Čapeks Karels

Trioloģija, Komponista Foltīna dzīve un daiļrade

Karels Čapeks

Trioloģija, Komponista Foltīna dzīve un daiļrade

TRILOĢIJA

..

Lai gan šis stāsts dažās detaļās atbilst patiesam notikumam, tas tomēr ir un grib būt tikai fikcija, kam nav nekāda sakara ar konkrētām personām.

HORDUBALS

PIRMĀ DAĻA

Tas ir otrais no loga, tas saburzītajās drēbēs: kas teiks, ka viņš ir amerikānis? Nestāstiet niekus, amerikāņi nekad nebrauc pasažieru vilcienos, vienīgi eksprešos, un pat tie liekas velkamies lēni; jā, Amerikā ir citādi vilcieni, vagoni daudz garāki, un tanīs balti ģērbies vaiters [1] pasniedz ūdeni ar ledu un ais- kiiinus* — saprotat? «Hallo, boj,» brēc tāds amerikānis, «atnes alu, veselu grozu, visiem vagonā alu, kaut par pieciem dolāriem, damn3!» Jā, ļautiņi, Amerikā — tur ir dzive, nav ko teikt!

Tas otrais no loga snauž ar pavērtu muti, nosvīdis, noguris, galva kulstās kā nedzīva. Ak dievs, ak dievs, pagājušas jau vienpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit dienas; piecpadsmit dienas un naktis sēdēt uz čemodāna, gulēt uz grīdas vai uz sola sviedros mirkstošam, apātiskam, mašīnu grandoņas apstulbinātam; šī ir jau piecpadsmitā diena; varējis jel izstiept kājas, palikt zem galvas vīšķīti siena un gulēt, gulēt, gulēt…

Resnā ebrejiete pie loga derdzīgi iespiežas stūrī. Aizmigs vēl un uzgāzīsies virsū kā maiss; sazini nu, kas par cilvēku, izskatās, it kā būtu vārtījies pa zemi ar visām drēbēm; tāds kā ērms, būtu apsēdusies kur citur, ak dievs, kaut jel pienācis ceļam gals! Otrais no loga saliecas uz priekšu un sarāvies uztrūkstas.

Ir gan karstums, — piesardzīgi uzsāk sarunu večuks ar sīktirgotāja izskatu. —- Uz kurieni braucat?

Uz Krivi, — pasažieris ar pūlēm izrunā.

Uz Krivi, — sīktirgotājs atkārto labvēlīgā visziņa tonī. — Un vai no tālienes?

Pasažieris neatbild, noslauka ar netīru roku nosvīdušo pieri; aiz vārguma viņam reibst galva. Sīktirgotājs aizvainots nosēcas un pagriežas pret logu. Pasažieris neie- drīkstas paskatīties logā, viņš veras piespļaudītajā grīdā un gaida, lai viņam jautā vēlreiz. Tad viņš paskaidros. No tālienes, kā tad. No pašas Amerikas. Ejiet nu — 110 pašas Amerikas? Braucat ciemos tādu gaisa gabalu? Nē, es braucu uz mājām. Uz Krivi. Tur man sieva un meitiņa, par Hafiju sauc. Hafija. Trīs gadiņi viņai bija, kad braucu projām. Tātad no Amerikas! Vai ilgi tur nodzīvojāt? Astoņus gadus. Pagājuši jau astoņi gadi. Un visu to laiku man bija džobs1 vienā vietā. Biju maineris2. Džonstaunā, Tur man bija novadnieks. Viņu sauca Mihalu Boboku. Mi- hals Boboks no Talamašas. Pieci gadi jau, kā viņu nosita. Kopš tā laika nebija ar ko parunāt — vai tad ar amerikāņiem kāda runāšana? Boboks — tas jau gan bija iemācījies runāt viņu mēlē, bet, ja cilvēkam ir sieva, tad viņš to vien domā, kā sievai visu pa kārtai izstāstīt, un svešā mēlē tas neiet. Viņu sauc par Polanu.

Bet kā jūs tur varējāt strādāt, ja nekā viņu mēlē nesapratāt? Kas tad tur: pasaka man «Hallo, Hordubal!» un parāda manu džobu. Līdz septiņiem dolāriem dienā pelnīju, šitā gan. Seven.8 Bet Amerikā viss gan dārgs, pani. Ar diviem dolāriem nepietiek iztikai. Pieci dolāri nedēļā par naktsmītni. Tad pans iepretī iesakās: tad gan jūs, pan Hordubal, iekrājāt smuku naudiņu. Ak jā, būtu jau iekrājis! Bet es visu sūtīju uz mājām sievai, — vai teicu, ka viņu sauc Polana? Ik mēnesi, pan, piecdesmit, sešdesmit, pat deviņdesmit dolāru. Tā tas gāja, kamēr Boboks bija dzīvs, jo Boboks mācēja rakstīt. Apķērīgs cilv ;ks bija šis Boboks, bet viņu nosita pirms pieciem gadiem, baļķi uzgāzās virsū. Nu es nevarēju vairs sūtīt naudu uz mājām un noguldīju bankā. Pāri par trīstūkstoš dolāriem, lūdzu, un tos man nozaga. Vai tas var būt, pan Hordubal, ko jūs sakāt? Jessr [2] , pāri par trīstūkstoš dolāriem. Vai tiesā nesūdzējāt? Bet kā lai iesūdz? Mūsu formens [3] aizveda mani pie kāda loijera [4] , tas man sit uz pleca: okei un okei, bet iemaksā avansu; tad formens pateica you are a swinei un noveda mani lejā. Tā tas ir Amerikā, ko tur runāt. Jēziņ mīļais, pan Hordubal, trīs tūkstoši dolāru? Tā ir liela nauda, vesels īpašums. Dievs tēvs, tādu nelaimi! Trīs tūkstoši dolāru — cik tas būtu mūsu naudā?

Jurajs Hordubals jūtas dziļi apmierināts: ek, kā jūs visi blenztu uz mani, jūs visi šeit, ja es sāktu stāstīt; no visa treina [5] saskrietu paskatīties uz cilvēku, kam Amerikā nozaguši trīs tūkstošus dolāru; Jessr, tas esmu es. Jurajs Hordubals paceļ acis un pārlaiž skatienu kaimiņiem; resnā ebrejiete ierāvusies kaktiņā, sīktirgotājs aizvainots veras logā un kaut ko murmina ar bezzobaino muti, tante ar grozu klēpī raugās uz Hordubalu tā, it kā būtu ar viņu ļoti nemierā.

Jurajs Hordubals atkal ieslēdzas sevī. Labi, uzbāzties jums nedomāju; piecus gadus nerunāju ne ar vienu un i/tiku. Kā tad ir, pan Hordubal, vai jūs atgriežaties no Amerikas bez graša kabatā? Kāpēc tad, man bija labs džobs, tikai naudu vairs neguldīju bankā; you bet [6] \ Lādītē iekšā, ser, atslēdziņu zem krekla, tas ir viss. Septiņi simti dolāru vedu uz mājām. Well, sir, es jau būtu vēl tur palicis, bet zaudēju employment [7] . Pēc astoņiem gadiem, pani. Lock out [8] , sir. Pārāk daudz ogļu, vai? No mūsu pita [9] sešsimt cilvēku saņēma leave [10] , pan. un visur tikai atlaiž un atlaiž. Cilvēkam nekur nav darba. Tāpēc arī braucu atpakaļ. Uz mājām, zināt. Uz Krivi. Tur man sieva un gabaliņš zemes. Bet Hafijai — tai toreiz bija trīs gadiņi. Septiņsimt dolāru vedu azotī un sākšu atkal saimniekot… vai iestāšos kādā factory\ Vai iešu mežu cirst.

Vai jums, pan Hordubal, sirds neilgojās pēc sievas un meitiņas? Dievvārds, ilgojās, bet es viņām, zināt, sūtīju naudu un domāju — tas būs govij, tas kādam lauciņam, tas pašai Polanai, lai pērk, kas iepatīkas. Katrs dolārs bija kaut kam domāts. Un, kad es guldīju naudu bankā, tad domāju, ka tas veselam ganāmpulkam. Yes, sir, bet to man nozaga. Bet vai sieva jums rakstīja? Nerakstīja. Viņa neprot rakstīt. Un jūs viņai rakstījāt? No, sir. CarCt write, sir. [11] kopš nomira Mihals Boboks, es neko viņai nesūtīju, tikai naudu krāju. Vismaz telegrafējāt viņai, ka atgriežaties? Ko nu, ko nu, tā izšķiest naudu! Viņa pārbītos, kad ierastos pastnieks, bet no manis nepārbīsies. Ha, ha, kur nu! Varbūt viņa domā, ka esat miris, pan Hordubal; zināt, ja tik ilgus gadus nav saņēmusi no jums nekādas ziņas… Miris? Tāds vīrs kā es — un miris? Jurajs Hordubals pēti savas cīpslotās rokas. Tāds vīrs, ko jūs runājat! Polana ir gudra, Polana zina, ka atgriezīšos. Jā, bet mēs visi esam mirstīgi; ja nu Polanas nav vairs starp dzīvajiem? Shut up, sir [12] ; viņai bija divdesmit trīs, kad braucu projām, viņa ir stipra, pan, stipra kā krams, — jūs nepazīstat Polanu! Ar to naudu, ar tiem dolāriem, ko sūtīju, lai viņa būtu mirusi? No, thank you*

Ercīgais sīktirgotājs pie loga slauka sviedrus zilā lakatā.. Varbūt atkal teiks: ir gan karstums! Karstums, pan? To jūs saucat par karstumu? Jums vajadzēja būt lover- dekā [13] , pan, vai antracīta raktuvēs… Uz turieni sūta nige- rus [14] , bet es visu izturēju, jessr. Par septiņiem dolāriem. Hallo, Hordubal! Hallo, you niggers! Ak, pan, cilvēks daudz ko iztur. Zirgs ne. Tur lejā nevarēja novest zirgus, lai velk vagonetes. Pārāk karsts, pan. Vai tāds loverdeks uz tvaikoņa … Cilvēks var daudz ko izturēt, ja vien prastu sarunāties. Kaut ko no tevis vajag, bet tu nezini, ko; viņi

kliedz, noskaišas, rausta plecus… Nu, sakiet — kā es ll.iīnbufgā varu noskaidrot, kur man jābrauc uz Krivi? Viņi var kliegt, es ne. Braukt uz Ameriku — tas iet kā pa taukiem: viens jūs uzsēdina uz tvaikoņa, otrs sagaida; bet atpakaļ, pan, atpakaļ tikt jums nepalīdz neviens. No, sir. Grūts ir ceļš uz mājām, pan.

Un Jurajs Hordubals purina galvu, bet drīz tā jau kra- ' is pati, kratās smagi, kā nedzīva — un Jurajs iemieg, resnā ebrejiete pie loga sašutusi sakniebj lūpas, tante ar ".rožu klēpī un aizvainotais sīktirgotājs nozīmīgi saskatās: jā, jā, tādi tagad ir cilvēki. Kā dieva lopiņi.

II

Kas tur iet, kas tas ir tur otrpus ielejas? Paskat tikai, zābaki kājās, montieris vai sazin kas, nes melnu čemodāniņu un kāpj augšup; nebijis tik tālu, pieliktu rokas pie mutes un uzsauktu: lai slavēts Jēzus Kristus — pan, cik pulkstenis? Divi pēc pusdienas, ganiņ; nebijis tik tālu, tad uzsauktu tev, kam govis gani, un tu varbūt pastāstītu: tā — Lauķe, tā — Raibaļa, tā — Zvaigzne, tā — Brunce, un lur tā tele pieder Polanai Hordubalovai. Tā, tā, puis, glītas gotiņas, prieks noskatīties, tikai nelaid lejā pie Melnā strauta, tur zāle skāba un ūdens rūgts. Tātad Polanas Ilordubalovas; jā, kādreiz viņai bija tikai divas govis; kā ir, puis, vai viņai nav arī vērši? Ak kungs, un vēl kādi Podolijas vērši — ragi tik plati, ka izpleš abas rokas, ij tad netiek pie galiem: divi vērši, pan. Un kā ar aitām? Gan aitas, gan auni, pan, tikai tos gana augstāk, kalnu ganībās. Gudra un bagāta ir Polana. Vai vīra viņai nav? Ko tu atvēcinies? Vai Polanai nav saimnieka? Ak, kāds muļķis, nepazīst cilvēku — aizlicis roku acīm priekšā un stāv, stāv kā stabs.

Jurajam Hordubalam sirds dauzās tepat kaklā; jāapstājas un jāatvelk elpa — ā-hā, ā-hā! Sāka dauzīties tik pēkšņi un tik stipri, elpa aizcērtas kā cilvēkam, kurš iekritis ūdenī; tūliņ, tūliņ viņš būs mājās, viņš tikai ienāca akmeņainajā graviņā, un viņu kā grābtin sagrāba no visām pusēm; jā, šī graviņa te jau sendienām bijusi, bijušas arī šīs ganu apsvilinātās dzeloņplūmju saknes; kā agrāk zied nogāzē deviņvīru spēks, taka nozūd sausā zālē un sausā mārsilā, re, kur apsūnojis akmens, genciānas, kadiķis un mežmala, sakaltuši govju plāceņi, pamesta ganu būda; nav vairs nekādas Amerikas, nekādu astoņu gadu; viss ir kā bijis, spīdoša vabole dzelkšņa ziedā, slidena zāle, govju zvaniņu šķindas iztālīm, sedliene virs Krives, rūsganas meldru saaudzēs un ceļš uz mājām…

Ceļš un atsperīgi kalnieša soļi, tas valkā pastalas un nav bijis Amerikā, ceļš, kurš ož pēc govīm un meža, saules sakarsēts kā maizes krāsns, ceļš uz ieleju — akmeņains, lopu izmīdīts, avotu izskalots, kuri lēkā pa akmeņiem… ak kungs, kāda jauka taciņa lokās zem koku lapotnes, strauja kā strauts, mīksta aiz zāles, švirkstoša aiz oļiem, plīkšķoša aiz peļķēm, no, sir, tā nav nekāda izdedžu betona ietve, kura čirkst zem pazolēm kā Džonstaunā, te nav nekādu reilingu [15] , nekāda pūļa, kurš soļo uz mainu [16] , nevienas dzīvas dvēseles, nevienas pašas dvēselītes, tikai ceļš lejup, strauts un govju zvaniņi, ceļš uz mājām, alkas pēc mājām, teļu zvārguļi un zili ziedi pie strauta…

Jurajs Hordubals sparīgi soļo, nieks tāds čemodāns, nieks tādi astoņi gadi; te ir ceļš uz mājām un kājas steidzas pašas; tā krēslā atgriežas ganāmpulks — govis ar pilniem tesmeņiem skandina zvaniņus «bim-bam», un teļu zvārguļi šķind; varbūt apsēsties un nogaidīt krēslu, ieiet ciematā, zvaniņiem skanot, tanī brīdī, kad sievas iznāk uz sliekšņa un vīri atbalstās pret sētām: paskat, paskat — kas tur nāk? Bet es kā ganāmpulks no ganībām — iekšā pa vaļējiem vārtiem. Labvakar, Polanai Es nenāku ar tukšām rokām..

Jeb vai varbūt nogaidīt līdz tumsai, kad lopi mājās, visi iemiguši, un pieklaudzināt pie loga: Polana, Polanai Jēzus Kristus, kas tur ir? Es, Polana, tu esi pirmā, kas mani ierauga; lai slavēts dievsl Bet kur ir Hafija? Hafija guļ; vai pamodināt? Nē, lai viņa guļ. Paldies dievam!

Un Hordubals lika vēl straujāku soli. Nudien, viegli iet, kad domas steigtin steidzas! Tām nevar tikt līdzi, lai kā traucas kājas, tās visur pirmās, nu jau gatves galā pie pīlādža, tiš, zosis, tiš, es jau esmu mājās. Gribētos kliegt visā kaklā: ei, kas tur ir, paskatieties, kas te nāk, kāds amerikānis, tram-ta-rā, verieties nu, boysz, hallo! Bet klusu, klusu, mēs esam mājās, Polana kulsta linus pagalmā, piezagšos no mugurpuses un aizspiedīšu viņai acis. Jurajl Kā tu pazini mani, Polana? Vai nu es nepazīšu tavas rokas, paldies dievam!

Hordubals skrien pa ieleju, čemodānu rokā viņš nejūt, bet tanī salikta visa viņa Amerika: zilie krekli, mančestra uzvalks, Teddy-bear [17] hafijai; un tas ir tev, Polana, drēbe kleitai, kādas nesā Amerikā, smaržīgas ziepes, handbag [18] ar ķēdīti, un tas, Hafij, ir flashlight [19] , nospied podziņu, un tas spīd, un tās ir no avīzēm izgrieztas bildītes — ak, meitiņ, cik daudz to bija, astoņus gadus es tās krāju, taču nācās atstāt tur, sjūtkeisā [20] nebija vietas. Bet pagaidi, čemodānā ir vēl kaut kas!

Un nu jau, paldies dievam, ceļš ved pāri strautam, nekādu dzelzs tiltu, vienīgi akmeņi ūdenī, jālēkā no akmens uz akmens, noturot līdzsvaru ar rokām; ei, puiši, šinīs alkšņu saknēs mēs kādreiz ķērām vēžus, bikses uzlocītas, paši slapji līdz ausīm; vai ceļa līkumā stāv vēl tas krusts? Lai slavēts Jēzus Kristus, tur jau tas ir, noliecies pār braucamo ceļu, kas mīksts aiz siltiem putekļiem, ož pēc ganāmpulka, salmiem un rudziem; nupat jābūt Mihalčuka dārza žogam, ir jau arī, aizaudzis ar ceriņiem un lazdām, tikpat sašķobījies kā toreiz; lai slavēts dievs kungs, nu jau esam ciemā, laimīgi atnākuši, Juraj Hordubal! Bet Jurajs Hordubals pēkšņi apstājas: velns zina kāpēc tas čemodāns uzreiz kļuvis tik smags, jānoslauka tikai sviedri un… Jēzus Marija, kāpēc es nenomazgājos strautā, kāpēc neizņēmu no čemodāna bārdas nazi un spogulīti un nenosku- vos pie strauta! Izskatos pēc īsta čigāna, pēc klaidoņa, laupītāja; vai neiet atpakaļ un nenomazgāties, pirms parādos Polanai? Nekas neiznāk, Hordubal, tevi jau pamanījuši; aiz Mihalčuka žoga no dadžiem aizauguša grāvja blisina ačeles kāds mazulis. Vai uzsauksi viņam, Hordubal? Uzprasīsi: ei tu, vai esi Mihalčuka puika? Un puišelis, basajām kājiņām plikšķot, metīsies bēgt.

Bet ja nu apmest līkumu ap ciemu un pienākt pie mājas no mugurpuses, domā Hordubals. Nu jā, man tūliņ kritīs virsū: «Kur tu lien? Atpakaļ uz ceļu, citādi dabūsi ar pātagu!» Ko lai dara, jāiet ciemam cauri; ak dievs, nevilcis jel tas čemodāns tā roku! Sievietes seja logā aiz ģerānijas, saulpuķu izbolītās acis, vecene kaut ko izlej pagalmā un it kā blenž ar dibenpusi, bērni apstajas un blisinās, re, re, tur nāk kāds svešs, vecais Kirils čāpstina tukšo muti un nepaceļ ne acu; vēl viens dūriens sirdi, un — dievs, stāvi klāt! — ar noliektu galvu viņš ieiet pa savas mājas vārtiem.

Ei tu, stulbeni, kā var tā kļūdīties? Tā jau nav Hordu- bala koka mājele, baļķu kūts, no dēļiem celts zirgu stallis; tā jau īsta pils, mūra ēka ar kārniņu jumtu, pagalmā dzelzs sūknis, dzelzs arkls un dzelzs ecēšas, nu, pils kas pils; aši, Hordubal, aši vācies projām ar savu melno čemodāniņu, citādi iznāks saimnieks un teiks: «Nu, ko tu te rēgojies?» — «Labdien, saimniek, vai te nav kādreiz, dzīvojusi Polana Hordubalova? Lūdzu piedošanu, pan, nesaprotu, kā varēju tā kļūdīties…»

Uz lieveņa iznāk Polana un apstājas kā pārakmeņoju- sies, acis izbolītas, rokas drudžaini kļaujas pie krūtīm, elpa smaga un saraustīta.

III

Un nu nezina Jurajs Hordubals, ko teikt: tik daudz sākumu bija izdomājis; kas nu ir, ka neviens neiederas? Viņš nav aizspiedis Polanai acis, piezagdamies no mugurpuses, nav pieklauvējis nakti pie loga, nav atgriezies reizē ar ganāmpulku zvanu šķindam un svētības vārdiem; iebrucis sarains un nemazgājies — vai tad brīnums, ka sieviete nobīstas? Arī balss man droši vien sveša un aizsmakusi… dod padomu, kungs, — ko var izteikt ar tādu necilvēcīgu balsi?

Polana atkāpjas, pārāk tālu atkāpjas — ak, Polana, es jau tāpat vien būtu iespraucies — un saka balsī, kas gandrīz nemaz nav balss, gandrīz nemaz nav viņas balss:

— Ej iekšā, es… pasaukšu Hafiju.

Jā, Hafiju, bet man vispirms gribētos uzlikt tev rokas uz pleciem un teikt: «Nu, Polana, man pašam nepatīk, ka tevi tā pārbiedēju, bet paldies dievam, ka esmu mājās.» Paskat, kā viņa te iekārtojusies: jauna gulta ar augstiem spilveniem, galds jauns un smags, pie sienas svētbildes, pat Amerikā nav labāku; dēļu grīda un ģerānijas uz palodzēm; labi saimniekots, Polana! Jurajs Hordubals klusītiņām apsēžas uz sava čemodāna. Gudra ir Polana un zina, kas vajadzīgs; pēc visa redzams, ka viņai ir divpadsmit govju, ja ne vairāk. Paldies dievam, neesmu veltīgi strādājis, bet karsts gan ir šahtā, sirsniņ, ja tu zinātu, kas tur par pekli!

Polana nenāk; Jurajam Hordubalam neomulīgi sēdēt vienatā svešā istabā. Pastaigāšu pa āru, viņš nolemj, pie reizes nomazgāšos. Oi, novilkt kreklu un uzlaist saltu ūdeni uz pleciem, uz galvu, uz matiem, skurināties, lai ūdens šlakst uz visām pusēm, un smieties aiz prieka: hei! bet tas tā īsti nepiederas, vēl nav laiks, vēl nav; tikai mazliet ūdens no dzelzs sūkņa (te kādreiz bija koka grodi un apkalts spainis ar vindu, lejā dziļa tumsa, no turienes tik valkani un dzestri dvesa, kad cilvēks noliecās pār grodiem, bet nu tā kā Amerikā, tur fermās arī ir tādi sūkņi… ej ar pilnu spaini uz kūti padzirdināt govis, lai tām nāsis valgi viz un tās skaļi sprauslo). Tikai mazliet ūdens, kur samērcēt netīro kabatas lakatu, noslaucīt pieri, rokas, pakausi… ahahā, kā tas atvēsina! Hordubals izspiež ūdeni un skatās, kur lakatiņu pakārt, — nē, nē, vēl mēs neesam mājās, — un tādu pašu mitru iebāž kabatā.

Tavs tētis, Hafij, — Hordubals dzird, un Polana Lida viņam klāt gadu vienpadsmit vecu meiteni ar gaišzi- lam, izbiedētām acīm.

Tad tu esi Hafija, — Hordubals apmulsis murmina (nudien, tik lielai meitenei Teddy-bear\) un grib noglaudīt viņai galvu — tikai ar pirkstu vien, Hafij! Bet meitene izvairās, piespiežas pie mātes un nenolaiž acu no svešā vīrieša.

Apsveicinies taču, Hafij, — Polana stingri aizrāda un bīda meiteni tuvāk.

Ak, Polana, lai paliek, kas tur ļauns, ja bērns nobijies?

Labdien, — Hafija nočukst un novēršas. Ar Juraju notiek kaut kas dīvains, acīs saplūst asaras, bērna seja dreb un izplūst… nu, nu, kas tad tas… nekas, nekas, pāries, viņš tik ilgus gadus nav dzirdējis labdienu.

Nāc paskaties, Hafij, — viņš aši saka, — ko es tev atvedu!

Ej, muļķe! — Polana viņu biksta.

Hordubals noliecas pār čemodānu — svētā dievmāte, kā viss saburzījies ceļā! — un meklē elektrisko lukturīti; Ha- fijai būs ko brīnīties!

Re, Hafij, kad paspiedīsi šo podziņu, tas sāks spīdēt. — Bet kas tad tas, lukturītis negrib spīdēt; Hordubals spaida podziņu, groza lukturīti uz visam pusēm un rauc pieri. — Kas' ar to noticis? Ahā, tur iekšā būs izputējis tas, kas tur bija no elektrības — loverdekā bija pārāk karsts. Jā, spīdēja gan tas spoži kā saulīte, Hafij. Bet pagaidi, es tev pārvedu bildītes, tūliņ redzēsil — Hordubals ņem ārā izgriezumus no žurnāliem un avīzēm, kurus ielicis starp nedaudzajiem apģērba gabaliem. — Nāc šurp, Hafij, redzēsi, kāda izskatās Amerikai

Meitene mulsi mīņājas un atskatās uz māti. Polana dzestri un stingri māj ar galvu: ej!.Bērns nedroši, ar nepatiku tuvojas garajam, svešajam cilvēkam — ak, izšau- ties pa durvīm un skriet, aizskriet pie Marikas, pie 2of- kas, pie meitenēm, kuras aiz staļļa tin autiņos tādu mazu, mīļu kucēniņu …

Paskaties, Hafij, uz tām dāmām! Un te — redzi, kā plūcas, ha, ha, ko? Tas ir futbols — zini? — tāda spēle Amerikā. Un te ir varen augsti nami…

Hafija jau pieskaras viņam ar plecu un nedroši čukst:

Un kas tas ir?

Hordubalu pārņem līksme un aizkustinājums: re, bērns jau pierod!

Tas,.. tas ir Felix the cat [21] .

Tas taču ir pincītis, — Hafija protestē.

Ha, ha, protams, ka tas ir pincītis! Tev gudra galviņa, Hafij! Jā, tas ir… tāds amerikāņu runcis, all righl [22] .

Un ko viņš dara?

Viņš … viņš laiza tin [23] — saproti? — tādu skārda kārbu, kur bijuši konservi. Tas ir konservu edvertis- ments [24] — saproti?

Un kas tur rakstīts?

Tas ir… tas būs amerikāņu valodā, Hafij, to tu nesapratīsi. Un te, redzi, tvaikoņi, — Hordubals aši pārmaina tēmu, — ar tādu es braucu.

Un kas tas ir?

Tie ir skursteņi. Zini, kuģim iekšā ir tāda tvaika mašīna un dibengalā tāds… tāds propelleris.

Un kas tur rakstīts?

•— To tu izlasīsi citreiz; lasīt taču proti, vai ne? — Hordubals izvairās. — Un te, re, saskrējušies divi kāri [25] …

Polana stāv uz lieveņa, rokas saliktas uz krūtīm, sauso acu ciešais skatiens pievērsts pagalmam. Aiz muguras istabā pieliekušās viena otrai divas galvas, gausa vīrieša balss pūlas izskaidrot, kas un kā: «Tā dara Amerikā, Hafij, un to, re, es pats redzēju,» — un tad šī balss sāk stostīties, vilcinās un murmina:

Ej, Hafij, ej paskaties, kur palika māmiņai

Hafija izskrien lievenī kā atbrīvota no gūsta.

Pagaidi, — Polana aiztur viņu, — pavaicā, vai viņš negrib kaut ko ieēst… vai dzert.

Nevajag, sirsniņ, nevajag, — Hordubals atsaucas un steidzas pie sliekšņa. — Jauki gan, ka atcerējies, pateicos daudzkārt, bet degt jau nedeg. Tev droši vien ir kāds cits darbs…

Darba vienmēr pietiek, — Polana nenoteikti saka.

Re nu, Polana, re nu, es nemaisīšos tev pa kājām, ej dari savu darāmo, bet es tikmēr… ko tad es…

Polana pacej acis, it kā gribētu ko sacīt, it kā gribētu pēkšņi pasacīt ļoti daudz, lūpas raustās, bet viņa norij sakāmo un aiziet savās darīšanās, jo darba vienmēr pietiek.

Hordubals stāv durvīs un noskatās Polanai pakaļ: varbūt iet viņai līdzi uz šķūni? Nē, vēl ne; šķūnis ir tumšs, las kaut kā nepiederas. Astoņi gadi, brālīt, ir astoņi gadi. Polana ir prātīga sieviete, nekrīt ap kaklu kā skuķe; gribējās gan apvaicāties par šo, par to, par tīrumiem, par lopiem, bet dievs ar viņu, ja jau viņai daudz darba. Polana vienmēr tāda bijusi. Strādīga, veikla, gudra.

Hordubals domīgi noskatās uz pagalmu. Pagalms tīrs, pieaudzis ar kumelītēm un retējiein, no vircas ne pēdas. Varbūt aplūkot savu saimniecību — nē, vēl ne, gan Polana pati teiks: nāc paskaties, Juraj, kā esmu saimniekojusi; viss no ķieģeļiem un dzelzs, viss jauns, maksājis tik un tik. Un viņš teiks: labi, Polana. Es arī esmu šo to atvedis saimniecībai.

Polana labi tiek galā, un slaida viņa ir, slaida kā meitene, kāda taisna mugura, ak kungs! Vienmēr tik stalti turēja galvu, vēl meitās būdama.., Hordubals nopūtās un pakasīja pakausi — ko tur, Polana, lai notiek pēc tava prāta; astoņus gadus esi pati bijusi sev saimniece, to jau uzreiz nevar atmest; pati vēlāk teiksi: labi, ka vīrs ir mājās.

Hordubals domīgi vēro pagalmu. Viss pārvērties, viss jauns, Polana prot saimniekot, bet tā smaka, mīlīši, tā smaka man nepatīk. Ož pēc zirgu staļļa, nevis pēc kūts. Pie sienas pakārtas divējas sakas, pagalmā zirgu mēsli — ko tad Polana — tur zirgus? Paklau, zirgs — tas nav domāts sievietēm. Stallī vajadzīgs vīrietis, tā tas ir. Hordubals raizīgi rauc pieri: jā, tas ir spēriens ar pakavu pret dēļu starpsienu; zirgs sper, acīmredzot grib dzert, vajadzētu atnest ūdeni brezenta spainī, bet nē — gan jau Polana teiks: nāc, Juraj, apskatīsim mūsu saimniecību! Džonstaunā arī bija zirgi lejā raktuves ejās, es tur gāju paglaudīt viņiem purnus; zini, Polana, govju tur nebija; saķert tādu govi aiz raga, papurināt tai galvu: nu, nu, vecā, turies! Bet zirgs — nu, paldies dievam, tagad tev būs vīrs mājās.

Bet tad uzdvesa kāda sena, pazīstama smarža, kaut kas no bērnības. Hordubals ilgi un ar baudu osta: malka, sveķainas malkas smarža,- priežu šķilu smarža saulē. Juraju vilktin velk pie malkas grēdas, raupjajai rokai tā patīk rupjā miza, te ir bluķītis ar iecirstu cirvi, koka steķis un zāģis, viņa vecais, ar viņa plaukstām noslīpētais zāģis. Jurajs Hordubals dziļi nopūšas — veseli pārnākuši un no sirds sveikti mājās! — nomet svārkus un uzceļ šķilu uz steķa stingrajiem pleciem.

Nosvīdis un laimīgs Jurajs zāģē malku ziemai.

[1]

Jurajs izslējās un noslauka sviedrus. Taisnība gan, tas ir citāds darbs un citāda smarža nekā šahtā; Polanai laba, sveķaina malka — ne celmu, ne sauszaru. Pīles pēkšķ, gāgādamas bēg projām zosis, kādi rati dārd un strauji iegriežas ieliņā. Polana izskrien no šķūņa (ak, Polana, tu pat skrien kā meitene!) un atver vārtus līdz kājai. Kas tad tas ir, kas brauc pie mums? Pātagas plīkšķis — hei! — augsti uzšaujas zeltaini, silti putekļi, pagalmā ietraucas pajūgs, rati nogrand, tanīs stāv pēc ungāru paņēmiena puisis, viņš augsti tur grožus, augstā balsī nodzied «tprr!»,

izlec no ratiem un ar plaukstu paplikšķina zirgiem mitros kaklus.

No vārtiem nāk šurp Polana, bāla un tāda kā apņēmīga.

Tas ir Stepans, Juraj. Stepans Manja.

Cilvēks, noliecies pie iejūga, strauji izslējās un pagriežas pret Juraju. Esi gan tu traki melns, brīnās klusībā Hordubals, īsts krauklis, ak kungs!

Bija pie manis par algādzi, — Polana piebilst stingri un noteikti.

Puisis kaut ko nomurmināja un noliecās pie iejūga, atjūdza un izveda zirgus, turēdams abus ar vienu roku pie galvām, otru gluži vienkārši pastiepa Ilordubalam.

Veseli pārbraukuši, saimniek!

Hordubals steigšus noslauka roku gar biksēm un pasniedz to Štepanam; viņš jūtas apmulsis un reizē glaimots, apjukumā kaut ko nomurmina un vēlreiz pakrata Stepana roku pēc amerikāņu paņēmiena. Stepans nav liela auguma, bet plecīgs; Jurajam sniedzas līdz plecam, bet skatās acis pārdroši un izaicinoši.

Glīti zirgi, — murmina Hordubals un grib paglaudīt tiem purnus, bet zirgi raujas atpakaļ un ceļas uz pakaļkājām.

Uzmanies, saimniek, — brīdina Manja, un viņa acīs pazib izsmiekls. — Tie ir ungāru.

Ak tu, melnais, tu domā, ka es nepazīstu zirgus? Taisnība jau ir, ka nepazīstu, bet gan zirgi pieradīs pie saimnieka.

Zirgi purina galvu, nupat, nupat izrausies; rokas kabatās, Hordubal, nekusties, lai tas melnais nesāk domāt, ka tu bīsties! >

Tam ir trīs gadi, — Manja stāsta, — no kavalērijas erzeļa, o-ho-ho! — Viņš saķer zirgu aiz iemauktiem. — Ts- ts-ts! Ek tu, velns! Aidā! — Zirgs rausta galvu, bet Stepans tikai smejas; Polana pienāk pie zirga un sniedz tam gabalu maizes. Stepans nozibina acis un zobus uz viņas pusi un pietur zirgu aiz iemauktu ķēdītes. — Ei tu! Ts-ts- ts! — Izskatās, it kā viņš spiestu zirgu zemē iekšā, nu jau sakodis zobus piepūlē, bet zirgs stāv ar skaisti izliektu kaklu un tvarsta drupatas no Polanas plaukstas. — Hedl — Manja uzsauc un ved zirgus stallī, cieši satvēris aiz iemauktiem.

Polana noskatās viņiem pakaļ.

Par ērzeli sola četrus tūkstošus, — viņa mundri stāsta, — bet es nedošu; Stepans teica, ka tas ir astoņus vērts. Ķēvīti uz rudeni vedīsim pie ērzeļa. - Kāda velna pēc viņa samulst un it kā iekož mēlēl — Jādod zirgiem auzas, —< viņa saka, vilcinās, nezina, kā tikt projām.

Jā, jā, auzas, — Jurajs piekrīt. — Glīts zirdziņš, Polana; bet kā viņš velk vezumu?

Tādu jūgt vezumā žēl, tas nav lauku kleperis, — Polaria iekaisusi atcērt.

Nu jā, — Hordubals apvaldās. -— Tiesa, žēl būtu jūgt tādu jaunu. Tev glīti zirgi, sirsniņ, prieks skatīties.

Manja jau iznāk no staļļa ar diviem brezenta spaiņiem rokās.

•— Par viņu dos astoņi tūkstoši, saimniek, >—- viņš pārliecināts saka. — Un to ķēvīti vajadzēs uz rudeni aplecināt. Es jau aizrunāju viņai ērzeli — īsts sātans, nudienl

Brutu vai Hegisu? — Polana pusceļā atskatās.

<— Hegisu. Bruts ir smags. — Manja atviež zobus zem melnajām ūsiņām. — Nezinu, kā jūs, saimniek, bet es par smagu zirgu daudz nedotu. Spēks viņam ir, bet nekādas sugas, pan. Nekādas sugas.

Nu jā, — Hordubals nedroši atsaucas. —- Ar sugu jau tā ir. Bet kā tad gotiņas, Stepan?

Govis? — Stepans brīnās. — Ahā, jūs par govīm. Jā, saimniecei ir divas govis, saka, piena dēļ. Vai stallī vēl neesat bijis, pan?

Nē, es… redzi, es nupat kā pārrados, — Hordubals atbild un apmulst: jā, to grēdu sazāģētās malkas jau nevar noliegt, tomēr viņam prieks, ka tik viegli sācis Stepanu uzrunāt ar «tu» — kā saimnieks savu kalpu. — Jā, — viņš turpina, — es nupat kā gribēju tur apskatīties.

Stepans, nesdams spaiņus ar ūdeni, labprāt ved viņu uz stalli.

Mums tur ir… saimniecei tur ir jauns kumeliņš, trīs nedēļas vecs, un viena aplecināta ķēve, pirms diviem mēnešiem bija pie ērzeļa. Šeit, pan. Tas zirgs gandrīz jau pārdots, divi ar pusi tūkstoša, pan. Labs zirgs, bet es tagad jūdzu trīsgadīgo, vajag iebraukt. Untumains. — Manja atkal atviež zobus. — Zirgs būs armijai. Visus mūsu zirgus vienmēr pirkuši armijai.

Tā, tā, — Jurajs nosaka. — Nu, tīrība tev te ir. Bet vai zaldātos esi bijis, Stepan?

Kavalērijā, pan. — Manja viež zobus un dzirdina trīsgadīgo. — Paskat, saimniek, kas par galvu, kāda mu* gura, — ei tu, ts-ts-tsl Uzmanieties, pan! Ak, kāds trakulis! — viņš nosaka un iesit ērzelim ar dūri pa kaklu. — Ak, pan, kas tas par zirgu!

Hordubals nejūtas labi skaudrajā staļļa dvakā; pavisam kas cits ir pie govīm: mēsli, piens, ganības un mājīgums …

Kur ir tas kumeļš? — viņš prasa.

Kumeliņš, vēl gluži sprogains, zīž māti; liekas, viņam tik vien ir kā garās kājas; ķēve pagriež galvu un pievērš gudrās acis Hordubalam: kas tu tāds esi? Aizkustinātais Hordubals glauda ķēvei gurnu: tas silts un gluds kā samts.

Laba ķēve, — Stepans saka, — bet smaga. Saimniece grib viņu pārdot; zināt, saimniek, laucinieks par zirgu nespēs aizmaksāt, bet armijā ņem tikai straujus zirgus. Rāmi tur neder. Labāk, ja visi vienādi, — Stepans gudri teic. — Nezinu, kā jūs uz to skatāties, pan…

Nu, tā ir Polanas darīšana, — Hordubals nenoteikti murmina. — Bet kā ar vēršiem, vai vēršu Polanai nav?

Kāpēc vērši vajadzīgi, pan? — Manja smīn. — Lauku darbiem pietiek ar ķēvi un zirgu. Gaļa ir lēta, saimniek. Ja nu vēl cūkas… Vai redzējāt, kāds saimniecei kuilis? Sešas cūkas, pan, un četrdesmit sivēnu. Sivēnus viegli pārdot, pie mums brauc no tālienes. Cūkas kā ziloņi, melns snuķis, melni nagi.,.

Hordubals domīgi šūpo galvu.

Un piens — kur sivēniem ņemat pienu?

No lauciniekiem, kur citur! — Manja smejas. — «Ei, vai tu negribi mūsu kuili savai netīrajai cūkai? Tāda izdarīga kuilīša nav visā apvidū. Cik kannas piena, cik maisu kartupeļu par to dosi?» Nudien, pan, nav vērts pašam mocīties. Līdz pilsētai tālu, jāpārdod lēti. Stulbi ļaudis, pan. Ražo tikai paši savām vajadzībām. Nu, lai dod mums, ja nemāk pārdot!

Hordubals nenoteikti māj ar galvu. Pareizi, pareizi, ar tirgošanos vienmēr bija slikti, ja nu vēl ar zosīm un vistām. Jā, te ir pavisam cita pasaule: Polanai galva uz pleciem, tiesa kas tiesa.

Uz tirgu tālu jābrauc, — spriež Stepans, — jāpārdod tikai tas, kas nes peļņu. Kurš tad ies uz tirgu ar piku sviesta? No deguna jau redz, ka tev nekā vairāk nav, nu, tad nolaid cenu vai vācies pie velnal

No kurienes tu pats esi? — Jurajs brīnās.

No līdzenuma, no Ribariem, — zināt, pan?

Hordubals nezina, bet māj ar galvu; tā, tā, no Ribariem;

kā lai saimnieks nezinātu?

Cits apvidus, pan, bagāts, un kas par līdzenumu! Piemēram, Ribaru purvs — viss šejienes apvidus ieies tanī iekšā kā naželis kabatā, un zāle, pan, zāle līdz krūtīm. — Manja atmet ar roku. — Eh, te draņķīga vieta, sāc art — akmeņi vien veļas. Bet pie mums — ja rok aku, viena vienīga melnzeme.

Hordubals sarauc pieri. Ko tu zini, tatārs tāds, — es, es te esmu aris un vēlis akmeņus apkārt; toties kas par mežiem, ak kungs, un kādas ganības! Sapīcis Jurajs nāk ārā no staļļa. Draņķīga vieta, tu saki, — ko tad lien te iekšā, velns parāvis? Vai ganāmpulkiem te slikti? Nu, paldies dievam, tie nāk jau uz mājām; ielejā skan zvani un atbalsojas ciema nomalē; zvaniņi aizsmakuši un gausi, gausi kā govju soļi, vienīgi teļu zvārgulīši it kā skrien rikšiem — nu, nu, gan jau jūs būsiet govis un soļosiet svarīgi un smagnēji kā viss ganāmpulks, kā mēs paši. Zvaniņu šķindas aizvien tuvāk, un Jurajs labprāt noņemtu cepuri kā krusta gājienā. Mūsu tēvs debesīs; kā upe plūst skaņas, sadalās smagās šļakatās, izplūst pa visu ciemu; govis cita pēc citas atdalās no bara un — bim-bam, bim- bam — dodas katra uz savu kūti, smaržo pēc putekļiem un piena; bim-bam — pie vārtiem, un divas gotiņas, gudri un rāmi lopiņi, šūpodamas galvu, nāk iekšā Hor- dubalu pagalmā un dodas uz kūti. Hordubals dziļi ievelk elpu: nu, es arī esmu mājās, lai slavēts dievs, tā ir īsta atgriešanās! Kāju dunoņa un šķindas izklīst pa visu ciemu; sikspārņi šaudās lopiem nopakaļ, ķerdami mušas. Labvakar, saimniek; kūtī stiepti īd gotiņa. Nu, nu, eju jau, eju! Jurajs pustumsā ieiet kūtī, satausta ragus, cieto un pinkaino pieri, valgās lūpas un nāsis, ādas mīkstās krokas uz kakla, sameklē slauceni un trijkājīti, nosēžas pie pilnā tesmeņa un spiež pupu pēc pupa, tā ka piens čurkst slaucenē, un Jurajs klusu pusbalsī sāk dziedāt.

Kūts durvīs iezīmējas tumšs stāvs. Hordubals aprauj dziesmu.

Tas esmu es, Polana, — viņš apjucis nomurmina. — Lai lopi pierastu pie manis.

Vakariņās nāksi? — Polana jautā.

Kad pabeigšu slaukt, — Hordubals no tumsas atsaucas. — Stepans ēdīs kopā ar mums.

V

Jurajs Hordubals nosēžas galda galā, saliek rokas un noskaita lūgšanu. Tā tam jābūt, ja viņš te ir saimnieks. Polana sakniebusi lūpas un saņēmusi rokas, Hafija bola acis un nezina, ko darīt, Stepans drūmi un spītīgi skatās uz zemi — ek jūs, laikam sen neesat lūgšanu skaitījuši, Polana? Nu jā, Stepans varbūt ir citas ticības, bet lūgšana pie galda piederas. Redzams, ka visi apjukuši, ēd aši un klusām, Hafija smalstās pa šķīvi. — Ed, Hafij, — Polana stingri aizrāda, bet pati lāgā neceļ karoti pie lūpām, vienīgi Stepans strebj skaļi, pārliecies pār šķīvi.

Pēc vakariņām Maujam gribas ātrāk tikt projām.

Pagaidi drusku, Stepan, — Hordubals viņu aiztur.

Ko es gribēju prasīt… Jā, kāda šogad raža?

Siens bija padevies labi, — Stepans izlokās.

Un labība?

Polana uzmet Stepanam ašu skatienu.

Labība, — Stepans stomās. — Jā, saimniece pārdeva to tīrumu kalnā. Tur nebija vērts strādāt, pan. Vieni vienīgi akmeņi.

Hordubalam ieduras sirdī.

Vieni vienīgi akmeņi, — viņš kurn, — tiesa, ka akmeņi, bet tīrums ir manta, Polana …

Stepans pašpārliecināts atviež zobus.

Nekādas peļņas tur nebija, saimniek. Tad jau labāk pļavas pie upes. Kukurūza tur izauga vīram līdz galvai.

Pie upes? — Hordubals brīnās. — Tu nopirki zemi līdzenumā, Polana?

Polana grib kaut ko teikt, bet norij vārdus.

Muižas pļavas, saimniek, — Manja paskaidro.

Zeme kā klons, dziļa, stādi kaut bietes, bet par bietēm maz maksā. Par daudz ko maz maksā, saimniek. Daudz labāk audzēt zirgus; izaudzē vienu zirgu un saņem daudz vairāk naudas nekā laucinieks par vesela gada darbu. Nopirkt vēl kādu gabalu līdzenumā un uzcelt tur stalli… — Stepanam iedzirkstas acis. — Zirgs iederas līdzenumā, pan. Zirgs nav kaza,

Muižas īpašnieks pļavas pārdotu, — Polana prāto un skaļi rēķina, cik tās izmaksātu, bet Hordubals neklausās, Hordubals domā par rudzu un kartupeļu laukiem, kurus Polana pārdevusi. Tiesa, akmeņu tur daudz — bet vai tā nav bijis kopš seniem laikiem? Akmeņi, biedrīši, iederas mūsu darbā! Pāris gadu pirms aizbraukšanas es uzaru tur papuvi — eh, ko tu saproti no zemnieku darba!

Hafija piezagusies pie Stepana un atspiedusies ar elkoni uz viņa pleca.

Tēvoci Stepan, — viņa čukst.

Kas ir? — Manja smejas.

Meitenīte bikli aizvēršas.

Tāpat vien.

Stepans ieceļ viņu klēpī un šūpo.

Nu, Hafij, ko tu gribēji teikt?

Hafija čukst viņam ausī:

Tēvoci Stepan, es šodien redzēju skaistu kucēniņu!

Ej nu? '— Stepans izgudrēm brīnās. — Bet es redzēju zaķeni ar trim zaķēniem.

Ko? — Hafijai izlaužas. — Kur tad?

Āboliņa laukā.

Vai rudeni tu tos šausi?

Stepans pašķielē uz Hordubalu.

Nu, nezinu.

Labs cilvēks, atviegloti domā Jurajs, bērns viņam pieķēries, pie manis tā vis nepienāca. Nekas, gan pieradis, bet par bildītēm, ko atvedu no Amerikas, neteica ne vārdiņa. Vajadzētu kaut ko dāvināt Stepanam, Hordubalam ienāk prātā, un viņš ar acīm meklē savu čemodānu.

Tavas mantas ir noliktas uz sola. — Polana rāda. Viņa vienmēr bijusi rūpīga, Hordubals nodomā un ar svarīgu izskatu pieiet pie šiem Amerikas dārgumiem.

Tas ir tev, I lafij, tās bildītes un Teddij-bear…

Kas tas ir, tēvoci? — izdveš Hafija.

Tas ir lācis, — paskaidro Manja. — Vai neesi redzējusi dzīvu lāci? Tur augšā kalnos viņi ir.

Un tu esi redzējis? — Hafija uzstājas.

Nu, esmu. Lāči rūc «vurr, vurr».

—• Tas, Polana, ir lev, •— Hordubals nedioši piedāvā. — Protams, nieki, es jau nezināju, ka… — Viņš novēršas un meklē savās mantās, ko dāvināt Manjam. ~ Tas, Stepan, — viņš stostās, — it kā tev deretu: amerikāņu nazis un pīpīte…

Ak tu, — Polana izdveš aizžņaugtā balsī, acis viņai pārplūst asarām, un viņa izskrien ārā. Kas tad nu, Po- luna?

Padevīgi pateicos, saimnieki — Manja palokās, pabīdīdams smaidā visus zobus, un sniedz Jurajam roku. liliē, ir gan tev stipra rokai Vajadzētu mērīties ar tevi spēkiem. Nu, paldies dievam, Hordubals nopūšas, viss ir nokārtots.

Parādi man to nazīti, tēvoci, — Hafija mācas virsū.

Re, — Stepans lielās, — tas ir nazis no pašas Amerikas, ar to es tev izgriezīšu amerikāņu lelli — gribi?

Jā, tēvoci, — Hafija čiepst, — bet īstu.

Hordubals plaši un svētlaimīgi smaida.

VI

Tomēr viss vēl nav galā, Jurajs zina, kas piederas. Kad cilvēks atgriežas no Amerikas, viņam jāparādās krogā, jāsasveicinās ar kaimiņiem, jāpacienā ar glāzīti. Lai visi redz, ka atbraucējs nav tukšā, nav atgriezies ar negodu. Ei, krodzinieki Katram glāzīti un pielej pilnu — vai tad nepazīsti Hordubalu, un vai es neesmu maineris no Amerikas? Lai viss ciems zina, kas ieradies, ei, iesim paskatīties uz Hordubalu, siev, padod svārkus un cepuri…

Es drīz pārnākšu, Polana, ej gulēt un negaidi mani, — saka Jurajs un platiem soļiem braši dodas caur tumšo ciemu uz krogu. Pēc kā gan ož ciemā: pēc malkas un govīm, pēc salmiem un siena, un te pēc zosīm, te pēc kumelītēm un nātrēm. Krogā nav vairs vecā Salo Berko- viča, kāds ruds ebrejs pieceļas aiz letes un neuzticīgi apjautājas:

Ko pans vēlas?

Kaktā sēž kāds cilvēks, kas tas varētu būt, vai tas būtu Pjosa, nudien, Andrejs Pjosa, iesaukts par Huzāru, skatās uz Juraju, it kā gribētu uzsaukt: vai tu tas esi, Juraj? Es pats, Andrej Huzār, redzi, ka es. Nē, Pjosa klusē un skatās, un Hordubals jautā, lai parādītu, ka ir šejienietis:

Vai vecais Berkovičs vēl dzīvs, krodziniek?

Mūsainais ebrejs noliek uz galdiņa glāzi degvīna.

Nu jau seši gadi, kopš apbedīts.

Seši gadi? Eh, Pjosa, tas ir ilgs laiks; kas paliek pāri no cilvēka pēc sešiem gadiem —- un kas pēc astoņiem?

Astoņus gadus, krodziniek, neesmu dzēris degvīnu* nudien, dažreiz ar prieku būtu iedzēris — saproti, aizdzīt bēdas, aizmirst svešatni, bet degvīns Amerikā aizliegts. Toties vairāk dolāru tika Polanai; re, zirgu nopirkusi un tīrumu pārdevusi. Vieni vienīgi akmeņi. Bet tu, Huzār, taču neesi tīrumu pārdevis? Jā, redzams, ka tu neesi bijis Amerikā.

Ebrejs stāv pie letes un met pa skatienam uz Juraju. Sākt ar viņu runāt? — ebrejs svārstās. Runīgs neizskatās, tāds ērmīgs pēc paskata, labāk neaiztikt; kurš no šejieniešiem viņš varētu būt? Matejam Pagurko dēls ir kaut kur projām; varbūt tas ir Mateja dēls vai varbūt Hordu« bals, Polanas Hordubalovas vīrs, tas, kas ir Amerikā…

Jurajs savelk uzacis. Ebrejs novēršas un kārto glāzes uz letes; bet ko tu, Pjosa, slēp acis zem uzacīm? Vai lai saucu tevi vārdā? Tā tas ir, Andrej Pjosa: cilvēks aizmirst runāt, mēle nekustas, bet pat zirgs un govs grib dzirdēt kādu cilvēka vārdiņu. Tiesa, Polana aizvien bijusi nerunīga, astoņi gadi nav padarījuši viņu runīgāku, vientulība nemāca tērzēt; pats nezinu, kā sākt: viņa nejautā — es klusēju; viņa klusē — man negribas jautāt. Eh, nekas, Stepans ir labs strādnieks, pat runāt cenšas saimnieces vietā. Saimniece pārdevusi tīrumu, nopirkusi zemi līdzenumā, ko tur teikt.

Hordubals dzer un groza galvu. Svilina tas draņķis, bet cilvēks pie visa pierod. Stepans liekas kārtīgs puisis, saprot zirgus un mīl Hafiju, bet Polana — nekas, gan pieradis, un viss būs uz goda. Eh, Pjosa, vai tavai sievai arī tā kaut kas uznāk? Nu, iekaustīsi viņu, un viss kārtībā, bet Polana ir ka muižniece, Andrej. Tā tas ir. Gudra, strādīga, tīrīga, paldies dievam. Tiesa, viņa ir savāda. Bet soļo viņa tā kā neviena cita sieva visā ciemā, brālīt. Es viņu nesaprotu, Iluzār. Vajadzēja man iebrukt mājā kā viesulim, sagriezt viņu riņķī, lai elpa aizraujas. Tā vajadzēja, Andrej. Bet es — redzi, nekas neiznāca; viņa pārbijās, it kā spoku ieraudzījusi. Arī Hafija tā kā nobijās. Un tu tāpat, Pjosa. Nu, te es esmu — ko lai daru? Ja Iedus nelūst uzreiz, tad izkusīs pamazām. Uz tavu veselību, Andrej!

Andrejs Pjosa, iesaukts par Huzāru, pieceļas un iet uz durvju pusi, it kā neredzētu Hordubalu; durvis viņš atskatās un aizsmakušā balsī nosauc:

— Vesels pārbraucis, Jurajl

Esi gan tu ērms, Huzār, it kā nebūtu varējis piesēst pie manis! Nedomā, ka esmu atgriezies kā ubags: mari ir daži glīti simtiņi dolāru, par kuriem Polana vēl neko nezina. Re, Pjosa mani pazina; tā, redzams, tas notiks art ar pārējiem, Hordubals priecājas.

Saimniek, ielej man vēl vienu!

Durvis atveras līdz galam, un iedrāžas kāds dēlietis, iedrāžas kā pavasara pali — tas taču ir Vasils Geričs, Vasils, vislabākais draugs, — un tūliņ klāt pie galda. Vasil! Juraj! Ass ir tāds drauga skūpsts un ož pēc tabakas, bet labi gan, eh tu, Vasill

Esi sveicināts, Juraj, — viņš tā kā noraizējies saka, — tātad esi atgriezies?

Vai tad gribēji, lai tur nomirstu, ēzeli tāds? — Hordubals smejas.

Nu, — Geričs izvairīgi atbild, — lauciniekiem jau labi neklājas. Dzīvs un vesels, tad paldies dievam par 1o.

Jocīgs gan tu esi, Vasil: nosēdies uz sola galiņa un steidz ašāk izmest glāzīti.

—Kas no jauna?

Nu, vecais Kekerčuks nomira to nedēju pēc lieldienas, dievs, mielo viņa dvēseli, un pagājušo svētdien jaunais Horolenko apprecēja Mihalčuka meitu; šovasar velns mums uzsūtīja lopiem mutes un nagu sērgu… Jā, Juraj, mani iecēla par stārastu — droši vien aiz dusmām. Esmu tagad priekšniecība…

Saruna apraujas, Vasils nezina, ko vēl pateikt, piecejas un sniedz Jurajam savu ķepu.

Lai dievs tev palīdz, Juraj; man laiks iet.

Jurajs smīn un groza glāzīti smaguma pilnajos pirkstos. Nav vairs Vasils tāds, kāds bija agrāk; kā viņš kādreiz dzēra, dieviņ žēlīgais, logi vien trīcēja, bet tomēr pienāca un noskūpstīja — īsts draugs. Lai dievs tev palīdz, Juraj; kāpēc tu tā, vai tad man uz ģīmja rakstīts, ka man mājās nav laimējies? Jā, nav laimējies, bet viss vēl nokārtosies; pamazām, pamazām sākšu atgriezties, katru dienu pa solītim — un beidzot būšu mājās. Man ir nauda, Vasil, gan tīrumus varu nopirkt, gan govis, veselas divpadsmit, ja vien gribēšu; pats dzīšu tās ganībās kaut uz pašu Vērša Muguru, divpadsmit zvaniņi vakarā zvanīs — un Polana aši kā meitene skries atvērt vārtus…

Krogā klusums, ebrejs snauž aiz letes; jā, cilvēkam vientulība nāk par labu; galva gan griežas, viss griežas, bet tad, draudziņ, domas labāk nokārtojas. Atgriezīšos pamazām, lēnā solī, kā atgriežas ganāmpulks; bet ja nu atau]ot kā brašam pārjūgam, iedrāzties pagalmā kā viesulim, lai dzirkstis vien pašķīst, stalti izslieties, stalti turēt grožus, izlēkt ārā — esmu klāt, Polana, vaļā tevi nelaidīšu, pacelšu augsti, ienesīšu istabā uz rokām, apkampšu tā, ka tev elpa aizrausies. Cik mīksta tu esi, Polanai Astoņus gadus, astoņus gadus esmu domājis par tevi un nu beidzot nāku pie tevis. Hordubals sakož zobus, muskuļi sejā savelkas. Hei, brašie zirgi, heil Lai Polana redz — ceļgali viņai saļogās aiz pārbīļa un prieka, kad redz: vīrs atgriezies.

VII

Noreibušais Hordubals iet mēnesnīcā uz mājām; noreibis, jo atradinājies no degvīna, atradinājies no tādām domām, jo iet pie sievas. Ko tu viebies, mēnesnīca? —• vai neeju klusu, neeju viegli, tik viegli, ka ne rasa no zālītes nenobirst? Eh, suņi rej visā ciemā, tur nāk Jurajs Hordubals, pēc astoņiem gadiem vīrs atgriežas un rokas tur puslokā, it kā apskāvis sievu: nu tu esi man rokās, bet vēl nepietiek, gribas just tevi ar lūpām, ar ceļgaliem, ar pirkstiem gribu tevi izjust, Polana, Polanai Ko tu viebies, mēnesnīca? Tiesa, esmu noreibis, jo dzēru, lai rastos drosme, jo gribu ielauzties mājās, aizvērt acis, izplest rokas un pa kaklu pa galvu — te es esmu, Polana, esmu visur, visur, kur tavas rokas, tavas kājas, tavas lūpas? eh, cik tu liela, cik ražena no galvas līdz kājām, kā es tevi apskaušu!

Hordubals iet mēnešainajā naktī un dreb pie visām miesām. Nesaukšu tevi, neteikšu ne vārda mēnešainajā naktī, netraucēšu tavu mieru; klusu, klusu, tā gaišā ēna — tā esi tu, nesauc mani vārdā, tas esmu es; turēšu tevi tik klusu, ka ne lapiņa nesakustēsies, netraucēšu tavu mieru, neteikšu ne vārdiņa, neelpošu; ak, Polana, varēs pat dzirdēt, kā zvaigznes krīt!

Bet nē, pie mums mēness nespīd, pie mums neviebj as; tas spīd pār melno mežu, bet pie mums tumšs, vienīgi tumsa elpo; tumsā jātaustās, kamēr atrod sievu. Vai viņa guļ vai neguļ, to nevar redzēt, bet viss ar viņu pilns, viņa klusiņām smejas un pavirzās, lai tev būtu vieta, bet tā- 'dam šķeistam vietas nepietiek, viņam jāiekļaujas sievas apskāvienos, un viņa čukst tev kaut ko ausī, pats nesaproti, ko, —» vārdi ir salti, bet apspiestie čuksti silti, un Uimsa vēl blīvāka, tik blīva un groda, ka var satvert ar rokām, bet tā ir sieva, viņas mati, viņas pleci, viņa aprauti elpo caur zobiem, tumši elpo tev sejā …

Eh, Polana! — izlaužas Hordubalam. — Ak tu!

Jurajs klusu atver pagalma vārtiņus un nodreb. Uz lieveņa sēž Polana mēnesnīcas gaismā un gaida,

Tu, Polana, — Hordubals čukst, un sirds viņam pamirst. — Kāpēc tu neguli?

Polana trīc'aiz dzestruma.

—• Gaidu tevi. Gribēju jautāt. Pērn mēs saņēmām sep- tiņi tūkstoši par diviem zirgiem, tad kā tu… ko tu domā…

Ak tā, — Hordubals vilcinoties nosaka. — Labi, parunāsim par to rītdien.

Es gribu tagad, — Polana stingri atbild. — Tāpēc arī gaidīju. Es negribu vairs kopt govis.,, strādāt uz lauka… nu, negribu!

Nevajadzēs arī, — Hordubals runā, skatoties uz viņas rokām, tik baltām mēnesnīcā. — Nu jau es esmu tas, kas strādās.

Un ko tad Stepans?

Jurajs klusēdams nopūšas; kāpēc tagad jārunā par to?

Nu, — viņš nomurmina, — diviem te darba nepietiks.

Bet zirgi? — Polana aši iebilst. — Kādam jābūt pie zirgiem, un tu taču neproti.,.

Tiesa gan, — Hordubals piekrīt. — Nu, to jau redzēsim.

Es gribu zināt tūliņ, — Polana uzstājas un sažņaudz dūres. Eh, ir gan viņa strauja!

—• Kā tu gribi, Polana, kā tu gribi, — Hordubals dzird savu balsi. —■ Lai Stepans paliek, sirsniņ… Lai tu zinātu, man ir nauda … Visu darīšu tavā labā.

Stepans prot kopt zirgus, — Hordubals dzird, — otra tāda vairs nedabūsi. Piecus gadus te strādā… — Polana pieceļas dīvaina un bāla mēnesnīcā. «— Ar labu nakti! Ej klusu, Hafija jau guļ!

Kā? Kur tad tu? Uz kurieni? — Hordubals brīnās.

—• Uz bēniņiem gulēt. Tev jāguļ istabā, tu jau esi saimnieks. — Kaut kas stūrgalvīgs, kaut kas ļauns Polanas sejā. — Stepans guļ pie zirgiem.

Hordubals nekustēdamies sēž uz lieveņa un veras mēnešainajā naktī. Tā, tā. Galva kā no koka, nemaz nestrādā; un kas man iestrēdzis kaklā, ka nevaru norīt? Tev jāguļ istabā, tu jau esi saimnieks. Tā tas ir.

Kaut kur tālumā ķilkst šunelis, kūtī govs nožvankstina ķēdi. Tev jāguļ istabā. Ak tu, stulbā galvai Grozi, kā gribi, tikai dun. Tu esi saimnieks. Tas viss ir tavs, saimniek, šīs baltās sienas, pagalms — viss; esi gan tu pans, vesela istaba tavā rīcībā, vari vāļāties viens gultā — nu jā, saimnieks! Kāpēc es nevaru piecelties, kāpēc man tik trula galva — degvīns vainīgs, tas rudais krodzinieks būs pielējis koka spirtu, bet es taču nācu mājup no kroga, teju pat dejodams. Jā, tātad istabā. Polana grib pagodināt saimnieku, viņš gulēs kā ciemiņš… Bezgalīgs nogurums pārņem Hordubalu. Nu jā, viņa grib, lai es atpūšos, lai atgūstu spēkus pēc ceļa; jā, es pat nevaru piecelties, cik dumji, kājas kā nedzīvas. Bet meness jau aizslēpies aiz jumta.

— Klāt vienpadsmitā stunda, lai dievu katrs junda! — sauc naktssargs. Amerikā tā nesauc, Amerika ir ērmīga. Kaut nu naktssargs mani neieraudzītu, būs kauns, Hordubals nobīstas un klusiņām kā zaglis zogas istabā. Novelk svārkus un dzird vieglu elpu — paldies dievam, Polana tikai dzinusi jokus un guļ tepat, bet es, muļķis, es kā celms kvernu pagalmā. Jurajs klusu, klusu zogas pie gultas un tver ar roku: tie ir matiņi, tieva, vārga rociņa — Hafija. Bērns kaut ko nomurmina un iespiežas ar seju spilvenā. Jā, tā ir Hafija. Jurajs lēnām atsēžas uz gultas malas un apsedz bērna kājiņas; ak dievs, kā te var nogulties? Uzmodinās bērnu. Polana laikam gribējusi, lai bērns pierod pie tēva. Tā jā, tētis un bērns istabā un viņa bēniņos.

Jauna doma apgaismo Juraju un nedod viņam miera. Viņa teica: «Eju gulēt uz bēniņiem.» Un ja nu viņa teica to tīšām: nelga, tu taču vari uznākt pie manis, pats zini, kur esmu, guļu bēniņos. Bēniņos nav Hafijas. Hordubals stāv tumsā kā stabs, un sirds viņam dauzās. Polana ir lepna, viņa neteiks: ņem mani; pēc viņas jācenšas kā pēc meitenes, jātaustās pa turnsu, un viņa klusiņām smiesies, ak, Juraj, esi gan tu muļķis, astoņus gadus tevi gaidīju …

Klusu, klusu Jurajs kāpj uz bēniņiem. Ak, cik tumšs, Polana, kur tu esi, es dzirdu, kā sit tava sirds.

Polana, Polana, — čukst Hordubals un taustās pa tumsu.

Ej, ej projām, — kā vaids, kā žēlabas atskan tumsā, — es tevi negribul Lūdzu, lūdzu, Juraj, lūdzu tevi…

Es jau neko, Polana, — Hordubals bezgala pārbijies dveš. — Es tikai… apvaicāties, kā tev ar gulēšanu.,,

'— Lūdzu, ej projām, ej, — šausmās dreb tumsā balss.

Es tikai gribēju teikt, — Hordubals stostās, — viss būs, kā tu gribēsi, sirsniņ… ari pļavu varēsi piepirkt,,,

Ej, ej projām, — Polana kliedz kā bez prāta.

Jurajs nezina, kā nokļuvis lejā, it kā būtu gāzies uz

galvas bezdibenī. Bet nē, gāzies viņš nav, viņš sēž uz pēdējā pakāpiena un tomēr krīt bezdibenī. Tik dziļi, Jēzus Kristus, tik dziļi krist! Bet kas tur vaid? Tas esi tu, tu. Es ne, es tikko velku elpu, es neesmu vainīgs, ja tik skaļi ievaidējos un vēl, un vēl! Nu, vaidi vien, tu esi savās mājās, esi saimnieks…

Hordubals ir apstājies kritienā, sēž uz pakāpiena un veras tumsā. Tev jāguļ istabā, viņa teica, tu jau esi saimnieks. Pareizi, Polana, astoņus gadus tu biji šeit saimniece un nu dusmojies, ka uzradies tev saimnieks. Eh, sirsniņ, labāk paskaties, kāds ir šis saimnieks: sēž uz kāpnēm un šņaukājas. Būtu noslaucījusi viņam degunu priekšautā, tads ir šis saimnieks. Hordubals negaidot jūt kaut ko uz lupām; ak tu dieviņ, tas taču ir smaids. Hordubals smaida tumsā; kas tas par saimnieku, tas ir kalps. Kalps ies pie govīm, pane, un tu, Polana, būsi kā muižniece. Re nu, viss ir izlīdzinājies: zirgi un govis, Stepans un Jurajs. Es tev tādas govis izaudzēšu, Polana, ka prieks būs skatīties, un aitas arī; viss tev piederēs, visam būsi saimniece.

Re, nu jau var paelpot — un krūtīs negārdz; var ievilkt elpu kā kalēja plēšās. Jā, saimniec, kalps neiederas istabā, viņš ies gulēt pie govīm, tur viņa vieta. Tur ciivēks nav viens, viņš dzird dzīvu elpu; vienatnē dažbrīd jāierunājas, un tad uznāk bailes, bet pie govīm var runāt droši: govs pagriež galvu un paklausās. Kūtī laba gulēšana.

Klusu, klusu Jurajs dodas uz kūti; govju siltā elpa viņu apņem, nožvadz ķēde pie aizgaldes. Nekas, gotiņas, nekas, tas esmu es; paldies dievam, cilvēkam te salmu pietiek!

Klāt divpadsmitā stunda, lai katrs dievu junda un Jēzu, viņa dēlu …

Nē, Amerikā tā nebija.

Uguni, uguni uzmaniet, citādi postu vēl piedzīvosiet …

Tū-tū-tū — skan naktssarga rags, it kā mautu govs.

VIII

Stepans jūdz zirgus ratos.

Labdien, saimniek, — viņš sauc, — vai negribat aplūkot pļavas?

Jurajs sarauc pieri: vai es esmu kunga vagars, ka man braukšus jābrauc aplūkot pļavas? Bet ko strādāt nav, nav pat kurp iet ar izkapti; kāpēc tad neapskatīt Polanas īpašumu?

Stepanam platas audekla bikses un zils priekšauts, redzams," ka nācis no līdzenuma, un melns kā čigāns. Pa- klakšķina ar mēli, un pajūgs auļo dārdot un šķindot tā, ka Jurajam jāturas pie ratu malas, bet Stepans stāv, cepuri atstūmis pakausī, tur grožus augsti un vēcina pātagu pār zirgu kakliem. Nu, nu, lēnāk, mums nav nekur jāsteidzasl

Ek tu, kāpēc tik stipri savelc grožus? — Jurajs neapmierināts prasa. — Pats redzi, kā rausta galvas, viņiem taču sāp.

Stepans atskatās smīnēdams.

Tā vajag, pan, — viņš atbild. — Lai viņi augstāk turētu galvas.

Bet kāpēc? — Hordubals nerimstas. — Lai tur galvas, kā pieraduši!

Par to labi maksā, saimniek, — Stepans paskaidro.

Katrs pircējs skatās, vai zirgs tur galvu uz augšu. Pa- raugieties tikai, paraugieties, cik ātri viņi skrien: ar pakaļējām kājām vien, ar priekšējām tikai skaras pie zemes. Ts-ts!

Nedzen taču viņus tā, — Hordubals lūdz.

Viņi mācās skriet, — Stepans vienaldzīgi atbild.

Lai mācās! Kāds labums, pan, no rāma zirga?

Vai Stepans tā arī Polanu vedis? — prāto Hordubals. Viss ciems brīnās: tur brauc Hordubala sieva, īsta muižniece, rokas uz krūtīm — un brauc. Un kāpēc lai viņa nelepotos? domā Jurajs. Paldies dievam, viņa nav kā citas sievietes, viņa ir stingra un taisna kā stabs, uzcēlusi māju kā baznīcu,' ieņēmusi septiņus tūkstošus par pāri zirgu, tad var galvu turēt augsti. Par to, brālīt, labi maksā.

Tur ir tas līdzenums. — Stepans rāda ar patagu. — Un līdz tām akācijām zeme pieder saimniecei.

Hordubals izkāpj no ratiem kā salauzts. Sakratīja mani, velns. Tad tas ir līdzenums; tiesa, zāle līdz padusēm, bet sausa un cieta — nestāsti niekus, tā nav biešu zeme, te ir stepe.

Manja kasa pakausi.

Nopirkt vēl to gabalu zemes, saimniek, tad te trīsdesmit zirgus varētu ganīt.

Nu-u, — iebilst Hordubals, —- zālei nekāda taukuma nav.

Kāds taukums? — smīn Stepans. — Zirgam, saimniek, jābūt bez taukiem. Vai tad jūs gribat barot zirgus miesniekam?

Hordubals neatbild un iet pie zirgiem, glauda tiem purnus.

Nu, nu, nu, mazais, nebaidies, tu esi brašsl Ko skurini ausis? Un tu, jā, tu esi gudriniecei Ko spārdies, ko tu gribi?

Stepans izjūdz zirgus, izslējās un skarbi nosaka:

Ar zirgiem nedrīkst runāt, saimniek. Tas viņus maitā.

Hordubals aši apsviežas. Tā teikt saimniekam! Nē, viņš droši vien tāpat, negrib, lai zirgi pierod pie manis. Es jau nejaukšos tavās darīšanās, ēzeli; nu, nu, nesirdies!

Stepans palaiž zirgus ganīties un paņem izkapti, pļaus sienu; nelga, kāpēc nepaņēma otru izkapti? Jurajs nopūšas un blenž pāri līdzenumam uz kalniem virs Krives. Tur ir i li tīrumi — tiesa, vieni vienīgi akmeņi, toties tīrums: [kartupeļi, auzas, rudzi — šur tur rudzi vēl aug, šur tur jau sien kūļus.

Kas nopirka mūsu tīrumu tur augšā, Stepan?

Kāds Pjosa, — Stepans atbild.

Ahā, Pjosa, Andrejs Pjosa Huzārs; tāpēc viņš krogā n runāja, kaunējās, ka izkrāpis sievietei zemi. Jurajs ve- i is augšup; dīvaini, it kā Hordubala tīrums būtu nolaidies no kalna un izpleties šeit līdzenumā …

Vai Ribari ir tur ielejā? — Jurajs apjautājas.

2—3199 . 33

Rau, tur, — Stepans atbild. — Uz to pusi trīs stundu

braucienā no šejienes.

Trīs stundu braucienā, tātad vēl tālu līdz Ribariem. Hordubals aiz gara laika noplūc zāles stiebru un košļā to; tāda kā skāba un čirkstoša — augšā, ganībās, pavisam cita zāle, garšīga, smaržo pēc mārsila. Jurajs klīst pa pļavu aizvien jo tālāk; kāds līdzenums, nekas nav redzams, vienīgi debesis, bet tādas kā noputējušas, nav tādas kā augšā kalnos. Un tur kukurūzas lauks, tiesa, tā ir cilvēka augumā, īsts biezoknis; ak kungs, kāda jēga no tādas kukurūzas — ielaist tanī cūkas, tās rītu gardu muti! Labības tīrums — tas ir kā kažoks. Akācijas — Ju- rajarn tās nav pa prātam; tur augšā aug dzeloņplūmes un meža rozes, pīlādži, kadiķi, nevis tādas stulbas akācijas. Vairs nevar saskatīt Manju viņa priekšautā un garajos zābakos. Nedrīkstot runāt ar zirgiem! Arī zirgs ir gudrs dzīvnieks tāpat kā govs; runa padara to rāmu.

Juraja priekšā plešas līdzenums, viņu pārņem smeldze, līdzenums ir kā jūra — visur viens un tas pats. Jurajs pagriežas pret augstienēm — eh jūs, arī jūs aprij līdzenums, padara mazas un nemanāmas; bet ej vien kalnup, draugs, tad redzēsi, kas tā par zemi! Un Jurajs neiztur, dodas uz ciemu kājām, atmetis ar roku Stepanam un viņa pārjūgam. Paskatīšos uz labību, viņš domā, bet stundas aizrit, un kalni joprojām sazin kur, un karsts arī, ne vēsmiņas — tāds ir tavs līdzenums. Kas to būtu domājis, ka Stepans rnani tik tālu aizvedīs? Tikai klakšķina ar mēli, un mēs jau otrā pasaules galā. Strauji zirgi ir Polanai; «kāds labums, pan, no rāma zirga»?

Hordubals soļo jau savas pāris stundas, un beidzot parādās ciema nomale: čigāni, īsti plikadīdas, apmetušies starp driģenēm un velnāboliem, ceļa malā ir kalve. Hordubals apstājas, viņam ienāk kas prātā; pag, Polana, es tev parādīšu! Viņš iegriežas kalvē. Hallo, meistar, izkaliet man āķi, — kādu āķi? — nu, tādu, ar ko aiztaisa durvis, es pagaidīšu. Kalējs nepazīst Hordubalu, ir tumšs, un ēze žilbina acis. Ja āķi, tad āķi, ka rīb vien.

Nu, kalēj, vai Hordubalovai labi zirgi?

Jā, sātani, ne zirgi, bet kungiem, darbam tie neder, tēvoci. Kad tādu apkaļ, tad — oho! — divi puiši tur tādu velnu.

Hordubals vēro nokaitēto dzelzs gabalu. Jā, Polana, es pārnesīšu tev kaut ko saimniecībai.

Cik var maksāt par tādu zirgu, kalēj?

Lai dievs man piedod, — nospļaujas kalējs, — viņi grib par to astoņi tūkstošil Šitādu naudu par zirgu! Uznāks klibums tādam mežonim — un kas tad būs? Daudz labāks ir huculu zirgs vai smags kleperis, kam mugura kā altāris un krūtis kā ērģeles. Eh, senāk — tad gan bija zirgi! Bet tagad — traktors! Stāsta, muižas īpašnieks pārdodot pļavas: kam vajag siena, kam zirgu, ja tagad ir mašīnas…

Hordubals māj ar galvu. Tiesa, mašīnas — tāpat kā Amerikā. Jāuzmanās, ka Polana neiztaisa dumjības. Atnāks mašīnas — un ko tad darīs ar zirgiem? Ahā, redzi nu; nē, Polana, par pļavu es dolārus neatdošu. Tīrumi un govis — tas ir kas cits; mašīnas cilvēkus nepaēdinās. Jā, bet tas neko neienesot. Nu, var būt, ka neienes, bet tev ir piens un labība. Tā tas ir.

Hordubals pārnāk mājās un nes rokā vēl karsto dzelzs gabalu. Polana laikam vāra pusdienas; Jurajs zogas pa kāpnēm uz bēniņiem un pieliek āķi durtiņu iekšpusē. Tā, vēl tikai cilpu… Pa kāpnēm nāk augšā Polana, savelk uzacis un skatās, kas te notiek, ko Jurajs dara; varbūt pajautās? Nē, nejautā neko, tikai cieši skatās.

Jau kārtībā, Polana, — murmina Hordubals, — es te pieliku āķi, lai tu varētu ieslēgties.

IX

Vai tas nav dumji, Jura, Juraj: tu staigā pa pagalmu, skaties visapkārt un nezini, ko darīt. Kāpostus audzēt? Tas nav vīrieša darbs. Pabērt graudus vistām? Pabarot eūkas? Eh, tas jādara sievietēm. Malka jau sazāģēta, saskaldīta, žogs salabots, šis tas iztaisīts no dēļiem, un tagad jāslaistās kā vecajam Kirilam, kurš krata bārdeli tur Mihala Herpaka pagalmā. Bet kaimiņienes sačukstas; ir gan varens saimnieks, rokas sabāzis kabatās un žāvājas tā, ka vai žokļus izmežģīs!

Tur lejā pļavās ir Manja; kas tad ir? Ar zirgiem nedrīkst runāt, tas ir viss. Kverni tur viens pats — kas man gar tavu līdzenumu? Ko neteiksi —< kalps, bet māca: jums, saimniek, vajadzētu darīt to un to! Gan es padarīšu, tu mani nemācīsi, un, ja kas no koka jāiztaisa, to es iztaisīšu. Agrāk cirta mežus, bet nu vairs malku nepārdod, koki iet bojā, zāģētavas stāv …

Ak kungs, atlicis tikai govis ganīt! Ne jau divas gotiņas, tad cilvēki sāktu smieties, bet divpadsmit govis, dzīt tās uz Vērša Muguru, rokā cirvis pret lāčiem… Neviens tev neteiks: nerunā ar govi. Lopiņam šad tad jāuzkliedz.

Bet Polana negrib ne dzirdēt — miesnieks maksā tikai astoņi simti par govi un tad vēl aiz žēlastības. Nu, ko runāt par miesnieku, lopus var audzēt paši sev, bet, ja negribi, lai paliek. Naudu par līdzenumu es nedomāju šķiest.

Vai iejūgt govis vezumā un vest kūļus no lauka mājup. Cilvēks iet, iet, roka uz iejūga — kusties, ehei! O-ou! Nekādas steigas, iet vienā solī ar govīm. Pat Amerikā Hordubals nebija soļojis citādi, gājis tāpat kā govis. Un, ja piekrauj vezumu ar kūļiem, pietur riteni aiz spieķiem un jūt, ka viss vezums tavās rokās, — paldies dievam, cilvēks vismaz zina, kam viņam dotas rokas. Tas ir vīrieša darbs, Polana. Lai dievs žēlīgs, kāda bezdarbība, tur jau rokas nolaižas, un kas tās par izveicīgām rokām, spēcīgas, amerikāniskas.

Kas tad tev, Polana, tev viss rit kā pa diegu, vienmēr ir ko darīt, te vistas, te cūkas, te kaut kas klētī, bet vīrietim kauns stāvēt pie žoga. Būtu jel teikusi: tu, Juraj, varētu to un to izdarīt; bet tu šaudies kā bulta, ar tevi ne vārdiņa nevar pārmīt. Es taču varētu tev pastāstīt par Ameriku, Polana, tur vīrietis drīkst gan traukus mazgāt, gan grīdu tīrīt, un tas nav nekāds kauns; sievietēm laba dzīve Amerikā. Bet tu jau rauc pieri, līdzko paņemu kaut ko rokā, sak, tas nepiederas, cilvēki smiesies. Nu, lai viņi smejas, muļķi tādi! Ja daru kaut ko stallī, pabaroju un padzirdinu zirgus, tad Stepans kā negaisa mākonis: nedrīkst runāt ar zirgiem! Viņš visu zina. Vispār viņš noskaities — nu, nu, neaprij tikai mani ar savām acīm! Pat ar saimnieci nerunā, reti kad paver lūpas, tikai ar acīm… Viņš ir nikns, gluži dzeltens aiz niknuma, pats sevi beidz nost… Arī Polana no viņa baidās, saka: ej, Hafij, teic Stepanam, lai padara to un to, pajautā Stepanam par to un to, — Hafijai no viņa nav bail. Tēvocīt, viņa saka, un Stepans šūpo viņu uz ceļgaliem, tā, Hafij, skrien ērzelēns, tā soļo ķēve; un dzied, līdzko ierauga kādu, tūdaļ mute ciet — un noslēpjas stallī.

Hordubals kasa pakausi. Velns zina kāpēc Hafija bīstas no manis. Rotaļājas viena pati, bet, līdzko ierodos, tā iz- bolī acis un laižas lapās. Nu, skrien vien, skrien! Eh, Ha- fij, es tev būtu izgriezis no koka rotaļlietiņas, ja vien tu atspiestos man pret plecu un skatītos, kas man iznāks! Un par Ameriku es tev varētu pastāstīt, meitiņ: tur ir melnie un tādas mašīnas… nu, dievs ar tevi, Hafij, skrien vien pie sava Stepana! Neaiztiec viņu, Polana, ar pērienu nevienu neizmācīsi: ja tu pati kādreiz apsēstos man blakus, ja mēs abi kādreiz aprunātos, tad Hafija pienāktu paklausīties, atspiestos ar elkoni pret manu ceļgalu; es daudz ko varētu pastāstīt, un bērns klausītos, muti paplētis. Nu, varbūt ziemu, ziemas laikā pie pavarda …

Lejā ciemā gāgina sabiedētās zosis un dārd rati —• Manja atgriežas. Jurajs atmet ar roku un aiziet aiz rijas. Ko es tur stāvēšu viņam deguna galā! Ved kopiņu siena, bet troksnis tāds, ka viss ciems skan. Bet šeit ir klusums, te cilvēks var justies kā dieva azotī. Aizlaiduši dārzu, agrāk te auga bumbieres un plūmes, tagad nekas. Varēja taču izrakt vecos kokus un rudeni iestādīt jaunus, bet nē; te nav nekā no bijušā, tikai neauglīgi stumbri; glabājiet vien 1os, dievs ar jumsi Bija ēnains dārziņš, bet nu te rokas cūkas; un tās nātres, dieviņ žēlīgais!

Nedomā, ka Amerikā neko neesmu redzējis; skatījos un prātoju — to vai šito nebūtu par ļaunu ieviest arī pie mums. Viņiem tur ir glītas mantas, ērtas un tās dažne- da/adas ierīces. Vai atkal — varētu audzēt dārzeņus. Vai Irušus. Labāk gan trušus, ja ir daudz lapu no dārzeņiem. Ko tur, viss ietu no rokas, visu izdarītu, ja vien tu, Polana, gribētu, ja vien aci pamestu, ko Jurajs tur taisa. Kas tur l.fis, Juraj? Krātiņš trusīšiem, Hafijai būs prieks, varēsi viņai kažociņu uzšūt. Vai, piemēram, baložu mītne. Bet varbūt tu gribi bitītes? Es varētu iztaisīt stropus, nevis bluķus, bet īstus stropus ar tādu stikliņu mugurpusē, lai var redzēt iekšā visu bišu saimi. Džonstaunā mums bija kāds maineris, polis, liels bitenieks; zini, pat stiepļu tīkliņu bāza galvā. Cilvēks var daudz ko iemācīties. Ja vien tu gribētu, Polana, ja vien pamestu aci — viss būtu kārtībā. Vai iejautātos: kā to vai šito dara Amerikā? Bet, ja neko neprasa, tad grūti runāt. Cilvēkam kauns kaut ko darīt tikai savā labā, sev vien _— tāda kā rotaļašanās, bet, ja cita labā, — saspļauj rokās un aiziet. Tā tas ir, Polana.

Paldies dievam, govju zvani jau skan, vakars klāt; pārnāks mūsu gotiņas, vajadzēs piesiet, padzirdināt, paglaudīt, Hafija sauks: «Stepan, tēt, vakariņās!» Stepans skaļi strebj, Polana klusē, Hafija sačukstas ar tēvoci Stepanu;

nu, ko lai dara, labu nakti visieml Hafija istabā, Polana bēniņos, Stepans stallī, vēl jāapstaigā pagalms un jāvācas kūtī gulēt. Rokas zem galvas, un var runāt skaļi, ko vēl varētu darīt un kā viss varētu būt.

Bet gotiņas liekas saprotam: pagriež galvu un skatās.

X

— Pasaki, Hafij, ka pārnākšu vakarā.

Tā, gabals maizes ar speķi, un aiziet uz kalniem. Hordu- balam ir viegli un mazliet sērīgi ap sirdi kā bērnam, kurš aizbēdzis no mammas. Viņš noskatās uz ciemu no augšas, it kā tanī būtu kas pārmainījies. Kas īsti? Tur bija Hordu- bala tīrums? Tiesa, bija, saka — vieni vienīgi akmeņi, bet Pjosa tur novācis rudzus, viņam tur ir kartupeļi un strēmele linu; re, kā Pjosas tīrums saplūdis ar Hordubala tīrumu! Un vēl augstāk pie tiem pīlādžiem — no turienes redzams viss ciems. Tur ir ko pabrīnīties par dieva gudrību: ciems saucas Krive, un tas patiešām ir līks, sameties līkumā kā guļoša govs. Jumts aiz jumta, visi vienādi kā aitu bars, bet tā baltā pils ir Polanas. Tāda kā neiederīga šeit, Jurajs domā; jumts jauns, sarkans, būtu jājautā, kas te īsti apmeties. Laikam kāds no līdzenuma, tur ir tādi, kuriem nav koku un jumti jāklāj ar kārniņiem …

Līdzenums. No šejienes redzams arī līdzenums. Zils, līdzens kā jūra — jā, īsts tuksnesis. Tāpēc viņi tik ātri brauc: ceļš ir garlaicīgs; cilvēks iet, iet un, liekas, tai pašā vietā vien ir. Es gan neietu uz līdzenumu bez darba; toties šeit ir kā svētki: cilvēks iet, kur acis rāda, uz priekšu vien — aiz tā ceļa līkuma pāri strautam, tad līdz tai eglei, pāri ganībām augšup un taisni mežā iekšā; ap pusdienu mežs ir klāt, skābarži no vienas vietas, pelēki un gaiši stumbri, it kā uz tiem gulētu migla, un tur tālāk kā uguntiņas liesmo ciklamenu ziedi. Un paskat, kas par lepnu sēni lien ārā no sausajām lapām, kas tai par stipru un baltu kātu! Bet zini ko, atstāšu tevi, sēne, sēņu karaliene, pat dzegužpuķes un zvaniņus neplūkšu, vienīgi pušķīti zemeņu paņemšu Mafijai — 'ur mežmalā, kur tās saldākas. Hordubals apstājas un aiztur elpu: stirna, viņpus nogāzes stāv stirna, gaiša, iedzeltena kā pērnās lapas, stāv papardēs un klausās: kas tur ir — cilvēks vai koka stumbrs? Celms es esmu, koka stumbrs, kāds melns zars, tikai nebēdz projām; vai tu arī bīsties no manis, meža zvērs? Nē, nebīstas, plūc lapiņas, skatās, kustina muti kā kaza. Bē, bē — iesaucas, piesit ar nadziņiem un šaujas projām. Jurajs jūtas ārkārtīgi laimīgs, viņam viegli doties kalnup, ne par ko negribas domāt. Viņš tikai iet un iet, un viņam labi. «Es redzēju stirnu,» viņš vakarā teiks Hafij ai. «Bet kur?» — «Kalnos, kur citur, — līdzenumā stirnu nav, Hafij.»

Un tad tur ir… neviens nezina, kas īsti: sabrukusi veca guļbūve, novēlušies bluķi, bet kas par baļķiem, dievs tēvs, zvanu torni varētu uzcelt! — viss aizaudzis ar driģenēm un zalkšu ogām, meža lilijām, cemeriņiem, papardēm un ģerānijām; nudien, ērmīga vieta, tāda kā apburta, mežs pagriezies uz ziemeļu pusi: melns mežs, pieaudzis ar sūnām, melna, muklaina zeme, tāpēc te arī bail staigāt. Un kādas balganas, bezkrāsainas sēnes, gļotainas, zaķu kāposti un tumsa, visur tumsa vien, nedzird ne vāverīti, ne kukainīti nemana, visapkārt tikai melns mežs, bērni baidās te nākt un pat vīrs pārmetīs krustu. Bet nu jau mežmala klāt, līdz ceļiem jābrien pa melleņu ceriem un jāšķir zari, un kādi ķērpji te karājas, kazenes ķersta aiz kājām: eh, cilvēk, mežs tevi viegli vis nelaiž ārā, tev jālaužas cauri krūmiem kā meža kuilim, bet tad — hop! it kā mežs būtu tevi izšāvis, būtu izspļāvis, un tu stāvi kalnu ganībās; lai slavēts Jēzus Kristus, tu esi klāt!

Plašas ir kalnu ganības, tikai šur tur paceļas egles, lielas un varenas ka dievnams, vajadzētu noņemt cepuri un skaļi teikt labdienu; zāle gluda, slidena, īsiņa, pa to mīksti iet — kā pa paklāju; garas, klajas ganības guļ mežu vidū, izpletušās tāļutāl, debesis liecas pār tām, meži pastumti sānis: it kā dēlietis guļ atsegtām krūtīm un skatās dievam kungam logos — ak, cik te viegli elpot! Un Jurajs Hordubals pēkšņi kļūst maziņš kā skudriņa un tek pa plašo klajumu — uz kurieni, kurp, skudriņ? Tur augšup, kalna galā, pie tām mazajām, sarkanajām skudriņām, uz turieni steidzos. Plašas ir kalnu ganības.

Plašas gan, ak kungs; vai tu teiksi, ka tie sarkanie punktiņi ir vēršu bars? Labi gan ir dievam tam kungam: noskatās lejup un domā: tas melnais punktiņš ir kāds Hordubals, tas gaišais — Polana; jāskatās, vai saies abi kopā jeb vai vajadzēs pastumt tos ar pirkstu. Un tad no piekalnes šaujas kaut kas melns un taisni šurp; skrien, veļas pa nogāzi: kas tu tāds esi? Un tu esi melns šunelis,

neplāti nu muti riedams, liecies mierā — vai tad es izskatos pēc laupītāja? Nāc šurp, esi godīgs suns; es eju parunāties ar ganu. Var jau dzirdēt zvaniņu skaņas. — Heil — Hordubals sauc ganam, vērši lielām, mierīgām acīm veras Hordubalā, pavicina astes un ganās tālāk; gans stāv nekustēdamies, kā kadiķis un pēta pienācēju.

Hei, — Jurajs sauc, — vai tu tas esi, Miša? Nu, paldies dievam!

Miša ne vārda, tikai skatās.

Nepazīsti mani? Es esmu Hordubals.

Ā, Hurdubals, — nosaka Miša un nebrīnās; par ko lai te brīnītos?

•— Atgriezos no Amerikas.

Ko?

No Amerikas.

A, no Amerikas.

Kam pieder tie vērši, ko tu gani, Miša?

Ko?

Kam pieder tie vērši?

Ā, kam vērši? No Krives.

Tā tā, no Krives. Glīti lopiņi. Vai tu esi vesels, Miša? Es pienācu tevi apraudzīt.

Ko?

Nu, apraudzīt tevi.

Miša neko, tikai blisina acis; atradinājies no sarunām te augšā. Hordubals atgulstas zālē, atbalstījies uz elkoņa, un paņem mutē zāles stiebriņu; te ir cita pasaule, pat runāt negribas, nav vajadzības. No aprīļa līdz septembrim Miša ir šeit, nedēļām ilgi neredz nevienas dzīvas dvēseles …

Miša, vai esi kādreiz bijis lejā, kur līdzenums?

Ko?

Vai esi bijis līdzenumā, Miša?

Ahā, līdzenumā. Neesmu.

Bet tur augšā, aiz Durnajas, esi bijis?

Esmu.

Bet aiz tā kalna gan neesi bijis?

Neesmu.

Re nu, bet es esmu bijis pašā Amerikā; un kas no tā par labumu? Pat savu sievu vairs nesaprotu…

Tur, — Miša saka, — tur ir pavisam citādas ganības.

—• Bet paklau, — Jurajs taujā, kā taujājis vēl bērnībā, — kas tur bijis, kur mežā tā guļbūve?

Ko?

Kur guļbūve mežā.

Ā, tā guļbūvei — Miša domīgi pakšķina pīpīti. — Ej nu sazini! Laupītāji tur esot gribējuši cietoksni celt. Tā ļaudis melš.

Vai tiesa, ka tur nelabais staigā?

—- Kā tad, — Miša nenoteikti atsaucas.

Hordubals apgriežas uz muguras. Ir gan te labi, viņš domā, bet tur lejā — pats nezini, kas. Cilvēki rosās pagalmā, viens maisās pa kājām otram, teju pat kritīs sek- stēs kā gaiļi; jāsakož zobi, lai nesāktu kliegt…

Vai tev ir sieva, Miša?

Ko?

Sieva tev ir?

Nav.

Līdzenumā nav tādu mākoņu; tur debesis tukšas, bet šeit — kā govis ganībās; cilvēks guļ uz muguras un gana. Mākoņi peld, viņš peld tiem līdzi, pat dīvaini, ka tik viegli var pacelties augšup pie tiem. Uz kurieni dodas mākoņi, kur tie paliek vakarā? It kā izgaist — bet vai var tā pazust ne aiz šā, ne tā?

Hordubals atspiežas uz elkoņa.

Gribēju apjautāties tev, Miša, vai nezini kādu ieēdināmo zāli.

Ko?

—• Pieburamo zaļi, kas pamodina mīlestību. Lai kada skuķe tevī iemīlētos.

A, — norūc Miša, —- tādas man nevajag.

—• Tev ne, bet citam varbūt vajag.

Kur tāda der? — Miša sirdās. Itin nekam.

—« Bet vai tu zini tādu zāli?

Nezinu. Miša nospļaujas. — Neesmu čigāniete.

Bet ārstēt tu taču proti, Miša, vai ne?

Miša neatbild, tikai blisina acis.

—« Bet vai tu zini, kādā nāvē mirsi? — viņš pēkšņi jautā.

Hordubals pieceļas sēdus, sirds stipri sit.

Vai tu domā, ka drīz, tēvoci Miša?

Miša domīgi mirkšķina acis.

Dievs vien to zina. Vai tad cilvēkam ilga dzīvošana?

Cik tev gadu, Miša?

Ko?

Cik tev gadu?

A, to es nezinu. Kam man tas jāzina?

Jā, kam tas jāzina, Jurajs nopūšas; kam, piemēram, jāzina, par ko domā Polana? Tur lejā cilvēks mokās ar to, bet šeit — nu, domā, ko gribi, sirsniņ; ja būtu laimīga, tad nedomātu. Brīnums gan, cik viss no šejienes talu, tik tālu, ka sirds sažņaudzas. Cilvēks ir viens pats — it kā noskatās uz sevi no liela augstuma un redz, kā skraida pa pagalmu, kā noskaišas, kā pārdomā, bet pats ir tāda mazītiņa pārbiedēta skudriņa, kura nezina, kur dēties.

Liels miers pārņem Juraju, tik liels, ka sirdij sāp. Re nu, tāds milzenis vīrietis, bet nopūšas, nopūšas zem labklājības sloga. Ak, kā negribas celties un nest visu uz ieleju; kas par negribēšanu — spēka nav. Klusu, klusu gulēt, lai viss nogulstas un izlīdzinās; gulēt tā dienām un nedēļām un gaidīt, kamēr viss pats no sevis sadzīst; lai griežas debesu velve, lai vērsis noliec galvu un sprauslo tev tieši sejā, lai murkšķis gudro, vai tas ir akmensl Akmens, protams, hop — uz tā, attupjas uz pakaļkājām un ieklausās. Hordubals guļ, izpletis rokas: nav ne Hordubala, ne Polanas, tikai debesis, zeme, vējš un ganāmpulku zvaniņu šķindoņa. Mākoņi izgaist kā elpa uz stikla, nekas nepaliek pāri. Vērsēns varbūt domā, ka viņam daudz darāmā, bet ganās vien, zvaniņu skandinādams. Kāpēc jāzina? Skaties. Arī dievs skatās. Kāda viņam liela acs, mierīga kā govij! Vējš šalc, un šķiet, ka pats laiks plūst un dun; no kurienes tāds milzums rodas? Bet kāpēc jāzina?

Drīz būs vakars, un Jurajs atgriežas ielejā, iet pa ganībām un ieiet mežā, iet viegli un platiem soļiem, pasaules slogs nomierinājies, nekas viņu vairs netraucē. Labi, Polana, labi, nerēgošos tev vairs acīs, pagalms diviem ir par šauru. Gan jau kādam gadīsies darbs, un, ja ne, sēdēšu te kalnā un gaidīšu, gaidīšu līdz vakaram. Kāpēc gan ne — vai tad cilvēkam ilga dzīvošana? Nu, saki, dieva dēļ, kāpēc lai divas skudras traucē viena otru, ja vietas netrūkst, pat saprast nevar, kur tik daudz vietas gadās, bet es — es arī iztālīm varu skatīties uz savu māju. Paldies dievam, ka ir tik daudz augstieņu, no kurām var skatīties lejup. Var pašam Radītājam apmesties zem bārdas un vērties lejā pats uz sevi. Tur, kur klejo mākoņi un izgaist kā elpa.

Jau dzirdami ganāmpulku zvaniņi, bet Hordubals vēl sēž ar ogu saišķīti rokā uz ežas, apaugušas ar mārsilu, un skatās lejup uz jauno, sarkano jumtu. Pagalmu var redzēt kā uz delnas; atvest te Hafiju un parādīt viņai: paskat, Hafij, — vai nav kā rotaļlieta? Pagalmā iznāk maziņa gaiša figūriņa un stāv, stāv. Ahā, no staļļa iznāk tumša figūriņa, pieiet un nostājas blakus. Abas nekustīgas kā lelles. Skudras kustinātu taustekļus un skraidātu šurpu — turpu, bet cilvēki ir brīnumaini: stāv blakus — un vairāk nekā. Kāpēc jāzina, domā Hordubals, tikai dīvaini, ka tik ilgi, tik nekustīgi viņi stāv, pat bailes sametas, ka viņi nemaz nekustas. Bet kur palika tas miers, Juraj, ko tu nesi lejā no kalniem? Kur tas slogs, kas tevi māca? Tu daudz ko tur paņēmi, un tanī ir daudz skumju, rokas tu izplēti un tagad nes savu krustu. Un tie divi tur joprojām stāv — ak Jēziņ, kaut jel izkustējušies no vietas! Gaišā figūra beidzot atraujas un nozūd; tumšā stāv, nekustas; paldies dievam, nozūd arī tā.

Hordubals atgriežas ar ogu pušķīti; nekā cita nav, tikai šis pušķītis, bet to pašu aizmirst pagalmā. Visi četri sēž pie vakariņu galda; Hordubals gribētu teikt: «Es redzēju stirnu, Hafij,» — bet nesaka, vārdi iestrēgst rīklē kā lieli kumosi. Polana neēd, bāla, kā no kaula izgriezta, Stepans sadrūmis sēž pie šķīvja, lūpas raustās, pirksti drupina maizi, pēkšņi viņš nomet nazi un izskrien ārā it kā aizrijies.

— Kas tēvocim Stepanam vainas? — Hafija izdveš.

Polana ne vārda, novāc traukus no galda, seja kļuvusi zila, zobi klab.

Hordubals aiziet pie gotiņām, Lauķe pagriež galvu uz viņa pusi, ķēdei nožvankstot: kas ir, saimniek, kāpēc tik smagi elpo? Eh, Lauķīt, kāpēc jāzina, kāpēc jāzina, — bet tas ir smagi, smagāk par ķēdi. Tur kalnos mēs skandinātu zvaniņus, tu un es, tur daudz vietas, un dievam tās pietiek, bet cilvēkiem vietas trūkst — divi trīs cilvēki, Lauķīt, un tāda šaurība! Vai nedzirdi, kā žvankst viņu ķēdes?

XI

Piedzērās tonakt Manja, piedzērās kā lops — ne jau Krivē, bet Tolčemešā pie ebreja, sakāvās ar puišiem un, kas zina, varbūt ij nazi laida darbā; no rīta pārnāca uztūcis un piekauts un tagad izguļ reibumu stallī. Vajadzētu padzirdināt zirgus, domā Jurajs, bet neiešu jaukties tavās darīšanās. Ar zirgiem nedrīkst runāt; labi, tad rūpējies pats par tieml Bet Polana staigā ka ēna, negribas uz viņu ij skatīties. Jā, traki gan, Hordubals rauc pieri; bet ko lai dara?

Un karsts, karsts kā pirms negaisa, mušas nikni kož, oh, kāda nejauka dienai Jurajs klaiņo pa dārzu aiz rijas, bet arī tur nav labi. Ko lai dara? Nātru, cik nevajag, un lausku bez sava gala, viena vienīga netīrība… Polana ir kā ēna; laikam noslēpusies klētī vai… Dievs ar tevi, bet zini, ka cilvēkam ir smagi. Hordubals noraizējies kasa mitro pakausi. Jā, negaiss būs, Stepanam vajadzēja savākt sienu zem jumta …

Hordubals pārkāpj pār žogu un apiet ciemu no mugurpuses, paveras uz debesīm, kā tur izskatās. Ciems aizmugurē ir kā galds, kad uz to lūkojas no apakšas, netēsti baļķi un guļbūves; liekas, neviens tevi neredz, it kā tu spēlētu paslēpes ar visu pasauli; visapkārt žogi un dadži, kāpuru apgrauzti kāposti, kaut kāda atkritumu kaudze, driģenes, velnāboli un čigāni, čigānu būdas aiz ciema … Jurajs apstājas un svārstās: nudien, kur es esmu ieklīdisl Polana viena pati, Stepans nemaņā stallī… Hor- dubalam sirds sāk skaļi dauzīties. Velns parāvis to čigānieti! sēž uz zemes veca, resna ragana, ieskā čigānam galvu.

Ko tad pans vēlētos? — čigāniete ķērc.

Cigāniet, čigāniet, — Jurajs stostās, — vai vari izvārīt pieburamo dzērienu?

Kā nu ne, — čigāniete atviež zobus, — bet ko tu man dosi?

Dolāru, amerikāņu dolāru, — Hordubals gārdz, — divus dolārus …

Ej tu, mirla, — čigāniete uzbrēc, — par diviem dolāriem, saproties, ij suni neaplecināsi, saproties, ij govi nenobursi…

Desmit dolāru, — Hordubals uztraucies čukst, -— desmit, čigāniet!

Čigāniete uzreiz norimstas.

-— Dod šurp, — viņa saka un izstiepj netīro plaukstu.

Jurajam dreb pirksti, kad viņš drudžaini taustās kabatā.

Vāri stipru dziru, čigāniet, ne uz vienu nakti, ne uz mēnesi, ne gadu… Lai sirds kļūst mīksta, lai atraisās mēle, lai viņa priecājas, kad ierauga mani…

Hei, •— čigāniete murmina. — Ilko, sakur uguni!

Viņa kravājas pa maišeli ar grumbainām rokām kā

putna nagiem. Ak, kāds kauns! Debesis aizsedz mākoņi, būs negaiss. Vāri, čigāniet, vāri gudri… Eh, Polana, redzi, kur esi mani novedusi!

Čigāniete purpina un met no maišeļa visādas šķipsnas katliņā; dzira nelabi ož, un ko tā čigāniete murkš, purinādama galvu un burdamās ar rokām, no tā Jurajam sametas baismīgi, gribas kaut zemē ielīst. Tas ir tevis dēļ, Polana, tikai tevis dēļ… Ak, kāds grēks!

Jurajs skrien uz mājām, nes dziru un skrien, būs negaiss. Govis steidz rikšiem ar labības vezumiem, bērni traucas uz mājām., putekļi ceļas gaisā. Hordubals aizelsies atver vārtiņus, viņam jāatbalstās pret žogu, sirds smagi dauzās. Tevis dēļ, Polana! No staļļa pēkšņi izskrien trīsgadīgais ērzelis, apstājas, iezviedzas un metas uz vārtiem.

O-ho-ho! — Jurajs kliedz un vēcinās ar rokām. No mājas izskrien Polana.

Zirgs izslējās pakaļkājās, griežas riņķī, šaudās pa pagalmu, te krūtis augstu, te krusti, ar pakaviem sper zemi gaisā.

Nezin kur gadījusies Hafija skrien pāri pagalmam pie mammas, bailēs iespiedzas un pakrīt. Polana iekliedzas, Hordubals ierēcas. Oh, kājas kā no koka, soli paspert nevar… Bet no staļļa izšaujas Manja, baltās piedurknes plivinās, zirgs izslējās pakaļkājās, bet puisis ieķeras krēpēs; zirgs raujas, bet nekā, Manju nenometīs, viņš karājas krēpēs kā meža kaķis. Zirgs lec atpakaļ, purina galvu, met augšup pakaļkājas; bum — Manja nomests, bet turas krēpēs, nokritis uz ceļiem un rauj zirgu atpakaļ. Nu Hordubalam kājas kā atraisītas, un viņš skrien pie Hafijas. Zirgs velk Manju pa pagalmu, bet nu jau Stepans uz kājām un rauj, rauj ērzeli aiz krēpēm. Hordubals piespiež meiteni pie krūtīm, grib nest pie mātes, bet apstājas, tā viņu aizrauj skats: cilvēks un dzīvnieks. Polana piespiedusi rokas pie krūtīm. Manja spalgi iesmejas, nozviedzas tāpat kā zirgs un rikšiem, lēcieniem ved spraus- lojošo ērzeli stallī.

Se, ņem bērnu, — Hordubals saka, bet Polana ne* dzird. — Polana, dzi, Polanai

Pirmo reizi viņš uzliek tai roku uz pleca.

Polana, te ir Hafijal

Polana paskatās. Ak, kad tev bija tādas acis, kad tu ta elpoji ar pusviru lūpām? Cik tu skaista… un tad viss nodziest.

Nekas viņai nav noticis, — viņa nomurmina un ienes elsojošo bērnu iekšā.

No staļļa iznāk Stepans, slauka ar piedurkni asiņojošo degunu, izspļauj asiņainas siekalas.

Viss ir kārtībā, — viņš saka.

Nāc, — Hordubals murkš, — nāc, Stepan, es tev uzliešu ūdeni uz galvasl

Stepans spurc aiz priekiem zem ūdens strūklas un jautri, līksmi šļakstinās.

Nu, labs joks, ko? — viņš žirgti runā. — Ērzelītim vīra gadi, saimniek, tāpēc sāka trakot. — Manja rāda zobus slapjš un izspūris. — Eh, tas tik būs ērzelis!

Jurajs gribētu teikt Stepanam: «Brašs puisis, re, kā novaldīji zirgu,» — bet vīriešu starpā tādus vārdus nelieto. «Būs negaiss,» viņš nomurmina un iet uz rijas pusi. Dienvidos debesis melnas; nav labi, ja negaiss nāk no līdzenuma. Ērzelītim vīra gadi, bet tev pat kājas neklausa, bērnu nevari laikā pacelt. Vecums klāt, Polana, vai kas cits… Dīvaini gan, kāpēc kājas kļuva tik stīvas, it kā tās būtu kāds apbūris.

Ak kungs, kur melnas debesis! un pērkons arī grand … Čigāniete iedeva burvju dziru, bet, re, ērzelim uznāca trakums; es neieķēros viņam krēpēs, tikai stāvēju kā sasalis. Es ne, bet Stepans ieķērās. Kāpēc ne, ja viņš ir jauns? Ak, Polana, Polana, kāpēc tu tā skatījies viņā, kāpēc tā pietvīki?

Jā, nu ir klāt, nu ir klāt negaiss — plosās kā pārbiedēts zirgs, dzirksteles šķīst zem pakaviem, un rēc. Tu neieķēries zirgam krēpēs, kājas neklausīja, sāka grīļoties. Neieķersies, neiekliegsies; tikai Stepans. Fui, cik riebīga ir čigānietes dzira; ērzelēns sāka trakot tāpat. Bet tu domā: tā ir Polanai. Kāpēc tad tu neklupi zirgam klāt? Polana būtu skatījusies, rokas piespiedusi pie krūtīm, un acis viņai mirdzētu kā nekad.

Jurajs mirkšķina acis un nejūt siltos pilienus uz kakla. Debesis pāršķeļas, rīboņa, grandoņa. Hordubals steigā pārmet krustu, kājas kļūst trauksmīgas. Nē, vēl ne, vēl jāizlej nātrēs čigānietes dzira. Un tad rikšiem zem nojumes noskatīties, kā ārdās negaiss.

XII

Kur citur lai paliktu Hordubals? aizgājis aiz rijas un prāto. Piemēram, viņš domā: nu, pieņemsim, ka esmu vecs, bet sakiet, lūdzami, — kā tas sācies? Cilvēks dzīvo, neko nezinādams, šodien tāds pats kā vakar un pēkšņi — vecs. It kā būtu noskauduši. Vairs nespēj ieķerties krēpēs satrakotam zirgam vai izkauties krogā; paņem uz rokām bērnu, nevis ķer zirgu. Agrāk droši vien būtu ķēris zirgu. Bet kādreiz kāvos arī krogā, vareni kāvos, pat ar Geriču, pavaicā vien Vasilim, Polana. Un pēkšņi — vecs. Polana nav veca.

Nu, kaut arī vecs. Arī bērns kādam jāpaņem rokās. Eh, Polana, es tev varētu gan parādīt, kāds, piemēram, esmu saimnieks. Tu varētu dzīvot kā kundzene, pieņemt meičas darbā un tikai izrīkot: «Ei, Marika, paber vistām graudus, kusties; Akseņa, padzirdini govis!» Tiesa, trīs tūkstošus dolāru man nozaga, bet man vēl ir septiņi simti, ar tiem kaut ko var iesākt. Ak, sirsniņ, velti es neesmu bijis Amerikā; jauns vai vecs, es tomēr zinu, kas notiek plašā pasaulē. Stāsta, ka nav izdevīgi turēt govis un šo un to. Nē, galvenais — vajag prast pārdot. Amerikā, teiksim, zemnieks negaida, kamēr atbrauks miesnieks, viņš pats brauc uz pilsētu un noslēdz līgumu: tik un tik lopu gadā, tik un tik veseļu piena dienā, all right. Tā to dara. Kāpēc tad, saki, lūdzama, arī šeit nevarētu rīkoties tāpat? Nopirkt ratus un zirdziņu — pārdod savus zirgus, Polana, es gribu zirdziņu, ar kuru drīkst runāt, — un braukt uz pilsētu. Nu jā, amerikānis — visu zina, velti nav braukājis pa pasauli, ved mājās pilnu zuteni naudas. Ieradīsies arī kaimiņi. «Vai nevari, Juraj, pārdot pilsētā pāri zosu?» — «Kāpēc nevarētu, tikai es neiešu ar zosu pāri padusē un nepiedāvāšu; piecdesmit vai simt zosu nedēļā, sataisīt krātiņus un aiziet ar zosīm uz pilsētu.» Tā, mīļie kaimiņi, notiek bizness. Vai, teiksim, malku apkurei — piecdesmit vezumu malkas. Kartupeļi — ar vagoniem. Re, kāds ir Hordubals, kādas gudrības samācījies Amerikā! Arī tu, Polana, tad teiksi, ka Jurajs ir gudrs, neviens no jaunajiem netiks viņam līdzi; ei, Marika, Akseņa, novelciet saimniekam zābakus, viņš pārbraucis no tirgus! Un ko tu darīji visu dienu, sirsniņ? Saimniecību pieskatīju, ar strādniekiem bāros un vēl — nu, vēl gaidīju tevi, Juraj.

Hordubals sēž uz kāda celma un mirkšķina acis. Pamēģināt, vai? Cilvēks ir jauns, kamēr kaut ko dara. Un, ja ne to, tad citu. Piemēram, nopirkt klinti.zem Menčula — akmens kā marmors — un vest to uz pilsētu; vai līdzenumā ir tāds akmens? Tikai dubļi un putekļi, pat debesis noputējušas. Bet akmeņus lauzīšu pats — vai mazumu esmu lauzis Amerikā? Pat ar dinamītu, brālīši, protu strādāt. Izkaļ caurumu, ieliek patronu — prom visi, kustieties, — un blaikš! Nu, Polana, vai tas nav vīrieša darbs, ko? Kas pret to ir ērzelēna ķeršana? Stāvēšu ar sarkanu karodziņu rokā — uzmanību, spridzinu! Vareni dārdināšu, bet tas svešais — lai ķer zirgus laukā!

Un ja nu vēl kas gadās? Kas jums ir līdzenumā? Nekas, tikai līdzenums. Bet Skābajā strautā ir dzelzs, ūdens pilnīgi brūns. Zem Tatarukas ir kāds spīdīgs akmens kā sveķi. Sievas stāsta, kalnos esot apraktas mantas. Pastaigāt pa kalniem — aiz Durnajas, aiz Melnās smailes, aiz Tatinas un Tupas —, kas zina, ko visu tur var uziet! Mūsu laikos, brālīt, meklē mantu arī zemē iekšā. Mājās — ne vārdiņa. Rīt, Polana, es braucu uz Prāgu aprunāties ar kungiem — un pietiek. Un tad ierodas kungi un taisnā ceļā pie Hordubala. Labdien; vai pans Hordubals mājās? Jūs, pan Hordubal, esat uzgājis tādu bagātību, atklājis tādu minerālu, kuru mēs jau piecdesmit gadus meklējam. Un kāpēc gan ne? Vieni vienīgi akmeņi — bet vai tu zini, kas ir tai akmenī? Ja nezini, tad nerunā.

Hordubals mazliet sakaunējās. Protams, tās visas ir muļķības, bet akmens zem Menčula — tas muļķība nav. Tikai vēršu vajag — pāri vai divus pārus vēršu —, labāk tie sirmie — Podolijas, ragi kā izplestas rokas; o, kas par lopiņiem! Un ar akmeņu kravu braukt līdz līdzenumam — iet blakus vēršiem un saukt: ei, kusties, heisā! Un tu ar saviem zirgiem — nost no ceļa! Kam pieder tie vērši? Hordubalam, nevienam visā apvidū nav tādu vēršu.

Hordubals izņem no azotes maku un pārskaita naudu. Septiņi simti dolāru, tas ir vairāk par divdesmit tūkstošiem mūsu naudā: solīda summiņa, Polana! Ar to var sākt jaunu dzīvi. Pati redzēsi, kas Jurajs par vīru. Arī prāts ir spēks. Dārgi maksā zirgs, kas tur galvu augsti, bet paskaties uz vērsi: groza galvu, nes uz pleciem jūgu un veic daudz lielāku darbu.

Jurajs, šūpodams galvu, lēni ieiet pagalmā. Polana tur loba zirņus, viņa savelk uzacis, nopurina no klēpja tukšas pākstis un ieiet mājā.

XIII

Hordubals sēž krogā un priecājas. Paldies dievam, šodien te daudz ļaužu: te ir Mihalčuks un Varvarins, Mi- hailo Podereičuks, Herpaks, kuru iesaukuši par Ērzeli, Mihals Fedelešs un Gezja Fedelešs, Fedjuks, Hrics, Alekša, Hrihorijs un mežsargs Dodja, visi kaimiņi, runā par meža cūkām, kuras posta tīrumus. Hrihorijam pieder klints zem Menčula, labi būtu ar viņu aprunāties, sākt tā iztālīm un piesardzīgi, piemēram, gribu izbruģēt ceļu līdz tīrumam ar akmeņiem… Eh, Jurajs noskumst, tīruma man vairs nav. Tas pieder Pjosam, re, kur viņš sēž sabozies. Man nav tīruma; kas man gar viņu cūkām? Lai trenkā tās paši, ko nu es — es jau nepiederu pie viņiem, Hordubals rauc pieri; jums savas raizes, man savas.

Vīri tikmēr runā par to, kā sākt medības un no kurienes. Hordubals lēni dzer un domā par savām raizēm. Polana savilka uzacis un iegāja istabā. Labi, Polana, kādreiz tev arī iegribēsies aprunāties, sak, tā un tā, Juraj, bet es savilkšu uzacis un aiziešu uz krogu. Tad redzēsi, kā tas tev patiks. Vai man netīrs mūlis, vai acis pūžņo, vai greiza mute kā ubagam Laslo? Jā, vecs esmu kļuvis, ogles mani aprijušas, tikai cīpslas palikušas, nekas vairāk, tikai mugurkauls; kā es četrrāpus ložņāju pa šahtu — uz rokām, uz ceļgaliem; ja tu zinātu, no kādām spraugām vajadzēja dabūt ārā ogles! Vēl tagad spļauju melnus putekļus, Polana. Nav daudz manī tā, kas tev patīk, bet strādāt es protu, gan redzēsi, sirsniņ …

Ei, amerikāni, — ņirdz Gejza Fedelešs, — ko tu nemaz nerādies? Vai atnāci pamielot saviešus?

Hordubals māj ar galvu.

Atnācu, atnācu, bet mielošu pa amerikāņu modei. Krodziniek, pasniedz Gejzam krūzi ūdens! Un,' ja ar to nepietiek, tad veselu spaini, Gejza, varēsi pie reizes arī purnu nomazgāt.

Kāda tev daļa gar manu purnu? — Gejza smejas.

Pietiek, ja tas patīk manai sievai.

Jurajs saīgst: kas man gar tavu sievu! Mielo nu tādus! Bet es būtu jūs mielojis, dieva vārds, kaimiņi, ar prieku iedzertu kopā ar jums, apkamptu jūs ap pleciem un dziedātu, dziedātu, acis aizvēris. Bet dolāri man domāti kam citam; man tāda laba doma, kaimiņi, amerikāniska. Pagaidiet vien, līdz sākšu lauzt akmeņus! Ehē, Hordubals laikam jucis; vai maz mums te akmeņu? Bet paies kāds laiciņš — re nu, amerikānis, pat no akmeņiem prot slaukt krējumu.

Mihals Fedelešs sāk dziedāt, pārējie velk līdzi; ak, labi gan cilvēkam sēdēt kopā ar draugiem! Sen neesmu dzirdējis dziedam, ak, cik sen! Jurajs piever acis un pusbalsī dzied līdzi — taidā, taidā, taidā… un pēkšņi, velns zina kā tāds gaiļa prāts uznācis, viņš dzied pilnā balsī, šūpodamies dziesmas taktī.

Ei tu, — Gejza Fedelešs uzsauc. — Kas nedzer kopā ar mums, lai nedzied! Dziedi savās mājās, Hordubal!

Vai atsūti Štepanu, — piebalso Jura Fedjuks.

Stāsta, viņš dziedot labāk par tevi.

Hordubals pieceļas — milzīgi garš, pakausis vai līdz griestiem.

Dziedi vien, Gejza, — viņš miermīlīgi saka. — Es jau grasījos iet uz mājām.

Kas tev mājās darāms, — ņirdz Mihals Fedelešs.

Tev jau tur kalps.

Liels bagātnieks, — izmet Gejza. — Pieņēmis sievai kalpu.

Hordubals aši apsviežas.

Gejza, — viņš izspiež caur zobiem, — par ko tu runā?

Gejza izsmejoši šūpojas uz papēžiem.

•— Par ko? Mums tikai viens tāds saimnieks ir.

Vīri uzceļas no soliem.

Liec viņam mieru, Gejza, — Varvarins cenšas pierunāt. Kāds saņem Juraju aiz pleciem un pa draugam velk viņu ārā.

Jurajs izraujas un pienāk cieši klāt Fedelešam.

Par ko tu runāji? — viņš aizsmacis izdveš.

Mums tikai viens tāds stulbenis ir, — Gejza skaidrā balsī nosaka un tad kā ar pātagas cirtienu: — Bet tādu palaistuvju kā Polana pietiek.

Nāc ārā! — rēc Hordubals un laužas caur drūzmu ārā no kroga. Gejza seko, kabatā attaisīdams nazi. Uzmanies, Hordubal, uzmani muguru! Bet Hordubals tikai laužas uz durvīm, un Gejza seko, sažņaudzis nazi dūrē tā, ka plauksta nosvīdusi.

Visi izdrāžas ārā no kroga. Jurajs pagriežas pret Fede- lešu.

Tu, — viņš gārdz. — Panāc šurp!

Gejza smagi elpo un, turēdams nazi aiz muguras, gatavojas lēcienam, bet Hordubals ar garām rokām kā ilksīm satver viņu, "piespiež viņam rokas pie sāniem, paceļ gaisā, apsviež un nomet zemē. Gejza nokrīt tupus un niknumā elš. Hordubals atkal ceļ viņu gaisā un met zemē, it kā gribētu ar viņu dauzīt akmeņus šķembās; pēkšņi Gejzam saļogās ceļgali, viņš noveļas atmuguriski, izpletis rokas, un — blaikš! — atsitas ar galvu pret kādu mučeli, un paliek guļam kā lupatu kaudzīte.

Hordubals smagi elpo un blisina asinīm pieplūdušās acis.

Es jau nezināju, ka tur ir muca, — viņš kā taisnodamies murmina.

Tad viņš dabū triecienu pa galvu un vēl, un vēl. Divi, trīs, četri klusēdami velē Hordubalam pa galvu, ka dun vien. — Mierā, — rēc Hordubals, plātīdamies tumsā ar rokām, sit kādam pa degunu, pakrīt un veltīgi cenšas piecelties.

Kaujas! — kāds brēc; Hordubals izslienas un pakrīt atkal, sitieni birst no visām pusēm, viņš vaid un vēlreiz mēģina izslieties …

Kas te notiek? — atskan aša, aizelsusies balss, pātaga plīkšķ pa elsojošo kamolu. Pa galvu viņiem! Kāds nešpetni ierēcas. Piesargies no naža! Vasils Geričs smagi atvelk elpu un vēcina pātagu pār Hordubala stāvu. Jurajs pūlas tikt uz kājām. — Visi prom no šejienes! — ārdās stārasts un plīkšķina pātagu. Eh, nebijis tu stārasts, būtu dabūjis pats arī, bet Vasils Geričs ir izslavēts kauslis. Nu jau sievas arī iedrīkstas parādīties uz ielas, salikušas rokas uz krūtīm un skatās uz kroga pusi.

Jurajs Hordubals atkal mēģina izslieties, viņa galva Vasila klēpī, kāds mazgā viņam seju, tas ir Pjosa,

Tas nebija godīgs faits [26] , vasil, — amerikānis murd, — no mugurpuses — un divi pret vienu…

Eh, Juraj, seši viņi bija, mīlīt, un visi ar žogam atrautām latām; tev galva no ozola, ja nav pārplīsusi.

-— Kā Gejzam? — raizējas piekautais.

Gejza savu devu saņēmis, viņu aiznesa, — stārasts atbild.

Jurajs apmierināts nopūšas.

Nu tu nepalaidīsi vairs mēli, draņķis tāds, — viņš murmina un mēģina piecelties; paldies dievam, tas izdodas, viņš stāv un spiež rokas pie galvas. — Ko viņi man tā uzbruka? — viņš brīnās. — Iesim vēl iedzert, VasilI Neļāva man dziedāt, sasodītie!

Ej uz mājām, Juraj, — pierunā stārasts. — Es tevi pavadīšu, varbūt tev kaut kur uzglūn.

Briesmīgi man bail no viņiem! — lielās Hordubals un grīļodamies steberē "uz mājām. Nē, es neesmu piedzēries, Polana, mani tikai piekāva krogā. Kāpēc piekāva? Tāpat vien, sirsniņ, joku pēc, mēs mērījāmies spēkiem ar Gejzu Fedelešu. — Zini, Vasil, — Jurajs, mundrāks kļuvis, stāsta, — man Amerikā arī bija faits, man bruka virsū ar veseri kāds maineris, vācietis, vai, bet tie pārējie atņēma viņam veseri un nostādīja mūs lokā, cīnieties nu, bet ar plikām rokām. Eh, Vasil, es dabūju gan pa mūli, bet vācieti noliku garšļaukus. Un neviens iekšā nejaucās.

Tu, Juraj, — stārasts nopietni saka, — neej vairs uz krogu, citādi atkal būs kautiņš.

Bet kāpēc? — Hordubals brīnās. — Es taču viņiem neko nedaru.

Nu jā, — stārasts vilcinās, — ar kādu taču jāizkau- jas ir. Ej gulēt, Juraj, un rīt atlaid to savu algādzi!

Hordubals saīgst.

Ko tu mels, Gerič? Tu arī bāzies manās darīšanās?

Kāpēc jātur mājās svešs cilvēks? — neatlaižas Vasils. — Ej, ej gulēt! Eh, Juraj, Polanas dēļ kauties nav vērts!

Hordubals paliek stāvam kā stabs un mirkšķina acis.

Tad tu tāpat… tikpat bezgodīgs kā viņi, — viņš beidzot izrunā. — Tu nepazīsti Polanu. Tikai es viņu pazīstu, bet tu … tu neuzdrīksties…

Vasils nopietni uzliek viņam roku uz pleca.

Juraj, astoņus gadus viņa mums acu priekša.,.

Hordubals nikni nomet viņa roku.

Ej, ej, citādi,.. Gerič, kamēr esmu dzīvs, tik tiešām kā dievs debesīs, es tevi vairs nepazīstu, kaut tu biji mans labākais draugs.

Un neatskatīdamies Hordubals steberē uz mājām. Geričs tikai nospurcas un tumsā ilgi klusiņām lādas.

XIV

No rīta Stepans jūdz zirgus ratos, brauks uz līdzenumu. Hordubals iznāk no kūts — ērmīgu izskatu, uztūcis, acis asinīm pieplūdušas.

Braukšu tev līdzi, Stepan, — viņš strupi saka.

Nū! — Rati ripo pa ciemu, bet Jurajs neskatās ne uz cilvēkiem, ne zirgiem. Viņi izbrauc gabaliņu no ciema, Jurajs pavēl:

Apturi, kāp ārā, man tev kas sakāms.

Stepans pārdroši, izaicinoši veras saimnieka sadauzītajā sejā. Kas tad nu būs?

Paklau, Manja, — Hordubals vilcinādamies iesāk, — ir paklīdušas tādas negodīgas valodas — par Polanu un par tevi. Es zinu, ka tās ir tenkas… bet vajag tās izbeigt. Saproti?

Stepans parausta plecus.

Nesaprotu.

Tev jāiet projām no mums, Stepan! Tas ir.., Pola- nas dēļ. Cilvēkiem jāaizbāž mutes. Tā tam jābūt — saproti?

Stepans izaicinoši skatās saimniekā, tas novērš skatienu.

Saprotu.

Jurajs atmet ar roku.

Tā, nu tad brauc!

Manja stāv, savilcis dūres, liekas, gatavs kauties.

Dari, kas tev darāms, Stepan, — Hordubals norūc.

Labi, — Stepans izgrūž caur zobiem, ielec ratos, atvēzējas ar pātagu un — pliukš! — zirgiem pa galvām.

Zirgi pasitas sānis, salecas un aizauļo trakos aulekšos, rati svaidās un dārd, it kā grasītos saplīst tūkstoš gabalos.

Hordubals stāv uz ceļa, rīdams putekļus, tad lēni apgriežas un ar nokārtu galvu dodas uz mājām. Eh, Juraj, tā iet veči!

XV

Nedēļas laikā Hordubals tā novājējis, ka liekas — kauli viņarn grab. Un kā nu ne: sakiet, lūdzami, vai tas ir nieks — apkopt māju, sivēnus pabarot, zirgus nosukāt, izdzīt govis ganībās, iztīrīt kūti un bērnu aizlaist uz skolu, tad ar zirgiem uz līdzenumu, jo laiks vākt nost kukurūzu. Pusdienā atgriezties, izvārīt ēdienu Hafijai, padzirdināt zirgus, pabērt graudus vistām un atkal uz līdzenumu, atkal darbs. Pievakarē ātri uz mājām — izvārīt vakariņas, parūpēties par lopiem un ar neveikliem pirkstiem sašūt Hafijai bruncīšus; nu jā, bērns rotaļājies, cik tur vajag, lai saplēstu drēbītes. Grūti visur paspēt, grūti visu atcerēties; vakarā viņš iekrīt salmos kā koka gabals, bet nevar iemigt aiz raizēm, vai nav kaut ko piemirsis. Ak dievs, skaidrs, ka piemirsis: pelargonijas uz palodzes nav aplietas; krek- šķēdams ceļas Hordubals augšā un iet aplaistīt puķes.

' Bet Polana — it kā viņas nemaz nebūtu; ieslēgusies klētī un dusmojas. Ko lai dara, Hordubals mulsi domā; saimniece pikta, ka neesmu ar viņu apspriedies: ko teiksi, Polana, es gribu atlaist algādzi. Eh, sieva, saproti taču pati, vai es varēju teikt: tā un tā par tevi melš, Polana. Kāpēc tas jāstāsta; nu, atlaidu algādzi, sirdies, cik gribi, ar rungu tevi pie darba nedzīšu. Ak vai, kā trūkst Polanas roku, tikai nedēļa pagājusi, bet viss jau tā aizaudzis; kas to būtu domājis, cik daudz paveic tāda sieviete, vīrietis ne pusi neizdarīs. Nekas, gan pati redzēs, pāries dusmas, un sāks smieties; ir gan nelga tāds Jurajs, nemāk ne māju apkopt, ne ēst izvārīt; ko var gribēt no vīrieša cilvēka!

Vienreiz viņš Polanu tomēr pamanīja, bija atgriezies pēc kaut kā, un viņa stāv durvīs. Kā ēna. Loki zem acīm un pierē stāvas grumbas. Hordubals aizvērsās, es neko, sirsniņ, es tevi neesmu redzējis. Viņa nozuda kā ēna. Nakti, kad Hordubals liekas gulēt salmos, viņš dzird, ka klusām atveras kādas durvis. Tā ir Polana. Iznāk pagalmā un stāv, stāv… Bet Jurajs, palicis rokas zem galvas, veras tumsā ar pamirušu sirdi.

Govis, zirgi, Hafija, vistas, sivēni, kukurūza, puķes — ak kungs, darbu bez gala, bet visgrūtāk ir saglabāt vajadzīgo ārējo priekšstatu. Lai ļaužu mēles nevarētu melst, ka Hordubaliem iet šā tā. Hordubalam ir precēta māsa, tā varētu palīdzēt, kaut vai ēst izvārīt, bet nē, padevīgi pateicos, nevajag. Kaimiņiene māj ar galvu aiz žoga — sūtiet Hafiju pie manis, Hordubal, parūpēšos par viņu. Paldies, kaimiņien, sirsnīgs paldies, bet neraizējieties; Polana mazliet apslimusi un ielikusies gulta, es pats varu pa- saimniekot viņas vietā. Es tev gan jaušu te visu izostīt! Satiku Geričuļ skatās uz mani, it kā gribētu sveicināt. Ej projām, es tevi nepazīstu. Bet Hafija bīstas, skatās, pat acis nemirkšķinot, — jā, viņai trūkst Stepana. Ko lai dara, bērns, bet tādas valodas bija, vai ļaudīm mutes kāds aizbāzīs!

Govis, zirgi, kukurūza, sivēni — tiesa, vēl jāiztīrī cūkkūts un jāielej cūkām ūdens. Un vēl jāiztīrī rene, lai virca var notecēt. Hordubals ķeras pie darba, elsdams aiz cītības; pasaulē nav nekā cita, vienīgi šī cūkkūts;_pag, Polana, tu vēl pabrīnīsies, kad ieraudzīsi — cūkkūts kā istaba. Vēl vajag svaigu ūdeni… Un Hordubals iet ar spaini uz aku.

Pagalmā uz ratu ilkss sēž Manja, šūpo klēpī Hafiju un kaut ko viņai stāsta.

Jurajs noliek spaini zemē, sabāž rokas kabatās un iet taisni pie Stepana.

Manja ar vienu roku atbīda Hafiju, otru iebāž kabatā; sēž, acis šauras kā naža asmens, un tur kaut ko dūrē, pavērstu pret Hordubala vēderu.

Hordubals sāk smīnēt — zinu, puis, kā Amerikā šauj no revolvera. Se tev — viņš izvelk no kabatas aizvērtu nazi un nomet zemē. Manja iebāž roku kabatā un nenovērš acu no saimnieka.

Hordubals atspiežas ar roku pret ratu malu un no augšas noskatās uz Manju. Ko lai es ar tevi iesāku, viņš domā, ak kungs, ko lai ar viņu iesāk?

Arī Hafija nezina, kas notiks, un izbrīnā raugās no tēva uz Stepanu un no Stepana uz tēvu.

Nu, Hafij, — Hordubals murmina, — vai tu priecājies, ka Stepans atnācis pie tevis?

Meitene ne vārda, tikai pievērš skatienu Manjam.

Hordubals neapņēmīgi kasa pakausi.

Ko tu tā sēdi, — viņš lēni saka. — Ej padzirdini zirgus!

XVI

Hordubals iet taisni uz klēti un sit pie durvīm.

Atver, Polana!

Durvis atdarās, un Polana parādās — kā ēna.

Hordubals atsēžas uz lādes, atspiež rokas uz ceļgaliem un skatās uz zemi.

Manja atnācis, — viņš saka.

Polana klusē, tikai ātrāk elpo.

Bija visādas valodas, — Jurajs murmina. — Par tevi… un par algādzi. Tāpēc es viņu atlaidu. — Hordubals sāk sirdīgi sēkt. — Bet atnācis atkal, sātans tāds! Tā nevar palikt, Polana.

Kāpēc? — Polanai strauji izlaužas. — To dumjo valodu dēļ?

Hordubals nopietni paloka galvu.

«— To dumjo valodu dēļ, Polana. Mēs nedzīvojam tuksnesī. Stepans ir vīrietis, lai pats aizstāvas pret ļaužu mēlēm, bet tu.,. Eh, Polana, es taču esmu tavs vīrs — vismaz cilvēku priekšā. Tā tas ir.

Polana klusēdama atbalstās pret stenderi, kājas viņai ļogās.

Liekas, — Hordubals murmina, — liekas, Hafija ir pieradusi pie Stepana. Viņš arī pieķēries bērnam. Un zirgi — viņiem trūkst Manjas. Viņš gan ir stingrs pret tiem, taču kustoņiem viņš patīk. — Jurajs paceļ acis. — Ko tu teiktu, Polana, ja mēs saderinātu Hafiju ar Ste- panu?

Polana nodreb.

Tas taču … nav iespējams, — viņa nobijusies izdveš.

Tiesa, Hafija vēl ir bērns, — Hordubals prāto. — Bet saderināt jau nenozīmē izdot pie vīra. Senos laikos, Polana, bērnus saderināja jau šūpulī.

Bet Stepans… Hafija ir piecpadsmit gadus jaunāka par viņu, — Polana iebilst.

Jurajs paloka galvu.

Tāpat kā tu par mani, sirsniņ. Tā jau gadās. Bet Manja te nevar palikt kā svešinieks. Kā Hafijas līgavainis —1 jā, tas ir kas cits; viņš pieder pie ģimenes, pelna sev sievu.,.

Polana sāk kaut ko aptvert.

Vai tad viņš te paliks? — Viņas balss saspringta kā loks.

—' Paliks. Kāpēc tad nepaliks? Būs kā pie savējiem. Kas par svešinieku? Tas ir mūsu znots. Un ļaudīm mute ciet. Tad redzēs, ka… ka palaiduši negodīgas valodas. Tas ir tevis dēļ, Polana. Un tad,., nu, liekas, viņš mīl Hafiju…

un ar zirgiem māk apieties. Nekāds strādīgais nav, tiesa; bet vai strādīgais tiek pie bagātības?

Polana spraigi domā, savilkusi pieri.

Tu domā, ka Stepans piekritīs?

Piekritīs, sirsniņ. Man ir nauda, nu, viņam arī būs. Ko lai es ar naudu iesāku? Bet Stepans ir alkatīgs, grib pirkt zirgus, pļavas, zemi līdzenumā, cik vien iespe- jams, — acis viņam degs vien. Dzīvos pie mums kā dieva klēpī — kas viņam ko pārdomāti

Polanas seja atkal ir neizdibināma.

Nu, kā tu gribi, Juraj. Tikai es viņam neko neteikšu.

Jurajs pieceļas.

Pats pateikšu. Neraizējies, arī ar advokātu apsprie- dīšos, kas un kā. Būs jātaisa kāda noruna, tā es domāju. Nekas, arī to nokārtošu…

Hordubals vilcinās un domā, ka Polana vēl kaut ko teiks. Bet Polanai pēkšņi uznākusi liela steiga.

Jāvāra vakariņas.

Un Jurajs, kā parasti, aizvelkas aiz rijas.

XVII

Manja ved saimnieku uz Ribariem, lai norunā ar viņa vecākiem. Nū, nūl Zirgiem galvas augšup, prieks paskatīties.

Tātad tev, Stepan, ir viens vecākais brālis, viens jaunākais un precēta māsa, — domīgi runā Hordubals. — Hm, pietiekami daudz. Vai tiesa, ka jums visapkārt ir līdzenums?

Līdzenums gan, — Stepans labprāt atsaucas, un zobi viņam mirdz. — Pie mums galvenokārt audzē bifeļus… un zirgus. Bifeļiem patīk purvs, saimniek.

Purvs, — Jurajs prāto. — Vai to nevar nosusināt? Redzēju, kā to dara Amerikā.

Kāpēc jāsusina? — Stepans smejas. — Zemes papilnam, pan. Un purva būtu žēl, tur aug meldri, ziemu no tiem pin grozus. Meldri mums dēļu vietā. Rati pīti, žogi, kūtis — pīti. Paskat, kur brauc tādi ratil

Jurajam nepatīk līdzenums, tam nav gala, bet ko lai dara.

Tēvs dzīvs, tu teici?

Dzīvs. Brīnīsies gan, ko vedu, — Stepans nosaka lielīgi, puiciski. — Nu, te jau ir Ribari,

Cepure pakausī, pātaga plīkšķ, un kā baronu viņš ved Juraju cauri ciemam uz tēva mājām.

No mājas iznāk pazems, plecīgs pusaudzis.

Klau, Djūla, — Stepans sauc, — noved zirgus ēnā, iedod ēdamo un padzirdinil Seit, saimniek!

Hordubals uzmet acis viensētai: rija sabrukusi, pagalmā staigā sivēnu māte, turpat kasās tītarienes; durvju palodā iedurts varen liels īlens.

Tas ir īlens, pan, īlens grozu pīšanai, — skaidro Stepans. — Pavasari celsim jaunu riju.

Uz sliekšņa stāv vecais Manja ar garām ūsām.

Es jums, tēt, atvedu saimnieku no Krives, — Stepans saka it kā lielīgi. — Grib ar jums aprunāties.

Vecais Manja ved viesi istabā un neuzticīgi gaida, kas nu būs. Hordubals cienīgi atsēžas uz sola gala, lai liktu saprast, ka lieta vēl nav sliedēs, un palūdz:

Nu, pastāsti, Stepan, kas un kā!

Stepans atviež zobus un izliek kā uz delnas to brīnumaino jauno vēsti: šis saimnieks dos Stepanam par sievu savu vienīgo meitu Hafiju, kad tā paaugsies, un tāpēc ieradies aprunāties ar tēti.

Hordubals loka galvu: jā, tā ir.

Vecais Manja kļūst mundrs.

Ei, Djūla, nes šurp degvīnu! Laipni lūdzam, Hordubal; nu, vai ceļš bija labs?

Labs gan.

Paldies dievam. Un kāda jums raža?

Arī laba.

Mājās visi veseli?

Padevīgi pateicamies, veseli.

Kad nu viss izrunāts, kas pieklājas, vecais Manja apvaicājas:

Un jums tikai viena meitiņa, Hordubal?

Jā, tikai viena pati.

Vecais krekšķina un ar acīm aptausta sarunu biedru.

Nesakiet neko, Hordubal, vēl var gadīties dēls. Uzarts lauks nes labus augļus.

Jurajs tikai pakustina roku, it kā gribētu atvēcināties.

—< Piedzims dēls, mantinieks. — Vecais smīn un nenolaiž acu no Hordubala. — Jūs labi izskatāties, Hordubal, saimniekosiet vēl piecdesmit gadu.

Hordubals lēni glāsta pakausi.

Nu, kā dievs dos. Tomēr Hafijai uz mantojumu nevajadzēs gaidīt. Paldies dievam, pūrs viņai jau ir.

Vecajam Manjam iedzirkstas acis.

Kā nu ne, ļaudis jau tā runā. Amerikā nauda mētājas pa zemi, vai ne?

Tik viegli jau nevar tikt pie naudas. — Hordubals nopūšas. — Jūs taču zināt, kā ir ar naudu, Manja. Turi mājās — nozags. Liec bankā — tāpat nozags. Labāk ieguldīt saimniecībā.

Svēta patiesība, — vecais Manja piekrīt.

Es gan domāju, — Hordubals prātīgi turpina, — ka daudz cilvēku jūsu zeme uzturēt nevar. Purvs un ganība». Manuprāt, katram saimniekam vajadzētu desmitiem morgu [27] šādas stepes, lai varētu vilkt dzīvību.

Tiesa gan, — vecais piesardzīgi piekrīt. — Mums saimniecību grūti dalīt. Mūsu vecākais dēls Mihals mantos visu saimniecību un pārējie divi — tikai naudu.

Cik? — Jurajs kā šautin izšauj.

Vecais Manja samulsis mirkšķina acis. Eh tu, neļauj cilvēkam ne apdomāties!

Trīs tūkstoši, — viņš nomurmina, pikti pašķielēdams uz Stepanu.

Hordubals aši aprēķina.

Trīsreiz trīs — deviņi, nu, desmit tūkstoši; tātad tik daudz maksā jūsu saimniecība?

Kā tad tā — trīsreiz trīs? — vecais sirdās. — Manai meitai arī pienākas sava daļa.

Taisnība gan, — Hordubals piekrīt, — tad teiksim — trīspadsmit.

Nē, nē! — Vecais purina galvu. — Vai jūs jokus dzenat, Hordubal?

Kas par jokiem, — Hordubals neatlaižas. — Es gribu zināt, Manja, cik maksā tāda saimniecība līdzenumā.

Vecais Manja apjucis, Stepans bola acis: vai tikai bagātais Hordubals negrib pirkt Manjas saimniecību?

Tādu saimniecību nenopirksiet ij par divdesmit tūkstošiem, — vecais nedroši nosaka.

Ar visu, kas te ir?

Vecais ķiķina.

Jūs esat slīpēts, Hordubal. Mums ir četri pieci zirgi! pagalmā.

Es domāju — bez zirgiem.

Vecais Manja kļūst nopietns,

Kāpēc jūs īsti atbraucāt, Hordubal, — saimniecību pirkt vai saderināt meitu?

Hordubals piesarkst.

Saimniecību pirkt — lai es pirktu saimniecību līdzenumā? Purvu, vai? Meldrus stabulēm? Padevīgi pateicos, Manja, es teikšu skaidri un gaiši. Ja mēs abi sapratīsimies un jūsu Stepans saderināsies ar Hafiju, tad norakstiet savu īpašumu Stepanam. Pēc kāzām izmaksāšu jūsu Mi- halam viņa daļu. Un Djūlam tāpat.

Bet Marijai? — izdveš Stepans.

Aliā, Marijai arī; vairāk neviena jums nav? Un lai Stepans saimnieko Ribarosl

Bet kā tad Mihals? — vecais neizpratnē jautā.

Nu, saņems savu daļu un lai iet ar dieva palīgu. Jauns cilvēks — viņš labāk ņems naudu nekā zemi.

Vecais Manja purina galvu.

Nē, nē, — viņš murkš, — tā tas neies cauri!

Kāpēc tad neies? — Stepans iekaisis sauc.

Vācies ārā no šejienes ašāk! — uzbrēc vecais. — Ko jaucies sarunā?

Apvainoti kurnēdams, Stepans iznāca pagalmā. Djūla, protams, bija pie zirgiem.

Nu, Djūla? — Stepans uzsit viņam uz pleca.

Glīts zirdziņš, — zēns kā pazinējs novērtē. — Vai Jausi pavizināties?

Tāds zirgs tev pārāk labs, — Stepans novelk caur zobiem un pamāj ar galvu uz istabas pusi. — Mūsu vecais …

Kas ir?

Eh, nekas! Dara, ko var, lai izputinātu manu laimi.

Kadu laimi?

Eh, nekādu! Ko tu zini!

Pagalmā klusums, tikai sivēnmāte ruks, runādama pati ar sevi, no purva dzird griezi, arī vardes sāk kurkstēt…

Vai paliksi Krivē, Stepan?

Droši vien, vēl gan neesmu izlēmis, — Stepans svarīgi atbild.

Un saimniece?

co

Kas tev tur par daļu? — Stepans tēlo noslēpumaino. Eh, kas odu! Bezdelīgas teju pat švīkstina spārnus pa zemi. Stepans žāvājas tā, ka vai žokļus izmežģī. Ko tie divi veči tur iekšā dara? Nokodīs vēl viens otram degunu!

Stepans aiz dusmām un garlaicības izvelk no palodas īlenu un iedzen durvīs ar visu spēku.

Velc nu ārā, — viņš uzaicina Djūlu.

Djūla izvelk.

Nu, kas dziļāk?

Kādu brītiņu abi kavē laiku, dzīdami īlenu durvīs tā, ka skaidas vien lēkā.

Nu, iešu pie skuķiem, — Djūla nosaka. — Ar tevi nav vērts laiku tērēt.

Pamazām satumst, apvārsni virs līdzenuma pārklāj mēļa migla. Vai iet iekšā? — prāto Stepans. Par spīti, neiešu. Vācies, uzbrēks vecais, nejaucies sarunā. Vai amerikānis Hordubals viņam piedāvā savu meitu vai man? Es pats būtu parūpējies par sevi, bet viņš — vācies! Nesāc mani izrīkot, Stepans iekaist, es jau piederu pie citas ģimenes!

Beidzot no degvīna noreibušais Hordubals parādās durvīs, tātad veči vienojušies; vecais Manja izvada viņu un plīkšķina pa muguru. Stepans stāv zirgiem pie galvas un tur aiz iemauktiem kā īsts zirgu puisis; Hordubalam tas nepaiet garām, un viņš atzinīgi pamet Stepanam ar galvu.

—« Tad svētdien pilsētā, — sauc vecais Manja, un nū — rati traucas projām. — Laimīgu ceļu!

Stepans šķielē uz saimnieku; negribas jautāt, varbūt pats sāks.

Tur ir mūsu upe. — Viņš rāda ar pātagu.

Uhū.

•—< Un tur tas vezums ar meldriem — tur brauc mūsu Mihals. Pie mums klāj meldrus salmu vietā.

Tā.

Vairak ne varda. Stepans valda zirgus, pūlas, cik vien var, bet saimnieks tikai šūpo galvu. Beidzot Manja vairs nespēj izturēt.

Nu, saimniek, cik jūs viņiem devāt?

Hordubals saceļ uzacis.

Ko?

Par cik vienojaties, pan?

Hordubals klusē. Tad pēc brītiņa:

Katram pieci tūkstoši.

Stepans apsver teikto un tad velk caur zobiem:

Apzaguši jūs, saimniek. Ar trim tūkstošiem būtu pieticis.

Uhū, — murkš Hordubals. Tavs tevs jau kā ozola celms.

Eh tu, domā Stepans, citiem tu dod, bet ar mani runā tā, it kā es to visu saņemtu.

Un tev ari pieci tūkstoši, —< Hordubals piebilst, — lai būtu ar ko sākt saimniecību.

Labi; Stepans domā. Bet, ja nu es drīz būšu viņam dēla vietā, kā tad būs ar algu? Viņš taču nevar man maksāt kā algādzim. Būtu man atdevis to ērzeli! Pārdod viņu, Stepan, — vai tad tu neesi mūsu ģimenes loceklis?

Brauc kārtīgi! — Hordubals izrīko.

>— Klausos, pan.

XVIII

Viņi brauc no pilsētas mājās, viss jau apzīmogots. Līgums sastādīts pie advokāta ebreja, tam samaksātas divsimt kronas; pierakstiet to, jūsu godība, un nepiemirstiet to… Jā, zemnieks mantas jautājumos piesardzīgs, brālīt, neļaujas apkrāpties, un to vēl nedrīkst piemirst: pusi Ri- baru saimniecības pierakstīt uz Hafijas vārda. Labi, atbild advokāts, ierakstīšu tur tādu klauzu-lu. Ahā, brālīt, tur tā ir! Un tad visi parakstījās: Jurajs Hordubals — trīs krusti tēva, dēla un svētā gara vārdā, vecais Manja — trīs krusti. Bet Mihals Manja, ar puķi aiz cepures, piepūš vaigus un svarīgi parakstās ar pilnu vārdu. Marija, pēc vīra Janošova, ar zīda lakatu ap galvu, un Stepans svētku drēbēs… Vai vēl kāds parakstīsies? Nē, Djūla stāv pie zirgiem, viņš vēl nav pilngadīgs. Viss kārtībā, pani, vēlu jums daudz laimes! Divi simti tas izmaksāja; toties kārtīgs darbs — un klau-u-zu-la arī tur ir.

Un pēc tam visi uz krogu apslacīt darījumu. Tagad grib vai negrib, bet Hordubalam jābūt uz «tu» ar veco Manju, abi arī pastrīdas, kā jau radi.

Brauc, Stepan!

Stepans būtu labprāt aprunājies ar Hordubalu kā ar tēvu; bet kā lai runā? Sēž ratos, turas pie malas, uzacis savilktas, negribīgi atbild. Eh, ērmīgas derības, domā Stepans, kalps saimniekam nav brālis. Nū!

Krivē viņi iebrauc mundrā riksī, tikai pakavi klaudz. Jurajs Hordubals pamet skatienu apkārt, pēkšņi pasviež roku gaisā, sit knipjus un dzied, gavilē, svilpj gluži kā meteņos. Laikam pilnā, ļaudis skatās uz viņu — ko tad amerikānis Hordubals tā ārdās? Laukumā drūzmējas meitenes un puiši, jābrauc soļiem; Jurajs izslējās, satver Stepana plecu un sauc ielai pāri:

Znotu vedu, jā? Ei, juhā!

Stepans pūlas nokratīt viņa roku un sēc:

-— Klusāk, saimnieki

Hordubals tā sažņaudz viņam plecu, ka Manja tikko novaldās neiestenējies.

Dzirdiet, znotu vedu! — Hordubals auro. — Hafijai derības svinam!

Pātagas plīkšķis! Stepans sadrūmis, sakodis lūpas vai asinīs.

Atjēdzieties, saimniek, jūs esat piedzēries!

Rati dārdēdami iegriežas Hordubala pagalmā. Jurajs atlaiž Stepana plecu, pēkšņi kļūst kluss un nopietns.

Pavadā zirgus, — viņš dzestri izrīko. — Nosvīduši.

XIX

Polana nezina, ko domāt par Juraju. Stepanu grib vilkt uz krogu, tu, sak, neesi vairs algādzis, tu mums kā dēls. Neslēpjas vairs aiz rijas, staigā^pa ciemu, apstājas, kur redz sievas, un sāk pļāpāt: sak, Hafiju esmu saderinājis, jā, vēl jau bērns, bet pieķērusies Stepanam, kamēr tēva nebija mājās, un Stepans, kaimiņien, skatās uz viņu kā uz svētbildi, — eh, prieks gan par tādiem bērniem! Stepanu Hordubals ceļ vai debesīs — cik viņš strādīgs, būs labs saimnieks, tēvs atstās viņam mantojumā māju Riba- ros. Ciemā viņš runā vienā gabalā, bet mājās klusē kā miris. Dari to un to, Stepan, un viss.

Jurajs klaiņo pa ciemu un meklē, ar ko vēl patērzēt; pat Gejzam Fedelešam pamāj ar roku, tikai no Geriča novērsās. Geričs jau roku pastiepa, bet Jurajs uzgrieza muguru. Kamēr vien būšu dzīvs, es tevi nepazīstu, nestāsti man neko, es negribu zināt, ko tu domā.

Tantiņas smejas vien: ērmīgas derības. Līgavainis saīdzis kā āpsis, neko nerunā, pagalam noskaities. Līgava pie upītes rotaļājas ar bērniem, bruncīšus uzrāvusi līdz jostas

vietai, nezina jau vēl, kas ir kauns. Bet Hordubals plātās ar rokām laukumā, lielās ar nākamo znotu. Tikai Polana, kaut arī ērmīga sieviete, tomēr rauc pieri, redz, ka cilvēkiem smiekli par visu, tāpēc nerāda degunu ārā no mājas. Tā tas ir, ļautiņi, tāpēc nesakiet, ka Hordubaliem viss kārtībā.

Vai tad Hordubals neredz, ka Stepans sirdās? Gan jau redz, bet vairās no Stepana. Tikai pamet pār plecu, ka jādara tas un tas, un aiziet savās darīšanās. Bet Stepans skatās viņam nopakaļ, it kā gribētu krist pie rīkles.

Beidzot Stepans vairs nespēj izturēt, gaida saimnieku pagalmā, zobi sakosti, muskuļi sejā raustās. Saimnieks iznāk ārā.

Laiks braukt, Stepan.

Viņš grib iet projām, bet Manja nostājas viņam ceļā.

Man jāaprunājas ar jums, saimniek.

Nu, kas tad vēl? — Hordubals izvairās. — Darījis labāk savu darāmo.

Stepans aiz niknuma kļuvis pelnu pelēks — dīvaini, vienmēr taču bijis melnūksnējs.

Ko jūs tur stāstāt par mani un Hafiju? — viņš izgrūž.

Hordubals savelk uzacis.

Ko stāstu? Ka esmu saderinājis meitiņu ar algādzi.

Manja sēc aiz dusmām.

Kāpēc tad..» kāpēc jūs… Ļaudis smejas par mani, kur vien parādos. «Vai kristības būs drīz, Stepan? Skrej, Stepan, glāb līgavu, zostēviņš brūk viņai virsū!…»

Hordubals sāk glaudīt pakausi.

Neklausies, lai viņi smejas! Gan apniks.

Man, man tas apnicis, saimniek, — Manja velk caur zobiem. — Es… negribu būt ļaudīm par apsmieklu.

Hordubals tā smagi nopūšas.

Un es… es arī negribu būt par apsmieklu. Tāpēc es tevi saderināju. Kas vēl?

Es negribu! — Manja griež zobus. — Es… es negribu būt par tāda puņķaina skuķa līgavaini, lai visi par mani smejas!

Hordubals, vēl turēdams roku uz pakauša, mērī viņu no augšas ar acīm.

Pag, ko tu teici? Ka negribi?

Manja vai raud aiz niknuma.

Nebūšu! Negribu! Dariet, ko gribat, bet es…

Negribi?

Negribu!

Hordubals nosēcas.

Tad pagaidi!

Manja stāv, elsodams aiz niknuma, viņam kauns būt par apsmieklu visam ciemam, viņš labāk aizvāksies no šejienes nekā…

Hordubals iznāk no kūts un plēš kādu papīru, plosa sīkos gabaliņos, paskatās uz Manju un iemet tos viņam sejā.

Ta, nu tu vairs neesi līgavainis. Vari pateikt savam vecajam, ka esmu saplēsis līgumu. — Roka baltajā piedurknē uzšaujās gaisā un rāda uz vārtiem. — Tur tavas durvis, vācies!

Manja aši elpo, acis šauras kā naža asmens»

Es neiešu, saimniek.

«— Iesi. Un, ja vēlreiz te parādīsies, — man ir bise!

Stepans pietvīkst.

Un kas būs, ja neiešu?

Hordubals nāk viņam virsū, Manja atkāpjas.

•— Uzmanīgāk! — viņš šņāc.

•— Neiesi?

Kamēr saimniece nepavēlēs, es neiešu.

Hordubals tā kā ievaidas un pēkšņi iesit ar celi Manjam

pa vēderu, Manja aiz sāpēm saraujas, bet viena roka sagrābj viņu aiz apkakles, otra aiz biksēm, paceļ gaisā un pārsviež pār žogu nātrēs.

Tā. — Hordubals atvelk elpu. — Negribēji iet pa vārtiem, tad pāri žogam.

Viņš velkas atpakaļ, glaudīdams pakausi; tāds ērmīgs karstums tanī pakausī…

Kaut kur aiz kaimiņu žoga dzird ķiķinām.

XX

Polana, protams, ieslēgusies kambarītī un klusē, it kā viņas nebūtu starp dzīvajiem.

Hordubals agri no rīta iejūdz ratos trīsgadīgo ērzeli un rāmo zirgu; nevienāds pajūgs: zirgs krata noliekto galvu, ērzelis tur galvu augsti, dīvains pāris.

— Pasaki māmiņai, Hafij, ka aizbraucu uz pilsētu; dievs dos, vakarā būšu atpakaļ.

Lai govis mauj aiz izsalkuma, lai zirgi sit pakavus pie zemes, lai cūkas ruks un sivēni kviec; varbūt Polana pārstās tiepties, ir taču lauciniece, ies un paēdinās kustoņus; vai tad var dusmoties, ja blakus dieva radība?

Zirgs šūpo galvu, ērzelēns nes to augsti. Arī Stepans tā tur galvu,,. Erzelēnu viņš jūdza kopā ar ķēvīti, esot labs pāris. Nu, nu, ko tu kod ķēvei, pagāns tāds? Polana varbūt iznāks ārā, kamēr neesmu mājās, paēdinās kustoņus, papriecāsies par tiem. Re nu, tā bez steigas var sasniegt pilsētu.

Vispirms pie advokāta, jūsu godība, gribu, lai uzrakstiet manu pēdējo gribu; cilvēks nezina mirstamo stundiņu. Un tā pēdējā griba ir tāda: man ir sieva, Polana vārdā; tā jau piederas, ka sieva manto pēc vīra nāves.

Ko jūs viņai atstājat, pan Hordubal: māju, naudu, vērtspapīrus?

Hordubals neuzticīgi pašķielē: kāpēc tev tas jāzina? Raksti: visu, kas man ir.

Nu, tad rakstīsim tā: visu kustamu un nekustamu īpašumu…

Hordubals loka galvu: tā, jūsu godība, tā, tas labi sacīts, visu kustamu un nekustamu īpašumu par laulātās sievas mīlestību un uzticību.

Un tagad parakstīt tēva, dēla un svētā garā vārdā. Hordubals vēl vilcinās.

Kā ir, jūsu godība, vai nevar atkal braukt uz Ameriku?

Kur nu, pan Hordubal, Amerikā pārāk daudz strādnieku, uz turieni nevienu vairs nelaiž.

Hm. Tā. Bet vai te pilsētā nav kāda factory?

A, fabrika! Ir fabrikas, tikai tās stāv, nestrādā. Bēdīgi laiki, pan Hordubal! — Advokāts nopūšas, it kā arī viņš ciestu no šiem bēdīgajiem laikiem.

Hordubals loka galvu. Ko lai dara, ja cilvēku nevajag! Nevienam nevajag tāda Hordubala; žēl, ka iet zudumā tādas izveicīgas rokas. Bet zirgi gan vajadzīgi, zirgi, kas augsti nes galvu.

Jurajs Hordubals meklē eskadrona komandieri. Jā, viņš esot kazarmās.

Vai nākat apmeklēt dēlu, tēvoci?

Nē, dēlu ne, bet gribu šo trīsgadīgo pārdot, pan dragun.

Zirgus šeit nepērk, — zaldāts atbild, bet rokas jau stiepjas pēc ērzeļa, tausta tam kājas un kakluStirna, ne zirgs, saimniek.

Pienāk kāds virsnieks un groza galvu.

Pārdot zirgu? Grūti, saimniek, mēs zirgus nepērkam. Jūs sakāt, ka zirgs bija piereģistrēts jau pavasari? Labs zirgs — bet vai ir jau iejāts? Nē, jūs sakāt, zem segliem nav bijis, jūsu algādzis jājis viņu bez segliem.

Nu jau pienākuši vairāki virsnieki.

Tēvoci, vai var izmēģināt zirdziņu?

Kāpēc tad ne, — Hordubals atbild, — tikai tas ir untumains zirgs, pan.

—• Kas par to, ka untumains; dodiet, puiši, iemauktus un seglus, redzēsim, vai viņš nosviedis Toniku.

Hordubals nepaspēj ne muti pavērt, kad virsnieks jau zirgam mugurā. Ērzelis palecas, uzšaujas pakaļkājās, un virsnieks noveļas zemē. Noveļas veikli — uz muguras un smejas.

Nu, puiši, ķeriet nu viņu rokā pa kazarmju pagalmu!

Resnais komandieris smejas tā, ka vēders viņam kratās.

Jā, saimniek, zirgs jums teicams, tikai pagaidām paturiet viņu mājās, mums jāraksta lūgums, lai mums atļauj pirkt zirgus …

Hordubals rauc pieri un jūdz zirgu ratos.

Ko lai dara, pan? Pārdošu viņu čigānam… vai dīriķim.

Komandieris kasa galvu.

Zināt, žēl tāda ērzeļa. Vai jūs par visu varu gribat tikt no viņa vaļā?

—> Gribu gan, — Hordubals atmurkš. — Viņš man neder.

Tad atstājiet zirgu šeit, — komandieris izlemj, — un mēs jums dosim… nu, tādu papīru, ka zirgs palicis pie mums. Un vēlāk paziņosim, cik jums par viņu jāsaņem. Vai esat ar mieru?

Esmu, kāpēc gan ne, — Jurajs atbild. — Tas ir teicams zirgs, galvu tur augsti. Par viņu solīja astoņus tūkstošus …

Tad ņemiet to atpakaļ, — komandieris aši saka.

Var jau arī par pieci, — Hordubals piekāpjas. Kāds resns virsnieks viegli pamet ar galvu.

Tad viss kārtībā, — komandieris piekrīt. — Mēs jums rakstīsim. Un, ja sadomāsiet ņemt zirgu atpakaļ, tad lūdzu. Piekrītat? Un tagad iedosim jums to papīru.

Hordubals brauc mājup, uz krūtīm viņam papīrs ar zīmogu un maisiņš ar dolāriem. Zirgs rikšo un purina galvu. Trīsgadīgā vairs nav. It kā Stepans būtu otrreiz aizgājis reizē ar ērzeli. Jāpārdod vēl ķēvīte un tā ķēve ar kumeļu. Nū, zirdziņ, tev tikai jāpieskaras ar grožiem,, un tu jau rikšo. Un kāpēc lai nerunā ar zirgu? Kad cilvēks ko saka, zirgs pagriež galvu un pamāj ar asti; redzams, ka sapratis. Un galvu loka, acīmredzot domā. Ceļš vēl garš, mīļais, bet kalnup ir patīkami skriet. Nu, nu, nebaidies, tur tikai strautiņš tek pāri ceļam. Neraizējies par dunduru, es pats to aizdzīšu. Hei! Un Jurajs sāk klusu, stiepti dziedāt.

Zirgs pašķielē ar lielo aci uz saimnieku: ko viņš murkš? Hordubals loka galvu un dzied:

Eh, Polana, Polana, Eh, Polana ļaundare, Lai dievs tevi pasargā, Eh, Polana, Polana …

XXI

Hordubalam nav nekur miera: agri no rīta dodas ceļā, dievs ar visu saimniecību, un velns zina kur klaiņo. Pat Tibavā jau bijis.

Kas ir, Geletej, vai tev nevajag algādža pie lopiem vai uz lauka?

Kāpēc man algādzis, Hordubal, man ir divi dēli; kam tu, brālīt, meklē darbu?

Vai Tatinas mežniecībā, tur ir kalnietis Stojs.

Vai nav darba pie koku ciršanas?

Kas par ciršanu, brālīt, tūkstošiem metru malkas pūst mežā.

Nu, tad ar dievpalīgu! Bet vai nebūvē kaut kur dzelzceļu, netaisa Šoseju vai nespridzina klintis?

Kur nu, tēvoci, mūs jau visi aizmirsuši; kam lai te būvē?

Jā, ko lai dara, jāapsēžas kaut kur un jāgaida, kamēr satumsīs. Tāluma dzirdami ganampulku zvaniņi, gans plīkšķina pātagu, skan kā šāviens, kaut kur ķilkst aitu suns. Tīrumos kāds dzied. Ko lai dara, jāsēž un jāklausās, ka dūc mušas; jāaizver acis un jāklausās stundām ilgi;

nekur nav pilnīga klusuma, visur jūtama dzīve: vai nu vabole iedūcās, vai vāvere ieverkšķas, un visur ceļas pret debesīm dieva lopiņu miermīlīgās zvaniņu šķindas. Un vakarā zagšus uz mājām. Hafija atnesīs ēdamo — eh, kas par ēdamo, pat suns tādu neēstu, un izsalkuma arī nav. Tiesa, Polanai nav laika vārīt vakariņas. Ir jau nakts, ciems guļ, bet Hordubals apstaigā visu ar lukturi un dara, ko var: iztīra kūti, met ārā mēslus, sanes ūdeni… Klusu, lai nevienu neuzmodinātu, Jurajs veic visu vīrieša darbu. Jau vienpadsmitā stunda, lai dievu visi junda, un Jurajs klusiņām ievācas kūtī. Nu, gotiņas, Polanai rīt būs par vienu otru darbu mazāk.

No rīta viņš iet uz Vērša Muguru meklēt darbu.

-— Ei, Harčar, vai tev nevajag algādža?

— Jucis esi vai nule no tuptūža iznācis? Pēc pļaujas meklē darbu!

Neplāti veltīgi muti, Hordubals domā, man makā tik daudz naudas, ka varu nopirkt pusi tavas saimniecības, nav ko celt degunu gaisā. Hordubals velkas mājup — bet ko darīt mājās? Labāk pastaigāt pa augstieni, svešā pusē nav ko kvernēt.

Hordubals sēž mežmalā pie Varvarina tīruma. Arī šeit var dzirdēt ganāmpulka zvaniņu šķindas — droši vien no Lehotas viensētas puses. Ko nu Miša dara kalnu ganībās? Lejā ir strauts, un pie strauta stāv sieviete. Jurajs samiedz acis, lai labāk redzētu. Vai tā neizskatās pēc Po- lanas? Nē jel, nē, kur te lai gadītos Polana! Tādā atstatumā jebkura sieviete atgādina Polanu. Bet no meža izskrien melnūksnējs dēlietis — tas nav Manja, spriež Hordubals; kā Stepans gadītos no šīs puses? Melnais apstājas pie sievietes, stāv un runā. Hordubals brīnās, par ko viņi varētu tik daudz runāt. Laikam kāda meiča un viņas mīļais — no citurienes, no Lehotas vai no Vērša Muguras; abi slepeni satiekas, lai šejienieši puisi nepiekautu. Abi stāv lejā un runā; runājiet vien, es neskatos. Saule jau virs Menčula, drīz būs vakars. Bet tie divi stāv lejā un tik runā. Un ja pamēģinātu vēl — varbūt sāls raktuvēs ir darbs mainerim. Tiesa, raktuves ir tālu; bet kam kāda daļa, ja tālu? Tie divi joprojām stāv un runā. Veltīgi gan būs meklēt darbu raktuvēs…

Nē, nerunā vis. Tur stāv tikai viens un tā kā grīļojas. Nē, nē, tur ir divi un grīļojas — it kā lauzdamies. Un turas tik cieši kopā, ka šķiet — tur ir tikai viens cilvēks.

Hordubalam pamirst sirds. Skriešu lejā! Nē, skriešu mājup, vai Polana ir tur. Protams, ka ir mājās, kur citur lai viņa būtu! Ak kungs, kas ar tām kājām — kā no svina, Hordubals pieceļas un skrien gar mežmalu, rikšo pa lauku taciņu pa kaklu pa galvu uz ciemu. Ai vai, kā dur sānos it kā ar īlenu — ar tādu grozu pinēja īlenu! Hordubals jau aizelšas, bet skrien, skrien, cik vien jaudas. Lai slavēts dievs, ciems jau klāt; Jurajs pieliek vēl soli (ak, kā dur; dievs tēvs, kaut jel tiktu līdz mājām!), vēl mazu gabaliņu, un vārti klāt; cieši jāpiespiež roka pie sāniem, lai nedurtu tik stipri, un jāpieskrien pie vārtiem.

Hordubals aizelsies atspiežas pret vārtu stabu; galva griežas, elpa laužas ārā svilpdama. Pagalms tukšs; Po- < lana ir klētī vai kur citur. Jurajam pēkšņi viss kļūst ārkārtīgi vienaldzīgs, kur viņa ir, viņš neiet uz klēti, nesauc sievu vārdā, tikai aizsmacis elpo un turas pie staba, lai nesaļodzītos kājas.

Vārtiņi atveras, un pagalmā nedroši ienāk Polana — aizelsusies, pietvīkusi; ieraudzījusi Juraju, viņa pārsteigta apstājas un steidzīgi saka:

— Es biju tikai pie kaimiņiem, Juraj, pie… pie Herpa- kovas… paskatīties uz bērnu …

Jurajs izslējās visā augumā, savelk uzacis.

•— Es tev neko neprasīju, Polana.

XXII

Jurajs gribēja iet aiz rijas kā parasti, bet nevarēja, dūrās sirdī. Viņš izlikās, it kā viņam gribētos pasēdēt tepat uz stabiņa pie vārtiem un noskatīties uz pagalmu. Polanai pēkšņi bija pilnas rokas darba: viņa ēdināja vistas, slaucīja lieveni, darīja vēl šo to.

Herpakovai piedzimusi meitiņa, — viņa runīgi saka.

Eh, Polana, kāpēc tu pēkšņi esi kļuvusi tik valodīga?

Uhū, — Hordubals izklaidīgi norūc.

Biezē krēsla, Polana atver vārtus, drīz atgriezīsies govis no ganībām.

Tu, Juraj, — viņa nedroši iesāk, — i-.teicies, ka gribētu piepirkt vēl govis…

Nevajag, — Hordubals nomurmina.

Govis, galvas locīdamas, iet uz kūti, bim-bam, bim-bam. Jurajs pieceļas, paldies dievam, nu jau var iet.

Ar labu nakti, Polana, — viņš saka.

Ko, vai tad vakariņas neēdīsi?

Nē.

Polana aizstajas viņam ceļa.

Juraj, es tev uzklāšu gultu istabā. Ko teiks ļaudis, ka tu, saimnieks, guli pie govīm?

Ko nu par ļaudīm, — Jurajs dobji nosaka. — Viņi daudz ko sarunā.

Polana drūmi noskatās, kā viņš ieiet kūtī. Viņam veca cilvēka mugura.

Hordubals atgulstas salmos. Nu vairs nedur sānos, tikai sirdi spiež kāds smagums. Mājā tāds kā samulsis klusums, Hafija čivina pusbalsī, it kā viņai kāds būtu uzsaucis: klusu, nerunā skaļi! It kā te būtu kāds smagi slims.

Klusums, mājas atdusas, ciems atdusas. Krekšķēdams Hordubals uzceļas no salmiem, iededzina kūts lukturi un iet palūkot, vai nav kas darāms. Joprojām dur sānos, pagāns. Vajadzētu iztīrīt stalli, iemest zirgiem svaigus pakaišus, bet Jurajs tikai domā, ka vajadzētu gan, vajadzētu, — bet kāpēc šodien negribas? Viņš apstaigā vistu stalli, cūkkūti, riju, uzkāpj pa trepītēm uz sienaugšas — ka tikai siens neaizdegas; ak, kā dur sānos! Viņš apstaigā pagalmu un iet uz dārzu. Kāpēc? Tāpat vien, kazi, tur kāds ir. Kas tur varētu būt? Protams, neviens, bet ko var zināt. Un bēniņi — Polana vairs neguļ bēniņos, tur sakrauta kukurūza; Polana pārcēlusies uz klēti. Hordubals aiztur elpu, lai neievaidētos, un kāpj uz bēniņiem; grib atvērt durvis, bet nevar; kad tās pakustina, dzirdama tāda kā biršana un čaukstoņa. A, kukurūza sagāzusies un aiz- vēlusies durvīm priekšā! Tātad arī šeit neviena nav. Un kas gan varētu te slēpties? Kādas muļķības!

Hordubals stāv pagalmā kā melns stabs un apmulsis kasa pakausi. Ko es te tā skraidu, viņš brīnās. Manja te nodzīvoja tik daudz gadu, es taču nesargāju māju, neskraidīju ar lukturi pa pagalmu — kāpēc tagad to daru? Hordubalu pārņem trula vienaldzība. Ja es tagad gulētu kūtī un dzirdētu soļus — vai es celtos augšā? Neceltos vis. Vai uzsauktu: kas tur ir? Nesauktu vis, tikai elpu aizturētu. Ak kungs, kāpēc man jāuzmana pieauguši cilvēki? Jā, es viņus uzmanīju, tiesa, bet izlikos, it kā strādātu tumsā. Vai tad var uzmanīt kāda sirdi? Muļķis tu esi, muļķis!

Nu, kas tur, lai Manja atgriežas — liela nelaime? Nu jau ir vienalga, viss vienalga. Viss pārstājis sāpēt. Ko bēdāt par jumtu, ja māja nodegusi?

Pie Herpakiem ieraudas bērns. Re nu, varbūt Polana patiešām bijusi palūkoties uz kaimiņu bērnu. Kāpēc gan ne: sievietes jau kā sadegušas uz bērniem. Herpakova tagad zīda bērnu… Vai atceries, Polana, kā tu zīdīji Hafiju? Tikai pakustināji plecu, un krūts atkal paslēpās zem krekla — pirms vienpadsmit gadiem. Un es — uz Ameriku. Muļķis, muļķisl

Hordubals skatās zvaigznītēs, ak kungs, kāds milzums — cik daudz nācis klāt šinīs gados! Agrāk tik daudz nebija, taisni bailes metas. Viss vienalga. It kā čaula nokrīt cilvēkam — cita aiz citas. Bija Amerika, bija atgriešanās mājās. Bija Geričs, Fedelešs, Manja — daudz kas bija un tagad nekā. Viss vienalga. Nu, paldies dievam, ap sirdi vieglāk.

Tū-tū-tū — tālumā skan naktssarga taure. Un zvaigžņu tik daudz, ka šermuļi skrien pār kauliem. Ar labu nakti, labu nakti, Polana, ar labu nakti!

XXIII

Rīts agrs, neviens vēl nav pamodies, bet Jurajs jau iznācis no ciema un dodas uz kalniem. Pie Mišas. Kāpēc? Tāpat vien, parunāties ar cilvēku. Vēl liela migla, kalnus nevar redzēt. Jurajam mazliet dzestri, bet krūtīs nedur, vienīgi elpot grūti, bet tas miglas dēļ. Viņš iet kalnup, garām bijušajam Hordubalu laukam; jāapstājas, lai atvilktu elpu; Pjosa jau visu uzaris: vieni vienīgi akmeņi, bet redzams — Pjosam darbs atmaksājas. Hordubals smagi elpo un kāpj kalnup. Migla jau pacēlusies un pārvēlusies pāri mežu galiem; vēl mazdrusciņ, un rudens būs klāt. Hordubals soļo un spiež roku pie sāna; jā, dur atkal, vienalga, vai ej kalnup vai lejup. Nu vairs nav miglas, bet mākoņi, deguns jut, ka tie valguma pilni. Jāuzmanās, ka neatsitas pret tiem ar galvu. Mākoņi pārveļas pāri kalnam, Hordubals soļo mākoņos, trīs soļu atstatumā nekas nav redzams, jātaustās uz priekšu bieza miglā, nezinot, kur atrodies. Un Hordubals gārdzoši elpo un smagi, pamazītēm brien uz priekšu pa mākoņiem.

Sāk srnīlāt sīks, smalks lietiņš. Augšā kalnu ganībās Miša uzmetis maisu uz galvas un plīkšķina pātagu — heisā! — dzen vēršus aplokā. Nevar saprast, vai priekšā ir kustonis, krūms vai akmens, bet gudrais šunelis Cuvajs pats skrien ap ganāmpulku un dzen vēršus, tikai zvaniņi šķindinās miglā.

Miša sēž uz būdas sliekšņa un veras miglā; tvaiks uz mirkli pašķiras — un var redzēt, kā vērši spiežas cits pie cita, tad viss pazūd miglā, tikai lietus čabina. Cik varētu būt pulkstenis? — jādomā, ap pusdienas laiku. Cuvajs uzlec kājās, nojauš kaut ko miglā un klusu rūc.

No miglas iznirst cilvēka ēna.

Vai tu tur esi, Miša? — sauc aizsmakusi balss.

Jā.

Paldies dievam!

Tas ir Hordubals, izmircis līdz ādai, zobi klab, no cepures strūklām tek ūdens kā no renes.

Ko tu blandies lietū? — pikti jautā Miša.

No rīta… nelija. — Jurajs sēc. — Tāda skaidra nakts… Bet lietus labs … valguma vajag.

Miša, iegrimis domās, mirkšķina acis.

Pagaidi, iekuršu uguni.

Hordubals sēž sienā un veras ugunī; malka sprakšķ un kūp, Juraju pārņem siltums, jo Miša uzmetis viņam uz muguras maisu; uf, cik karsti cilvēkam, tik karsti kā šahtā! Jurajs klabina zobus un glauda slapjo Čuvaju, kurš smird viņam pie sāniem; ko tur, es pats jau ožu kā samircis suns.

Miša, — Jurajs stostīdamies jautā, — kas tā ir… tā guļbūve mežā?

Miša vāra katliņā ūdeni un met tanī visādas zālītes.

Es zinu, ka tev nav labi, — viņš kurn. — Ko skraidi apkārt lietū, stulbeni?

Mums mainā bija eja, — steigā runā Hordubals, — tur vienmēr pilēja ūdens — pak, pak, pak —, it kā pulkstenis tikšķētu. Un zini, Herpakovai piedzimis bērns. Polana bija aplūkot… Nekur nekāda darba, Miša, cilvēki nekur nav vajadzīgi.

Un jauni dzimst klāt, — Miša rūc.

Tiem jādzimst! — Jurajs dreb kā drudzī. — Tāpēc jau sievietes ir pasaulē. Tu neesi precējies, tu neko nezini, neko nezini… Ko tu vari teikt, ja, neesi precējies? Ak, brālīt, par visu jāpadomā! Lai būtu uzrakstīts — par laulātās draudzenes mīlestību un uzticību. Citādi cilvēki sazin ko vēl runās. Žēl gan, ka nozaga man tos trīs tūkstošus dolāru; būtu varējusi dzīvot kā muižniece, vai ne? Vai ne, Miša?

—• Taisnība, — Miša murmina, uzpūzdams uguni.

Redzi nu, un mani sauc par stulbeni. Apskauž, ka man tāda sieva, kura tur galvu augsti kā kungu zirgs. Tādi ir ļaudis: grib cilvēkam nodarīt pāri. Viņa bija tikai iegriezusies pie kaimiņiem palūkoties uz bērnu. Tik nekrietnas valodas, Miša. Saki viņiem, ka pats redzēju Po- lanu iznākam no kaimiņiem.

Miša nopietni māj ar galvu.

Pateikšu, visu pateikšu.

Jurajs atvelk elpu.

Tāpēc es atnācu pie tevis — saproti? Tev nav sievas, tev nav kam atriebties. Man viņi neticētu, bet tu viņiem to paskaidrosi, Miša. Skaidrs, ka viņai vajadzēja pieņemt algādzi, ja saimnieks bija projām, bet viņa ieslēdzās bēniņos, āķis stipru stiprais, es pats redzēju. Un tāds Geričs vēl nez ko melsīs! Sak, astoņi gadi un tā tālāk. Saki — kas pazīst Polanu labāk: Geričs vai es? Tikai plecu pakustināja, un krūts tūliņ zem krekla. Un tas tur lejā pie strauta, tas bija zēns no Lehotas, es viņu redzēju, viņš atnāca no Lehotas. Bet ļaudīm jau tūliņ tenkas.

Miša skurina galvu.

Na, izdzer šito, tas ir veselīgs!

Jurajs rij karsto dziru un skatās ugunī.

Tev te ir jauki, Miša. Tu izstāsti viņiem visu, tev ticēs, saki, ka tu zini. Ka viņa bijusi godīga un krietna sieva… — Dūmi kož acīs, Jurajam plūst asaras, deguns tapis gluži smails. — Tikai es, es vienīgais zinu, kāda viņa ir! Eh, Miša, es kaut tūliņ būtu braucis atpakaļ uz Ameriku un sūtītu viņai naudu …

Izdzer visu uzreiz, — Miša uzstājas, — tad tev būs silti!

Hordubalam aumaļām līst sviedri, viņš jūtas vārgs un laimīgs.

Es iev varētu daudz ko pastāstīt par Ameriku, Miša, — viņš dveš. — Daudz ko esmu jau piemirsis, bet es atcerēšos, pagaidi vien …

Miša klusu piemet malku ugunij; Hordubals ātri elpo un kaut ko murmina miegā. Lietus norimstas, tikai no eglēm aiz būdas krīt lejup smagas lāses, bet migla veļas

tālāk. Palaikam iemaujas kāds vērsis, un Cuvajs skrien aplūkot, vai ar ganāmpulku viss kārtībā.

Miša jūt Hordubala spraigo skatienu mugurā; Jurajs kopš brītiņa pamodies un skatās ar iekritušajām acīm.

Miša, — viņš gārdz, — vai cilvēks drīkst atņemt sev dzīvību?

Ko?

Vai cilvēks drīkst atņemt sev dzīvību?

Kāpēc?

Lai tiktu vaļā no domām. Ir tādas domas, Miša, kuras… kuru labāk lai nebūtu. Domā… piemēram… ka viņa melojusi… ka nav bijusi pie kaimiņienes… — Ju- rajam lūpas raustās. — Miša, — viņš aizsmacis čukst, — kā no tām lai tiek vaļā?

Miša sasprindzis brītiņu klusē.

•— Jā, grūta padarīšana. Jādomā līdz galam.

•— Bet ja nu galā… ir tikai gals? Vai cilvēks var pats darīt sev galu?

Nevajag, — Miša lēni saka. — Kāpēc? Nomirsi tāpat.

— Vai drīz?

Ja gribi zināt — drīz.

Miša pieceļas un iet ārā no būdas.

Tagad guli! — Viņš atskatās durvīs un nozūd — kā mākoņos.

Hordubals mēģina piecelties. Paldies dievam, ir jau labāk, tikai galva lāgā neturas uz pleciem un augums tāds ērmīgs, gļēvs, it kā no lupatām.

Jurajs izgrīļojas ārā miglā; neko nevar redzēt, tikai dzird ganāmpulka zvaniņus, tur ganās tūkstošiem vēršu un zvaniņi bimbina. Jurajs iet, iet, pats nezina, kurp; vajadzētu tikt ātrāk uz mājām, viņš domā, tāpēc jāiet. Viņš pat nezina, vai iet kalnup vai lejup; laikam lejup, jo liekas, viņš krīt, tad atkal kalnup, jo grūti soļot un smagi elpot. Vienalga, ka tikai uz mājām. Un Jurajs Hordubals ienirst mākoņos.

XXIV

Hafija atrada tēvu kūtī. Govis bija nemierīgas, un Polana sūtīja meiteni paskatīties, kas tur ir. Hordubals gulēja salmos un gārdza.

Viņš neturējās pretī, kad Polana veda viņu uz istabu, tikai neizpratnē savilka uzacis. Polana izģērba viņu un apguldīja.

Vai gribi kaut ko?

Nē, — viņš nomurkšķēja un likās gulēt; kaut kas parādījās sapnī un uzmodināja viņu — kas tas bija? Geričs taču nav bijis Amerikā; viss galīgi sajucis, jāsāk atkal no paša sākuma. Ja vien tā nespiestu krūtis, bet tas ir šunelis Cuvajs, uzgulies taisni uz krūtīm un guļ. Jurajs nemierīgi glauda savas spalvainās krūtis: guli vien, plušķaini, kā tev sirsnina dauzās! Ak, cik tu esi smags, blēdi!

Viņš uz brīdi iemiga, bet, kad atvēra acis, Polana stāvēja durvīs un pārbaudoši vērās viņā.

Kā tev ir?

Labāk, sirsniņ.

Viņš baidījās runāt, lai nepazustu istaba un nekļūtu par viņa kambarīti Džonstaunā. Te izskatās kā mājās: izkrāsota lāde, ozolkoka galds un krēsli… Hordubalam sirds straujāk iepukstējās: es taču beidzot esmu atgriezies mājās! Ak kungs, cik garš ceļš, četrpadsmit dienas lover- dekā un vēl vilcienā — cilvēks jūtas kā salauzts. Pat pakustēties nedrīkst, lai viss nepazustu; labāk aizvērt acis un domāt, ka esmu mājās …

Un tad viss atkal sajuka: maineri Džonstaunā, Hārčers, Hordubalu sit, Jurajs skrien pa eju, met līkumus, uzlec uz šahtas kāpnēm un drāžas augšup; no augšas krīt lejup celtnis, pārsitīs viņam galvu, nudien, pārsitīs, un Hordubals pamostas pats no sava vaida. Nē, aizmigt nedrīkst, tā būs labāk; ar plati ieplestām acīm Hordubals pētī mēbeles istabā. Tā ir labāk. Hordubals zīmē ar pirkstu gaisā un stāsta Mišām par Ameriku. Man, brālīt, deva visgrūtāko darbu, tikai «hallo, Hordubal» — un es skrienu. Reiz mums aizgruva eja, pat namdari atteicās iet. Divdesmit dolāru toreiz nopelnīju, pats inženieris man spieda roku, jā, Miša, šitā paspieda. Un tad Hordubals brauc ar smago celtni lejup, tikai lejup; tanī sēž resna ebrejiete un kāds vecis un bargi veras Hordubalā. Simt astoņdesmit viens, astoņdesmit divi, astoņdesmit trīs, skaita Hordubals un sauc: stāt, stāt, tālāk nevar, šahta te beidzas! Taču celtnis traucas tālāk, tālāk, karstums pieaug, vairs nevar elpot, tie pagāni brauc laikam uz pekli. Jurajam šķiet, ka viņš smok nost, un pamostas.

Aust gaisma, durvīs stāv Polana un cieši raugās viņā.

Ir jau labāk, — Hordubals čukst, un viņa acīs ir maigums. — Nedusmojies, Polana, es drīz celšos augšā.

Guli vien, — atbild Polana un pienāk tuvāk. — Vai tev kaut kur sāp?

Nekur nesāp. Amerikā man bija tāpat. Flū [28] , teica dakteris. Flū. Pēc divām dienām būšu vesels kā rutks. Rīt būšu uz kājām, sirsniņ. Es sagādāju tev raizes, jā?

Vai kaut ko negribi?

Hordubals krata galvu.

Man ir pavisam labi. Ja nu vienīgi… krūzīti ūdens, bet es jau pats varētu …

Tūliņ atnesīšu.

Viņa iziet. Hordubals sakārto spilvenus aiz muguras un aiztaisa kreklu uz krūtīm. Lai Polana neredzētu mani tādu puskailu, viņš domā. Būtu jel varējis nomazgāties un nodzīt bārdu! Polana būs klāt, tūliņ ieradīsies. Apsēdīsies uz gultas, kamēr es dzeršu. Jurajs pavirzās tālāk, lai Polanai būtu kur apsēsties, un gaida. Laikam būs piemirsusi, viņš domā; nabadzītei pilnas rokas darba… būtu jel Stepans atgriezies! Teikšu viņai, kad ienāks: kas ir, Polana, varbūt atsaukt atkal Manju?

Pa durvīm ienāk Hafija ar glāzi ūdens; viņa nes to tik piesardzīgi, ka pašai aiz cītības izbāzts mēles galiņš.

Tu esi godīga meitiņa, Hafij, — Hordubals izdveš. <— Kas ir, vai tēvoča Stepana te nav?

Nav.

Un ko dara māmiņa?

Stāv pagalmā.

Hordubals vairs nezina, ko teikt, un par dzeršanu piemirsis.

•— Nu, ej, — viņš nomurmina, un Hafija izšaujas ārā.

Jurajs guļ klusu un ieklausās. Zirgi stallī spārdās ar kājām — vai Polana iedevusi tiem ūdeni? Nē, viņa dod cūkām, var dzirdēt apmierinātu rukšķēšanu. Ir gan jānoskrienas tādai sievietei, domā Hordubals. Jāsauc atpakaļ Stepans; braukšu uz Ribariem un teikšu viņam: nu, sliņķi, taisies, ka tiec pie zirgiem.; Polana netiek viena galā ar darbiem. Tūliņ pievakarē aizbraukšu, Jurajs nolemj, un tad viņam acu priekšā noslīd kāds aizkars — un viss nozūd.

Istabā ielūkojas Hafija, mazliet pamlņājas pie durvīm un atkal ārā.

Guļ, — viņa pačukst māmiņai pagalmā. Polana klusē un par kaut ko saspringti domā.

Pusdienas laikā Hafija atkal uz pirkstgaliem ielavās istabā. Hordubals guļ, aizlicis rokas aiz galvas, un raugās griestos.

Māmiņa lika pavaicāt, vai jums kā negribas, — Hafijai izsprūk.

Es domāju, Polana, — Jurajs saka, — ka Stepanam vajadzētu atgriezties.

Meitene neizpratnē paver muti.

Un kā jums pašam? — viņa izdveš.

Labi, pateicos.

Hafija izskrien ārā.

Teica, ka viņam labi, — viņa saka Polanai.

Pavisam labi?

Nē. — Meitene krata galvu.

Pēcpusdienā viss klusu, Hafija nezina, ko darīt. Māte piekodināja: paliec mājās, varbūt saimniekam ko vajag. Hafija rotaļājas uz lieveņa ar lelli, ko Stepans izgriezis. Nedrīksti nekur skraidīt, viņa saka lellei, saimnieks guļ, tev jāpieskata pagalms. Neraudi, citādi sadošu pa dibenu.

Hafija uz pirkstgaliem ieiet istabā paskatīties. Saimnieks sēž uz gultas un šūpo galvu.

Ko māmiņa dara, Hafij?

Viņa kaut kur aizgāja.

Hordubals pamāj.

Pasaki viņai, lai Stepans nāk atpakaļ. Un to ērze- lēnu Stepans arī var saņemt. Vai tu gribētu trusīšus?

Gribētu gan.

Es uztaisīšu tev trusīšu krātiņu, kāds bija mainerim Jensenam. Eh, Polana, Amerikā ir daudz kas tāds… Visu sagādāsim. — Hordubals loka galvu. — Pagaidi, es tevi ņemšu līdzi uz kalnu ganībām, tur ir tāda ērmīga guļbūve — pat Miša nezina, kas tur īsti bijis. Ej, ej pasaki māmiņai, ka Stepans atgriezīsies!

Hordubals jūtas gandarīts, atgulstas un aizver acis. Tumšs — tikpat kā ejā. Buin, bum — ar veseri sit pa klinti. Un Stepans viež zobus — vieni vienīgi akmeņi. Jā, bet to tu nezini, muļķi, kas ir īsts darbs. Par vīrieti spriež pēc viņa darba. Kāda tev malka pagalmā, sirsniņ? Vienas vienīgas gludas šķilas. Bet es esmu skaldījis celmus. Tas ir vīrieša darbs — skaldīt celmus. Vai rakt no zemes akmeņus ārā. Hordubals ir apmierināts. Daudz esmu strādājis, Polana, dieva vārds, daudz. Viss labi padarīts, viss kārtībā. Un Jurajs, sakrustojis rokas uz krūtīm, mierīgi iemieg.

Viņš pamodās vakarā, smagā krēsla viņu uzmodināja.

Hafij, — viņš sauc, — Hafij, kur Polana?

Klusums, tikai iztālīm dzirdama šķindoņa: ganāmpulks

atgriežas no ganībām,. Hordubals izlec no gultas un velk bikses kājās: jāatver govīm vārti. Galva viņam reibst, tas no ilgās gulēšanas. Jurajs iztaustās pagalmā un atver līdz kājai vārtus; ērmīga sajūta, smagi elpot, bet paldies dievam, ka esmu jau ārā. Šķindas tuvojas, tās plūst kā upe, šķiet — viss jau pilns ar govju zvaniņiem un teļu zvārgulīšiem. Jurajam gribētos mesties ceļos, nekad vēl viņš nav dzirdējis tādu varenu un diženu zvanīšanu. Locīdamas prāvās galvas, pagalmā iesoļo divas gotiņas ar gaišiem, piebriedušiem tesmeņiem. Jurajs balstās pret vārtiem, viņam tik labi, tik svētsvinīgi kā lūgšanā.

Pa vārtiem strauji ieskrien aizelsusies Polana.

Tu jau esi kājās? — viņa izsaucas. — Kur tad Hafija?

Nu, esmu jau, esmu, — Jurajs taisnojas. — Man ir labi.

Ej, ej vēl gulēt, — Polana pavēl. — Rīt būsi pavisam vesels.

Kā tu gribi, sirsniņ, kā gribi, •— Jurajs paklausīgi un laipni atsaucas. — Es jau tev pa kājām nemaisīšos.

Viņš aizver vārtus, aizāķē un lēnītēm ieiet istabā.

Kad viņam ienesa vakariņas, viņš jau bija iemidzis.

OTRA DAĻA

[1]

•— Juraju Hordubalu nonāvējuši! Stārasts Geričs aši uzrauj svārkus. — Skrej, puis, pēc žandarmiem, — viņš ātri izrīko. — Lai iet pie Hordubaliem! Hordubalu pagalmā skraidā Polana un lauza rokas.

Ak kungs, ak kungs! — viņa vaimanā. — Kas gan to izdarījis! Nonāvējuši saimnieku, nonāvējuši!

Pārbiedētā Hafija iespiedusies kaktiņā, pār žogu blenž kaimiņienes, bariņš vīriešu spiežas ap vārtiņiem. Stārasts iet taisni pie Polanas un uzliek roku viņai uz pleca.

Rimstieties, saimniec! Kas ar viņu noticis? Kur viņš ievainots?

Polana sāk drebēt.

Ne… ne… nezinu, es tur nebiju, es nevaru..-.

Stārasts cieši ielūkojas viņā. Polana ir bāla un stinga,

viņa tikai piespiež sevi skraidāt un gausties.

Kas viņu redzējis?

Polana sakniebj lūpas, bet policisti jau nāk iekšā un aizver vārtus ziņkārīgajiem deguna priekšā. Tie ir vecais resnais Gclnajs atpogātā mundierī un bez ieroča un Bīgls, jaunais policists, — viņš vai laistās aiz jaunā formas tērpa un dedzīguma.

Kur viņš ir? — Gelnajs pusbalsī jautā. Polana parāda uz istabas pusi un gaužas tālāk.

Amerikānis Hordubals guļ gultā it kā iemidzis. Gelnajs noņem cepuri un mazliet samulsis noslauka sviedrus. Geričs sadrūmis paliek stāvot uz sliekšņa. Vienīgi Bīgls pieiet pie gulošā un pārliecas pār gultu.

Paraugieties viņam uz krūtīm, — viņš saka. — Maz asiņu. Izskatās, it kā viņu būtu nodūruši.

Savējo darbs, — noburkš stārasts.

Gelnajs palēnām apgriežas.

Ko jūs gribat teikt, Gerič?

Stārasts papurina galvu.

Neko.

Nabaga Jurajs, viņš domā.

Gelnajs kasa pakausi.

Paskatieties, Karliček, logs ir izsists!

Bet Karličeks Bīgls atpogā kreklu uz nogalinātā krūtīm un aplūko brūci.

Brīnos gan, — viņš velk caur zobiem. — Nazis tas nav bijis. Un tik maz asiņu …

Logs, Bīgl, — Gelnajs atkārto. — Tas ir kaut kas jums.

Bīgls pievēršas logam. Tas ir aizvērts, tikai viena rūts izgriezta.

Paskat vien, — viņš apmierināts nosaka. — Tad caur šito… Nē, pa šo caurumu neviens neizlīdīs, Gelnaj. Un

te vēl svītras no stiklu griežamā, bet tās ir iekšpusē. Ir gan joki!

Geričs uz pirkstgaliem pieiet pie gultas. Ak tu, nabadziņš, kā viņš izdilis! Bet acis cieti, it kā būtu iemidzis…

Bīgls piesardzīgi atver logu un paraugās ārā.

Es jau tā domāju, — viņš ar gandarījumu piezīmē. — Šķembas ir ārpusē, Gelnaj.

Gelnajs nosēcas.

Tātad jūs, stārast, teicāt, ka tas ir savējo darbs, ko? — viņš domīgi saka. — Vai Stepanu Manju neesat te redzējis?

Laikam būs mājās, Ribaros, — stārasts negribīgi atbild.

Bīgls baž degunu visos kaktos.

Nekas nav izsvaidīts, nekas nav uzlauzts…

Man tas nepatīk, Karliček, — Gelnajs teic.

Bīgls atviež zobus.

Pārāk dumji izstrādāts, ko? Pagaidiet, es visu savedīšu kārtībā! Man, Gelnaj, patīk skaidri notikumi.

Resnais, cienīgais Gelnajs staigā pa pagalmu.

Panāciet šurp, Hordubalova! Kas šonakt bija te mājās?

Tikai es… un Hafija, meitiņa.

Kur jūs gulējāt?

>— Klētī, kopā ar Hafiju.

Durvis uz pagalmu bija aizslēgtas, vai ne?

Jā, aizslēgtas.

Un no rīta arī aizslēgtas? Kas tās atslēdza?

Es … kad bija gaišs.

Un kas pirmais atrada līķi?

Klusums. Polana sakniebj lūpas.

Kur ir jūsu algādzis? — pēkšņi jautā Bīgls.

Mājās, Ribaros.

Kā jūs to zināt?

Nu … es tā domāju …

Es nejautāju, ko jūs domājat. Kā jūs zināt, ka viņš ir Ribaros?

Es … nezinu.

Kad viņš te bija pēdējo reizi?

•— Pirms… desmit dienām. Saņēma aprēķinu.,,

Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

•— Pirms desmit dienām.

Melojat! — Bīgls nesaudzīgi pārtrauc. — Jūs satikāt viņu vakar. Mēs zinām.

Nav tiesa, — Polana pārbiedēta izdveš.

Atzīstieties, Hordubalova, — Gelnajs uzstāj.

Nē … Jā .., Vakar mēs satikāmies.,.

Kur? — Bīgls mācas virsū.

Arā.

Kur ārā? Polanas acis šaudās,

Aiz ciema.

Ko jūs tur darījāt? Ko? Nu, ašāk! Polana klusē.

■— Jums bija norunāta satikšanās, — Gelnajs atsāk.

Nē, dievs mans liecinieks! Es satiku viņu nejauši.,

Kur? — Bīgls atkārto.

Polana pievērš nomocīto skatienu Gelnajam.

Viņš mani nejauši satika… Apvaicājās, kad var ierasties pēc savām mantām. Viņam te vēl ir drēbes, tur stallī.

Ahā, saimnieks viņu iztrieca pa kaklu pa galvu, ko? Un kāpēc — sakiet, lūdzama?

Viņi sastrīdējās.

Un kad viņam vajadzēja nākt pēc savām mantām?

Šodien … šodien no rīta.

Un viņš atnāca?

Neatnāca.

Tāpēc ka atnāca naktī, — Bīgls izsaucās.

Nē, viņš te nav bijis! Viņš bija mājās!

Kā jūs to zināt? Polana kož sev lūpās. <— Nezinu.

Nāciet, Hordubalova, — Bīgls skarbi saka. — Tur pie nogalinātā jūs pastāstīsiet mums ko vairāk!

Polana sagrīļojas.

•— Lieciet viņai mieru, — Vasils Geričs noburkš. — Viņa ir stāvoklī.

II

Gelnajs sēž pagalmā un ļauj Bīglam pilnu vaļu, lai pārmeklē māju. Tas meklē, meklē, un acis viņam deg aiz cītības. Pārmeklējis stalli, kūti, visu izkratījis un nu uzlī- dīs uz bēniņiem; taisni kā atdzimis, tā viņu viss iepriecina. Traki gan, domā Gelnajs, man pietiek ar čigāniem un uzturēt kārtību.,. Lai jau Karličekam tiek savs prieks!

No istabas iznāk ārsts un iet pie sūkņa nomazgāt rokas. Bīgls tūliņ klāt un nepacietīgi prasa;

Nu, kas ir, kas ir?

Viss noskaidrosies sekcijā, — ārsts saka. — Manuprāt, viņam iedurts ar kādu naglu vai ko tamlīdzīgu. Tikai trīs pilieni asiņu … Ērmīgi.

Polana atnes viņam dvieli.

Pateicos, pane. Paklau — vai jūsu vīrs ar kaut ko neslimoja?

<— Vakar viņš gulēja, viņam bija karstumi.

•— Ahā! Un kad jūs gaidāt bērnu, ko?

Polanai seja pietvīkst.

Uz pavasari, jūsu godība.

Uz pavasari gan ne, māmiņ. Uz Jaungadu, tā gan.

Bīgls iepriecināts skatās aizejošajai Polanai nopakaļ.

Tas būtu labs iemesls slepkavībai, Gelnaj. Hordubals tikai jūlijā atgriezās no Amerikas.

Gelnajs nospurcas.

Hordubalova domā, ka ielauzies kāds no āra. Sak, pirms kādas nedēļas viņas vīrs izplūcies krogā un pamatīgi piekāvis Gejzu Fedelešu. Pārsitis viņam galvu. Gejza ir kauslis. Tātad te varētu būt atriebība. Tas, Karliček, arī ir labs iemesls.

Ārsts tāpat noskatās Polanai nopakaļ un izklaidīgi runā:

Žēl gan, jūs viņu iesēdināsiet, un man tā patīk būt klāt pie dzemdībām. Šeit tas reti gadās, sievietes dzemdē kā kaķenes … Bet šai dzemdības būs grūtas.

Kāpēc?

Veca un vāja. Ap četrdesmit, vai ne?

Kur nu, — Gelnajs saka. — Diezin vai trīsdesmit. Bet Hordubals esot slimojis? Kā to var noteikt pie miroņa?

Medicīnas noslēpums, Gelnaj, bet jums es to pateikšu. Zem gultas bija pilns naktspods.

—■ Un es to nepamanīju! — skaudīgi izsaucas Bīgls.

Nu, tad ar dieva palīgu, pani, — ārsts nosaka, šūpodamies no pirkstgaliem uz papēžiem. — Par sekciju jūs man paziņosiet, jā?

Es vēlreiz pārskatīšu māju, <— Bīgls murmina,«—- un tad varēsim braukt uz Ribariem.

Ko jūs vēl meklējat, Karliček? Vēl kādu iemeslu?

Pierādījumus, — Bīgls dzestri atbild. •— Un slepkavības ieroci.

Ahā! Tad labu laimi!

Gelnajs aizslāj līdz žogam un uzsāk sarunu ar kaimiņieni, un tarkš tik ilgi, kamēr dabū ar lupatu pa galvu un puķīti par piemiņu. Šķūņa kaktiņā iespiedusies pārbiedētā Hafija. Gelnajs sāk vaibstīties un šķoba ģīmi tik briesmīgi, ka Hafija sākumā nobīstas un pēc tam sāk viņu atdarināt. Kad Bīgls pēc kāda laika izlien kaut kur no rijas puses, Hafija sēž žandarmam Gelnajam klēpī un stāsta, ka viņai būšot krātiņš trusīšiem.

Neko neuzgāju, — Bīgls saīdzis paziņo. — Bet es vēl te atgriezīšos. Nevar būt, ka… Vai Geričam pateicāt, lai pagādā mums vedēju līdz Ribariem?

Viņš jau gaida, — Gelnajs atsaka un palaiž meiteni, paplīkšinādams viņai pa muguriņu.

Ko jūs par visu to domājat, Gelnaj?

Es jums ko pateikšu, — Gelnajs nopietni iesāk, — es par to nemaz negribu domāt. Esmu diezgan lauzījis galvu visus šos divdesmit piecus gadus. Apnicis līdz kaklam.

Bet slepkavība taču nav nekāds joks, — Bīgls autoritatīvi nosaka.

Protams, ka nav, Karliček, — Gelnajs atbild, galvu kratīdams. — Tikai, zināt, slepkavībai ciemā vajag citādas pieejas. Jūs esat pilsētnieks, jūs to lāgā neizprotat. Ja tā būtu slepkavība laupīšanas nolūkos, tad, sasodīts, es tāpat ostītu visu kā jūs. Bet slepkavība ģimenē… Es jums teikšu — es nemaz nebrīnos, ka Hordubalu nonāvēja.

Kāpēc?

Viņam bija tāds nelaimīgs liktenis. Tas viņam, mīlīt, bija uz deguna rakstīts.

Bīgls smīn.

Ne velna nebija rakstīts! Viņa gultā bija ievācies jauns puisis, tur ir tā vaina. Tas ir pilnīgi skaidrs gadījums, mīļais Gelnaj…

Nu, nu, gadījumi ģimenē nekad nav skaidri, — Gelnajs murd. — To jūs vēl redzēsiet, Karliček. Noslepkavot naudas dēļ — tas ir skaidrs, to nostrādā viens divi, bet dienām un nedēļām slēpt šādu nodomu, dienām un naktīm to apsvērt… Tas, Bīgl, ir tas pats, kas ielūkoties peklē.

Jums viss skaidrs, jo jūs esat te jaunpienācējs, bet es viņus pazinu, Karliček, visus trīs… Ko par tukšu runāt, brauksim uz Ribariem!

III

Stepans mājās?

Nav, aizgāja uz pilsētu.

Bīgls atstumj Mihalu Manju sānis un ieskrien istabā. Tikmēr Gelnajs sāk sarunu ar veco Manju un Mihalu par laiku, par zaķiem un par to, kāpēc viņiem virca tek uz ceļu.

Bīgls atgriežas, viņam seko Stepans, bāls, stūrgalvīgs, pie drēbēm pieķēries siens.

Ko tad jūs teicāt, ka viņa nav mājās? — Bīgls brūk virsū Mihalam.

Viņš šorīt teica, ka ies uz pilsētu, — Mihals murkš. — Vai man viņš jāuzrauga?

Un viņš noslēpies sienā! Kāpēc jūs tur slēpāties, ko?

Es neslēpos, — Stepans sadrūmis atbild. — Kāpēc man jāslēpjas? Gulēju.

Nakti nedabūjāt izgulēties, ko?

Izgulējos. Kāpēc lai neizgulētos?

Kāpēc tagad gulējāt?

Tāpēc, ka… nebija nekā, ko darīt. Diezgan esmu nostrādājies pie svešiem.

Vakar viņš strādāja, pazemīgi lūdzu, visu dienu ara, — steidzīgi iejaucas vecais Manja.

Jums es neprasīju, — atcērt Bīgls. — Marš istabā, aši — un Mihals tāpat!

Ai-jai-jā! — nopūšas Gelnajs. — Un ko jūs, Stepan, teiksiet par to, kas noticis ar Hordubalu?

Es tur vainīgs neesmu! — Stepanam pasprūk.

Tad jūs jau zināt, ka viņš nogalināts? — Bīgls uzvaroši sauc. — Kas jums to pateica?

Neviens. Bet, kad cilvēks ierauga žandarmus, tad tūliņ domā, nu kaut kas būs noticis ar Hordubalu.

Kāpēc tieši ar Hordubalu?

Tāpēc… tāpēc, ka mēs sastrīdējāmies, — Stepans savelk dūres un sakož zobus. — Padzina mani, suns tāds!

Bīgls jūtas mazliet vīlies.

Pielūkojiet, Manja: jūs tātad atzīstaties, ka šķīrāties no Hordubala dusmās?

Stepans nikni atviež zobus.

•— To jau katrs zina.

Un jūs gribējāt viņam atriebties.

Stepans nospurcas.

Būtu viņš gadījies man ceļā — nezinu gan, ko būtu viņam nodarījis.

Bīgls brītiņu pārdomā: Stepans ar plikām rokām nav ņemams.

Kur jūs bijāt šonakt? — viņš neslēpdamies uzprasa.

>— Mājās biju, tepat. Gulēju.

Pārbaudīsim. Liecinieki ir?

Ir. Mihals… Djūla… mūsu vecais. Pajautājiet viņiem!

Iztikšu bez jūsu padoma, — Bīgls pārtrauc. — Vakar pēcpusdienā jūs runājāt ar Hordubalovu. Par ko?

Neesmu runājis ar viņu, — Stepans nosaka stingri un kategoriski. — Neesmu viņu pat redzējis.

Melojat! Pati teica, ka satikusi jūs… ka jūs esot jautājis, kad varat atnākt pēc savām mantām…

Neesmu redzējis viņu jau desmit dienas, — Stepans paliek pie sava. — Kopš mani atlaida, tā neesmu Krivē bijis un saimnieci neesmu redzējis.

Bīgls kļūst nikns.

Pagaidiet, es jūs iemācīšu citādi runāt! Nāciet parādiet, kur jūs nakti gulējāt!

Stepans parausta plecus un ved Bīglu līdzi. Gelnajs pieklauvē pie lodziņa.

Ei, vecais, nāciet ārā!

Vecais Manja iznāk ārā un neuzticīgi blisina acis.

Sakiet, lūdzami, — kas īsti noticis?

Gelnajs atmet ar roku.

—« Āre, Hordubalu šonakt piekāvuši, dabūjis ar rungu pa mūli. Paklau, vecais, — vai Stepans tur nav pielicis roku?

Vecais purina galvu.

Tas nevar būt, pazemīgi lūdzu, Stepans bija mājās, gulēja. Ei, Mihal, panāc šurp! Pasaki, kur šonakt bija Stepans!

Mihals brītiņu pārdomā un nesteigdamies atbild:

Kur tad viņš varēja būt? Gulēja bēniņos kopā ar mani un Djūlu.

Tā, tā, — Gelnajs loka galvu, — es jau tā domāju. Bet Hordubals ciemā nav bijis nevienam pa prātam. Paši saprotat, tāds bagāts amerikānis un pat kaimiņus nav pamielojis.

Vecais Manja atvēcinās ar rokām.

Nu jā, ka bagātsl Kaklā pakārts maisiņš ar dolāriem …

Jūs redzējāt?

Protams, ka redzēju, viņš taču atbrauca pirkt māiu un rādīja naudu. Vairāk par septiņsimt dolāriem, laipni lūdzam. Ka nebija nevienam pa prātam, tas jau skaidrs, lepnam cilvēkam draugu nav.

Gelnajs nopietni māj ar galvu.

Bet kāpēc jums tādas sabakstītas durvis, Manja?

Tur sprauž iekšā grozu pinēju īlenu. Veselu gadu tas tur rēgojās.

Parādiet man, kāds tas izskatās, — Gelnajs interesējas. — To gan nezināju, ka grozus pin ar īlena palīdzību.

Saknes liec ar īlenu šitā. — Manja rāda gaisā.

Vēl vakar īlens te bija, — viņš sirdās. — Mihal, tu nezini, kur tas nolikts?

Lai paliek, — Gelnajs vienaldzīgi atvairās. — Nākšu kādreiz garām, paskatīšos. Bet virca, Manja, nedrīkst tecēt uz ceļu. Tas nav jūsu ceļš.

Pazemīgi lūdzam, līdzko sāksim vest ārā mēslus, tā visu iztīrīsim …

Jums vajadzētu izbūvēt kārtīgu bedri, cementētu. Laikam saimniecībā trūkst naudas, vai ne?

Kā nu netrūks, — vecais ķiķina. — Jāceļ jauna rija… Bet Mihals jau ir stulbenis. Stepanam vairāk prāta saimniecībā. Stepans — tas būtu īsts saimnieks!

No lauka atgriežas Djula, ved orē kaudzīti siena, bet brauc ar tādu troksni, it kā pērkons dimdinātu.

Panāc šurp, puis, — Gelnajs tēvišķi uzrunā viņu.

Kārtības labad nopratināšu arī tevi. Kur pagājušo nakti bija Stepans?

Djūla vaļēju muti jautajoši veras vecajā un Mihalā, bet tie nemirkšķina ne aci.

Tepat bija, — Djūla norūc. — Gulēja bēniņos kopā ar mani un Mihalu.

Labi sacīts, — Gelnajs viņu uzteic. —■ Nu, vai tu gribētu iestāties kavalērijā?

Pusaudzis pazibina zobus.

Skaidrs, ka gribu.

No mājas iznāk Bīgls un klusām lādas.

Panāciet šurp, Gelnaj! Stepans dabūja pāris pļauku pa ģīmi. Ieslēdzu viņu istabā.

Tā neklājas, — Gelnajs piezīmē. — Personas neaizskaramība un tā tālāk.

Bīgls smīn bez kādas godbijības.

Par to man nospļauties. Ļaunākais tas, ka es neko neuzgāju. Un jūs?

Tāds alibi kā klints, Karliček. Visu nakti gulējis sienā kā godīgs puika.

Meli, — Bīgls skarbi izsaucas.

Skaidrs, ka meli. Tas viņiem asinīs, draudziņ.

Tiesā viņi runās citādi, — Bīgls draud.

Jūs viņus nepazīstat. Vai nu atteiksies dot liecību, vai dos nepatiesu zvērestu. Uz laukiem, Karliček, tā jau ir kā tradīcija.

Ko tad lai darām? — Bīgls rauc pieri. — Kā domājat, Gelnaj, vai Stepanu var tūliņ arestēt? Ka viņš to izdarījis, tur var galvu likt ķīlā.

Gelnajs pamāj ar galvu.

Es zinu. Tikai pielūkojiet, Bīgl… — viņš iesāk un nepabeidz, jo tai mirklī kaut kas viegli notinkš, Bīgls iebrēcas: — Stāt! — un metas ap mājas stūri. Gelnajs palēnām seko viņam. Uz zemes ķepurojas divi, bet Bīgls ir virsū. — Es viņu pieturēšu, Karliček, — Gelnajs piedāvājas.

Bīgls pieceļas un velk Stepanu aiz atlauztās rokas.

Celies, kusties! — viņš aizelsies sēc. — Es tev rādīšu bēgt projām!

Stepans elš caur zobiem, seja saviebta aiz sāpēm.

Laidiet, — viņš murkš, — es… es tikai gribēju uz Krivi… pēc savām mantām …

Djūla metas viņiem starpā.

Laidiet viņu, — viņš kliedz, — citādi es ..,

Gelnajs satver viņu aiz pleca.

Lēnāk, puis! Un jūs, Mihal, arī nejau* ieties iekšā! Stepan Manja, es jūs arestēju likuma vārdā. Un tagad —• marš uz priekšu, ēzeli tāds!

Stepanu Manju ved uz pilsētu; viņu neved ērzelis ar augsti paceltu galvu, bet ļaudis tomēr apstājas un skatās. Abās pusēs sēž policisti ar šauteni starp ceļgaliem, bet

Stepans vidū; cepure viņam pakausī, un viņš neskatās uz līdzenumu. Tur ir upe, ganās zirgi, meldros zvīļo akacis, bet Stepans tikai skatās uz vedēja rudo pakausi…

Gelnajs atpogā mundieri un sāk ar Stepanu sarunu, bet ne vārda par Hordubalu, tikai par saimniekošanu, par viensētu Ribaros, par zirgiem… Stepans sākumā tur muti ciet, bet tad viņu aizrauj saruna. Jā, tas ērzelēns; veltīgi gan saimnieks to pārdeva sazin kam un par cik; astoņus tūkstošus varēja par to dabūt, ja pārdotu zirgu fermai, bet vispirms vajadzēja aplecināt melno ķēvīti ar to — eh, pan, to man būtu gribējies redzēt! Manjam acis iedegas. Un tādu zirgu saimnieks ņem un pārdod! Taisni grēks! Veco zirgu varēja pārdot un ķēvi ar kumeļu, nevis ērzelēnu… Stepans tā uztraucas, ka putas parādās mutes kaktiņos, bet Bīgls sarūgtināts domā, ka ar arestēto tā nedrīkst runāt, vienīgi oficiāli.

— Eh, pan, — Stepans runā it kā pats ar sevi, — ja mūs vestu tas ērzelēns… es pats turētu grožus… kas tas būtu par braucienu!

IV

Redzat, Gelnaj, — Bīgls vakarā saka, — to izdarījis kāds mājinieks: logu izsitis no iekšas, lai izskatītos pēc ielaušanās. Pa durvīm viņš tikt iekšā nevarēja, jo tās bija aizslēgtas. Tātad viņš bijis mājā jau vakarā …

Nav bijis, — Gelnajs pārtrauc. — Hafija stāstīja, ka tēvocis Stepans vakarā pie viņām nav bijis.

Labi. Tad nakti viņu ielaidis kāds no mājiniekiem; svešs ienācējs tas nevarēja būt. Stepans tur nostrādājis piecus gadus. Viss ciems zina, ka visu šo laiku viņam bijuši sakari ar saimnieci…

Pagaidiet, tikai četrus gadus. Pirmo reizi tas noticis salmos. Pēc tam saimniece ik nakti gājusi pie viņa uz stalli. To man stāstīja Hafija, Karliček.

Jūsu Hafija zina krietni daudz. — Bīgls smīn.

Jā, — Gelnajs nosaka, — tādi jau ir bērni uz laukiem …

Tālāk: Hordubalova ir stāvoklī; skaidrs, ka no Stepana, jo Hordubals atgriezās no Amerikas tikai jūlijā. Hordubalova zina, ka tas nav noslēpjams. Hordubals grib paturēt sievu tikai sev…

Gelnajs papurina galvu.

Tā gluži nav, Bīgl. Viņš mēdza gulēt kūtī, bet viņa uz bēniņiem vai klētī. To es zinu no kaimiņienes.

Bet viņa joprojām gāja pie Stepana.

To labi nezinu, — domīgi teic Gelnajs. —- Hafija domā, ka nav gājusi. Pēdējās dienās Polana gan bijusi kaut kur ārpus ciema. Kaimiņiene redzējusi viņu aizsteidzamies.

Cilvēkbērns, jums tādas ziņas kā vecai sievai, ~~ Bīgls brīnās. — Bet es pūlos izveidot loģisku ainu.

Ahā! Bet vai jūs to, Karliček, nevarat darīt klusām?

Nē, skaļi tas man labāk izdodas. Tas ērms Hordubals tā uzticējies Stepanam, ka saderinājis viņu ar mazgadīgo Hafiju. Nu, vai tie nav īstie viduslaiki — saderināt bērnu!

Gelnajs parausta plecus.

Un tad viņam kaut kā atklājies, ka saimniece viņu krāpj, un viņš padzinis Stepanu no mājas.

Gelnajs nepatikā nosēcas.

Ko jūs man stāstāt, Bīgl! Vispirms Stepans aizgājis no viņiem, un tikai pēc tam saimnieks saderinājis viņu ar Hafiju. Paprasiet tantiņām ciemā!

Tas nu vairs nerīmējas. — Bīgls apjūk. — Kā to visu sadabūt kopā?

Nezinu, Karliček, es jau nemāku sastādīt tās — kā jūs viņas saucat? — loģiskās ainas. Tā ir ģimenes traģēdija, un šis gadījums nemaz nav skaidrs. Un tas arī nevar būt skaidrs. Jums nav ģimenes, Bīgl, tur tā ķibele.

Bet tas taču ir skaidrs kā divreiz divi, Gelnaj: Polana grib tikt vaļā no vīra, Stepans grib ieprecēties saimniecībā. Abi visu norunā, un lieta darīta. Vakar Polana aizskrējusi pie Stepana …

Gelnajs purina galvu.

Atkal greizi. Hafija man teica, ka vakar pats saimnieks viņai sacījis — ej saki Stepanam, lai nāk atpakaļ. Bet kas man tur par daļu! Bīgl, vai nelaiķim kaklā nebija pakārts maisiņš ar naudu?

Bigls pārsteigts noskatās.

Kas par maisiņu? Viņam nekā nebija.

Redziet nu, — Gelnajs saka. — Maisiņā bijis vairāk nekā septiņsimt dolāru. Meklējiet šos dolārus, Karliček!

«— Jūs domājat — slepkavība laupīšanas nolūkos?

Es nedomāju neko, bet nauda ir pazudusi. Vecais Manja kādreiz redzējis šo maisiņu Hordubalam. Manjām jāceļ jauna rija …

Bīgls klusu nosvilpjas.

i— Tā! Tātad īstais iemesls būtu nauda!

Iespējams. — Gelnajs māj ar galvu. — Parasti tā mēdz būt. Vai atriebība, Bīgl, — tas arī ir labs iemesls. Hordubals pārsviedis Stepanu pāri žogam nātrēs. Par to ciemā mēdz atriebt ar nazi, Karliček. Varat pats izvēlēties, kurš iemesls jums patīk.

■— Kāpēc jūs man to stāstāt? — Bīgls saīgst.

Nu, lai jūs varētu izveidot to loģisko ainu, — Gelnajs nevainīgi piezīmē. — Bet varbūt Manja viņu nodūris tā ērzeļa dēļ?

Muļķības!

Pareizi. Ģimenē parasti nogalina muļķību dēļ, mīļais Bīgl.

Bīgls aizvainots klusē.

Nedusmojieties, Karliček, — Gelnajs saka. — Tad es jums pateikšu, ar ko nodurts Hordubals. Ar grozu pinēju īlenu.

Kā jūs to zināt?

Vakar tas Manjām pazudis. Meklējiet to, Bīgl!

Kāds tas izskatās?

Nezinu. Jādomā, pēc īlena. Vairāk neko nezinu, — Gelnajs nobeidz un sāk rūpīgi tīrīt pīpi. — Ja nu vēl to,

ka Manjas vedīs mēslus uz lauku.

V

Gelnajs un Bīgls sēž pie vīna pudeles un gaida, kad ārsts atgriezīsies pēc sekcijas.

Kur jūs atradāt stiklu griežamo?

Hordubalu klētī. Ko jūs par to teiksiet?

Tādi ir tie laucinieki, — Gelnajs sarūgtināts saka. »— 2ēl mest kaut ko projām, kaut arī tas būtu corpus de- lictiK Domā, ka saimniecībā noderēs .,. — Gelnajs meistariski nospļaujas. — Ķēmi!

Hordubalova apgalvoja, ka stiklu griežamais viņiem jau esot kopš seniem laikiem, pirms vēl saimnieks aizbraucis uz Ameriku. Bet Farkašs, stiklinieks, atcerējās, ka Stepans nopircis pie viņa stiklu griežamo pirms kāda mēneša.

Gelnajs nosvilpjas.

Jau pirms mēneša? Redzat, Bīgl, vai tas nav dīvaini: viņi par to domājuši jau pirms mēneša. Nosist kādu dusmās uzreiz — to es pats varētu izdarīt, bet gatavoties tik ilgi… Vai dolārus vēl neatradāt?

Nē. Tur klētī vēl atradu elektrisko lukturīti. Noskaidrošu, kur un kad Stepans to pircis. Arī pierādījums, vai ne? Nu jau pietiek, lai priekšniecība dotu rīkojumu apcietināt arī to sievieti. Bet viņiem vēl vajag sazin kādus svarīgus pierādījumus …

Gelnajs sarosās uz krēsla.

Karliček, tā kā tas esat jūs… es arī kaut ko zinu. Stepana svainis, kāds Janošs, stāsta, ka pirms nedēļas pie viņa uz lauka atnācis Stepans un teicis: «Tu, Janoš, varētu labi iedzīvoties, nopirkt pāri vēršu, pats tirgū izraudzīties — un to visu par tīro nieku: novākt no ceļa Hordubalu.»

Vareni! — Bīgls atzinīgi nosaka. — Un ko Janošs?

«Ej tu, zini, kur,» Janošs atteicis, «vai tev ir tāda nauda?» — «Man nav,» Stepans atbildējis. «Bet saimniecei ir; mēs norunājām precēties, kad Hordubala vairs nebūs.»

Tad viņš mums rokā! — Bīgls dziļi nopūšas. —Abi vienā cilpā.

Gelnajs pamāj. Ārsts jau nāk no sekcijas, tipina ar īsajām kājelēm un tuvredzīgi blisina acis.

Pan dakter, — Gelnajs sauc, — vai jums nelabpa- tiktu pakavēties pie mums kādu brītiņu?

Ā, — dakteris atsaucas. — Nu, pieņemsim. Dodiet man slivovicu! Nabadziņš jau oda. Nebija nekāds patīkamais darbs. Ahahā, — viņš izdveš un noliek glāzīti. —Vai zināt, pani, ka viņi nokāvuši mironi?

Bīgls izbola acis.

Kā tad tā?

Teju pat mironi. Viņš tikko elpoja, komas stāvoklis. Plaušu iekaisums visaugstākajā pakāpē, labā plauša pilnīgi beigta, dzeltena kā vasks… Līdz rītam nebūtu nodzīvojis.

—i Tātad slepkavība bijusi veltīga, — Gelnajs lēni noteic.

Taisnība. Un uz aortas satūkums — dūres lielumā. Nebūtu bijis plaušu iekaisuma, pietiktu ar nelielu uztraukumu, un beigas. Nabaga dvēsele.

Abi policisti nomākti klusēja. Beidzot Bīgls nokāsējās un prasīja:

Bet nāves cēlonis, pan dakter?

Nu, slepkavība. Dūriens kreisajā sirds kambarītī. Tā kā viņš bija agonijā, tad iztecēja tik maz asiņu.

•— Bet ar ko, kā jūs domājat…

•— Nezinu. Ar naglu, īlenu, maisu šujamo lielo adatu — īsi sakot, ar tievu, smailu metāla priekšmetu desmit centimetru garumā, transversāla griezuma… vai jums pietiek ar to?

Gelnajs mulsi grozīja glāzīti resnajos pirkstos.

•— Bet, pan dakter … vai nevarētu teikt, ka … ka viņš miris ar plaušu iekaisumu? Redzat, ja viņam tik un tā bija lemts mirt… kāpēc tad jāceļ viss šitais tracis?

Tā nedrīkst, Gelnaj, — Bīgls izsaucas. — Tā taču ir slepkavība!

Ārsts nozibsnīja ar brillēm.

Būtu ļoti žēl, pan. Tāds interesants gadījums. Reti notiek slepkavība ar adatu vai ko tamlīdzīgu. Ielikšu viņa sirdi spirtā, — ārsts sāk smaidīt, — un aizsūtīšu kādam mācītam ekspertam. Lai būtu autoritatīvs slēdziens, pani. Neko nevar darīt, tā ir slepkavība, tā saka likums. Ak dievs, bet cik nevajadzīga slepkavība!

Neko nevar darīt, — atkārto Gelnajs. — Un tāds zirgēzelis uzskata, ka tas esot skaidrs gadījums!

VI

Burka ar Hordubala sirdi ceļā pārsprāga — un spirts iztecēja; Hordubala sirds nonāca mācītā vīra laboiatorijā pavisam bēdīgā stāvoklī.

— Ko viņi man sūta? — sirdījās mācītais sirmais pans. — Ko tur raksta? Atraduši dūriena brūci? Ir gan tie lauku dakteri! — Nopūtās izcilā autoritāte un pa gabalu noskatījās uz Juraja Hordubala sirdi. — Rakstiet: dūriena brūce izslēgta, sprauga pārāk maza, sirds muskulis pāršauts ar maza kalibra lodi. Un nesiet to ātrāk projām!

*

Vēstule no Prāgas pienākusi, — Gelnajs apsveica Bīglu, kurš atgriezās no Ribariem. — Jums jāzina, Karliček, ka Hordubals nav bijis vis nodurts, bet nošauts ar maza kalibra bisi. Tā tas ir.

Bīglam nolaidās rokas.

Bet ko par to saka mūsu pans dakteris?

Ko nu viņš saka — lādas! Vai jūs viņu nepazīstat? Viņš paliek pie sava. Tātad maza kalibra bise. Lode gan nav atrasta, bet neko nevar darīt. Jāmeklē kāds, kam ir tāda bise.

Bīgls iesvieda cepuri kaktā.

Es to tā neatstāšu, Gelnaj, — viņš draudēja, — es nejaušu nevienam jaukties iekšā! Žēlīgais dievs, viss jau bija teju pat kartība, viss saskanēja, un nu — lūdzu! Kā mēs varam iet pie tiesas ar tādām aplamībām? Kur mēs dabūsim kādu mazkalibra šaujamo, cilvēk mīļais?

Gelnajs rausta plecus.

Redzat, tas viss tāpēc, ka neļāvāt nabaga Hordu- balam aiziet dieva mierā ar plaušu iekaisumu. Paši esat vainīgi: ij jūs, ij ārsts.

Bīgls pārskaities atsēžas.

Jūs man sabojājāt visu prieku, Gelnaj. Pašu lielāko prieku, kāds man jebkad bijis.

Nu, kādu?

Es atradu dolārus. Pāri par septiņi simti, ar visu maisiņu. Bija Ribaru bēniņos aiz sijas.

Gelnajs pārsteigts izņem pīpi no zobiem.

Nu, Karliček, tas ir ko vērts, — viņš atzinīgi nosaka.

Bet meklēšana gan bija liela. — Bīgls atvelk elpu. — Man viss aprēķināts: vai zināt, cik ilgi es Ribaros nomeklējos? Neto: četrdesmit sešas stundas! Ne salmiņš nepalika nepārcilāts! Tagad Stepans var iet gulēt ar savu alibi. Ko domājat, Gelnaj, vai zvērinātajiem ar to pietiks? Nauda atrasta, Stepana pirktais stiklu griežamais arī nav slikts pierādījums, turklāt vēl pretrunas liecībās — un versija kārtībā.

Pat veselas četras versijas, — Gelnajs piebalso.

Bīgls atmet ar roku.

Kas nu par četrām! Tā ir parasta, vienkārša, draņķīga slepkavība naudas dēļ. Es jums pastāstīšu, kā tas noticis. Hordubals zināja, ka Manja ir viņa sievas mīļākais, un baidījās no viņa. Tāpēc viņš nēsāja naudu pakārtu kaklā, tāpēc saderināja Manju ar Hafiju, tāpēc viņu beidzot padzina, tāpēc ieslēdzās kūtī… Pilnīgi skaidrs gadījums, Gelnaj.

Gelnajs domīgi mirkšķina acis.

Es vēl joprojām domāju par zirgiem. Stepans mīlēja zirgus. Ne par ko citu nerunāja, vienīgi par to, ka jāpiepērk zeme un jāaudzē zirgi. Aiz Hordubala pļavām pārdeva gabalu zemes. Droši vien Manja gribēja, lai Hordubals to nopērk, bet tas ne un naudu nēsāja uz krūtīm… Es, Karliček, nebrīnītos, ja tas izrādītos īstais iemesls.

Tas ir viens un tas pats: naudas dēļ. Tikai ne aiz mīlestības uz Polanu.

Kas zina …

Nē. Jūs esat vecs policists, Gelnaj, un pazīstat ciemu. Es esmu jauns, un rnan, velns parāvis, ir jēga par sievietēm. Es redzēju šo Polanu — neglīts, kaulains sievišķis un vecs turklāt, Gelnaj; tiesa, ar algādzi viņai bijuši sakari… Manuprāt, tas viņai izmaksājis krietnu summiņu. Viņas dēļ, Gelnaj, Hordubals nebūtu nodurts, viņas dēļ Stepans nebūtu slepkavojis. Bet naudas dēļ — tas ir skaidrs. Hordubals bija lauku sīkstulis, Polanai gribējās tikt pie mantojuma, lai varētu uzturēt mīļāko, Stepans alka pēc naudas — tas ir viss. Tur nebija ne tik daudz mīlestības, Gelnaj, — Bīgls pasita knipi. — Netīrs notikums, mīļais draugs, bet pilnīgi skaidrs.

To jūs esat labi saštimmējis, Bīgl, — vecais Gelnajs atzina. —< Taisni kā pans prokurors. Jums viss iznāk tik vienkārši..,

Glaimotais Bīgls plaši smaida.

Bet, manuprāt, Karliček, būtu vēl vienkāršāk, ja Ju- raju Hordubalu dievs būtu aizsaucis pie sevis. Plaušu iekaisums, āmen. Un atraitne pēc kāda laika būtu apprecējusi savu algādzi… viņiem būtu piedzimis bērniņš… Bet jums, Bīgl, nepatīk tāds vienkāršs variants.

Nē. Man patīk atklāt patiesību. Tas, Gelnaj, ir īsta vīra cienīgs darbs.

Gelnajs domīgi mirkšķina acis.

Bet vai jums šķiet, Karliček, ka esat to atklājis? To īsto patiesību?

Man vēl vajadzētu atrast to īlenu.

TREŠA DAĻA

Paziņoju par atklātu tiesas sēdi, kurā izskatīs Stepana Manjas — divdesmit sešus gadus veca, laukstrādnieka, neprecēta, reformātu ticības — un Polanas Hordubalovas — dzimušas Durkolovas, atraitnes, trīsdesmit vienu gadu vecas, Romas katoļu ticības — lietu sakarā ar Juraja Hordubala — Krives saimnieka noslepkavošanu ar iepriekšēju nodomu un līdzdalību šinī slepkavībā.

Piecelieties, apsūdzētais! Jūs dzirdējāt apsūdzības rakstu. Vai atzīstat sevi par vainīgu?

Apsūdzētais sevi par vainīgu neatzīst. Juraju Hordubalu nav nogalinājis, tonakt gulējis mājā Ribaros. Naudu aiz sijas — to saņēmis no saimnieka kā Hafijas pūru. Stiklu griežamo nav pircis. Ar saimnieci sakari nav bijuši. Vairāk nav ko teikt.

Apsūdzētā par vainīgu neatzīstas. Par slepkavību neko nezina, tikai no rīta … Jautāta, kā uzzinājusi par Juraja Hordubala nāvi, atbild, ka ieraudzījusi izsisto logu. Ar algādzi nekādu sakaru nav bijis. Stiklu griežamo nopircis pats saimnieks pirms daudziem gadiem. Slepkava droši vien iekļuvis istabā caur logu, jo durvis uz pagalmu visu nakti bijušas aizslēgtas.

Apsūdzētā apsēžas — līķa bālumā, neglīta, pēdējā grūtniecības stadijā; viņas grūtniecības dēļ bija nācies paātrināt lietas izskatīšanu.

Prāva virzās tālāk ar nepielūdzamo tieslietu mašinērijas rutīnu. Lasa protokolus un slēdzienus, papīrs čaukst, zvērinātie cenšas pierādīt, ka bijīgi un vērīgi seko katram vārdam, kas rakstīts tiesas dokumentos. Apsūdzētā sēž nekustīgi kā akmens tēls, tikai acis nemierīgi šaudās. Stepans Manja šad tad slauka pieri un pūlas izprast visu lasīto: kas zina, kāds tur āķis slēpjas, kas zina, ko viņu godības no tā visa iztaisīs? Godbijīgi pieliecis galvu, Stepans klausās un kustina lūpas, it kā atkārtotu ik vārdu.

Tiesa stājas pie liecinieku noklaušināšanas.

Izsauc Vasilu Geriču, Krives stārastu; plecīgs liela auguma zemnieks, viņš lēni un nopietni atkārto zvēresta vārdus. Viņš bijis starp pirmajiem, kas ieraudzījis līķi. Tiesa, ka sacījis: «Savējo darbs.» Kāpēc?

Bija tāda nojauta.

Vai jums, Gerič, zināms, ka Polanai Hordubalovai bija sakari ar Stepanu Manju?

Ir zināms. Pats viņai to pārmetu vēl pirms Juraja pārbraukšanas.

Vai Hordubals vainoja savu sievu?

Noslānīt viņu vajadzēja, jūsu godība, — saka Vasils Geričs, — izdzīt viņai to nelabumu. Pat ēst Jurajam viņa nevārīja.

Vai Hordubals sūdzējās par savu sievu?

Nesūdzējās, tikai vairījās no cilvēkiem un kusa kā svecīte.

Polana sēž izslējusies un raugās tukšumā.

Policijas vahmistrs Gelnajs sniedz liecību atbilstoši tiesas slēdzieniem. Viņš min lietiskus pierādījumus: jā, tas ir Hordubalu istabas logs, rūts izgriezta no iekšpuses ar stiklu griežamo. Todien lija lietus, ārā zem loga bija peļķe, bet istabā nebija slapju pēdu, un putekļi uz palodzes nebija nobraucīti.

Vai pieaudzis cilvēks var ielīst pa loga rūti?

Nevar, pat galva neies cauri, kur nu vēl pārējais.

Tiesa noklausās jaunāko policistu Bīglu; viņš stāv kā

parādē un pilns dienesta centības. Sniedz liecību atbilstoši tiesas slēdzieniem. Stiklu griežamo atradis aizslēgtā lādē; Hordubalova nav gribējusi dot atslēgu, esot nozaudējusi. Lādi uzlauzis, atslēgu vēlāk atradis spainī ar auzām. Atradis arī Ribaros Hordubala dolārus.

Turklāt, pan priekšsēdētāj, — Bīgls turpina paceltā balsī, — es atļāvos vēl ko atnest. Tikai vakar to atradu, kad Manjas veda ārā mēslus. Tas bija iemests vircas bedrē.

Viņš attin kabatas lakatu un noliek uz pana priekšsēdētāja galda tievu, centimetrus piecpadsmit garu, smailu ovāla griezuma metāla priekšmetu.

Kas tas ir?

Lūgtum, grozu pinēju īlens. Piederēja Manju ģimenei un bija nozudis slepkavības dienā.

Bīgls izturas nesatricināmi, bet dvēselē svin uzvaru un izbauda klātesošo interesi. Piecas nedēļas viņš nomeklējies šo sasodīto īlenu, un te nu tas ir.

Apsūdzētais, vai pazīstat šo īlenu?

Nepazīstu.

Un Manja apsēžas drūms un stūrgalvīgs.

Liecību dod ārsts. Pastāv pie saviem vārdiem, ka slepkavība izdarīta ar tievu, smailu ovāla griezuma metāla priekšmetu. Ja Hordubals būtu nošauts, tad lode būtu palikusi miesā, bet nekā tamlīdzīga tur nav bijis. Un ārsts plaši izskaidro starpību starp durtu un šautu brūci, turklāt tik maza kalibra šāvienam būtu vajadzējis notikt pavisam tuvu — un tad būtu apsvilināts krekls un varbūt pat āda uz krūtīm.

Vai brūce varēja rasties no šāda priekšmeta?

Varēja. Protams, nevar apgalvot, ka, burtiski, no šā, bet tas ir pietiekami smails un tievs, lai rastos šāda brūce. Ļoti, ļoti piemērots priekšmets, — ārsts novērtē. — Jā, nāve iestājusies momentā.

Un impulsīvais ārsts aiztipina uz savu vietu teju pat rikšiem.

Liecību dod cietuma ārsts. Polana Hordubalova pēc visām pazīmēm ir astotajā grūtniecības mēnesī.

Apsūdzētā, — priekšsēdētājs saka, — varat necelties kājās. Kas ir tēvs tam bērnam, kuru jūs nesat zem sirds?

Jurajs, — Polana čukst, nodūrusi acis.

Hordubals atgriezās pirms pieciem mēnešiem. No kā jums šis bērns?

Polana klusē.

Vecais Manja atsakās sniegt liecību. Stepans slēpj seju plaukstās, vecais slauka asaras sarkanā kabatas lakatā.

Starp citu, Manja, vai šis priekšmets jums pazīstams?

Vecais Manja māj ar galvu.

>— A, tas ir mūsu īlens, ar ko pinam grozus, — un grib tūliņ bāzt īlenu kabatā.

Nē, nē, vecais, tam jāpaliek te.

Mihals un Djūla arī atsakās sniegt liecību. Izsauc Mariju Janošovu.

Vai gribat sniegt liecību?

Jā.

Vai tiesa, ka jūsu brālis Stepans kūdījis jūsu vīru, lai nogalina Hordubalu?

Tiesa gan, pazemīgi lūdzu, bet manējais ne un ne—* dod viņam kaut simt pārus vēršu.

Vai Stepanam bija sakari ar saimnieci?

Nu jā, ka bija, pats mājās lielījās. Stepans ir slikts cilvēks, jūsu godība. Nebija labi saderināt viņu ar bērnu; paldies dievam, ka tas viss izjuka.

Sakiet, lieciniece, — vai jūsu brālis bija ļoti nikns, kad Hordubals viņu padzina?

Marija met krustu.

Ak kungs, bija pārskaities kā velns, neēda, nedzēra, pat nesmēķēja …

Lieciniece iet ārā, bet durvīs atskatās raudādama.

Man tik žēl viņa, jūsu godība… pazemīgi lūdzu, vai nevaru atstāt kādu grasi Stepana uzturam?

Nē, nē, māmiņ, naudas nevajag, ejiet ar dieva pa- līgul

Tiesa izsauc Janošu.

Vai gribat sniegt liecību?

Kā pani pavēlēs.

Vai tiesa, ka Stepans gribējis, lai jūs nogalināt Hordubalu?

Liecinieks apjucis blisina acis.

Tiesa, kaut ko tādu viņš teica. Sak, tu esi nabags, Janoš, bet varētu iedzīvoties naudā …

Kā iedzīvoties?

Ko nu es jums, lūgtum, stāstīšu tādas muļķīgas va- lodasl

Vai viņš jums teica, lai nogalināt Hordubalu?

Liekas, to gan ne, jūsu godība. Tas jau bija sen. Runa bija tikai par naudu — Stepans jau vienumēr par naudu. Ko es tādas aplamības turēšu galvā? Viņš saka, es esot dumjš. Nu, dumjš, tad dumjš, dumjība, brālīt, pie karātavām neved.

Vai neesat piedzēries, lieciniek?

Jā, lūgtum; iedzēru glāzīti, lai būtu lielāka dūša, grūti ar paniem runāt.

Sēdi pārceļ uz nākamo dienu. Stepans meklē ar acīm Polanu, bet Hordubala atraitne liekas izgriezta no kaula un viņu it kā neredz: kaulaina, neizskatīga, neveikla. Neviens neskatās uz Stepanu, tikai uz sievieti; kas nu viņš, melnūksnējs puišelis! Un vai tad negadās, ka vīrs nogalina vīru? Bet, ja to izdara paša sieva, — dievs kungs, kas tā par dzīvi, ja nevar paļauties pats uz savu sievu! Pat mājās savā gultā cilvēks nav drošs, ka nenodur viņu kā dieva lopiņu.

Hordubala atraitne iet kā starp naida sienām, kuras sakļaujas aiz viņas kā ūdens.

Eh, nelaiķim vajadzēja nosist viņu ar cirvi kā vilku, kas iekritis slazdos! Pakārt tik viņu, — sievas uztraucas.

• Ja viņu nepakārs, tad pasaulē nav taisnības.

Rimstieties, sievas, — vīri kurn. — Sieviešus taču nekar; iesēdinās viņu uz mūžu cietumā .,.

Ja sievietes spriestu tiesu, tad gan to nekrietneli pakārtu. Es pati uzmestu viņai cilpu kaklā.

Met mieru, Marika, tas nav sieviešu darbsl Štepku- to gan pakārs kā likts.

Nu jā, Štepku pakārs, bet viņš nokāvis tikai svešu cilvēku. Ja Polanu nepakārs, vai tad sievas drīz vien nesāks apkaut savus vīrus? Ienāks kaut kas prātā — ģimenē, mīļie draugi, starp vīru un sievu daudz kas atgadās. Nē, nē, viņa ir jāpakarl

Kā viņu var pakārt, ja viņai gaidāms bērns?

Kas par bērnu? Velns tas būs, nevis bērns!

Tiesa izsauc liecinieku Simonu Fazekašu, pēc palamas Lecu. Slepkavības dienā viņš redzējis Polanu ar Stepanu stāvam pie strauta.

Stepan Manja, vai jūs vēl liegsieties, ka todien nebijāt Krivē un nerunājāt ar Polanu Hordubalovu?

Neesmu tur bijis, lūgtum.

Apsūdzētā, vai Manja ir runājis ar jums pie strauta?

Nav runājis.

Bet policistiem jūs teicāt, ka ir runājis.

Viņi mani piespieda tā teikt.

Liecību sniedz Juliānā Varvarinova, Hordubalu kaimiņiene. Jā, viņa bieži redzējusi Hordubalu, staigājis apkārt kā nedzīvs. Polana nedevusi viņam ēst, kad padzinis Stepanu, bet algādzim cepusi cāļus un sivēnus.

Ik nakti gāja gulēt pie Manjas, lai dievs viņai piedod, — kaimiņiene nospļaujas, — bet, kad pārbrauca Hordubals, tad ej nu sazini, kur abi satikās, stallī vairs kāju nespēra. Pēdējā laikā Hordubals arī nakti staigāja apkārt ar uguni, it kā kaut ko meklēja.

Paklau, lieciniec, jūs redzējāt, kā Hordubals pārsvieda Stepanu pār žogu. Vai Stepanam bija svārki mugurā?

Nē, tikai bikses un krekls.

Un viņš aizgāja bez svārkiem?

Jā, jūsu godība.

Tad tie svārki, kas viņam tagad mugurā, bija palikuši kopā ar citām mantām pie Hordubaliem. Stepan Manja, kad jūs ieradāties Krivē pēc šiem svārkiem?

Stepans pieceļas un apjucis blisina acis.

Jūs aiznesāt svārkus tonakt, kad bija nogalināts Jurajs Hordubals. Varat apsēsties. — Un prokurors ar uzvarošu izskatu kaut ko piezīmē savos papīros.

izvediet abus apsūdzētos, — izrīko tiesas priekšse' dētājs. — Lai ienāk lieciniece Hafija Hordubalova.

Zālē ieved zilacainu, glītu meitenīti; klātesošos mēms klusums.

Nebaidies, meitiņ, panāc tuvāk, — tēvišķīgi saka tiesas priekšsēdētājs. — Ja negribi, tad vari atteikties no liecības. Nu, vai gribi atbildēt?

Meitenīte pārsteigta neizpratnē raugās uz svarīgajiem paniem mantijās.

Vai gribi atbildēt?

Hafija paklausīgi paloka galvu.

Jā.

Vai tava māte gaja uz stalli, kad tur bija Stepans?

Jā, katru nakti.

Vai redzēji viņus abus kopā?

Redzēju. Tēvocis Stepans viņu vienreiz apkampa un ievēla salmos.

Nu, bet saimnieks, tavs tētis, bija kādreiz kopā ar mammu?

Nē, tētis nebija, tikai tēvocis Stepans.

Kad saimnieks pārbrauca no Amerikas, vai tad mamma bija kādreiz kopā ar tēvoci?

Hafija purina galvu.

Kā tu to zini?

Saimnieks taču bija mājās, — bērns atbild nopietni un pārliecināti. — Tēvocis Stepans tad teica: «Es te vairs nepalikšu, nu jau viss ir citādi.,.»

Vai saimnieks bija labs cilvēks?

Hafija apjukusi rausta pleciņus.

Un Stepans?

Jā, Stepans bija labs.

Vai mamma bija laba pret saimnieku?

Nē.

Un pret tevi? Vai viņa tevi mīlēja?

Viņa mīlēja tikai tēvoci Stepanu.

Vai viņa tēvoci labi ēdināja?

Labi gan. Viņš man arī deva.

Un ko tu mīli vairāk par visiem?

Meitenīte nokaunējusies novēršas.

Tēvoci Stepu.

Kā bija tai pēdējā naktī, Hafij, kad tētis nomira? Kur tu gulēji?

Pie mammas klētī.

>— Vai tu nakti nepamodies?

Pamodos. Kāds klauvēja pie loga, un mamma sēdēja uz gultas.

Un tālāk?

Tālāk nekas. Mamma teica, lai miegu ciet, citādi dabūšu pērienu.

Un tu aizmigi arī?

Nu jā, ka aizmigu.

Un vairāk neko nedzirdēji?

Neko. Tikai kāds staigāja pa pagalmu, un mammas nebija gultā.

Un, kas tur staigāja, to tu nezini?

Meitenīte izbrīnā paver muti.

Nu, Stepans staigāja. Pie kā cita tad mamma būtu gājusi laukā?

Zālē valda tik baigs klusums, ka grūti elpot.

Pasludinu pārtraukumu, — aši saka priekšsēdētājs un ved Hafiju aiz rociņas ārā.

Tu esi laba meitiņa, — viņš murmina, — laba un prātīga; tava laime, ka tu neko nesaproti, kas te notiek.

Zvērinātie meklē kabatās, ko varētu Hafijai iedot, spiežas ap meitenīti, lai noglaudītu viņai galviņu.

Kur ir Stepans? — Hafija jautā sudrabainā balstiņā.

Resnais Gelnajs, smagi elpodams, laužas baram cauri

pie viņas.

Nāc, mazā, nāc, aizvedīšu tevi uz mājām!

Bet gaiteņi jau cilvēku pilni, cits sniedz Hafijai ābo- līti, cits oliņu vai smalkmaizīti, aizkustināti šņaukājas kabatas lakatos, sievietes skūpsta viņu un birdina asaras; Hafija drudžaini turas pie Gelnaja resnā pirksta un teju pat grasās raudāt, bet Gelnajs saka: — Neraudi, es tev nopirkšu konfekti, — un meitenīte jau lēkā aiz priekiem.

Sēde turpinās; šķiet — kāds slīpēti sasējis mezglu un tas jāatraisa vairākām rokām uzreiz. Liecina Pjosa, saukts Huzārs, Alekša Vorobecs un viņa sieva Anna, tad Herpaka sieva, un visi liecina pret šo sievieti Polanu Hor- dubalovu. Ak kungs, cik daudz cilvēki zina cits par citu! Kauns un negods! Dievam nav neviens jāsoda, sodītāji ir cilvēki.

Kāds gans Miša piesakās dot liecību.

Runājiet, lieciniek! Zvērestu dot nevajag.

Ko?

Zvērēt nevajag. Cik jums gadu?

KoV

Cik jums gadu, Miša?

A, nezinu. Kam man tas vajadzīgs! Tēva, dēla un svētā gara vārdā. Jurajs Hordubals jums ziņo, ka viņa sieva ir bijusi godīga un uzticīga.

Pagaidiet, Miša, — kā viņš to ziņo? Kad viņš jums to teica?

Ko?

Kad viņš jums to teica, Miša?

Ahā, kad! Nu, to es nezinu. Todien lija. Viņš piekodināja man: pasaki viņiem to, Miša, viņi tev noticēs.

Dievs ar jums, vecais; un tāpēc jūs nācāt uz šejieni no Krives?

Ko?

Yarat iet, Miša, jus vairs neesat vajadzīgs.

Ā, padevīgi pateicos! Lai slavēts Jēzus Kristus!

Liecību sniedz stiklinieks Farkašs.

So stiklu griežamo nopirka pie manis Stepans Manja.

Vai jus viņu pazīstat?

Kā nu nepazīšu, tur viņš sēž, tas dzeltenīgais!

Piecelieties, Manja; vai atzīstaties, ka nopirkāt šo stiklu griežamo no stiklinieka Farkaša?

Neatzīstos.

Varat apsēsties, Manja, bet liegšanās jums nepalīdzēs.

Liecina Barana sieva, Hrica sieva, Fedora Bobala sieva. Eh, Polana, kāds negods, visi rāda uz tevi ar pirkstiem, atklāj tavu kaunu, sievietes met ar akmeņiem uz neuzticīgo sievu. Par Stepanu Manju neviens vairs nedomā; veltīgi tu pūlies noslēpt zem sakrustotajām rokām savu lielo vēderu; grēks nav noslēpjams; Stepans nokāva, bet tu grēkoji. Skatieties uz šo nekauņu: pat galvu nenoliec, asaru nenobirdina, nesit pieri pie grīdas, raugās, it kā gribētu teikt: melsiet vien, melsiet, kas man par daļu!

Apsūdzētā, vai varat ko piebilst pie Martas Boba- lovas liecības?

Nē.

Un nenoliec galvu, nesarkst aiz mulsuma, negrib līst zemē iekšā aiz kauna; sēž kā akmens tēls.

Vairāk liecinieku nav? Labi, sēde pārtraukta līdz rītam. Bet cik saprātīgi liecināja mazā Hafija, ko? Tāds bērns, pan kolēģi, un tik daudz dabūjis noskatīties. Briesmīgi, briesmīgi! Bet tomēr viņas liecība — kā skaidrs

strautiņš. Tāda vienkāršība visur — it kā vārdos, ko viņa sacīja, nebūtu nekā ļauna. Bet viss ciems ir pret Polanu. Viņai slikts stāvoklis, Stepanam arī, bet Stepans ir otrās šķiras figūra. Jā, jā, ciems sapratis, ka runa ir par morāli, pan kolēģi. Varētu teikt, ka Krives ciems atriebjas par morāles mīdīšanu kājām. Dīvaini, ļaudis parasti neizturas tik bargi pret to, kas mēdz atgadīties ģimenē, vai ne? Liekas, Polana pieļāvusi ne tikai laulības pārkāpšanu, bet kaut ko daudz ļaunāku. Ko, jūs prasāt? Viņa pamodinājusi pret sevi sabiedrības sašutumu, izpelnījusies visa ciema naidu.

Lāsts pār Polanu! Jūs visi redzējāt, cik augsti viņa turēja galvu? It kā viņai kauna nebūtu! Vēl pasmīnēja, kad Fcdora Bobala sieva stāstīja, ka sievas gribējušas izsist viņai logus viņas izvirtības dēļ. Jā, galvu izslēja vēl augstāk un pasmīnēja, it kā viņai būtu ar ko lepoties. Ejiet nu, tēvoci, to es pats gribētu redzēt; vai viņa vismaz ir glīta? Glīta? Dievs, stāvi man klāt! Es jums saku, viņa apbūrusi Stepanu, acis viņam aizmiglojusi; vāja, bet pašai acis kā adatas; nešpetns sievišķis, nudien. Bet tā meitenīte — kā bilde! Mēs visi raudājām — iedomājieties, bāre- nīte! Un, redzat, pat bērna priekšā šis sievišķis nekaunējās, piekopa izvirtību, pašas meitai redzot. Ragana, ko citu lai saka! Nu, kaimiņ, tad man arī jāpaskatās uz viņu!

Laidiet mūs, laidiet iekšā, mēs gribam viņu redzēt, to izvirtuli! Nekas, saspiedīsimies, stāvēsim kā baznīcā, laidiet tikai iekšā! Ļautiņi, nebāzieties tā virsū, jūs ar saviem kažokiem piesmirdināsiet visu tiesu! Nost no durvīm!

Re, tā kārnā, tā, kas tik taisni sēž, tā ir viņa. Nudien, kas to būtu domājis? Tāds pats sievišķis kā visi citi. Un kur tad Stepans? A, viņam var redzēt tikai plecus. Un tas, kas ceļas kājās, tas garais mantijā ir pats prokurors. Klusāk, klusāk, paklausīsimies, ko viņš teiks!

— Pani zvērinātie, jums ir zināmi visi apstākļi, kurus izdevies noskaidrot policijas orgānu teicamā darba rezultātā (zālē Bīgls piebiksta Gelnajam), kā arī pateicoties lieciniekiem. Uzskatu, ka mans pienākums pateikties ir vieniem, ir otriem. Pani, visā savā ilgajā tiesas praksē es neesmu vēl sastapies ar tādu prāvu kā šī, kur liecībās izpaužas tik dziļa, tik dedzīga vēlēšanās, lai taisnība uzvarētu. Viss ciems, visi Krives iedzīvotāji vīrieši, sievietes un bērni, uzstājās jūsu priekšā ne vien kā liecinieki, bet kā šīs izvirtušās sievietes atmaskotāji dieva un cilvēku acīs. Nevis es, likuma pārstāvis, bet pati tauta viņu apsūdz. Noziegumu jūs sodīsiet pēc likuma burta, bet grēku pēc šīs tautas sirdsapziņas.

Prokurors ir pārliecināts par savas runas pareizību, bet šinī mirklī sastomās. «Ko es runāju par grēku? Vai mēs tiesājam cilvēka dvēseli vai viņa rīcību? Tiesa, ka rīcību; bet vai rīcība nerodas dvēselē? Uzmanību, uzmanību, ka nenonāc strupceļā! Notikums taču ir tik skaidrs…»

Godājamie zvērinātie, notikums, par kuru jūs spriedīsiet, ir skaidrs, baismīgi skaidrs savā vienkāršībā. Tanī iepītas trīs personas. Pirmā ir saimnieks Jurajs Hordubals, vientiesis, labsirdis un laikam pagauss domātājs. Viņš strādā Amerikā, pelna piecus vai sešus dolārus dienā, no tiem četrus sūta ģimenei, savai sievai, lai viņai būtu vieglāka dzīve. — Prokurora balsī sāk skanēt dīvainas rīkles intonācijas. — Un ar šo asins sviedriem nopelnīto naudu viņa sieva atalgo jauno algādzi, kurš nekautrējas būt par vecīgsnējās saimnieces mīļāko. Ko gan nedara Stepans Manja naudas dēļ! Sagrauj emigranta ģimeni, atrauj māti no bērna un pēc mīļākās ierosinājuma nonāvē aizmigušo saimnieku sainīša dolāru dēļ. Kas tā par ļaundarību, kāds mantkārības grēks!

Prokurors atkal sastomās. Ļaundarība, nevis grēks. Sī taču nav dieva tiesa.

Otrā persona ir šī sieviete. Kā jūs redzat, viņa ir salta, cietsirdīga aprēķinātāja. Starp viņu un jauno algādzi nevar būt mīlestības, pat ne grēcīgas mīlestības, vienīgi izvirtība, vienīgi grēks, tikai grēks… Sis puisis ir viņas iekāres rotaļlieta, viņa lutina to, aizmirsusi pati savu meitu. Dievs viņai par to atmaksā: aiz savas apgrēcības viņa kļūst grūta. Un tad atgriežas saimnieks no Amerikas; pats dievs viņu sūtījis, lai soda laulības pārkāpēju savā namā. Bet Jurajs ir lāga dvēsele; neviens no mums, neviens no vīriešiem, tā es ceru, nebūtu pacietis to, ko klusēdams panesa šis mīkstsirdīgais un mazdūšīgais vīrs, kuram galvenais bija — lai mājās valdītu miers. Reizē ar Hordubala atgriešanos pārstāj plūst dolāri, saimniecei nav ar ko uzturēt jauno liekēdi. Stepans Manja pamet kalpošanu grēkam, bet Hordubals ar savu neaptverami vājo raksturu, droši vien sievas spiests, pats viņam piedāvā savas meitas roku, piedāvā naudu un māju, lai tikai viņš atgriežas …

Prokurors jūt, ka riebums sažņaudz viņam rīkli.

Bet ar to nepietiek. Stepans acīmredzot šantažē Hordubalu un draud viņam. Un tad šis pacietīgais nabags vairs neiztur un padzen nekaunīgo piedzīvotāju, bet no šā brīža viņš sāk baidīties par savu dzīvību, sāk meklēt darbu kaut kur viņpus kalniem, naktīs ar lukturi apstaigā saimniecību. Bet ļaunprātīgais plāns jau sastādīts; vecais vīrs pārāk daudz traucē baudkāro sievu un alkatīgo puisi; izvirtība un mantkāre sabiedrojas pret viņu. Hordubals saslimst un nevar vairs sargāt māju, nevar aizstāvēties; no rīta viņu atrod ar caurdurtu sirdi. Viņš nogalināts miegā.

Un tās jau beigas? Prokurors pats brīnās: viņš bija sagatavojis spožu, pārliecinošu noslēgumu, bet tas viņam bija kaut kā izskrējis no galvas, un pēkšņi še tev — beigas; sēdi un pats brīnies, kā tas tā gadījies. Prokurors jautājoši palūkojas uz tiesas priekšsēdētāju; liekas, tas atzinīgi māj ar galvu; zvērinātie sačukstas, šņaukājas, divi neslēpti slauka asaras. Prokurors atvieglots uzelpo.

Pieceļas Manjas advokāts, ražens vīrs, izslavēts jurists,

Pans prokurors savas spēcīgās runas beigās pieminēja Juraja Hordubala sirdi. Atļaujiet man, godātie zvērinātie, lai piesaucu šo sirdi kā sava klienta aizstāvētāju. — Un tālāk jau iet kā pa taukiem: sak, paši apvainotāji atzīst pretrunas tiesas ekspertīzē. — Vai Hordubala sirds ir caurdurta vai cauršauta? Vai slepkavības ierocis ir šis niecīgais īlens no Manju saimniecības vai nezināma slepkavas bise? Es, manuprāt, drīzāk noticētu izcilas zinātniskas autoritātes atsauksmei; šī autoritāte pilnīgi noteikti apgalvo, ka brūce cēlusies no maza kalibra lodes. Nu, pani, ja Jurajs Hordubals ir nošauts, tad vainīgs nav Stepans Manja …

Un tā tālāk: soli pa solim slavenais advokāts satriec visus apvainojuma punktus, sizdams takti ar tumīgo roku.

Pret manu klientu nav neviena pierādījuma, ir tikai indīcijas. Neapelējot pie godāto zvērināto jūtām, esmu pārliecināts, ka uz apsūdzības akta un izmeklēšanas materiālu pamata zvērinātie nevar Stepanu Manju atzīt par vainīgu.

Un slavenais jurists kā uzvarētājs smagi atsēžas uz krēsla.

Pēkšņi izlec cita melna figūriņa, it kā būtu piespiesta poga, — Polanas Hordubalovas advokāts, jauns, izskatīgs cilvēks.

Nav neviena tieša pierādījuma, ka mana kliente vainīga Juraja Hordubala nogalināšanā, ir tikai minējumi, kas deducēti no indīcijas, no apvainotāju izdomātiem hipotētiskiem sakariem. Pani zvērinātie, šī hipotēze pamatojas uz pieņēmumu, ka Polana Hordubalova bijusi ieinteresēta vīra nāvē, ka bijusi viņam neuzticīga. Pani, es jums teikšu: ja laulības pārkāpšana būtu pietiekams iemesls slepkavībai, cik tad vīru un sievu šepat ciemā, pašā Krivē, nebūtu jau nogalināti? Metīsim to labāk pie malas; bet ko īsti mēs zinām par Polanas Hordubalovas laulības pārkāpšanu? Tiesa, viss ciems te defilēja un liecināja pret apsūdzēto sievieti. Bet, pani, padomājiet — kurš no mums ir pārliecināts par saviem tuviniekiem un kaimiņiem? Kurš no mums zina, ko par viņu runā viņa apkārtnē? Varbūt daudz ko ļaunāku nekā par šo nelaimīgo sievieti; pati nevainojamākā uzvedība nepasargās jūs no tenkām un pazemojošas aprunāšanas. Apsūdzība nepalaida garām nevienu liecinieku, kuram bija patika un drosme nomelnot neaizsargātu sievieti…

Protestēju pret liecinieku apvainošanu! — prokurors sauc.

Tas ir nevietā, — tiesas priekšsēdētājs aizrāda. — Lūdzu turpmāk neatkārtot tādus izlēcienus!

Izskatīgais kundziņš aši un pieklājīgi palokās.

Lūdzu. Tiesa uzklausīja visus lieciniekus, kuriem bija kas sakāms pret Polanu Hordubalovu. Bet tiesa aizmirsa izsaukt vēl vienu liecinieku, tā sacīt, pašu galveno. Šis liecinieks ir nogalinātais Jurajs Hordubals.

Izskatīgais kundziņš pavicina gaisā papīru.

Pani zvērinātie, desmit dienas pirms savas nāves Jurajs Hordubals, Krives saimnieks, ir licis uzrakstīt savu pēdējo gribu. Viņš it kā jutis, ka viņa iejaukšanās būs vajadzīga, un licis uzrakstīt sekojošo (jaunais advokāts lasa paceltā un patētiskā balsī): «Visu savu kustamo un nekustamo mantu novēlu savai sievai Polanai Horduba- lovai, dzimušai Durkolovai, par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību.» Lūdzu, pani! «Par laulātas draudzenes uzticību un mīlestību.» Tas ir Juraja Hordubala testaments, tā ir viņa liecība. Jūs šodien klausījāties gana Mišas vārdus, ko viņam teicis Jurajs Hordubals, proti, ka Polana bijusi viņam krietna un uzticīga sieva. Atzīstos, ka mani pārsteidza Mišas liecība, tā skanēja kā aizkapa balss. Un te jums ir rakstīta liecība, tā vīra liecība, kurš

Polanu patiešām ir pazinis. Algādzis Manja lielījies māsai, ka viņam esot sakari ar saimnieci. Tā pļāpāja algādzis, bet te (uzsit ar knipi papīram), te ir laulātā drauga vārdi dieva priekšā. Pani, izlemiet paši, kam gribat ticēti

Jaunais advokāts domīgi noliec galvu.

Tātad, ja atkrīt versija, ka mana kliente pārkāpusi laulību, tad atkrīt arī jebkurš pieņēmums, ka viņa gribējusi tikt vaļā no sava vīra. Jūs aizrādīsiet man, ka viņa ir astotajā grūtniecības mēnesī, bet es jums, pani, varu minēt neskaitāmas medicīniskas autoritātes, kuras liecina, cik viegli ir kļūdīties, nosakot grūtniecības pakāpi.

Un izveicīgais kundziņš uzskaita veselu virkni autoritāšu un zinātnisku uzskatu. Manjas rūdītais advokāts groza galvu: pats visu sabojāja, zvērinātie necieš zinātniskus argumentus. Jā, ar testamentu — tas bija smalks gājiensl

Iedomājieties, pani zvērinātie, ka jūs notiesāsiet Polanu Hordubalovu un ka Juraja Hordubala bērns, laulātu draugu uzticības un mīlestības dzīvs pierādījums, piedzims cietumā un tiks apzīmogots kā laulības pārkāpējas bērns. Pie visa, kas jums svēts, brīdinu jūs, pani zvērinātie: nepieļaujiet kļūdu, kura pazudinās vēl nedzimušo bērnu!

Izskatīgais kundziņš apsēžas un slauka sviedrus sa- smaržotā kabatas lakatā.

Gratulēju, pan kolēģi, — dūc viņam ausī vecais, rūdītais tiesu vilks, — tas nebija slikti!

Bet prokurors jau ceļas kājās sniegt repliku. Seja viņam tumši sarkana un rokas dreb.

Ko nu par bērniem! — viņš aizsmacis izsaucas. — Pan kolēģi aizstāvi, šeit runāja Juraja Hordubala bērns Hafija. Viņas liecību jūs taēu nenosauksiet (sit ar dūri uz galda) par tenkām! Vismaz ceru. (Izskatīgais advokāts palokās un parausta plecus.)Tomēr pateicos jums, ka atnesāt mums Juraja Hordubala testamentu. Tā vienīgā mums trūka (prokurors izslējās visā augumā), lai mēs visā pilnībā ieraudzītu šo patiešām dēmonisko sievieti, kurai… kurai jau izstrādāts plāns, kā nonāvēt savu trulo, labsirdīgo vājā rakstura vīru, bet kura vēl izdomā šo pēdējo izsmalcināto punktu savā labā: piespiest nabadziņu, lai viņš tikai-viņai, vienīgi viņai visu novēl un vēl izsniedz tādu kā morālu alibi par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību. Un labsirdis paklausīgi iet — lai ne heilera nepaliktu mazajai Hafijai, lai viss paliktu šai Je- zabelei, lai viņa varētu maksāt savam mīļākajam, joprojām vārtīties savos grēkos …

Prokurors aizelšas aiz nešpetna niknuma; tā vairs nav tiesas prāva, tā ir dieva tiesa par pasaules grēkiem; dzirdams, cik smagi un saspringti elpo ticīgie ļaudis zālē.

Un nu gaišs stars ir kritis uz Juraja Hordubala lietu. Tā ciniskā, mantkārīgā, bezjūtīgā griba, kura piespieda rakstīt nepratēju Juraju pavilkt trīs krustus zem šā baismīgā un atmaskojošā testamenta, tā drausmīgā griba, pani, vadīja slepkavas Stepana Manjas roku. Sis nožēlojamais ciema alfonss bija ne vien izvirtības ierocis— viņš bija arī slepkavības , ierocis. Pie visa vainīga šī sieviete, — prokurors kliedz, rādīdams ar pirkstu uz Polanu. — Sis testaments viņu nodevis.. . tikai velns varēja izdomāt šādu ellišķīgu izņirgāšanos… «par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību»! Jezabele Hordubalova, vai jūs beidzot atzīsieties, ka esat nogalinājusi Juraju Hordubalu?

Polana pieceļas zilgani bāla, grūtniecības izķēmota; viņas lūpas kustas bez skaņas.

Nesakiet viņiem neko, saimniec, — pēkšņi atskan saraustīta, aizsmakusi balss. — Es pats pateikšu. — Stepans Manja stāv, un seja viņam raustās aiz milzīga pārdzīvojuma. — Go… godātā tiesa, — viņš stostās, un pēkšņi viņam izlaužas nevaldāmas raudas.

Prokurors, mazliet pārsteigts, paliecas uz viņa pusi.

«— Lūdzu, nomierinieties, Manja! Tiesa ar prieku uzklausīs jūs.

To es… to es… — Stepans elso. — Es… es gribēju viņam atriebties … par to … par to … ka pārsvieda mani pār žogu … un visi smējās par mani! Es nevarēju ne gulēt… man vajadzēja viņam kaut ko nodarīt… atriebt vajadzēja … Tāpēc es gāju …

Vai saimniece atvēra jums durvis? — priekšsēdētājs jautā.

Nē… saimniece ne… viņa neko nezināja. Es vakarā … nevienu neredzēju .., saimnieks gulēja istabā … bet es bēniņos… noslēpos tur…

Zālē Bīgls uzbudināts piegrūž Gelnajam.

—< Nav taisnība, — viņš nespēj valdīties, — uz bēniņiem viņš nevarēja, durvīm priekšā bija kukurūza! Es tur vēl šorīt biju, Gelnaj! Es to tūliņ pateikšu .».

Sēdi, — Gelnajs sēc un velk Bīglu aiz rokas atpakaļ. — Nedomā iejaukties, nejēga!

Bet naktī, — Stepans stostīdamies turpina, slaucīdams degunu un acis, — nakti es nokāpu lejā… saimnieks gulēja istabā… un es ar to īlenu… tas ne… ne… negribēja durties… bet viņš gulēja un nekustējās… — Stepans sagrīļojas, uzraugs pasniedz viņam glāzi ūdens no priekšsēdētāja galda. Stepans pateicīgi un kāri dzer un slauka sviedrus no pieres. — Un tad… tad izgriezu rūti… un paņēmu saimnieka naudu … lai izskatītos pēc laupīšanas … un … atpakaļ uz bēniņiem … un pa lodziņu lejā. — Stepans atvelk elpu. — Un tad pieklauvēju pie loga… saimniecei… ka esmu atnācis pēc svārkiem.

Polana Hodubalova, vai tas tiesa?

Polana pieceļas, lūpas sakniebusi.

Nav tiesa. Viņš nepieklauvēja.

Saimniece neko nezināja, — Stepans juceklīgi stāsta.

Nav tiesa, ka mums būtu kaut kas bijis. Vienreiz — jā, vienreiz es gribēju iesviest viņu salmos, bet viņa neļāvās… un tad atnāca Hafija. Bet vairāk ne reizi.., ne reizi…

Labi, Stepan, — saka prokurors un paliecas uz priekšu. — Viens jautājums man vēl palicis, nebija vajadzības to agrāk cilāt. Polana Hordubalova, vai tiesa, ka jums pirms Stepana ir bijis cits mīļākais, algādzis Pavels Drevota?

Polanai izlaužas it kā žagas, viņa tver ar roku pieri, uzraugs viņu pa pusei izved, pa pusei iznes no zāles.

Pārtraucu tiesas sēdi, — priekšsēdētājs paziņo.

Sakarā ar jaunajiem apstākļiem, kas atklājušies Stepana Manjas atzīšanās rezultātā, tiesa rīt izbrauks uz nozieguma vietu.

*

Bīgls gaida Hordubalu mājas pagalmā, kad ieradīsies godātā tiesa. Viņu godības jau brauc: Bīgls izslējās un salutē, uz ceļa aiz žoga stāv ļaudis un blenž uz Hordubalu mājām, it kā tur būtu kas redzams. Bīglam šī ir liela

diena.

Bīgls ved godāto tiesu uz bēniņiem.

Lūdzu, bēniņi tādi, kā bijuši, neviens te soli nav spēris kopš slepkavības dienas. Jau toreiz durvīm priekšā bija aizkrauta kukurūza; ja kāds būtu mēģinājis tās atvērt, kukurūza būtu izbirusi uz kāpnēm.

Bīgls atspiežas pret durvīm, kaut kas sabrūk, un lejā kā straume plūst kukurūzas graudi.

Paniem laikam grūti bija kāpt augšā? — Bīgls pieklājīgi apvaicājas.

Uz bēniņiem vesela dieva svētība rudas kukurūzas, tā vien gribas vārtīties tanī un lēkāt. Un tur ir lodziņš; vai pa to būtu izlīdis Manja?

Bet tas jau no iekšpuses aizbultēts, — kāds zvērinātais saka un lietiski pētī to. — Ja te kopš slepkavības dienas neviens nav bijis, tad Manja nevarēja tikt pa to laukā.

Protams, ka nevarēja; uz palodzes vesela virtene apputējušu pudelīšu un kārbu, kas laikam krājušās gadiem ilgi, — glabā gan tic laucinieki sazin ko! Ja Manja būtu līdis pa lodziņu laukā, tad viņam vajadzēja šīs grabažas novākt, vai ne?

Skaidrs, ka vajadzēja. Un kas ir lejā zem šā lodziņa?

Zem mums ir istaba, kurā notika slepkavība, un mājas priekšā dārziņš. Lūdzu, pani, iesim tur paskatīties!

Godātā tiesa svarīgi iesoļo dārziņā. Vienam mājas logam izņemts ietvars.

Tam logam, lūgtum, bija izgriezta rūts. Virs mums ir bēniņu lodziņš, pa kuru Manja esot izlēcis. Pēc slepkavības es te visu rūpīgi aplūkoju, — Bīgls kautri piezīmē,

bet zem loga nebija nekādu pēdu, dobes bija nule kā uzraktas un vakarā lijis lietus …

Tiesas priekšsēdētājs atzinīgi māj ar galvu.

Skaidrs, ka Stepans melo. Bet jums vajadzēja tūliņ pēc slepkavības apskatīt bēniņus.

Bīgls sasit papēžus.

.— Pan priekšsēdētāj, es negribēju izbārstīt kukurūzu. Bet drošības dēļ es tūliņ aizsitu durvis ar nagliņām, lai neviens netiktu tur iekšā. Tikai šorīt es nagliņas izvilku. Durvīm piestiprināju pavedienu.

Labi, labi, — priekšsēdētājs apmierināts nosaka,

Jūs esat par visu padomājis, pan … pan …

Bīgls izriež krūtis.

Jaunākais policists Bīgls.

Vēl viens žēlīgs mājiens.

Starp mums runājot, pani, nav šaubu, ka Stepans Manja ir melojis. Bet, ja nu te esam, tad varbūt būtu interesanti ielūkoties istabā.

No galda pieceļas liels, plecīgs, smagnējs zemnieks; patlaban pusdienu laiks.

Tas, lūgtum, ir Mehajls Hordubals, nelaiķa brālis; viņš pagaidām te saimnieko.

Mehajls Hordubals zemu palokās paniem.

Okseņa, Hafij, aši paniem sēdekļus!

Nevajag, saimniek, nevajag! Bet kāpēc jūs neielie- kat citu ietvaru, jums taču vēsi bez loga?

Bet kāpēc, lūgtum, likt citu ietvaru? Vecais atrodas tiesā, žēl pirkt jaunu.

—- Tā, hm… Redzu, ka jūs rūpējaties par Hafiju. Viņa ir gudrs bērns, kopiet labi bārenīti. Tā ir jūsu sieva, vai ne?

Jā, pazemīgi lūdzam, Demetra Ivana Varivodjuka meita, no Magurices.

Kā redzams, gaidāt ģimenes pieaugumu.

Ja dievs tā gribēs, viņa vārds lai slavēts.

Vai jums patīk Krivē?

Patīk, — Mehajls atbild un pamāj ar roku. — Pazemīgi lūdzu, vai es arī nevarētu braukt uz Ameriku darbā, jūsu godības?

Tāpat kā Jurajs?

— Tāpat kā Jurka; dievs, mielo viņa dvēseli!

Un saimnieks Mehajls pavada prombraucošos panus līdz vārtiem.

*

Godātā tiesa dodas uz pilsētu. Nū, zirdziņi, nū, jūs vedat svarīgus viesus! Ciems izskatās pēc Betlēmes, nudien, pēc Betlēmes.

Priekšsēdētājs pieliecas pie prokurora.

Vēl nav par vēlu, pan kolēģi; mēs varētu šodien visu nokārtot; runu būs mazāk nekā vakar…

Prokurors viegli piesarkst.

Pats nezinu, kas man vakar bija uznācis. Runāju kā transā, it kā nebūtu ierēdnis, bet atriebējs, — gribējās tiesāt, graut kā pērkonam …

Es jutos kā baznīcā, — priekšsēdētājs domīgi saka. — Zināt, publika zālē sēdēja kā bez elpas. Dīvaini ļaudis.

Es arī jutu, ka tiesājam kaut ko smagāku par noziegumu, ka tiesājam grēku… Paldies dievam, šodien zāle būs

tukša; nebūs nekādas sensācijas, viss ies kā pa taukiem.

*

Patiešām — viss ritēja kā pa taukiem. Zvērinātie uz jautājumu, vai Stepans Manja vainīgs slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, ar astoņām balsīm atbildēja «jā», ar četrām — «nē».

Uz jautājumu, vai Polana Hordubalova ir vainīga kā līdzdalībniece slepkavībā, zvērinātie atbildēja «jā» ar visām divpadsmit balsīm.

Uz šā zvērināto lēmuma pamata tiesa piesprieda Stepa* nam Manjam cietuma sodu uz visu mūžu un Polanai Hor- dubalovai, dzimušai Durkolovai, cietuma sodu uz divpadsmit gadiem.

Polana stāv kā nedzīva, pacēlusi galvu; Stepans skaļi šņukst.

-— Aizvediet viņus!

*

Juraja Hordubala sirds kaut kur noklīda un netika apbedīta.

METEORS

I

Straujš vējš brāzieniem liec kokus slimnīcas dārzā. Katrā brāzienā koki briesmīgi uztraucas, lokās kā izmisumā, šaudās kā pūlis panikā; tagad tie sastingst drebēdami: nu gan mēs dabūjām, klusāk — vai neko nedzirdat? Bēgsim, bēgsim, tūliņ būs atkal klāt! Jauns vīrietis baltā virsvalkā staigā pa dārzu un smēķē cigareti. Laikam jauns ārsts; vējš plucina viņa kuplos matus, un baltais virsvalks plivinās vējā kā karogs. Jauc un rausti vien tos, trakais vējš; vai tad meitenēm nav prieks ar abām rokām iekrist šinīs krāšņajās un pašmīlīgajās krēpēs? Kāda valdonīga, izslieta galva, kāda jaunība un neslēpta pašapmierinātība! Pa taciņu skrien šurp jauna medmāsa, vējš iezīmē viņas priekšautā glītu trijstūri; viņa pietur abām rokām matus, skatās augšup uz izpurušo, plecīgo ārstu un kaut ko ātri stāsta. Nu, nu, māsa, kāpēc tāds skatiens, un kāpēc tie mati..,

Jaunais ārsts efektīgā lokā aizmet cigareti un taisni pāri zālienam iet slaidiem soļiem uz korpusu. Ahā, kāds mirst, tāpēc jāiet tādiem medicīniskiem soļiem, kuri pauž steigu, bet nebūt ne mulsumu. Medicīniskā pa'tdzība jāsniedz ātri, bet mierīgi un saprātīgi; kāpēc jāuztraucas, jaunais cilvēk, nav ko skriet pie mirēja gultas. Tu gan, māsiņ, teci viegliem soļiem, kuros izpaužas tava žēlsirdīgā un pienākuma pilnā cītība, turklāt tie izceļ šo un to, kas

piederas tava auguma glītumam. Ziedoša meitene, teiks ļaudis; žēl, ka tādai jāstrādā slimnīcā.

Tātad kāds mirst; vējam kaucot un brāziena grūstītajiem stumbriem lokoties, mirst cilvēks; slimnīcā pie tā jau pierasts, bet tomēr… Pa balto segu taustās drudžaina roka. Nožēlojamā, nemierīgā roka, ko tu gribētu satvert, ko atstumt? Ko — neviens tevi neņem pretī? Nu, tagad es esmu te, nebaidies, nemeklē, tās baismīgās vientulības nav, kura tevi tā biedēja. Jaunais ārsts noliecas, mati krīt viņam pār pieri, viņš paņem meklējošo roku plaukstā un murmina:

Puiss diegveidīgs, agonija; nolieciet te aizslietni, māsiņ!

Nē, nē, šo vieglprātīgo, pinkaino jaunieti mēs nesēdināsim blakus cilvēkam, kurš mirst vētras ērģeļu dunā, vox coelestis, vox angelica!, un cilvēku vaimanu skaņās. Kur nu, mazā māsiņ, tas nav exitus [29] , tikai lēkme, — teiksim, viņam ir kaut kas ar sirdi. Tie saltie sviedri un nemiers — tas tikai no bailēm, šim cilvēkam šķiet, ka viņu smacē; iešļircināsim viņam morfiju, un viņš ieinigs.

Rakstnieks novērsās no loga.

Dakter, — viņš jautāja, — kas tas par korpusu tieši pretī?

Terapeitiskais, — hirurgs nomurmināja, nenolaiz- dams acu no spirta lampiņas liesmas. — Kāpēc jūs jautājat?

Tāpat vien, — rakstnieks atbildēja un atkal pievērsa skatienu vētras locīto koku stumbriem. Tātad šī māsa ir no terapeitiskā korpusa, un nav ko iztēloties, kā viņai trīc lūpas pie asiņainā miesnieku galda operāciju telpā. Ņemiet to, māsa, dodiet vati! Vati! Nē, viss notiek citādi; viņa stāv kā koka lelle, jo maz vēl zina un redz vienīgi baltā virsvalkā tērptā jaunieša izpurušo cekulu. Tā tas ir, tā tas ir: viņa iemīlējusies šinī dakterī līdz ausīm un bieži apmeklē viņu kabinetā. Kāds stulbenis, kāds plus- kains un pašpārliecināts fanfarons! Nebaidies, meiten, nekas ar tevi nenotiks; es taču esmu ārsts un zinu, kas un kā.

Rakstnieks ir sapīcis. Tas jau mums skaidrs; katrs vīrietis pazīst to īgnumu un dusmas, kas rodas, ieraugot pievilcīgu sievieti, kura ir mīļākā citam. Teiksim, seksuāla skaudība, teiksim, greizsirdība. Jāpadomā, vai vispār dzi- mummorāle nedibinās uz nepatikas, ka citi izjūt savstarpēju baudu. Vējš parādīja, ka viņai ir skaistas kājas; tas ir viss. Bet es izdomāju velns zina ko. Esmu pārāk neobjektīvs.

Rakstnieks sliktā omā saviebies nolūkojās vēja lauzītajā dārzā. Cik veltīgas pūles, ak dievs, kādas skumjas uzdzen šis vējš!

Ko? — ieprasās hirurgs.

Kādas skumjas uzdzen šis vējš!

Jā, tas krīt uz nerviem! — piebalso hirurgs. — Iesim iedzert melnu kafiju!

II

Smaržoja pēc karbola, kafijas, tabakas un vīriešiem. Labi un stipri tā kā lazaretē. Nē, pagaidiet: tā kā karantīnā. Kubas tabaka, Puertoriko kafija un viesulis Jamaikā: tvanīgi, vējš un locīto palmu sprakšķoņa. Septiņpadsmit jaunu saslimšanas gadījumu, dakter; ļaudis mirst kā mušas. Izsmidziniet kreosolu, atnesiet hlorkaļķi; kustieties, ļaudis, un uzmaniet visas ieejas; nevienu nelaist ārā, pie mums epidēmija. Jā, nevienu no mums, kamēr nenobeigsimies visi. Rakstnieks sāka smaidīt par savām domām. Tikai šādā gadījumā, dakter, atbildīgo vietu gribētu ieņemt es, autors. Es vadu šo kauju, vecs koloniju feldšeris, rūdīts rnēra epidēmiju veterāns, un jūs esat mans zinātniskais līdzstrādnieks. Nē, jūs ne, bet tas pluskainais jaunietis no terapeitiskās nodaļas. Nu, puis, mums ir septiņpadsmit jaunu saslimšanas gadījumu, teicams zinātniskais materiāls; ko dara jūsu baktērijas? Jaunietim aiz pārbīļa acis spiežas ārā, pinkas krīt pār pieri. Dakter, dakter, liekas, esmu saslimis! Ahā, tātad astoņpadsmitais gadījums; apguldiet viņu! Šonakt, māsiņ, pie viņa palikšu es. Re, kā tā meiča skatās, kā skatās uz viņa matiem, kas salipuši aiz drudža! Es zinu, viņa ir iemīlējusies; muļķa skuķe, līdzko aiziešu, viņa sāks slimo skūpstīt — un tas pielaidīs viņai slimību. Kā šņāc un sprakšķ vējā izpluinītie oreo- doksi! Degošā plauksta, ko tu gribētu satvert? Netiecies pēc mums, mēs neko nezinām un nevaram; dod man roku, es tevi vedīšu, lai tu nebaidītos. Pulss diegveidīgs, agonija; nolieciet aizslietni, māsiņ!

Cukuru? — hirurgs iejautājās.

Rakstnieks atjēdzās no domām.

Ko?

Hirurgs klusēdams nolika viņam priekšā cukurtrauku.

Šodien bija daudz darba, — viņš nenoteikti sacīja. — Jāgaida atvaļinājums.

Uz kurieni brauksiet?

Medīt.

Rakstnieks vērīgi ielūkojas nerunīgajā vīrietī.

Jums vajadzētu braukt kaut kur labi tālu — šaut tīģerus vai jaguārus. Vēl jau visi nav nošauti.

Man nebūtu iebildumu.

Paklau — kā jūs to visu iedomājaties? Kā iztēlojaties… teiksim, sastapšanos mūžamežā; nezināmi putni klikšķina kā ksilofons, smaržo pēc ruma un eļļas..,

Hirurgs papurināja galvu.

Es neko neiztēlojos. Es… man vajag pamatīgi noskatīties. Skatīties — saprotat? Un, kad cilvēks šauj, —• viņš piebilda, piemiedzis acis, — tad jāskatās sevišķi uzmanīgi, lai redzētu.

Rakstnieks nopūtās.

Jā, jums ir labi, dārgais. Es arī skatos, bet turklāt kaut ko iztēlojos. Vai atkal tā: iztēle sāk darboties patstāvīgi, rada kaut kādas ainas, dzīvo pati uz savu galvu… Protams, es jaucos iekšā: dodu padomu, laboju un tā tālāk. Saprotat?

Un tad rakstāt to uz papīra, — hirurgs burkšķēja.

Kur nu! Parasti nerakstu. Tādas aplamības… Pa to brītiņu, kamēr jūs vārījāt kafiju, es minētajā veidā izdomāju divus galīgi dumjus notikumus ar jūsu plušķaino kolēģi no terapeitiskās nodaļas. Pasakiet, lūdzami, — viņš piepeši iejautājās, — kas viņš ir par cilvēku?

Hirurgs pavilcinājās.

Nu, — viņš beidzot noteica, — mazliet pārmērīgi iedomīgs… Ārkārtīgi pašpārliecināts — tādi jau ir jaunie ārsti. Tomēr nezinu, — viņš paraustīja plecus, — ar ko viņš jūs ieinteresējis.

Rakstnieks nenovaldījās.

Vai viņam nav kaut kas ar to mazo medmāsu?

Nezinu, — hirurgs norūca. — Kas jums tur par daļu?

Nekādas daļas, — rakstnieks sagrauzts atzinās. >— Kāda man vispār daļa gar īstenību? Mans amats ir izdomāt, sacerēt, dzīt jokus,,. — Rakstnieks pielieca

smagos plecus. — Tur jau ir tā nelaime, pan, ka man īstenība ir ārkārtīgi svarīga. Tāpēc es to izdomāju, tāpēc man visu laiku kaut kas jāsacer, lai es tiktu pie pašiem pamatiem. Man nepietiek ar to, ko redzu, es gribu redzēt vairāk — un tāpēc es izdomāju visādas pasakas. Vai tam ir kāda jēga, kā jums šķiet? Un kāpēc tas vispār jādara ar dzīvi? Pieņemsim, ka man šis tas ir uzrakstīts…

Pieņemsim, ka es šo to rakstu, — viņš pēc brītiņa izklaidīgi turpināja. — Es zinu, ka tā ir… tikai fikcija. Es jau zinu, kas ir fikcija, zinu, kā to rada: teiksim, viena daļa īstenības, trīs daļas fantāzijas, divas daļas loģisku kombināciju un pārējais — slīpēts aprēķins; vajag, lai būtu kas jauns, laikmetam atbilstošs, lai tur būtu kaut kas izlemts vai pierādīts un — galvenais, galvenais — lai tas būtu interesanti. Un pie tam dīvaini ir tas, — viņam apspiestā balsī izlauzās, — ka visi šie triki, visa šī nožēlojamā noņemšanās rada cilvēkā, kurš ar to nodarbojas, sasodīti uzmācīgu ilūziju, it kā tas notiek īstenībā. Iedomājieties iluzionistu, kurš zina, kā jāizvelk no cilindra trusis, un reizē tic, ka tas patiešām nav nekāds triks un blēņas. Kāds stulbums!

Jums kaut kas nav izdevies, jā? — hirurgs dzestri ieprasījās.

Taisnība. Kādu vakaru gāju pa ielu un izdzirdēju aiz muguras sievietes balsi, kura teica: «Tā tu ar mani nerīkosies.» Tas bija viss — vairāk neko neviens neteica, un varbūt man tas vispār tikai šķita. Tā tu ar mani nerīkosies.

Un tālāk? — hirurgs pēc brītiņa ievaicājās.

Kas varēja būt tālāk? — Rakstnieks saīga. — No tā radās… vesels notikums. Šai sievietei bija taisnība, saprotiet: nomocīta, nokaitināta, nelaimīga sieviete… Un tas posts, kādā šie cilvēki dzīvo! Bet viņai bija taisnība; viņa ir ģimenes, mājas pavarda, īsi sakot, kārtības iemiesojums, kamēr viņš… — Rakstnieks atmeta ar roku. — Bezgodis, akls un truls dumpinieks, slinks un brutāls radījums…

Un kā tas beidzās?

Kas?

Ka tas beidzās? — hirurgs pacietīgi atkārtoja.

Nezinu. Bet taisnībai vajadzēja būt viņas pusē. Visa tā vārdā, kas ir pasaulē, visu likumu vārdā taisnībai vajadzēja būt viņas pusē. Saprotiet, viss atkarīgs no tā, ka viņai taisnība. — Rakstnieks drupināja pirkstos cukura ga« balinu. — Bet šis puisietis bija ieņēmies galvā, ka viņam arī taisnība. Un, jo negantāks un stūrgalvīgāks viņš kļūst, jo vairāk apzinās savu taisnību. Turklāt vēl izrādās, ka arī viņš cieš; zināt? — rakstnieks murmināja. — Ko lai dara: līdzko viņš sācis dzīvot īstu dzīvi, tā nav ļāvies komandēties un dzīvojis pēc sava prāta, ar grūtībām un bez novirzīšanās… — Rakstnieks paraustīja plecus. — Zināt, galu galā es pats pārvērtos par šo bezgodi, par šo no ceļa nogājušo, izmisuma pārņemto klaidoni; jo vairāk viņš cieta, jo vairāk es jutos viņa ādā… Un jūs sakāt — tā ir fikcija!

Rakstnieks pievērsās logam, jo ir jautājumi, kurus vieglāk izsacīt tukšumā.

Nekas neiznāk, jātiek no tā vaļā. Man gribētos… gribētos nodarboties ar kaut ko tādu… nereālu. Tikai lai tam nebūtu itin nekā kopēja ar īstenību… un ar mani pašu. Atbrīvoties beidzot no tās nomācošās pārslēgšanās. Sakiet — kāpēc man vienmēr jāpārdzīvo ikviena cita bēdas? Man tā gribētos pafantazēt par kaut ko tālu un aplamu… It kā es pūstu ziepju burbuļus.

Nošķinda iekšējais tālrunis.

Tad kāpēc jūs to nedarāt? — hirurgs prasīja, noceldams klausuli, bet viņam nebija vairs laika gaidīt atbildi.

Hallo, — viņš teica tālrunī, — jā, pie aparāta. Ko? Bet… Lai viņu nes uz operāciju zāli… Protams. Es tūliņ ieradīšos.

Atveduši tur kādu, — viņš teica un pakāra klausuli.

Nokritis no debesīm… tas ir, lidmašīna nokritusi un sadegusi. Kā nu ne, velns parāvis, tādā viesulī! Pilots pilnīgi pārvērties oglē, bet tas otrais… nabags. — Ārsts pavilcinājās. — Man vajadzēs atstāt jūs vienu. Pagaidiet, iesūtīšu jums kādu pacientu. Interesants gadījums. No medicīniskā viedokļa pavisam banāls: pārgriezu viņam augoni uz kakla; bet viņš ir gaišreģis. Smags neiropāts un tā tālāk. Pārāk daudz viņam neticiet!

Un hirurgs izšāvās pa durvīm kā bulta, negaidot rakstnieka protestu.

III

Tad šis nu bija gaišreģis, šī nožēlojamā figūra svītrainā pidžamā, ar pārsietu kaklu un sānis nošķiebtu galvu, ak tu nabadziņš! Pidžama karājās uz viņa kā uz pakaramā, viņš piesteberē pie galda un ar drebošiem, stīviem pirkstiem aizdedzina cigareti. Nebūtu jel bijušas tik tuvu šīs iekritušas acis, nebijis tik izklaidīgs un stings skatiens! Jauku sabiedrību pagādājis šis ārsts, nudien: par ko lai runa ar tadu briesmekli? Skaidrs, ka par šīs zemes lietām nevar; kā zināms, ar aizkapa personām ir netaktiski tērzēt par pēdējiem notikumiem.

Ir gan traks vējš, — gaišreģis noteica, un rakstnieks atvieglots uzelpoja. Lai svētīts šis laiks, tā ir glābēja tēma cilvēkiem, kuriem nav par ko runāt. Ir gan traks vējš, viņš saka un pat nepapūlas paraudzīties pa logu, cik nežēlīgi vējš lauza kokus. Nu jā, gaišreģis! Par ko tad jāskatās, labāk pašķielē uz sava garā deguna galu un, re, jau zina, ka ārā trako viesuļvētra. Vareni gan! Sakiet, ko gribat, bet tā jau ir tā otrā redze…

Ja nu kāds būtu noskatījies viņos abos: rakstnieks, iz- riezis masīvos plecus un izslējis zodu, mērī ar nekautru ziņkāri, jā, pat ar neslēptu naidīgumu šo noliekto galvu, šaurās krūtis un pretimsēdošā cilvēciņa tievo, kā knābi izvirzīto degunu. Vai viņš iekodīs gaišreģim? Nē, neiekodīs; aiz tīri fiziska derdzīguma un vēl tāpēc, ka tas ir gaišreģis: viņā ir kaut kas netīrs un atbaidošs. Bet gaišreģis, piešķiebis galvu kā putns, gan blenž kaut kur, bet neko neredz. Starp abiem atrodas kaut kas svešs, sasprin- dzis, antagonistisks.

Spēcīga personība, — gaišreģis nomurmināja it kā pats sev.

Kas?

Tas, kuru atveda. — Gaišreģis izpūta kuplu dūmu mutuli. — Viņā ir viss… šausmīgi saspīlēts, es teiktu, liesmas, ugunsgrēks, izvirdums… Tagad gan tas ir jau dziestošs ugunsgrēks.

Rakstnieks pasmīnēja; viņš necieta tādus patētiskus un neprecīzus izteicienus.

Es arī dzirdējāt par to? — viņš apvaicājās. — Degoša lidmašīna un tā tālāk.

Lidmašīna? — izklaidīgi apjautājās gaišreģis. — Tātad viņš ir lidojis — iedomājieties vien, tādā viesuļvētrā! Kā nokaitēts meteors, kuram lemts iet bojā. Kāpēc tāda ārkārtīga steiga? — Gaišreģis pagrozīja galvu. — Nezinu, nezinu neko; viņš ir nemaņā un neapzinās, kas ar viņu noticis. Bet arī pēc nomelnējuša pavarda izskata var spriest, cik augsti šāvusies uguns. Cik dziļi viņā viss izdedzis! Un tomēr viss vēl nokaitēts!

Rakstnieks saērcināts nospurcās. Nē, šis vārgulīgais ērms ir patiešām nepanesams. Kā lai nebūtu nokaitēts, ja zināms, ka pilots sadedzis, bet šim svītrainajam rēgam nav pat neviena līdzcietības vārda! Tomēr taisnība viņam ir: kāpēc šim no debesīm nokritušajam vajadzēja lidot tādā vētrā?

Dīvaini, — gaišreģis pusbalsī runāja. — Un vēl no tāda tāluma! Viņam taču vajadzēja šķērsot okeānu. Dīvaini, kā cilvēku apzīmogo tā vieta, kur viņš nupat kā bijis. Viņu ir apzīmogojusi jūra.

Pēc kā tas redzams?

Gaišreģis paraustīja plecus.

Gluži vienkārši jūras un tāluma zīmogs. Viņa mūžā laikam bijuši daudzi ceļi. Vai nezināt, no kurienes viņš ieradies?

To jums pašam vajadzēja atklāt, — rakstnieks atbildēja, ielikdams šinīs vārdos iespējami daudz dzēlīguina.

Kā lai atklāj? Viņš taču ir nemaņā un neko nezina. Vai jūs varētu izlasīt aizvērtu grāmatu? Iespējams tas ir, tikai grūti, neiedomājami grūti.

Izlasīt aizvērtu grāmatu, — rakstnieks nomurmināja.

Es teiktu, ka šāda nodarbība ir vismaz nevajadzīga.

Tikai jums, — gaišreģis noteica, šķielēdams kaut kur uz kaktu. — Jā, jums tā patiešām ir nevajadzīga. Jūs esat rakstnieks, vai ne? Priecājieties, ka no jums neprasa precīzu domāšanu, priecājieties, ka jums nav jālasa aizvērtas grāmatas! Jūsu ceļš ir vieglāks.

Ko jūs ar to domājat? — Rakstnieks kareivīgi paliecās uz priekšu.

To, ko teicu, vairāk neko, — gaišreģis atbildēja.

Sacerēt un uzzināt nav viens un tas pats.

Un jūs no mums abiem esat tas, kurš uzzina, vai ne?

Šoreiz jūs uzminējāt. — Gaišreģis palocīja galvu, it kā ar degunu pielikdams sarunai punktu.

Rakstnieks sāka smīnēt.

Es teiktu, ka mums abiem diezin vai atradīsies kaut kas kopīgs. Protams, es jau visu tikai saceru un izdomāju pēc patikas, vai ne? Tikai aiz tīras aušības un uz labu laimi…

Es zinu, — gaišreģis viņu pārtrauca. — Jūs ari domājat par šo cilvēku, kas nokritis no debesīm. Jūs ari iztēlojaties, ka zem viņa bijis okeāns. Zinu. Bet jūs nācāt pie šāda slēdziena loģiskā ceļā, jo vairums aviolīniju saistītas ar ostām. Pilnīgi paviršs slēdziens, pan. Tas, ka viņš varēja pārlidot okeānu, vēl nenozīmē, ka viņš ir to pārlidojis. Tipisks noti sequitur gadījums. Patiesību nevar aizstāt ar iespēju. Bet zināt, — viņš pikti iesaucās, — šis cilvēks patiešām ir lidojis pāri okeānam. Es to zinu.

Kā?

Gluži vienkārši. Analizējot iespaidus.

Vai jūs viņu redzējāt?

Nē. Man nevajag vispirms redzēt vijolnieku, lai saprastu, ko viņš spēlē.

Rakstnieks domīgi glāstīja pakausi.

Jūras iespaids… Man tas laikam radies tāpēc, ka mīlu jūru. Bet es nedomāju par jūrām, kuras esmu kādreiz skatījis. Es iztēlojos jūru siltu un biezu kā eļļu; tai jābūt taukainai, lai tā spīd. Tā ir pilna ar ūdenszālēm it kā pļava. Šad tad no ūdens izlec kaut kas spīdošs un smags kā dzīvsudrabs.

Tās ir lidojošās zivis, — gaišreģis piebilda it kā savām domām.

Sasodīts, — nomurmināja rakstnieks, — jums taisnība, tās patiešām ir lidojošās zivis.

IV

Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr hirurgs atgriezās. Ienācis viņš izklaidīgi noteica:

A, jūs vēl esat šeit!

Gaišreģis blenza tukšumā, uz kurieni bija vērsts viņa grūtsirdīgais deguns.

Smags smadzeņu satricinājums, — viņš sacīja. — Acīmredzot bojāti iekšējie orgāni. Pārlauzts apakšējais žoklis, un plīsums galvaskausā. Uz sejas un rokām otrās un trešās pakāpes apdedzinājumi. Fractura claviculae. [30]

Pilnīgi pareizi, — hirurgs domīgi piekrita. — Slikts stāvoklis. Bet kā jūs to zināt?

Jūs nupat kā domājāt par to, — gaišreģis it kā taisnojās.

Rakstnieks sarauca pieri. Vācies pie velna, burvestību taisītāj, nedomā mani pārsteigt ar saviem trikiem! Ja tu pat nolasītu sveša domas vārdu pa vārdam, tad nedomā, ka es tev ticētu.

Kas viņš īstenībā ir? — viņš iejautājās, lai pievērstos kaut kam citam.

Kas to zina, — ārsts atrūca. — Viņa dokumenti sadeguši. Kabatās atrastas dažas franču, angļu un amerikāņu monētas. Arī holandiešu sīknauda. It kā būtu lidojis pāri Roterdamai, bet tā nebija reisa lidmašīna.

Viņš pats jums neko neteica?

Hirurgs papurināja galvu.

Kur nu! Pilnīgi zaudējis samaņu. Es brīnītos, ja viņš vispār spētu kaut ko pateikt.

Iestājās nospiedošs klusums. Gaišreģis piecēlās un ste- berēja uz durvīm.

Aizvērta grāmata, ko?

Rakstnieks drūmi noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš nenozuda gaitenī.

Dakter, vai jūs patiešām tā domājāt, kā viņš sacīja?

Ko? Vispār — jā. Tā bija diagnoze, ko nupat kā nodiktēju. Man nemaz nepatīk šāda domu lasīšana. No ārsta viedokļa, — viņš praktiski piebilda, — tā ir medicīnas noslēpumu atklāšana.

Šķita, ka nu viņam šis jautājums liekas izsmelts.

Bet tās taču ir blēņas! — rakstnieks sapīcis izsaucās. — Neviens nevar zināt, par ko otrs domā. Līdz zināmai pakāpei to var izzināt loģiskā ceļā. Kad jūs ienācāt, es tūliņ nopratu, ka jūs domājat… par to cilvēku, kas nokritis no debesīm. Redzēju, ka esat noraizējies, ka par kaut ko šaubāties un ka tas ir ārkārtīgi svarīgi. Un tad es sev sacīju: pag, te būs runa par iekšējiem orgāniem!

■— Kā jūs to uzzinājāt?

Ar saprātu. Ar loģiku. Es pazīstu jūs, dakter, jūs neesat izklaidīgs cilvēks, bet, kad ienācāt, tad izdarījāt tādu kustību, it kā gribētu atpogāt virsvalku, kura jums mugurā vairs nebija. No tā es spriedu, ka jūs domās esat vēl pie tā pacienta. Skaidrs, es sev sacīju, kaut kas viņam nedod mieru. Kaut kas tāds, ko viņš nevar ne redzēt, ne iztaustīt, — acīmredzot iekšējo orgānu bojājumi.

Hirurgs drūmi pamāja.

Bet es taču vēroju jūs, — rakstnieks turpināja.

Tur jau slēpjas tas triks: skatīties un kombinēt — tas

ir godīgs darbs. Bet šis jūsu būrējs, — rakstnieks nicīgi norūca, — skatās uz sava deguna galu un stāsta, par ko jūs domājat. Es viņu uzmanīju, viņš uz jums pat aci ne- uzmeta. Gluži vienkārši… pretīgi.

Un atkal klusums, tikai vēja auri.

Jūs arī tagad domājat, dakter, par to ievainoto. Vai viņā ir kaut kas neparasts?

Viņam taču nav sejas, — hirurgs klusu scīja. —• Viņš tā apdedzināts… Ne sejas, ne vārda, ne apziņas,.. Ja es būtu jel kaut ko varējis par viņu dabūt zināt!

Kaut vai to: kāpēc viņš lidojis tādā vētrā? Kurp viņš tik ārkārtīgi steidzies? Ko baidījies pazaudēt? Kas viņu tik aplam un nepacietīgi dzinis uz priekšu? Skaidrs, ka no nāves viņš nav baidījies. «Samaksāšu jums desmitkārtīgi, pilot, ja aizvedīsiet mani, kurp gribu. Orkāns no rietumiem — jo labāk: lidosim ātrāk!» Vai pie viņa nekas nav atrasts?

Hirurgs papurināja galvu.

Nu, iesim palūkoties uz viņu, ja viņš tā nedod jums mieru, — hirurgs pēkšņi teica un piecēlās.

Žēlsirdīgā māsa, kura sēdēja pie slimā gultas, ar pūlēm uzslējās kājās. Tās bija resnas, uztūkušas, seja plakana, bez krāsas — vecs, nodzīts medicīnas zirgs. Večuks pretējā gultā vienaldzīgi aizvērsa galvu; viņš bija pārāk aizņemts ar paša ciešanām un nespēja tikt pāri tam atstatumam, kas atrodas starp slimnieku un pārējiem cilvēkiem.

Līdz šim vēl nav nācis pie samaņas, — ziņoja žēlsirdīgā māsa un salika rokas uz vēdera; acīmredzot tā jāstāv mūķenei, kad viņa kā vecs zaldāts ziņo priekšniecībai, tikai acis viņai mirkšķinājās raizīgi un līdzjūtīgi. Rakstnieks atcerējās pērtiķu acis un nokaunējās; nu jā, bet pērtiķu acis tik negaidīti un pārsteidzoši atgādināja cilvēku acis!

Un te nu viņš ir, te ir šis pacients! Rakstnieks ar sažņaugtu sirdi bija gatavojies ieraudzīt kaut ko tādu, kas liek aizcirst elpu un bēgt, aizspiežot muti un drebot šausmās, bet te gulēja tīrs un teju pat skaists, rūpīgi satīts liels sainis, glīts izveicīgu roku darbs; vīstoklim ir pat veikli izveidotas rokas no vates, marles un vaskauta, lielas, baltas ķepas guļ uz segas. Mak gan šeit no vates un pārsaitēin iztaisīt lelli, kas to būtu domājis!

Rakstnieks savilka uzacis un svelpjoši noelsās. Tas taču elpo: mazlietiņ, mazlietiņ paceļas un atslīgst baltās ķepas, it kā elpotu. Un tā melnā svītra starp apsaitēm droši vien ir mute; un tie tumšie plankumi vates maigajā vainadziņā… ak dievs… nē, paldies dievam, tās nav izdzisušas acis, tās nav cilvēka acis, tikai aizvērti plaksti. Būtu gan šausmīgi, ja viņš skatītos! Rakstnieks noliecās pār veiksmīgo pārsiešanas rezultātu, un pēkšņi aizvērto plakstu kaktiņi noraustījās. Rakstniek? atrāvās, viņam uzmācās bezspēks un kļuva baigi.

Dakter, — viņš nočukstēja, — dakter, vai viņš nenāks pie samaņas?

Nenāks, — hirurgs nopietni atbildēja, un žēlsirdīgā māsa joprojām raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķināja acis, tik vienmērīgi, it kā pilētu ūdens. Līdzcietības uzbangojums rakstnieka sirdī noplaka; tie divi ir tik mierīgi, nomierinies tu arī, nomierinies, viss kārtībā; tik vienmērīgi, kā pil ūdens, paceļas un noslīgst baltā sega uz bezvārda pacienta krūtīm. Viss ir kārtībā, nav ne panikas, ne pārbīļu, nav pat nekādas nelaimes, neviens ncskraidā apkārt un nelauza rokas; arī sāpes rimstas, kad kļūst par slimnīcas kārtības sastāvdaļu. Vienmērīgi vaid vienaldzīgais slimnieks pretējā gultā.

Nabags, — nomurmināja hirurgs, — izkropļots kā Jēzus Kristus.

Žēlsirdīgā māsa pārmeta krustu. Rakstnieks arī ar prieku būtu pārmetis krustu tai pārsietajai galvai, taču kaunējās tā rīkoties un mulsi paskatījās uz hirurgu. Tas pamāja. — Iesim! — Un viņi uz pirkstgaliem izgāja ārā. Nav par ko runāt; lai tagad sakļaujas klusuma un kārtības klaids, lai nekas netraucē pastāvīgo klusēšanu; klusāk, klusāk, it kā mēs pamestu kaut ko apbrīnojamu un cienījamu.

Tikai slimnīcas vārtos, aiz kuriem sākas dzīves troksnis un kņada, hirurgs domīgi sacīja:

Dīvaini, ka neko par viņu nezinām. Vajadzēs viņu pierakstīt kā pacientu Iksu. — Viņš atmeta ar roku. — Labāk nedomājiet par viņu!

V

Jau otro dienu pacients Ikss nenāk pie samaņas, temperatūra ceļas, un sirds gurst. Nav šaubu, ka dzīvība pamet viņu; ak dievs, kādas raizes! Kā var salabot plaisu, ja nezinām, kur tā ir? Var tikai nolūkoties uz mēmo augumu, kam nav ne sejas, ne vārda, pat ne plaukstas, uz kuras varētu salasīt bijušā pēdas. Bijis jel viņam vārds, bijis jel kaut kāds vārds, tad viņš nebūtu tāds… nu, kāds īsti? Nu, satraucošs, vai? Jā, to var gan saukt par noslēpumainību.

Šķiet, ka žēlsirdīgā māsa izraudzījusies šo bezcerīgo pacientu par savu īpašas gādības priekšmetu; viņa nogurusi sēž uz cietā sēdekja gultas kājgalī, bet slimnieka galvgalī uz tabcles nav vārda, vienīgi latīnisks diagnozes nosaukums; viņa nenolaiž acu no baltās, vārgi un saraustīti elpojošās lelles; liekas, viņa skaita lūgsnu.

Nu, godātā, — hirurgs uzrunā viņu bez smaida, — kluss pacients, vai ne? Šķiet — viņš jums iepaticies.

Žēlsirdīgā māsa aši mirkšķina acis, it kā gribētu taisnoties.

Viņš taču pilnīgi viens. Pat vārda viņam nav… (It kā vārds būtu cilvēkam kāds atbalsts.) Šonakt redzēju viņu sapnī, — viņa turpināja un pārvilka ar roku pār acīm. — It kā būtu nule atjēdzies un gribētu kaut ko teikt… Es zinu, ka viņam ir kas sakāms.

Hirurgam jau bija uz mēles: «Māsa, šis cilvēks mums pat labu nakti nepateiks,» — bet viņš paturēja to pie sevis. Vārdu vietā viņš viegli noglaudīja māsai plecu. Slimnīcā nav pieņemts izteikt atzinību. Vecā mūķene izvilka prāvu iestīvinātu kabatas lakatu un aizkustināta nošņauca degunu.

Vismaz kāds būs viņam blakus, — viņa apmulsusi taisnojās; šķita — viņa kļuvusi vēl rūpīgāka, vēl pacietīgāka un nosēdusies vēl stabilāk nekā līdz šim. Jā, lai viņš nejustos tik vientuļš.

Lai nejustos pavisam vientuļš; jā, bet vai ar citiem pacientiem tā noņemas kā ar šo? Reizes divdesmit dienā hirurgs bezmērķīgi aizstaigā pa gaiteni, lai it kā nejauši ieskatītos palātā. «Nekā jauna, māsa?» Nē, nekā. Šad tad kads iebāž galvu pa sestās palātas durvīm — ārsti, māsas — un apvaicājas, vai te neesot tāds un tāds. Tas tikai iemesls, lai varētu brītiņu pastāvēt pie šīs gultas bez vārda, pie cilvēka bez sejas. Viņi saskatās: «Nabadziņš!» — un uz pirkstgaliem iet ārā, bet žēlsirdīgā māsa sēž,_ mazliet šūpodamās, savā lielajā un mēmajā vāķēšanā.

Ir jau trešā diena, joprojām dziļa nemaņa, temperatūra pacēlusies pāri četrdesmit grādiem; pacients ir nemierīgs, rokas taustās pa segu, viņš kaut ko nesaprotamu murmina. Kā pretojas organisms, kaut tam nav ne apziņas, ne gribas, kas palīdzētu cīnīties, tikai sirds klaudz kā atspole sarautos metos; atspole skraidā .veltīgi un nevelk līdzi dzīvības diegu. Mašīna vairs neauž, kaut arī darbojas.

Žēlsirdīgā māsa nenolaiž acu no slimnieka gultas; hirurgs labprāt viņai teiktu: «Māsiņ, dieva vārds, jūs te veltīgi sēžat; ejiet labāk atpūsties!» Viņa raizīgi mirkšķina acis, viņai, redzams, kaut kas ir uz mēles, bet disciplīna un pagurums neļauj viņai pavērt muti; pie šīs gultas vispār runā maz un klusu.

Ienāciet vēlāk pie manis, māsa, — hirurgs izrīko un iet tālāk savās ikdienas darīšanās.

Māsa tūļīgi un neveikli apsēžas hirurga kabinetā un nezina, kā sākt, novērš skatienu, un aiz uztraukuma viņai parādās sarkani plankumi uz vaigiem.

Kas ir, māsiņ, kas ir? — hirurgs palīdz vecajai sievietei kā mazai meitenei, un tad viņai izlaužas:

Šonakt es jau otrreiz redzēju viņu sapnī!

Tā, nu tas ir izteikts, un hirurgs nav smējies, nav sacījis neko tādu, kas samulsinātu godājamo māsu; gluži otrādi — ieinteresēts pacēlis acis un gaida.

Ne jau tā, ka es daudz ticētu sapņiem, — žēlsirdīgā māsa mulsi taisnojas, — bet, ja divas naktis no vietas rādās viens un tas pats sapnis ar turpinājumiem, tad tas nav nekāds nieks. Tiesa, es daudziem skaidroju viņu sapņus, bet tas ir tā aiz gara laika; sev es no tā neko negaidu. Pašas sapņi nekad nav piepildījušies, tāpēc tā nav māņticība, ka es nepiemirstu šos sapņus. Es zinu, ka sapņi atkārtojas un atgriežas, bet turpināties, tāpat kā īstenībai, sapnim neklājas. Ja manā sapnī ir kaut kas tāds, par ko man nepienāktos runāt, to lai dievmāte man piedod, bet es jau esmu pieradusi pie dakteriem vairāk nekā pie mācītājiem, tāpēc izstāstīšu visu kā grēksūdzē.

Hirurgs nopietni palocīja galvu.

>— Izstāstīšu jums visu, — māsa turpināja, — jo mans sapnis ir par jūsu pacientu, bet saturs būs tāds, kāds tas man vēlāk radās galvā. Sapnī tās bija drīzāk tādas bildītes, kuras ātri mainījās; dažas bija skaidras, citas juku jukām kā sacensībās vai cita citai virsū. Brīžiem likās — tas cilvēks pats visu stāsta, brīžiem, it kā es pati skatītos, kas tur notiek; viss bija tik juceklīgs un aplams, ka es lūdzu dievu, kaut pamostos, bet nevarēju. Sapnis bija tik dzīvs un spilgts, ka it kā turpinājās pat dienā, bet dienu es to gluži vienkārši atcerējos labākā kārtībā, bez tām izmētātām bildītēm, un ta4 tas vairs nebija sapnis. Pasaulē mums viss liktos sapnis, ja tur nebūtu zināmas kārtības, jo kārtība ir tas, kas tikai īstenībā pastāv. Tāpēc šis sapnis mani tā nobiedēja, ka tanī bija daudz vairāk sakarības nekā parastajos sapņos, un es varu izstāstīt to tikai tā, kā patlaban izprotu.

žēlsirdīgas masas stāsts

Aizvakar naktī viņš man parādījās pirmo reizi. Viņam bija balts uzvalks ar vara pogām, kājās ādas zābaki un galvā balta kaska, bet tā nebija karavīra kaska, un tādas drēbes es nekur nebiju redzējusi. Seja viņam bija dzeltena kā čigānam un acis drudžainas kā tīfa slimniekam; viņam laikam bija temperatūra, jo viņš šad tad aizrunājās.

Ja jūs sapņojat, tad nedzirdat runātāja balsi un neredzat, ka viņš kustina lūpas, jūs tikai zināt, ko jums stāsta, un es nekad neesmu varējusi saprast, kā tas notiek. Zinu tikai, ka viņš uzrunāja mani, ka aši runāja svešā valodā, ko nesaprotu; atceros vienīgi, ka vairākkārt uzrunāja mani «sor»\ bet nezinu, ko tas nozīmē. Viņš dega nepacietībā, bija teju pat izmisis, ka es viņu nesaprotu, un runāja ilgi. Bet vēlāk, it kā atjēdzies, kur atrodas, sāka runāt, es teiktu, mūsu mēlē, un tad es pēkšņi sāku saprast.

— Māsa, — viņš teica, — lūdzu jūs, ceļos mezdamies, izdariet man pakalpojumu, ja varat; jūs taču redzat, kādā stāvoklī esmu. Kāda nelaime, ak dievs, kāda nelaime! Nezinu, kā tas gadījās; šķita, ka zeme pēkšņi skrien mums pretī. Būtu es varējis rakstīt ar pirkstu uz segas, tad būtu uzrakstījis visu vajadzīgo, bet paskatieties uz mani. —- Viņš parādīja man rokas bez pārsaitēm; patlaban nezinu vairs, kas tanīs bija tik briesmīgs. — Nevaru, nevaru, —• viņš teica, — paskatieties uz manām rokām! Es pateikšu visu, tikai, dieva deļ, palīdziet man kaut ko nokārtot!

1 Žēlsirdīgā māsa (lat.). 128

Lidoju kā neprātīgs, lai to visu izdarītu, bet zeme strauji sašūpojās un krita mums virsū. Es zinu, ka tur kaut kas bija noticis; mums priekšā uzliesmoja uguns, kādu nekad nebiju redzējis, lai gan noskatījies esmu daudz: degošus tvaikoņus, degošus cilvēkus, pat veselu degošu kalnu; bet par to tagad nestāstīšu; nekas nav tik svarīgs kā tas pats nepieciešamākais.

Tikai tas vien, — viņš turpināja, — bet nu redzu, ka tanī ir visa mana dzīve. Ak, māsa, vai jums nestāstīja, kas ar mani noticis? Vai man nav ievainota galva? Esmu aizmirsis visu un zinu tikai, ka esmu dzīvs. Esmu aizmirsis visu, ko esmu kādreiz darījis, nezinu, kur esmu bijis, esmu aizmirsis cilvēku vārdus un pat nezinu, kā pats saucos; tie visi ir nieki un bez nozīmes. Laikam man ir smadzeņu satricinājums, ka nevaru neko atcerēties, vienīgi to, kas notika īstenībā. Ja jums nosauks manu vārdu, tad ziniet, ka tie ir meli, un, ja es pats sākšu kaut ko melst par salām un visādam dēkām, tad uzskatiet to par murgiem; tas ir drumslas, un es nezinu, kur tās piederas, bet no tām nevar izveidot cilvēka dzīves gaitu. Cilvēks ir tas, kas viņam vēl jāveic; viss pārējais ir lauskas un atlūzas, kuras nedod nekādu skaidrību. Jā, jā, jā: dažreiz cilvēks izrok kaut ko no pagātnes un domā — tas esmu es. Bet ar mani ir vēl grūtāk, māsiņ; noticis kaut kas tāds, ka mana atmiņa sašķīdusi drupatās; manī nav nekā vesela, tikai doma par to, kas man vēl bija veicams.

VI

Žēlsirdīgā māsa stāstīja, mazliet šūpodamās un nolaidusi acis, it kā atkārtotu no galvas iemācītu tekstu.

Dīvaini gan, ka šis sapnis ir reizē skaidrs un neskaidrs. Nezinu, kur tas notika; viņš sēdēja uz koka pakāpieniem, pa kuriem varēja iekļūt kādā salmu būdā … — Mirkli viņa vilcinājās. — Jā, tā būda stāvēja uz stabiem kā galds uz savām kājām; viņš sēdēja, kājas izpletis, uz apakšējā pakāpiena un sita plaukstā pelnus no pīpes. Galva bija noliekta, varēja redzēt tikai balto kasku; likās — galva viņam bija pārsieta.

Jums jāzina, māsa, — viņš turpināja, — ka savu māti es neatceros. īstenībā es viņu nemaz neesmu redzējis,

tāpēc man atmiņā palikusi tukša vieta, kurā kaut kā trūkst. Jūs redzat, ka atmiņa man vienmēr bijusi ar robiem., jo tanī trūcis-mātes. — Viņš palocīja galvu, kad to sacīja. — Manas dzīves kartē tas vienmēr paliks kā balts laukums; es nevarēju nekad iepazīt pats sevi, jo nepazinu savu māti.

Ja runājam par tēvu, — viņš stāstīja tālāk, — tad jāteic, ka mūsu attieksmes nebija ne sirsnīgas, ne uzticības pilnas. Taisnību sakot, mūs šķīra kluss, nerimstošs naids. Mans tēvs bija patiešām priekšzīmīgs cilvēks, ieņēma redzamu stāvokli sabiedrībā un bija no sirds pārliecināts, ka ikvienā gadījumā pilda savu pienākumu. Viņš uzskatīja par pienākumu ziedoties darbam, gūt bagātību un panākumus un baudīt līdzpilsoņu cieņu; tie ir tik svarīgi uzdevumi, ka tos var partraukt vienīgi nāve. Viņš patiešām nomira svinīgi un cienīgi, it kā apmierināts, ka izpildījis arī šo savu pienākumu. Runājot ar mani, viņš pastāvīgi minēja sevi kā paraugu; droši vien viņš uzskatīja cilvēka dzīvi par kaut ko gatavu — kā mantotu namu vai no priekšgājēja saņemtu firmu. Viņš ārkārtīgi cienīja pats sevi, savus principus un nopelnus; viņa mūžs viņam šķita cienījams piemērs, kam jāseko. Iespējams, ka viņš zināmā mērā mani mīlēja un domāja par manu nākotni, bet to iztēlojās vienīgi kā savas pieredzes atkārtojumu. Es nīdu tēvu no visa spēka, ļaunprātīgi un pa- slēpšus rīkojas gluži otrādi, nekā varēja gaidīt no saprātīga un paklausīga dēla; biju slinks, untumains un netikumīgs un jau pusaudža gados gulēju ar kalponēm — vēl līdz šim atceros viņu raupjās rokas; piepildīju visu māju ar slēptu mežonīgumu un domāju, ka bieži vien satricināju vecā vīra pašpaļāvību; viņam es iemiesoju dzīvi bez valda un bez iemauktiem, tai pretoties viņam trūka spēka.

Es nestāstīšu jums par savu jaunību, māsa. Jā, bija viss kā parasti, bet, atskaitot šo un to, man nav par ko kaunēties. Tiesa, bērnībā es biju ļauns un samaitāts, bet jaunekļa gados neko neatšķīros no citiem, tāpat kā viņi, domāju tikai par sevi; man bija mīlas piedzīvojumi, bija dēkas, bija savi uzskati, viss savs. Tikai vētik cilvēks redz, ka tas viss nav bijis viņa un tikai viņa, bet raksturīgs visiem pārējiem, ka caur to vajadzējis iziet, iedomājoties sevi par atklājēju. Cilvēka atmiņā vairāk paliek no bērnības nekā no jaunības; bērnība — jā, tā ir vesela un gluži jauna īstenība, kamēr jaunība… Dievs vien zina kāpēc tanī gadās tik daudz maldu un rēgainu priekšstatu, tāpēc tā arī tiek aizmirsta un aizmesta. Paldies dievam, katrs jau neapzinās, kā ticis apkrāpts un cik dumji uzķē- ries uz āķa. Man nav ko atcerēties, un, ja kaut kas uzpeld atmiņā, tad jūtu, ka neesmu vairs tas un ka mani tas neskar.

Tolaik es vairs nedzīvoju pie sava tēva; viņš bija man svešs un tāls kā neviens cits visā pasaulē, un, kad stāvēju pie viņa zārka, man likās baismīgi un neticami, ka mani radījis šis svešais un nāves pārvērstais cilvēks; nekas, nekas mani vairs nespēja saistīt ar nelaiķi, un asaras, kuras saplūda man acīs, izsauca tikai pilnīgā vientulības apziņa.

Laikam jau teicu, ka tēvs man atstāja diezgan prāvu bagātību, bet arī šī nauda man šķita sveša, pie tās it kā arī likās pieķēries mana tēva kārtīgums un pienākuma apziņa. Savu bagātību viņš bija radījis, lai dzīvotu tanī arī pēc nāves, viņa naudai vajadzēja būt viņa dzīves un sabiedriskā stāvokļa turpinājumam. Es nemīlēju šo naudu un atriebos tai, izmantodams to sava laiskuma un baudkāres vajadzībām. Nedarīju neko, jo strādāt nekas mani nespieda; bet sakiet — kāda vērtība ir dzīvei, ja tā nav cieta un nepadevīga kā akmens? Varēju apmierināt visas savas iegribas, bet tas ir tik nepasakāmi garlaicīgi, māsa, un izdomāt, kā nosist dienu, ir nesalīdzināmi grūtāk nekā dauzīt akmeņus. Tam nebija nekādas vērtības, un ticiet man, ka nepastāvīgs cilvēks saņem no dzīves mazāk nekā ubags.

Viņš brītiņu klusēja un tad sacīja:

— Kā redzat, man patiešām nav ko nožēlot savu jaunību. Ja domās atgriežos pie tās, tad ne jau tāpēc, lai padzertos no jaunības avota. Es kaunos, ka esmu bijis jauns, jo toreiz sabojāju savu nākotni. Tas bija pats trakulīgākais un bezjēdzīgākais laiks manā dzīvē, bet tieši tad ar mani atgadījās kaut kas tāds, ko toreiz nemaz nepratu novērtēt. Es runāju par notikumu, bet tas ne ar ko neatgādināja dēku: iepazinos ar meiteni un nolēmu viņu iegūt; tiesa, es viņu mīlēju, bet jaunībā tas nav nekas sevišķs. Dievs liecinieks, ka tā nebija mana pirmā mīlestība, ne arī mana stiprākā aizraušanās, kuras visas esmu aizmirsis.

Žēlsirdīgā māsa noraizējusies pagrozīja galvu.

To visu viņš stāstīja, kā grēkus sūdzēdams, un bija redzams, ka neko negrib no manis slēpt. Viņš patiešām gatavojās uz nāvi, un man atlika vienīgi lūgties, lai dievs ar kādu brīnumu vai aiz savas žēlsirdības pieņem šo grēksūdzi, kas notikusi sapnī un necienīgai personai, un lai ņem vērā arī to, ka cilvēks bezsamaņas stāvoklī nevar just tik dziļu nožēlu, kāda nepieciešama grēku apziņai.

Es jums aprakstīšu, kāda viņa bija, — viņš sacīja. — Dīvaini, ka nevaru atcerēties viņas seju; viņai bija pelēkas acis un paskarba balss — kā zēnam. Arī viņa bija zaudējusi māti bērnībā; dzīvoja kopā ar tēvu, kuru dievināja, jo viņš bija jauks vecs pans un talantīgs inženieris dieva vaiga priekšā. Viņam un sev par prieku un lepnumu, viņa izstudēja par inženieri un iestājās darbā fabrikā; māsa, māsiņ, man gribētos, kaut jūs varētu iztēloties viņu kalēju cehā starp tvaika veseriem, darbmašīnām un puskailiem vīriešiem, kuri sita nokaitētu dzelzi! Viņa bija vēl meitenīte, elfa, dūšīgs pusaudzis zēns, un šie strādnieki viņu dievināja un izturējās pret viņu sevišķi saudzīgi, jo viņa nemitīgi bija starp vīriešiem. Vienreiz, tikai vienreiz viņa ieveda mani tanī cehā, un pēc tam es viņā iemīlējos: starp šīm spēcīgajām vīriešu mugurām, kuras klāja sviedri, viņa izskatījās tik trausla, tik drosmīga un jauka ar savu paskarbo balstiņu, ar inženiera autoritāti, kurš rīko uguni, dzelzi un darbu. Ļaudis teiktu, ka tur nav vietas meitenei; dievs, piedod man grēkus, bet tieši tur es viņu iekāroju mokoši un nevaldāmi, tieši tobrīd, kad viņa pieņēma kādu darbu un pikti rauca garās uzacis. Vai tobrīd, kad viņa nostājās blakus savam dižajam tētim un viņš uzlika meitai roku uz pleca it kā dēlam, ar kuru lepojas un kuram novēl savu mūža darbu. Strādnieki viņu uzrunāja «pane inženiere», bet es nenolaidu acu no viņas mcitenīgā kakla, mokošu alku pilns, kuras nedeva man miera, it kā tanīs būtu kaut kas pretdabisks.

Viņa bija bezgala laimīga; laimīga tāpēc, ka lepojās ar savu veco tēvu un sevi, laimīga, ka ļaudis viņu mīl un ka viņa pati pelna sev maizi; viņas laime bija mierīga, skaidra un nosvērta. Viņas acis izstaroja mieru, zēniskā balss runāja maz un nosvērti, plaukstas un pirksti bija vienmēr notriepti ar tušu, un es mīlēju šos plankumus. Es toreiz biju jauns un tāpēc iedomīgs, biju vēl puika un tieši tāpēc pašpārliecināts, bet šī meitene mani izsita no sliedēm. Man šķita, ka viņa grib būt bezdzimuma būtne, un ar ļaunumu sirdī zvērēju sev, ka pakļaušu viņu kā sievieti, iztēlojos, ka tad jutīšos kā uzvarētājs. Redzams, man bija kauns par sevi, par savu dīkdienību un niecīgumu, un tāpēc, vienīgi tāpēc man gribējās izbaudīt vīrieša iekarotāja triumfu. Saprotiet, tā es to izskaidroju šodien, bet toreiz bija tikai mīlestība, tikai alkas, tikai neuzveicama vēlēšanās noliekties pār viņu un izspiest atzīšanos, ka viņa mani mīl.

Viņš iegrima domās un mirkli klusēja.

Un tagad, māsa, es pāreju pie tā, par ko grūti runāt; bet lai tiek izsacīts viss! Tā nebija pirmā mīlestība, kurā viss — spriediet, kā jums patīk, — notiek gandrīz vai negribot un neatvairāmi; es gribēju viņu iegūt un meklēju visādus līdzekļus, lai to panāktu. Kauns atcerēties, cik nejēdzīgi1, rupji un bezspēcīgi man šķita zināmie labāko aprindu triki pret šīs savdabīgās meitenes teju pat skarbo taisnprātību un šķīstību. Es redzēju, ka viņa stāv augstāk par visu to un par mani, ka veidota no cildenāka materiāla nekā es, bet nevarēju vairs atkāpties. Cilvēks ir dīvains, māsa! Mani bija pārņēmušas mokošas un netīras iedomas, kā es ar krāpšanu, hipnozi vai narkotiskām vielām, vai ko citu iegūšu meiteni, apgānīšu viņu, kā apgāna templi, — dzirdiet, māsiņ, es neko jums neslēpju, pats sev toreiz likos kā no elles nācis. Bet, kamēr es viņu pazemoju savā dvēselē, viņa manī iemīlējās. Māsa, viņa mani iemīlēja un kādu dienu atdeva savu mīlu tikpat vienkārši, kā zieds nokrīt no koka. Viss bija citādi, ak dievs, pavisam citādi, nekā mana sakairinātā kaislība bija iztēlojusies. Un turklāt vēl es biju neveikls kā zēns, kurš pirmo reizi mīl sievieti…

To izteicis, viņš aizsedza seju ar rokām un sastinga.

Jā, es esmu dzīvnieks, — viņš turpināja, — un esmu pelnījis visu, kas pēc tam notika. Viņa gulēja ar aizvērtām acīm, un es noliecos pār viņu, pūlēdamies izbaudīt iedomāto uzvaru. Man būtu gribējies, lai viņai no acīm izlaužas asaras, lai viņa aizsedz seju kaunā un izmisumā, bet viņas vaigs bija mierīgs un skaidrs, un viņa elpoja kā miegā. Man kļuva nelāgi, es apsedzu viņu un atkāpos pie loga, lai uzkurinātu sirdī velnišķu augstprātību. Kad atskatījos, viņa raudzījās manī ar vaļsirdīgu un skaidru skatienu. Pasmaidīja un noteica: «Tā, nu es piederu tev!»

Es pārbijos — jā, pārbijos šausmās un pazemojumā. Viņā bija tik daudz gaišuma, pārliecības, šķīstuma — nezinu, kā to nosaukt. Gluži vienkārši: es piederu tev, un viss kārtībā; tā gadījies, ka esam kopā, un tur neko nevar darīt. Kads vieglums, kāda skaidrība, kāds neapšaubāms un dižens lēmums! Jā, viss ir izlemts, viss skaidrāks par skaidru, viss izteikts līdz galam: šī gudrā meitenīte pasacījusi to droši un bez svārstīšanās. Tā, nu es piederu tev. Skat, cik viņa lepna, cik apmierināta, ka atklājusi sevī šo svētīto, šo tīro un drošo, šo dzīvo patiesību; acis vēl viņai plaši ieplestas aiz šā pārsteidzošā un neparastā atklajuma, bet viņu jau pārņem nelokāmā lēmuma diženais miers. Smalkie sejas panti, vēl pirms dažām sekundēm savilkti mulsumā un sāpēs, nu bija ieguvuši jaunu, noteiktu izteiksmi — es teiktu, tāda cilvēka izteiksmi, kurš atklājis pats sevi. Jā, nu es zinu, kas esmu. Piederu tev, viss notikušais ir pareizs, viss kārtībā. Ņirboņa norimusi, ūdens līmenis kļuvis gluds un dzidrs, un var redzēt lidz dibenam.

Māsa, es neslēpju jums neko. Ja viņa būtu aizspiedusi acis ar rokām, būtu raustījusies elsās, viņas skatiens būtu saucis: «Ko tu izdarīji ar mani, ļaunais?» — es būtu izjutis uzvaras gaviles. Uzvara varēja būt ļauna vai laba, augstprātīga, augstsirdīga vai nožēlu pilna, to es nezinu, bet es būtu nokritis viņas priekšā uz ceļiem, zvērējis mīlestību un skūpstījis viņas ar miniju un tušu notraipītās rokas. Bet tā nebija mana i>zvara; es izjutu vienīgi mulsumu un kaunu. Mēģināju kaut ko izšļupstēt par mīlestību; viņa pārsteigta savilka uzacis: kāpēc par to jārunā, kas vēl vajadzīgs? es piederu tev, ar to pateikts viss — ar to izsacīta mīlestība, pieķeršanās, viss notikušais un viss «jā» pasaulē. Rupji un nekautri būtu tagad pļāpāt par jūtām un pateicību. Ko tur runāt? Tas ir noticis, esmu tava, un, ja tu par to runātu, man liktos, ka jūties vainīgs. Ak, māsa, masa, vai jūs nesaprotat, kāds šeit izpaudās gudrs briedums, kāda cieņa un šķīstība! Vai tad nefeija tā, ka es biju gribējis grēku, bet viņa pārvērta to par svētumu? Kāds kauns! Es nesapratu, ko atbildēt. Viņa ziņkāri apskatīja manu dzīvokli, it kā redzētu to pirmo reizi, un dungoja dziesmiņu — viņa, kura nekad nedziedāja. Gluži vien- kārsi viņa jutās te kā mājās, lai arī neteica to, bet iederējās šeit.

Pasmaidīja, nosēdās man blakus un sāka stāstīt mazliet aizsmakušajā balstiņā — ne jau par to, kas ir vai būs, bet par sevi, savu bērnību, pieķeršanos, aizraušanos; atklāja savu pagātni, it kā tam visam vajadzētu piederēt man. Mani mocīja ērmīgas pazemojuma un mazvērtības jūtas; gribēju viņu no jauna apskaut, bet viņa tikai pacēla roku — ar to pietika, lai mani nomierinātu. Nē, viņa teica nekautrēdamās, citreiz. Viss bija tik vienkārši un neapšaubāmi. Ja es tev piederu, tad tā nav nekāda blēņošanās, bet saprātīgas, ilgstošas un nepieciešamas jūtas. Viņa noskūpstīja mani, it kā teikdama — nerauc pieri, mazulīt. It kā būtu mana māte, it kā būtu vecāka un stiprāka par mani, vairāk nobriedusi nekā es… Skūpsts bija neizturami salds, bet reizē, lai dievs man piedod, pazemojošs kā pļauka.

Tad viņa aizgāja; jūs zināt, māsa: visgrūtāk cUvēkam ir aiziet. Cilvēka aiziešana parasti izpaužas vai nu viņa mulsums, vai apjukums, vai pārsteidzība, pašpārliecība, vieglprātība vai pašmīla. Mūsu mugura nodod mūs, kad aizejam, jo tā nav aizsargāta. Nezinu, kā viņa aizgāja. Mirkli pastāvēja durvīs, pieliekusi galvu, un tad nozuda. Pavisam viegli un klusu. Tas ir svarīgi, jo tai mirklī es viņu redzēju pēdējo reizi.

Jo tanī pašā naktī es aizbēgu kā ielas zeņķis.

VIII

Godājamā māsa sarūgtināta skaļi nošņaucās sastīvinā- tajā kabatas lakatā un turpināja:

— Tā viņš man sacīja. Tā bija zemiska rīcība, un, šķiet, viņš to nožēlo, bet man jāsaka: nav ko attaisnot to meiteni, viņa taču, kā redzams, atdevās labprātīgi. Lai gan pēc viņa stāsta meitene bijusi laba un cildena, taču viņa saņēmuši pelnītu sodu, un mums grūti izlemt, vai šis cilvēks zināmā mērā nav bijis kā ierocis dieva rokās, — tas gan nemazina viņa vainu.

-^"Es tagad domāju, — viņš turpināja, — par savas bēgšanas dīvainajiem iemesliem, redzu tos tagad citā gaismā.. Toreiz biju jauns, man bija visvisādi dēkaini un miglaini plāni, bez tam kopš bērnības manī mājoja protests pret visu, ko sauc par pienākumu. Manī bija skaudra, baiļu pilna derdzība pret visu, kas varētu mani saistīt, un šo gļēvulību es uzskatīju par tieksmi pēc brīvības. Mani biedēja viņas mīlestības stingrība un nopietnība; lai gan viņa bija pārāka par mani, es tomēr baidījos, ka tikšu saistīts uz mūžu. Jutu, ka man jāizšķiras starp sevi un viņu, un es izšķīros par sevi.

Tagad es zinu vairāk un redzu visu citādā gaismā. Tagad es zinu, ka viņa bija nostaigājusi tālāku ceju nekā es, ka bija izlēmusi visu, kamēr es neko, ka viņa bija nobriedusi, bet es joprojām apjucis, neizveidojies, bezatbildīgs puika. Tas, ko uzskatīju par protestu pret saitēm, bija bailes no viņas pārākuma, bailes no viņas lielās pārliecības. Man nebija piešķirta velte ziedoties, es nevarēju teikt: es arī piederu tev, es, kādu tu mani redzi, — nemainīgs, viengabalains, viss. Mani nebija viengabalainības, un es nevarēju atdot sevi visu. Stāstu jums par to dzestri, it kā sniegtu atskaiti; varu tā runāt, jo tā ir manas dzīves bilance. Ienākumi, izdevumi. Viņa man atdeva sevi, sacīdama: tagad es piederu tev. Bet es… viss, ko varēju dot, bija mīlestība, bija kaislība, bija miglaini solījumi, it kā nesegts vekselis. — Viņš klusu iesmējās. — Es taču esmu komersants, māsa, un gribu savest savas lietas kārtībā. Zināt, ka es aizbēgu kā bankrotējis cilvēks. Es paliku viņai parādā pats sevi.

Man šķita, — žēlsirdīgā māsa sacīja, — ka viņš smīn, it kā ņirgātos par mani; mēģināju ko teikt, bet viņš smīnēja vēl dzēlīgāk un sāka izgaist. Ar pūlēm uzmodos no miega, uztraukusies par tik spilgtu sapni. Aizlūdzu par viņu un to meiteni, bet es jums teikšu, ka visu dienu nespēju aizmirst viņa stāstu. Nakti es ilgi nevarēju iemigt, bet, līdzko iemigu, tā viņš bija klāt, it kā būtu to gaidījis. Viņš atkal, noliecis galvu, sēdēja uz tā paša apakšējā pakāpiena, šķita, ka viņš ir skumjš un nemierīgs. Aiz būdas vējā viļņojās lauks, pieaudzis ar kaut ko līdzīgu kukurūzai vai purva zālēm.

Tā nav kukurūza, — viņš pēkšņi teica, — tās ir cukurniedres. Var likties, ka es gadiem ilgi esmu uzpircis cukurniedres salās un tecinājis no tām rumu, Lgucirdiente, kā to tur sauc, bet tas nav svarīgi. īstenībā es biju tikai nenobriedis zeņķis, kurš aizbēdzis svešumā. Man derdzas, ka par visu to esmu stāstījis jums diezgan nesakarīgi, bet man gribētos labot šo nelabvēlīgo iespaidu. Piemēram, man skaidrs, ka jūs zināmā mērā nosodāt šo meiteni; mans stāsts par viņas izturēšanos liek jums redzēt tikai pakļaušanos grēcīgai miesas kārei. Ja būtu tā, tad viss, ko viņā saskatīju — bezgalīgs godīgums un īstas mīlestības pacietība, būtu tikai maldi, ko izjūt iemīlējies zeņķis, bet, ja tas tā būtu, māsa, tad īstajai mīlestībai vajadzēja mājot manī, kaut es to neapzinājos, un tāpēc mana bēgšana bija tīrais neprāts. Tā bija neaptverama rīcība, un tāda pati neaptverama bija visa mana pārējā dzīve. Es zinu, tas ir tā saucamais netiešais pierādījums. Varat iebilst, ka cilvēka dzīve vispār ir neaptverama un nav izskaidrojama, bet es redzu, ka jūs tā nedomājat.

Manu vārdu patiesību apliecina vēl viens netiešs pierādījums. Šis pierādījums ir mana dzīve, kāda tā bija pēc šīs dīvainās bēgšanas. Laikam biju rīkojies kā pats pēdīgais gļēvulis, laikam biju pārkāpis kādu mūžsenu likumu, jo kopš tā brīža pār mani gulēja lāsts. Tas neizpaudās neveiksmēs, kādas man gadījās, — nē, tikai kopš tā brīža man nebija ne miera, ne pastāvības. Teikšu jums, māsa, ka pēc tam dzīvoju sliktu dzīvi, tadu dzīvi, kurai liktenis nav bijis žēlīgs, tāda cilvēka dzīvi, kura vaina nav piedota. Tā droši vien sacītu jūs; es esmu pārāk pasaulīgs cilvēks un teiktu, ka esmu dzīvojis kā pēdīgais lops, kā paklīdis suns, kā avantūrists un tā tālāk, vēl daudz ko nekrietnu un zemisku varat piedomāt; tas viss tāpēc, ka svarīgā mirklī neizturēju līdz galam. Biju pārāk tukšs, nožēlojams un iekšēji nenobriedis, lai varētu pieņemt šo negaidīti sastapto dzīves viengabalainību. Pag, kā lai to paskaidroju? Man prātā kaut kas tāds kā kārtība, noteiktība, izturība, miers uz mūžu mūžiem. Ja īsta dzīve ir noteiktība un pastāvība, tad es esmu aizbēdzis no tās; tā bija sasodīta bēgšana, jo pie īstas dzīves vairs netiku. Jūs nezināt, māsa, cik svārstīgs un šaudīgs ir jebkurš netikums; to vienmēr vajag atjaunot, bet tas arī nelīdz; cilvēks nevar piepildīt sevi ar ļaunumu: dieva zaimotājs, slepkava, skauģis vai izvirtulis dzīvo apbrīnojami apstru- pinātu un svaidīgu dzīvi. Ak, es nespēju jums parādīt savu dzīvi visā visumā, tie ir tikai gabaliņi, drumslas, lauzas, no kā neveidojas veselais! Veltīgi, veltīgi mēs noņemamies ar saviem sīkajiem un ļaunajiem darbiem; tie ir nesakarīgi un izmētāti, vienīgi atlūzas un haoss bez sākuma un gala. Tā ir, tā ir — un āmen; bet jūs to saucat par netīru sirdsapziņu.'

Varu jums parādīt savas kabatas; kādreiz tās bija piebāztas ar zeltu. Varu parādīt savus plecus; uz tiem ir pātagu rētas un mulatieņu kodienu zīmes. Pataustiet šeit: manas aknas palielinātas un sacietējušas no žūpošanas. Reiz man uzbruka sarkanais drudzis, reiz mani kā dezertieri vajāja apbruņoti zaldāti. Es varētu izstāstīt jums kādas piecdesmit savas dzīves, bet tās visas nav īstas, pēc tām palikušas tikai brūces. Lūk, šinī būdā es gulēju slims un nāvei nolemts — viens pats kā sašauts kaķis; pārskaitīju savas dzīves un netiku nekādā galā; manuprāt, esmu tās visas izdomājis drudža murgos, tie bija pretīgi un riebīgi sapņi. Pagājuši divdesmit gadi, kaut kas līdzīgs sajauktiem, aplamiem, rēgainiem murgiem. Toreiz mani aizveda uz slimnīcu un nurses [31] baltos priekšautiņos lika man apkārt ledu. Ak dievs, cik tas bija labi, kā tas atvēsināja, kompreses, baltie priekšautiņi; un tas viss… zināt, it kā es butu kādam vajadzīgs, bet toreiz jau pie manis pieskārās nāve.

IX

Manuprāt, tas ir dieva pirksts, — žēlsirdīgā māsa sacīja. — Slimība ir brīdinājums, un baznīca rīkojas gudri, sūtīdama savus kalpus pie slimnieku gultām, lai viņi būtu ceļa rādītāji šinīs krustceļos. Bet mūsu laikos cilvēki pārāk bīstas no slimībām un nāves un tāpēc nesaprot šos brīdinājumus un nemāk izlasīt «mene tekel», ko slimība raksta ar savu ugunīgo roku.

Tad pie manis pieskārās nāve, — viņš turpināja. — Mani paglāba no šīs nelaimes, tikai es gulēju kā bez spēka, vārgs kā muša. Neteikšu, ka es baidītos mirt, drīzāk brīnījos, ka vispār esmu spējīgs mirt, tas ir, izdarīt tik nopietnu un tālu ejošu rīcību; likās, tas ir neveicams uzdevums. Man šķita, ka no manis gaida kaut ko pārāk nozīfīiīgu, svarīgu un galīgu un veltīgi atteikties, atsaucoties uz nespējību; jutos it kā bezgala nedrošs un bikls. Dīvaini, pirms tam es daudzkārt biju sastapies ar nāvi, un dievs mans liecinieks, ka mana dzīve bija vētraina un bieži vien briesmu pilna, bet toreiz nāve man likās tikai risks vai nejaušība, es varēju s-mieties par nāvi vai strīdēties ar viņu, bet nu viņa parādījās kā neizbēgamība, kā neaptverams, bet nenovēršams un galīgs lēmums. Brīžiem mani pārņēma vārgums un vienaldzība, un es viņai teicu: nu labi, aizvēršu acis, un dari visu bez manis, tikai drīzāk; negribu neko zināt. Citreiz es dusmojos par šo bērnišķo gļēvulību. Tas taču nav nekas, es sev teicu, tur nav nekā grūta, gluži vienkārši beigas. Katrai dēkai bija savas beigas, nu būs par vienām beigām vairāk. Bet dīvaini gan, lai kā es prātoju, tomēr nevarēju iedomāties nāvi kā beigas — žviks, it kā kāds pārgrieztu diegu. Toreiz redzēju viņu gluži tuvu, viņa likās kaut kas neizmērojams un ilgstošs; nevaru pateikt, kas īsti, jo nāve aizņem ārkārtīgi daudz laika, viņa ilgst. Teikšu jums, ka iieši šī ilgstība mani loti biedēja; mazdūšīgi bijos, ka nelikšu galā; nekad nebiju stājies pie ilgstoša darba, nekad nebiju parakstījis līgumu, kas saistītu mani uz ilgāku laiku. Man bieži gadījās iespēja apmesties uz vietas un dzīvot godīgi bez lielam pūlēm, bet ikreiz es izjutu pret to skaudru un neuzvaramu pretīgumu; uzskatīju to par sava rakstura izpausmi, jo tas prasa maiņas, pārgrozības un eksotiku. Un tagad, tagad lai slēdzu līgumu uz mūžu? Man plūda salti sviedri, un es vaidēju aiz šausmām. Tas taču nav iespējams, tas nav man, nav man! Dievs debesīs, palīdzi man, es vēl neesmu pietiekami nobriedis, lai spētu galīgi izšķirties! Jā, kad varētu nomirt uz laiku, teiksim, uz trim mēnešiem, uz sešiem, — labi, še mana roka, tikai neprasi, lai saku: rtu es piederu tev.

Un tad, māsa, tas bija kā zibens vai parādība. Es atkal viņu ieraudzīju, to meiteni, "tai brīdī, kad viņa atdusējās prieka un pārliecības pilna un čukstēja: «Tā, nu es piederu tev.» Un es no jauna jutos sīks un niecīgs pret viņas apņēmību dzīvot, tikpat sīks kā nule, kad smieklīgi trīcēju, nolēmis mirt. Un es sāku saprast, ka dzīve, tāpat kā nāve, ir bezgalīga, ka viss dzīvais pēc savām spējām un saviem spēkiem grib dzīvot mūžīgi. Dzīvība un nāve ir divas puses, kuras papildina un noslēdz viena otru. Jā, tā tas ir: nāve aprij vienīgi aplamas un nejaušas dzīves, bet mērķtiecīgu un nozīmīgu dzīvi nāve tikai vainago. Dzīvība un nāve saplūst kopā mūžībā. Drudža murgos es redzēju tās kā tukšas puslodes, kuras vajag salikt kopā, lai tās sakļautos, bet viena bija noberzta un saliekta, īsta atlauza, un, lai kā es pūlējos, tā nepiekļāvās otrai, nevainojami gludajai, kura bija nāve. Vajag pirmo labot, es sev teicu, lai abas sakļautos: tā, nu piederu tev.

Un tad es, māsa, izdomāju sev dzīvi. Es saku: izdomāju, jo daudz kas pagātnē nekur nederēja un bija atmetams, turpretim trūka svarīgā un vajadzīgā. Arī manā jaunībā būtu daudz kas labojams, bet pie tās es ilgi nekavējos, pats svarīgākais bija un ir, lai tanī īstajā dzīvē, kuras nebija un kura tomēr it kā bija… nevis kā dēkas, bet kā jūtas.,, teiksim, kā no grāmatas izplēsta lapa… ak dievs, ko es gribēju teikt? Drudzis jauc man domas. Jā, pats svarīgākais, lai šinī īstajā dzīvē viss būtu citādi, pilnīgi citādi; saprotat? Tas ir, varēja būt citādi, tas ir galvenais, bet tie notikumi, kuriem īstenībā vajadzēja būt, tie… tie… — Zobi viņam klabēja, viņš ar pūlēm novaldījās. —« Atcerieties, ko es jums stāstīju, —- viņš stostījās, — ko es jums teicu, ka viņa gulēja… un sacīja: tā, nu es piederu tev. Tā ir svēta patiesība, māsa, bet tālāk visam vajadzēja ritēt citādi. Nu es to zinu, jo manī ir iegājusi dzīve un nāve. Jā, tā tas ir, paldies dievam, man vajadzēja teikt, tu esi mana un gaidīsi, gaidīsi, kamēr es atgriezīšos, aptvēris dzīvi un nāvi. Tu taču redzi, ka vēl neesmu pietiekami nobriedis dzīvei. Vēl… vēl neesmu tik viengabalains, lai būtu pastāvīgs, neesmu tik drosmīgs, ka spētu izlemt; vēl neesmu veidots no viena gabala kā tu, kā tu. Saki, lūdzama, — ko tu darītu ar tādu bezveida masu? Es pats nezinu, kas no manis iznāks, kur man sākums, kur gals. Kas tev, tu esi mūžīga, tu zini visu, kas nepieciešams, tu zini, ka esi mana, bet es …

Viņš drebēja pie visām miesām, tā runādams.

— Pagaidi, un es ieradīšos un teikšu: tā, nu es piederu tev. Ak, māsa, saprotiet, viņa to zināja, viņa aptvēra, kaut arī es neko netiku teicis! Tāpēc viņa arī sacīja: nē, šoreiz ne, nākamreiz. Tas nozīmē, ka man jāatgriežas, vai ne? Sakiet, sakiet pati — tas taču nozīmē, ka viņa mani gaidīs, vai ne? Tāpēc viņa arī neatvadījās, tāpēc es neredzēju, kā viņa aizgāja. Es atgriezīšos, un abas puses sakļausies kopā kā dzīve un nāve; tā, nu es piederu tev. Nav nekādas citas īstas un veselas dzīves, vienīgi tā, kurai jābūt. — Viņš dziļi nopūtās — kā cilvēks, kurš nometis bezgala smagu nastu. — Saplūdīs vienuviet mīlestība, dzīve un nāve, viss, kas manī ir nepieciešams un neapstrīdams. Es piederu tev, nule tikai esmu savā vietā; īstā neapšau- bāmība ir piederēt kādam.. Es atradu pats sevi, visu sevi, atklādams, ka piederu citam cilvēkam. Paldies dievam, paldies dievam, beidzot esmu galā!

Nē, laidiet mani, es nevaru gaidīt, es atgriežos. Bet viņa tikai pasmaidīs: tā, nu es piederu tev; es vairs nebaidīšos, neatteikšos no viņas, es nāku, es nāku; zinu, ka viņa jau rauj vaļā lentītes un pogas savām drēbēm. Pasteidzieties, zināt, ka man jāatgriežas! Un to jūs saucat par vētru? nieki, esmu redzējis, kas ir ciklons, zinu, kas ir viesuļu stabi; šis vējiņš ir par vāju, lai aiznestu mani neceļos. Vai tad neredzat, ka viņa traucas manos apskāvienos, pieliecas un lido; piesargies, mēs sasitīsimies ar pierēm un zobiem, piesargies, tu krīti uz manis, es uz tevis, cik tu esi nepacietīga, kā piekļauj mani pie saviem pleciem! — Pēkšņi viņš sāka murgot drudzī. — Ko šis pilots lido tukšumā? Māsa, sakiet viņam, ka tur nekā nav, sakiet, ka jāgriežas uz otru pusi! Jeb vai ne, ejiet pie viņas, pavēstiet viņai, pastāstiet, ka es atgriežos! Jūs taču zināt, ka viņa gaida! Dieva vārdā lūdzu, pasakiet, ka esmu ceļa, lai tikai pilots atrod vietu, kur nolaisties; rakstīt nevarēju, jo nezināju, kur viņa ir… — Viņš pievērsa man izmisušās, šausmu pilnās acis. — Ko… kāpēc jūs tā… kāpēc nesakāt viņai neko? Man jālido aplī — kā burvju lokā, bet jūs tikai mirkšķināt acis un negribat viņai neko teikt, jo… — Pēkšņi viņš sāka pārvērsties, galva apsieta ar pārsaitēm, pats drausmīgi trīc, un es sapratu, ka viņš smejas. — Es zinu, jūs esat ļauna, skaudīga, pretīga mūķene; jums dusmas uz viņu, jo viņa ir mīlējusi. Neapskaudiet viņu; jums jāzina, ka es arī šai ziņā toreiz nogāju neceļos. Varbūt tāpēc es rīkojos kā gļēvulis, saprotiet mani. Zināt, ka citreiz …

Žēlsirdīgā māsa vērās vienā punktā ar skumjām, pazemīgām acīm.

— Tad viņš sāka kliegt zaimus; likās, it kā ar viņa muti runātu pats sātans. Viņš virda aiz lamu vārdiem un bezkaunībām… Dievs, esi man žēlīgs! — Viņa pārmeta krustu. — Pats briesmīgākais, ka šie vārdi nāca no lelles, kurai nebija ne mutes, ne acu. Mani pārņēma tādas bailes, ka es uzmodos. Es zinu, ka man vajadzēja ņemt rožukroņi un aizlūgt par viņa dvēseli, bet es iegāju palātā un izmērīju viņam temperatūru. Viņš gulēja nemaņā, temperatūra bija četrdesmit un trīs desmitdaļas: viņu kratīja drudzis.

Šodien viņam tikai trīsdesmit astoņi un septiņas desmitdaļas; viņš murmina drudzī, un pārsietās rokas nemierīgi taustās pa segu.

Vai nezināt, māsa, ko viņš saka? — hirurgs jautā. Žēlsirdīgā māsa papurina galvu, lūpas viņai cieši sakniebtas.

Viņš saka «jesr», — iejaucas vecais no otras gultas.

— Jesr.

Yes, sir/ hirurgs attapās. Tātad angliski.

Vēl viņš saka «maņjana», — vecais atceras. — Maņ- jana vai maņana. — Vecis sāka aizsmacis ķiķināt. — Ma- ņana, maņana. Kā bērns autiņos. — Viņam tas likās ārkārtīgi smieklīgi, viņš vai aizelsās no smiekliem, rīklē viņam gārdza; vajadzēja viņu apsaukt.

Un vēl līdz šim nekādu ziņu, kas ir šis pacients. Rakstnieks zvana trīs reizes dienā:

Hallo, vai nezināt kaut ko tuvāk par viņu?

Nē, neko nezinām.

Un sakiet, lūdzami, — kā viņam klājas?

Nu, vai pa tālruni var paraustīt plecus? Pagaidām vēl dzīvs.

Pēcpusdienā temperatūra slīd uz leju, bet pacients (vismaz tas, kas no viņa redzams) kļūst vēl dzeltenāks un sāk žagoties. Vai nu aknas ievainotas, vai viņam dzeltenā kaite, hirurgs lauza galvu un, lai tiktu pie skaidrības, aicina palīgā slavenu terapeitu. Terapeits ir jautrs un sārts večuks, joku pilns un aiz priekiem teju pat apskauj godājamo māsu.

Jā, jā, mēs kopā krietni tikām pastrādājuši, kamēr jūs pārcēla uz hirurgisko nodaļu!

Hjrurgs pusbalsī un galvenokārt latīniski izklāsta slimības vēsturi. Terapeits, mirkšķinādams acis, skatās caur zeltītajām brillēm uz vatē un pārsaitēs satīto augumu.

Dieva brīnumi, — viņš atzinīgi nosaka un apsēžas uz gultas malas. Žēlsirdīgā māsa klusēdama atvelk segu. Terapeits ievelk gaisu nāsīs un paceļ acis. — Diabēts?

Kā jūs to zināt? — hirurgs norūca. — F.s, protams, liku izdarīt urīna analīzi… vai tanī nav asinis. Izrādījās, ka ir arī cukurs. Vai jūs to nosakāt pec ožas?

•— Parasti es nekļūdos, — terapeits sacīja. — Acetonu var pazīt. Mūsu ars medica [32] par piecdesmit procentiem ir intuīcija, mīļais.

Es uz to nepaļaujos, — hirurgs atsaucās. — Es tikai… ja kādu redzu pirmo reizi, tad tūliņ jūtu: šo es neoperētu, kaut runa būtu tikai par varžaci. Viņam būs vai nu embolija, vai kas cits. Bet, kāpēc, — to pats nezinu.

Terapeits vieglītēm pārlaida plaukstu un pirkstus pār nemaņā guļošā cilvēka ķermeni.

Es labprāt viņu izmeklētu, — viņš izjusti sacīja,

bet laikam nedrīkst viņu traucēt, ko? — Piesardzīgi, teju pat maigi viņš piespieda sārto ausi pie slimnieka krūtīm, atbīdījis brilles uz pieres. Tāds klusums, ka var dzirdēt mušu sitamies gar loga rūti. Beidzot terapeits uzslējās. — Sirds viņam gan pamatīgi novalkāta, — viņš murmināja. — Tā, mīlīt, varētu daudz ko pastāstīt. Labā plauša nav kārtībā. Aknas palielinātas…

Kāpēc viņš tik dzeltens? — hirurgam izlauzās.

To es pats gribētu zināt, — terapeits domīgi atteica.

Temperatūra tā krīt… Parādiet man urīnu, māsa! — Māsa klusēdama pasniedza trauku; tanī bija dažas lāses bieza un tumša šķidruma. — Sakiet, lūdzami, — terapeits izbrīnā savilka uzacis, — kā jūs tikāt pie šā cilvēka? Ak tā, jūs nezināt, kur viņš nokritis no debesīm. Vai viņu nekratīja drebuļi, kad viņu atveda pie jums?

Kratīja, — māsa atbildēja.

Šķita, ka terapeits skaita līdz pieci.

•— Piecas, vislielākais, sešas dienas, — viņš murmināja.

Tas diezin kā nav iespējams. Vai viņš varēja atlidot uz šejieni… teiksim, no Rietuinindijas… pa piecām vai sešām dienām?

Diezin, — hirurgs apšaubīja. — Tas gandrīz izslēgts. Ja nu vēl viņš lidotu pār Kanāriju salām vai tamlīdzīgi.

Tad jau tas nav izslēgts, — terapeits pārmetoši aizrādīja. — Kur tad citur viņš būtu varējis saķert fiebre amarilla [33] ? (viņš izrunāja «amariļja» it kā ar sevišķu baudu.)

Ko saķert? — Hirurgs nesaprata.

Tijphus icteroides. Dzelteno drudzi. Esmu redzējis visā savā mūžā tikai vienu tādu gadījumu — pirms trīsdesmit gadiem Amerikā. Patlaban viņam ir phase trom- peuse\ kas pāriet nodzeltēšanas stadijā.

Hirurgs nelikās īsti pārliecināts.

Paklausieties, — viņš vilcinoties ierunājās, — bet vai tā nevar būt Veila slimība?

Bravo, kolēģi! — terapeits izsaucās. — Var. Gribat, lai to pārbaudām pie jūras cūciņām? Tas būtu kaut kas manam pinkainajam asistentam, viņam ārkārtīgi patīk mocīt jūras cūciņas. Ja cūciņa paliks sveika un vesela, tad man būs taisnība. Bet man šķiet, — viņš kautri piemetināja, — ka es nekļūdos.

Bet kāpēc?

Terapeits noplātīja rokas.

Intuīcija, draugs. Rīt temperatūra atkal celsies un iestāsies vomilo negro [34] . noteikti atsūtīšu to jaunekli, lai iztaisa asins analīzi.

Hirurgs mulsi pakasīja pakausi.

Bet… paklau — kas ir sarkanais drudzis?

Sarkanais drudzis? A, fievre rouge. Tas ir Antiļu drudzis.

Tas ir tikai Antiļu salās?

—- Antiļu salās, Rietumindijā, pie Amazones. Kāpēc tā jautājat?

Tāpat vien, — nomurmināja hirurgs un pašķielēja uz žēlsirdīgo māsu. — Bet dzeltenais drudzis sastopams arī Āfrikā, vai ne?

Nigērijā un apkārtnē, bet tur tas ieklīdis. Ja runā par dzelteno drudzi, tad man prātā nāk Haiti vai Panama — visa šī ainava, palmas un pārējais.

Bet kā viņš varēja ar šo drudzi nokļūt šeit? — hirurgs prātoja. — Inkubācijas periods ir piecas dienas, vai ne? Un pa piecām dienām… Tad viņam vajadzēja lidot visu laiku.

■— Lidoja arī, — terapeits noteica tā, it kā tas būtu tīrais nieks. — Laikam bija sasodīti jāsteidzas, vai ne? Velns zina kas viņu ta trenca! — Terapeita pirksti straujā tempā bungoja pa gultas galvgali. — Manuprāt, viņš jums vairs nepateiks, kas viņu tā dzinis. Sirds viņam pārāk slikta, un viņš ir daudz ko pārcietis.

Hirurgs viegli pamāja un ar skatienu izraidīja žēlsirdīgo māsu ārā.

Es jums kaut ko parādīšu, — viņš sacīja un atsedza slimā gurnus: pašos cirkšņos bija redzamas puslokā cietas, baltas rētas — viena garāka, četras īsākas. >— Varat pataustīt, cik tās ir dziļas. Visu laiku domāju, kā tās varējušas rasties…

Nu, un?

Ja viņš dzīvojis tropos, tad tās iecirta ķepa — plēsīga zvēra ķepa. Redzat, cik konvulsīvi sažņaugušies nagi. Tīģera ķepa būtu prāvāka, šī izskatās pēc jaguāra,,, tātad runa ir par Ameriku.

Redzat nu! — Terapeits uzvaroši nošņaucās kabatas lakatā. — Viņa biogrāfija sāk noskaidroties. Ločus: Rie- tumindija. Curriculum vitae: mednieks un dēku meklētājs…

•— Un arī jūrnieks. Kreisajā delnā zem apsaitēin iete- tovēts enkurs. Cēlies no tā saucamajām labākajām aprindām: viņam diezgan šauras pēdas …

Vispār, es teiktu, ķermenis ir inteliģents, Anamnēze: žūpa, izteikts alkoholiķis. Ielaista plaušu kaite, kura nesen atkal atsākusies, redzams, aiz drudža, kurš radies infekcijas ceļā. Zināt, man ar to sarkano drudzi pilnīgi pietiek.— Terapeita acis mirdzēja priekā. — Un ar aizdziedētu tropu framboziju [35] . Ak, kolēģi, tas man atsauc atmiņā paša jaunību! Svešas zemes, indiāņi,, jaguāri, saindētas bultas un pārējais. īstas dēkas! Klaidonis, kurš dodas uz Rietum- indiju, — kāpēc? Kāds velns viņu trenc uz turieni? Droši vien dodas bez mērķa, cik varam spriest no likteņa uzspiestiem pasta zīmogiem. Dzīve tur ir ērmīga un nemierīga, sirds priekš viņa gadiem neticami nokausēta, viņš dzer aiz izmisuma un aiz diabētiķa slāpēm.., Kolēģi, es redzu viņa dzīvi kā uz delnas. — Vecais ārsts domīgi pakasīja degungalu. — Un tad šī pēkšņā un straujā atgriešanās, šī bezprātīgā dzīšanās pēc kaut kā… un teju pat mērķa tuvumā viņš ņems un nomirs ar dzelteno drudzi, kas viņam pielipis no niecīga, sīciņa Stegomijia fasciata [36] , kad viņš pēdējo dienu klīda pa tropiem.

Hirurgs papurināja galvu.

— Viņš mirs no smadzeņu satricinājuma un iekšējā asins izplūduma. Atstājiet man šo diagnozi.

—< Dzeltenais drudzis pie mums ir retums, — terapeits neatlaidās. — Novēliet viņam, kolēģi, slavenu nāvi, lai viņš atstāj šo pasauli kā reti sastopams un ievērības cienīgs pacients! Vai tad šis apsaitētais vīstoklis, kam nav rie sejas, ne vārda, nav noslēpuma iemiesojums? — Terapeits saudzīgi apsedza nemaņā guļošo pacientu. — Tu jau mums vēl šo to pastāstīsi, nabadziņ, kad taisīsim sekciju, bet tad jau tavai dzīvei būs pienācis gals.

XI

No rīta temperatūra pacēlās pāri par trīsdesmit astoņiem grādiem, pārsaitēs pie lūpām ir tumšas it kā no asinīm. Pacients ir dzeltens, kā to varēja gaidīt, un ar viņu acīm redzami iet uz beigām.

Nu, — hirurgs apvaicājās žēlsirdīgajai māsai, — vai šonakt nekā nebija, viņš jums nerādījās sapņos?

Žēlsirdīgā māsa kategoriski pakratīja galvu.

Nē. Es lūdzu dievu, un tas palīdzēja. Un bez tam, — viņa drūmi piezīmēja, — es iedzēru trīs bromurālus.

Ienāca otra māsa un teica, ka pacientam trešajā palātā, kuram bijis abscess uz kakla, esot drudzis un žagas, viņš neko nerunājot un gurstot acīm redzot. īgni kurnēdams, hirurgs steidzās uz gaišreģa palātu tā, ka baltais pārvalks plīvoja vien. Gaišreģis gulēja, acis aizvērtas, tievais deguns patētiski vērās griestos.

Nu, kā jums var gadīties drudzis? — hirurgs uzsauca. — Parādiet! — Temperatūra bija pāri trīsdesmit astoņiem grādiem; hirurgs pikti noņēma pārsējumu, bet brūce bija tīra, skaista, nekāda iekaisuma. Vispār it nekādu slimības pazīmju, vienīgi žagas un mazliet dzeltenīgi acu baltumi.

Hirurgs klīst pa gaiteni un atkal iegriežas sestajā palāta: tur pie pacienta Iksa gultas stāv izdaudzinātais terapeits ar četriem jauniem ārstiem baltos plitvalkos un izrunā «fjebrc amariļja» ar lielu baudu.

Kolēģi, — viņš uzrunāja liirurgu, — neko nevar darīt, jums jādalās šinī pacientā arī ar mums, internistiem. Tāds rets un interesants gadījums! Pagaidiet vien, drīz te ieradīsies vesela fakultāte ar visiem zinātnes spīdekļiem; jums vajadzēja uzcelt pārjumu virs viņa gultas un uzlikt ar skujām apvītu uzrakstu: «Esiet sveicināti!» — vai ko tamlīdzīgu. — Viņš nošņaucās kabatas lakatā, it kā ragā pūzdams. — Ar jūsu atļauju noņemsim viņam pāris pilīšu asiņu. Pan ordinator, pasakiet panam asistentam, lai noņem slimniekam asinis!

Saņēmis tādā ceļā šādu rīkojumu, pans asistents, stalts, garmatains jauneklis, kurš stāvēja izcilajam terapeitam pie kreisās rokas, pieliecās pie slimnieka apakšdelma un noslaucīja to ar vati.

Kad atbrīvosieties, — hirurgs noburkšķēja terapeitam, — tad jūs uz mirkli palūgšu.

Taču vecais ārsts vēl nebija izsmēlis savu jūsmu par dzelteno drudzi un runāja par to ari tad, kad hirurgs ieveda viņu gaišreģa palātā.

Tā, — hirurgs noteica, — un tagad pasakiet, kas viņam vainas!

Vecais pans nospurcās un ķērās pie pacienta ar visām savām īsajām komandām un taustīšanu, kas piederējās viņa mākslai. Izelpot, neelpot, dziji ievilkt elpu, apgulties, teikt, ja sāp, un tā tālāk. Beidzot viņš apstājās, pārdomās pakasīja degungalu un aizdomīgi lūkojās pacientā.

Kas tad viņam ir? — viņš teica. — Itin nekā nav, viss kārtībā. Smags neiropāts, — viņš bez ceremonijām piezīmēja. — Bet, kāpēc viņam temperatūra, to es nezinu.

Re nu, — hirurgs bruka virsū gaišreģim. — Un tagad pastāstiet, kādus jokus jūs taisāt!

Itin neko, — gaišreģis mēģināja liegties. — Tikai varbūt tas ir sakarā ar to gadījumu.

Ar kādu gadījumu?

Ar to cilvēku no lidmašīnas. Es taču visu laiku par viņu domāj.u … Vai viņam vel ir drudzis?

Jūs viņu redzējāt?

Nē, — gaišreģis murmināja, — es tikai domāju par viņu… tas irt koncentrējos uz viņu. Redzat, tas ir kontakts. Briesmīgi mokoši.

Viņš ir gaišreģis, — hirurgs pasteidzās paskaidrot. — Vai vakar jums drudža nebija?

Bija, — gaišreģis atzinās, — bet… es pārtraucu kontaktu, un temperatūra krita. To var regulēt ar gribas palīdzību.

Hirurgs jautājoši paskatījās uz terapijas spīdekli, bet tas burzīja bārdiņu un prātoja.

Bet sāpes, — viņš pēkšņi iejautājās, — vai nekādās sāpes nejutāt? Es domāju, tās sāpes, kuras jūt tas otrais pacients.

—• Jutu, — gaišreģis atbildēja it kā neomulīgi un nelabprāt. — īstenībā tās bija gluži garīgas sāpes, tikai lokalizētas zināmās ķermeņa vietās. Grūti to precīzi noteikt, — viņš bikli taisnojās, — bet es sauktu tās par psihiskām sāpēm.

Kur? — terapeits prasīja.

Šeit. — Gaišreģis rādīja.

Ahā, vēdera dobuma augšdaļāl Teicami, — vecais terapeits apmierināts nosacīja. — Un šeit, pakrūtē?

Tāds spiediens un nelaba jušanās.

Ļoti labi, — terapeits nopriecājās. — Vairāk nekā?

Briesmīgi sāp galva šeit, pakausī… un mugura. It kā pārsista.

Coup de barre,] — vecais ārsts līksmoja. — Mīļais draugs, tas ir coup de barre\ Jūs to lieliski attēlojāt! Tas ir dzeltenais drudzis. Viss, kā grāmatā rakstīts.

Gaišreģis sabijās.

Bet tas taču… Jūs domājat, ka esmu to kaut kur saķēris?

Kur nu! — Terapeits smīnēja. — Esiet bez bēdu, pie mums tāda oda nav! Suģestija, — viņš atbildēja uz hir- urga jautājošo skatienu un acīmredzot domāja, ka ar šo vārdu viss pienācīgi izskaidrots. — Suģestija. Un es nemaz nebrīnītos, ja viņam urīnā būtu mazliet olbaltuma un asiņu. Par histēriķiern nav ko brīnīties, — viņš piemetināja, — tie izstrādās tādus trikus… Pagriezieties pret gaismu!

Bet man tā asaro acis, — gaišreģis protestēja. — Nevaru skatīties uz gaismu.

Viss kārtībā, puis, — terapeits viņu uzteica. — Pilnīga klīniska aina, draugs. Diagnostiķim jūs būtu zelta vērts, jūs protat labi novērot. Tas ir, novērot sevi. Jūs būtu labs pacients. Taisni neticami, cik daudzi cilvēki nemāk noteikt, kur un kas viņiem sāp.

Šī uzslava gaišreģim acīmredzot glaimoja.

Un šeit, pan dakter, — viņš nedroši rādīja, — man tā kā smeldz.

Epigastrisks simptoms, — lielīja terapeits, it ka eksaminētu centīgu studentu. — Teicami.

Un mutē tāda sajūta, — gaišreģis atcerējas, — it kā viss būtu uztūcis.

Vecais pans atkal pērkonīgi nošņauca degunu.

—- Redzat nu, — viņš uzrunāja hirurgu, — te mums būtu visi Febris flavae [37] simptomi. Mana diagnoze apstiprinās. Un ja padomā vien, — viņš sentimentāli piezīmēja,

ka es trīsdesmit gadus neesmu redzējis dzelteno drudzi… Trīsdesmit gadi — tas ir ilgs laiks.

Hirurgs nejutās tik apmierināts un, pieri saraucis, vērās gaišreģī, kurš gulēja bezspēcīgs un nokausēts.

Jums šādi eksperimenti nenāk par labu, — viņš stingri sacīja. — Es jūs šeit nepaturēšu, brauciet uz mājām. Jūs sev iedvesīsiet visas slimnīcas kaites. Vārdu sakot, pievāciet savu zobu suku un… — Viņš norādīja uz durvīm.

Gaišreģis piekrītoši un grūtsirdīgi palocīja galvu.

Es jau te neizturētu, — viņš klusu atzinās. — Jūs nevarat iedomāties, kā tas izsmeļ spēkus. Ja viņš… tas nezināmais, tas Ikss, būtu pie samaņas, tad varētu visu izjust noteikti, skaidri kā … kā melnu uz balta. Bet tāda dziļa nemaņa… — Gaišreģis nogrozīja galvu. — Baismīgs, teju pat bezcerīgs darbs. It nekā noteikta, nekādu aprišu… — Viņš to parādīja ar tievajiem pirkstiem.

Turklāt vēl viņa drudzis un tāds juceklis zemapziņā … Viss sajucis un nesakarīgs. Un bez tam — te visur jūtama viņa klātbūtne, visi par viņu domā — jūs, māsas, visi. — Gaišreģa sejā izpaudās dziļas, koncentrētas ciešanas.

Man jāiet projām, citādi sajukšu prātā.

Terapeits klausījās ar interesi, galvu piešķiebis.

Vai jūs kaut ko uzzinājāt par viņu? — viņš kā garām ejot ievaicājās.

Gaišreģis apsēdās un ar drebošiem pirkstiem aizsmēķēja cigareti.

So to. <— Viņš atvieglots izpūta dūmus. — Lai ko es uzzinātu, visur būs neskaidrības un tukšas vietas. — Viņš atmeta ar roku. — Uzzināt, tas nozīmē — pastāvīgi sadurties ar visādiem noslēpumiem. Ja gribat zināt, vai cs sadūros ar jautājumiem un neskaidrībām, tad teikšu: jā, šo to esmu uzzinājis. Zinu, jūs gribat, lai jums to pastāstu, tikai negribat jautāt. — Uz mirkli viņš pārdomās aizvēra acis. — Es grrbu no tā atbrīvoties. Ja izstāstīšu, tad varēšu atlikt savas domas uz ilgu laiku, kā jums labpatiktos izteikties. Cilvēks nekad netiek vaļā no tā, par ko klusē.

gaišreģa stāsts

Gaišreģis apsēdās gultā, pievilcis kalsnos ceļgalus pie zoda, izģindis un grotesks savā svītrainajā pidžamā, un šķielēja kaut kur tukšumā.

Man vajadzētu paskaidrot jums savu metodi un dažus izejas punktus, — viņš svārstīdamies iesāka. — Pieņemsim, ka jus iedomājāties apli — vara stieples apli. — Viņš uzzīmēja to gaisā. — Aplis ir redzams priekšmets. Mēs varam to iztēloties abstrakti, varam definēt matemātiski, bet psiholoģiski aplis ir kaut kas redzams. Ja jums aizsietu acis, jūs varētu sataustīt stiepli un teiktu, ka tas ir aplis. Jūs varētu apli sajust. Ir cilvēki, kuri ar aizsietām acīm var pateikt no dzirdes, kāda forma ir priekšmetam, kurš skan. Viņi dzirdētu apli, ja pa to uzsistu ar rundziņu. Un, ja pa šo stiepli līstu domājoša muša, tad arī viņai būtu pilnīgi skaidra apļa nojauta. Jums jāsaprot, cik cieši saskaras šīs tīri fiziskās nojautas ar cilvēka garīgo stāvokli, kurš pilnīgā tumsā jūt, ka tuvumā ir aplis. Jut bez redzes, dzirdes vai taustes palīdzības. Pilnīgi skaidra apļa nojauta. Es jums teikšu, ka, šādi izslēdzot fizisko .^uztveri, jūs daudz skaidrāk nojautīsiet tieši apli, nevis materiālu, no kā tas taisīts, jo forma — nevis materiāls — ir psiholoģiska kategorija. Un, ja es runāju par sajūtu, tad nedomāju par pieņēmumu vai uzminējumu, bet par pilnīgi precīzu, radikālu, es teiktu, mokoši skaidru uztveri; bet formulēt šo uztveri un izteikt vārdos kā atziņu ir grūti, ārkārtīgi grūti…

Gaišreģis apklusa.

Kāpēc es, piemēram, izvēlējos tieši apli? — viņš murmināja. — Redzat, es aizsteidzos priekšā pats savam stāstām. Noslēgta loka sajūta. Tropu paralēles un reizē dzīves veids. — Viņš noliedzoši pakratīja galvu. — Nē, tā nekas neiznāks. Es zinu, ka jūs abi esat noskaņoti pret telepatiju. Pareizi. Telepātija ir aplamība, mēs nevarām neko iepazīt, kas atrodas tālu; priekšmeti jātuvina: zvaigznes ar astronomiskiem aprēķiniem, matērija ar analīzi un mikroskopu; un, ja mēs izslēdzam juteklisku uztveri, tad varam kaut ko tuvināt ar koncentrēšanos. Es pielaižu, ka ir priekšsajūtas, sapņi, parādības un vīzijas; pielaižu, bet noraidu un noliedzu kā metodi. Es neesmu vīzionārs, bet analītiķis; patiesā īstenība mums neparādās redzamā veidā, pie tās jātiek ar precīzu darbu, analīzi un koncentrēšanos. Jūs atzīstat, ka cilvēka smadzenes ir analīzes ierocis, bet noraidāt domu, ka tas var būt kā linza, kura tuvina priekšmetus, kaut mes nekustamies no vietas un neatveram acis. Apbrīnojama linza, kuras spēks mainās atkarīgi no koncentrēšanās un gribas. Apbrīnojama tuvināšanās, kura nenotiek ne telpā, ne laikā, bet izpaužas tikai jūsu sajūtu un atziņu intensitātes pakāpē. Apbrīnojama griba, kura ievieš jūsu apziņā no jūsu gribas neatkarīgus priekšmetus. Jūs domājat ar priekšstatiem, kuri ir ārpus jūsu gribas, radušies ārpus jums, un jūs nevarat tos ietekmēt. Jus tikai koncentrējat uz tiem savu uzmanību. Kad jūs skataties, kad klausaties, uztverat ar saviem orgāniem, ar saviem nervu centriem lietas un paradības, kuras ir ārpus jums, atceraties atmiņas, kuras ir ārpus jums un neskar jūsu «es». Tas ir tikpat dabiski kā redzēt vai dzirdēt, tikai jums trūkst uzmanības un ieraduma.

Hirurgs nepacietīgi sagrozījās krēslā, bet gaišreģis to acīmredzot neievēroja; viņš ar baudu klāstīja savas pamācības, māja ar degunu un rokām un vai ķērca pašapmierinātā pārliecībā.

— Uzmanība! — viņš sacīja un pielika pirkstu pie deguna. — Es nupat teicu — domas, atmiņas, priekšstati, jūtas. Tie ir rupji un nepareizi psiholoģijas termini, bet es lietoju šos aplamos apzīmējumus tikai tāpēc, ka jums tie ir parasti. īstenībā, kamēr es tā uztveru, es uztveru apli, nevis materiālu, no kā tas taisīts; es izjūtu un uztveru cilvēku visumā, nevis viņa atsevišķos pārdzīvojumus, priekšstatus un atmiņas. Saprotiet, — viņš teica, saraucis pieri un pūlēdamies atrast īstos vārdus, — tas ir abstrakts cilvēks, kurā patlaban ir viss, kas viņš ir bijis un ko kādreiz darījis, tikai nevis notikumu secībā, bet kā … kā … — Viņš rādīja ar rokām gaisā it kā kādu kopēju summu. — It kā jūs uzņemtu filfriā cilvēka dzīvi no dzimšanas līdz pat pēdējam brīdim, uzliktu šos kadrus citu uz cita un reizē parādītu uz ekrāna. Kāds juceklis, jūs teiktu. Jā, jo tagadne un pagātne, saplūdušas kopā, visu apsedz — un paliek tikai dzīves aprise, kaut kas neaprakstāms un bezgala savdabīgs, kāda īpaša aura, kurā ieguldīts viss… — Viņa deguns traģiski pastiepās. — Viss, arī nākotne, — viņš izdvesa. — Šis cilvēks nedzīvos.

Hirurgs nospurcās. Viņš to arī zināja. Un droši.

Mēģināšu paskaidrot jums to uzskatāmāk. — Gaišreģis sakopoja spēkus. — Teiksim, te ierodas cilvēks ar izcili jutīgu ožu — gadās tādi ļaudis. Vispirms viņš saostu kopīgas, diezgan nepatīkamas un visai sarežģītas smakas; ja viņam piemīt spēja ar ožu novērot, viņš sāktu analizēt šo kopējo smaku, atšķirtu slimnīcas, hirurģijas, tabakas, urīna, ēdienu, mūsu triju un mūsu māju smakas un varbūt atklātu arī, ka pirms manis uz šīs lāviņas ir nomiris kāds vecs virs — laikam pēc nieru operācijas.

Hirurgs sarauca pieri.

Kas jums to teica?

Neviens, tikai jūs nepazīstat ožas intelektu. Kas prot koncentrēties, tas var sadalīt doto simultāno iespaidu sastāvdaļās vai hronoloģiskā secībā. Ja jums no kādas personības ir pietiekami spēcīgs, pietiekami skaidrs un viengabalains iespaids, tad jūs ar zināmām analīzes un loģiskas domāšanas spējām varat izvērst šo iespaidu par secīgām viņa biogrāfijas ainām. No dzīves kopīgās aprises varat deducēt atsevišķus gadījumus. Es teiktu, ka tas ir apmēram tas pats, kas dabūt atsevišķus saskaitāmos no galīgās summas, kura radusies, saskaitot veselu rindu skaitļu. Jūs teiktu, ka tas ir bezcerīgs uzdevums. Jā, tas ir grūti, bet bezcerīgi nav, jo jums jāzina, ka pēc iekšējās būtības četrinieks, kurš radies, saskaitot divus divniekus, nebūt nav tas pats, kas četrinieks no četriem vieniniekiem vai no vieninieka un trijnieka.

Viņš sēdēja uzkumpis, un skriemeļi uz viņa muguras slējās kā izpūrusi sekste.

Baismīgi, — viņš vaidēja, — tas bija baismīgi, šī nemaņa un drudzis! Jo vairāk es viņā iegremdējos, jo dziļāk iegrimu murgos un delīrijā. Tas ir, es ne, es biju nomodā, bet jutu sevī visu to nemaņu un drudzi. Saprotiet, man vajadzēja to izjust sevī, citādi… citādi es nebūtu varējis to aptvert un nekas nebūtu iznācis. — Viņš drebēja, viņa izdilusi seja pauda tādas ciešanas, ka uz viņu bija sāpīgi skatīties. — Lauzties cauri šai baismīgajai nemaņai, šim haotiskajam fiziskajam delīrijam, kurā miesīgās sāpes peld kā ledus šķembas … un pie tam vienmēr, vienmēr, vienmēr uzsvērti skaidri, neatlaidīgi izjust visu šīs dzīves apveidu… — Viņš piespieda dūres pie deniņiem, izbolīja acis un vaidēja: — Ak dievs, ak dievs, tā var prātā jukti

Terapeits nokāsējās un izvilka no kabatas karameļu kārbiņu.

— Nu, draudziņ, ņemiet, — viņš noburkšķēja. Tas bija liels gods, kuru retais bija izpelnījies, vienīgi smagi slimie ar spilgti izpaustām klīniskām pazīmēm.

XIII

Gaišreģis kļuva mundrs, sūkāja karameli un sēdēja, sakrustojis kājas kā turks vai skroderis.

— Es paskaidrošu jums to savādāk, — viņš sacīja, — tikai brīdinu, ka tas būs tikai salīdzinājums. Ja liksiet kamertonim skanēt «la», tad atsauksies «la» skaņa uz kokles vai klavierēm un saviļņosies, kaut mums nedzirdams, viss, kas skan šinī «la». īstenībā skanēsim arī mēs, ieklausīdamies un atkārtodami šo skaņu; muzikāli vērīgi ir tie, kuri prot ieklausīties paši sevī. Iedomājieties, ka dzīve ir kāds akords, ka cilvēks skan, skan viņa domas, atmiņa, zemapziņa; arī viņa pagātne skan vienā vai otrā brīdī; tas ir ārkārtīgi sarežģīts un bezgala polifonisks akords, kurā piedalās arī bijušais, pastāvīgi skandinot un atbalsojot pamata un blakus toņus; pagātne iekrāso tagadnes skaņas. Iedomājieties, ka arī mūsu iekšienē rodas tādi paši viļņi, kamēr mēs atrodamies kādā kontaktā ar cilvēku, kurš raida pasaulē noteikta biežuma svārstības — kā ikviens no mums, ikviens no mums; rezonanse var būt vājāka vai stiprāka atkarīgi no mūsu noskaņošanas, no mūsu jūtīguma un uzmanības un no minētā kontakta intensitātes. Rezonanse var būt tik vārga un neskaidra, ka mēs to nemanām, vai var būt tik spēcīga un dziļa, ka mēs dzirdam tikai to, tikai to rezonansi, kura mums raidīta. Bet, kad mēs arī nedzirdam šo skaņu, tā emocionāli izpaužas mūsu simpātijās vai antipātijās, neskaidrās un neizskaidrojamās reakcijās, ar kurām mēs instinktīvi atsaucamies uz mums pilnīgi svešiem cilvēkiem.

Gaišreģis bija redzami apmierināts un cītīgi sūkāja karameli šmakstinādams, elpai aizraujoties, kā zīdainis pie mātes krūtīm.

•— Jā, tā tas ir, — viņš pārliecināts apstiprināja. — Mums jāieklausās sevī, jāizpētī savs «es», lai varētu pazīt to kluso, daudzskanīgo vēsti, kuru kāds cits mums sūta. Nav citas gaišredzības kā pašnovērošana; tas, ko sauc par telepātiju, nav uztvere no tālienes, bet no tuvienes, vistuvākās tuvienes, tāpēc grūti pieejama; tā ir lasīšana sevī. Iedomājieties, ka jūs iedarbināt uzreiz visas ērģeļu stabules, reģistrus un pedāļus; tas būtu apdullinošs skaņu haoss, bet tad jūs aptvertu šā instrumenta elpu, vērienu, spēku un cildenumu. Nē, jūs ne ar kādu analīzi nespētu atklāt, kas agrāk uz šīm ērģelēm spēlēts, jo (vismaz mūsiļ ausīm) ērģelēm nav atmiņas, kura iekrāsotu to skaņas. Tā pirmā, tā nedalītā rezonanse, ar ko atbildam uz kāda cita svārstībām, tā vispirms ir vēriena, dzīves sj)ēka un cildenuma izjūta … pilnīgi noteiktas un vienreizejas telpiskas formācijas izjūta, un šinī formācijā izveidojusies tā dzīve ar savu atmosfēru un perspektīvu … — Gaišreģis mazliet apjuka. — Re nu, kā visu sametu kaudzē: ērģeles un perspektīvu, redzi un dzirdi. To visu ārkārtīgi grūti izskaidrot. Mūsu vārdi ir mūsu izjūtu — redzes, dzirdes, taustes — nepilnīgs atspoguļojums; nav iespējams izteikt to, kas šiem jutekļiem nepieejams. Tāpēc esiet pacietīgi, pani!

Nekas, — terapeits uzmundrinoši sacīja. — Šāda priekšstatu un uztveru nomaiņa ir tipiska dažu halucinācijām radniecīgu garīgu satricinājumu pazīme. Turpiniet vien, tā ir klīniski pareiza aina.

Raksturīgi ir tas, — gaišreģis turpināja, — ka, analizējot šo viengabalaino uztveri, jūs iegūsiet pavisam citu dzīves ainu nekā to, ko sniedz pieredze. Pieredze veido dzīvi no atsevišķiem faktiem; minūtes un stundas veido dienu, dienas veido gadu, stundas un dienas ir dzīves būvmateriāls. Cilvēks sastāv no pieredzes, jūtām, īpašībām, rīcībām un izpausmēm. Viss sastādīts no sīkiem gabaliņiem, kuri kopumā atgādina veselo; taču, ja gribam šo veselo kaut kā iztēloties, tad mēs īstenībā saucam atmiņā tikai lielāku vai mazāku virkni šo gabaliņu, tikai epizožu grēdu, atsevišķu sīkumu kravu. Teiksim, jūs esat atraitnis, vai ne? — viņš uzrunāja terapeitu. — Atcerieties savu nelaiķi sievu, kuru no sirds mīlējāt, ar kuru ceturtdaļgadsimta dzīvojāt laimē un saticībā, un es jums pateikšu, kas jums uzpeld atmiņā. Viņas nāve, grūtā cīņā par dzīvību, jūsu bezspēkā nolaistās rokas, lādot savu medicīnu; viņas paraša atgriezt grāmatu ar matadatu, ar ko jūs veltīgi karojāt; diena, kad viņu ieguvāt, laimīgā diena, kad abi lasījāt gliemežvākus kaut kur pie jūras.

Tas notika Rimini, — vecais pans aizkustināts noteica un atmeta ar roku. — Viņa bija laba sieviete.

Bija. Bet, ja jūs pat stundām ilgi atcerētos viņu, jums nāks prātā tikai vesela virkne dažādu sīkumu, daži teikumi, dažas epizodes … Tas ir viss. Tāds ir jūsu priekšstats par jums vistuvākā cilvēka dzīvi.

Vecais terapeits noņēma brilles un cītīgi slaucīja tās; hirurgs uzsvērti meta gaišreģim ar acīm. Nevajag, nevajag, pārmainiet tematu!

Jā, — gaišreģis paklausīgi atbildēja un pilnā sparā devās citā virzienā. — Pieredze mums nespēj sniegt citu priekšstatu; mēs nekad neuztveram cilvēku vai viņa dzīvi visumā, tikai tādus nesakarīgus gabaliņus un mirkļus un, paldies dievam, tos pašus lielākoties palaižam garam neievērotus. Veltīgas pūles, no tā nevar ne izveidot, ne iztēloties veselu dzīvi. Griezieties atpakaļ, es saku, griezieties atpakaļ! Pamēģināsim iziet, loģiski iziet no priekšstata par viengabalainu, noslēgtu dzīvi, kas nav sadalīta pagātnē un tagadnē. Tas ir vareni, — viņš izsaucās un sajūsmā teju pat sāka plēst matus. — Iedomājieties upi, veselu upi, nevis līkumotu līniju uz kartes, bet īstu, ūdeņiem bagātu upi, visu to ūdeni, kas kādreiz plūdis starp tās krastiem, tad jūsu priekšstats aptvers ari tās izteku un jūras ūdeņus, visas pasaules jūras, mākoņus, sniegu un garaiņus, mirušo elpu un varavīksni debesīs, to visu — un šī upe kļūs par visu ūdeņu plūdumu pasaulē. Cik tas lieliski, — viņš aizrautībā elsoja, — kada neaptverama īstenība! Cik tas skaisti un satricinoši — uztvert dzīves izjūtu, dzīvības izjūtu, cilvēka izjūtu visā viņa augumā un diženumā! Nē, nē, nē, — viņš daudzināja, mādams ar pirkstu, — šo viengabalainību nevar skaldīt dienās un stundās, nevar izmainīt atmiņu sīkumos, bet to var sadalīt likumsakarīgi, pēc iekšējiem iemesliem, kas atgādina uzceltas velves un sastāda vienotu dzīves celtni; te nav nejaušības, viss ir nepieciešams un ārkārtīgi skaists, te viss izpaužas iemeslu un seku sakarībā. Nav īpašību, nav notikumu, ir tikai radoši spēki, — viņš izdvesa, — un to cīņa un līdzsvars nosaka cilvēka darbības sfēru.

Viņa lūpu kaktiņos parādījās putas, viņš izskatījās baismīgs, pat novājējis aiz satraukuma.

Nu, nu, — noburkšķēja vecais terapeits un izvilka pulksteni. — Un tagad, draudziņ, uz piecām minūtēm at- gulstieties un aiztaisiet muti! Aizveriet acis un elpojiet dziļi un lēni!

XIV

Gaišreģis atvēra acis un dziļi nopūtās.

Vai var turpināt? Tas patiešām iedarbojas uz nerviem. — Viņš pārvilka ar roku pār seju. — Labi vēl, ka tas pagaidām skar to cilvēku, kas nokritis no debesīm … Kā lai viņu sauc?

Mēs viņu dēvējam par pacientu Iksu, — hirurgs sacīja.

Gaišreģis apsēdās.

Pacients Ikss, jā. Ja gaidāt, ka pateikšu, kā viņu sauc, kas viņš ir un no kurienes ieradies, tad jau iepriekš brīdinu, ka neko tādu nezinu. Tie ir sīkumi, no kuriem maz kas atkarīgs. Lielāko daļu savas dzīves viņš nodarbojies ar ko citu, nevis ar to, kas bijusi viņa profesija. Es jūtu, ka viņa dzīvei milzu vēriens, daudz plašuma, daudz jūras, bet viņš nav bijis ceļotājs. Saprotiet, ceļotāja dzīves plašums ir izmērāms, bet šeit… Viņam nav mērķa, nav stingra izejas punkta, no kura var sākt mērīt atstatumus un noteikt virzienus.

Gaišreģis saīdzis mirkli klusēja.

Nē, nē, jāsāk citādi. īstenībā būtu jāsāk ar viņa nāvi, kura drīz vien iestāsies, un jākāpjas atpakaļ, kā virvi vijot. Cēzara dzīve sākās tad, kad radās Cēzars, nevis krunkains, brēcošs zīdainis. Dzīves stāstu vajadzētu sākt no cilvēka pēdējā elpas vilciena, lai aptvertu, kā veidojusies viņa dzīve un kāda nozīme tam, ko viņš pārdzīvojis. Tikai ar nāvi noslēdzas cilvēka jaunība un nākšana pasaulē. — Viņš noskurināja galvu. — Bet es nevaru, nevaru. Kāda nelaime, ka mēs tveramies pie laika kategorijām!

Piemēram, — viņš pēc brītiņa atsāka, — ja es jums teikšu, ka viņš nav pazinis savu māti, tas skanētu kā biogrāfijās sākums. Taču man tas nav sākums, bet gara, grūta atceļa noslēgums. Viņš guļ nemaņā un neko neapzinās, bet šinī nemaņā, šīs tumsas bezdibenī dziļi, dziļi mīt vientulība, un pār viņa nemaņu nenoliecas neviena ēna. No kurienes radusies, no kā cēlusies šī iekšējā vientulība? Jāiet atpakaļ pie priekšmetu, pie dzīves sākuma, kur ir viņa pamestības izteka. Viņš bija vienīgais dēls un nepazina māti. Nekur nebija rokas, pie kuras viņš varētu pietverties, neviens viņam neteica: «Nekas, nekas, noskūpstīšu vainiņu, un sāpes pāries.» Dīvaini gan, cik ļoti viņam tā trūcis dzīvē! Nebija balss, kas viņu mierinātu: «Nekas, tas pāries, neraudi, esi mierīgs, rotaļājies tālāk. Te ir roka, turies pie tās!» Tādas rokas nebija, tāpēc viņš nekad, saprotiet, nekad nevarēja pie tās pieķerties … — Gaišreģis bezcerīgi nogrozīja galvu. — Viņš bija stiprs, bet nepacietīgs. Viņam nebija pie kā turēties.

Vientulība, — viņš turpināja. — Viņš meklē vientulību, lai nebūtu šķelšanās starp viņu un apkārtni. Viņš mēģina izkausēt savu iekšējo vientulību kā ledus gabalu bezgalīgajos jūru vai svešu zemju plašumos. Viņam vienmēr vajag kaut ko pamest, lai vientulībai būtu ārēji iemesli. Tā viņu nekad nav atstājusi… — Gaišreģis sa- drūma. — Bet kur viņa ģimene? Kāpēc tēva roka nav aizstājusi mātes roku? Tas jājautā viņam pašam. Jāieskatās šinī cilvēkā, kas viņā ir tik durstīgs un ērcīgs. Viņš necieš cilvēkus un taisni meklē izdevību sadurties ar viņiem; viņš nenoguris jūt, ka viņam jāaizsargājas, viņš vienmēr ir konfliktā… Atpakaļ! Atpakaļ pie bērna, kuram nav mātes un kurš ved slēptu un nežēlīgu cīņu ar tēvu! Viņi abi nevar saprasties. Atraitnis grib pavēlēt un audzināt savā un mātes vietā, viņš divkāršo savu autoritāti un izmanto to sīkumaini, bezjūtīgi, ar pedantisku pie- siešanos; bērns neatvairāmi pretojas, un šis protests nostiprinās viņā kā ilgstošs psihisks reflekss. Visu mūžu viņš nespēj atbrīvoties no konflikta ar sabiedrību, „ar kārtību, disciplīnu, pakļautību un tā tālāk; līdz pat savai nāvei viņš it kā vēl cīnās ar savu tēvu.

Gaišreģis runāja iekaisis, sažņaudzis dūres, Jt kā viņā pašā noritētu šī nešpetnā cīņa.

— Interesanti, kā šie divi antagonistiskie spēki, vientulība un konflikts, saduras visā šā cilvēka dzīvē! Vientulība sadragā konfliktu, konflikts sadragā vientulību: neuzveic ne viens, ne otrs, par spīti vientulībai, viņš nekļūst par vientuļnieku; visi cīņas satraukumi un izlēeieni nesniedz viņam uzvaras prieku, jo vienmēr viņu moka vientulības sajūta. Viņš ir domīgs un nesaticīgs, straujš un bezpalīdzīgs; jūs teiktu, ka viņš ir nepastāvīgs, bet šī nepastāvība ir divu savā starpā karojošu spēku emocionāla izpausme.

Aprēķināsim, kas viņā atbilst vientulībai. Sapņainība un ilgas pēc miera. Rezignācija, padevība liktenim, gribas trūkums. Laiskums un melanholija. Bezmērķība, pasivitāte un trulums. Apātija, jā. Un kas ir konfliktu pusē: neapmierinātība, uzņēmība, dedzīgs un izdomas bagāts prāts, godkāre, tiepība un stūrgalvība, patvaļība, impulsi- vitāte un tā joprojām. Tā kā jūs gribat noteikt cilvēka būtību, nu, tad savienojiet šīs pretrunīgās īpašības! Cilvēks būs vai nu laisks, vai uzņēmīgs, vai svītrains, te pārsvarā viens vai otrs — jā? Jūs nekad nesapratīsiet cilvēku, ja tikai uzskaitīsiet viņa īpašības. Nav nekādu īpašību, ir spēki, spēki, kuri cīnās savā starpā, noteic vai kavē; cilvēks pats, dzīvodams savā tagadnē, nezina, ka vismazākā kustība, kuru viņš nupat izdara, ir spēku sekas, kuri šaudās caur visu"viņa dzīvi kā zibeņi, izlīdzinot sasprindzinājumu starp dzimšanu un nāvi.

Iedomājieties cilvēku, kas klīst no vienas vietas uz otru, no salas uz salu, kur acis rāda un gadījums aizved: to viņš dara aiz laiskuma un vienaldzības, bez mērķa, meklēdams vientulību un stūrīti saviem apātiskajiem sapņiem. Bet to pašu viņš var izdarīt aiz nepacietības, mīdīdamies uz kuģa klāja kā nemierīgs zirgs stiliņā: ātrāk nokļūt citā vietā, izbaudīt ko citu, tad pamest to un steigties uz nepazītu pasaules daļu. Tā ir viena pati karte, kuras aprises var sakrist, bet tās ir divas pasaules, divi dažādi visuini; viens pieder cilvēkam, kurš cērt kokus, ceļ mītnes un dibina plantācijas, otrs — dīkdienim, kurš blenž uz palmu galotnēm, baudīdams savu vientulību un ciezdams no tās. Es, iedams pa pacienta Iksa pēdām, atradu šīs divas pasaules, kuras nelīdzinās viena otrai; tās uzplūst viena otrai kā priekšmeti sapnī. No tās vienas pasaules, kurā cītīgi cērt un tēš kokus, uz mani raudzījās otra pasaule, skumja un gurdena cilvēka seja, kurš atklājis, ka viss ir nīcīgs; un atkal spiežas cauri pirmā pasaule, kurā steidzas, kliedz, ceļ un taisa dievs zina ko un velns zina kam. Tā… tā nebija īstenība, — gaišreģis izdvesa, — tie bija murgi, tā bija groteska; vienu īstenību cilvēks var pārdzīvot, bet divas var tikai rēgoties; tam, kurš klaiņo vienlaicīgi divās pasaulēs, nav pamata zem kājām, viņš Iekrīt tukšumā, kur nav ar ko izmērīt savu kritienu, jo zvaigznes krīt reizē ar viņu. Paklau, — viņš iesaucās, »- šis cilvēks nekad nav bijis pilnīgi īsts un aizvadījis lielāko daļu sava mūža kā sapni.

XV

Gaišreģis apklusa, satraukti šķielēdams uz saviem pirkstgaliem.

Kur viņš dzīvojis? — hirurgs-jautāja.

Tropos, — gaišreģis murmināja. — Salās. Jūtu kaut ko tumši brūnu kā dedzināta kafija, asfalts, vaniļa vai nēģeru āda.

Un kur dzimis?

Tepat, kaut kur tepat. — Gaišreģis izdarīja nenoteiktu kustību. — Pie mums, Eiropa.

Un kas viņš bijis?

Liekas, uzraugs. Cilvēks, kurš kliedz uz pārējiem.—

Gaišreģis sarauca pieri, it kā ko atcerēdamies. — Bet sākumā viņš ir bijis ķīmiķis.

Kur?

Cukura fabrikā, — gaišreģis atteica, it kā sarūgtināts, ka var jautāt par kaut ko tik acīm redzamu. — Pieņemams darbs, vai ne? Cilvēks ar divām dažādām 'pasaulēm. Ziemu kampaņa, traukšanās, klaigas, bet vasaru klusums, fabrika nestrādā, tikai laboratorijā kāds darbojas. Vai sapņo. — Viņš ar pirkstu uzzīmēja sešstūri. — Jūs taču zināt, kā ķīmijā raksta formulas? Kā sešstūri — un katrā stūrī burti. Vai kā starus, kuri krustojas un izzarojas …

Tās ir strukturālās formulas, — terapeits paskaidroja. — To sauc par stereoķimiju. Zināt, tā uzskatāmi attēlo atomu saistību molekulās.

Gaišreģis it kā pamāja ar degunu.

Jā. Iedomājieties, ka viņam šīs formulas izveido tādu kā tīklu. Viņš raugās tukšumā un redz, ka tās saplūst un izceļas, savijas un krustojas. Viņš uzzīmē tās uz papīra un sirdās, ja viņu kāds iztraucē. Ziemu ne, ziemu ir darbs, trauksme un nepacietība, bet vasaru — tāda saules pielieta fabrikas laboratorija, dedzināta cukura saldenais aromāts… Viņš sēž ar pavērtām lūpām un blenž tukšumā uz šīm formulām; kaut kas līdzīgs bišu šūnām, kur sešstūri saplūst vienā virknē. Tas nav nekas plakans, tā ir triju vai četru dimensiju platība; tas parādās, kad viņš grib to uzzīmēt uz papīra. Un tāda tveice… var dzirdēt, kā muša dūc, sizdamās pret rūti.

Gaišreģis domīgi mirkšķināja acis, piešķiebis galvu.

Tas nav tikai viens mirklis — tās ir nedēļas un mēneši … nezinu, cik gadu. Viņš joprojām cenšas konstruēt šo ķīmisko periodu, šo formulu celtni, kuras savienojas un papildina cita citu. Tie vairs nav reāli un_ pazīstami ķīmiski savienojumi, iespējams, pat fiktīvi; tās ir neesošas un jaunas kombinācijas, kuras piepildītu tukšos laukumus ķīmijā; jauni, vēl nepazīstami «izo» — izomēri un polimēri, — gaišreģis nedroši izrunāja, — polimēri un poli- valcnti, kuri viņu noved pie negaidītiem atomu savienojumiem. Viņš sapņo par šiem iedomātajiem ķīmiskajiem savienojumiem un to potenciālajām iespējām. Tur ir medikamenti, krāsvielas, nebijušas smaržas, sprāgstvielas, plastmasas, ar kurām var pārvērst pasaules izskatu. Viņš pieraksta burtnīcu pēc burtnīcas ar benzola, skābju, cukuru un sāļu formulām, kuru vēl nav pasaulē, bet kuras izkristalizējušās ieņems savu vietu ķīmijas sistēmā. Viņš aizvien vairāk sāk ticēt, ka var paredzēt un aprēķināt nezināmus molekulārus savienojumus, tāpat kā Mendeļejevs aprēķināja nezināmus elementus. Turklāt viņu pārņem prieks, ka viņš apgāž un sagrauj laikmetīgo zinātni, — atkal šis konflikta un protesta motīvs. Viņš sāk laboratorijā mēģinājumus ar šiem hipotētiskajiem molekulu savienojumiem, bet nekas neizdodas, ar fabrikas laboratoriju nepietiek. Viņš paņem divas trīs formulas, kuras, kā viņam šķiet, ir redzamas kā uz delnas, tikai tehniski jārealizē, un iet pie pasaulslavena ķīmijas zinātnes spīdekļa ieteikt tās viņam un pārliecināt šo zinātnes korifeju, ka jāizdara plaši izdomātais eksperiments.

Gaišreģis paraustīja stūrainos plecus.

Protams, viņu sagrāva. Zinātnes korifejs ar paris vārdiem satrieca drumslās jaunā ķīmiķa hipotēzes. Aplamības, tas nav iespējams. Jūs droši vien nezināt tāda un tāda darbu, izlasiet to un to monogrāfiju. Un beidzot augstsirdīgā labvēlībā: «Varat palikt pie manis, došu jums kādu darbu, teiksim, palabot deglampiņu daktis vai apkalpot filtrus. Ja būsiet pacietīgs un iemācīsieties strādāt kā zinātnieks!…» Taču pacients Ikss nebija pacietīgs

un negribēja iemācīties zinātniski strādāt; viņš aizgāja, kaut ko burkšķēdams, un aizbēga no savas ķīmiskās gaisa pils drupām tādā steigā, ka… ka atjēdzās tikai uz gluži citas pasaules sliekšņa, kur nēģeri labsirdīgi un gluži nezinātniski vieza platos zobus.

Gaišreģis pacēla pirkstu.

—< Lai nebūtu pārpratumu: šis zinātnes bonza rīkojās pareizi un godīgi, jo sargāja zinātni no diletantiem. Viņš labprāt būtu pieņēmis pierādītus faktus, bet noraidīja, principiāli noraidīja hipotēzes, kuras vispirms būtu ieviesušas zinātnē pārāk daudz nekārtības un nedrošības. Viņam vajadzēja noraidīt pacientu Iksu; zināt, ka dzīvē nekas nenotiek nejauši un uz labu laimi, bet visu nosaka nepieciešamība.

Hirurgs, acīmredzot baidīdamies, ka gaišreģis atkal pievērsīsies abstraktiem tematiem, pasteidzās apvaicāties:

Vai viņš vairāk nenodarbojās ar ķīmiju?

Nē, vairāk ne. Viņam trūka iekšējās balss, kura teikt u: «Nieki, pāries, rotaļajies vien tālāk!» Katra katastrofa viņa dzīvē bija galīga un nelabojama. Kad pēc dažiem vārdiem sabruka viņa ķīmijas celtne, viņu pēkšņi ar pārvarīgu spēku sagrāba iedzimtā vientulības un pamestības sajūta — saprotiet, teju pat apmierinājums, ka viņš pārcietis tādu traci, tādu baigu sagrāvi. Viņš noglabāja burtnīcas, pat aci tām neuzmetis, pameta cukura fabriku, lai kņada būtu vēl lielāka; pašu pārņēma šausmas par šo tukšības un nīcības izjūtu un vēl vairāk par to, ka īstenībā viņam tik labi šinī apvērsumā, un viņš laidās lapās.

Viņš bija jauns, — hirurgs piezīmēja, — vai tad viņam nebija …

Bija.

Meitene, vai?

Jā.

Viņš to mīlēja?

Jā.

Iestājas klusums. Gaišreģis, aptvēris ar rokām ceļgalus, aizvēra acis un saērcināts nosvilpās.

Neiešu jau jums visu stāstīt, — viņš beidzot izteica caur zobiem. — Neesmu viņa biogrāfs. Protams, arī viņa mīlestībā bija vientulība un protests; protams, viņš iznīcināja to kā visu savā dzīvē: aiz tiepības un tāpēc, ka aizgāja savā vientulībā. Kāda postaža! Tagad var apsēsties un noskatīties uz pārpalikušajām drupām. Bērnībā viņš mēdza noslēpties pieliekamā ar visādām grabažām, tur viņu neviens nevarēja atrast, tur viņš bija viens pats — un viņa protests izgaisa vientulībā. Viens un tas pats dzīves rokraksts. — Viņš kaut ko zīmēja gaisā. — Tiepība dzen viņu uz priekšu, vientulība atbrīvo. Viņš nebūtu kustējies no vietas, bet protests viņu dzen. Būtu aizstāvējis sevi, bet vientulība atmet ar roku: «Kāpēc, par ko?» Atkal sākas klīšana.

Gaišreģis pacēla galvu.

Iespējams, ka viņš bija ģeniāls ķīmiķis. Iespējams, ka viņa idejas būtu pārvērtušas pasauli. Bet vai jūs domājat, ka cilvēkam ar viņa dabu būtu pacietība soli pēc soļa, ar vienu mēģinājumu pēc otra, ar nejaukām kļūdām un neveiksmēm izdibināt un zinātniski pierādīt savu ķīmisko ordinatu pareizību? Viņš stāvēja uz diža atklājuma sliekšņa, bet viņu biedēja plānveidīgs, metodisks, zi- [ nātnisks darbs, kas būtu viņu pavirzījis solīti uz priekšu. Viņam vajadzēja ciest fiasko. Tas bija viņa iekšējais lik- tenis, it kā bēgšana no uzdevuma, kas pāri viņa spēkiem, ļ Ja viņš būtu palicis zinātnieks, tad tāpat klīstu starp mē- ģinājumiem un fantāzijām, no problēmas pie problēmas, [ bez mērķa, nomaldījies pārāk lielā plašumā. Tāpēc viņam patiešām vajadzēja klīst pa jūrām un salām, lai aizstātu | sava gara lielo klaiņošanu. Jūs, — gaišreģis parādīja ar pirkstu uz terapeita pusi, — nupat runājāt par priekšstatu aizstāšanu. Zināt, ka arī likteni var aizstāt un ka dažreiz ārējie notikumi aizstāj daudz dziļākus pavirzienus, kuri noris mūsu dvēselēs.

XVI

Gaišreģis pastiepa roku pēc cigaretes; hirurgs noklikšķināja šķiltavas un pasniedza viņam uguni.

Muchisimas gracias— nomurmināja gaišreģis, dziļi palocīdamies, un pat nepamanīja, ka hirurgs vēro viņa acu zīlīšu reakciju. — Interesanti, — viņš teica, izspļaudams tabakas drusciņas. — Interesanti, kā cilvēku ietekmē viņa apkārtne, tas, ko sauc par ārpasauli. Apkārtne ietekmē viņa iekšējo «es» daudz stiprāk par jebkuru faktoru kopību, kuri nosaka viņa rīcību. Drīzāk jā-

UIc, — viņš svārstīdamies turpināja, — ka pati šī ap- Hrtne it kā izpeld no viņa iekšienes vai to aizstāj viņa tklve… it kā tanī gluži vienkārši īstenotos viņam pie- lemtais liktenis. Jā, pareizi, tā tas ir, ja uzskatām cilvēka dzīvi kā kaut ko veselu, nevis kā nejaušību virteni. Ј Aplūkosim notikum,u ar pacientu Iksu. Neparasta pla- ļUuna izjūta, tanī daudz jūru un dažādu zemju, — sapro- lleĻ tieši plašs un skaitliski liels vientulības daudzums, bieža aiziešana un tas nemiers, kas mudina viņu klejot no vienas vietas uz otru. Cilvēks, kura dvēsele ir sarežģīta, daivo sarežģītos un dīvainos apstākļos. Tveicīgā, saules pkkarsētā fabrikas laboratorija, kurā viņš maldījās starp formulām un rēgainām ainām, ir it kā nojausma par tvei- cigām zemēm, kurās viņš maldīsies, ieelpojot dedzināta cukura aromātu. Kur viņš ir bijis? Man noteikti radies iespaids par Ka Līt ko plašu un aromātisku. Tveice trīsuļo |. ii brūnu lauku. Nerimstoša, skaļa dūkoņa un saraustīts troksnis, klaigas rīkles skaņās, spiedzīgi smiekli un grūstīšanās. Zeme, veidota no letarģijas un drudžaina uzbudinājuma. Un visu laiku jūra, nemierīga, fosforescējoša jūra. Kuģi, kuri ož pēc sakarsēta koka, sveķiem un šokolādes. Gvadalupe, Haiti vai Trinidada.

Kā jūs teicāt? — hirurgs iesaucās.

Ko? — gaišreģis izklaidīgi jautāja.

Jūs teicāt — Gvadalupe, Haiti vai Trinidada.

Es? — gaišreģis nobrīnījās. — Nezinu gan, neesmu domājis ne par kādiem nosaukumiem. — Viņš sarauca pieri. — Dīvaini, ka esmu to teicis. Vai jums nav gadījies kaut ko apzināties tikai pēc tam, kad tas jau izteikts? Tā tas būs noticis. Kuba, Jamaika, Haiti, Puerto- rilfp, — viņš uzskaitīja kā skolnieks, — Marti niķa, Bar- badosa, Antiļu un B … Bahamu salas, — viņš atvieglots nobeidza. — Ak dievs, cik gadus jau neesmu šos nosaukumus atcerējies, — viņš priecājās. — Man tā patika šie eksotiskie vārdi: Antiļi, antilopes, mantijas… — Viņš pēkšņi sastostījās. — Mantiļas, mantiļas, pagaidiet: spāniešu dāmas, Kuba… Viņam vajadzēja būt kaut kur Kubā, — viņš izdvesa. — Man ir tāda … spāniska jušanās, nezinu, kā to pateikt; kaut kas līdzīgs romancei.

Jūs pirmīt teicāt «muchisimas gracias», — hirurgs atgādināja.

Tā? Neko nezinu. — Viņš domīgi pašķielēja sānis. — Redzat, tas rada .tādus savdabīgus apstākļus. Vienā

puse senlaiku spāniešu dzimtas, aristokrātija, pašu pasaule, tradīcijas un lepnums, mantiļas un krinolīni, no otras — amerikāņu flotes virsnieki; kāda sadursme starp šīm abām pasaulēm! Cik tur daudz dažādu rasu un pirm- tautu … pat nēģeru, meža strādnieku, kuri ar zobiem saplosa dzīvas vistas. Vudu, vudu! Pārojošos varžu spiegšana un kurkstēšana, koka dzirnavu ratu rīboņa, maļot cukurniedres, mulatieņu kājas raustās kaisles ekstāzē, viņu spiedzieni un auri, zobi un spīdošie augumi… Cik karsts, cik karsts, — viņš, pārplūdis sviedriem, murmināja; platā pidžama bija pielipusi pie muguras. — Naktstauriņa dūkoņa un sprakšķis, kad tas ieskrien ugunī. Un virs galvas Dienvidu Krusts, kurš atgādina ķīmisku formulu, un tūkstošiem zvaigžņāju, kuri veido debesīs nezināmu un smagi smaržojošu kausējumu formulas.

Un atkal, — viņš pamāja ar izstiepto pirkstu, — tas viss ir ārpus viņa un reizē viņā pašā: laiskums un plosīšanās — akls radošais spēks un miegains trulums, divi drudži, nāvējoša un apaugļojoša uguns. Viss viņā, viss viņā vien. Atkal šīs vardes, kuras pārojas aiz bezgalīgas garlaicības, koka dzirnu klaudzoņas vienveidība, zvēru rēcieni, basu kāju plīkšķi tumsā, meklējot tvanīgu bez- prieka sastapšanos … un baismīgi liesmojošas zvaigznes, un cilvēks šai pasaulē, piesprausts pie zemes kā vabole ar kniepadatu, un atkal kuģis raujas vaļā no enkura ķēdes un vienmuļi šūpojas ostas stāvošajā ūdenī; neatvairāma vēlēšanās aizbēgt no šīm vardēm un šīm dzirnām; sajūta, ka visam vajadzēja būt citādi; bet vai vērts par to uztraukties? Gabaliņi pasaules vai gabaliņi dvēseles: vai nav visviens? Visviens.

Viņš bija alkoholiķis, vai ne? — terapeits jautāja. — Pamatīgs žūpa, jā?

Kas to zina, vai cilvēks dzer aiz vientulības vai aiz protesta, — gaišreģis nenoteikti atbildēja. — Ko viņš nomāc sevī un ko izkausē: vientulības ledu vai nešpetnuma drebošo liesmiņu? Jums taisnība, viņš bija stipri nolaidies: varēja būt varens valdnieks ar resnu purnu, nevis vāļāties, uztūcis no ruma vai izkaltis kā skaida aiz drudža. Kāpēc viņš neradīja sev zelta teļu, kas būtu piesaistījis viņu pie vienas vietas? īpašums padara cilvēku par no- metnieku, padara to saprātīgu. Viņš varēja būt bagāts un baidīties no nāves.

Un vairāk nekā? — hirurgs iejautājās pēc brītiņa.

Gaišreģis pasmīnēja.

Gribat, lai es kaut ko izdomāju, jā? Skaistu kreo lieti, kuru viņš būtu mīlējis. Eksotisku revolūciju, kuras dcļ viņš būtu riskējis ar dzīvību. Plēsīgus zvērus un ciklonus. Aizraujošu notikumu pilnu dzīvi. Ļoti žēl, — viņš Ironiski noteica, — bet notikumi nav mana specialitāte; es skatos uz dzīvi kā uz kaut ko veselu un nespēju jūs iepriecināt ar raibām dēkām. — Viņš bija sapīcis, ka zaudējis domu pavedienu. — Saprotu, jūs interesē brūce ii/, viņa kājas, — viņš murmināja. — Tie ir nieki, tikai ik jaušiba; viņš nebija kaislīgs mednieks un nemeklēja sali aiikumu briesmās. — Gaišreģis sarauca pieri un šūpojas, pulēdamies atcerēties. — Viņam uzbruka plēsoņa, Kuru medīja citi, — viņš beidzot izsaucās, priecīgs, ka licis vaļā no šī nepatīkamā sīkuma. — Tiesa, viņš daudz Ko izbaudījis dzīvē, bet tas bija tāpēc, ka sākumā viņš Iii i;i ii' pacietīgs un straujš, tad bieži gadās notikumi, kuilis iiepleil/ivo miermīlīga rakstura cilvēki. Vēlāk viņš l.ļiivi I ir i . un Iiiils, viņam sāka vairoties nauda, kaut vii,ii", p ii lo nerupejas; klaiņošana viņu nogurdināja, to alzslāja miegains, apdullinošs domu plūdums. Lielāko daļu karstās dienas viņš pavadīja istabā, elpodams ar pusviru muti, un klausījās, kā mušas sitas pret loga tīklu, veselam stundām, veselām dienām blenza uz griestiem un sienām, kuras klāja tapetes ar tiem pašiem sešstūrainajiem, bišu šūnām līdzīgajiem rakstiem, un vēroja tos bez domām, nekustēdamies.

XVII

-

Interesanti, — gaišreģis prātoja, — kā viņa dzīve šinī vientulības apziņā kļuva noslēgtāka un līdzsvaro- tāka. Laikam bērnībā ap viņu arī bija ar līdzīgām tapetēm aplīmētas sienas, un jau toreiz viņš pazina vientulību. Ja viņš skaļi ieraudātos, ierastos aukle un prasītu, kas viņam vainas, bet tagad te bija veca nēģeriene, kuras nokārušās krūtis sitās kopā kā snaudošas zivis. Iespējams, ka visa viņa dzīve ir sapnis starp šiem simetriskajiem rakstiem; kas gan zina, cik ilgi velkas sapnis — sekundi vai stundu! Viss pārējais tikai parādās, lai izjauktu bārabērna sastingušo vientulību: tētis ar savām pamācībām, skola, jaunība, cukura fabrika un šī skraidīšana, ak dievs, šī veltīgā skraidīšana! Kāda liela,. sarkanzaļi punktota

meža blakts tekalē pa rakstainajām tapetēm — nevis taisni, cenzdamās nokļūt noteiktā vietā, bet te šur, te tur, uz mirkli apstājas un šaudās atkal tālāk; viņš raugās uz to veselu stundu, pārāk laisks, lai pieceltos un aizvāktu to. Un tad — jā, vēl nešpetni un nikni dūc muša, sizdamās ar galvu loga tīklā. Tas ir viss; bet skaņas ārpusē, nēģeru pļāpas, dzirnu klaboņa, palmu sausās šalkas, cukurniedru kūļu švirkstoņa, saules ugunsgrēka sprakstoņa, tūkstošbalsīgā dūkoņa — tas nav nekas, tikai tāda iedoma; jāaizver acis un jāklausās, kā šīs skaņas ieplūst nebūtībā.

Šādā letarģiskā stāvoklī viņam nejauši pagadās pie rokas kāds papīrs vai brošūra, kāda speciāla publikācija; viņš to pārlapo bez intereses un apstājas pie sešstūraina attēla, no kura stūriem izplūst stari ar atomu apzīmējumiem. Ko nu, ko nu, tas jau sen atpakaļ, kad viņu interesēja kaut kas tamlīdzīgs! Taču raksti uz sienas pārvēršas par ķīmijas formulām un it kā smīn; viņš atkal paņem šo brošūru un, savilcis uzacis, pētī zīmējumu un laužas cauri zinātniskajam tekstam. Pēkšņi viņš apsēžas, tad pietrūkstas kājās, skraidā pa istabu un sit sev pa pieri. Jā, jā, tā ir tā pati shēma, tā sasodītā ķīmijas formula, ar kuru toreiz, pirms divdesmit gadiem, — cik sen, ak dievs, cik sen! — ar kuru viņš bija ieradies pie ķīmijas korifeja. «Pan profesor, ja jūs atļautu izdarīt mēģinājumus laboratorijā — plašākā mērogā — ar šo hipotētisko savienojumu.» Profesors pacēla spurainās uzacis kā garas plus- kas. «Aplamība, nav iespējams: jūs nepazīstat tādu un tādu autoritāti, neesat lasījis to un to darbu; esmu zinātniski pierādījis jau sen, ka benzola grupa…» — un tā tālāk. Pacients Ikss skraidā pa istabu un uzbudināts irgo. Un šeit taču melns uz balta, to raksta kāds amerikānis, sak, tas slēpj nebijušas ekonomiskas iespējas … Pacients Ikss apstājas, kā zemē iemiets. Tas taču bija tikai viens posms iespēju ķēdē, viens stūrītis visā celtnē; sešstūri piekļaujas cits citam kā bišu šūnas pēc ģeometrijas likumiem. To viņi vēl nezina, irgoja pacients Ikss, tiktāl vel nav nonākuši; bet tas ir uzrakstīts, viss uzzīmēts un sarakstils tanīs burtnīcās, kuras noglabātas kādā lādītē tanī pieliekamā ar visādām grabažām. Tur bija salauztas rotaļlietas un māmiņas drēbes. Nu jau to visu būs aprijuši termīti. Nē, tur ziemeļos nav balto skudru, tur viss palicis, kā bijis.

Gaišreģis, sēdēdams gultā, sāka šūpot augumu.

— Viņš sēž uz gultas un šūpojas, ar pūlēm atcerēdamies, kācfas bijušas citas formulas un kā tās bijušas sais- iitas. Viņš jau notrulinājies aiz žūpošanas un bezdarbības, aiz gadiem un vientulības; viņš sit ar dūri pa zinātnisko brošūru, it kā gribētu piespiest to padoties; bet ko lai dara, ko lai dara ar šo trulo un stulbo galvu? Ķīmijas lormulu vietā rēgojas Dienvidu Krusts, Eridans, Kentaurs un Hidra. Viņš mēģina visam atmest ar roku, bet dvēselē sēž kā skabarga skaudrs un smeldzīgs nemiers; un tad pēkšņi kā zibens: braukšu uz mājām un uzmeklēšu šīs burtnicasi It kā akmens noveļas no pleciem, viņš jūtas viegls un brīvs. Pieceļas, atver logu mušai, kura nešpetni un izmisīgi sitas pret tīklu, un atbrīvo arī blakti, kura bezcerīgi tekalēja pa sienu.

Gaišreģis, piešķiebis galvu, it kā tīksminājās ar šo ainu.

Interesanti, — viņš turpināja, — ka šo rīcību var izskaidrot divējādi un izskaidrojumi būs dažādi, bet abi pareizi. Kad pacients Ikss tik negaidīti nolēma atgriezties, lad tiklab jūs, kā viņš pats teiktu, ka viņš negrib ļaut

nozagt savu garīgo īpašumu. Viņš sāka ārkārtīgi baidīties par savām burtnīcām, kad redzēja, ka tām var būt zināma vērība. Turklāt tas viss solīja daudz naudas — šis apstāklis Iksam nebija vienaldzīgs, jo viņš nebija vairs jauns. Taču galvenais bija tas motīvs, ka runa bija par viņa mantu, uzsvars bija uz «es», no mums, cilvēkiem, neviens nevar no tā izbēgt. Mēs glabājam savu mantu, savas tiesības, savu darbu tik instinktīvi un kaismīgi kā savu dzīvību.

Bet, no otras puses, — gaišreģis turpināja, pieliecis galvu pie otra pleca, it kā meklēdams tur vajadzīgo redzes viedokli, — tie gan bija tieši vai aktuāli impulsi, es teiktu, tikai iemesli izšķiroša soļa speršanai. Ja raugāmies uz pacientu Iksu no viņa dzīves bilances, tad stāvoklis ir citāds. Galvenais vairs nebija viņa garīgais stāvoklis, bet kaut kas lielāks un svarīgāks: pienākums, no kura viņš bija novērsies, samierinājies ar sakāvi. Viņš nebija izpildījis uzdevumu, kas nebija pa spēkam, izlaidis to no rokām; kopš tā laika viņš dzīvoja neauglīgu, rēgainu, it kā svešu dzīvi; jāsaka, nogāja no ceļa. Jā, to sauc par traģisku vainu un tā patiešām bija viņa vaina, kaut arī viņš nevarēja citādi rīkoties. Un nu viņš atgriežas — vai viņa iekšējā likumsakarība atgriež viņu uz nozaudētā ceļa, jo viņam trūka pacietības un apņēmības noiet to līdz galam. Viņš atgriežas, organiski iznīcināts, saindēts no gurduma narkozes, bet nobriedis. Viņš iepazinis dzīves drausmīgo un neatvairāmo imperatīvu, jo jūt, ka viņam jāmirst. Loks noslēdzas, un viss neizbēgamais piepildās.

Tātad viņš gribēja atgriezties? — hirurgs pēc brītiņa ieprasījās.

Jā, bet pirms tam vajadzēja visu nokārtot, pārdot īpašumu un tamlīdzīgi. Jo ilgāk šie ārējie traucēkļi viņu aizturēja, jo skaudrāka kļuva viņa nepacietība; ar katru dienu steiga kļuva aizvien drudžaināka. Viņš nespēja valdīties, atgriešanās mānijas pārņemts, katra minūte plosīja viņu gabalos; beidzot viņš sapinās, pārtrauca visu un metās atpakaļ, atpakaļ uz turieni, no kurienes bija atbraucis.

Ar tvaikoni? — hirurgs jautāja.

Nezinu. Bet, ja viņu nestu gaismas stars, arī tas viņam liktos neizturami ilgi — un viņš žņaugtu dūres negantā nepacietībā. Viņa atgriešanās patiešām bija tikpat strauja un neapturama kā neprātīgais kritiens.

Es izpētīju karti, — hirurgs piezīmēja. — Viņš varēja lidot caur Floridu un Kanādu uz Eiropu vai caur Na- talas ostu un Dakāru. Taču tā ir tīrā nejaušība, ka viņš dabūjis noīrēt lidmašīnu.

Nejaušība, — gaišreģis nomurmināja. — Nekādu nejaušību nav. Bija nepieciešams ātrāk aizvākties. Viņš atstāja aiz sevis ugunīgu svītru kā meteors.

Bet,,. kāpēc tad viņš cieta avāriju?

Tāpēc, ka jau bija mājās. — Gaišreģis pacēla acis. — Saprotiet, viņam vajadzēja iet bojāl Nekas cits nebija vairs darāms. Pietika jau ar to, ka viņš atgriezās.

XVIII

Ko darīt, ko darīt, kad sirds tik vārga; tā sit ātri, aizvien ātrāk, bet asinsspiediens krīt; drīz vien šī nokausētā sirds it kā aizelsīsies — un beigas. Beigas pacientam Iksam. Kas nolicis puķu pušķīti viņam pie gultas?

— Tagad esot jauns serums pret dzelteno drudzi, — izslavētais terapeits sacīja. — Bet kur lai to ņemam, ko?

CEru viņš mirs no sirds vājuma, tur viņam pat dievs kungs nevar palīdzēt.

Žēlsirdīgā māsa pārmeta krustu.

Šis jūsu gaišreģis, — turpināja vecais korifejs, at- < dies uz gultas malas, — ir kārtīgs psihopāts. Bet viņš

J'ili interesanti parādīja, kā saduras vientulības alkas un nerimstība. Cilvēkam ar nenosvērtu psihi tā ir cikliskas depresijas un ekstāzes sadursme. Tas labi apgaismo pacienta Iksa dzīvi.

Vai mēs daudz zinām par viņu? — Hirurgs paraustīja plecus.

Kaut ko taču zinām, kolēģi, — terapeits turējās pretī. — Sis ķermenis stāsta par daudz ko. Piemēram, ka viņš ilgi dzīvojis tropos, bet nav tur dzimis; saķēris kādu tropu slimību, tātad nav aklimatizējies. Bet sakiet, lūdzams, — kāpēc viņš līdis tādos posta džungļos?

Nezinu, — hirurgs atrūca. — Neesmu gaišreģis.

Es arī ne, bet es esmu ārsts, — vecais pans diezgan dzēlīgi attrauca. — Ņemiet vērā, ka viņš ir bijis ciklisks neirotiķis, cilvēks ar sašķeltu psihi, kurš viegli pakļaujas depresijām …

To jums sastāstīja tas orākuls. — Hirurgs pasmīnēja.

Pareizi, bet patelarie refleksi saka to pašu. Hm, ko es gribēju teikt? Jā, šādam ciklotimiķim ir pastāvīgi konflikti ar savu apkārtni un profesiju; ja viņu pārņem riebums, viņš pamet visu un laižas lapās. Ja viņš būtu fiziski vājāks, tad pasīvi samierinātos ar visu, bet šis tips ir īsts spēkavīrs — jūs ievērojāt, vai ne?

Protams.

—Viņa reakcijām jābūt ārkārtīgi vētrainām, taisni vulkāniskām. Man kā ārstam nevajadzētu to teikt, bet fiziskais vājums daudziem cilvēkiem ir kā smalkas un gudras saites; viņi instinktīvi apvalda reakcijas, lai neievainotos. Bet šim piesargāties nevajadzēja, tāpēc viņš riskēja ar tādu lēcienu … taisnā ceļā uz Rietumindiju, ko?

Viņš bija jūrnieks, — hirurgs atgādināja.

Tas arī norāda uz neatlaidīgu klejošanas tieksmi, vai ne? Kā jums labpatika atzīmēt, viņam ir inteliģenta cilvēka ķermenis; šis Ikss nav piedzimis klaidonis; ja viņš kļuvis par matrozi vai dēkaini, tad tas liecina par smagu lūzumu dzīvē. Kas tas bijis par konfliktu? Tas ir vienalga; šāds vai tāds, bet tas izrietējis no viņa konstitūcijas.

Terapeits noliecās pār sfigmomanometru, kas bija piestiprināts pie slimnieka rokas.

Slikti gan, — viņš nopūtās, — spiediens krīt; ilgi tas vairs nevilksies. — Viņš paberzēja virsdeguni un līdzcietīgi noskatījās uz nekustīgo, vārgi un saraustīti elpojošo ķermeni. — Brīnos gan, — viņš turpināja, — kolonijās taču ir daudz labu ārstu; kā viņi pieļāva, lai fram- bozija viņu tā saēd? Ja nu viņš dzīvojis tādā nostūrī, kur līdz ārstiem pārāk tālu, tad gan; iespējams, ka viņu dziedinājis kāds nēģeru burvis Haiti vai kur citur. Jā, mīlīt, tā nav bijusi civilizēta dzīve. — Viņš skaļi nošņauca degunu un rūpīgi salocīja kabatas lakatu. — Dzīves gājums. Šo to jau varam tur izlasīt. — Vecais pans domīgi palocīja galvu. — Viņš dzēra, viņam vajadzēja piedzerties līdz nemaņai. Iedomājieties pats, tanī klimatā, tanī neizturamajā tveicē… Tā nebija dzīve, tā bija pusnemaņa, prāta aptumšošanās, nepārtraukti murgi…

Mani visvairāk interesē, kāpēc viņš atgriezās mājās, — hirurgs sacīja pašam neparastos runīguma uzplūdos, — kāpēc viņš atgriezās tādā trakā steigā? Jau tas vien, ka lidoja tādā negaisā, it kā nevarētu mazliet nogaidīt… Tāpat tas, ka viņš atveda lidzi dzelteno drudzi. Četras vai piecas dienas pirms avārijas viņam vajadzēja vēl būt tropos, vai ne? Tas nozīmē, ka viņam vajadzēja… es nezinu; burtiski, pārlēkt no vienas lidmašīnas uz otru. Tas ir dīvaini. Visu laiku domāju, ka vajadzēja būt ārkārtīgi svarīgam iemeslam, lai cilvēks atgrieztos tādā tempā. Un še tev — viņš iet bojā šinīs sacīkstēs.

Terapeits pacēla galvu.

Paklau … viņam tik un tā bija jāmirst. Arī bez šīs avārijas. Gals viņam pienāktu tik un tā.

Kāpēc?

Diabēts, aknas… un galvenais — sirds. Tur nekas nebija līdzams. Eh, kolēģi, tie nav nieki — atgrieztiesl Pārāk tāls ceļš. — Vecais pans piecēlās. — Noņemiet, māsiņ, viņam to sfigmometru! Nu jā, viņš ir atgriezies un drīz būs savās mājās. Nu viņš vairs neklejo, viņš ir uz

pareiza ceļa … vai ne, kolēģi?

* * *

«Mīļais dakter, ja Jums būs brīvs brītiņš, tad izlasiet šīs lappuses, kuras te pievienoju. Jau iepriekš pateikšu, ka tanīs runa par cilvēku, kurš nokritis no debe- sīm un kuru slimnīcā iedēvējuši par pacientu Iksu. Jus ieteicat, lai par viņu nedomāju; es nepaklausīju, un tā radās šīs lappuses. Ja uz tabulas viņa galvgalī būtu uz- inkstīti viņa vārds vai Jūs par viņu kaut ko zinātu, tad man prātā nebūtu nācis domāt par viņu, taču viņa fatā- lai incognito nedeva man miera. Tas rāda, cik nejauši un pavirši ir iemesli, kuri ierosina mūsu domas.

Visu laiku domāju par viņu, kas rakstu valodā nozīmē, ka sacerēju par viņu stāstu, vienu no tiem tūkstoš stāstiem, kurus neesmu uzrakstījis un neuzrakstīšu. Tas ir slikts paradums — raudzīties uz cilvēkiem un priekšme- li' iii kā uz iespējamu materiālu stāstiem. Ja kāds pielaiž domās šādu iespēju, tad viņš ir pazudis; viņš, kā mēdz lakt, atrauj līdz galam vaļā savas fantāzijas slūžas, nekas viņam neliedz izdomāt visu iespējamo, jo iespēju sfēra ir neizsmeļama, tā atklājas katrā sejā un notikumā līdz bezgalībai un ielīksmo ar savu plašumu. Bet pagaidiet, apstājieties! Lai kādā virzienā iesiet, jūs sapratīsiet, ka arī šinī fikcijas ceļā var iet droši tikai tad, ja pārbauda katra soļa pareizību. Tā tas ir! tagad jālauza galva, kura no iespējām ir visiespējamākā un patiesībai atbilstošākā, lai to var atbalstīt ar zināšanām un argumentiem, jāapvalda pašam sava fantāzija, lai tā nezaudē to noslēpumaino un pareizo ceļu, kuru sauc par mākslas patiesību. Kāds stulbums — izzīst patiesību no pirksta! Kāda aplamība — izdomāt cilvēkus un notikumus un izturēties pret tiem kā pret patiesiem! Atklāšu Jums metafiziskas ārprā- tibas ideju: pati ticamākā iespēja no visām būtu īstenība. Tā ir visu fantastu uzmācīgā iedoma: dzīties pakaļ īstenībai mūžvecos džungļos. Ja domājat, ka mums patīk sacerēt ilūzijas, tad maldāties; mūsu mānija ir vēl baigāka: mēs mēģinām radīt pašu īstenību.

īsi sakot: trīs dienas (ieskaitot miegu un sapņus) esmu mocījies ar kādas dzīves gājumu, ko esmu bezkaunīgā veidā izdomājis no sākuma līdz beigām. Es neuzrakstīšu šo stāstu tāpat, kā neesmu uzrakstījis daudzus citus, gribu tikai atbrīvoties no tā… Turklāt Jūs zināmā mērā izveidojāt manu varoni no pārsējiem un vates, tāpēc dodu Jums to atpakaļ. Nerunāju par to, ka ieteicāt man laist ziepju burbuļus. Sāds burbulis varētu būt visai spilgts, bet patlaban ir pārāk skarbs laiks, lai varētu apbrīnot košās un mainīgās dzīves krāsas …»

Hirurgs skeptiski pārskaitīja rakstnieka rokraksta lapas, kad atvērās durvis; tanīs parādījās žēlsirdīgā tnāsa un klusēdama pamāja ar galvu uz sestās palātas pusi. Hirurgs nometa rokrakstu un izsteidzās ārā. Tātad gals tuvojas.

Viņš mazliet saviebās, ieraudzījis, ka uz pacienta Iksa gultas atsēdies jaunais garmatis asistents (šie terapeiti sāk man pa galvu dancot!) un tausta pirkstos nemaņā guļošā delnu. Jauna, glīta žēlsirdīgā māsa (arī nav no šīs nodaļas), acīmredzot iesācēja, acis viņai tikai pie asistenta sprogainās paures…

Hirurgs jau gribēja teikt kaut ko nelaipnu, bet asistents, kurš viņu neredzēja, pacēla galvu.

— Pulss nav sataustāms. Nolieciet šeit aizslietni, māsiņ!

rakstnieka stāsts xix

Vispirms atcerēsimies notikumu, kurš dod iespēju atgriezties pie iepriekšējo notikumu virtenes; gribot negribot viss jāsāk no gala, lai varētu rekonstruēt šo stāstu.

Karstā, vētrainā dienā avarēja lidmašīna; pilots sadedzis, pasažieris nāvīgi ievainots un nemaņā. Neviļus jāiedomājas, kā ļaudis saskrien pie šīm degošajām drupām; viņi ir uzbudināti, ka ir katastrofas liecinieki, šausmu pārņemti, cits aiz cita ieteic, ko darīt, bet neviens neiedrošinās pacelt nemaņā esošo, viņus paralizē bailes un fizisks pretīgums. Tikai kad atsteidzas policisti, šim jūklim rodas kāda sajēga; policisti kliedz uz viņiem, liek vienam darīt to, otram ko citu; interesanti, ka ļaudis ārēji nelabprāt, bet iekšēji atviegloti paklausīgi izpilda pavēles. Viņi skrien pēc ugunsdzēsējiem, pēc ārsta, zvana uz ambulanci, tikmēr policisti pieraksta lieciniekus un klātesošie mīņājas godbijīgā klusumā, jo piedalās oficiālā procedūrā. Nekad neesmu bijis tādas nelaimes liecinieks, bet tā mani aizrauj, es arī esmu viens no skatītājiem, skrienu aizelsies pa ežu, lai tikai tiktu tur, cenšos neizmīdīt sējumus (esmu taču laucinieks), šausminos un dodu padomus, izsaku pieņēmumu, ka pilots laikam nav izslēdzis motoru un ka_ uguns jādzēš ar smiltīm; visus šos sīkumus es izdomāju pilnīgi nesavtīgi un veltīgi, jo tie neiederas ne šinī, ne citā stāstā; es pat nevaru palielīties paziņām, ka esmu redzējis lielu katastrofu. Jums nav ne drusciņas fantāzijas; jūs tikai noteicāt «nabadziņš», un ar to jautājums bija izsmelts (nerunājot par jūsu ārsta funkciju). Kāda pareiza un vienkārša reakcija, kamēr es tvarstos ap mokošiem un baismīgiem sīkumiem, kurus pats izdomāju. Es bieži jūtu kaunu, kad redzu, ka ļaudis vienkārši un cilvēciski reaģē uz dažādiem gadījumiem dzīvē, kuri man dod iespēju ļaut vaļu savai neprātīgajai fantāzijai. Skaidri nezinu, vai tā ir šaudīga rotaļība vai otrādi — savdabīga un stūrgalvīga skrupulozitāte; bet (atgriežoties pie mūsu gadījuma) es esmu apkrāvis šo cilvēka nāvīgo kritienu ar tik baigiem un groteskiem sīkumiem, ka aiz kauna un nožēlas esmu gatavs atteikties no visām ārējām detaļām un attēlot lidmašīnas avāriju kā erceņģeļa kritienu ar salauztiem spārniem. Jums tas daudz vienkāršāk: jūs nosakāt «nabadziņš» un it kā pārmetat krustu notikuma vietai.

Šis stāsts jums laikam šķiet tāds kā saraustīts. Fantāzijā pati par sevi šķiet amorāla un nežēlīga kā bērns; viņai patīk briesmīgais un smieklīgais. Cik bieži esmu vadījis savus fiktīvos varoņus pa ciešanu un pazemojumu ceļu, lai varētu viņus jo dziļāk nožēlot! Tādi mēs esam, fantāzijas radītāji: lai varētu cildināt vai pareizi novērtēt cilvēku, mēs uzkraujam viņam grūtu likteni, uzveļam plecos pārmērīgi smagas cīņas un zaudējumus. Bet vai tur patiešām neslēpjas dzīves jēga? Cilvēks, kurš grib pieradīt, l<a nav dzīvojis veltīgi un dīki, loka galvu un saka: «Daudz ko esmu pārdzīvojis!» Labi, dakter, sadalīsim savus pienākumus: jūs, būdams ārsts, aiz mīlestības uz cilvēku ārstēsiet viņa kaites un labosiet viņa fiziskos trūkumus, bet es aiz mīlestības uz cilvēku, būdams rakstnieks, apveltīšu viņu ar kaitēm un konfliktiem un ar pirkstiem dziedēšu viņa brūces, it kā man būtu Peru balzams. Jūs noglāstīsiet šuvi, kura ir tīri un teicami saaugusi, kamēr es drebēdams mērīšu brūces dziļumu. Galu galā varbūt izrādīsies, ka es arī mazinu ciešanas, stāstīdams, cik tās ir sāpīgas.

Es cenšos attaisnot literatūru par tās tieksmi uz traģēdiju un izsmieklu. Tiklab viens, kā otrs ir fantāzijas izgudroti apkārtceļi, lai ar saviem līdzekļiem, ar savām nereālām takām radītu īstenības ilūziju. Pati īstenība nav ne traģiska, ne smieklīga, tā ir pārāk nopietna un bezgalīga. Līdzjūtība un smiekli ir tikai satricinājumi, ar kuriem pavadām un komentējam notikumus ārpus mums. Izsauciet, ar ko vien gribat, lasītājā šo satricinājumu, un viņam radīsies iespaids, ka ārpus viņa noticis kaut kas patiess, jo patiesāks, jo stiprāka ir mākslīgi radītā emocionālā rezonanse. Žēlīgais dievs, kādus trikus un jokus mēs, fantāzijas radītāji, gan neizdomājam, lai tikai pienācīgā nežēlībā satracinātu lasītāja notrulināto dvēselil Mīļais dakter, jūsu cienījamajā un apzinīgajā dzīvē līdzjūtībai un smiekliem nav daudz vietas. Jums neuznāks drebuļi, ieraugot asinīm noplūdušu cilvēku, jūs noslaucīsiet asinis un izdarīsiet visu nepieciešamo. Jūs neņirgāsieties par smieklīgu ar mērci nolējušos cilvēku, bet ieteiksiet viņam noslaucīties, tā apklusinot klātesošo skaļos smieklus, un ar to incidents būs izsmelts. Bet mēs izdomājam notikumus, kuius jūs nevarat iznīcināt, jo praktiski nespējat tanīs iejaukties; tie ir nelabojami un nemainīgi kā vēsture. Aizsviediet šo grāmatu vai pakļaujieties izdomātajiem satricinājumiem un meklējiet aiz tiem īstenību, kas tiem atbilst.

* * *

Te ir tehnisks slēdziens, kas izriet no iepriekš sacītā: ja es eju pa fantāzijas ceļu, tad izraudzīšos satricinošus, neikdienišķus notikumus; vērtēšu fantāziju kā miesnieks liemeni; sensācijām jābūt labi barotām un brangām. Piemēram, cilvēka kritiens, baismīgs negaiss un jūklis, kam nevar vienaldzīgi paiet garām. Ak dievs, kāds bezcerīgs haoss! Ko darīt ar 1iem salauztajiem spārniem un balstiem, kā tos sastiprināt, lai lidmašīna vēlreiz paceltos gaisā kā papīra pūķis, kura auklu es turētu rokā? Uz to var tikai skatīties, elpai aizraujoties, vai kā kārtīgs cilvēks nopietni un līdzjūtīgi noteikt: «Nabadziņš!»

xx

Slasla, ka fantāzija klejojot; varbūt tas dažkārt notiek (tikai ne daiļliteratūrā), bet daudz biežāk fantāzija skrien aši un vērīgi kā medību suns pa svaigām pēdām; taisni elš aiz cītības, rauj sev līdzi un velk mūs te šur, te tur. Jūs esat mednieks un zināt, ka suns, skriedams pa pēdām, savā līčloču gaitā neklejo, bet turas pie tām dedzīgi un neatlaidīgi. Jāsaka, pareizi trenēta fantāzija nav nekāda miglaina sapņošana, bet neparasti centīga un mērķtiecīga rīcība; ja tā apstājas vai met līkumus, tad tikai tāpēc, ka pārliecinājusies par nepareizu virzienu. Kur tu steidzies, nerimstošais šuneli, kam dzenies pakaļ, kāds tavs mērķis? Mērķis? kas par mērķi; skrienu pakaļ kaut kam dzīvam un vēl nezinu, kur to panākšu.

Ticiet man, ka romānus rakstīt ir drīzāk medībām līdzīga rīcība nekā, teiksim, tempļa celšana pēc gatava plāna. Līdz pēdējam mirklim mums gadās visādi pārsteigumi, mēs nokļūstam neparedzētās vietās un tikai tāpēc, ka nelokāmi un neprātigi turamies pie kaut kā dzīva pēdām. Dzenamies pakaļ baltajam briedim un pa ceļam, garām ejot, atklāfam jaunas zemes. Rakstīšana ir dēka, un vairāk es nelielīšu šo profesiju. Nomaldīties nav iespējams, kamēr stingri turamies pie pēdām; kaut mūsu ceļš vestu uz Stikla kalnu vai pakaļ krītošas zvaigznes ugunīgajai svītrai, virziens ir pareizs, un mēs, paldies dievam, neesam zaudējuši īsto ceļu. (Nerunāšu te par grūtībām, kad esam zaudējuši pareizās pēdas, klusēšu par necienīgiem un bezspēcīgiem mēģinājumiem doties tālāk, par atgriešanos bez slavas, kad fantāzija kā nokausēts un apkaunots suns velkas mums nopakaļ, nevis skrien pa priekšu.)

Būtībā jāsaka ta: pie velna ar fantāziju; tā nav vajadzīga un neļaus redzēt tālāk par paša degungalu, ja tās sani neirīc centīga medību suņa aizrautībā. Lai labāk guļ, ja nejūt vēl neredzamu ceļu un, mēli izkārusi, nealkst sekot tam līdz galam. Tas, ko sauc par talantu, lielākoties ir interese vai aizrautība, interese sekot kaut kam dzīvam, sekot pasaules plašumos noklīdušam zvēram. Mīļais draugs, pasaule ir milzīga, milzīgāka nekā mūsu pieredze; to veido saujiņa faktu un vesels kosmoss iespēju. Viss, ko mēs nezinām, ir iespēja, bet katrs fakts ir tikai viena krellīte iepriekšējo un nākamo iespēju rožukroņi. Neko nevar darīt, ja sekojam cilvēkam, tad jālaižas vien šinī izdomu pasaulē, jāizosta visi viņa bijušie un nākamie soļi, jāvajā viņš ar fantāziju, lai parādās visā savā līdz šim neatklātajā realitātē. Vienalga, vai viņš ir izdomāts vai ņemts no dzīves; viņš var būf Ariels vai ielas tirgonis, abi veidoti no .tīra un bezgalīga iespēju materiāla, kurā ietilpst viss, arī īstenībā esošais. Tas, ko sauc par patiesu dēku vai par patiesu cilvēku, mums ir tikai viena no tūkstoš dažādām iespējām, turklāt ne pati likumsakarīgākā un svarīgākā. Jebkura pieredze ir tikai nejauši atvērta lappuse vai uz labu laimi izlasīts vārds Sibilas gudrības grāmatā, bet mēs gribam zināt vairāk.

Es mēģinu jums ieskaidrot, ka, fantāzijas vadīti, mēs pārkāpjam pāri kādas bezgalības slieksnim, mūsu pieredzes neierobežotas pasaules slieksnim, pasaules, kas ir plašāka par mūsu apziņu un ietver sevī neizmērojami vairāk par to, kas mums zināms. Es jums saku, mēs nekad nebūtu iedrīkstējušies spert soli šinī bezrobežu plašumā, ja nebūtu tur ielauzušies negaidot un piepeši, dzīdamies pakaļ kādam, kas no mums slēpjas. Ja kārdinātājs gars mums čukstētu: «Izdomā kaut ko neesošu,» — mēs apmulsti! un atteiktos, nobijušies no tik tukšas un aplamas rīcības; mums būtu bail doties bez mērķa un virziena šinī Mare tenebrarumPajautāsim, kāda jēga cilvēkam, kurš negrib, lai viņu uzskata par nelgu vai krāpnieku, izdomāt kaut ko neesošu. Ir tikai viena atbilde, par laimi, skaidra un nešaubīga: lieciet viņu mierā, viņš citādi nevar; viņš nerīkojas aiz savas gribas, viņu velk, viņš dzenas kaut kam pakaļ, un viņa līčloču ceļš ir nepieciešamības ceļš.

Un, kas ir nepieciešamība, to prasiet dievam, nevis viņam.

* * *

Kāpēc gan esmu ieņēmies prātā cilvēku, kurš nokritis no debesīm, nevis Arielu vai Hekabi? Kas man Hekabel Bet mani var piemeklēt tāds liktenis, ka uz zināmu laiku viņa kļūst man pati svarīgākā pasaulē, ka es cīnīšos ar viņu, kamēr viņa svētīs mani kā eņģelis Jēkabu, un man būs piešķirta žēlastība atrast sevī šīs vecās, aiz raudām uztūkušās sievietes dzīvi un ciešanas. Dievs ar Hekabi; es varbūt aiz vieglprātības neveltīju viņai pienācīgu vērību, bet, kā jau teikts, mani tagad aizņēmis cilvēks, kurš nav sasniedzis savu mērķi. Manuprāt, tur esat vainīgs jūs; toreiz jūs teicāt savā parastajā praktiskumā: «Kāda velna pec viņš lidojis tādā vētrā?» Jā, patiešām — kāda velna pēc? Velns parāvis, kada velna pēc? Pie visiem velniem, kāpēc viņš lidojis tada negaisā? Kādam pārvarīgam un nenovēršamam iemeslam'vajadzēja būt, lai sāktos šis neprātīgais lidojums? Vai te nav jālauza galva un jā- brīnas? Protams, tā ir nejaušība, ja cilvēks iet bojā, bet la nav nejaušība, kad viņš lido, visam par spīti. Skaidrs, Ka aiz kaut kādiem iemesliem viņam vajadzēja lidot; virs šīm drupām, kurās, tāpat kā salauztās rotaļlietās, nav ik 'Kādas jēgas, noslēdzies liels notikums, veidots no ne-jau abas un nepieciešamības. Nepieciešamība un nejaušība li divi trijkāja balsti, uz kura sēž Pitija; trešais balsts ir noslēpums.

Jūs man parādījāt šo cilvēku bez sejas un vārda, cilvēku bez apziņas; apziņa ir pēdējā dzīves pase; kas to nevar uzrādīt, tas ir Nepazīstamais šā vārda stingrākajā un drūmākajā nozīmē. Vai jūs nemocīja doma, ka jūsu pienākums konstatēt viņa personību? To es redzēju no jūsu acīm, kas viņš ir un kur tik ārkārtīgi steidzies; varētu paziņot tuviniekiem, ka viņš atrodas šeit, un tā Izpildīt savu cilvēka pienākumu. Es neesmu tik humāns kā jūs, es nedomāju par viņa šīszemes darīšanām, mani aizrāva detektīva kaisle. Nu mani neviens un nekas nespēs aiz- turēt; palieciet sveiki, man jāseko viņam! Tā kā viņš ir Nepazīstamais, tad es izdomāšu viņu, meklēšu viņu viņa iespējās. Jūs prasāt, kāda man daļa gar viņu? Ja es to zinātu! Zinu vienīgi to, ka esmu aizrāvies ar viņu.

xxi

Uzrakstīju vārdus «detektīva kaisle» un pārliecinājos, ka tas ir pareizi; šī kaisle radās gluži nejauši, un apstākļi tik niecīgi, ka man kauns atzīties. Kad cietušo atveda pie jums, jūs sacījāt, ka viņa papīri laikam sadeguši un kabatās bijusi tikai riekšava sīknaudas — franču, angļu, amerikāņu un holandiešu. Šī sīknaudas kolekcija mani pārsteidza; varētu spriest, ka šis cilvēks bijis visās tanīs zemēs un tāpēc viņam kabatās palikusi neizlietota nauda, bet es pats ceļodams esmu centies vienmēr uz robežas atbrīvoties no pamestās valsts sīkajām monētām, pirmkārt, tāpēc, ka tās vairs nevar apmainīt un, otrkārt, lai nejaucas kopā ar citām. Man ienāca prātā, ka šim cilvēkam tā ir ierasta manta un ka viņš dzīvojis tanīs zemēs, kur šī nauda pastāvīgi ir apgrozībā. Un es tūliņ sev teicu: Antiļu salas, Puertoriko, Martinika, Barbadosa un Kura- sao. Amerikāņu, angļu, holandiešu un franču kolonijas ar metropoļu valūtu.

Psiholoģiski motivējot savu domu lēcienu no sīknaudas saujas uz Riētumiiadiju, atceros, ka:

Todien plosījās stiprs vējš, kurš atgādināja orkānu: asociācija ar Aizvēja salām un izdaudzinātajiem Kārību jūras cikloniem.

Biju sapīcis, nemierīgs, noskaities uz sevi un savu darbu. Tas radīja priekšstatus par klejošanu un ilgas pēc bēgšanas. Skumjas pēc tālām un eksotiskām zemēm; parasti tā ir Kuba, manas nostalģijas sapnis.

Man prātā bija neatlaidīga, mazliet skaudīga doma, ka šis cilvēks atlidojis no tālas tālienes; tā saistās mans sliktais garastāvoklis ar iepriekšējo notikumu.

Beidzot pats šis notikums, lidmašīnas avārija, sensācijā, kura rada teju pal patīkamu satraukumu un reizē tieksmi izpušķot to ar romantiskām izdomām. Tas ir raksturīgi, ka katastrofas ar cilvēku upuriem spēcīgi ietekmē mūsu rotaļīgo fantāziju.

Tas viss noteica manu (kā pašreiz redzu, visai paviršo) hipotēzi, ka šī saujiņa sīknaudas norāda uz Rietum- indijas salām; tobrīd es biju stāvā sajūsmā par savu detektīva asredzību — un man likās skaidrs kā diena, ka šis cilvēks ieradies taisnā ceļā no Antiļu salām; tas mani dziļi saviļņoja, un es jutos apmierināts ar sevi. Kad jūs mani vedāt pie pacienta Iksa, es gāju pilnā pārliecībā, ka redzēšu cilvēku, kas nācis no manām ilgotajām Antiļu salām. Neminēju jums par savu atklājumu, jo baidījos, ka jūs nievīgi nospurksieties — jums ir tāds nepatīkams paradums; man negribējās, lai jūs apšaubītu priekšstatu, kuru es biju tā iemīlējis. Šis cilvēks izskatījās baigs savā nemaņā; viņš šķita necilvēcīgs un mīklains, jo pārsaitēs bija uzlikušas viņa sejai klusēšanas un nezināmības masku; bet man galvenais bija tas, ka viņš ir no Antiļu salām, ka viņš ir cilvēks, kas tur bijis. Tas izšķīra visu. No šā mirkļa viņš kļuva par manu varoni Iksu, kura likteni man vajadzēja uzminēt; es traucos pa viņa pēdām, un tas, mīļais draugs, bija garš un līkumots ceļš.'

Jā, tagad esmu visu noskaidrojis. Nu man ir skaidrs, ka tas, ko uzskatīju par asprātīgu un patiesībai atbilstošu slēdzienu, ir, stingri ņemot, man iepatikusies tukša fantāzija, tāpēc es vairs nevaru rakstīt stāstu par pacientu Iksu. Var izrādīties, ja tas nav jau noticis, ka šis cilvēks ir komivojažieris no Halles vai viduvējs amerikānis, kurš sev iestāstījis, ka tāds enerģisks komersants kā viņš nevar gaidīt divdesmit četras stundas uz labāku laiku. I<āda ;.ara: nabadzība! Es varu sacerēt, ko gribu, tikai ar to norunu, ka pats tam ticu. Ja ir iedragāta mana ticība, ka tas patiesībā varējis tā notikt, tad mana fantāzija kļūst par nožēlojamu un bērnišķīgu diletantismu. Tā, junda jau noskanējusi, tu dumjais un centīgais šuneli; tu veltīgi ostīji nobirušās lapas, izlikdamies, ka uzgājis pēdas, kuru nav vai kuras sen nozaudētas iespēju krustceļos. Tu vēl izliecies, ka ej pa pēdām, jo suņi ir pašmīlīgi; tu vēl spurc pie katras peles alas un pūlies mani pārliecināt, ka taisni to esam meklējuši. Nu, liecies mierā, te nekā nav; tu raugies uz mani ar savām suņa acīm, it kā teiktu: «Vai tad es vainīgs? Tu esi saimnieks, pavēli, kurp jāiet, parādi, ko tu gribi!» Un nu man pašam jāmeklē ceļš, jāmeklē motīvi, kāpēc jāiet uz turieni, nevis uz citurieni. Žēlīgais dievs, iemesli, motivējumi, ticamība — kādas aplamības! Pat suns vairs netic ne man, ne sev un nesaprot, ko no viņa gribu: to, šo, kaut ko citu? Ar tukšām rokām atgriežas saimnieks un suns. Dīvaini, cik vientuļš jūtas cilvēks neveiksmē.

Es teikšu jums tā: ja gribat, lai stāsts sairst jums acu priekšā, tad jāzina, no kā tas veidots. Kamēr tas ir vesels un dzīvs, jūs darba aizrautībā esat gatavs apzvērēt: tā ir pati dzīve, te nav nekādu literāru nieku, es, pani, rakstu aiz skaidra instinkta, pats nezinu, kāpēc, tā ir tira iedoma un intuīcija. Bet, kad stāsts sadrūp gabalos, tad palūkojieties, ka esat to taisījis, cik slīpēti un slepeni esat skubinājis savu iztēli. Ak dievs, kāds konglomerāts! visur rēgojas prāta apsvērumi un izdomātas konstrukcijas; kas tā par mašinēriju! Viss, gandrīz viss ir aprēķināts un iz- spekulēts; viena vienīga montāža un aprēķins. Un es iedomājos, ka viss radies pats no sevis kā sapnī ar vaļējām acīm, bet izrādās, ka tas ir neatlaidīgas konstruktora domas auglis, viņš izmēģina, pārbauda, apsver un paredz. Kad sacerējums ir miris un sašķelts daļās, tad var redzēt tās stieples, to izdomu, visu šo rutīnu un saprāta darba sīkumainību. Un es jums teikšu, ka salauzta mašīna joprojām ir baiga, tanī joprojām slēpjas bezdibenis kā sadragātā dzīvē.

Pat dusmas par neizdevušos darbu nevar salīdzināt ar skumjām par gabalos sadrupušu stāstu. Vai tad nezināt, ka šinīs salauzās ir apglabāta cilvēka dzīve? Nieki, jūs sakāt, šī dzīve bija tikai fikcija, tikai nostāsts, izdomāts laika kavēšanai. Ak, draugs, tas jau ir tas pats dīvainākais, ka nevar droši noteikt, vai šī dzīve bijusi tikai izdomāta; kad noskatos uz to, man šķiet, ka tā ir mana paša dzīve. Tas esmu es. Es esmu tā jūra, un tas cilvēks, tas skūpsts, ko izdveš lūpu tumšā ēna, pieder man, šis cilvēks sēdēja zem bākas uz Hoe, jo es pats esmu sēdējis zem bākas uz Hoe, un, ja viņš dzīvojis Barbadosā vai Bar- budā, tad, paldies dievam, lai slavēts dievs,-man beidzot izdevies nokļūt arī tur. Tas viss esmu es; nekas nav izdomāts, es tikai izsaku to, kas esmu un kas manī norisinās. Un, ja es rakstītu par Hekabi vai par Babilonijas palais- tuvi, tad tur arī būtu es; es būtu vecene, kura vaimanā un plēš ar nagiem savas tukšiem maišeļiem līdzīgās krūtis, es būtu sieviete, kuru plosa izvirtušais asīrietis ar spalvainām rokām un iesmaržotu bārdu. Jā, vīrietis, sieviete un bērns. Ziniet, ka tas esmu es: es esmu tas cilvēks, kurš neaizlidoja līdz mērķim!

xxii

Pietiek, priekšvārdiem beigas, nu varam klejot pa tiem ceļiem, kuros radās mūsu stāsts. Mēs zinām, ka mums dots cilvēks, kurš nav sasniedzis mērķi, un viņa bojāejā traģiski savienojusies nejaušība ar nepieciešamību. Tātad dota nejaušība un nepieciešamība; tā kā neko tuvāku nezinām, tad pieņemsim tās par izejas punktu vai pēdām, pa kurām dosimies; mēģināsim atveidot šo individuālo likteni, izejot no diviem pamatfaktoriem — no nejaušības un nepieciešamības tā, lai tās noteiktu cilvēka galīgo bojāeju likumsakarīgi un pārliecinoši.

Piekrītiet, ka šāds sākums daudz ko sola. Nejaušība, kura nozīmē brīvību un dēkainību, rotaļīgā un neaptveramā nejaušība, pilnības rags, no kura birst iespējas, burvju paklājs: kāds tas ir mainīgs un savdabīgs materiāls, viegls un neatkārtojams, materiāls, kas maigi nogulstas noslēpumainās krokās, materiāls, no kura var izveidot visu, spārni, kuri aiznesīs mūs, kurp vien gribam; kas ir pasakaināks par nejaušību? Un tai pretī stāv nepieciešamība, maskējusies likteņrnāte, pastāvīgs un nemainīgs spēks; nepieciešamība — tā ir rinda un kārtība, skaista kā kolonāde un nelokāma kā likums.

Tā tas ir, jā, tas ir tas, ko gribu un pēc kā alkstu. Pēc nejaušības, kura mani, neuzņēmīgu, no krēsla grūti atrau- jamu mājās tupētāju, aiznestu uz kaut kurieni; pēc ne- jaušības, dēkainas un straujas, pēc traka neprāta, kurš «Izrautu mani virpulī. Mēs novecojam, draugs, un dzīve kļūs mums par garlaicīgu ieradumu. Nu, bet otrs — kategoriskais un neapstrīdamais faktors? Ja mana dzīve būtu pakļauta nepieciešamībai, ja es varētu vienreiz noteikti un nelokāmi sajust, ka visā, ko daru, es izpildu kādu prieekšnoteikumu; paldies dievam, esmu izdarījis tieši to, kass man bija paredzēts. Tad, lūk, šis nepieciešamībai un nejaušībai pakļautais cilvēks būšu es pats; es iešu pa maldu un neizbēgamības ceļiem un maksāšu par to ar visām ciešanām, kādas vien varēšu izdomāt, jo šāda ee|ošana nav izbraukums zaļumos.

Nu, tad dieva vārdā stāsimies pie darba; ja nezināsim, I i tālāk rīkoties, lai mums palīdz nepieciešamība un nejaušība. Ar ko sākt? Kādi būs pirmie vārdi stāstam par cilvēku no Antiļu salām? Sāksim no sākuma: «Bija zēns, kuram nebija mātes.»

Slikti, tā nekas neiznāks. Pacientam Iksam nav ne sejas, ne vārda, nav personības, viņš ir Nepazīstamais. Ja dosim viņam māju un ģimeni, tad pazīsim viņu, tā sakot, no bērna kājas; viņš nebūs nepazīstamais un zaudēs savu galveno un izteiksmīgāko pazīmi. Lai paliktu līdzīgs pats sev, viņam jāsaglabā inkognito; lai viņš ir cilvēks bez izcelšanās un bez dokumentiem. Ievērosim šo noteikumu, turēsimies pie tā, kas mums dots; viņš nokritis no debesim, un tā patiešām ir viņam raksturīga pazīme. Arī mūsu stāstā viņam it kā jānokrīt no debesīm, lai viņš parādītos skaidrā dienas laikā velns zina no kurienes, nejaušības radīts, pilnīgi nobriedis un gluži nepazīstams.

Tātad mums ir personāžs un tā ierašanās; vieta, kur viņš mums parādās, ir jau noteikta iepriekš: tā ir Kuba. Tā varētu būt jebkura Antiļu arhipelāga sala, pat jebkura vieta pasaulē, lai tikai tā atrastos pietiekami tālu. Tālums mums dots tāpēc, ka viņš lidojis sazin no kurienes; šī vieta ir tāla un eksotiska tāpēc, ka tā mums nezināma. Viņa kabatās atrastā sīknauda norāda uz Antiļu salām; tiesa, ir vēl citas zemes, kur angļu, amerikāņu, franču un holandiešu kolonijas ir kaimiņos: tie ir jūras krasti ap Filipīnām, Annamu, Singapūru un Sumatru, un šāda iespēja nebūt nav izslēgta. Man vajadzēja izvēlēties, un es izšķīros par Antiļu salām aiz gluži personiskiem motīviem; es jau stāstīju jums, ka mani tās sevišķi valdzina. Gluži vienkārši man uz turieni vienmēr gribējies aizbēgi; droši vien es nekad tur nenokļūšu, tomēr Antiji dzīvo manā dvēselē daudz spilgtāk par tām zemēm, kurās esmu bijis.

Tādi īsumā ir mūsu stāsta izejas punkti, jānosaka vēl tikai tā terminus ad quemx. Protams, tā ir cilvēka krišana, kurš nav nolidojis līdz galarn. Bet tūliņ rodas svarīgs jautājums: vai viņš lidojis uz kādu jaunu mērķi vai atgriezies? Zinām tikai to, ka viņš ārkārtīgi steidzies, jo lidojis baismīgā vētrā. Jāpieņem, ka cilvēks, kurš dodas uz svešām zemēm un nezināmiem apstākļiem, parasti svārstās, pat bīstas un tas viņu apvalda, turpretim cilvēks, kurš atgriežas mājās, ir ļoti nepacietīgs, viņam svarīgs ir tikai mērķis, bet ceļš ir traucēklis. Es teiktu, ka šis cilvēks steidzās tieši tāpēc, ka atgriezās, un pieņemu to kā patiesībai atbilstošu īstenību. Nerunāsim par to, ka lidotājs var izvēlēties jebkuru virzienu, jo iespējamu un pieņemamu mērķu skai.ts, starp kuriem var izvēlēties, ir neierobežots, bet atgriežoties var lidot tikai uz vienu pašu vietu, jau ceļa sākumā paredzētu mērķi, nepieciešamu un nemainīgu. Atceļš ir tas, kas vienmēr precīzi noteikts. Tā mēs esam tikuši pie stāsta beigām un varam atgriezties pie sākuma.

Sākums ir miglains un neskaidrs kā nejaušība. Darbība norisinās kaut kur Kubā starp bugenvileju dzīvžogiem; kādu vajā, dzirdami revolveru šāvieni, un uz Piena Ceļam līdzīgās takas paliek guļam nepazīstams cilvēks ar asinīm noplūdušu kaklu. Brūce cirsta ar platu nazi, kādu lieto cukurniedru griešanai…

Hirurgs, tiktāl izlasījis, nievīgi nospurcās un nometa rokrakstu uz galda. Aplamības! Pacientam Iksam nav uz kakla nekādas rētas, viena ir virs labās krūts, tikai tur nav vainīgs plats nazis, bet gan stilets. Sīks ievainojums, jo stilets atdūries pret ribu.

XXIII

Darbība norisinās kaut kur Kubā starp bugerrvileju dzīvžogiem; kādu vajā, dzirdami revolveru šāvieni, un uz Piena Ceļam līdzīgās takas paliek guļam nepazīstams cilvēks ar asinīm noplūdušu kaklu. Brūce cirsta ar platu nazi, kādu lieto cukurniedru griešanai. Metrus desmit tālāk guj vēl kāds cits, plati izpletis rokas un kājas kā ma- rionete; viņš ir miris.

Trīs vīrieši noliecas pār ievainoto, klusu lādēdamies, bet viņš jau slejas kājās un murmina:

Ko… ko jūs īsti gribat? Kabaļjēro, nebāzieties man virsū!

Viņš aptausta savu kaklu, saviebjas, pārsteigts blenž uz asiņaino delnu uVi uz trim vīriešiem. Žēlīgā dievmāte, viņš taču ir galīgi pilnā!

Ko tas ēzelis te iepinās! — sirdās viens no trim un kasa pakausi. — [ Que tnierda] [38] puiši, aiznesiet viņu uz māju!

Viņu paķer aiz rokām un kājām un velk pa zemi, šļūkādami ar apaviem; viņiem vienalga, ka ievainotā dibens atstāj putekļos pēdas kā kukurūzas maiss. Elš un velk šo klaidoni pa Piena Ceļu, lai viņš labi izkratās, sašodits!

Viņu noliek otrpus sliekšņa, kāda veča spīdina lukturi viņam acīs un piemin visus svētos, bet mājas īpašnieks, liels vīrs, spriežot pēc sarkanā, niknā ģīmja un nešpetnajām uzacīm, noliecas pār atnesto un prasa, kāpēc tādu cūku esot viņam atstiepuši.

Tas, kurš kasīja pakausi, met, ko māk, ar acīm seņjoram ar spurainajām uzacīm.

Lai viņš neaizbēgtu, jūsu godība! Kad tas kabaļjēro izgāja no šejienes, mēs izdzirdējām ārā šāvienus; aizskrējām paskatīties, un tur gulēja šis slepkavnieks ar revolveri. rokā. Pāris soļu atstatu gulēja tas nelaimīgais seņ- jors. Viņš ir miris, lai dievs viņam žēlīgs!

Pārējie divi klausījās, mutes iepletuši, it kā gribētu ko iebilst; seņjors jautājoši pacēla acis.

Vai skaidri zināt, ka viņš miris?

Garais peons pārmeta krustu.

Beigts kā muša, jūsu godība. Pakausī vismaz trīs lodes. Rokā viņam bija nazis… Laikam ar nazi aizstāvējies, kad šis bandīts viņam uzbruka. Slepkava gribēja aizlaisties, bet mēs viņu saķērām. Jūs esat liecinieki, puiši, vai ne? Sakiet kaut ko, dieva lopiņi!

Nupat jau arī pārējie divi aptvēra, kas un kā, un sāka plati smaidīt: tā tas bija un ne citādi, kā dievs debesīs, jūsu_godība; svēta patiesība, viņš nošāva to kabaļjēro un gribēja šmaukt projām. Un rokā viņam bija pistole.

Varbūt pasaukt policiju, lai viņu pievāc, — ieteica garais un jautājoši paskatījās uz seņjoru.

Seņjors glāstīja zilgano zodu un sadrūmis prātoja:

Nē, Pedro (vai Salvadore — vārdus es neesmu izdomājis), to gan ne. Ja policija viņu meklētu… — Viņš paraustīja plecus. — Tīšuprāt nodot viņu es negribu. Tas nebūs labi. Ieslēdziet viņu kaut kur šķūnī un dodiet viņam iedzert!

Sķeista noplātīja rokas.

Jūsu godība, viņš jau tā pilns līdz ūkai.

Dodiet viņam iedzert, — seņjors nepacietīgi atkārtoja. — Un pagaidām nepļāpājiet tukšu — saprotat?

Saprotam, jūsu godība, vēlam jums labu nakti. Le- jiet, puiši, viņam rumu rīklē, lai nezina vairs, kur atrodas; kas tādam blandonim darāms mūsu saimnieka nama tuvumā, kāpēc jābāž deguns citu darīšanās? Pēc jaukteņa gan viņš neizskatās, bet velns viņu zina; varbūt ir holandietis vai kāds klaidoņa jeņķis, spriežot pēc tā, ko pastrādājis. Cop, čop, vēl drusku vietas ir, lejiet vēl, lai viņam izput pēdējās atmiņas paliekas!

Ievainotajam uzbrūk delīrijs, viņu krata vēl stiprāk nekā drudzī, un veča, kas stāvēja pie viņa ar lukturi, nes viņam vienkāršā māla krūzē ūdeni un liek kompreses uz nepazīstamā seju un pieri (nemaņas motīvs sākumā un beigās; loks noslēdzas). Veča ir pa pusei indiāniete kaut kur no Meksikas, viņai sausa un garena seja kā zirgam, skumīgas acis, kuras raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķinās. «Nabadziņš,» viņa čukst un aptin smago galvu ar mitrām lupatām. Attupjas un mirkšķina — klap, klap, klap, it kā ūdens pil uz ķieģeļu klona.

Trīsdesmit sešas stundas turpinās šī nemaņa vai miegs; cilvēks guļ ar slapjās lupatās ietītu galvu un nenāk pie samaņas. Palaikam ierodas tas šķeista un iesper viņam ar kāju: ei, celies augšā, sasodīts suņa gabals!

Viņu vajadzētu nakti aiznest kaut kur un nolikt, scņjor, lai viņu, piedod dievs, velni aizvāc uz elli!

Seņjors groza galvu. Kā tad! Viņu pievāks policija un gaidīs, kamēr viņš sāks runāt. Nē, nē! Kad atjēgsies, es pats ar viņu parunāšu, un tad redzēsim. Tad redzēsim.

Beidzot roka sakustas un grib aptaustīt pieri; uz tās vēl ir lupatas, un, kad tās nomet, tur paliek vēl kaut kas

svešs un ērmīgs, ko nekādi nevar noslaucīt. Cilvēks apsēžas un spēcīgi berž pieri.

—> Pasauciet saimnieku, saimnieks gribēja ar viņu aprunāties.

Seņjors ar biezajām uzacīm (pēc visa spriežot, svarīga persona) pārbaudoši vēro šo skrandaini; nē, spānietis tas nav, spānietis vairāk rūpētos par saviem apaviem; ja spānietis arī būtu galīgi noplīsis, apavi viņam laistītos kā apelsīns.

? Como va?x — jautā seņjors.

Muchas gracias, senor. [39]

Yankee?

Yes, ser. No, ser.

Kā jūs sauc?

Cilvēks berž pieri.

Nezinu, seņjor.

Kubietis sirdīgi nosēcas.

Kā jūs atkjuvāt uz šejieni?

Nezinu, seņjor. Biju piedzeries, jā?

Pie jums atrada revolveri, — seņjors iet uzbrukumā.

Cilvēks groza galvu.

—< Nezinu, nezinu neko. Nevaru atcerēties… — Viņa seja saviebās aiz īgnuma un sasprindzinājuma; viņš piecēlās un paspēra pāris soļu. — Nē, piedzēries neesmu, man tikai… it kā stīpa ap galvu. — Viņš sāka meklēties pa Kabatām; kubietis piedāvāja viņam cigareti. Viņš pamāja ar galvu, gracias, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Nē, tā nav nekāda ostas žurka; sakiet, ko gribat, viņā jūtams seņjors. Piemēram, rokas: baismīgi netīras, bet kā viņš tur cigareti —• īsi sakot, kabaļjēro. Kubietis savilka uzacis; ar klaidoni būtu vienkāršāk; un, ja lieta noietu līdz tiesai, kurš tiesnesis gan ticēs ubagam?

Cilvēks alkatīgi smēķēja un domāja.

•— Neko nevaru atcerēties, — viņš teica smaidīdams. — Tāda dīvaina sajūta: galva pilnīgi skaidra un pie tam galīgi tukša. Kā izbalsināta istaba, kurā kādam jāapmetas.

Varbūt atceraties, ar ko nodarbojāties, — kubietis centās viņam palīdzēt.

Cilvēks uzmeta acis savām rokām un drēbēm.

— Nezinu, seņjor, bet, spriežot pēc mana izskata… —• Ar kūpošo cigareti viņš apvilka gaisā ko līdzīgu nullei. — Neko nezinu, — viņš vienaldzīgi noteica. — Nekas, nekas man nenāk prātā. Varbūt vēlāk atcerēšos …

Kubietis, aizdomu pilns, cieši blenza viņā. Svešinieka neizteiksmīgā, mazliet uztūkusī seja pauda gandrīz vai atvieglojumu.

XXIV

Jā, pareizi: atkal stāsts par atmiņas zaudēšanu, atkal viena jiterāra amnēzija, kurai varam pateikties par tik daudzām romantiskām un aizkustinošām novelēm. Raustu plecus tāpat kā jūs par šo visai ikdienišķo formulu, bet nespēju palīdzēt; ja mūsu varonim jāpaliek nepazīstamam, tad vajag atņemt viņam personību un dokumentus, izārdīt inonogrammas drēbēs un — galvenais, seņjor, galvenais — atbrīvot viņu no atmiņas, jo atmiņa ir materiāls, no ka veidota mūsu pašu personība. Izdzēsiet savu atmiņu — un būsiet cilvēks, kurš nokritis no debesīm, ieradies sazin no kurienes un nezina, kurp viņam jādodas; jūs būsiet pacients Ikss. Cilvēks, kurš zaudējis atmiņu, līdzīgs cilvēkam, kurš zaudējis apziņu; kaut viņa smadzenes joprojām ir skaidras un normālas, viņš ir pametis īstenības pamatus un dzīvo ārpus tās; zināt, ka bez atmiņas mums vairs nebūtu īstenības.

Jūs, kā jau dakteris, būsiet konstatējis, ka šinī gadījuma atmiņas zaudēšana sekojusi pēc akūtas saindēšanās ar alkoholu un pec fiziska šoka, kas saistās ar to nakts notikumu. Viņš atsities ar galvu pret zemi, tā tas ir, un no medicīnas viedokļa pilnīgi pieņemams, ka pēc tam rodas psihiska trauma. Mums tātad ir nejaušības faktors, ar ko mēs rēķināmies, taču apstāklis ir pārāk svarīgs, lai tiktu pakļauts nejaušībai; mūs var apmierināt tikai cēloņsakarība. Pacients Ikss pārdzīvojis garīgu satricinājumu un zaudējis atmiņu, viņam bija jāzaudē atmiņa aiz iemesliem, kuri slēpjas viņā pašā; viņam tas bija vienīgais iespējamais ceļš, vienīgā izeja, lai uzveiktu iekšējo konfliktu; tā bija it kā bēgšana citā dzīvē. Kā tas īstenībā noticis, to izlasīsiet tālāk; es tikai gribu jūs brīdināt, ka šie iemesli ir dziļāki un likumsakarīgāki nekā nejaušība.

Tomēr iespējams, ka personības zaudēšana atbilst cilvēka dabiskajām vēlmēm. Pazaudēt atmiņu ir tikpat kā sākt jaunu dzīvi, pārstāt būt tas, kas līdz šim bijis; tas, mīļais draugs, ir tāda kā atbrīvošanās. Jums droši vien gadījies kādreiz nokļūt svešā zemē, kur nevar saprasties ne ar valodas, ne naudas palīdzību. Jūs nepazaudējāt savu personību; bet kāds labums bija no tās? Jūsu izglītība, sabiedriskais stāvoklis, vārds un pārējais, kas sastāda mūsu pilsoņa «es», jums nekur nederēja; jūs bijāt svešs cilvēks svešas pilsētas ielā. Jūs varbūt atcerēsieties, ka šādos brīžos uztvērāt visu sevišķi skaudri un spilgti kā sapnī; atbrīvojies no visa klāt pieliktā, jūs kļuvāt gluži vienkārši cilvēks, subjekts ar savu iekšējo dzīvi, tikai ar acīm un sirdi, tikai izbrīna, bezspēcība un padevība. Nav nekā liriskāka par paša «es» pazaudēšanu. Pacients Ikss, kurš pazaudējis sevi tik pamatīgi, ka pat nezina, kas ir, būs šāds izbrīnījies cilvēks, viņa dzīve būs kā halucinācija, visi cilvēki sveši, visi priekšmeti jauni, turklāt visu viņš redzes kā caur atmiņu miglu, viņam šķitīs, ka to visu jau zina, ka to jau piedzīvojis, — bet kur tas bija, ak dievs, kur? Lai ko viņš darīs, viņš jutīsies kā sapnī un veltīgi pūlēsies tvert īstenības atlaužas mainīgajā parādību plūsmā; dīvaini, cik pasaule kļūst bezpriekšmetiska, kad zaudēta atmiņa!

Viens apstāklis, manuprāt, tomēr jāpaskaidro, un tā ir kubieša sevišķā interese par pacientu Iksu. Nedomāju, ka kubietis turēja viņu savā mājā kā interesantu psiholoģisku fenomenu; es to izskaidroju tā, ka viņš neuzticējās šim nejaušajam nakts slepkavības lieciniekam. Sākumā kubietis turēja viņu aizdomās, ka atmiņas zaudēšana ir eleganta izspiešanas forma; parūpējieties par mani, un mana atmiņa paliks aptumšota, kas bijis, tas izbijis, un es neko nezinu, bet piesargieties, seņjor, ja atmiņa man uzlabosies. Kubietis varēja beidzot iedomāties arī to, ka pacients Ikss izdarījis ko pretlikumīgu un ieinteresēts slēpties un katrā gadījumā dabūt rokā apliecību, ka ir nepieskaitāms. Tāpēc kubietis pret svešo izturējās pasta- vīgi piesardzīgi, un, kaut arī simtkārt bija pārliecinājies, ka šis cilvēks neapšaubāmi ir pilnīgi zaudējis atmiņu, viņu nepameta bažas, ka vienu dienu tā atgriezīsies un svešais sāks runāt, tāpēc labāk piejaucēt viņu, jo katra diena rāda, ka viņš ir pieklājīgs un pakalpīgs. Nav ko strīdēties, jau tik daudzu valodu zināšana var noderēt, jo murns, paldies dievam, plaši tirdznieciski sakari no karakasas līdz Tampiko, darīšanas ar angļiem, frančiem, holandiešiem un tiem dēliešiem no štatiem, kuri, velns pārāvis, visu mūžu nespēs iemācīties runāt spāniski, un tie tipi Hamburgā arī gaida, ka sāksim rakstīt kaut kādā viņu valodā. Kubietis par to daudz domāja, zelēdams melno cigāru, resnu kā banāns; cigārus taisīja uz vietas, un viņš pats noskatījās, kā jaunās mulates ripināja tabakas lapas uz saviem apaļajiem gurniem; cigārus viņš izvēlējās, palūkodamies uz meitenēm, pareizāk sakot, uz viņu kājām: jo kājas garākas, jo meitene labāk veidota un cigārs labāk satīts. Kad viņš redzēja, ka mājā pieņemtais cilvēks māk ne vien lasīt un rakstīt dažādās valodās, bet arī lamāties (mājās bieži iegriezās apšaubāmi komersanti, un kubietim bija apnicis, ka viņu nesaprot), tad viņš piedāvāja svešajam vietu; pēc viņa domām, tas bija it kā divu blēžu līgums, tomēr draudzīgs un pilnīgi godīgs. Lai nebūtu pārpratumu, jāpaskaidro, ka saimnieks bija vecs Kubas iemītnieks, dzimis Kamagvejā, kur tādus sauc par kamagveijāno, kādreizējs lopkopis savannās; kad izrādījās, ka šinī mantkārības pilnajā laikā nepietiek būt par ganāmpulku kungu un valdīt pār māju un saimi, kamagveijāno paraustīja plecus un sāka tirgoties pēc veco un slaveno bukanjēru parauga, kuri kādreiz uzbruka salām. īsi sakot, este hombre [40] , kā kubietis dēvēja mūsu varoni, labi noderēja sarunām ar ienaidniekiem viņu valodā, tā ievērojot pieklājības formas, lai gan kamagvei- jāno mērķis bija aplaupīt un nogremdēt viņu kuģus. Ļaudis vajag izraudzīties tāpat kā sugas bullēnus, piekasīgi un zināmā mēra pravietiski: šis bullēns mazliet klibo, bet varu derēt, ka tam būs labi pēcnācēji. Este hombre ir gan dīvains un izklaidīgs, tomēr šo to prot. Un vecais pirāts nopūzdamies gāja apspriesties ar sievu, kura sēdēja ar uztūkušām kājām kaut kur dibenistabās un lika kārtis, pie kam sviedri straumītēm plūda pa viņas grumbaino seju kā mūžīgas asaras. Neviens viņu nekad nebija redzējis, vienīgi šad tad kļuva dzirdams viņas dobjais b.-iss, kad viņa lamāja savu melnādaino kalponi.

Pie reizes jāteic, ka kubietis netirgojās tikai ar cukuru, pipariem, melasi un citām svētīto salu balvām, bet pirmkārt un galvenokārt nodarbojās ar visādām citādām operācijām. Daudzi viņu apmeklēja, daži, tiesa, visai aizdomīgi, — velns zina kādi gan nepagadās šai pasaulē; viens ieteica nodibināt eksportfirmu, lai varētu pārdot ingveru, angostūru [41] , muskatriekstus un malagetas piparus no Ta- bāgo salas, otrs apgalvoja, ka Haiti salā ir bitumena slāņi, trešais — ka jāorganizē koksnes eksports: kubavi koks, ciets kā bruņas, pipiri, kas nekad nepūst, Santa Marija vai corkwood [42] , vieglāks par Alžīras ozola mizu. Ieteica dibināt vaniļas, kakao vai cukura plantācijas tur un tur, kur darbaspēks lēts, vai ražot vairumā cieti no maniokas, džemu no mombīnas [43] , kvasijas mizu ekstraktu. Daži nodzīvoja salās veselus trīs mēnešus un jau gudri runāja, ar ko te vajadzētu tirgoties vai ko te vajadzētu ierīkot. Pieredzējušākie runāja par darbaspēka piegādi, par spekulācijām ar zemi, par akciju sabiedrībām, ko slepeni atbalstītu valdības orgāni. Vecais kamagveijāno klausījās, acis pievēris, zelēdams melno cigāru; viņam bija aknu kaite, kura padarīja viņu neuzticīgu un ātri iekaistošu. Pamazītēm visās salās, kuras debesu tēvs bija te izkaisījis, viņam radās pajas visādos uzņēmumos, savas cukurniedru un kakao plantācijas, savas kaltētavas, dzirnavas, pārtvaices ierīces, savi lieli zemes gabali džungļos, kurus bija ieguvuši viņa kompanjoni, kuri vēlāk aizbēguši vai nobeigušies aiz žūpošanas vai drudža. Viņš pats, mocīdamies ar aknām un locītavu reimatismu, gandrīz nemaz neizgāja no mājām, bet daudz mazu pirātu, daudz zagļu, daudz morēno un nekaunīgu metisu noņēmās sviedriem vaigā, žūpoja un nodevās izvirtībai viņa īpašumos visās šīs velnišķīgās, eksotiskās zemes malās. Seit, šinī dzestrajā, baltajā namā, kur iekšējā pagalmā burbuļo zaļgans ūdens Tolēdo fajansā, ārpasaules troksnis bija tikko dzirdams: tiesa, dažreiz ielauzās kāds ar drudžainām acīm, izkaltis kā kasijas pāksts, un kliedza, ka viņu aplaupījuši, bet tāpēc jau saimniekam bija trīs možos [44] , kādreizējie gani savannās, tie izmeta viņu ārā. Jā, tie bija citi laiki, kad varēja jāt pa zāli cilvēka augumā; uz pa- kalniņa aug vecs zarains koks, tā ēnā nostājoties, var redzēt jūdzēm tālu; kur zāle viļņo, tur ganās melnie vērši. Un tagad ļaudis ceļ traci pāris izputējušu dolāru dēļ, it kā runa būtu par kaut ko varen svarīgu. Tādi paši draņķi kā tie, kas savannās ierīkoja cukura fabrikas. Un melno vēršu vietā ieviesa zebu, kuprainus un tūļīgus lopus; zebu esot lētāki. Un tādi ļaudis domā, ka ar viņiem kāds ies ceremonēties. Visi viņi ir svešzemnieki, kāda tur jēga…

XXV

Vecajai dāmai šodien kārtīs kaut kas dīvains: milzums naudas un kāda nelaime; este hombre cēlies no bagātas un dižciltīgas ģimenes, bet piedevām vēl sieviete, visādi strīdi un sazin kāda vēstule. Par sievieti brīnums, jo kubieša nama ir tikai viņa viena pati un tad vel inutates, ar tām neviens nerēķinās. Seņjorai neklājas nodarboties ar pareģošanu un tādējādi sazināties ar ļauniem gariem, tāpēc viņa bija iesaukusi veco nēģerieti, kura ar baismīgi no- taukoto kāršu, ruma un burvestību palīdzību prata visu izskaidrot. Kad kārtis bija izliktas, morēna sāka tarkšķēt tik briesmīgi ātri, ka vecā dāma labi ja saprata katru desmito vārdu; atkal palika neskaidrs, kas zvaigznēs īsti rakstīts, tikai daudz naudas, tāls ceļš, kāda sieviete un drausmīga nelaime, kuru neģēriete uzskatāmi attēloja, ar mežonīgu žestu norādot uz grīdu. Tur nebija nekā, tikai gausi rāpoja vabolīte; kad melnā zīlniece patētiski norādīja uz zemi, vabolīte pievilka kājiņas un izlikās beigta.

Sa vai tā, bet tas bija brīdinājums; ja kubietis nelikās par to ne zinis, tad te izpaudās augstākā nepieciešamība. Vispirms viņš bija nopircis kāda slimnīcā miruša cilvēka dokumentus; este hombre vajadzēja vārda un personības, un viņam nebija iebildumu, ka nu viņš sauksies misters Džordžs Ketelrings. Ketelrings ir labs uzvārds, tas der gan jeņķim, gan vācietim vai sazin kam vēl un izklausās solīdi un ticami. Ja Džordžs Ketelrings, tad Džordžs Ketelrings; neviens nejautās, no kurienes viņš ieradies, jo viņš neizskatās tāds, it kā būtu gadījies šeit tikai vakar- dien. Viņu uzrunā par el secretario, tas nenozīmē neko noteiktu, galvenais pienākums — tulkot un korespondēt. Kad viņš uzmeta pirmo melnrakstu, tad apmulsa un sāka blenzt uz savu rokrakstu; tas laikam atgādināja kaut ko dziļi personisku, ko nespēja atmiņā atdzīvināt; šķiet —» rokraksta līnijās atspoguļojās viņa pazaudētais «es». Kopš InS reizes viņš rakstīja tikai uz mašīnas; viņu mazliet izklaidēja kubieša vērienīgās un sarežģītās tirdznieciskās operācijas. «Mazliet izklaidēja» — tas ir īstais vārds; vai bija runa par procentiem no kapitāla vai par melasi, par tabakas plantāciju ienesību, par kolektīvu līgumu ar Cei- lonas kūlijiem Trinidada, par zemes gabaliem Sandomingo vai Martinikā, par cukura fabriku Barbudā vai aģentūru l'ortoprensā, šķiet, Ketelringam tie nebija īsti cilvēki, īstas muižas, īstas preces, īsta nauda, bet kaut kas komisks, jo tik tāls un neīsts, it kā viņam stāstītu par liipo- leku uz Alfu Kentaura zvaigznājā, par tīrumu ražību uz Algolas vai par šaursliežu dzelzceļu starp Arktura zvaigznāju un Mazo Lāci. No tirdznieciskā un cilvēciskā viedokļa nav diezin cik patīkami, ja kāds raugās uz saimnieka interesēm, kapitālieguldījumiem un hipotēkām no tādiem astraliem augstumiem, un vecais kamagveijāno ne vienreiz vien nīgri uzrāva uzacis, kad este hombre Ketelrings tik ērmīgi un ironiski pasmīnēja, izdzirdējis jaunu vārdu. Cilvēkam nav patīkami, ja kāds izturas pret viņa īpašumu tik nevērīgi, it kā tas būtu tikai kāda mirāža. Tomēr vecais flibustjērs drīz vien atklāja, ka tam ir savas labās puses. Misters Ketelrings, ne aci nepamirkšķinājis, rakstīja visu, ko lika; teiksim, jāatņem kredīts plantato- ram, kurš izmisīgi plēšas kaut kur Marijas Galantes salā, j.iatlaiž cilvēki no darba vai jāpieliek kādam nazis pie nkles; dažkārt pat vecajam kubietim mēle neklausīja, viņš sēca, vilcinājās un gaidīja iebildumus, bet este hombre jautri klabināja mašīnu un ziņkāri pacēla acis, gaidot, kas būs tālāk. Kādreiz pie kamagveijāno kalpoja vecs rakstvedis, spānietis; vecais nešpetni strīdējās ar saimnieku, kad bija jāraksta tamlīdzīgas vēstules, sāka raudāt un aizskrēja, atgriezās piedzēries un sēdās pie mašīnas kā likteņa nolādēts cilvēks, gānīdams savu māti kā pēdīgo palaistuvi. Bet tagad viss ritēja gludi, velnišķīgi gludi, kā pa taukiem. Vecais kubietis pat nejutās lādzīgi; nu vairs nevajag diktēt, pietiek paraustīt plecus par kāda fermera vēstuli, kuram parazīti izpostījuši dārzus, misters Ketelrings pats uzrakstīs visu vajadzīgo, un fermeris var iet kārties. Šķiet, ka misteram Ketelringam nav sirdsapziņas. Redzams, tā pazaudēta reizē ar atmiņu.

Tomēr bija vēl kāds apstāklis, kas skāra tieši atmiņu. Este hombre Ketelrings, kā zināms, bija pilnīgi zaudējis veco atmiņu, toties varēja palepoties ar jauno atmiņu. Viņš atcerējās no galvas vēstules, rēķinus un līgumus, kuri bija gājuši caur viņa rokām. Tam pirms mēneša tika rakstīts tas un tas, ar to mums līgumā tādi un tādi noteikumi. Dzīvs arhīvs! Kamagveijāno, mūžīgi zelēdams cigāru, domīgi vēroja neizprotamo seņjoru Ketelringu. Dažreiz kubietis izvilka no seifa kaut kur mājas dibentelpā vākus ar veciem līgumiem un tirdzniecisku korespondenci. «Izlasiet to,» viņš sacīja, un misters Ketelrings izlasīja un ņēma vērā. Vecais kubietis diezin kā necienīja tādus jauninājumus kā kārtību; turklāt daudzi viņa darījumi bija tādas šķiras, ko labāk nerakstīt uz papīra. Bija daži cienījami pirāti, tādi kā viņš pats, ar kuriem pietika izsmēķēt kopīgi cigāru un apmainīties rokas spiedieniem. Taču cilvēks kļūst aizvien vecāks un nezina, kad pienāks pēdējā stundiņa, tāpēc viņš pamazām sāka iepazīstināt seņjoru Ketelringu ar savām tirdznieciskajām operācijām un uzticēt viņa atmiņai, kas un kā bijis. Var galvot, ka runa nebija tikai par tirdzniecību. Senais Kamagvejas novads, savannas ar ganāmpulkiem, tā laika dižciltīgie muižu īpašnieki, kādreizējās sacīkstes Havannā, izsmalcinātā augstāko aprindu sabiedrība, dāmas krinolīnos … Vai zināt, ka Kubā tolaik bija pati dižciltīgākā un noslēgtākā sabiedrība visā pasaulē? Bija tikai kungi un vergi, nekādu sīkalu. Vecā Kuba, seņjor Ketelring. Un vecais seņjors, uzveikdams reimatismu, rāda, kā kabaļjēro klanījies dāmai un cik zemu reveransā pietupusies dāma, pieturēdama svārkus ar abām rokām.

— Toreizējās dejas čakona vai dansons — tās nav vis tagadējās rumbas vai soni, tās toreiz dejoja tikai nēģeri, tas bija morēno un pardo riesta laiks, bet kubietis, seņjor, tā nepazemojās. Tagad jeņķi pataisījuši mūs par nēģeriem. — Kamagveijāno acis uzliesmoja. — Arī mulates nav vairs tādas kā agrāk. Kādi viņām bija mazi, apaļi dibentiņi! Tagad viņas samaitātas ar amerikāņu asiņu piejaukumu; pārāk plati kauli, senor mioliela mute, kā jau kliegšanai. Tagad viņas bļauj, bet toreiz dūdoja, jā, dūdoja, kad viņām tas uznāca. — Vecais seņjors atmeta ar roku. — Vispār tagad pārāk daudz klaigā; tas viss no amerikāņiem. Agrāk lielākoties klusēja, viss bija solī- dāk…

Misters Ketelrings klausījās, pievēris acis, ar vieglu, izklaidīgu smaidu. Šķita, ka viņa tukšajā dvēselē kā straume Ieplūst senā, bruņnieciskā pagātne.

XXVI

Vispār bija skaidrs, ka ar misteru Ketelringu lielas runāšanas nav, šķita, ka viņš vairās no ļaudīm, it kā baidītos, ka viņu kāds pazīs un uzsitīs uz pleca: «Kā jums klajas, seņjor tāds un tāds?» Ja viņš dzēra, tad parasti d/rra viens pats un pamatīgi; gāja uz dansingiem, ko apmeklēja arī coloradosblenza uz piespļaudīto, ar augļu kauliņiem un smēķu galiem piesvaidīto grīdu un runāja pats ar sevi jebkurā viņam zināmajā valodā. Manuprāt, viņš dažreiz izrunāja teikumu, kura jēgu vēlāk ilgi pūlējās uzminēt, it ka ta būtu kāda Lētas ūdeņu izmesta atlauza; taču parasti viņš bija pārāk piedzēries, lai 110 viņa zemapziņas dzīlēm izpeldētu vārdiem atbilstošs tēls; viņš neko nespēja- uzminēt un tikai pusmiegā locīja galvu, murminādams kaut ko pašam nesaprotamu. Bet neģēru bungas un tamtami rīb, šķind zvārguļi un ģitāras, skan neprātīga un aizelsusies mūzika, pārvarīgs ūdenskritums, no tā iznirst spiedzoša, kaila dejotāja, plikšķinādama spīdošos sānus, rēc taures, un maigi dzied vijole; ak, kā viņš glāstītu gludo muguru un plecus, lokano, mīksto muguru, kurā gribas iecirst nagusl Misters Ketelrings iecērt nagus nosvīdušajās plaukstās un loka galvu, bet netiek līdzi melno muzikantu ritmam, kur nu, tad jau noripos galva un aizvelsies kaut kur pa zemi. Bet ko tie muzikanti tā lēkā, pag, pag, es vēl neesmu tik pilnā, ka acu priekšā viss sajuktu; pag, es aizvēršu acis, un, kad atvēršu, tad sēdiet mierīgi, kad es jums saku, tikai nepārtrauciet spēlēšanu. Misters Ketelrings atver acis: melnie muzikanti lēkā un bola acis, tas ar spiedzīgo tauri pieceļas, it kā iznirdams no tumsas, bet uz grīdas laukumiņa jau grozās melnūksnēja sieviete puķotās drēbēs, olīvkrāsas kubietis apmetis viņai sarkanu lakatiņu ap gurniem un velk viņu pie sevis, vēders spiežas pie vēdera, viņi raustās nešpetnā, konvulsīvā ritmā, kubietis ar vaļēju muti, mulate izbolījusi acis, viņi dejo uz vietas un sēc, atviezuši zobus, it kā gribētu kost viens otram; otrais un trešais pāris, tādu te daudz, grozās starp galdiņiem, šūpojas un skaļi smejas, grūžas cits citam virsū, spīdīgi aiz sviedriem un pomādes; pāri tam visam uzvaroši spiedz un auro taure.

Paskatieties uz misteru Ketelringu, viņš bungo pa galdu un loka galvu. Ak dievs, ko tas atgādina, ko tas atgādina? Kādreiz es arī biju tāpat piedzēries, jā, taisni tāpat, jā; bet kā tas beidzās? Viņš veltīgi pūlas notvert kādu tēlu, kurš bēg projām. Mulate mirdzina zobus un acis, lūpās viņa tur hibisku ziedu un šūpo gurnus; jā, zinu, es varētu iet tev līdzi, bet saproti, meitene, ka es nevaru atcerēties… Kāds jauneklis pieliecas pie mistera Ketel- ringa un kaut ko iesaka viņam. Misters Ketelrings izbola acis. Que vuole?' Jauneklis ar tievo kaklu smīn un paļāvīgi čukst viņam ausī:

— Es varu jus, mister, aizvest pie skaistas meitenes. Skaista, krāsaina, — viņš gārdz un klakšķina ar mēli.

Misteram Ketelringam pēkšņi kaut kas uznāk; viņš pielec kājās un zveļ jauneklim pa seju tā, ka tas atsprāgst un noveļas uz grīdas starp dejotājiem. Misters Ketelrings auro un sit ar dūri pa pieri: nupat, nupat atcerēšos… Viņš neko neatcerējās; pēc tam sākās traks kautiņš un vēl trakāka žūpošana ar kaut kādiem amerikāņiem, kuri izsvieda ārā gan meičas, gan muzikantus un okupēja teritoriju; viņi pasludināja, ka kubieši esot jaukteņu un nēģeru banda, un izrotājās ar papīra rozēm, ar kurām šinī ziedu zemē bija pušķoti Kubas dansingi lielāka krāšņuma pēc.

Ar to sākās Kubas nacionālistu demonstrācija pret amerikāņiem,. Tam piedalījās arī vietējie studenti, kuri, vēcinādami zilbalti svītrotos karodziņus, dedzīgi uzstājās pret štatiem. Protams, varas orgāniem nācās visu pienācīgi noskaidrot. Vecais kamagveijāno pikti kurnēja tabakas dūmu mākonī, tomēr atzina, ka jauniešiem, kuros ieskaitīja misteru Ketelringu un karstgalvjus studentus, šinī klimatā ir tiesības izpaust savus uzskatus, turklāt nīda amerikāņus un no visas sirds ticēja, ka Kuba pieder kubiešiem; kā komersants viņš stāvēja par kārtību, bet kā kamagveijāno — par izrēķināšanos ar sveštautiešiem. Viņam negribējās zaudēt este hombre Ketelringu, bet galvenokārt viņš baidījās, ka oficiālas izmeklēšanas gadījumā

vai tikt pārbaudīta Ketelringa persona; kas zina, vai policija nesāk no jauna interesēties par nelaiķi ar trim lodēm i'.ilvaskausā, kura nāvi piedēvēja nepazīstamiem romdies [45] no ziemeļiem (kubieši, kā zināms, nokārto savus strīdus m naža palīdzību, ko gan nevar teikt par peoniem, kuriem li Ņūmeksikas štata pieredze). Ay, hijos de vacas, cobar- ilcs, cojones! [46] vai senāk Kubā kaut kas tāds noticis? Katrs I nbietis pats bez varas orgānu palīdzības gādāja par savu godu, nebija ne strīdu, ne kautiņu, jo neviens ne- ciibēja tikt nodurts. Un kāda taisna tiesa toreiz bija Kubā! la nodarbojās, kā pienākas, ar pilsoņu īpašumu, ar viņu tiesībām, ar īres līgumiem un mantošanas lietām, nevis ar Zupu plūkšanos. Vecais seņjors, dziļi sašutis, rauca plus- I,ainās uzacis, kamēr misters Ketelrings, uztūcis un iz- pūris, klabināja mašīnu.

Tas holandietis no Haiti atkal lūdz palielināt kredītu cukura fabrikas celšanai. — Misters Ketelrings pacēla ar asinīm pieplūdušas acis. — Pagājušo reizi rakstīja, ka montieri jau beidz montēt preses, bet tagad raksta, ka ēka vēl nav zem jumta.

Kubietis iecirta zobus cigārā; vai tad citu rūpju nav?

Vajadzētu kādam uzmest aci, ko viņš tur ceļ, — murmināja misters Ketelrings un sāka no jauna rībināt mašīnu.

Vecais kubietis klusu ķiķināja.

Laba doma, Ketelring! Vai negribat pats tur aizbraukt?

Este hombre paraustīja plecus — viņam acīmredzot viss bija vienaldzīgs, bet kubietis, ietinies dūmu mākonī, smieklos raustīdamies, runāja:

Lieliski, seņjor, jūs brauksiet uz Haiti! Tikmēr te viss norimsies, bet mani pasākumi tur prasīt prasa, lai tiem kāds uzmestu aci. Aģentūra Portoprensā, uzņēmumi Gonaivā un Samaņā — jūs pats zināt.

Vecais kamagveijāno klusībā līksmoja. Gribētos gan zināt, ko este hombre iesāks Haiti. Tā nav Kuba — sabe [47] ? Droši vien pietempsies ar rumu, kamēr nēģerietes nenoplēsīs viņu pliku: tur ļaudis ir tik stulbi, ka pat zagt nezog.

Tiesa, tur vajadzētu sūtīt izmanīgu cilvēku; tur var iedzīvoties lielā naudā.

Kubietis tapa nopietnāks.

Haiti nav Kuba, amerikāņi to vēl nav izlaupījuši, te neviens nevar izturēt, jā, tos apstākļus neviens neiztur, vienīgi nēģeri. Un tomēr te var pirkt un pārdot.., Bet šim cilvēkam nav pārāk daudz sirdsapziņas. Varbūt viņš izturēs; cilvēks iztur daudz, ja viņam nav sirdsapziņas.

Varu jau braukt, — misters Ketelrings izklaidīgi noteica.

Kamagveijāno tapa mundrs; mērcēdams sālī bumbieri, viņš ar pilnu muti sāka skaidrot, kāda informācija viņam no turienes vajadzīga.

Dzeriet, Kctclring; uz jūsu veselību, un piesargieties, draudziņ, no sievietēm; ieraudzījušas gaišmati, viņas kļūst vai trakas. Man vajag zemi cukurniedru plantācijām. Esmu meties uz cukuru, Ketelring, vēl desmit gadus es turēšos pie niedru cukura, a la salud de usted [48] \ Un sargieties no burvjiem, tie lopiņi jau nav pat kristīgie! Jā, pieprasīsim noliktavas Gonaivā. Sūtu jūs kā savu miesīgu dēlu, Ketelring, un zvērinu jūs, neielaidieties ar tiem obea- hos, tiem burvjiem. Un laikus dodiet kukuli ierēdņiem, tas ir pats svarīgākais. — Vecais kubietis sūca no cigāra savas tumšās gudrības. — Labāk ņemiet nēģerietes, dārgais, nekā mulates; nēģeriete ir dzīvnieks, bet mulate velns. Velns, kad es saku. Un labi izpētiet aģentūru Portoprensā. Ncpiemirstiet paņemt ziedi pret parazītiem, Ketelring, un rakstiet man, kas un kā, un kā tur ir ar sieviešiem.

XXVII

Es, protams, apmeklēju botāniskā dārza oranžērijas, lai iegūtu priekšstatu par tropu veģetāciju. Tagad es varētu sīki jo sīki aprakstīt krotonus ar svītrainām, sarkandzel- tenām lapām, tik krāšņām, ka tās kurš katrs noturētu par indīgām, akalifus mīnija krāsā, anturiju samtainās atvases, noliekušās pār tumšajiem līčiem, kur saldeni ož pēc trūdiem, melno piparu saaudzēs un bromēliju cietos ķekarus, no kuriem laužas ārā neaptverami sārtas vai neticami zilas ziedu vārpas, pandanusus, kuri stāv uz hjivu sakņu smailēm un ir ar asiem zobiem kā zāģi; nemaz nerunāsim par palmām, par kurām normāls cilvēks nevar likt skaidrībā, ja viņš nestaigā, atgāzis galvu kā Gulivers, ulgriezies no milžu zemes. Bet, ja man vajadzētu stāstīt, Kādu es iedomājos tropisko ainavu, tad es atmetīšu visu aprakstīto un sniegšu tirādi Reimbo stilā, kura gan diezgan neskaidra no ģeogrāfiskā viedokļa: «Zināt, ka es reiz nokļuvu neticamā Floridā, kur starp ziediem redzamas leopardu acis un sastopami cilvēki ar daždažādu ādas nokrāsu, redzēju rūgstam purvus, kur, parazītu nomocītas, milzu čūskas šļūc lejup no līkiem, smirdīgiem kokiem; gribētos parādīt bērniem šo paradīzi…» Jā, šādā garā, bet šos purvainos džungļus vajadzētu izcirst ar saulē līdz kvēlei nokaitētu cirvi, izsvilināt nezāles un nomīdīt dzirksteles ar basu kāju; iestādīt tur batātes vai kafijas kokus, uzcelt salmu būdas un tad tikai parādīt bērniem šo paradīzi, kur jaucas kopā ziedi un smaržas, cilvēku intrigas un tirdzniecības aģenti, milzu čūskas, eksports un darbaspēks, tauriņu zilais mirdzums un starptautiskā konvencija par lauksaimniecības kultūru ražošanu. Kāda nevaldāma un verdoša ir nejēdzīgā dzīve, kādi mežonīgi džungļi; zināt, ka es nemeklēju tur paradīzi, kur atdusētos palmu ēnā, lai dabas māte apber mani ar purpura ziediem un apskurbina ar jasmīnu aromātu; diemžēl, diemžēl tas nav tik vienkārši. Man gribētos tikai saprast, kāda velnišķīgi skaudra dzira tur rodas no karstās saules, konjunktūras, senām ciltīm un komercijas, mežonīgiem tikumiem un kredīta, pirmatnējiem instinktiem un civilizācijas; draugs, tur pats velns negribētu bāzt iekšā pavārnīcu. Es labprāt palūkotos, kas ir mežonīgāks — Zaļais pitons, kuru pielūdz melnādainie, vai Tirdzniecības likumi, kurus pielūdzam mēs; zinu tikai, ka šie abi kopā ir vēl fantastiskāks mūžamežs nekā senlaiku koku audzes, kurās pirms- plūdu salamandras dēja olas. Nav zināms, vai melnā vista, kura kārpās saldo kartupeļu cera ēnā, tiks pārdota tirgū jeb vai tai tiks nokosta galva, lai tā pielabinātos nokaitinātajam visaugstākajam pitonam.. Es gribētu redzēt Zaļo pitonu, kurš, saliecies atzveltnī, smaidot runā pa tālruni un kārto savus komerciālos darījumus. Kas ir, Amsterdamā krīt biržas kurss? Well, likvidēsim plantācijas Aizvēja salās… Zaļais pitons sirdās, sizdams ar asti pa pasaules jūru krastiem.

Ieskatījos arī statistikas rokasgrāmatās — paostīt, no kā sastāv šī tropiskā dzira. Ja runājam par Antiļu salām, tad tur ir visādas variācijas, sākot ar Kubu, kur ir viena trešdaļa colorados un divas trešdaļas balto (tas izjauc klasisko verdzības zemju tradīciju — divi krāsainie uz vienu balto), un beidzot ar Haiti republiku, kur nešpetni aurojošo nēģeru vidū tropiskā izmisumā agonizē saujiņa balto. Pielieciet šeit vēl gaumes uzlabošanai Sīri- jas augļotājus, ķīniešu kūlijus un no Indijas, Javas vai Klusā okeāna salām atvestos strādniekus. Kāda lieliska izdoma! — importētu kūliju vieglāk savaldīt nekā vietējo darbaspēku; pagaidiet, kad Zaļais pitons kolonizēs Eiropu, tad strādniekus sāks pārsviest no vienas zemes uz otru; viņi būs paklausīgāki un neprasīs neko vairāk, tikai darbu un klātgulētājas.

Sai karstajai dzirai ir pamatīgi piemesta zemes sāls. Katra koloniāla lielvalsts sūta uz šejieni savus labākos paraugus, lai tie cienīgi reprezentē baltās rases misiju. Ejiet pa visu pasauli un māciet visām tautām, kas ir Valsts un Komercija; kur sperat soli, tur dibiniet koloniālo administrāciju un tirdzniecības aģentūras. Parādiet tiem nožēlojamajiem mežoņiem civilizācijas labumus nokaitinātu, ļaunu, slimīgu cilvēku veidā, kuri jūtas šeit kā trimdinieki un skaita dienas un naudu, kad varēs atgriezties pie savām tantēm un brālēniem. Mēģiniet viņiem iestāstīt, ka uz viņu pleciem balstās Valsts prestižs vai Uzplaukums, lai viņi nepārdzeras aiz bēdām vai slinkuma un iztur vēl kādu laiciņu, aizpildīdami savas dienas ar strīdiem par autoritāti, ar tenkām un piesvīdušo kreklu mainīšanu. Kamagveijano — tas vismaz nemelš, ka viņu vada augstākas intereses; viņš ir godīgs pirāts, tāpēc mums gluži patīkami pakavēties viņa sabiedrībā.

Mūsu karstajā katlā viss pamatīgi sajaukts: angļu, amerikāņu, franču un holandiešu gubernatori, leitnanti, tirdzniecības aģenti un noliktavu pārziņi, skaistas kreolietes un seni iemītnieki — tāda kā koloniju aristokrātija; no tiem mēs varam jautri rikšot lejup pa sociālajām kāpnēm, sastopot tumšbrūnus, tējas krāsas, gaišas kafijas krāsas vai spitālīgi baltas krāsas cilvēkus. Mūsu garderobē būs kubiešu sombrero, mulatu dzeltensārtās kurpes, jorubu spīdošais kailums un Gvadalupes meiteņu krāsainie, svītrotie turbāni. Tas viss ir savests, sasviests, saslaucīts kopā no visām pasaules malām; pasakains jūklis, kurā var rakņāties pēc patikas; spāniešu, afrikāņu, angļu, franču tradīcijas savā anahroniskajā izcilumā vai groteskajā degradācijā. Vienīgā šejienes manta ir kolibri, vardes, džungļi un tabaka, ja nepieskaitām nezāles un slimības. Pārējais krāšņi saaudzis uz tirdzniecības atkritumu kaudzes.

Tādas ir šīs manu sapņu salas, tādas es tās iztēlojos; kā redzat, es neesmu raibu tauriņu ķērājs un neizliekos par fantastu, kurš alkst aizbēgt pirmatnējās dabas klēpī, lai kails, ziediem vainagojies, apsveiktu sauli. Nekā tamlīdzīga. Ja es to saucu par bēgšanu, tad tā ir bēgšana pašā notikumu gūzmā, kur saduras visas pretrunas, kur savijas gadsimti pretdabiskā kultūru jūklī. Te vēl valda orģijas un vardarbība, te dzenas pēc peļņas konvulsīvi un alkatīgi, it kā nododoties izvirtībai. Lai notiek, tā cilvēcē vērienīgi izpauž savas cilvēciskās… un necilvēciskās iespējas.

xxviii

Cukura fabrika Haiti, manuprāt, atrodas tuvu nēģeru ciematam, ko uz kartes atzīmē kā, teiksim, Lēdemarī; fabrikai ir vairākas nepabeigtas sienas, nav nekādu ierīču, ir trīssimt akru dzeltenas, saplaisājušas zemes, kas apaugusi ar džungļiem un ceturto ratūnu — tātad jau piecgadīgām cukurniedrēm bez sulas un cukura. Holandietis jau laikus bija gudri aizfavījies, un Ketelrings apmetās viņa būdā, iepriekš licis izķert tur visus simtkājus. Viņš jutās pilnīgi apmierināts: aiz muguras džungļi, kastaņu, kakliņa un velna koku biežņa, dzied keskidi, un vakaros no biežņas izspieto spīdoši kukaiņi un sikspārņi met lokus pār sausi čaukstošajām cukurniedrēm; no ciemata puses dzirdams, kā tur sit bungas un dejo melnie, svinot jauna saimnieka ierašanos. Misters Ketelrings atvieglots nopūšas: nudien, te uzvārds nav vajadzīgs; un, kas attiecas uz atmiņu, tad kur tā der? Ketelrings miedz acis ciet aiz karstuma vai miegainības, un viņam negribas doties ceļojumā pa atmiņu takām. Viņš ir šeit, un ar to pietiek; lēni velkas dūcošs laiks.

Vajadzētu uzrakstīt kamagveijāno, kā šeit izskatās, bet Ketelrings par slinku. Ap būdu vijas tīteņi un hibiski, ka- sava un mafafo banāni, pūkains kāpurs lien pa stiebru, un skudra skraidā augšup -— lejup pa milzīgu lapu, it kā pildīdama kādu uzdevumu. Kādu laiciņu Ketelrings izklaidējas, noskatīdamies, kā ķirzakas šaudās pa nepabeigto fabrikas sienu. Viena pēkšņi apstājas un paliek nekustēdamas, kā sasalusi. Eh, nav pie rokas akmens — kad mestu, šī aizšautos kā zibens! Nu, pagaidi vien! Ketelrings pamāj ar pirkstu nēģerim, kurš slapstās turpat aiz sienas. Tas ir ciemata vecākais, darbaspēka piegādātājs, uzraugs, vārdu sakot, vietējais «pīlārs».

Kas tā par nejēdzību? — Ketelrings uzbrēc. — Ak jūs, lopiņi, slaisti! Ka tūliņ celtu fabriku! Gādā šurp trīsdesmit cilvēku — saproti, compris'? Es jums rādīšu, slī- mesti!

Un nu jau daži duči nēģeru rosās ap celtni, izlikdamies strādājam; ķirzakām aizliegts skraidelēt, un misters Ketelrings miedz acis ciet, raudzīdamies trīsošajā tveicē. Vismaz kaut kas tiek darīts, vismaz viņam šķiet, ka kaut ko dara, vismaz nav jāblenž uz nepabeigtu, apnikušu sienu, uz kuras nekustēdamās sēž ķirzaka, it kā netiktu no vietas. Kaut kas notiek, tā aizritēs diena, nedēļa, mēnesis, bet naktis — nu, nakti ir palmu vīns un miegs, nakti ir zvaigznes, nakti kaut kā var aizvadīt.

Jau klāj jumtu; īstais laiks padomāt, kāpēc jāceļ tāda milzu ēka. Ap to noņemas teju pat viss ciemats, sievas, sivēni, kaili bērni, vistas — itin visi; vismaz kaut kas notiek. Bet cukura fabrikas te nebūs: nav mašīnu. Ašāk, sliņķi, ašāk, vai neredzat, ka tur sienas galā atkal ap- tupusies ķirzaka, it kā nezinātu, ko darīt. Tā, teiksim, varētu būt žāvētava; žāvētavas vienmēr kaut kam noder.

* * *

Sad tad Ketelringu apciemoja kaimiņš, atjājis uz mūļa, jauns plantators Pjērs, Normandijas zemnieks, kurš bija gribējis sapelnīt naudu, lai mājās varētu apprecēties. Pjērs bija izģindis un lempīgs, vienmēr apdauzījies, drudža nomocīts; viņš izskatījās kā nāvei parādā.

Jūs, angļi, protat komandēt, — viņš sūdzējās, jo uzskatīja Ketelringu par Britānijas pavalstnieku, bet cilvēks, kurš paradiš taupīt naudu, to nekad neiemācīsies. Nē, cilvēks, kurš krāj naudu, citus izrīkot neprot. Iedomā- ļieties, kad šie nēģeri ieraudzīja, ka es pats ķēros klāt pie darba, tad ar viņiem nebija vairs nekāda gala. Vai domājat, ka es varu viņiem kaut ko uzdot? Viņi smejas man acīs un dara visu otrādi. Un cik viņi slinki, mīļais dievsl — Viņš trīcēja aiz niknuma un riebuma. — Šogad man viņu dēļ izputēja septiņi akri jaunu kafijas kociņu. Es taču nespēju izravēt visu viens pats, ko? — Viņš teju pat apraudājās aiz dusmām. — Un, kad aizbraucu Portoprensu pie tiem kungiem baltās kurpēs, kurus dēvē par tirdzniecības aģentiem, un saku viņiem, ka man ir kafija, ir ingvers, varu piedāvāt muskatriekstus, tad viņi atbild, ka viņiem neko nevajagot. Sakiet, Ketelring, — kāpēc viņi tur sēž, ja viņiem neko nevajag? Tikai tāpēc, lai ķertu mušas? Izliekas, it kā mani nemaz neredzētu, un tad pēkšņi prasa: «Kas jums īsti vajadzīgs? Varam maksāt tik un tik.» Un min smieklīgu cenu. Starp viņiem ir arī francūži, Ketelring! Ja viņi zinātu, ko tas nozīmē — kvērnēt šeit plantācijā …

Pjērs smagi nopūtās, ādamābols lēkāja kaklā augšup — lejup; viņš kasīja visu ķermeni, it kā viņam būtu piemeties kašķis.

Te ir īsta elle, — viņš gaudās. — Sie mulati — viņi domā, ka ir tādi paši kā mēs. «Mans tēvs bija amerikāņu tirdzniecības aģents, es neesmu nekāds nēģeris,» plātās tāds slaists. Bet es beidzos vai nost darbā … Havrā rnan ir līgava, kārtīga meitene, kantoriste uzņēmumā; varējis es pārdot visu, kas man te ir, dabūjis pāris tūkstošu franku …

Galvu atspiedis plaukstās, Pjērs atcerējās, kā dzīvojis mājās, un nemanīja, ka misters Ketelrings ne ar vārdiņu nepiemin savu pagātni: atmiņas ir egoistiskas. Pjērs sūdzējās par svīšanu un gurdumu; kāds bija iestāstījis viņam, lai ēd «ziloņu utis», kašu koka riekstus, kuri aizdzenot nogurumu un vairojot mundrumu. Nabaga Pjērs nēsāja pastāvīgi pilnas kabatas šo riekstu un gremoja tos vienā laidā; viņš nezināja, ka tie, starp citu, satraucoši iedarbojas uz dzimumdziņu, un beidzās vai nost aiz ilgām pēc līgavas. Ar nēģerietēm viņš baidījās ielaisties, lai nedabūtu kādu slimību; viņš nievāja tās, jo vispār nīda nēģerus; vai viņi nebija iznīcinājuši septiņus akrus kafijas stādu?

Sakiet, Ketelring, — viņš drudžaini čukstēja, — sakiet — jūs guļat ar viņām? Es gan nevarētu …

Kad viņš desmit dienas no vietas neieradās, misters Ketelrings brauca viņu apmeklēt. Pjērs gulēja ar plaušu karsoni un nepazina kaimiņu.

Mon amant, — lielījās nēģeriete, kuru Ketelrings sastapa Pjēra būdā, baismīgs, kreve|ains sievišķis, — moi, sa femme, he Kopš pagājušās nakts.

Viņa tā zviedza, ka izdilušās krūtis lēkāja, un sita sev pa sāniem.

Pēc dažām dienām Pjērs nomira.

* * *

Dīvaini, ka par cilvēku sāk interesēties tieši tad, kad viņš nomirst. Pēc divām dienām ieradās divi seņjori no Portoprensas apvaicāties, kas tagad notikšot ar nelaiķa plantācijām. Viņi apmeklēja arī seņjoru Ketelringu. Sēdēja viņa būdā, zieda nosutušās kājas ar palmu eļļu un simaruba balzamu un lamāja visu šo nolāpīto nostūri; te varētu gluži labi iedzīvoties naudā, ja vien šie nēģeru salašņas nebūtu laiski kā utis. Bet kā šeit ar darbaspēku? Ko misters Ketelrings te ceļot — cukurfabriku, vai?

Misters Ketelrings nievīgi atmeta ar roku.

Cukura fabriku šeit? Pārāk liels sausums, seņjor. Kokvilnu audzēt — tas ir kas cits. Lai jūs zinātu, seņjori: te būs kokvilnas žāvētava.

Abi seņjori uz mirkli pārstāja ierīvēties ar balzamu un sist odus uz sasvīdušajām kājām.

Ak tā, kokvilnas žāvētava; mums ir kāds kokvilnas pircējs. Plantators no Jaunorlcānas, tikai tur pārāk dārgs darbaspēks. Ticiet vai ne, bet tiem utainajiem nēģeriem tur ir jau arodorganizācija! Cik jums te ir apstrādātas zemes?

Ketelrings aprakstīja viņiem trīssimt akru lielu plantāciju; tiesa, lielāko tiesu šā īpašuma klāja džungļi, bet, vienalga, neviens to neies pārbaudīt. Turklāt viņš neticēja šādam amerikāņu plantatoram; kas gan interesēsies par kokvilnu, un kam tā vajadzīga? Nodibinās Haitiati Cotton Plantation Societij [49] un laidis tirgū akcijas; pie velna ar

Kokvilnu, tirdzniecībai kokvilnas nevajag, pietiek ar žāvētavu un zemi, lai varētu izlaist biržā skaisti iespiestas akcijas, tā veicinot komerciālās un politiskās ekspansijas cildeno lietu. Uz akcijām būs attēloti laimīgie nēģeri un aizmugurē jaunā žāvētava. Nabaga seņjors Pjērs, viņa kafijas plantācija tagad pamatīgi aizaugs ar nezālēm.

Nudien, es labprāt būtu rakstījis par ko citu — par frangipana un marhanika [50] ziediem vai tauriņa spārnu krāšņumu; kāpēc esmu ieslēdzies šinīs no netīri dzelteniem ķieģeļiem celtajos mūros? Kam man tas vajadzīgs — šāds tropu dabas daiļums? Es taču varētu ieiet savā dārziņā un priecāties par ziedošiem zvaniņiem un krūmu svaigumu rīta agrumā; bet es pusdienas tveicē blenžu uz žāvētavas dzelteno sienu, pie kuras mētājas banānu mizas, izkārnījumi un pūstoši kaceni, un nevaru noslēpt savu dziļo gandarījumu: beidzot es esmu šeit, pietiekami tālu, lai varētu atspiest elkoņus uz ceļgaliem un nodoties dīkdienībai. Tā šeit izskatās, tāda ir īstenība: šī saules no- kveldētā, garā, netīrā, dzeltenā siena. Paldies dievam, mēs esam otrā pasaules galā.

Te nu mēs atstājām misteru Ketelringu; viņš sēž būdas priekšā, gremo meža plūmes un šad tad pablenž uz ķirzakām, kuras kā pielipušas pie žāvētavas sienas. Ieradās milzīgs nēģeris no Portoprensas ar vēstuli uz galvas. Raksta vecais kamagveijāno, muy amigo mio [51] un tā tālāk; vispār viņš ļoti apmierināts, jo nupat pārdevis trīssimt sešdesmit akru lielu kokvilnas plantāciju pie Dēmarī kopā ar kokvilnas tīrītavu un žāvētavu. Tas notikums, rakstīja kubietis, vēl nav noskaidrots, politiskās aprindas asi kritizē valdību, ka šī afēra vēl nav kārtīgi izmeklēta. Vai seņjors Ketelrings negribētu uz kādu laiciņu nobraukt uz Go- naivu?

Ketelringam viss vienalga; viņš atstāj nepabeigto žāvētavu un uz laiciņu ielūkojas Gonaivā, pēc tam Sando- mingo, tad Puertoriko, un tā viņš traucas aizvien ātrāk no salas uz salu, ka galu galā tas vairs nemaz neatgādina īstenību.

Sniedzu jums tikai īsas skices no pacienta Iksa pagātnes, jo tā nav biogrāfija; es nespētu sakarīgi izstāstīt, kas ar viņu noticis gadu gaitā. Viņa dzīvi nesastāda notikumi; notikumiem vajag gribas vai kaut kā cita, kas nav vienaldzība, jo, zaudējis atmiņu, pacients Ikss neapšaubāmi ir zaudējis arī vairumu interešu, kuras virza cilvēkus. Jūs nevarat iedomāties, kāds dižs spēks ir mūsu atmiņa; mēs raugāmies uz pasauli caur pārdzīvotā prizmu, apsveicam parādības kā vecas paziņas, un mūsu vērību vada tas, kas to jau kādreiz piesaistījis; vairums mūsu attieksmju pret apkārtni ir atmiņu maigo, neredzamo roku austs. Cilvēks bez atmiņas ir cilvēks bez attieksmēm; viņu aptver tukšums, un troksnis, kas ielaužas no ārpasaules, neizraisa nekādu atbalsi.

Un tagad iedomāsimies misteru Ketelringu, kā viņš klejo pa pasauli, it kā ko meklēdams. Bet lai tas mūs nepieviļ; viņam nav tieksmju pēc noteikta mērķa, un, ja viņu pamestu savā vaļā, viņš atkal sēdētu bez pārtraukuma pie Dēmarī plaisājošā mūra un sekotu te šaudīgajām, te nekustīgajām ķirzakām. Taču viņš uzvēlis plecos Kubas dona tirdznieciskos darījumus, un tie nedod viņam miera. Ceļā vienmēr gadās kāds pakāpiens vai celms, kur var atsēsties; sviedri straumītēm plūst pa muguru, viņš klausās sausajā palmu čaboņā un lebeka [52] pākšu čirkstoņā un mierīgi izklaidējas, nolūkodamies, kā slinkie ļaudis kustas. Tas ir kā kaleidoskops, un viņš to groza, lai šie kustas ātrāk. Nu jel, nēģeri, lokieties, lai vismaz kaut kas tiktu darīts, lai kaut kas vīdētu acu priekšā, lādējiet kuģī kokosa riekstus, nesiet grozus uz galvas, veliet mucas ar pimenta rumu, velcieties ātrāk, citādi sadošu jums piparus! Ostas ūdenī zvīgo eļļa un laistās varvīkšņainas svītras, varvīkšņaini dubļi; kādi skaisti puvekļi, kā fosforescē šī maita! Lokieties ātrāk, melnādainie kustoņi, marš — niedrēs, lai viļņojas, lai čaukst šalcošais lauks, lai vīd kailie augumi rudajā biežņā!

Un dīvaini gan: viss, ko viņš uzsāk bez jebkādas patikas un pūlēm, vienīgi tāpēc, lai piepildītu laiskuma pārņemtās stundas, nes to, ko komercijā sauc par panākumiem; ļaudis bīstas viņa vienaldzīgā skatiena, viņa pavē-

Ies ir noteiktas un neapstrīdamas, kamagveijāno nosūtītas ziņas ir komerciāla lietišķuma paraugs. Viņš izrīko ļaudis, it kā būtu to darījis visu mūžu, un spiež viņus strādāt tā, ka viņi pakļaujas mēmā, bezspēcīgā niknumā. Ja viņi redzētu, ka Ketelringu ielīksmo šī uzkundzēšanās, ka viņš izbauda savu varu un augstmanību, tas nudien būtu vieglāk panesams, bet vienīgi bailes un naids gulstas uz šiem platajiem, vienaldzīgajiem pleciem, kuri spējīgi tikai paraustīties. Pārraujieties darbā vai vācieties ratā, kas man par daļu! Bet kaut kur dziļi, dziļi zem tā visa viņa sirdī slēpjas tāda maza, rūgta izbrīna, tāds pastāvīgs sūrums. Un ja nu es arī nestu nastas vai airētu laivu, kasītu muguru un ēstu ēnā netīru plāceni, ja es arī būtu nosvīdis noliktavas pārzinis, kurš skraidā ar papīriem rokā, vai varbūt man būtu baltas bikses un panama kā patlaban un es sekotu, lai algoti ļaudis cītīgāk strādātu kādam citam kubietim. Tas viss ir tik tālu un tik nereāli, it kā rēgotos otrādi apgrieztā tālskatī: tik tālu un tik smieklīgi visi šaudās — nesēji, kantoristi, noliktavu pārziņi un misteri baltās kurpēs, kuri spēlē tenisu aiz tīkla …

Bieži ierodas visādi cilvēki, kamagveijāno partneri un aģenti, ar hipotēkām apkrauti plantatori, cukura fabriku pārvaldnieki, sīki, bļaurīgi fermeri.

Hallo, mister Ketelring, mana sieva justos pagodināta, ja jūs apmeklētu mūsl

Mister Ketelring, iesim iedzert kādu glāzīti kokteiļa!

Pēc mirkļa viņi sāk stostīties zem mistera Ketelringa vienaldzīgā skatiena: sak, neraža, slikts noiets, zaglīgi mulati un tamlīdzīgi. Misters Ketelrings pat neļauj visu izrunāt, viņam garlaicīgi; izdariet to un to, mister, atnesiet man pārskatu, es paskatīšos pats. Un cilvēki jūtas pazemoti, viņi mīņājas, svīst un krampjaini, mokoši nīst šo dižmani, kurš bez garām runām sava saimnieka vārdā liek viņiem nazi pie rīkles, bet Ketelrings tikmēr pārbauda pats sevī tādu ērmīgu, bažu pilnu iespēju: varbūt tā ir mana pagātne, mans īstais «es»? Varbūt esmu bijis vergu īpašnieks ar pātagu rokā, plantators vai kāds no tiem, kam pieder īpašumi un cilvēki? Kā es varētu viņiem pavēlēt, ja nebūtu pratis to agrāk? Varbūt tas manī atsauksies skaļāk, ja izmēģināšu to pie citiem, varbūt man kļūs sāpīgi, ja kādam iesitīšu un pēkšņi sapratīšu, ka esmu kādreiz pats saņēmis sitienu.

* * *

Ja neņem vērā ārējos notikumus, tad Ketelringa dzīvē mainās divi posmi: garlaicība un reibums — un vairāk nekā, nekā cita; garlaicība pāriet reibumā un reibums garlaicībā. Garlaicība ir pati briesmīgākā, pati pretīgākā ikdienība; garlaicība uztver visu pretīgo un vienveidīgo, tukšo un bezcerīgo, nepalaiž garām neko smirdīgu un satrunējušu, seko blaktij, vēro puvekļus, pieaugošas plaisas griestos, visu dzīves tukšību un pretīgumu. Bet reibums? Ja to rada rums, garlaicība, bauda vai tveice, ja vien cilvēks ir aizrāvies, ja jūtas aptumšojas, ja pārņem nešpetna sajūsma, tad gribas sagrābt visu, visu uzreiz sabāzt mutē, sakampt rokās, alkatīgi izspiest visu sulu, lai plūst pār zodu, lai pieglaužas krūtis, vēsas lapas un liesmojoša uguns; ja nekam nav robežu, tad nav to arī mums, viss, kas kustas, kustas mūsu iekšienē; mūsos šūpojas palmas un sieviešu gurni, mūsos plūst saules mirgas un mūžīgi raud ūdens; nost no ceļa, dodiet vietu cilvēkam, kurš ir tik liels un apreibis, ka viņā ir viss! Gan zvaigznes, gan koku šalkoņa, gan atvērtie nakts vārti. Kādas ainavas zīmē reibums vai garlaicība: ainavas, sastingušas sausā nekustībā vai purvainā mirkstoņā, pilnas ar mušām, smirdoņas, lipīgiem dubļiem un trūdiem, vai ņirbošas, citas, pilnas ar sauli, alkām, smaržām, degošām vēlmēm, tvanīgiem ziediem, valgumu un skurbumu. Paklau, no garlaicības un reibuma var izveidot īstu pekli ar visu, kas tur piederas; tā būs tik plaša, ka tanī ietilps arī paradīze — paradīze ar visiem priekiem un līksmēm, ar visām baudām, jo tā ir visdziļākā pekle, kurā dzimst pretīgums un garlaicība.

xxx

Nosauksim uz labu laimi: Haiti, Puertoriko, Barbuda, Gvadalupe, Barbadosa, Tabāgo, Kurasao, Trinidada. Holandes tirdzniecības aģenti, Britānijas koloniju elite, amerikāņu jūras virsnieki, skeptiskā un netīrīgā franču birokrātija, un visur kreoli, kuri čivina patois [53] , nēģeri, filles de couleur [54] , daudz cietsirdīgu ļaužu, vēl vairāk nelaimīgu un visvairāk to, kuri cenšas saglabāt savu pašcieņu, ko apdraudējusi žūpošana, kašķis un sakari ar krāsainajām sievietēm. Pacients Ikss, kamēr iespējams, deva priekšroku iemītiem ceļiem, tomēr viņam nedēļām un mēnešiem gadījās dzīvot zem salmu jumta, uz pāļiem uzceltā, baložu mītnei līdzīgā būdā, kur netraucēja krabji un simtkāji, vēja plosīto vai tvanīgā lietū kūpošo džungļu pavēnī; te viņš dirnēja uz koka pakāpieniem, kamēr viņam vilka ārā no pēdām smilšu utis, bet viņš uzraudzīja, lai atkal pāris simtu akru neskartās dabas tiktu pārvērsti tīrumos, kur aug labība, ko sauc par Uzplaukumu. Civilizācijas svētība nāks pār šo zemi un izpaudīsies tā, ka nēģeri būs spiesti strādāt vairāk nekā līdz šim, bet paliks tikpat trūcīgi, kā bijuši, toties citā pasaules daļā zemniekiem viņu tīrumu raža vairs nenesīs peļņu. Tāda ir lietu gaita, bet misteram Ketelringam viss vienalga: ja cukurniedres, tad cukurniedres; lai klaudz cirvji, sīc odi un krekšķ nēģeri — tas viss glīti izsijāsies un nopūlēsies rakstāmmašīnu klaboņā. Nē, tās nav rakstāmmašīnas, tur kurkst vardes, tarkšķ cikādes, putns klaudzina ar knābi pa koka stumbru. Nē, tas nav putns vai stiebru šalkoņa, tā ir patiešām rakstāmmašīna; misters Ketelrings sēž uz zemes un sit ar pirkstu pa sarūsējušajiem taustiņiem. Tā ir lieliska vēstule kubietim, vairāk nekas, bet tā sasodītā mašīna tā sarūsējusi aiz valguma … Ketelrings jūtas kā atvieglots. Ko lai dara, šo vēstuli uzrakstīt neizdosies; labi, tātad jābrauc atpakaļ.

Un tā Ketelrings atgriežas Kubā, ieguldījis savu darbu cukurniedru ieviešanā salās; viņš atgriežas vēderainā kuģī, kas piekrauts ar vaniļu, pipariem un kakao, ar muskata ziediem un mandarīniem, ar angostūru un ingveru; kuģis smaržo kā koloniju preču piekrauts veikals; tas ir holandiešu kuģis, kurš velkas no ostas uz ostu kā pļāpīga tantiņa, kura apstājas pie katras bodītes, lai izgvelstos. Nav ko steigties, mister, sabāzīsim rokas kabatās un skatīsimies. Uz ko? Nu, uz ūdeni, uz jūru, uz saules celiņu, kas tanī ierakstīts, vai uz salām zilās ēnās, uz zeltainiem mākoņiem, uz lidojošām zivīm, kuras šļakstina dzirkstošo ūdeni. Vai vakarā uz zvaigznēm; šad tad pienāk druknais kapteinis, piedāvā resnu cigāru un arī neko daudz nerunā. Galu galā nav slikti būt par tādu misteru Ketelringu. Kaut kur apvārsnī trako negaiss, nakti aiz lietus plīvura laistās plati, sarkani zibeņi — vai sāk mirgot jūra, bālas un zilganas svītras izklīst pa ūdeni un pēkšņi pazūd, bet dzīlēs, melnajā, mutujojošajā ūdenī, kaut kas visu laiku fosforescē pats savu gaismu. Misters Ketelrings atspiežas pret bortu; viņa dvēseli pilda kaut kas tāds, kas nav ne garlaicība, ne reibums. Jā, viens kas ir skaidrs: kādreiz viņš tāpat braucis ar kuģi un juties tikpat laimīgs un bezrūpīgs. Tagad viņš noglabā sevī šīs jūtas, lai tās neaizmirstu. Šīs ilgas apskaut visu pasauli. So bezgalīgo mīlu, brīvības alkas vai ko citu.

Kamagveijāno saņēma viņu ar atplestām rokām; vecais pirāts prata būt atzinīgs, kad viņam atveda kuģi ar bagātu laupījumu. Nu viņš nesēž ar misteru Ketelringu kancelejā, bet dzestrā istabā pie galda, kas apklāts ar rakstainu galdautu, uz kura stāv angļu stikla pokāli un krūzes ar smagiem sudraba vākiem, ielej viņam tumšu vīnu un acīmredzot par cieņas zīmi cenšas runāt ar viņu angliski. Istaba rotāta arkām un vieglām kolonnām, aiz tās ar majoliku izklāts paliokur čalo fontāns starp fajansa podos sastādītām palmiņām un mirtēm kā kaut kur Se- viļā. Seņjors Ketelrings tagad ir godājams viesis.

Mans nams — jūsu nams, — saka kubietis ar senlaicīgu spāniešu cieņu un izvaicā par ceļu un atgriešanos, it kā runa būtu par kāda aristokrāta izpriecas braucienu. Misters Ketelrings nav pieradis pie tradicionālas līkumu mešanas un runā lietiski: tur ir tā un tā, tas parādnieks ir bezcerīgs, tādai un tādai firmai ir nākotne, tur var ieguldīt naudu. Kamagveijāno māj ar galvu.

Very well, ser? par to vēl parunāsim! — Un atmet ar roku. — Labi, labi, tam vēl daudz laika. — Viņš ir krietni vien novecojis, izskatās solīdāks un aprobežotāks nekā agrāk; pinkainās uzacis braukā augšup un lejup pa pieri. — Uz jūsu veselību, dārgais Ketelring, uz jūsu veselību! — viņš satraukts ķiķina. — Nu, bet sievieši — kā tur ir ar sieviešiem?

Ketelrings ir pārsteigts.

Pateicos par apvaicāšanos, ta nekas. Ja runājam par gruntsgabaliem Trinidadā, tad tur ir viens vienīgs purvs; ja nu to meliorētu .. *

Vai tiesa, — sēc kubietis, — vai tiesa, ka Haiti nē- ģerietes tanīs savās pagānu fjestās ir — ir kā pustrakas, ko?

Jā, — Ketelrings atbild. — Patiešām trakas, seņjor. Taču vislabākās sievietes ir Gvadalupē.

Kamagveijāno pieliecas viņam klāt.

Bet indiānietes — kādas ir indiānietes? Vai ir muy lascivas? [55] Stāsta, ka viņas mākot… visādus tādus trikus, tiesa? Jums jāpastāsta man viss, dārgais Ketelring!

Istabā ienāca meitene baltās drēbēs. Kubietis piecēlās, uzacis viņam nemierīgi sacēlās teju pat līdz matiem.

Tā ir mana meita Marija Doloresa, Merija, studēja štatos universitātē.

Viņš it kā atvainojās meitas vietā; spāniešu meitene nenāks iekšā telpā, ja tur sēž svešs kabaļjēro. Bet Merija jau sniedza roku pēc amerikāņu parašas.

How do you do, [56] mister Ketelring?

Viņa izliekas stūraināka un vaļīgākā nekā patiesībā ir, jo grib būt angliska; seja viņai blāvā olīvu krāsā, mati melni kā piķis, uzacis saaugušas kopā, uz virslūpas pūciņas — īsta kubiete.

Well, Mary, — kamagveijāno nosaka par zīmi, ka viņai vajadzētu iet ārā, bet Merija ir amerikanizēta un patstāvīga meitene, apsēžas, sakrustojusi kājas, un apber misteru Ketelringu ar jautājumiem. Kā izskatās salās? Kāds ir nēģeru sociālais stāvoklis? Kā viņi dzīvo, kā klājas bērniem., kādi ir sanitārie apstākļi? Misters Ketelrings klusībā tīksminās par viņas skolniecisko cītību, bet kamagveijāno sarūgtināts paceļ uzacis kā divus milzīgus pinkainus kāpurus. Un misters Ketelrings melo kā skolas mācību grāmata:

Svētītas salas, mis Merij, īsta paradīze; neskarti džungļi, kur lido fulu kolibri, vaniļa aug pati no sevis, spēj tikai plūkt, un nēģeriem nav par ko sūdzēties, viņi ir līksmi kā bērni…

Amerikanizētā meitene klausās, apskāvusi ceļgalus ar rokām, un nenolaiž acu no vīrieša, kurš atgriezies taisnā ceļā no paradīzes.

Vakarā kamagveijāno drīz vien devās pie miera, jo viņu mocīja sāpes žults pūslī; viņš patiešām izskatījās nožēlojams, un acis viņam bija dziļi iegrimušas. Misters Ketelrings iegriezās dārzā izsmēķēt cigāru; tur smaržoja muskats, akācijas un volkamērijas un milzīgi naktstauriņi dūca kā apreibuši. Uz majolikas soliņa sēdēja balta meitene un ar pusviru lūpām elpoja šo neciešami saldo gaisu. Misters Ketelrings pieklājīgi apmeta viņai līkumu; viņš zināja, kas piederas. Pēkšņi viņš iesvieda cigāru oleandru biezoknī.

Seņjorita, — viņš teica aši, mazliet aizsmacis, — man kauns; es meloju jums, tur salās ir pekle, un neticiet stāstiem, ka cilvēks tur var palikt par cilvēku!

Bet jus atgriezīsieties uz turieni, — viņa sacīja klusu; nakts spiež pazemināt balsi.

Jā. Ko gan citu? — Viņa pavirzījās, lai viņš varētu apsēsties blakus. — Jūs varbūt zināt, ka man … nekur nav māju. Nav kur atgriezties, vienīgi uz turieni. — Viņš atmeta ar roku. — Nožēloju, ka sabojāju jūsu priekšstatu par paradīzi. Bet nē — tik ļauni jau tur nav. — Viņš mēģināja atcerēties kaut ko skaistu. — Reiz es redzēju Morfo tauriņu, soļa atstatumā viņš plivināja zilos spārnus, tas bija tik skaisti… Viņš sēdēja uz beigtas žurkas, kas bija pilna tārpiem.

Meitene ar universitātes diplomu izslējās.

Mister Ketelring…

Neesmu nekāds misters Ketelrings. Kāpēc, kāpēc vienmēr melot? Es neesmu nekas. Manuprāt, cilvēkam, kuram nav vārda, nav arī dvēseles. Kā citādi es būtu tur izturējis, sabe?

Pēkšņi viņa nav vairs universitātes audzēkne, bet maza kubiete, kuras garās skropstas līdzcietīgi trīc. «Ay de mi, [57] ko viņam teikt, kā mierināt? Viņš ir tik dīvains, labāk jābēg iekšā, jāpārmet krusts un jāpieceļas…» Nē, amerikāņu meitene nedrīkst tā rīkoties, amerikāņu meitene būs viņam biedrs; esam taču studējušas psiholoģiju, varam viņam palīdzēt, lai atgūst zaudēto atmiņu, lai atjauno nomāktos priekšstatus, tikai vispirms jāiegūst viņa uzticība. Amerikāņu meitene biedriski satver viņa roku.

Mister Ketelring… kā lai jūs uzrunāju?

.— Nezinu. Es esmu «tas cilvēks».

Viņa saspiež Ketelringa roku, lai piesaistītu viņa uzmanību.

—i Pamēģiniet atcerēties savu bērnību, pamēģiniet! Kaut kas jums jāatceras — varbūt māte? Vai atceraties viņu?

Kādreiz… man bija drudzis. Tas notika Barbudā. Kāda veca neģēriete lika man kompreses no melnajiem pipariem, savārītiem ar pimentu. Turēja manu galvu klēpī un meklēja man utis. Viņai bija grumbainas rokas kā pērtiķim. Toreiz man šķita, it kā blakus būtu māte.

Mazajai kubietei gribas atbrīvot savus pirkstus, jo viņa plauksta ir tik karsta, bet tas nebūtu pieklājīgi; drausmīgi gan, kā cilvēks mulst šādos gadījumos!

Tātad jūs tomēr atceraties māti!

—< Nē, neatceros. Manuprāt, man tādas nav bijis.

Amerikāņu meitene ļoti vēlas viņam palīdzēt.

—• Jums mazliet jāpapūlas. Atcerieties kaut ko no zēna gadiem! Kādu rota]u, biedrus, kaut kādu sīku gadījumu…

Viņš šaubīdamies kratīja galvu.

Neko neatceros.

Bet tomēr, — viņa neatlaidās, — bērniem ir tik dziļi iespaidi!

Viņam gribējās iztapt meitenei.

Vienmēr, skatoties uz apvārsni, es iztēlojos, ka aiz tā atradīsies kaut kas skaists. Tā ir bērnišķa izjūta, vai ne?

Tā jūs iztēlojāties mājās?

Nē, tur salās. Un pie tam es jutos… kā zēns. — Turēdams meitenes roku, viņš iedrošinājās turpināt: — Zināt, es … nozagu gumijas bumbiņu.

Kādu bumbiņu?

Bērnu bumbiņu, — viņš samulsis murmināja. — Tas bija Portofspeinā, pie ostas. Pieripoja man pie kājām… sarkanzaļi svītraina. Man kā bērnam iegribējās, lai man tāda būtu. Kopš tā laika vadāju to sev līdzi…

Viņai asaras saskrēja acīs; ak dievs, kāda muļķe es esmu!

Redzat nu, mister… mister Ketelring, — viņa uztraukta izdvesa, — viss ies uz labo pusi! Aizveriet acis un domājiet — jā? Ļoti stipri domājiet — tāpēc jums jāaizver acis, lai varētu koncentrēties!

Viņš paklausīgi aizvēra acis un sēdēja nekustēdamies, it kā viņam arī tas būtu pavēlēts. Valdīja klusums, bija dzirdamas tikai apdullušo tauriņu spārnu švīkas un kaut kur iztalīm mulates spiedzieni.

Vai atceraties?

Jā.

Maza kubiete, elpu aizturējusi, pieliecas pie viņa sejas. Cik viņš dīvains un skarbs ar aizvērtām acīm, nomocīts un baigs… Pēkšņi viņa seja noskaidrojās.

Vai kaut ko atcerējāties?

Viņš atvieglots dziļi nopūtās.

Seit ir tik skaisti!

Meitenei bija jācīnās ar beziemesla aizkustinājumu, tomēr viņai izlauzās vārdi, ko viņa nebija gribējusi teikt:

Tātad … pie mums nav pekles?

Seit pekles nav. — Viņš baidījās pakustināt roku vai atvērt acis. — Man viss tik jauns. Saprotiet, es neesmu mīlējis tos.

Dievs zina kas to aptvēra visātrāk — amerikanizējusies meitene vai mazā, melnmatainā kubiete; viņa izrāva savu roku un juta vaigos karstuma vilni. Laime, ka te ir tumšsl

Vai agrāk… jūs esat kādu mīlējis? (Ak dievs, cik tumšs!)

Viņš paraustīja smagnējos plecus.

To jums gan vajadzēja atcerēties… — tā teica amerikāņu meitene, jo kubiete zina, ka tā neklājas runāt ar svešu vīrieti. Bet arī pieaugusī amerikāņu studente ir apjukusi; tur Statos, studentu kopmītnē, varēja debatēt par visu, pat ar jaunekļiem varēja vaļsirdīgi spriest, par ko Vien gribēja… Dievs vien zina kāpēc patlaban tas ir tik grūti. Viņa spieda plaukstas pie karstajiem vaigiem un kodīja lūpas. — Mister Ketelring.

Jā?

Jus noteikti esat mīlējis kādu sievieti. Atcerieties!

Viņš klusēja, atbalstījis elkoņus pret ceļgaliem. Nu viņa

priekšā atkal mazā kubiete, kuras garās skropstas tik nemierīgi trīc.

Nekad, — viņš lēni noteica, — nekad neesmu pārdzīvojis to, ko patlaban. To es zinu, zinu skaidri.

Mazajai kubietei aizraujas elpa, sirds sāk strauji pukstēt, ceļgali dreb; tad šāda ir mīlestība, žēlīgais dievs, tas ir tik skaisti, ka gribas raudāt. Bet amerikanizētās smadzenes tūliņ pieķeras pie šā teikuma un iztulko pēc sava prāta: jā, tā tas ir, es to tūliņ uzminēju, līdzko viņš teica: «Seņjorita, es jums meloju …»

Man tāds prieks, — viņa drebošā balsī iesāka, — ka jums (Kas īsti?) …ka jums te patīk. (Nē, tas nav pareizi, bet tam nav vairs nozīmes.) Es tā mīlu mūsu dārzu, sēžu te katru vakaru… (Ak dievs, kādas aplamības es runāju!) — Amerikāņu meitene cenšas dabūt virsroku. — Paklau, mister Ketelring, es jums palīdzēšu atcerēties — gribat? Tas ir briesmīgi, ja cilvēks nespēj atcerēties, kas viņš tāds ir. — Misters Ketelrings nodrebēja, it kā būtu saņēmis sitienu. — Es gribēju teikt, — ameri- kanizētā meitene centās izlabot savu pārsteidzību, — ka būšu laimīga, ja varēšu jums palīdzēt. Lūdzu! — Viņa pieskārās ar pirkstu Ketelringa piedurknei. (Mazdrusciņ flirta pirms aiziešanas! Tad būs vieglāk iet iekšā!)

Viņš piecēlās.

Lūdzu piedošanu! Es pavadīšu jūs.

Viņa nostājās Ketelringa priekšā tik tuvu, it kā turētu viņu aiz abām rokām.

Apsolieties, ka mēģināsiet atcerēties!

Viņš pasmaidīja. Tobrīd viņa seja bija tik skaista, ka meitenei gribējās iekliegties aiz laimes.

* *

Viņa izliecas pa logu šinī smaržīgajā naktī; stāvu augstāk uz balkona liesmo cigāra uguntiņa.

Hallo, mister Ketelring!

Jā?

Jūs neguļat?

Nē.

Es arī neguļu, — viņa līksmi atzīstas un izliec kailos plecus pretī nakts dzestrumam. Ņem paglāsti, apskauj manus plecus, es esmu šeit; klausies, klausies, kā sit mana sirds!

Nē, es neskatos, es nedrīkstu; paskat, pat cigāru aizmetu tumsā, lai neredz, kā man klab zobi. Damti\ Mery, neglāstiet savus plecus, man šķiet, ka es tos glāstu.

Es zinu, es to jūtu. Jums ir tik karstas rokas, it kā jūs būtu gulējis saulē. Kas tas ir, ka man tā dreb pirksti? Es taču esmu mierīga, gluži mierīga. Es jau zināju, ka tas notiks. Kā es to uzminēju? To jums nevajag zināt. Tūliņ, līdzko ienācu istabā un jūs piecēlāties… Tāds liels un nezina, kas viņš ir.

Vīrs uz balkona nopūtās.

O, mister Ketelring, lūdzu, neesiet nelga; šī īpašība jums ir pati skaistākā. Gribētos paņemt jūs aiz rokas un teikt: dear littV boy kā zēns tu esi? Varbūt pat noskūpstīt jūs uz vietas vai noglāstīt. Manuprāt, tas ir mātes instinkts.

Padevīgi pateicos.

Nē, neticiet tam! Man bija bailes no jums. Jūs esat noslēpumains un baigs — it kā būtu maskā. Tas gluži vienkārši uztrauc. Daudz netrūka, lai es aizbēgtu, kad uzrunājāt mani dārzā, tādas bailes mani pārņēma.

Bcg your purdoti, [58] es īstenībā nemaz negribēju…

Bet es taču gribēju, lai jūs pienāktu; vai jūs to nezinājāt? Tās ir tik muļķīgas, šīs spāniešu parašas, ka es nedrīkstu sēdēt kopā ar jums pie pusdienu galda. Jāsatiekas vienīgi slepus… un vai tas nav dīvaini: sirds tā sitas, it kā tas būtu kāds grēks, vai. — Hallo, jūs vēl esat turpat?

Jā, es esmu turpat. Neskatieties uz mani, ka nenolecu lejā, Marija Doloresa!

Viņa steigšus apsedz plecus ar bārkstainu zīda šalli; viņa atkal ir melnmataina kubiete, kura tumsā saldi trisina garās skropstas un nedomā neko, tikai gaida.

Saprotiet, tur dienvidos tik reti sastop baltās sievietes; jūs nevarat iedomāties, kas tas par brīnumu — pēkšņi izjust šo drausmīgo un skaisto cieņu pret sievieti. Šīs alkas mesties ceļos un neiedrošināties pacelt acis. Ak, seņjorita, būtu gatavs visu ko izdarīt, ja jūs man iedāvātu savu kabatas lakatiņu! Es nokristu ceļos un būtu laimīgs līdz pat nāvei.

Kubiešu meitenei acis mirdz, šalle lēnītiņām noslīd no viena pleca; redzams tikai mazs laukumiņš melnūksnējas rokas, bet Ketelringam tas ir vairāk nekā citreiz… Laikam sikspārnis līčloču aizskrien garām, uzdvesdams vēju; meitene nodreb, sakrusto rokas uz krūtīm un atkāpjas istabā.

Un vēlāk — jau aust gaisma, dārzā sāk čivināt samiegojies putniņš; amerikāņu studente uzmanīgi uz pirkstgaliem pieiet pie loga un skatās uz balkonu — jā, tur arī tagad kvēl cigāra sarkanā uguntiņa, tur nekustēdamies stāv cilvēks, atspiedies ar rokām pret margām; meitene nopūšas, jo sirds sāp aiz laimes. Viņa vēl ilgi sēdēja uz gultas malas un izklaidīgi smaidīja, noraudzīdamās uz savām kailajām, gludajām kājām.

xxxii

Neko citu es izdomāt nevaru; veselu dienu viņa nedabūja redzēt Ketelringu it kā darīšanu dēļ; kamagveijāno ievilka viņu kantorī un tad kaut kur uz pusdienām. Viņš bija izklaidīgs, atbildēja nevietā; šoreiz kubietim vajadzēja vilkšus izvilkt no viņa ziņas par biznesu; viņš melsa sazin ko un jauca Barbudu ar Trinidadu. Kubietis blenza viņā ar pārbaudošām, iegrimušām acīm un ķiķināja, kaut arī viņu mocīja sāpes. Vakariņas ēda atkal divatā; kubietis bija dzeltens aiz sāpēm, bet nedomāja celties augšā, vienīgi lēja viesim rumu. Dzeriet, Ketelring, velns parāvis, dzeriet! Kā sastāv ar cukuru Haiti? Ketelringu pametusi viņa teicamā atmiņa, viņš sajūk un stostās…

Dzeriet taču, cilvēkbērns!

Beidzot Ketelrings pieceļas, cenzdamies stingri turēties uz kājām.

Es iziešu dārzā, seņjor. Sāp galva.

Kamagveijāno paceļ uzacis.

Dārzā? Kā vēlaties. — Atkal tas lieliskais žests, it kā te viss piederētu dārgajam viesim. — Starp citu, Ketelring, ko dara jūsu atmiņa?

Mana atmiņa, seņjor?

Kubieša acis samiedzas.

Vai jūs jau zināt, kas īsti esat?

Ketelrings strauji apsviežas.

Domāju, seņjor, ka esmu te labi pazīstams… kā seņjors Ketelrings.

Tiesa, — murmināja kubietis, domīgi vērodams savu cigāru. — Muļķīgi gan, ka jūs pat nezināt, vai neesat… teiksim… jau sen kaut kur precējies, ko? — Viņš ar pūlēm piecēlās un piespieda roku pie sāniem. — Ar labu nakti, seņjor Ketelring, novēlu jums labu nakti!

Ketelrings tomēr mazliet grīļojās, iziedams dārzā. Tur viņu gaidīja bāla, dreboša meitene, ietinusies šallē; aiz viņas ēnā stāvēja vecā Meksikas indiāniete, raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķinādama acis. Ahā, dueņja, aptvēra Ketelrings, bet viņam viss virmoja acu priekšā: milzīgas ēnas, ziedošo koralitu rožainais ūdenskritums, bezgalīgā smarža un meitene bārkstainā šallē. Viņa saņēma Ketelringu aiz rokas un veda dziļāk dārzā.

Iedomājieties, — viņa saraustīti un satraukti runāja, — mani negribēja laist ārāl — Kā amerikāņu meitene viņa bija apvainota līdz sirds dziļumiem, bet savilktās dūres piederēja kubietei. — Es darīšu, ko gribu! — viņa iekaisusi draudēja, bet tā nebija taisnība. Viņa tā negribēja un nedomāja tā darīt: visdziļākajā ēnā, hibisku ēnā šalle nokrīt zemē — un viņa metas ap kaklu cilvēkam, kurš grīļojas izmisumā; viņa paceļ seju uz augšu, pusviru lūpas lūdz skūpstu.

—- Seņjorita, kalpone, — brīdinot murmina Ketelrings, apskaudams viņu, bet viņa tikai papurina galvu un sniedz viņam pretī lūpas, lūpu valgo ēnu, lai izdzer to; viņa sastingst, zaudē samaņu, acis pārgrieztas. Viņa saļimst Ketelringa rokās kā izsmelta, ar bezspēcīgi nokārtām rokām. Ketelrings palaiž viņu vaļā; viņa grīļojas, aizsegusi seju ar rokām, bezspēcīga, padevīga. Ketelrings paceļ šalli un uzmet to viņai uz pleciem. — Merij, — viņš sacīja, — ejiet uz mājām, bet es… es atgriezīšos. Ne kā Ketelrings, bet kā vīrietis, kam tiesības ierasties pēc jums. Vai saprotat?

Viņa stāvēja, noliekusi galvu.

Ņemiet mani līdzi — tūliņ, tūliņ!

Viņš satvēra meiteni aiz pleca.

Ejiet uz mājām! Dievs liecinieks, ka man daudz smagāk nekā jums.

Viņa paklausīja, lai tikai justu uz pleca šo smago, karsto roku.

No krūmiem iznāca garš peons.

• Va adentro, senorita, [59] •— viņš aizsmacis teica. — Pronto! [60]

Viņa pievērsa seju Ketelringam; acis viņai nezin kādēļ mirdzēja.

>— Adios, [61] — viņa klusu teica un sniedza viņam roku.

Es atgriezīšos, Merij, — nomākts murmināja este hombre, spiezdams viņas pirkstus. Viņa aši noliecās un valgām lūpām noskūpstīja viņa roku; Ketelrings tikko neiekliedzās aiz šausmām un mīlas.

Va, va, sehorita, — nosēca peons un atkāpās sānis. Meitene spēcīgi piespieda Ketelringa roku pie savas sirds un pievērsa viņam seju. — Adios, — viņa izdvesa un noskūpstīja Ketelringa lūpas; pa vaigiem viņai ritēja asaras.

Vecā indiāniete aptvēra viņu ap viduci.

Ay, ay, sehorita, va a la casa, va a la casa.2

Meitene padevīgi, kā akla ļāvās aizvesties, vilkdama šalles bārkstis pa zemi.

Ketelrings stāvēja nekustēdamies, kā melns stabs, žņaudzīdams rokā mazu, spēcīgi smaržojošu mežģīņu lakatiņu.

Va, sehor, — peons murmināja kā mierinādams.

Kur ir kamagveijāno?

Gaida uz jums, seņjor. — Peons uzvilka gar biksēm sērkociņu, lai dotu Ketelringam aizsmēķēt. — Tur, seņjor.

Vecais kubietis sēdēja pie galda un skaitīja naudu. Misters Ketelrings mirkli skatījās uz viņu un tad pasmīnēja.

Vai tā būs man, vai?

Kamagveijāno pacēla acis.

Jums, Ketelring.

Alga vai daļa no peļņas?

Abas kopā. Varat pārskaitīt,

Ketelrings iebāza naudu kabatā.

To gan zināt, kamagveijāno, — viņš visai noteikti sacīja, — ka es ieradīšos pēc viņas.

Kubietis bungoja ar pirkstiem pa galdu.

Diemžēl Ketelringa papīros rakstīts, ka viņš ir precējies. Ko lai dara!

Ketelrings vairs neatgriezīsies, — este hombre lēni noteica.

Kamagveijāno uzmeta viņam ironisku skatienu.

Tiesa, dokumentus allaž var nopirkt par pieejamu cenu, vai ne? Par dažiem dolāriem…

Este hombre bez aicinājuma apsēdās un ieleja sev vīnu: patlaban viņš bija tik skaidrā prātā kā reti kad.

Pieņemsim, kamagveijāno. Pieņemsim, ka citādi nekas neiznāks. Bet īsti labs īpašums nav sliktāks par labu vārdu. Kā jūs domājat?

Kubietis papurināja galvu.

Pie mums Kubā labs vārds ir ļoti dārgs.

Cik apmēram?

Kubietis iesmējās.

Eh, Ketelring, ja drīkstu jūs vēl tā saukt, jūs pats zināt, cik apmēram vērts ir mans īpašums.

Ketelrings iesvilpās.

Esiet prātīgs, kamagveijāno! Tik daudz es nesapelnīšu visā mūžā.

Tiesa gan, nesapelnīsiet vis, — kubietis piekrita un ķiķināja. — To laiku vairs nav un nebūs arī.

Ketelrings ielēja sev atkal un pārdomāja.

Jums taisnība, seņjor. Bet, ja notiktu tā, ka jūsu īpašums dažos gados krietni vien samazinātos, tad man būtu vieglāk panākt jūs, vai ne?

Abi cieši vērās viens otrā. Tātad kārtis ir galdā.

Pieņemsim, kamagveijāno, ka ir tāds cilvēks, kurš zina visus jūsu darījumus un līgumus kā savus piecus pirkstus, — viņš taču var kaut ko uzsākt.

Kubietis pastiepa roku pēc pudeles, aizmirsis pāršāvām aknām.

Bez naudas neviens neko nevar izdarīt, — viņš noteica.

Ketelrings norādīja uz savu kabatu.

Sākumam pietiks, seņjor.

Kamagveijāno smīnēja, rādīdams garos, dzeltenos zobus, bet viņa acis bija pārvērtušās par šaurām un dziļām spraudziņām,

Vēlu jums daudz panākumu, Ketelring! Es iedevu jums milzumu naudas, vai ne? Nu, ko lai dara! A la sa- ludl1

Ketelrings piecēlās.

Es atgriezīšos, kamagveijāno.

Adios, muy sehor mio! [62] — Kamagveijāno paklanījās pēc veca kubiešu paraduma, pavadīdams dārgo viesi līdz durvīm. — Ar labu nakti, seņjor, ar labu nakti!

Garais peons aizcirta aiz Ketelringa režģu vārtus.

Ar labu nakti, seņjor!

Un pacients Ikss aiziet gar ziedošo bugenvileju žogu pa ceļu, kas zvaigžņotajā naktī viz balts kā Piena Ceļš.

XXXIII

Tagad viņš vairs nav tas apātiskais cilvēks, gar kura vienaldzīgajām acīm slīd garām ostu un plantāciju kaleidoskops, viņš ir vīrietis, kurš dodas iekarot, cīnītājs ar augsti izslietu galvu, pārmērīgi iekarsis jauneklis, kura saspringtie muskuļi teju pat grib skanēt. Viņš ir kā no jauna piedzimis. Un vai tā patiešām nav visaugstākā mīlas erotika? Vai neesam nākuši pasaulē no mīlamās sievietes krūtīm un klēpja, un vai viņas klēpis nesauc pēc mums tāpēc, ka grib laist mūs pasaulē? Nu tu esi mans, jo es tevi, jaunu un skaistu, esmu dzemdējusi mokās. Vai iegūta mīla mums nav kā jaunas, viengabalainas dzīves sākums? Jūs teiksiet: ilūzija; bet vai ilūziju nerada tikpat dziļi iemesli kā vilšanos?

Sekosim Ketelringam vispirms uz Haiti: tur ir purvs, par ko stāsta, ka tanī esot melnā bitumena iegulas, taču šis purvs ož tā, ka tuvumā to nespēj izturēt ne putns, ne krupis, ne neģēris. Ketelrings jāja uz turieni, teiksim, no Gonaivas, bet zirgu nācās pamest ceļā un kopā ar nēģeriem cirst ar mačeti ceļu caur dzelkšņainu biežņu un augstu, asu zāli kā bārdasnazi. Nēģeri laidās lapās, vajadzēja dzīties tiem pakaļ un maksāt trejkārtīgi, taču, par spīti augstajai atlīdzībai, divi ceļā nomira, vienu sakoda čūska, otram uzbruka velns zina kāda kaite, sākās krampji, un viņš izlaida garu ar dzeltenām putām uz lupām; laikam bija saindējies, bet nēģeri ticēja, ka to izdarījuši džambo gari, un atteicās iet tālāk. Beidzot Ketelrings nokļuva līdz purvam un redzēja, ka tur nav tik ļauni: virs purva bija milzums odu, tātad dzīvai būtnei gaisa pietika. Taču vieta bija baiga — melna, smacīga, saules pārkarsēta, šur tur mutuļoja un putoja dzeltenīga, neciešami smirdoša žurga. Viņš atgriezās Gonaivā, nopirka šo zemes gabalu un parakstīja līgumu ar kādu blēdīga izskata mulatu, la! ierīko ceļu uz «Asfalta ezeru», kā viņš to mazliet demonstratīvi nosauca, un pats aizbrauca, teiksim, uz Puertoriko.

Un tagad viņš sāka savu spēli pret kamagveijāno, tas ir, pret cukurniedrēm. Ne vienreiz vien viņš bija rakstījis vecajam kubietim, ka cukura konjunktūra pasliktināsies, bet kamagveijāno negribēja tam ticēt. Cukura augstā konjunktūra jau beigusies, varat ticēt, ka vecais kūmiņš apsvilināsies. Ketelrings pazina cilvēkus, kuri labprāt būtu nopirkuši no kamagveijāno zemes gabalus, daļu kādā uzņēmumā vai pašu uzņēmumu; viņš devās pie tiem un apvaicājās, cik viņi gribot par to maksāt. Labi, galvoju, ka dabūsiet to par puscenu, ja maksāsiet man tādu un tādu kurtažu. Kubietis ir iesēdies cukurniedrēs līdz ausīm, viņš būs spiests pārdot cukuru lielā steigā, lai kaut kā izķepurotos, bet vēl viņš mazliet jāpaspiež. Un Ketelrings devās, teiksim, uz Barbudu, Ter-Basu, Barbadosu un Tri- nidadu un atklāja, ka kamagveijāno jau saodis, no kuras puses pūš vējš, un sāk pārdot, lai paglābtu kapitālus. Ketelrings metās cīņā, izslējis zodu un atrotījis piedurknes.

— Pagaidiet, pagaidiet, — viņš pierunāja komersantus, — piedāvājiet viņam ceturto daļu, lauziet līgumus, spiediet no visa spēka; gaidāms vēl līdz šim nepieredzēts cukura krahs. Jūs nopirksiet cukura fabriku par vecas dzelzs cenu un plantāciju par riekšavu cūku pupu. Cukura cenas krīt, šā gada ražas trešā daļa guļ noliktavās; kur lai to liek, varbūt jāber Atlantijas okeānā; tā būs jauka, salda dzira, seņjori!

Cukura krahs pieauga kā lavīna, ikviens centās atbrīvoties no cukura un pārdot visu esošo un neesošo; nu vecajam kamagveijāno vajadzēja meklēt pircējus savām cukura fabrikām un plantācijām. Tiesa, vecais aizstāvējās prasmīgi, bet viņa priekšlikumos jau bija jūtama panika; gribētos gan redzēt, kā tagad raustās viņa pinkainās uzacis! Jā, krahs izputinās daudz cilvēku; bet ko lai dara, vai kāds gādāja par nabaga Pjēru? Vecie plantatori staigā, degunus nokāruši, un nesaprot, kas notiek; neviens neko nemaksā par viņu cukurniedrēm, viņu kafiju, par vaniļu dod grašus, banāniem uzbrukusi Panamas kaite, un projām tikt no šejienes nevar, jo neviens neperk apstrādāto zemi un neņem to nomā. Un pirms dažiem gadiem šejieni dēvēja par Zelta Antiju salām!

Beidzot kamagveijāno pārtrauca cīņu; viņam bija tik laba oža, ka viņš negaidīja pašu ļaunāko un pārdeva, kā mēdz teikt, par katru cenu. Nelietis, viņš tomēr saglāba trešo daļu sava īpašuma. Ketelrings apmierināts nopūtās; no ieņemtās kurtažas nekas daudz nebija atlicis, jo izdevumi bija lieli un vajadzēja devīgi atlīdzināt visiem, kuri bija palīdzējuši šinī pasākumā. Tagad pienāks asfalta kārta. Asfaltu nevar audzēt kā cukurniedres vai kakao. Uz asfaltu var derēt. Tātad liksim melno pret balto.

Ketelrings sagādāja katlus un mucas, nopirka vecu

šaursliežu dzelzceļu un atgriezās Haiti.

* * *

Mīļais dakter, es atgūšos, līdzko atgriezīšos mājās, ieelpošu mārsila un kadiķa smaržu un paturēšu rokā dzelteno kaķpēdiņu; patiešām — sveša zeme pilda mūs ar nemieru. Es droši vien būtu kļuvis revolucionārs, ja nedzīvotu savā zemē; šeit (tas ir, salās) es skaudrāk izjūtu beztiesību uu dzīves šausmas… vismaz ienīstu tās vairāk neka mājās. Ja es patiešām būtu uzrakstījis savu stāstu, tad tanī netrūktu vīra vaļējā kreklā, ar šauteni virvē, kas pārmesta pār plecu; šis partizāns, šis atriebējs, šis negantais visādu ketelringu nīdējs — tas arī būtu es. Ko lai dara, ka no tā jāatsakās; sēdēšu mājās uz ziedošas ežas, ieelpošu pirkstos saberztas rezignācijas smaržu, izgaisīs šausmas un naids, un es nometīšu lauku ziediņu, ziemeļu ziediņu uz kapa mulatam vaļējā kreklā, kurš krita kaut kur Salās cīņā pret lielo Komerciju.

XXXIV

Un nu sākās Ketelringa nedienas. Pieņemsim, uzņēmējs mulats pameta ceļu nepabeigtu un aizbēga, iekārojis varietē dejotāja laurus. Misters Ketelrings stājās pie ceļa būves pats, tas maksāja ļoti dārgi, jo viņš steidzās. Viņš neprata piespiest nēģerus vest akmeņus ričās; šāds melns šķeista uzlika akmeni uz galvas un nesa to kā grozu ar ananasiern, bet ričās vizināja spiedzošas meitenes, kuras spārdījās ar kājām. Ak, sist viņiem ar dūri pa purniem, lai viņi apjēgtu, ka viņu rēkšana nav galvenais dzīvē! Strādnieku kolonnām sekajo meiteņu pūļi, nakti viņas dejoja vēderdeju ģitāru un tamtamu pavadībā, kamēr Ketelrings mocījās izmisīgā nepacietībā. Viņš nedrīkstēja skubināt šos kustoņus, kā viņam gribējās; ekonomiskā krīze bija sasniegusi arī Haiti un izpaudās šeit visai dīvaini, proti, nēģeri ārkārtīgā mērā nodevās vuduismam un vai katru nedēļu trakoja meža stigās, atgriezās kā ēnas —> nokausēti, mežonīgi, un Ketelrings pat nakti neizlaida revolveri no rokām, klausoties baso kāju laipošanā. Apkārtnē pazuda divi vai trīs bērni, bet Ketelrings nelikās par to ne zinis; pat melnie policisti no Gonaivas, basām kājām, bet ar zeltu izšūtiem uzplečiem, ieradušies pārbaudīt, kas te notiek, izlikās, ka nav atraduši akmens altāri džungļos, lai gan pie tā varēja nokļūt pa labi iemītām takām.

Tā pagāja mēnesis pēc mēneša, Ketelringa līdzekļi izsīka un veselība sāka bojāties: viņu mocīja furunkuli un drudzis, bet ārstēties viņš nebrauca, baidīdamies, ka nēģeru bars izklīdīs. Viņš raudzījās uz tiem iegrimušām, naida pilnām acīm un aizsmacis izrīkoja tos. Ceļš vēl nebija gatavs, taču viņš jau apmetās pie asfalta ezera pāļu būdā, lai vadītu šaursliežu dzelzceļa ierīkošanu, bet tikmēr Gonaivā bija nozaguši viņa sliedes, kuras gulēja ostā. Dievs vien zina kam to bija ievajadzējies. Visa apkārtne ap ezeru oda pēc sērūdeņraža, dzeltenā žurga rūga, burbuļoja un puva kā ielaists, patrūcis audzējs; tā izdvesa tveici kā milzīgs piķa katls; ik solī kāja iegrima pusšķidrā, drebošā, plīkšķošā bitumenā.

Beidzot ceļš līdz purvam bija pabeigts — un Ketelrings aizbrauca uz Portoprcnsu nodrošināties ar kredītu, nopirkt kravas auto un mucas, salīgt šoferus un uzraugu. Kad viņš atgriezās, viņš neatrada nevienu dzīvu dvēseli: purvā esot iemeties velns un savandījis visu dumbrāju tā, ka tas virdis kā ievārījums. Ar pūlēm viņš savāca kopā dažus kašķainus un slimīgus nēģerus ar iekaisušām, mušu pilnām acīm un sāka rakt asfaltu. Tas bija spīdošs, melns visaugstākā labuma glatice piteh [63] . Bēdīgāk bija ar auto: vienu sadauzīja mulats, vezdams katlus un mucas no Gonaivas, otra mašīna iebrauca purvā un pēc dažām dienām nozuda dumbrā; palika tikai viens kravas auto asfalta vešanai uz ostu. Ketelrings pats stāvēja pie katliem, lai bitumenu labi izvārītu; viņš tapa melns un netīrs

Ka krāsnkuris un drebēja no malārijas, sēdēdams pie šis ellišķīgās uguns; ar malāriju slimoja visi. Viņš vairs neņēma rokā mežģīņu lakatiņu, lai to nenotraipītu, un domāja tikai par asfalta mucām. Nu, tagad mēs esam uz ceļa, un Ketelrings, samiedzis tveicē iekaisušās acis, zīmē ar drudžaino pirkstu nosaukumu tām fabrikām, kuras šeit cels. Haiti Lake Asphalt Works, [64] apmēram tā.

Protams, ir arī visādas nepatikšanas — teiksim, tas mulats, kurš veda mucas uz Gonaivu. Vienmēr viņam neveiksmes, bet viņš vēl bezkaunīgi smīn. Slikta mašīna, seņjor, un slikts ceļš. Ketelrings padzina viņu un brauc nu pats, ierodas ostā ar pilnām mucām un priecājas, ka tās nāk aizvien klāt. Simt mucas, simt un vēl simt, cik lieliski! Tomēr atbrīvotais mulats bija rūdīts un redzējis šo to no pasaules; viņš vaļējā kreklā sāka klaiņot ap Haiti Lake Asphalt Works un melst par darba noteikumiem un bezkaunīgiem svešiniekiem, līdz kādu dienu pie Ketelringa ieradas četri nēģeri, bikstīja cits citu un mīņājās, un beidzot — lai pieņemot to mulatu par uzraugu, citādi …

Ketelrings pietvīka.

— Kas par «citādi»? — viņš uzsauca, uzvilkdams revolvera gaili.

Tad sākās streiks. Organizēts streiks kopā ar kanibālu ceremonijām, bet šolaik jau tā notiek. Pie Ketelringa palika tikai daži cilvēki, tik vārgi, ka nespēja aiztikt līdz savām mājām. Šķita, ka Ketelrings zaudē prātu: viņš paķēra lauzni un, iebridis līdz ceļiem dumbrā, sāka lauzt ārā asfalta gabalus un sēcot, gārdzot aiz piepūles, vilka tos uz katlu, kamēr slimie vērās viņā vaļējām mutēm un neuzdrīkstējās ņemt kapli rokā. Kad katls bija pilns, Ketelrings neizturēja. «Pjēr, Pjēr!» viņš elsoja un sita sev ar dūrēm pa galvu; to redzot, arī slimie metās bēgt.

Vēl divas dienas Ketelrings nosēdēja pie pamestā asfalta ezera un noskatījās, kā izlauztās bedres pamazām piepildās ar jaunu asfaltu. Tūkstošiem, simtiem tūkstošiem tonnu asfalta. Simtiem un tūkstošiem mucu gaida pircējus. Tad Ketelrings ievīstīja mežģīņu lakatiņā gabaliņu nevārīta un gabaliņu vārīta asfalta, mirdzoša kā antra- cīts, un ar klabošu kravas auto nobrauca uz Portoprensu. Tur viņš nogulēja četrdesmit astoņas stundas kā nosists.

Un nu viņš atkal pie kamagveijāno nama režģotajient vārtiem un dauza ar veserīti: atveriet, atveriet! Garais peons stāv aiz režģiem, bet never vaļā.

iQue desea, senor? [65]

Man tūliņ jārunā ar kamagveijāno, — gārdz Ketelrings. — Veriet vaļā!

No, senor, — rūc vecais peons. — Man pavēlēts ne« laist jūs iekšā.

Sakiet viņam, — Ketelrings uzstājas, — sakiet viņam, ka varu pagādāt ienākumus, lielus ienākumus. Viņš grabina kabatā abus asfalta gabalus. — Sakiet viņam …

No, senor.

Ketelrings berž pieri.

Vai varat… nodot viņam vēstuli?

No, senor.

Klusums, vakars smaržo pēc ziedošām koralitām.

i Buenas noches, senor! [66]

* * *

Un atkal tālāk, tālāk pa salām: Puertoriko, Barbuda, Gvadelupa, Barbadosa, Trinidada un Kurasao; jeņķi, angļi, franči, holandieši, kreoli un mulati. Ketelringam visur ir tirdznieciski sakari, vienus viņš ņēmis pie dziesmas, otri viņam palīdzējuši noorganizēt cukura krahu; viņi jau zina, ar ko viņiem gods. Ketelrings rāda viņiem divus gabaliņus asfalta, kas ietīti mežģīņu lakatiņā; paskatieties, kads asfalts, melns un spožs kā acu zīlīte! Tūkstošiem, simt tūkstošiem tonnu, vesels ezers. Tur var ieņemt miljonus. Gribat būt par manu kompanjonu?

Komersanti kasa pakaušus un nopūšas. Grūti laiki, mister Ketelring, kur nu, pat asfaltu vairs nepieprasa; Tri- nidadā, stāsta, atlaižot darbaspēku … Liekas, cilvēki, zaudējuši ticību cukuram, ir atbrīvojušies no ticības visam pārējam. Nē, nē, mister, tur neko nevar darīt, ne centa, ne penija es vairs neieguldīšu šinīs sasodītajās salās (Cik lielisks izgudrojums ir tādas kolonijas! Atklāt zemes, kuras nav mums dzimtene, bet vienīgi ekspluatējama telpa! Kāds plašums saimnieciskiem talantiem!).

Ketelrings klimst ar kuģi no ostas uz ostu. Dienu viņš guļ, bet nakti stāv kuģa priekšgalā kā stabs, pie viņa var kaut tauvu piesiet. Apkārt milzīga zili melna nakts, zibeņu caurausta, zvaigznēs mirdzoša: šalc un met dzirkstis jūra, melna kā antracīts; viens vienīgs asfalts, mister, miljardiem tonnu, tas ienesīs miljonus. Kuģis tikko kustas, raustās, drebinās, it kā netiktu no vietas; šķiet — skrūve ar pūlēm griežas eļļainā, biezā masā, kas līp ap lāpstām, tā ir melna kā melna un smaga nafta, un melnais kuģis gausi kustas pa bezgalīgu asfalta ezeru, kurš aiz tā noslēdzas kā biezputra. Ar labu nakti, seņjor! Tur virs galvas … tur ir Piena Ceļš, kas atgādina nakts ceļu, gaišu ceļu starp mēļām bugenvilejām un petreju zilajiem ķekariem. I\ā smaržo, kā smaržo pēc krāšņām rozēm un jasmīniem; Ketelrings spiež pie lūpām saburzīto mežģīņu lakatiņu, no kura dveš asfalts un kaut kas tāls, tāls. Es atgriezīšos, Merij, es atgriezīšos!

Visi neuzticīgi groza galvu. Neko nevar darīt, mister Ketelring, nekāda kredīta nav, sirds ne pēc kā vairs netiecas; Dominikā jau pārtraukuši asfalta ieguvi; ja jūs pagaidītu gadus desmit vai divdesmit, tad būtu cita ru- nāšana: nevar taču tāda sasodīta konjunktūra vilkties mūžīgi.

Atliek tikai viens ceļš — pie tiem misteriem no Trini- dad Lake Asphalt Compatiy\ Trinidadā vēl darbojas tauvu ceļš, kas ved asfalta mucas no ezera tieši līdz kuģim, tikai ceļš čīkst tā diezgan aizdomīgi. Misteri pieņem viņu kā lūdzēju, kurš nosvīdis tin ārā no mežģīņu lakatiņa abus savus asfalta gabalus; viņi pat aci tiem neuzmet.

Kam tas vajadzīgs, mister… mister… jūs laikam teicāt — Ketelrings? Mums ir asfalts vismaz piecdesmit gadiem, mēs varam pilnīgi apmierināt visas pasaules pieprasījumu. Esam ieguldījuši tik daudz naudas — kāpēc tad mums jāatklāj jaunas atradnes?

Bet mans asfalts labāks, tanī nav tik daudz ūdens un mālu … no tā sūcas smaga nafta.

Par atbildi atskanēja smiekli.

— Vēl jo ļaunāk, mister… mister… Ketl. Vai labāk nevajadzētu, teiksim, to vietu applūdināt, lai tā pazūd uz visiem laikiem? Tādā gadījumā mēs varbūt to nopirktu — protams, par parasto gruntsgabalu cenu Haiti. Goodbye,x mister Kling!

(Good bye, good bye! Beidzot esmu ticis ar to galā — un man kļuvis daudz vieglāk; nejutos kā mājās šinī tirdzniecības un darījumu pasaulē, man tā svešāka nekā purvs ar aligatoriem; bet ko lai dara, ka iemaldījos tanī kā mūžamežā! Pat Ketelringu tur teju pat pazaudēju, bet nu esmu atkal atradis. Ticiet, ka viņš arī atradīs pats sevi; neviens neatrod sevi tik neizbēgami kā neveiksminieks. Paldies dievam, nu esam mājās, tā ir arī mana atgriešanās: tas ir cilvēks ar tukšām rokām, tikai nodzīvotas dzīves atlauza.)

* * *

Tovakar pacients Ikss sēdēja jaukteņu hoteļa numurā Portofspeinā, kas bija pilns ar blaktīm un uzmācīgām mušām; caur plānajām sienām bija dzirdams, gan kā iemītnieks murmina un sūdzas miegā, gan kā jūrnieks apkampjas ar mulati; visā hotelī darkšķēja trauki, strīdējās piedzērušies, skanēja rēcieni, smaga elpas vilkšana un krācieni, it kā kāds mirtu.

Pacients Ikss ielika rakstāmmašīnā firmas veidlapu ar uzrakstu Haiti Lake Asphalt \Vorks un sāka pamazām klabināt: «Dear Miss Mary\» [67]

Nē, šādu vēstuli nevar rakstīt uz mašīnas! Ketelrings sēž, saliecies pār papīra lapu, un sūkā zīmuli. Ir ārkārtīgi grūti iesākt, ja sen, cik vien tālu atmiņa sniedzas, sen nav rakstīts ar roku, zīmējot un savienojot burtus pēc kāda bezgala izsmalcināta noteikuma un paraduma. Uz mašīnas rakstīt vienkāršāk, tas nav tik sāpīgi, burti neizplūst acu priekšā. Ketelrings zemu pieliecas — kā skolnieks, kurš raksta savu pirmo uzdevumu. — O-ho- ho-ho, — vaid aiz sienas mulate, bet aiz otras kāds aizelšas it kā pēdējā cīņā …

«Dārgā, visudārgākā, vienīgā, tā ir mana pirmā un pēdējā vēstule. Solījos, ka atgriezīšos, ka ieradīšos kā vīrs, kam vārds un manta; tagad neesmu nekas, esmu visu zaudējis un aizeju uz visiem laikiem. Uz kurieni? Vēl nezinu. Mana tagadējā dzīve beigusies, un man negribas

sākt jaunu. Skaidrs ir tas, ka Ketelringa vairs nav un ka nav vērts atcerēties, kas viņš tāds bijis. Ja es zinātu, ka i»a aulē ir vieta, kur var dzīvot bez vārda, tad dotos uz turieni, bet pie mums pat ubagam vajag vārda.

Mana vienīgā mīlestība, kāds neprāts saukt Jūs tā un vēl dēvēt par savējo! Jums jāzina, ka vairs neatgriezīšos, zllilct arī to, ka mīlu Jūs tāpat kā pirmo dienu, kad tikāmies, — nē, daudz vairāk, jo, cik neveiksmju es piedzīvoju, tik vairāk Jūs mīlēju.»

Ketelrings iegrima domās. Kas zina, vai viņa vēl gaida? Jau trīs gadi kopš esmu projām; varbūt viņa izdota pie Kāda jeņķa baltās kurpēs … Nu, lai viņai labi klājas!

«Nezinu, vai ticu dievam, bet salieku rokas un lūdzu, lai Jūs būtu laimīga. Jābūt taču kādam gudram dievam jau tāpēc vien, ka viņš nesavienoja mūsu likteņus. Ardievu, ardievu, mēs nekad vairs neredzēsimies!»

Ketelringam vajadzēja zemu pieliekties pie papīra, jo viņš lāgā neredzēja, un aši parakstīt vēstuli. To pašu mirkli viņš sarāvās, it kā viņam kāds būtu iesitis pa pieri. Viņš nebija parakstījies kā Džordžs Ketelrings. Asaru pilnām acīm, kā akls viņš neapzināti bija parakstījis savu īsto vardu, kuru bija aizmirsis gadiem ilgi.

XXXV

Viņš nespēja izturēt hotelī, viņam vajadzēja izskriet ārā naktī; viņš sēž ostā uz gulšņu grēdas un, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem, nēģeru policista uzraudzībā lūkojas melnajā, šļakstošajā ūdenī. Nu viņš zina visu, un pat atcerēties nevajag; viņš kārto notikumus kā kārtis un pagroza te vienu, te otru, lai nelien ārā no rindas; visas ir vietā, nevienas netrūkst. Tāda dīvaina sajūta — atvieglojums vai pārvarīgu atmiņu slogs?

Teiksim, mājas. Mājas bez mātes, lielas telpas ar smagām portjerām un melnām, solīdām mēbelēm. Tēvs, kuram nav laika bērnam, liels, svešs un stingrs. Iebiedēta, bikla krustmāte — pag, puisīt, tur nesēdies, to neņem mutītē, nerotaļājies ar tiem netīrajiem bērniem! Sarkan- zaļa bumbiņa, vismīļākā rotaļa, jo nozagta uz ielas kādam brēkulim, vienam no tiem laimīgajiem, kuri drīkst skraidīt basām kājām un puņķainu degunu, cept raušus no dubļiem un sēdēt uz dibena smiltīs. Bijušais misters

Ketelrings smaida, un acis viņam mirdz. Re nu, krustmāt, es tomēr beidzot skraidīju basām kājām un biju notrie- pies kā ogjracis: ēdu čuču gurķus, kurus nēģeriete ap- slaucīja netīrajā kreklā, un uz putekļainā ceļa salasītas nenobriedušas gvaijabas [68] … Kādreizējais Ketelrings tagad izjūt tādu kā ļaunprātīgu apmierinājumu. Viņš tomēr rīkojies pēc sava prāta.

Tad viņš ir nemierīgs pusaudzis, kura iedzimto rupjību nomāc tā saucamā audzināšana. Viņš sāk izprast sava tēva misiju. Šī misija ir bagātība. Šī misija ir fabrikas. Šī misija ir — piespiest strādāt savā labā pēc iespējas vairāk ļaužu un pēc iespējas lētāk. Zēns redz strādnieku pūļus plūstam ārā pa fabriku vārtiem; viņiem tāda skābena smaka; zēnam šķiet, ka tie viņu neieredz. Tēvs ieradis uzkliegt un izrīkot; dievs zina cik ilgi tā jāšķendējas, kamēr sakrāj tādu bagātību. Varbūt tā nav šā ļaunuma vērta, bet ko lai dara, īpašums nav nedzīva viela, tas grib rīt, lai nenosprāgtu, tas pienācīgi jābaro. Tas viss, zēn, tiks tev kādreiz uzticēts, lai tu to vairotu, nevis tikai pārvaldītu, tāpēc mācies jau tagad taupīt visiem spēkiem, jo tev nāksies piespiest citus, lai cītīgi strādā un iztiek ar mazumu. Es tevi audzinu praktiskai dzīvei, audzinu par sava īpašuma sargu. Bijušais Ketelrings pasmīnēja. Tātad tas man iedzimis, šī prasme izrīkot ļaudis un nesaudzēt tos; tātad kaut kas ir mantots. Toreiz, jā, toreiz tas jaunajam cilvēkam nemaz nepatika; viņš bija pārāk vieglprātīgs un laisks — varbūt tas bija protests pret jau iepriekš noteikto nākotni. Mēs, sak, dzīvojam nevis sevis, bet sava īpašuma labā; kas nekalpo savam īpašumam, tas būs spiests kalpot svešam īpašumam — tā skan dzīves likums. Bet tu, zēn, iesi pa manām pēdām!

Kādreizējais Ketelrings raustījās klusos smieklos. Nē, pa tām viņš noteikti negāja. Viņš bija tikai princis troņa mantinieks, kurš gaidīja, kad viss kritīs viņam rokās. Turklāt viņš iekļuva sliktā sabiedrībā un tā tālāk. Protams, taisīja parādus — tiesa, niecīgus, taču tie meta uz viņu ēnu. Tēvs drebēja aiz sašutuma un pratināja dēlu, ko tas nozīmē, par ko viņš izšķiedis naudu un tā joprojām: tu, puika, laikam domā, ka es tevis dēļ plēšos, ka tevis — tāda nekrietneļa dēļ pelnu un krāju naudu? Un tad dēliņš eksplodēja — protams, tikai aiz muļķības, aiz patvaļības, aiz nevaldāmas ātrsirdības; savilcis dūres, viņš brēca tēvam sejā: «Ņem savu naudu, aizrijies ar to, man las nevajag; es spļauju tai virsū, man tā derdzas; nedomā, ka bušu tāds naudas vergs kā tu!» Tēvs tumši pietvīka — bi mums, ka viņu neķēra trieka, — norādīja uz durvīm un nosēcās: «Arā!» Dēliņš lepni aizcirta durvis, ka norī- beja vien; protams, ardievu, tēva mājas!

bijušais misters Ketelrings pakratīja galvu. Ak dievs, sadu muļķību! Vai mazums tādu sadursmju ģimenēs, velns parāvis! Taču toreiz sadūrās divi vienlīdz cieti un stūrgalvīgi radījumi. Dēls neatgriezās mājās un pat neatsaucas uz tēva advokāta aicinājumu; cienījamais tiesīb- uieks beidzot atrada pazudušo dēlu kādas teorētiskas un praktiskas anarhistes gultā, un, tā kā jaunais cilvēks nevēlējās pie advokāta ierasties, tad pēdējam vajadzēja izklāstīt savu uzdevumu šinī apbēdinošajā situācijā. Viņš tomēr izdarīja to gluži nepiespiesti; šad tad pārmetoši rauca pieri, šad tad staroja taktiskā un piekāpīgā labvēlībā, jo jauniešiem vajagot iztrakoties, sevišķi tādam daudzsološam mantiniekam.

Jūsu godātais tēvs negrib jūs redzēt, kamēr nenāk- siet pie prāta. Jaunais draugs, — advokāts sirsnīgi runāja, — es nešaubos, ka jūs apdomāsieties un ka jums tas izdosies; ha, ha, vai ne? Starp mums runājot, — viņš sacīja, dievbijīgi noliecis galvu sānis, — jūsu godātā tēva īpašumu (viņš tikko neizteica: godāto īpašumu) patlaban rēķina uz trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem miljoniem; jaunais cilvēk, ar tādu īpašumu jokot nedrīkst! — Viņš izskatījās patiešām ārkārtīgi nopietns un svinīgs, bet tad atkal kļuva jautrs. — Jūsu godātais tēvs vēlējās, lai jums pasaku, ka viņš labprāt ar manu starpniecību izmaksās jums līdz pilngadībai zināmu uztura naudu. — Viņš nosauca teju pat nožēlojamu summu — vecais skopulis pat taisnīgajās dusmās bija palicis sev uzticīgs. — Vispār ja jūs arī tad nenāksiet pie prātīgākiem uzskatiem, tad gan … — Advokāts izteiksmīgi paraustīja plecus. — Es tomēr ceru, ka šī bargā dzīves skola nāks jums par labu.

Tad dodiet šurp tos grašus, — sauca trīsdesmit miljonu mantinieks, — un pasakiet vecajam, ka vēlu viņam ilgu mūžu, lai dabū krietni pagaidīt uz mani!

Anarhiste jūsmīgi aplaudēja.

Cienījamais advokāts rotaļīgi padraudēja viņai ar resno pirkstu.

Pielūkojiet, nesagroziet galvu mūsu jaunajam draugam! Lai jau pajokojas, to var, bet vairāk neko — skaidrs?

Sieviete parādīja viņam mēli, bet starojošais, labvēlīgais advokāts jau sirsnīgi spieda roku pazudušajam dēlam.

Mans dārgais, dārgais draugs, — viņš aizkustināts dvesa, — mēs visi ceram uz jūsu drīzu atgriešanos.

* * *

Toreiz pazudušajam dēlam bija astoņpadsmit gadu; līdz pilngadībai viņš sitās cauri, kā to prot tikai jaunieši; tas ir, viņš pats vairs nevarēja pateikt, kā un, galvenais, kam viņš par to palika parādā. Protams, Parīze, Marseļa, Al- žīra, Parīze, Brisele, Amsterdama, Seviļa, Madride un atkal Parīze… Cik viņam bija zināms, tad viņa tēvs pēc ģimenes iziršanas bija zaudējis pēdējo iekšējo kavēkli un pilnīgi nodevās patoloģiskai naudas pelnīšanai un nožēlojamai vecīgsnējai skopulībai. Dievs ar viņu, lai viņam nauda vairojas! Reizē ar pilngadības dienu izbeidzās trūcīgā pabalsta piesūtīšana. Pazudušais dēls noskaitās. Domājat, ka nu es atvilkšos rāpus? Lika pagaidīt! — Viņš mēģināja dabūt darbu, bet veltīgi; tieši tad viņu piemeklēja trūkums un likstas, un, kad viņš atkal gribēja uzsākt vieglāku dzīves veidu, tad tas neizdevās, viņam jau bija uzspiests zīmogs, kas padarīja viņu neuzticamu. Viņam bija meitene, tā slimoja un tika atlaista no darba. Viņam bija meitenes žēl un gribējās viņai palīdzēt; viņš aizrakstīja tēva advokātam, lai aizdod uz īsu laiku dažus tūkstošus franku. Par atbildi viņš saņēma tieši tik daudz naudas, cik maksāja trešās klases biļete no Parīzes līdz mājām, turklāt vēstuli, ka godātais tēvs labprāt viņam piedos, ja godātais dēls izteiks vēlēšanos mājās saprātīgi stāties pie darba un tā tālāk. Tieši todien pazudušais dēls sakoda zobus un šoreiz bez vieglprātīgas iedomības noteica sev: — Nē, labāk nomiršu badā!

Bijušais misters Ketelrings, sēdēdams uz gulšņiem Por- tofspeinā, Trinidadas salā, pat sabijās. Viņš nupat bija skaļi izrunājis tos pašus vārdus kā toreiz, bet tagad, izteicis tos, domīgi pagrozīja galvu.

XXXVI

Tagad kādreizējais Ketelrings redz visu pārsteidzoši skaidri: bijis viņš toreiz patiešām trūcīgs, tad būtu varējis kaut kur stāties darbā; izdevība gadījās ne vienreiz vien. Piemēram, par grāmatvedi Kasablankā vai Marsejā par komivojažieri, kurš tirgojas ar perlamutra pogām. Bet iedomājieties, lūdzami, ka trīsdesmit, četrdesmit vai piecdesmit miljonu mantiniekam — dievs zina cik vecais mājās sarausis — ar padevīgu pacietību jānoņemas ar rupju, sēcošu bodnieku, lai tas nopērk divdesmit dučus pogu. Sad tad viņam sanāca smiekli par savu stāvokli, viņš nespēja izturēties pret to nopietni, neprata cītīgi vaiga sviedros izplēst pāris franku vai pesetu; no viņa acīm bieži varēja redzēt, ka viņš tikai dzen jokus, — cilvēkus tas aizvainoja, turklāt viņš bieži taisīja tādus provokatoriskus izlēcienus, ka bija spiests pēc iespējas ātrāk mainīt profesiju. Bijušais misters Ketelrings atceras to ar īstu patiku. Dārgi es jums izmaksāju, ēzeļi; iespējams, ka varbūt pat šodien jūs vai svilstat aiz niknuma, atceroties to nekauņu, kurš tik nepieklājīgi izturējies: dzīvojiet veseli tupus vai rāpus.

Bet, ja tagad palauza par to galvu, tad šķiet, ka tā bijusi tāda uzspēlēta īstenība; lai ko viņš darīja, viņš vienmēr juta, ka tas ir uz laiku, ka tā nav nopietnība, vienīgi kaut kas- izmēģināšanai uz labu laimi. īsta bija tikai tā stūrgalvība, kas veda viņu pa dažādiem ceļiem, bet vairāk gan pa neceļiem: pat galējā trūkumā tepat pie rokas bija tie miljoni, vajadzēja tikai pasniegties un paņemt. Tos varēja činkstināt kabatā, klaiņojot pa ielām bez pajumtes un darba, varēja ironiski pamest ar acīm visiem, kuri vairījās no aizdomīgā blandoņa. Būtu jūs zinājuši, kas es esmu! Miljoni tikpat kā kabatā, bet par tiem nevar nopirkt ne kausu alus. Ir tikai pieci vara gabali, par tiem nopirkšu tējas rozi. Viņš pastāvīgi amizējās par savu smieklīgo stāvokli; vai tad varēja aizmirst skaudro pārdzīvojumu, kad viņš pirmo reizi ubagoja? Tas bija Bar- selonā, Ramblē laukumā, kur lēkāja zvirbuļu bari un vecā dāma ar rožukroņi rokās izbijusies blenza smaidošajā puisī. «Por Dios misericordia, senora ..

Bijušais misters Ketelrings paberzēja pieri.

«Nē, es nebūtu šo dzīvi izturējis, ja tas būtu… nopietnībā, bet tā taču bija tikai tāda tukša spēle. Es tikai izmēģināju, vai ilgi izturēšu, pirms izstiepšu roku un sākšu saukt pēc palīdzības. Kāda kairinoša un mokoša izjūta: nostāties uz ietves malas un alkatīgi vērties skaistās, greznās sievietēs… ja gribēšu, jūs visas būsiet manas, bet patlaban jūs, protams, mani nemaz neredzat, slampas …» Tāds skaists niknums, tāda atbrīvojoša nicināšana pret visu. Jā, arī pret to, ko sauc par morāli, jo ir trūcīgo tikumība un bagāto tikumība, bet nav nekādas morāles ubagam, kurš negrib kļūt bagāts.

Un nēļauj nelieši palikt uz vienas vietas. Nerunāsim par ģimenes saitēm un paradumu, taču cilvēku notur uz vietas īpašums vai atkarība, bet tas, kas nicina gan trūkumu, gan naudu, ir kā balons bez tauvām, kas to notur, viņu aiznes vēji, kur dievs grib un velns liek. Jā, klaiņošana patiešām ir neprāts, tā ir savtīguma centru bojājums, kaut kas līdzīgs līdzsvara izjūtas zaudēšanai. Nu, klejo vien, nelga, ja nevari citādi…

Pag, ir vēl kaut kas, ko būtu vērts atcerēties. Nē, tā bija tikai tāda dumja sentimentalitāte. Jeb vai varbūt ne… Nu, teiksim, muļķība. Toreiz kalpoju uz kuģa, tas notika Plimutā; vakaros mēs sēdējām pakalnā Hoe salā zem svītrotās bākas kopā ar meiteni no Barbikenas. Tāda vāja, maza angliete, septiņpadsmit gadu veca. Turēja mani aiz rokas un gribēja uzvest uz īsta ceļa plecīgo, samaitāto jūrnieku. Bijušais pans Ketelrings nodrebēja. Tas bija gandrīz tāpat kā… kā… kā toreiz Merija, Marija Doloresa, turēja mani aiz rokas un gribēja novest pie mana «es». Ak dievs, tātad dzīvē ir tādas zīmes, kuras mēs nesaprotam? Bijušais jūrrfteks sasprindzis veras melnajā ūdenī, bet redz zilu, caurstarotu vakaru Hoe salā, sarkanas un zaļas boju uguntiņas un jūras virsmu, Jēziņ, tādu jauku un līdzenu virsmu. Viņa turēja mani aiz rokas un strauji elpoja. «Apsoliet man, apsoliet man, ka labosieties… un kādreiz apmetīsieties šeit!» Viņa strādāja kādā rūpnīcā … Teikt viņai par miljoniem, kuri man tepat pa rokai, — vai tas nebūtu stāsts no Tūkstots un vienas nakts? Atzīšanās man jau bija uz mēles, bet es to noriju kaut kā pārāk steidzīgi un varmācīgi. Atvadām viņa noskūpstīja mani bikli un neveikli, un es teicu: «Es atgriezīšos.»

Kuģis devās uz Rietumindiju, un viņš neatgriezās.

ta, nu mēs esam galā, paldies dievam, tas tagad ir viss.

Nē, nav viss, — aizrāda kāda stingra un nepielūdzama balss. — Atceries vien, kas notika tālāki

• Nu, kas tur sevišķs, es aizbēgu no kuģa,- tas notika lepni Trinidadā, tieši Portofspeinā.

Jā, un tālāk, pēc tam?

Pēc tam ar mani gāja uz leju; kad cilvēks slīd lejup, tad viņu apturēt vairs nevar.

Cik dziļi iu noslīdēji, pastāstil

Nu, es strādāju ostā par krāvēju, tad biju noliktava'. pārzinis, kas skraidā ar papīriem rokās.

Un tālāk?

- Uzraudzīju nēģerus pie Asfalta ezera, lai viņi pat sviedrus neiedomātos noslaucīt.

Un kas tu vēl biji?

Jā, es biju viesmīlis Gvadalupē un Matansasā un nesu mulatiem kokteiļus ar ledu …

Un nekas ļaunāks neatgadījās?

Bijušais misters Ketelrings aizsedz seju ar karstajām plaukstām un vaid. Nevajag runāt par to, nevajag! Tā tu ja atriebība, mana atriebība par to, ka man ļāva tik zemu krist. Zini, ka es pat baudīju savu pazemojumu! Nelieši, nelieši, te jums ir, rijiet savus miljonus! Brīnieties visi, kāds izskatās vienīgais dēls un miljonu mantinieks!

Labi, atcerēsimies arī to.

Atcerēsimies, ka viņš bija mulates suteners, — tā, nu jūs to zināt. Viņš neprātīgi mīlēja šo mulati un veda pie viņas piedzērušus vīriešus, pie šīs visizvirtušākās skuķes, un gaidīja ārā uz savu daļu.

Tā tas toreiz bija.

Tā bija.

Bijušajam misteram Ketelringam galva dziļi noslīga uz krūtīm.

Kafejnīcā sēdēja kāds jeņķis, un es, stulbi smīnē- dams, sacīju: «Varu aizvest jūs pie skaistulītes, mister,., mulate, glīta …» Amerikānis pietvīka, uzlēca kājās, laikam nevarēja paciest šādu baltā cilvēka pazemošanos uri iesita man pa seju, pa šo vaigu. — Uz bijušā Ketelringa vaiga parādījās sarkans plankums. — Viņš nosvieda zemē saburzītu piecu dolāru zīmi, bet mani tikmēr izgrūda uz ielas. Es tomēr atgriezos pēc šiem pieciem dolāriem un rāpoju pa grīdu, tos meklēdams, kā suns …

Kādreizējais Ketelrings paceļ šausmu pilnās acis. Vai tad to var aizmirst?

Varbūt tomēr var, pamēģini vien.

Jā, tad es piedzēros kā lops, bet nespēju nekādi aizmirsties; klejoju šurpu — turpu, pats nezinu, kur… pa Piena Ceļam līdzīgu ceļu starp ziedošām bugenvilejām … Jā, jā, tieši tur; dzirdēju, ka noklaudz krītot revolveris un kāds bēgdams uzskrien man virsū. Un tad es beidzot aizmirsu visu, kas bija noticis.

XXXVII

Bijušais Ketelrings nopūtās. Tā, viss ir pateikts, sit vai nost, nekas sliktāks vairs nevar būt. Un, redzi, pat toreiz, kad līdu četrrāpus kā suns, es nepadevos, es domās nesaucu: pietiek, es padodos, es atgriezīšos kā lūdzējs, atgriezīšos mājās! Es tikai dzēru un raudāju par cilvēka pazemošanu. Tā bija… zināmā mērā… uzvara.

Un tagad tu padosies?

Jā, tagad padošos un cik labprāt, ak dievs, cik labprāt! Ja gribat, lai iespļauju sev sejā vai lienu atkal četrrāpus, tad es to izdarīšu. Es zinu, kādēļ. Tas ir viņas — kubieša meitas dēļ.

Vai arī tāpēc, lai uzveiktu veco kamagveijāno.

Klusu, tā nav tiesa! Tas ir viņas dēļ. Vai neteicu viņai, ka atgriezīšos, vai nedevu godavārdu?

Tavu godavārdu, bezpajumtes klaidoni!

Kaut arī klaidonis, toties tagad zinu, kas esmu. Ko tu gribi, cilvēks kļūst viengabalains tikai pēc sakāves. Tad viņš apzinās, ka tas ir neapstrīdami un patiesi, tā ir neatvairāma īstenība.

Sī sakāve.

Jā, šī sakāve. Ir ārkārtīgs atvieglojums, kad var padoties, salikt rokas uz krūtīm un pakļauties …

Kam?

Mīlestībai. Mīlēt sakavē un pakļautībā — tad cilvēks zina, kas ir mīlestība. Viņš nav vairs varonis, bet nicināms, piekauts blandonis; viņš līdis rāpus kā kustonis, bet nu viņu tērps visskaistākajās drēbēs un vilks viņam pirkstā gredzenu. Tāds ir šis brīnums. Es zinu, es zinu, ka viņa mani gaida un nu es varu ierasties pēc viņas. Ak dievs, cik es esmu laimīgs!

Patiešām laimīgs?

bezgala laimīgs, mani krata drebuļi; pieskaries, jūti, kā deg mana seja!

Tikai kreisais vaigs. Tur deg tā pļauka.

Ne, tā nav pļauka. Vai tu nezini, ka Merija noskūpstīja !.o vaigu? Jā, noskūpstīja un slacīja asarām. Nezini? Viss li izpirkts — vai mazums moku par to maksāts? Un visas la- ilgas un tas zvērīgais darbs — viss viņas dēļ.

Ari tā pļauka?

Ja, arī tā pļauka bija viņas dēļ. Tā bija vajadzīga, lai uoliktu brīnums. Es ieradīšos pēc viņas; viņa gaidīs mani darba kā toreiz …

… Un uzliks savu roku uz tavējās.

Dieva dēļ, nerunā par viņas roku! Līdzko to piemin, tā man jau dreb pirksti un zods. Kā viņa toreiz saņēma manu loku… atceros viņas vēsos pirkstus… Rimsties, rimsties!

Un tu esi bezgala laimīgs?

Ja, nē, pagaidi, tas pāries. Sasodītās asaras! Kā tas Iespējams, ka cilvēks var mīlēt kādu līdz neprātam? Ja viņa gaidītu mani tur… tur pie tā krāna, mani pārņemtu ausmas. «Ak dievs, cik tālu; kad es viņu sasniegšu?» Pat ja es vinu turētu aiz rokām, aiz elkoņiem … ak dievs, cik tas tālu!

Tātad tu esi laimīgs?

Aplamības; vai tad neredzi, ka jūku prātā? Kad gan es viņu ieraudzīšu? Vispirms jāatgriežas mājās, vai ne, jānoliec galva un jālūdzas, jākļūst par cilvēku ar vārdu un tad atkal pāri okeānam… Nē, tas nav iespējams, to es nepārdzīvošu, tik ilgi nevar gaidīt!

Un ja nu tu vispirms aizbrauktu pie viņas un izstāstītu visu?

Nē, to es nevaru, nedrīkstu, nav brīv. Teicu, ka ieradīšos pēc viņas, kad man būs tiesības Uz to. Es nedrīkstu viņu piekrāpt. Jātiek uz mājām, vispirms uz mājām un pēc tam… Pieklauvēšu pie vārtiem kā vīrs, kam tiesības to darīt. Atveriet, es nāku pēc viņas.

Melnais policists, kurš jau ilgi vēroja, kā šis cilvēks runā pats ar sevi un plātās ar rokām, pienāca tuvāk.

Ei, mister!

Bijušais Ketelrings pacēla acis.

Saprotiet, — viņš aši teica, — man labi drīz jātiek mājās. Nezinu, vai mans tēvs vēl dzīvs, bet, ja būs, tad, dievs liecinieks, noskūpstīšu viņam roku un teikšu: «Svētī, tēvs, cūkganu, kurš alka piepildīt savu vēderu ar cūku ēdienu! Esmu grēkojis pret debesīm un pret tevi un nedrīkstu vairs saukties par tavu dēlu.» Bet viņš, vecais sīkstulis, nopriecāsies un sacīs: «Šis mans dēls bija miris un nu ir atdzīvojies, bija pazudis un nu ir atradies.» Tā rakstīts svētajos rakstos.

Amen, — noteica melnais kārtībnieks un gribēja iet projām.

Pagaidiet drusciņ, tas vispirms nozīmē, ka pazudušajam dēlam tiks piedots, — jā? Tiks piedota viņa izvirtība un viņa suniskais izsalkums, tiks aizmirsta arī tā p|auka… «Atnesiet vislabākās drēbes un apģērbiet viņu, Un dodiet gredzenu viņa pirkstā.» — Bijušais Ketelrings piecēlās, un asaras plūda viņam no acīm. — Domāju, ka mans tēvs tomēr ir dzīvs un gaida mani savā norietā, lai padarītu mani par bagātnieku un sīkstuli, kāds bijis pats. Jūs nezināt, jūs nezināt, ko nonievājis pazudušais dēls, jūs nezināt, ko viņš upurē… Bet nē, viņa gaida; es nākšu, Merij, es atgriezīšos, bet vispirms man jātiek uz mājām.

Es pavadīšu jūs, mister, — teica melnais kārtībnieks. — Uz kurieni jums?

Uz turieni! — Un norādīja ar roku uz debesīm, uz

apvārsni, kur klusu laistījās rūsa.

* * *

Mani neatstāj pārliecība, ka viņš nav braucis ar kuģī; kuģa ceļš ir pārāk lēns un nomierinošs, tam trūkst ašā sprieguma. Apvaicājos aviotransporta sabiedrībās, vai pastāv gaisa sakari ar Trinidadu. Izrādās, ka ir regulāri reisi no Eiropas uz Natalas ostu un no turienes uz Parā, bet neviens nezināja, vai no turienes pastāv gaisa līnija līdz Trinidadai vai kādai citai vietai Antiļu salās. Iespējams tas ir, tāpēc es pieņemu uz labu laimi, ka pacients Ikss izraudzījies šo visātrāko satiksmi. Viņam tā bija jāizraugās, jo pēdējo reizi mēs redzam viņu krītošā, liesmu apņemtā lidmašīnā; beidzot viņš sasniedzis savu mērķi visstraujākajā steigā — kā meteors. Viņam bija jālido, nenovēršot nepacietīgo skatienu no apvāršņa līnijas; pilots sēž nekustīgi, it kā iemidzis — eh, triekt viņam ar dūri pa pakausi, lai atmostas un lido ātrāk! Viņš pārsēžas no lidmašīnas uz lidmašīnu — apdullināts, motoru rēkoņas apstulbināts, vienas vienīgas dziņas pārņemts: ātrāki Pēdēja lidostā, teju pat pie savas zemes robežām, saspringtā alruma stīga pēkšņi pārtrūkst. Lidmašīna nelido, plosās negaiss. Pasažieris trako ar putām uz lūpām — to jūs šaurai par negaisu?! Suņi, gļēvie suņi, būtu jūs redzējuši viesuļvētras tur tropos! Labi, te ir privāta lidmašīna, vienalga, cik tā maksā; vēlreiz tā drudžainā, trakā nepacietības agonija, savilktas dūres un mežģīņu lakatiņā iecirsti zobi… un beigas; kritiens, liesmas, degoša benzīna smaka un melns bezsamaņas ezers, kura biezie viļņi noslēdzas.

Mīļais dakter, es labprāt būtu pagodinājis jūs un attēlojis jūsu solīdo, plecīgo augumu noliekušos pār pacienta Iksa nāves cisām. Es jau redzēju jūs pie tās gultas, bet nekādi nevaru jūs tagad tur iedomāties. Atļaujiet man vēlreiz novērsties no vienkāršās īstenības. Nosēdināsim pie viņa gultas pinkaino, diezgan nesimpātisko asistentu; viņš tur pacienta roku un vērīgi pieliec pašpārliecināto, kuplo pakausi. Glītā māsa nevar nolaist acu no viņa brūnajiem matiem, jo iemīlējusies jaunajā ārstā līdz ausīm; ak, ierakties tanīs ar visiem pirkstiem un plucināt tos, noglāstīt maigi kā vēsma …

Jaunais ārsts paceļ galvu.

— Pulss nav jūtams. Nolieciet, māsiņ, aizslietni!

XXXVIII

Hirurgs izlasīja rokrakstu un mehāniski līdzināja lappuses, lai neviena nelīstu ārā no citām.

Vecais terapeits ieradās viņu apciemot.

Žēl, ka nebijāt obdukcijā, — viņš sacīja. — Interesants gadījums. Šis cilvēks daudz ko pārcietis … Būtu jūs redzējis viņa sirdil

Palielināta?

Palielināta. Vai zināt, ka saņēmām jau ziņas? Telegramma no Parīzes. Tā bijusi privāta lidmašīna.

Hirurgs pacēla acis.

Nu, un?

Nezinu, kāds viņam uzvārds, telegrammā tas izkropļots, bet reģistrēts bijis kā kubietis.

PARASTA DZĪVE

Ejiet nu, — nobrīnījās vecais pans Popels. — Tad viņš jau miris? Kas tad viņam īsti bija?

Skleroze, — ārsts īsi atbildēja; viņš gribēja gan vēl pieminēt vecumu, bet pašķielēja uz veco panu un neteica neko.

Pans Popels brītiņu apsvēra, ka viņam pašam, paldies dievam, viss pagaidām kārtībā, nē, viņš nejūt neko tādu, kas norādītu uz to vai ko citu.

Tātad nomiris, — viņš izklaidīgi atkārtoja. — Viņam taču vēl septiņdesmit nebija, vai ne? Bija mazliet jaunāks par mani. Es viņu pazinu … bērnībā gājām reizē skolā. Pēc tam gadiem ilgi neredzējāmies, vienīgi tad, kad viņš ieradās Prāgā, ministrijā. Šad tad viņu satiku … vienu vai divas reizes gadā. Bija tāds pieklājīgs cilvēks.

Godīgs cilvēks, — ārsts piekrita, siedams rozi pie mietiņa. — Es iepazinos ar viņu šeit dārzā. Reiz kāds uzrunā mani pāri žogam: «Atvainojiet — kas tā par Mālus, kas jums tur zied?» — «Tā ir Mālus Halliana,» es atbildu un ieaicinu viņu dārzā. Jūs jau zināt, kā tas ir ar diviem dārzkopjiem. Vēlāk viņš šad tad iegriezās pie manis, ja redzēja, ka neesmu aizņemts, un runāja tikai par puķēm, Es pat nezināju, kas viņš tāds ir, kamēr mani ne- ataicināja pie viņa. Tad jau viņam klājās visai grūti. Bet dārziņš viņam bija skaists.

To jau varēja gaidīt, — piezīmēja pans Popels, — Cik es viņu atceros, viņš vienmēr bija tāds kārtīgs, apzinīgs cilvēks. Labs ierēdnis un tā joprojām… Vispār nirs ārkārtīgi maz zinām par tādiem pieklājīgiem cilvēkiem, vai ne?

- Viņš to ir aprakstījis, — ārsts pēkšņi sacīja.

Ko aprakstījis?

Savu dzīvi. Pērn viņš atrada pie manis kādas slavenības biogrāfiju un sacīja, ka vajadzētu gan aprakstīt parasta cilvēka dzīvi. Un, kad saslima, tad sāka aprakstīt pāls savu dzīvi. Un, kad… kad viņam kļuva grūti, atdeva aprakstu man. Laikam nebija neviena cita, kam dot. — Ārsts mirkli vilcinājās. — Es varētu dot to jums izlasīt, ja jūs esat viņam vecs biedrs.

Vecais pans Popels jutās pat aizkustināts.

Ļoti laipni no jūsu puses. Protams, es to labprāt izdarīšu viņa labā… — Acīmredzot lasīšanu viņš uztvēra Ka zināmu pakalpojumu mirušajam,. — Tātad viņš, nabadziņš, uzrakstījis pats savu biogrāfiju!

•— Es to tūliņ atnesīšu, — ārsts teica, piesardzīgi atlauzdams rozei pazarīti. — Paskat, kā šis stāds grib pārvērsties meženī! Vienā laidā jāapspiež viņā tie mežonības iedīgļi… — Ārsts izslējās. — Ak tā, es apso- liju jums to rokrakstu, — viņš izklaidīgi sacīja un pirms aiziešanas, ko viņš izdarīja nelabprāt, pārlaida skatienu savam dārziņam.

Tātad nomiris, skumji domāja vecais pans. Miršana laikam ir kaut kas gluži parasts, ja ar to ticis galā pat tāds pareizs cilvēks. Bet mirt viņam nebūs vis gribējies — tāpēc arī aprakstījis savu dzīvi, ka bijis tai pieķēries. Lai nu viens saka: tāds kārtīgs cilvēks un — še tev! — nomirst …

—« Tad te nu jums būs, — ārsts sacīja. Tas bija diezgan biezs kārtīgi nolīdzinātu lappušu vīstoklis, rūpīgi pārsiets ar lentīti, kā noslēgtu aktu sainis. Pans Popels aizkustināts paņēma to rokā un atšķīra pirmo lappusi.

Cik tīri uzrakstīts, — viņš gandrīz vai godbijīgi izdvesa. —• Tūliņ redzams veco laiku ierēdnis. Toreiz, pan, vēl nebija rakstāmmašīnu, visu rakstīja ar roku, tāpēc augsti vērtēja skaidru, salasāmu rokrakstu.

Tālāk vairs nav tik tīri rakstīts, — ārsts nobur- kšēja. — Tur viņš daudz ko svītrojis, steidzies. Arī roka vairs nav bijusi tik veikla un stingra. %

Dīvaini gan ir lasīt nelaiķa rakstīto, pans Popels domāja, tas ir tikpat kā pieskarties pie mirušā rokas. Arī šinī rokrakstā ir kaut kas nedzīvs. Diezin vai vajadzēja ņemt to uz mājām. Nevajadzēja apsolīt, ka izlasīšu.

— Vai vērts to visu lasīt? — viņš nedroši apvaicājās.

Ārsts paraustīja plecus.

I

Pirms trim dienām es nometos dārziņā ceļos pie uzplaukušas akmeņlauzītes, lai izravētu nezāles, un man viegli noreiba galva, bet tas jau gadījās ar mani bieži. Varbūt tieši šis reibonis bija par iemeslu, ka man šī vieta likās skaistāka nekā jebkad; akmeņlauzītes dzirkstoši sarkanās vārpiņas un aiz tām vīgriezes baltie, dzestrie vēdekļi — tas bija tik skaisti un teju pat noslēpumaini, ka man galva galīgi apskurba. Divus soļus tālāk uz akmens sēdēja zīlīte un, piešķiebusi galviņu, vēroja mani ar vienu aci: kas tu īsti tāds esi? Es pat elpu aizturēju, lai putniņu neizbiedētu, un jutu, kā sirds man dauzās. Un tad pēkšņi tas notika. Nezinu pat, kā to aprakstīt, bet tā bija pārsteidzoši spēcīga un neviltota nāves nojauta.

Patiešām — es neprotu to citādi izsacīt; man laikam aptrūka elpas, bet vienīgais, ko apzinājos, bija bezgalīgas skumjas. Kad man kļuva vieglāk, es joprojām biju nometies ceļos, tikai man bija pilnas rokas noplūktu lapu. Sī sajūta izplūda kā vilnis un atstāja vienīgi sēras, kuras nebija nepatīkamas. Jutu, kā man smieklīgi trīc kājas; aizgāju piesardzīgi līdz soliņam apsēsties un, aizvēris acis, daudzināju: «Te nu tas ir, tepat jau ir.» Taču tās nebija šausmas, vienīgi pārsteigums un apziņa, ka ar to jātiek galā. Vēlāk es iedrošinājos atvērt acis un pakustināt galvu; ak dievs, cik jauks man šķita mans dārziņš — kā nekad, kā nekad; es negribu neko vairāk, tikai sēdēt un skatīties uz gaismu un ēnām, uz noziedošo vīgriezi un uz strazdu, kurš knābā slieku. Kādreiz sen — vakar — es teicu sev, ka pavasari izrakšu abus zilaušus, kuriem uzbrucis pelējums, un iestādīšu to vietā citus. To nu es vairs nepaspēšu, un nākamgad tie izskatīsies kā spitālības apsēsti. Man bija tā žēl, bija žēl daudz kā; biju t^ds kā atmaidzis un aizkustināts, ka man jāaiziet.

Mani mocīja doma, ka vajadzētu gan pateikt par to manai saimniecības vadītājai. Viņa ir godīga sieviete, vēl satrauksies kā cāļu māte, pārbijusies skraidīs apkārt aiz asarām uztūkušu seju, un viss viņai kritīs ārā no rokam. Nepatikšanas vien būs un lieks uztraukums; jo gludāk viss aizritēs, jo labāk. Jāsaved savas lietas kārtībā, es sev atvieglots noteicu; paldies dievam, pāris dienu būs ko darīt. Vai daudz darba, lai ieviestu kārtību savās grabažās, ja cilvēks ir atraitnis un pensionārs kā es? Zilaušus apmainīt es gan laikam nepaspēšu, ne arī izgriezt vecos zarus uz ziemas guļu sasegtajai bārbelei, toties lakstāmgalda atvilktnes būs kārtībā — un nekas neatgādinās nepabeigtus aktus.

Es tāpēc arī pierakstu visus šā mirkļa sīkumus, lai būtu redzams, kā un kāpēc man radās vajadzība ieviest mājās kartību. Man bija sajūta, ka esmu jau ko tādu piedzīvojis un ne vienreiz vien. Ikreiz, kā mani dienestā pārcēla uz citu vietu, es sakārtoju rakstāmgaldu, no kura šķīros, nevēlēdamies atstāt kaut ko nepabeigtu vai sajauktu; pēdējo reizi tas notika tad, kad devos pensijā; desmitiem reižu pārskatīju katru papīra lapu un glīti saliku, bet vēl vilcinājos, gribējās vēl no jauna visu pārcilāt, vai nav iejaucies kāds papīrītis, kurš tur nepiederas vai ar kuru vēl kaut kas darāms. Aizgāju pensijā, lai atpūstos pēc tik ilgiem darba gadiem, bet sirds man bija smaga, un vēl ilgi mani mocīja raizes, vai tikai tur nav palicis kas nepabeigts vai neparakstīts ar pēdējo «Vidi» [69] .

Tātad tas viss jau bija vairākkārt pārdzīvots, tāpēc man kļuva vieglāk, ka varēšu ķerties pie kaut kā pazīstama; bailes pārgāja, un pārsteigums, ko radīja nāves priekšnojauta, izgaisa atvieglojumā, ka rnani gaida labi zināms darbs. Laikam tāpēc cilvēki arī runā par nāvi kā par miegu vai atpūtu, lai piešķirtu tai pazīstamu seju, tāpēc viņi arī cer satikties ar dārgajiem aizgājušajiem, lai nebūtu bailes spert soli nezināmībā, varbūt arī pēdējos rīkojumus izdara tāpēc, lai nāve izskatītos kā nopietnas darīšanas saimniecībā. Re, te nav no kā bīties; gaidāmais ieguvis ļoti labi pazīstamu veidu. Sakārtošu visu un vairāk neko; paldies dievam, tas man nemaz nav grūti.

Divas dienas es rakos pa saviem papīriem; tagad tie salikti kārtībā un pārsieti ar lentītēm. Tur ir visas manas liecības, sākot ar pamatskolas pirmo klasi; dieviņ, cik tur daudz piecnieku, kurus es kā uzvarētājs nesu uz mājām un par kuriem tētis ar savu tuklo roku glāstīja man matus un izjusti sacīja: «Turies tā, zēn!» Kristāmzīme, pierakstīšanās lapa, laulību apliecība, iecelšanas dekrēti, viss ir pa kārtai, un nekas netrūkst; tik tikko nesanumurēju visus un nepieliku indeksus. Visas manas nelaiķes sievas vēstules; to nav daudz, jo šķīrāmies reti un uz īsu laiku. Dažas draugu vēstules — tas ir viss. Daži pārsieti sainīši galda atvilktnē. Vairāk nav ko darīt, ja nu vēl pārrakstīt tīrā lūgumu: «XY, valsts ierēdnis pensijā, lūdz pārcelt sevi uz viņpasauli. Sk. dokumentus no A līdz Z.»

Tās bija klusas un teju pat patīkamas divas dienas, kuras aizvadīju, kārtojot dokumentus; ja nedomā par sāpēm sirds apvidū, tad jutos viegli — varbūt par iemeslu tam ir miers, ēnaina un vesa istaba, putnu čivināšana ārā un uz galda manā priekšā veci un mazliet aizkustinoši dokumenti: kaligrāfiski rakstītas skolas liecības, manas sievas meitenīgais rokraksts, dienesta dokumentu blīvais papīrs; ar prieku būtu izlasījis un sasējis sainīšos vairāk papīru, bet mana dzīve bija vienkārša, es vienmēr cienīju kārtību un nekad neglabāju to, kas nav vajadzīgs. Ak dievs, nav vairs ko kārtot, tik vienkārša un parasta bija mana dzīve!

Nav vairs ko darīt, bet manī vēl ir — kā lai to nosauc? — nu, kārtības mānija. Bez vajadzības uzvelku pulksteni, ko pirms brīža biju jau uzvilcis, bez vajadzības attaisu atvilktnes, vai tanīs nav palicis kas nepamanīts. Pārcilāju prata iestādes, kurās strādāju: vai tanīs nepalika kaut kas nepabeigts un nepārsiets ar lentīti? Nedomāju vairs par zīlīti, kura palūkojās uz mani ar vienu actiņu, it kā jautātu: kas tu īsti tāds esi? Jā, viss ir sagatavots, it kā es dotos ceļā un gaidītu piebraucam mašīnu; pēkšņi jūtams tāds tukšums, nezinu, ko ņemt rokā, un šaubās atskatos, vai neesmu ko piemirsis. Jā, tur jau ir tā nelaime: nemiers. Meklēju, ko vēl sakārtot, bet nekā nebija, palicis tikai nemiers, vai kaut kas svarīgs nav palaists garām; tīrās muļķības, bet sirdī tūkst kā bailes, kā fiziskas sāpes. Pietiks, nu vairs nav ko darīt; bet tālāk? Un tad man iekrita prātā: ieviesīšu kārtību arī savā dzīvē, tā gan. Vārdu sakot, aprakstīšu visu, rūpīgi salikšu kopā un pārsiešu ar lentīti.

Sākumā man teju pat uznāca smiekli: dieva dēļ, kāpēc rakstīt un kādā nolūkā? Kam lai es rakstu? Tāda pa- rasta dzīve: kas tur ko rakstīt? Bet es jau zināju, ka rakstīšu, tikai vēl pretojos it kā aiz kautrības vai kā cita. Bērnībā es redzēju, kā mira veca kaimiņiene; māmiņa sūtīja mani pie viņas, lai ko aiznesu vai padodu, kas viņai vajadzīgs. Tas bija nesabiedrisks sievišķis, nekad viņu neredzēja uz ielas vai runājam ar kādu: bērni no viņas tā kā bijās, jo viņa bija tik vientuļa. Reiz māmiņa man teica: «Tagad neej pie viņas, tur ir mācītājs, viņa sūdz grēkus.» Nevarēju aptvert, ko tāda vientuļa večiņa var mācītājam stāstīt; man ļoti gribējās piespiest degunu pie viņas lodziņa rūts, lai redzētu, kā tur viss notiek. Mācītājs palika pie viņas bezgala ilgi un noslēpumaini. Kad es vēlāk iegāju, viņa gulēja ar aizvērtām acīm — un seja tik miera pilna un svinīga, ka man sametās bail. «Vai kaut ko vajag?» es izdvesu, bet viņa tikai pakratīja galvu. Tagad es zinu, ka viņa arī bija ieviesusi kārtību savā dzīvē un tas mirējiem ir svēts pienākums.

II

Patiešām — kāpēc lai es neaprakstu tādu pilnīgi parastu dzīvi? Pirmkārt tā ir mana personiskā dzīve; varbūt nevajadzētu man rakstīt, ja būtu kāds, kam visu varētu izstāstīt. Dažreiz sarunā iejaucas atmiņas no pagātnes — kaut vai tikai par to, ko māte mēdza vārīt. Vienmēr, kad to pieminu, mana saimniecības vadītāja līdzjūtīgi loka galvu, it kā teikdama: «Jā, jā, jūs daudz ko esat pārdzīvojis; es to zinu, man arī bijusi grūta dzīve.» Ar viņu nevar runāt par tādām parastām lietām: viņa ir ārkārtīgi iežēlīga un visur meklē kaut ko aizkustinošu. Citi turpretim klausās uz atmiņām tikai ar pusausi un nepacietīgi, lai varētu iespraust: «Bet pie mums manā jaunībā bija tā un tā.» Šķiet — cilvēki it kā lielās ar savām atmiņām: lepojas ar to, ka viņu bērnībā plosījusies difterija vai viņi pārdzīvojuši to lielo viesuļvētru, it kā tas būtu viņu personiskais nopelns. Redzams, katram ir vajadzība saskatīt savā dzīvē kaut ko ievērības cienīgu, svarīgu vai taisni dramatisku, tāpēc viņiem patīk runāt par izciliem notikumiem, kurus pārdzīvojuši, un nu viņi gaida, ka tie padarīs viņus pašus par paaugstinātas intereses un apbrīnas priekšmetu.

Manā dzīvē nav bijis nekā ārkārtīga un dramatiska; varu tikai atcerēties mierīgu, dabisku, gandrīz vai mehānisku dienu un gadu ritējumu līdz pat pēdējam punktam, kurš man gaidāms un kurā, ceru, būs tikpat maz dramatisma kā pārējā dzīvē. Jāsaka, atskatoties es taisni ar patiku noraugos uz to taisno un skaidro ceļu, kas man aiz muguras, tam ir savs skaistums kā labai, līdzenai šosejai, uz kuras nevar nomaldīties. Esmu teju pat lepns, ka mans ceļš ir tik pareizs un ērts; varu to aptvert ar vienu skatienu no pašas bērnības un vēlreiz nopriecāties, cik tas labi pārskatāms. Kāda skaista, parasta un neinteresanta dzīve! Nekur nekādu dēku, nekādu cīņu, nekur nekā izcila vai traģiska. Tāds pats jauks un pat spēcīgs iespaids kā no labi ritoša mehānisma. Tas apstājas bez kādiem pārsitieniem, tas nečīkst, pabeidz darbu klusu un padevīgi. Tā tam arī jābūt.

Visu mūžu esmu bijis liels lasītājs. Cik daudz esmu lasījis par dažādām brīnumainām dēkām, cik daudz ļaužu tur sastapis, kam traģiski likteņi un izcili raksturi, — it kā nebūtu nekā cita, par ko runāt un rakstīt kā vien par neparastiem, ārkārtīgiem un vienreizējiem notikumiem un gadījumiem! Bet dzīve nebūt nav nekāda ievērojama dēka, tikai vispārējs likums; tas, kas tanī ir neparasts un neikdienišķs, ir tikai čīkstoņa tās atsevišķos posmos. Vai tad nebūtu pareizāk slavināt dzīves normālo, parasto gaitu? Vai tad dzīvei kaut kā trūkst, ja tanī nekas nečīkst, nevaid un nedraud sašķīst gabalos? Toties mēs esam pastrādājuši milzumu darba, izpildījuši visus pienākumus no dzimšanas līdz nāvei. Mana dzīve bijusi pilnīgi laimīga, un es nemaz nekaunos par to mazo un taisnīgo laimi, kuru atradu savas dzīves pedantiskajā idillē.

Atceros bēres miestiņā, kurā piedzimu. Pirmais iet mi- nistrants uzmetnī un nes krustiņu, tad seko muzikanti — spoža kornete, mežrags, klarnete un pats skaistākais —< helikons; pēc tam nāk mācītājs baltā tērpā, ar četrstūrainu cepurīti galvā, zārks, kuru nes seši vīrieši, un melns pūlis, visi svarīgi, svinīgi un kaut kā atgādina lelles. Bet virs tā visa augsti un vareni plūst sēru maršs, iekliedzas kornete, gaužas klarnete un dobji vaimanā eņģeļu taures; mūzika piepilda ielu, visu miestiņu un paceļas līdz debesīm. Visi pamet darbu un iznāk māju priekšā, lai ar noliektu galvu godinātu cilvēku, kurš aiziet no mums. Kas ir miris? Kāds karalis, karavadonis vai varonis, ka viņu nes tik svinīgi un augsti? Nē, viņš bija melderis, lai dievs dod viņam mūžīgu mieru, godīgs un taisnīgs cilvēks, bet tie gadi… Vienalga, vai viņš bijis ratnieks vai ādģēris, cilvēks beidzis darbu, un tas ir viņa pēdējais ceļš. Man, mazulim, visvairāk gribējās būt ministrantam, kurš iet priekšgalā, un, ja ne, tad tam, ko nes zārkā. Tas taču ir tik svinīgi, it kā nestu karali; visa pasaule ar noliektu galvu godina labu cilvēku un kaimiņu viņa uzvaras gājienā, zvani skandina viņa slavu, un kornete gavilējoši raud, — es būtu kritis vai uz ceļiem tā svētā un diženā priekšā, ko sauc par cilvēku.

III

Tētis bija galdnieks. Manas visagrākās atmiņas: es sēžu uz siltām zāģu skaidām darbnīcas pagalmā un ro- taļājos ar cirtās sagrieztām ēveļskaidām; tēva zellis Francis smaida un tuvojas man ar griežņi rokā. «Pag, es tev nogriezīšu galvu!» Laikam es laidu raudas vaļā, jo izskrēja māmiņa un paņēma mani klēpī. Tas patīkamais, daudzbalsīgais galdnieku darbnīcas troksnis aptver visu manu bērnību: dēļu būkšķi, ēveles svilpiens, atduroties pret zaru, skaidu sausā čaukstoņa un griezīgie zāģa rēcieni, koka, līmes un pernicas dvaka, strādnieki ar atro- lītām kreklu piedurknēm, tētis ar resniem pirkstiem kaut ko zīmē uz dēļiem ar resno galdnieka zīmuli. Krekls pielipis pie viņa platās muguras, viņš sēc, noliecies pār savu darbu. Kas tas būs? Nu, skapis: dēlis pie dēļa, gropes sakrīt, tas ir skapis; tētis ar jutīgu pirkstu pārvelk pār šķautnēm, aptausta iekšieni — viss labs, gluds kā spogulis. Ja tas ir zārks, tad nestrādā tik rūpīgi, sasit kaut kā, pielīmē grieztus ornamentus, un tagad, mīlīši, nokrāsojiet un nolakojiet, lai labi spīd. Zārkus tēvs neglāsta ar pirkstu, vienīgi tad, ja gadās kas labāks — no ozola, smags kā klavieres.

Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis. Kur nu citiem zēniem, viņi nevar sēdēt tik augstu, un viņiem nav rotaļām koka klucīšu vai zīžaini spīdošu ēveļskaidu. Piemēram, stiklinieka puikam nav nekā, ar stiklu nav ko rotaļāties. Met prom tās šķembas, sagriezīsi pirkstus, māmiņa teiks. Vai krāsotāja puikam — tāpat nekā nav; viņš varētu vienīgi paņemt otu un nekrāsot sienu, bet pernica tik un tā labāka, ilgāk turas. Ē, bet mums ir zila krāsa, puika lielās, un visas krāsas pasaulē, bet galdnieka puiku no ceja nenovedīs. Kas tās par krāsām, tikai pulveris papīra maisiņos. Tiesa, krāsotāji strādādami dzied, taču galdnieka darbs ir tīrāks. Kaimiņu sētā ir podnieks, bet viņam nav bērnu; podniecība arī ir interesants darbs. Var tikai noskatīties, kā griežas ripa un podnieks ar pirkstu nolīdzina valgos mālus, un pods gatavs: pagalmā viņam gara rinda vēl mīkstu podu, un, kad viņš neredz, tad puika var tanīs iespiest savu pirkstu. Bet pie akmeņkaļa tik interesanti nav; var skatīties veselu stundu, kā viņš ar koka blieti sit pa kaltu, un neko neredzēt; jāpaliek neziņā, kā no tā akmens var rasties ceļos nometies eņģelis ar salauztu palmas zaru.

Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis; grēda sakrauta līdz pat veco plūmju galotnēm; jāpastiepj roka, un puika jau sēž plūmju zaros. Viņš ir augstāk nekā uz dēļiem, pat galva reibst; nu puika jau atrāvies no galdnieka pagalma, viņam ir pašam sava pasaule, kuru ar to otro saista tikai plūmes stumbrs. Ir tāds kā skurbums; te vis neieradīsies tētis vai māmiņa, vai zellis Francis, un mazais cilvēciņš dzer pirmo reizi vientulības vīnu. Ir vēl citas pasaules, kur bērns ir pilnīgi viens: piemēram, garo dēļu grēdā gadās arī īsāki — un rodas maza aliņa; tai ir griesti un sienas, tā smaržo pēc sveķiem un sasiluša koka; neviens te netiek iekšā, bet puikam un viņa noslēpumainajai pasaulei te vietas pietiek. Vai viņš sasprauž kociņus zemē kā žogu, saber zāģu skaidas un iespiež tanīs saujiņu krāsainu pupu; tās ir vistas, un pati lielākā plankumainā pupa — gailis. Aiz galdnieka darbnīcas patiešām ir žogs, aiz tā kladzina īstas vistas, īsts zeltains gailis stāv uz vienas kājas un raugās visapkārt ar liesmojošām acīm, bet tas jau nav tas; puika, attupies pie sīkā ilūziju žodziņa, bārsta zāģu skaidas un čukst: «Cip, cip, cip!» Tā ir viņa saimniecība, un jums, lielajiem, vajag izlikties, ka nekā neredzat; ja jūs paskatītos, tad burvestība izzustu.

Tomēr kaut kam jau der arī lielie: piemēram, kad baznīcas zvanu tornī nozvana pusdienu, strādnieki pārtrauc darbu, izvelk zāģi no iezāģētā dēļa un ērti apsēžas uz dēļu grēdas, lai paēstu pusdienas. Tad puika uzķepurojas uz spēcīgā Franča muguras un jāteniski uzsēžas uz viņa savilgušā kakla; tās ir viņa tiesības un sagādā prieku ik dienas. Francis ir traks kauslis un kautiņā kādam nokodis ausi, puika to nezina; viņš dievina Franci viņa spēka un par par savām tiesībām sēdēt viņam uz kakla šinīs pusdienu godības. Ir vēl otrs strādnieks, to sauc par panu Marlineku; tas ir kluss un vājš, viņam ir nokārušās ūsas un skaistas, lielas acis; ar viņu puika nedrīkst rotaļāties, |<> viņam ir dilonis; puika nezina, kas tas ir, un jūtas kā apjucis vai nobijies, kad pans Alartineks draudzīgi un laipni paskatās uz viņu.

Notiek arī gājieni uz viņu pasauli. Māmiņa saka: «Aizej, dēliņ, pie maiznieka pēc maizes!» Maiznieks ir resns, ar miltiem nobārstījies virs; dažreiz pa maiznīcas slikla durvīm var redzēt, kā viņš skraidā ap abru un ar menti maisa miklu. Kas to varētu iedomāties: tāds liels, resns vīrs — un tekalē uz riņķa tā, ka tupeles plīkš pret pēdām. Zēns nes silto klaipu mājup kā svētumu, basās kājeles grimst ceļa siltajos putekļos, un viņš ar baudu osta klaipa zeltaino smaržu. Vai viņš iet pie miesnieka pēc gaļas; uz āķiem karājas briesmīgi, asiņaini gaļas gabali, miesniekam un viņa sievai ir spīdošas sejas, viņi kapā gabalos sārtu kaulu un met uz svariem; kā viņi nenocērt sev pirkstus! Toties pie pārtikas preču tirgotāja pavisam citādi: tur smaržo pēc ingvera, cepumiem un sazin vēl pēc kā, tirgotāja sieva runā klusu un patīkami un dod zēnam uz ceļa divus valriekstus, viens katrā ziņā ir tārpains un sažuvis, bet tas vienalga, ka tikai ir divas čaumalas, kuras var saspiest ar pēdu, — kas tas par blīkšķi!

Es atceros šos sen mirušos cilvēkus un gribētu vēlreiz redzēt viņus tādus kā tolaik. Katram bija sava paša pasaule un tanī savs noslēpumains darbs; katrs amats bija īpaša pasaule — katrs no cita materiāla, ar citām tradīcijām. Svētdiena bija brīnumaina, jo nevienam nebija priekšauta vai uzrotītu piedurkņu, visiem melni uzvalki, un visi gandrīz vienādi; man viņi likās sveši un neparasti. Dažreiz tētis sūtīja mani ar krūzi pēc alus; kamēr traktier- nieks tecināja putas nosvīdušajā krūzē, es metu biklus skatienus uz telpas kaktu; tur pie galda sēdēja miesnieks, maiznieks, bārdskuvis, dažreiz arī policists, resns, ar atpogātu mundieri, atbalstījis šauteni pret sienu, visi runāja skaļi cits caur citu. Šķita dīvaini, ka viņi ir ārpus darbnīcām un bodēm; man tas likās mazliet nepieklājīgi un neiederīgi. Tagad es teiktu, ka mani mulsināja un izsita no sliedēm tas, ka es redzēju sajaucamies viņu noslēgtās pasaules. Tāpēc viņi laikam tā trokšņoja, ka pārkāpa kaut kādu kārtību.

Katram bija sava pasaule, sava amata pasaule. Daži bija tabu, kā pans Martineks vai miestiņa muļķītis, kurš īdēja uz ielas, vai kā akmeņkalis, — šo klusētāju šķīra no citiem tas, ka viņš turējās atstatu un bija spiritists. Un zēnam starp šīm pieaugušo pasaulēm bija maziņas, citiem noslēptas pasaulītes, bija savs koks, sava skaidiņu sēta, sava aliņa starp dēļiem; tās bija noslēpumainas viņa lielākās laimes vietas, par kurām viņš nevienam neko neteica. Kad attupjas un aiztur elpu, tad viss saplūst plašā un patīkamā dunoņā: dēļu dārdi, apspiests amatu troksnis, pie akmeņkaļa klaudzina, pie skārdnieka šķind skārds, kalvē zvana lakta, kāds asina izkapti, kaut kur raud mazulis, tālāk klaigā bērni, satraukti kladzina vistas, un māmiņa sauc uz sliekšņa: «Kur tu esi?» Tā tikai saka — miestiņš, bet te ir tāds milzums dzīvju kā plata upe; iekāp laiviņā un neliecies ne zinis, lai tevi šūpo, lai nes projām tā, ka galva sāk reibt un kļūst tīri baigi. Noslēpties no visiem — tā arī ir izeja pasaulē.

IV

Bērnu pasaule, kad viņi salasās kopā, ir pavisam kas cits. Vientuļš bērns savā rotaļā aizmirst sevi un visu apkārtni, un viņa aizmiršanās ir ārpus laika. Kopējās bērnu rotaļās iesaistīta plašāka apkaime, un viņu kopējā pasaule pakļauta gadalaikiem. Nekāda garlaicība nepiespiedīs zēnus vasarā rotaļāties ar bumbiņām. Tās ripina pavasarī, kad atkūst zeme; tas ir tikpat svarīgs un nepārkāpjams likums kā tas, kas liek uzplaukt sniegpulkstenī- šiem vai mātēm cept lieldienu raušus. Mazliet vēlāk nāk pēdējie pāri un slēpšanās, bet skolu brīvdienas ir dēkainu piedzīvojumu laiks: gribas ķert tīrumos sienāžus vai slepeni peldēties upē. Neviens zēns, kas sevi cienī, nejūt vajadzību kurt vasarā sārtu; to dara rudenī, kad laiž gaisā pūķus. Lieldienas, brīvdienas, ziemsvētki, gadatirgus, pastaigas, baznīcas svētki — tie ir svarīgi datumi un krasi lūzumi laikā. Bērnu gadam ir sava kārtība: vientuļš bērns rotaļājas mūžībā, bērnu pulciņš — laikā.

Šinī pulciņā galdnieka puika nebija personība, kas ar kaut ko izceļas; viņam nepievērsa uzmanību, meta acīs, ka viņš ir memrnes dēliņš un zaķapastala. Bet vai viņam nebija klabatas, ko uz lieldienām izgrieza pans Martineks, vai viņš nevarēja piegādāt koka skaidas zobeniem, vai viņam nebija koka klucīšu, cik vien patīk? Koks ir vērtīgs materiāls. Kas ir stiklinieka zēns pret galdnieka puiku ar savām netīrajām tepes pikām? Krāsotāja zēns — tas bija kas cits; reiz viņš bija nokrāsojis visu ģīmi ar gaišzilu krāsu un kopš tās reizes baudīja sevišķu cieņu. Bet galdnieka pagalmā bija dēļi, uz tiem varēja ar cieņu klusām šupoties; vai tā nav jau atraušanās no zemes un tātad pašu ilgpilnāko sapņu piepildīšanās? Lai krāsotāja zēns nokrāso ģīmi zilu: viņu nekad neaicināja pašūpoties.

Rotaļa ir rotaļa, svarīga lieta, goda lieta; rotaļā nav vienlīdzības, tur vai nu izceļas, vai pakļaujas. Jāatzīstas, ka es neizcēlos; nebiju ne pats stiprākais, ne pats drosmīgākais barā, un tas laikam lika man ciest. Kāds man labums, ka vietējais policists tēvu sveicināja, bet krāsotāju — nekad! Kad tēvs uzvilka garus, melnus svārkus, lai ietu uz vietējo padomi, es, ieķēries viņa resnajā pirkstā, mēģināju spert tikpat platus soļus kā viņš; paskatieties, puikas, kur man cienīgs tēvs — augšāmcelšanās dienā viņš palīdz nest baldahīnu virs mācītāja galvas, viņa vārda dienas priekšvakarā sanāk vietējie muzikanti un spēlē viņam par godu. Tēvs stāv uz sliekšņa — šoreiz bez priekšauta — un ar cieņu pieņem godināšanu. Bet es, lepnības mokošā salduma apskurbināts, meklēju skatieniem savus vienaudžus, kuri bijīgi klausās mūzikā; vieglu trīsu pārņemts, baudu šās zemes slavas augstāko izpausmi un pieskaros tēvam, lai visi redzētu, ka esmu viņa dēls. Otrā dienā zēni negrib ne dzirdēt par manu triumfu, es atkal esmu tas, kurš ne ar ko neizceļas un uz kuru neviens negrib klausīties, ja nu vienīgi tad, ja pasauktu mūsu pagalmā pašūpoties. Bet es, par spīti, nesaucu, drīzāk jau pats neiešu šūpoties un aiz bēdām un dusmām nolemju izcelties vismaz skolā.

Skola — tā ir atkal pavisam cita pasaule. Tur bērnus šķiro ne vairs pēc viņu tēviem, bet pēc uzvārdiem; viņus vairs nenoteic tas, ka viens ir stiklinieka un otrs kurpnieka dēls, bet gan tas, ka viens saucas Adamecs un otrs Berans. Galdnieka puikam tas ir satricinājums, pie kura viņš ilgi nevar pierast. Līdz šim viņš piederēja ģimenei, darbnīcai, mājai, savam zēnu baram; nu viņš sēž briesmīgi vientuļš starp četrdesmit zēniem, kuru vairumu nepazīst un ar kuriem viņam nav nekādas kopīgas pasaules. Ja blakus sēdētu tētis vai mamma, vai vismaz zellis Francis, vai pat garais un sērīgais pans Martineks, tad būtu citādi; varētu turēties pie viņa svārku stērbeles un nezaudēt sakaru ar savu pasauli, just to aiz sevis kā aizsargātāju. Viņš būtu sācis raudāt, bet baidījās, ka pārējie viņu izsmies. Nekad viņš nesadraudzējās ar savu klasi. Pārējie drīz vien sadraudzējās un bikstīja cits citu zem soliem, bet viņiem tas bija viegli: viņiem nebija mājās galdnieku darbnīcas vai skaidu žoga un pagalmiņa, nobērta ar zāģu skaidām, nebija spēkavīra Franča vai pana Marli neka, nebija pēc kā tik sāpīgi ilgoties. Galdnieka dēlēns sēdēja klases burzmā kā pazudis, ar aizžņaugtu rīkli. Pans skolotājs apstājās viņam līdzās. «Tu esi paklausīgs un kluss zēns,» viņš atzinīgi noteica. Puika piesarka, un acīs viņam saplūda līdz šim neizjustas laimes asaras. Kopš tās reizes viņš skolā kļuva paklausīgs un kluss zēns, kas, protams, vēl vairāk nošķīra viņu no pārējiem.

Bet bērna dzīvē skola ievieš jaunu un lielu pieredzi: bērns pirmo reizi sastopas ar dzīves hierarhisko iekārtu. Tiesa, līdz tam laikam viņam arī nācās vienam otram paklausīt: māmiņa kaut ko liek darīt, bet māmiņa ir mūsējā, māmiņa ir tāpēc, lai vārītu ēst, bet māmiņa arī skūpsta un glāsta; tētis dažreiz noskaišas, bet viņam var toties ierāpties klēpī vai turēties pie viņa resnā pirksta. Daži lielie šad tad uzbrēc vai nolamā, bet to var neņemt galvā un skriet projām. Pans skolotājs — tas ir kaut kas cits, viņš ir tāpēc, lai atgādinātu un pavēlētu. No viņa nevar aizbēgt un nav kur paslēpties, atliek vienīgi sarkt un līst vai zemē aiz kauna. Nekad panam skolotājam nevar iekāpt klēpī vai turēties pie viņa tīri mazgātā pirksta; vienmēr viņš stāv pāri visiem nepieejams un neaizskarams. Bet pans mācītājs — tas ir vēl lielāks. Ja viņš noglauda zēnam galvu, tad zēns nav tikai noglaudīts, bet izcelts un paaugstināts pār visiem citiem, un tikai ar pūlēm jāvalda pateicības un lepnuma asaras. Līdz skolai puišelim bija sava pasaule un visapkārt daudz citu noslēpumainu, noslēgtu pasauļu — maiznieka, akmeņkaļa un visu pārējo. Tagad visa pasaule sadalījās divās daļās;

augstākajā pasaulē atrodas pans skolotājs, pans mācītājs mii tie, kuri drīkst ar viņiem runāt; — pans aptiekārs, ārsts, notārs un tiesnesis; parastajā pasaulē atrodas tēvi un viņu bērni. Tēvi mājo bodēs un darbnīcās un tikai iznāk uz sliekšņa, it kā viņiem nolemts turēties pie savām mājām; tie no augstākās pasaules sastopas tirgus laukuma, sasveicinās, ar plašu žestu noņemot platmales, pastāv brītiņu kopā vai gabaliņu pavada viens otru. Viņu galds traktierī tirgus laukumā apsegts ar baltu galdautu un izskatās teju pat kā altāris; pārējos galdus sedz sarkani vai zili rūtaini galdauti. Tagad es zinu, ka šis baltais galdauts nebūt nebija tik neizsakāmi tīrs, zinu, ka mācītājs bija iesnu apstāts resns labsirdis, bet pans skolotājs — provinces vecpuisis ar sarkanu degunu, bet toreiz viņi iemiesoja kaut ko augstu un gandrīz pārcilvēcisku; tā bija pirmā pasaules dalīšana pēc amatiem un varas.

Es biju kluss un cītīgs skolnieks, kuru minēja citiem par paraugu, bet slepenībā līdz dvēseles trīsām apbrīnoju krāsotāja puiku, nebēdni un draiskuli, kurš ar savām palaidnībām noveda skolotāju afekta stāvoklī un reiz iekoda mācītājam pirkstā. No viņa teju pat baidījās un nezināja, kā tikt ar viņu galā. Viņu varēja pērt, kā grib, viņš tikai skatījās acīs un smējās; raudāt bija zem viņa mežoņa cieņas, lai dara ko darīdami. Kas zina: varbūt galvenā loma manā dzīvē bija tam apstāklim, ka krāsotāja zens nepieņēma mani par savu biedru. Es būtu nezin ko devis, ja vien viņš būtu draudzējies ar mani. Kādreiz, kad, velns zina ko viņš darīja, bluķis sadragāja viņam pirkstus, pārējie sāka kliegt, viņš vienīgais tikai nobālēja un sakoda zobus. Es redzēju, kā viņš gāja uz mājām, turēdams labajā asiņaino kreiso roku kā trofeju. Zēni barā skrēja pakaļ, brēkdami: «Tai uzkrita bluķis virsū!» Es biju gandrīz nemaņā aiz šausmām un līdzcietības, kājas man drebēja, mācās virsū nelabums. «Vai tev sāp?» es aizžņaugtā balsī izdvesu. Viņš uzmeta man lepnu, degošu, izsmejošu skatienu. «Kas tev par daļu?» viņš izspieda caur zobiem. Es paliku viens noraidīts un pazemots. Pagaidi, es tev rādīšu, es parādīšu, ko spēju! Iegāju darbnīcā un iebāzu kreiso roku spīlēs, ar kurām saspiež dēļus, un piegriezu skrūvi; gan jūs redzēsiet! Asaras plūda man no acīm,; tā, nu man sāp tāpat kā viņam; es viņam parādīšu! Piegriezu skrūvi vēl vairāk, vēl vairāk; nu vairs nejutu sāpes, bet ekstāzi. Mani atrada darbnīcā paģībušu, ar spīlēs iespiestiem pirkstiem; vēl tagad man kreisajā rokā pēdējās pirkstu locītavas paralizētas. Šī roka man ir grumbaina un sausa kā tītara kāja; vēl tagad tanī rakstīta piemiņas zīme — kādas piemiņas? Atriebīga bērnu naida vai kaislīgas draudzības?

V

Ap to laiku pie mūsu miestiņa pievilka dzelzceļu. Būvēt (.o sāka jau sen, bet nu tas pienāca pavisam tuvu, pat galdnieka pagalmā varēja dzirdēt, kā spridzina akmeņus nogāzēs. Bija stingrs rīkojums, ka bērni nedrīkst uz turieni iet, pirmkārt, tāpēc, ka tur spridzina ar dinamītu, otrkārt, tāpēc, ka tur visādi nelādzīgi ļaudis, velns zina kas par salašņām. Reiz tēvs aizveda mani uz turieni, sak, lai redzu, kā taisa dzelzceļu. Turēju viņu krampjaini aiz pirksta aiz bailēm no «tiem ļaudīm»; viņi mājoja dēļu barakās, starp kurām uz auklām karājās caurumaina veļa, bet pati lielākā baraka bija traktieris ar pilnkrūtainu, piktu saimnieci, kura lamājās vienā laidā. Uz trases puskaili cilvēki skaldīja akmeņus ar cērtēm, viņi kaut ko sauca tēvam, bet tas neatbildēja. Tad kāds nostājās ar sarkanu karodziņu rokā.

Skaties, tūliņ spridzinās, — tēvs teica, un es vēl krampjaināk saspiedu viņa pirkstu. — Nebaidies, es taču te esmu, — tēvs pārliecināti sacīja, un es, svētlaimīgi nopūzdamies, jutu, cik viņš ir varens un stiprs; nekas ļauns nevar notikt lur, kur ir viņš.

Kādu dienu pie mūsu darbnīcas žoga pienāca noskran- dusi meitenīte, iebāza degunu spraugā un sāka kaut ko murkšēt. ,

Ko tu pastāstīsi? — jautāja Francis. Meitene pikti parādīja mēli un tarkšēja tālāk. Francis pasauca tēvu. Tēvs atspiedās pret žogu un prasīja:

Ko tu gribi, mazā?

Meitene tarkšēja vēl ātrāk.

Es nekā nesaprotu, — tēvs nopietni sacīja, — ej nu sazini, kādas tautas jūs esat! Pagaidi! — Un viņš pasauca māmiņu. — Paskaties, kādas tam bērnam ir acis!

Meitenei bija lielas, melnas acis ar garām jo garām

skropstām.

Ir gan skaista! — māmiņa pārsteigta izdvesa. — Est gribi?

Meitene neko neatbildēja, tikai skatījās uz viņu ar savam lielajām acīm. Māmiņa iznesa šķēli maizes ar sviestu, bet mazā papurināja galvu.

Vai nu itāliete, vai ungāriete, — tēvs prātoja. — Vai nimāniete. Ej nu sazini, ko viņai vajag!

Viņš iegāja darbnīcā. Kad viņš bija tur iegājis, pans Martineks izņēma no kabatas desmit kreiceru gabalu un klusēdams pasniedza meitenītei.

Otrā dienā, kad pārnācu no skolas, viņa jau sēdēja uz mūsu žoga.

Atnākusi ciemos pie tevis, — Francis smējās, un es ārkārtīgi noskaitos un nelikos meiteni redzam, lai gan viņa izvilka no kaut kurienes — it kā no kabatas spožu desmit kreiceru gabalu un skatījās uz to tā, lai es re- d/.etu. Es pārvilku vienu dēli pāri grēdai, lai būtu šūpoles, un uzsēdos vienā galā; lai otrais gals slejas pret debesim, kas man par bēdu; sadrūmis, tāds kā satraukts, uzgriezu muguru visai pasaulei. Bet drīz vien dēlis zem manis sāka lēni celties augšup; es neatskatījos, mani pārņēma bezgalīga, teju pat sāpīga laime. Mani, svētlaimīgu līdz skurbumam, cēla aizvien augstāk, es pieliecos, lai novilktu šūpoles savā galā līdz zemei, otrais dēļa gals atbildēja ar vieglu, līganu kustību, tur jāteniski sēž meitenīte, nesaka ne vārda, šūpojas klusēdama un svinīgi, otrā galā klusēdams un svinīgi šūpojas zēns, viņi neskatās viens uz otru, nododas šūpošanai ar miesu un dvēseli, jo mīl; vismaz zēns mīl, kaut viņš neprot to izteikt vārdos, šīs jūtas pārpilda viņu, tās ir skaistas un reizē mokošas; tā viņi šūpojas bez vārdiem, it kā pildot kādu ceremoniju, šūpojas lēni jo lēni, lai būtu svinīgāk.

Viņa bija lielāka un vecāka par mani, melnmate un melnūksnēja kā melns kaķis, nezinu, kā viņu sauca un kādas tautības viņa bija. Parādīju viņai savu iežogoto pa- galmiņu, bet viņa nelikās par to zinis, laikam nesaprata, ka pupas ir manas vistas; man tas bija ļoti sāpīgi, un kopš tās reizes pagalmiņš mani vairs nepriecēja. Toties viņa noķēra kaimiņu kaķēnu un piekļāva to sev klāt pa pusei nožņaugtu, ar izbolītām acīm; no virves gabala viņa prata izpīt tādu zvaigzni, ka tas jau atgādināja burvestību. Zēns nav spējīgs mīlēt pastāvīgi, mīlestība ir pārāk smagas un mokošas jūtas, palaikam nepieciešams tās atvieglot, pārejot uz vienkāršu draudzību. Zēni smējās par mani, ka es draudzējoties ar skuķiem, šādu rīcību viņi uzskatīja zem sava goda; es izturēju izsmieklu varonīgi, bet bezdibenis starp mums paplašinājās. Reiz viņa saskrāpēja seglinieka puiku; būtu sācies kautiņš, bet iejaucās krāsotāja dēls un nicīgi izspieda caur zobiem: «Metiet mieru, tas taču ir skuķis!» Un nospļāvās kā pieaudzis. Ja toreiz viņš būtu mani pasaucis, es būtu sekojis viņam un pametis šo mazo melnaci, bet viņš uzgrieza man muguru un aizveda savu baru pretī citām uzvarām. Aiz apvainojuma un greizsirdības es biju kā bez prāta.

— Nedomā niekus, — es bargi teicu viņai, — ja viņi būtu mūs aiztikuši, es viņiem sadotu! — Bet viņa neko nesaprata, parādīja tiem mēli un vispār izturējās tā, it kā es atrastos viņas aizsardzībā.

Bija brīvlaiks, un dažreiz mēs abi pavadījām kopā veselas dienas, bet vakarā pans Martineks aizveda viņu aiz rokas uz dēļu barakām viņpus upes. Dažreiz viņa neatnāca — un es nezināju, ko iesākt aiz izmisuma, paņēmu grāmatu, ielīdu savā paslēptuvē starp dēļiem un izlikos, ka lasu. Tālumā varēja dzirdēt akmeņu spridzināšanu un zēnu klaigas, bet es jau pie viņiem vairs nepiederēju. Pans Martineks pieliecās pie manis, it kā dēļus pārskaitīdams, un līdzjūtīgi murmināja: «Ko tad viņa šodien neatnāca?» Es izlikos nedzirdam un tikai nešpetni lasīju, bet teju pat ar baudu jutu, kā mana sirds asiņo un ka pans Martineks to zina. Reiz es tomēr neizturēju un devos pie viņas pats; ta bija traka dēka: man vajadzēja pa laipu tikt pāri upei, kura todien man likās briesmīga un trakojoša kā nekad. Sirds man stipri dauzījās, un es gāju kā sapnī uz barakām, kuras man šķita pamestas, vienīgi resnā traktier- niece kaut kur bļaustījās un sieviete vienā kreklā un svārkos kāra veļu, skaļi žāvādamās kā miesnieka lielais suns, Melnūksnējā meitenīte sēdēja uz kastes kādas barakas priekšā un lāpīja kaut kādas skrandas, mirkšķinādama garās skropstas un aiz pārliekas cītības izbāzusi ārā mēles galiņu. Viņa bez aplinkiem pavirzījās, atbrīvojot man vietu sev blakus, un sāka aši un jauki bērt savā svešajā valodā. Nekad nebiju jutis, ka esmu tik bezgala tālu no mājām; it kā šeit būtu cita pasaule, it kā man nevajadzētu vairs atgriezties mājās; tās bija izmisīgas un heroiskas jūtas. Viņa aplika man ap kaklu savu tievo, kailo roku un ilgi, valgi un kutinoši čukstēja kaut ko ausī varbūt viņa stāstīja svešajā valodā, ka mīl mani, un es vai miru aiz laimes. Viņa ieveda mani barakā, kura acīmredzot dzīvoja; tā bija saules pārkarsēta līdz nosmakšanai un oda kā suņu būda, uz naglas karājās vn Iršu svārki, uz grīdas bija lupatas un dažas kastes 11 mēbeļu vietā. Telpā valdīja krēsla, bet viņas acis skatījās mani tik tuvas un skaistas, ka man gribējās raudāt; nezinu pats, aiz mīlestības, bezspēcības vai šausmām. Viņa apsēdās uz kastes, atbalstījusi zodu pret ceļgaliem, čukstēja tādu kā dziesmiņu un raudzījās manī ar nekustīgajām, plaši ieplestajām acīm; likās, viņa bur. Vējš aizcirta durvis, pēkšņi kļuva tumšs; man bija baigi, sirds sitas kaut kur kaklā, nezināju, kas notiks; kaut kas klusu nočaukstēja, durvis atvērās, viņa iestājās tanīs pret gaismu un nekustīgi skatījās ārā. Atkal nodārdēja sprādziens dzelzceļa nogāzē, un viņa atkārtoja: «Bumm!» Viņa atkal kļuva jautra un rādīja man, ko prot izpīt no virvēm; dievs zina kāpēc sāka izturēties pret mani kā māmiņa vai auklīte; paņēma mani pat aiz rokas un gribēja vest uz mājām, it kā es būtu maziņš. Izrāvu roku un sāku svilpot, cik stipri vien pratu, lai viņa redzētu, kāds es esmu, pat uz laipas apstājos un spļāvu ūdenī, lai pierādītu, ka esmu liels un ne no kā nebaidos. Mājās man prasīja, kur esot klejojis; es kaut ko sameloju, bet, lai gan es meloju bieži un viegli kā katrs bērns, šoreiz es jutu, ka mani meli ir lielāki un smagāki, tāpēc meloju jau pārāk centīgi un steidzīgi — brīnos, ka to nepamanīja.

Nākamajā dienā viņa ieradās, it kā nekas nebūtu noticis, un mēģināja svilpot, savilkusi lūpas; es viņu mācīju svilpt, pašaizliedzīgi atteikdamies no sava pārākuma; draudzība ir liela lieta. Tagad man bija vieglāk iet pie viņas uz barakām; mēs jau iztālīm svilpām viens otram, un tas neparasti nostiprināja mūsu draudzību. Mēs kāpām uz nogāzēm, no kurām varēja redzēt, kā strādā zemes racēji; viņa sildījās uz akmens saulītē kā čūskulēns, kamēr es pētīju miestiņa jumtus un baznīcas jumola sīpolu. Cik tas viss bija tālul Tur, kur redzams papes jumts, ir galdnieka darbnīca; tēvs sēc un mērī dēļus, pans Martineks kāsē, bet māmiņa uz sliekšņa groza galvu: kur nu atkal aizklīdis tas sasodītais puika? Tepat, nekur, es esmu noslēpts; tepat saulainā nogāzē, kur zied deviņvīru spēks, dadži un lauvmutītes, tepat otrā krastā, kur skan cērtes un sprāgst dinamīts, te viss ir gluži citāds. Te ir tāda nomaļa vieta: var redzēt visu, bet tevi neredz neviens. Lejāk jau ievilkusi šaursliežu dzelzceļu un ved vagonetēs akmeņus un mālus; kāds uzlec uz vagonetes, un tā pati ripo pa sliedēm; es arī tā gribētu braukt, apsējis ap galvu sarkanu kabatas lakatu kā turbānu. Un dzīvot dēļu būdā, to man uztaisītu pans Martineks. Melnūksnējā meitenīte nenolaiž acu no manis; cik dumji, ka neko nevaru viņai pateikti Mēģināju runāt ar viņu slepenā valodā: «Epes tepev kopo tepeikšupu,» — bet viņa arī to nesaprata. Atlika vienīgi rādīt mēli un visvisādi vaibstīties, tā izpaužot domu vienādību. Vai kopīgi mest akmentiņus. Patlaban kārta mēles izbāšanai; viņas mēle ir lokana un tieva kā sarkans čūskulēns; vispār mēle ir dīvaina, tuvumā šķiet, ka tā taisīta no sārtiem graudiņiem. Lejā klaigā, bet tur pastāvīgi kliedz. Nu, kurš ilgāk izturēs skatīties otram acīs? Brīnums gan, acis viņai šķiet melnas, bet, ciešāk ieskatoties, tanīs redzami zeltaini un zaļi punktiņi un vidū tā galviņa, tas esmu es. Bet pēkšņi viņas acis iepletās kā šausmās, viņa pietrūkās kājās, kaut ko izkliedza un šāvās pa nogāzi lejup.

Lejā uz trases juceklīgs ļaužu bars virzījās uz traktiera pusi. Savas cērtes viņi bija pametuši zemē.

Vakarā mūsu miestiņā satraukti stāstīja, ka viens no «tiem» strīdā iedūris ar nazi uzraugam; viņu aizveduši policisti, uz rokām bijušas važas, viņa bērns skrējis viņam līdzi.

Pans Martineks pievērsa man lielās, skaistās acis un atmeta ar roku.

Ej nu sazini, kurš tas ir bijis, — viņš nomurmināja. — Tādi ļaudis jau šodien te, bet rīt sazin kur.

Meitenīti es vairāk neredzēju. Noslēpies starp dēļiem, aiz skumjām un vientulības lasīju, kas pagadījās pie rokas.

Jums gan ir labs zēns! — kaimiņi runāja, bet tētis tēva pieticībā iebilda:

— Ja nu tikai no viņa kaut kas iznāktu!

VI

Tēvu es mīlēju, jo viņš bija stiprs un vienkāršs. Pieskaroties viņam, šķita, it kā esi atspiedies pret sienu vai pret nesatricināmu kolonnu. Es domāju, ka viņš ir stip

rāks par visiem cilvēkiem; viņš oda pēc lētas tabakas, alus un sviedriem, un viņa varenais miesīgums iedvesa man drošību, paļavību un spēku. Šad tad viņš pārskaitās un tad bija baismīgs, plosījās kā negaiss; jo saldāka bija tā drusciņ baismu, ar kādu es pēc tam ierāpos viņam klēpi Viņš nerunāja daudz un, ja runāja, tad par sevi ne; mani nek ad neatstāja nojauta, ka viņš, ja vien gribētu, tad vaidu pastāstīt par dižiem un varonīgiem darbiem, kurus veicis, un es uzliktu plaukstu uz viņa varenajām, spalvai- najām krūtīm, lai dzirdētu, kā stāsts tanīs atbalsojas. Sava amatā viņš darbojās plaši un pamatīgi; viņš bija ļoli taupīgs, jo mērīja naudu ar darbu, kas tanī ieguldīts. Atceros, ka šad tad svētdienās viņš izņēma no atvilktnes krājkases grāmatiņas un skatījās tanīs; šķita, ka viņš ar gandarījumu vēro kārtīgi nokrautu labu, paprāvu dēju grēdu; tanīs, zēn, ielikts milzums darba un sviedru. Izšķiest naudu ir tas pats, kas sabojāt gatavu darbu; tas ir grēks. «Bet kam tev, tēt, tā sakrātā nauda?» — «Vecuma dienām,» viņš varbūt atbildētu, bet tas nav galvenais, tā tikai saka; nauda ir tāpēc, ka tā rāda darbu, cītības un atteikšanās tikumu. Tur tu vari izlasīt visas dzīves rezultātu; tur rakstīts, ka esmu dzīvojis darbīgi un taupīgi, kā pieklājas. Pienāca laiks, kad tēvam jau bija klāt vecuma dienas; māmiņa sen atdusējās kapsētā zem marmora pieminekļa («Izmaksāja milzumu naudas,» tēvs mēdza godbijīgi sacīt.), man bija laba vieta, bet tēvs kā agrāk staigāja pa darbnīcu ar smagajām, uztūkušajāin kājām, lai gan tur bija maz, ko darīt, krāja un rēķināja, bet svētdienās viens pats savā dzimtajā ligzdā izņēma no atvilktnes krājkases grāmatiņas un ilgi vēroja skaitļos izteikto savas godīgās dzīves rezultātu.

Māmiņa nebija tik vienkārša; viņa bija daudz jūtīgāka, ātri iekaisa un šķita mīlas pārpilna pret mani; gadījās brīži, kad viņa krampjaini spieda mani pie krūtīm un dvesa: «Tu mans vienīgais, es vai mirtu tavā labā!» Vēlāk, kad es paaugos, šādi mīlas uzliesmojumi mani apgrūtināja; man bija kauns, ka biedri redzēs, cik dedzīgi mani māmiņa skūpsta, bet, kamēr biju vēl mazs, šī vētrainā mīlestība mani paverdzināja vai nospieda; māti es ļoti mīlēju. Kad sāku raudāt un viņa paņēma mani klēpī, es jutu, ka izkūstu, man ļoti patika raudāt, piekļaujoties viņas mīkstajam kaklam, kuru padarīja valgu bērna slienas un asaras; es spiedu raudas spiešus, kamēr viss izplūda svētlaimīgā, miega pilnā šļupstā: «Māmiņ! Māmiņ!» Vispār māte saistījās man ar prasību raudāt un klausīties mierinājumus, ar jūtelīgu prasību izbaudīt pašam savas bēdas. Tikai tad, kad kļuvu par mazu piecgadīgu vīrieti, manī radās protests pret tādām sievietiskām jūtu izpausmēm; es aizvērsos, kad viņa spieda mani pie krūtīm, un domāju, kas viņai no tā tiek; tētis ir labāks, no viņa dveš tabaka un spēks.

Tā kā māte bija pārmērīgi jūtīga, tad uztvēra visu kaut kā dramatiski; sīki ģimenes strīdi beidzās ar uztūkušām acīm un traģisku klusēšanu; tēvs, aizcirtis durvis, nešpetnā cītībā stājās pie darba, kamēr virtuvē brēktin brēca pret debesīm baismīgs un žēlabu pilns klusums. Mātei patika domāt, ka es esmu vārgs bērns, ka ar mani var noliki kada nelaime vai es varu nomirt. (Viņai patiešām bija nomiris pirmais bērns, mans nepazīstamais brālītis.) Viņa vienā laidā skrēja skatīties, kur es esmu un ko daru; vēlāk es kā vīrietis raucu pieri, ka viņa mani tā uzmana, un atbildēju ar nepatiku un strupi. Viņa pastāvīgi apvaicājās: «Vai tu esi vesels? Vai tev nesāp vēderiņš?» Sākumā man tas glaimoja; cilvēks taču jūtas tik svarīgs, kad slimo un viņam liek kompreses, un māmiņa drudžaini spiež viņu pie krūtīm. «Tu mans visudārgākais, tu nedrīksti mirt!» Vai veda mani aiz rokas uz brīnumu pilnu svētceļojuma vietu, kur aizlūdza par manu veselību; viņa ziedoja jaunavai Marijai mazu vaska krūti, jo man esot vājas krūtis. Man bija briesmīgs kauns, ka par mani ziedo sieviešu krūti, tas pazemoja manu vīrieša cieņu; vispār tas bija dīvains ceļojums, niale klusu lūdza dievu vai nopūtās, acis viņai bija stingas un asaru pilnas; man bija neskaidra, mokoša nojauta, ka runa nav par mani vien. Vēlāk viņa man nopirka radziņu, kurš man, protams, šķita savādāks un garšīgāks nekā radziņi mūsu mājās; tomēr man diezin kā nepatika doties šādā svētceļojumā. Sis priekšstats man palicis uz visu mūžu: māte — tas ir kaut kas saistīts ar slimībām un sāpēm. Domāju, ka es arī patlaban mīļāk balstītos pret tēvu ar viņa tabakas un vīrišķības dvesmu. Tēvs bija kā kolonna.

Nav nozīmes izpušķot manu bērnības mītni. Tas bija parasts un labs nams kā tūkstošiem citu; es godāju savu tēvu un mīlēju savu māti, un, re, man ir labi klājies zemes virsū. Vecāki izveidojuši mani par_ godīgu cilvēku pēc sava parauga; es neesmu tik stiprs kā tēvs, ne arī tik

liels mīlestībā kā māte, taču darbīgs un krietns, jutīgs mi zināmā mērā godkārs — godkāre ir mantojums no mālēs mundruma; vispār tas, kas manī bija ievainojams, ir uacis no mātes. Bet izrādās, ka tas bija vietā un veda uz labu; blakus cilvēkam, kurš darbojas, manī mita cilvēks, kurš sapņo. Tas, piemēram, nav iedzimts no tēva, ka es skatos uz savu pagātni kā spogulī: tēvs gluži vienkārši bija tagadnes cilvēks, viņš nevarēja nodarboties ar kaut ko citu, jo dzīvoja darbā. Atmiņas un nākotne pieder tiem, kurieni tieksme sapņot un kuri visvairāk nodarbojas paši ar sevi l a ir matos daļa manā dzīvē. Un, kad tagad pūlos saskaitīt, kas mani ir no tēva un no mātes, tad redzu, ka abi gājuši man blakus visu mūžu un ka manām tēva mājam nekur nav gala; es arī šobrīd esmu bērns, kam ir sava noslēpumaina pasaule, un, kamēr tēvs strādā un apsver mate seko man ar baiļu un mīlestības pilnu skatienu.

VII

Tā kā es mācījos labi un aiz atturības un vientulības daudz lasīju, tēvs nolēma mani izglītot; vispār tas notika it kā pats par sevi, jo tēvs cienīja kungus un gūt materiālus panākumus un augstāku stāvokli sabiedrībā uzskatīja par katra kārtīga cilvēka un viņa pēcnācēju vissvētāko un dabiskāko pienākumu. Esmu novērojis, ka vistalantīgākie bērni (karjeras ziņā) parasti nāk no tām darbīgajām vidējām šķirām, kuras nule sākušas pieticīgi un pašaizliedzīgi likt pamatus tādai kā pretenzijai uz labāku dzīvi; mūs stumj uz augšu mūsu tēvu pūles. Toreiz man nebija nekāda priekšstata, par ko es vēlētos kļūt, bet katrā ziņā par kaut ko diženu kā tas virves dejotājs, kas kādu vakaru šūpojās uz virves virs mūsu mazā tirgus laukuma, vai kā dragūns zirgā, kurš kādreiz piestāja pie mūsu žoga un kaut ko vāciski prasīja; māte pasniedza viņam glāzi ūdens, dragūns salutēja, zirgs dejoja, bet māmiņa bija pietvīkusi kā roze. Es gribēju kļūt par dragūnu vai vismaz konduktoru, kurš aizcērt vagona durvis un ar brīnumainu eleganci uzlec uz pakāpes, kad vilciens jau kustas. Bet es jau nezināju, kas darāms, lai kļūtu par konduktoru vai dragūnu. Reiz tēvs aizkustināts paziņoja, ka pēc brīvdienām sūtīs mani uz ģimnāziju, māte apraudājās, pans skolotājs skolā teica,

ka man jācienī tas, ka būšu izglītots cilvēks, bet mācītājs sāka mani uzrunāt: «Servus, student!» Es sarku aiz lepnuma, viss bija tik svinīgi, es jau kaunējos rotaļāties un ar grāmatiņu rokā sāpīgā vientulībā audzēju dvēselē zēnisku nopietnību.

Interesanti, ka turpmākie astoņi gadi ģimnāzijā man šķiet nesvarīgi vismaz salīdzinājumā ar mājās pavadīto bērnību. Bērns dzīvo pilnīgu dzīvi, viņš neuztver savu bērnību, savu pašreizējo brīdi kā kaut ko laikam pakļautu, pārejošu; viņš ir mājas, tas ir, viņš ir svarīga persona, kura ieņem savu pēc īpašuma tiesībām piederīgo vietu. Bet tad kadu dienu šādu miestiņa puišeli aizved uz pilsētu mācīties. Astoņi gadi starp svešiem ļaudīm, tā to varētu nosaukt, jo te viņš vairs nebūs mājās, būs svešs cilvēks un nekad viņam neradīsies īsta pārliecība, ka te ir viņa vieta. Viņš jutīsies ārkārtīgi niecīgs starp šiem svešajiem ļaudīm,, viņam bez gala atgādinās, ka vēl viņš nekas nav; skola un svešā apkārtne viņā ieaudzēs pazemojoša mazuma, nospiestības un mazvērtības sajūtu, kuru viņš mēģinās izskaust ar zubrīšanu vai — dažos gadījumos un mazliet vēlāk — ar nešpetnu dumpi pret skolotājiem un skolas disciplīnu. Skolā viņam kaļ vienā gabalā, ka viss ir tikai gatavošanās uz to, kas vēl gaidāms: prīmaņu Klase ii gatavošanās uz sekundānu klasi, un kvartāli:. ii pasaule tikai tāpēc, lai kļūtu par kvintānu, ja būs pietiekami vērīgs un cītīgs. Un visi šie astoņi garie gadi ir tikai gatavošanās saņemt gatavības apliecību, un tikai pēc tam, studenti, jums sāksies īstā mācīšanās. Mēs gatavojam jūs dzīvei, sludina pani pasniedzēji, it kā tie, kas dīdās solos viņu acu priekšā, vēl nemaz nedzīvo. Dzīve sāksies pēc gatavības apliecības saņemšanas; tas ir, īsi sakot, pats spēcīgākais priekšstats, ko mums sniedz ģimnāzija, tāpēc mēs pametām to, it kā nule izlaisti brīvībā, un nebūt nejūtām tādu kā aizkustinājumu, ka, pametot ģimnāziju, atvadāmies no savas zēnības.

Tāpēc laikam mūsu atmiņas par skolu ir tik trūcīgas un saraustītas, un tomēr — kāda uztvere ir šai vecumā! Cik precīzi un skaidri es atceros savus skolotājus, smieklīgos un pa pusei jukušos pedantus, labsiržus, kuri veltīgi pūlējās tikt galā ar izlaidīgo zēnu bandu, un dažus cildenus mācītus vīrus, pie kuru kājām pat zēns neskaidri, teju pat ar trīsām juta, ka runa nav par gatavošanu, bet par apzināšanos un ka šinī pašā brīdī viņš jau ir kaut kas un par kaut ko top. Redzu arī savus klases biedrus, sagraizītos solus, vecās scholarum piarum [70] ēkas gaiteņus — tūkstošiem spilgtu atmiņu kā mirdzošs sapnis; taču viss šis ģimnāzijas laiks, visi šie astoņi gadi ir it kā bez sejas un teju pat bez jēgas; tie bija jaunības gadi, kurus nodzīvoja nepacietīgi un steidzīgi, lai tikai lie ātrāk paietu.

Un tomēr šinīs gados zēns pārdzīvo tik alkatīgi un spē- cigi visu to, kas ir ārpus skolas, visu to, kas nav «gatavošanās dzīvei», bet pati dzīve: vai nu tā ir draudzība, vai tā saucamā pirmā mīlestība, konflikti, lasīšana, krīze reliģiskos uzskatos vai draiskulība. Tas ir kaut kas tāds, kur vai mesties iekšā pa kaklu pa galvu, tas pieder viņam jau tagad, nevis pēc gatavības apliecības vai, kā skolā saka, kad viņš būs «sagatavots». Vairums garīgu satricinājumu un tik dažādu, ar traģisku nopietnību uztvertu jaunības kļūdu, manuprāt, ir sekas no tās nomāktās dzīves, kādā aizvadām savu jaunību. Tā ir teju pat atriebība par to, ka mūs neņem nopietni. Dumpodamies pret šo hronisko provizorisinu, mēs alkstam kaut jel kur dzīvot pilnīgāk un patiesāk. Tāpēc ir tā, tāpēc jaunības gados tik juceklīgi un dažkārt sāpīgi mums laužas ārā dumjš zēnis- kums un traģiska, pārsteidzoša nopietnība. Dzīve neattīstās tā, ka no puikas pakāpeniski un gandrīz nemanāmi top vīrs; bērnā pēkšņi parādās ļoti gatavas un ārkārtīgi nobriedušas cilvēka pazīmes; tas viss nav savienojams, nav viņā noorganizēts, tas saduras tik haotiski un neloģiski, ka brīžiem atgādina ārprātu. Par laimi, mēs, vecie, esam paraduši nolūkoties uz šo stāvokli pielaidīgi un zēniem, kuri sāk briesmīgi nopietni izturēties pret dzīvi, liekam piekāpīgi noprast, ka tas pāries.

(Cik rupji ir tā runāt par laimīgo jaunību! Mēs laikam domājam, ka tad mums bija veseli zobi un kuņģi; kas par to, ka mums daudzkārt sāpēja sirds! Ja mums tagad būtu priekšā tik daudz dzīves kā toreiz, mēs mainītos tūliņ, lai kas mēs būtu. Es zinu, ka, stingri ņemot, tas bija laiks, kad man bija vismazāk laimes, daudz skumju un vientulības, bet zinu arī, ka tūliņ apmainītos, abām rokām pieķertos pie šīs nomāktās jaunības, — kas par to, ka man atkal tik bezgalīgi, tik izmisīgi sāpētu sirds!)

VIII

Tas viss notika ar mani kā ar jebkuru citu zēnu, tikai varbūt ne tik vētraini un ne tik spilgti. Vispirms jau liela daļa šā jaunību pavadošā rūgtuma izgaisa pastāvīgajās skumjās pēc mājām, provinces zēna vientulībā svešā, it kā augstāk nostādītā apkārtnē. Taupīgais tēvs iekārtoja mani sīka, ar rūpēm apkrauta drēbnieka ģimenē; tad man pirmo reizi radās sajūta, ka neesmu bagāts, bet teju pat trūcīgs skolnieks, kuram pielemts ierobežot savas prasības un turēties sānis. Es biju kautrs provinces zēns, kurš juta, ka viņu nicina ņiprie pilsētas zeņķi, kuri te jutās kā mājās, tik daudz zināja, tik daudz kas viņiem bija kopīgs. Tā kā es nepratu viņiem tuvoties, tad ieņēmos prātā, ka tapšu par viņiem pārāks, kļuvu par zubrītāju un atradu zināmu dzīves jēgu, zināmu atriebību, zināmu triumfu tai faktā, ka pārgāju no klases uz klasi ar summa cum laude\ klases biedru naidīguma pavadīts, jo viņi manās vientuļajās un grūtajās pūlēs redzēja tikai pretīgu karjerismu. Es jo vairāk nocietinājos, kalu lekcijas, aizbāzis ausis drēbnieka gludekļu sausajā tvanā, virtuves smakā, kur drēbnieka sieva, vienmēr nopūzdamās, vārīja kaut kādu bālu un pastāvīgi skābu ēdienu. Es mācījos līdz apstulbumam, kur vien gāju, tur kustināju lūpas, bez gala atkārtodams iekalto; bet kas tas bija par klusu un dziļu triumfu, kad es skolā vienmēr visu pratu un atsēdos solā, kamēr klase īgni un nelaipni klusēja! Es neskatījos atpakaļ, jo jutu, cik naidīgi visi uz mani noraugās. Šī mazā godkāre iznesa mani cauri visām krīzēm un jaunības lūzuma momentiem; es bēgu pats no sevis, mācīdamies no galvas Zunda arhipelāga salas vai nepareizos grieķu valodas locījumus. Te manī izpaudās tēvs, kurš, noliecies pār savu darāmo, sēca aiz saspringtības un centības, tēvs, kurš ar pirkstu pārvilka pār gatavo darbu: viss labi izdevies, nekādas vainas. Nu vafrs nevar redzēt burtus, metas krēsla, pa atvērto logu var dzirdēt vakara jundu kazarmās; logā stāv zēns ar degošām acīm, viņam trūkst ripas aiz ārkārtīgi skaistām un izmisīgām skumjām. Par ko viņš skumst? Tam nav vārda, tas ir tik neaptverams un bezdibenīgs, ka tanī nogrimst visas sīku apvainojumu un pazemojumu, neveiksmju un vilšanās asās adatiņas, kuras no visām pusēm duras biklā zēna sirdī. Jā, tā ir māte, tāda mīlestības un ciešanu pārpilnība. Tā sasprin- gtība un iekalšana — tas ir tēvs, bet tas pārmērīgi jūtīgais, kaislīgi maigais — tas nāk no mātes; kā viņus abus var ietvert un saskaņot zēna šaurās krūtis?

Kādu laiku man bija biedrs, ar kuru mani saistīja sapņaina draudzība; tas bija lauku zēns, vecāks par mani, ar gaišam pūciņām uz zoda, pārsteidzoši neapdāvināts un maigi; viņa māte bija novēlējusi viņu dievam aiz pateicības par tēva izveseļošanos, viņam vajadzēja kļūt par garīdznieku. Kad viņu izsauca atbildēt, tā bija traģēdija, jo laba griba sadūrās ar paniku: viņš trīcēja kā apšu lapa un nespēja izrunāt ne vārda. Sāku viņu cītīgi mācīt, gribēdams paiidzēt; viņš klausījās manī ar vaļēju muti, pievērsis man skaistās, dievinošās acis. Kad viņam bija jāatbild, es cietu viņa dēļ neizsakāmi un neprātīgi; visa klase centās viņam palīdzēt un pateikt priekšā, pat man parādīja žēlastību un bikstīja sānos: ei, kāda ir atbilde? Viņš atsēdās, tumši pietvīcis un iznīcināts, es piegāju pie viņa ar asarām acīs un mierināju, sak, nu jau bija drusku labāk, tu teju pat atbildēji pareizi, pagaidi, viss būs labi! Klases darbos es sūtīju viņam salocītā papīriņā iznākumu, jo viņš sēdēja otrā klases galā; mans sūtījums gāja no rokas rokā, bet neviens to nelocīja vaļā, jo tas bija domāts viņam; jaunība ir cietsirdīga, bet bruņnieciska. Kopīgiem spēkiem mēs aizvilkām viņu līdz trešajai klasei, bet tur viņš neglābjami iekrita un aizbrauca uz mājām; dzirdēju, ka mājās viņš esot pakāries. Šis zēns laikam bija pati lielākā un kaislīgākā mīlestība manā dzīvē. Es domāju par to, kad vēlāk lasīju stāstus par seksuālām dziņām pusaudžu draudzībā. Ak dievs, kādas aplamības! Mēs taču tik neveikli, ar pūlēm sniedzām viens otram roku, teju pat satriekti ar mokām aptvērām to pārsteidzošo faktu, ka mums ir dvēseles; mēs jutāmies laimīgi, ka varam raudzīties uz vieniem un tiem pašiem priekšmetiem. Es jutu, ka mācos viņa dēļ, lai varētu viņam palīdzēt; tas bija vienīgais laiks, kad es mācījos ar prieku un kad tam visam bija laba un skaista jēga. Vēl šobrīd dzirdu savu uzstājīgo un cītīgo balstiņu: «Atkārto man pakaļ: kailsēkļi augi dalās augos ar vienu sēklotni, divām sēklotnēm un bez sēklot- nes.» — «Augi dalās viensēkļos,» murmināja mans lielais draugs jau vīrieša balsī un raudzījās manī ar tīrām, uzticīgām, suniski padevīgām acīm.

Mazliet vēlāk man bija cita mīlestība; viņai bija četrpadsmit gadu, man piecpadsmit; viņa bija māsa manam klases biedram, kurš bija izgāzies latīņu un grieķu valodā, lielam draiskulim un sliņķim. Kādreiz mani ģimnāzijas gaitenī apturēja noplucis, iedzēries trula izskata pans, noņēma platmali, nosaucās par tādu un tādu jaunāko ierēdni; zods viņam trīcēja; es, sak, esot tāds izcils skolnieks, un vai es nebūtu tik labs un drusku nepalīdzētu viņa dēliņam latīņu un grieķu valodā. «Repetitoru algot es nespēju,» viņš šļupstēja, «bet, ja nu jums būtu tik liela laipnība, pan …» Viņš nosauca mani par panu, ar to pielika; ko vairāk es varēju velēties? Ar sajūsmu ķēros pie jaunā uzdevuma un mēģināju mācīt šo izpurušo ielas puiku. Tā bija dīvaina ģimene; tēvs vienmēr bija darbā vai piedzēries, māte staigāja pa mājām šūdama; viņi dzīvoja šaurā ieliņā ar sliktu slavu, kur vakaros iznāca no savām mītnēm resnas, vecas ielenes, līgodamās kā pīles. Mājās bija — vai arī nebija — mans skolnieks un viņa jaunākā māsa, spodra, bikla, šauru sejiņu, gaišām, tuvredzīgi izvalbītām acīm, mūžīgi noliekusies pār kādu izšuvumu vai ažūrdarbu. Ar mācīšanu gāja bēdīgi, zeņķis negribēja mācīties ne sitams, bet es līdz ausīm, līdz sāpēm iemīlējos šai biklajā meitenē, kura klusiņām sēdēja uz krēsla, turēdama izšuvumu pie pašām acīm. Viņa vienmēr pacēla acis pēkšņi un it kā nobijusies, par ko atvainojās ar tādu kā trīsošu smaidu. Zeņķis ij nedomāja klausīties manās gudrībās, augstsirdīgi atļāva man izpildīt viņa mājas darbus un pats devās savās darīšanās. Es kver- nēju pie viņa burtnīcām, it kā tas būtu sazin cik grūts darbs; k-ad pacēlu galvu, viņa aši nolaida acis, sarkdama līdz matu galiem; kad es ierunājos, acis viņai aiz pārbīļa teju pat spiedās ārā un uz lūpām trīcēja nožēlojams, bikls smaids. Mums nebija par ko runāt, viss mūs briesmīgi mulsināja; pie sienas tikšķēja pulkstenis, izgrūzdams krācienus sitienu vietā; dažbrīd es nezin ar kādiem jutekļiem nojautu, ka viņa ne aiz šī, ne aiz tā elpo ašāk un ātrāk velk pavedienu caur izšuvumu; arī man sāka dauzīties sirds, un es nedrīkstēju pacelt galvu, tikai bez kādas vajadzības šķirstīju viņas brāļa burtnīcas, lai vismaz kaut l o <1.1 rit ii. Es kaunējos bez gala par savu mulsumu un klu.iba daudzināju: rit pateikšu viņai kaut ko tādu, lai viņa varētu sākt runāt ar mani. Izdomāju vai simt sa-

i. iii to, ko viņa varētu atbildēt, piemēram, pavai-rnšii parādiet man savu izšuvumu, kas tas tāds būs un i iīnlnl iļ'i. Bet, kad es gribēju to pateikt, sirds man sāka dauzīties, rīkle sažņaudzās — un es nevarēju izdabūt ne v.mla; viņa pacēla baiļu pilnās acis, bet es, uzkumpis pār burtnīcu, rūcu vīrieša balsī, ka tur kļūdu no vienas vietas, liet ceļā mājup, mājās un skolā man neizgāja no galvas, Ko teikšu, ko darīšu; noglāstīšu viņai matus, sākšu pasniegt stundas par naudu un nopirkšu viņai gredzentiņu, aizvedīšu viņu kaut kādā veidā no tās mājas, apsēdīšos viņai blakus, apskaušu viņu un sazin ko vēl. Jo vairāk i", ta fantazēju, jo stiprāk sita man sirds un jo bezspēcīgāk es ieslīgu paniskā mulsumā. Bet viņas brālis pameta iiur. vienus jau tīšuprāt. «Rīt pateiksi man priekšā,» viņš Iztin-!a ka īsts šantažists un bija projām. Un vienreiz, jā: es viņu noskūpstīšu, es viņu noskūpstīšu; pieiešu klāt un Izdarīšu to, tūliņ piecelšos un iešu pie viņas. Un pēkšņi es apjucis, teju pat ar šausmām apzinos, ka patiešām esmu piecēlies un eju pie viņas. Viņa arī pieceļas, rokas ar izšuvumu trīc, lūpas pārbīlī pavērtas; mums pieres sasitas kopā, tas bija viss; viņa novērsās un sāka satraukti elsot: «Es jūs tā mīlu, es jūs tā mīlu!» Man arī gribējās raudāt, nezināju vairs nekāda padoma; kungs Jezu, ko lai es daru? «Kāds nāk,» man dumjā kārtā izlauzās, viņa aprāva elsas, un tā beidzās šis cildenais brīdis; es pietvīcis un apjucis piegāju pie galda un sāku sakravāt burtnīcas. Viņa sēdēja, turēdama izšuvumu pie pašām acīm; ceļgali viņai drebēja. «Es nu iešu,» es iz- šļupstēju, un viņas lūpās atkal notrīsēja padevīgais, baiļ- pilnais smaids.

Otrā dienā mans skolnieks ar pazinēja izskatu izmeta: «Es jau gan zinu, ko tu tur dari ar manu māšeli!» Un pamirkšķināja ar aci. Jaunatne ir apbrīnojami konsekventa un nepazīst kompromisus. Vairāk es uz turieni netiku gājis.

IX

īstenībā dzīves gaitu noteic divi galvenie spēki: paradums un nejaušība. Pēc pēdējiem pārbaudījumiem (teju pat vīlies, jo tas bija tik viegli) man vēl trūka noteikta priekšstata, par ko es īsti gribētu būt, bet, tā kā pirms tam man jau divas reizes bija gadījies mācīt citus (un abos gadījumos jutos svarīgs un liels), tad man pavērās vienīgās paradumam līdzīgās izredzes — tapt par skolotāju, tāpēc es nolēmu pieteikties filozofijas fakultātē. Tēvs bija apmierināts: skolotājs ir tomēr valsts ierēdnis un pēc nokalpotiem gadiem saņem pensiju. Es biju gara auguma nopietns jauneklis, drīkstēju sēdēt traktierī pie balti klāta galda kopā ar mācītāju, notāru un citiem labdzimtajiem un lepojos bez gala, jo man priekšā bija dzīve. Es gan tūliņ ievēroju, ka šie vietējie labdzimtie ir provinciāli un laucinieciski, uzskatīju, ka esmu aicināts tikt augstāk par viņiem, un izturējos noslēpumaini — kā cilvēks, kam ir lieli plāni; patiesībā tā bija nedrošība un mazliet bailes no soļa nezināmā nākotnē.

Šķiet, ka tas bija visgrūtākais brīdis manā dzīvē, kad izkāpu Prāgā no vilciena ar čemodāniņu rokā un pēkšņi zaudēju galvu: ko nu, uz kurieni doties? Man šķita, ka visi skatās uz mani un smejas, kā es tur apjucis stāvu, nolicis zemē čemodānu; es maisījos pa kājām nesējiem, ļaudis grūstīja mani, ormaņi sauca: «Uz kurieni, jaunais pan?» Panikā paķēru čemodānu un sāku klīst pa ielām. «Ei, ar čemodānu, nost no ietves!» man uzsauca policists. Metos projām pa sānielām galīgi apjucis un bez mērķa, nesdams čemodānu te vienā rokā, te otrā. Uz kurieni es tā skrienu? Nezinu, tāpēc ir jāskrien; ja es apstātos, tad būtu vel ļaunāk. Beidzot čemodāns izkrita man no rokas, jo pirksti bija gluži stīvi aiz sāpēm. Tas notika klusā ieliņa, starp bruģa akmeņiem līda ara zālīte kā pie mums mājās tirgus laukuma; taisni manu acu priekšā pie mājas vārtiem bija pielikts sludinājums: «Izdod istabu vientuļam panam.» Neizsakāmi atvieglots nopūtos: re, tomēr esmu atradis!

Noīrēju šo istabu pie vecas, nerunīgas sievas; istabā bija gulta un kušete, iespaids bija drūms, bet man bija vienalga; es jutos drošībā. Man bija temperatūra aiz uztraukuma, nevarēju ne ēst, ne dzert, bet pieklājības pēc izlikos, ka eju pusdienot, un klaiņoju pa ielām, baiļu pilns, ka neatradīšu vairs ceļu uz savu pajumti. Tonakt nervu drudzis karsēja un jauca miegu; uz rīta pusi pamodos, bet manas gultas kājgalī sēdēja resns jaunietis, kurš oda pēc alus un deklamēja kaut kādus pantus.

— Blisini gan acis, ko? — viņš teica un deklamēja tālāk. Es domāju, ka tas man rādās sapnī, un aizvēru acis. — Nu, vai nav dieva lopiņš, — jaunietis sacīja un sāka izģērbties. Es piecēlos sēdus, viņš, sēdēdams kājgalī, āva nost kājas. — Atkal būs jāpierod pie jauna stulbeņa, — viņš bēdājās. — Kāds-posts bija ar tavu priekšgājēju, kamēr iemācīju viņu turēt muti, bet tu domā gulēt kā bluķis.

Viņš to sacīja ar rūgtumu, bet es biju bezgala priecīgs, ka ar mani kāds runā.

Kas tie bija par pantiem? — es vaicāju.

Jaunietis pārskaitās.

Panti! Ko tu saproti no pantiem, pienapuika! Paklau, — viņš stostījās, — ja gribi sadzīvot ar mani, tad lai dievs tev stāv klāt, ja runāsi ar mani par to stulbo parnasismu! Tev nav nekādas jēgas par poēziju.

Viņš turēja rokā zābaku un domīgs vērās tā dzīlēs, pēc tam klusu un dedzīgi sāka skaitīt kādu dzejoli. Jutu saltas trīsas, biju kā apburts, viss man likās bezgala jauns un dīvains. Dzejnieks svieda ar zābaku uz durvīm par zīmi, ka beidzis, un piecēlās.

Nabadzība, — viņš nopūtās. — Nabadzība!

Nodzēsis lampu, viņš smagi atgūlās uz kušetes; varēja

dzirdēt, ka viņš vēl kaut ko čukst.

Paklau, — viņš pēc brītiņa tumsā ierunājās, — kā tur ir tālāk: «Dieva eņģeli, mans sargs…» Tu arī nezini? Kad kļūsi par tādu pašu cūku kā es, tad tev tā gribēsies atcerēties, pagaidi vien, gan tev gribēsies …

No rīta viņš vēl gulēja uztūcis un izpuris. Pamodies nomērīja mani ar drūmu skatienu.

Mācīties filozofiju? Kāpēc? Ir gan tev prāts!

Tomēr viņš kā aizgādnieks aizveda mani līdz universitātei, tur ir tas, tur tas, un brauc pie velna! Jutos satraukts un savaldzināts. Tad tāda ir Prāga un tādi tās iemītnieki, bet tam visam tā jābūt, un man pie tā jāpierod. Dažu dienu laikā iepazinos ar universitātes lekciju rutīnu, rakstīju burtnīcās gudrus aprēķinus, kurus vēl līdz šim neesmu sapratis, naktīs diskutēju ar apdzērušos dzejnieku par poēziju, par skuķiem, par dzīvi vispār; tas viss radīja manā provincieša galvā tādu kā reiboni, bet tas nebija nepatīkams. Turklāt bija daudz kā tāda, uz ko vērts skatīties. Visa pēkšņi kļuva pārāk daudz, tas mani aizrāva haotiski un negaidīti; būtu atkal ieracies savā uzticamajā, vientuļajā zubrīšanā, ja nebijis resnā, ieskurbušā dzejnieka ar viņa uzbudinošajiem sprediķiem. «Pasaulē ir tikai cūcības,» viņš pārliecinoši teica, un visam bija pielikts punkts; vienīgi dzeju viņš daļēji- izslēdza no savas nešpetnās nicināšanas loka. Es alkatīgi apguvu viņa cinisko augstprātību pret dzīves parādībām, viņš palīdzēja man uzvaroši tikt galā ar jauno iespaidu un neatrisināmo jautājumu gūzmu, es skatījos tagad uz visu ar lepnumu un gandarījumu, sak, man par to tikai jānospļaujas. Vai tas nesniedza man lielu pārākumu pār to, ko noliedzu? Vai neatbrīvoja no romantiskiem un grūtsirdīgiem sapņiem par dzīvi, kura vēl nebija nākusi man rokās, par spīti manai skaistajai brīvībai un dokumentāli apstiprinātajam briedumam? Jauns cilvēks grib iegūt visu, ko redz, un dusmojas, ka nevar to dabūt, tāpēc viņš atriebjas pasaulei un cilvēkiem un meklē, kur viņiem varētu ko atraut. Viņš pūlas pierādīt pats sev savu nevaldāmību; sākas nakts uzdzīves, ieniršana dzīves tumšajos nostūros, baismīgi tukši strīdi un dzīšanās pēc mīlas dēkām, it kā tas viss būtu vīrietības dižākās trofejas.

Varbūt tur slēpās arī kas cits; varbūt šais astoņos apspiestajos gados ģimnāzijā manī bija uzkrājies pārpilnām kaisles un stulbuma un tagad tas lauzās uz āru. Varbūt tas viss bija raksturīgs jaunībai tāpat kā ūsu augšana un dziedzeru nozušana. Acīmredzot bija nepieciešami un dabiski pārdzīvot šo posmu, taču salīdzinājumā ar visu mūžu tas bija dīvains un no sliedēm izmests laika sprīdis, lieliska laika šķiešana un pat tāds kā prieks, ka mums izdevies sadragāt dzīves jēgu. Universitātē es vairs nemācījos, rakstīju dzejoļus, laikam sliktus, tie tomēr parādījās žurnālos, kurus neviens vairs neatceras. Priecājos, ka neesmu dzejoļus saglabājis un pat manā atmiņā no tiem nav palicis ne pēdas.

Protams, tas beidzās ar katastrofu. Atbrauca tēvs un sarīkoja pamatīgu skandālu; ja tā, tad viņš jau nebūšot tāds stulbenis, ka sūtīšot dēliņam naudu uzdzīvošanai. Es apvainojos, uzpūtos — droši vien aiz netīras sirdsapziņas; es viņam parādīšu, ka varu pats sevi uzturēt. Iesniedzu lūgumu dzelzceļu direkcijai, lai pieņem mani par praktikantu, un pārsteigts saņēmu labvēlīgu atbildi.

Mani1 pieņēma Franča Jozefa stacijā Prāgā, kur vajadzēja apgūt dzelzceļa kancelejas darbu; kancelejai bija logs uz tumšu peronu, tāpēc visu dienu dega lampa; baismīga, bezcerīga miga, kur es aprēķināju maksu par tranzītu un vēl ko tamlīdzīgu. Aiz loga vīd ļaudis, kuri kaut ko gaida vai kaut kur brauc; tas rada nervozu, teju pat patētisku aizbraukšanas un atbraukšanas atmosfēru, bet cilvēks pie loga raksta uz papīra stulbus, viņam pilnīgi vienaldzīgus skaitļus. Tomēr kaut kas tai visā slēpās. Dažbrīd iegribas paklaiņot pa peronu ar vienaldzīgu seju, sak, zināt, ka es te esmu savējais. Bet citādi — bezgalīga, grūta, saindējoša garlaicība; vienīgais dziļais apmierinājums, ka esmu cilvēks, kurš pats sevi uztur. Jā, es dirnu pie lampas kā tolaik, kad rakstīju mājas darbu aritmētikā, tikai tad tā bija gatavošanās dzīvei, bet nu tā ir pati dzīve. Tā ir milzīga starpība, pan. Sāku jau nicināt kompāniju, ar kuru notriecu pagājušo gadu; tie ir nenobrieduši, zaļi jaunekļi, kamēr es esmu vīrs, kas stāv uz savām kājām. Vispār es vairījos no viņiem, labāk pasēdēju patriarhālā traktierī, kur ģimenes tēvi klāstīja savas raizes un gudrības. Es, pani, te nesēžu tāpat vien, esmu nobriedis, izveidojies cilvēks, kurš pārtiek no nogurdinoša, nomokoša darba. Tas ir baismīgi, kas man jādara, lai varētu dzīvot; visu dienu sīc gāzes lampa, tas nav izturams; kaut esmu tikai praktikants, tomēr jau zinu, kas ir dzīve. Kāpēc uzņēmos tādu darbu? Nu, aiz ģimenes apsvērumiem un tamlīdzīgi. Bērnībā pie mums ievilka dzelzceļu, un es tā gribēju tikt par konduktoru vai to puisi, kurš ved vagonetēs saskaldītus akmeņus. Zināt, puiku ideāls, tāpēc tagad rakstu avizo un citus niekus. Neviens man nepievērsa uzmanību, katram pieaugušajam savu rūpju diezgan, bet man gluži vienkārši bija bailes iet uz mājām, jo tur aiz noguruma tūliņ iekritu gultā un man atkal sākās nakts drudzis un atkal plūda nejēdzīgi sviedri; tas no tumšās kancelejas — saprotat? Neviens to nedrīkst zināt, praktikants nedrīkst slimot, viņu var atlaist no darba; lai glabā sevī, kas ar viņu notiek naktīs. Labi vēl, ka esmu paspējis šo to dzīvē pieredzēt, vismaz ir par ko sapņot. Bet sapņi ir smagi, viss juceklīgs un miglains, taisni baismīgi. Man ir tāda īsta un nopietna dzīve, pani, ka jābeidzas nost. Dzīvi vajag kaut kā noniecināt, lai aptvertu tās vērtību.

Šis manas dzīves periods bija it kā pastāvīgs monologs; monologs ir baiga parādība, it kā pašiznīcināšanās, to saišu saraušana, kuras saista mūs pie dzīves; cilvēks ar monologu nav vairs tikai vientulis vien, viņš ir izmests no sarakstiem, pazudis. Dievs vien zina vai manī bija spīts vai kas cits, bet es atradu kādu ērmīgu jaukumu savā kancelejā jau tāpēc vien, ka tā mani veda pretī bojāejai; turklāt visa šī satrauktā prombraukšanas un atbraukšanas steiga, šī burzma, šis haoss; stacijas, it sevišķi lielpilsētu stacijas ir kā asinīm pieplūdis, jau uztu- cis mezgls — velns zina kāpēc tās pievelk tik daudz salašņu, sīku zaglēnu, dīkdieņu, ieleņu un ērmīgu radījumu; laikam tāpēc, ka cilvēki, kuri ierodas šeit vai brauc projām, ir ar šo faktu izsisti no sliedēm un kļūst, tā sakot, par labvēlīgu augsni visādiem netikumiem. Un es ar apmierinājumu ieelpoju vajo trūdu dvaku, tā atbilda manam murgainajam noskaņojumam, atriebīgajām jūtām, ka eju bojā, beidzos nost. Turklāt tam visam piejaucās kāds triumfāls gandarījums: tieši uz šā perona es izkāpu, — pagājis vairāk nekā gads, — nobijies provinces vientiesis ar koka lādīti rokā, nezinādams, uz kurieni doties; tagad eju pāri sliedēm, vēcinādams papīrus, nevērīgs un pārsātināts; cik tālu esmu aizgājis no tiem dumjajiem un biklajiem gadiem! Tālu gan, teju pat līdz galam…

Reiz, sēdēdams pie papīriem, es kāsēdams izspļāvu kabatas lakatā asiņu piku un, kamēr pārsteigts to uzlūkoju, izspļāvu otru, vēl daudz lielāku. Darbabiedri saskrēja ap mani pārbijušies un apjukuši, kāds vecs ierēdnis slaucīja man ar dvieli nosvīdušo pieri; es jutos kā pans Martineks pie mums mājās, viņam uznāca lēkme darbā, pēc tam viņš sēdēja uz dēļu grēdas briesmīgi bāls un nosvīdis, paslēpis seju plaukstās; es skatījos uz viņu iztālīm, ārkārtīgi pārsteigts un apjucis, — patlaban es jutu tādas pašas stipras šausmas un stingumu kā toreiz. Vecais briļļainais ierēdnis, līdzīgs melnai, gausai vabolei, pārveda mani mājās un apguldīja; vēlāk viņš mani apmeklēja, jo redzēja, ka esmu nobijies. Pēc dažām dienām piecēlos; dievs zina kas ar mani bija noticis: man bija uznākušas negantas alkas dzīvot, alkas sēdēt pie galda un šķirstīt papīrus, kamēr gāzes lampa klusu un tiepīgi sīc…

Augšā priekšniecības vidū bija kāds visai prātīgs vīrs; bez liekas kņadas ar manas veselības pārbaudi mani pārcēla uz nelielu dzelzceļa staciju kalnos.

Tas bija savā ziņā pasaules gals; te beidzās dzelzceļš; netālu no stacijas bija strupceļš, kur pēdējās sarūsējušās sliedes bija aizaugušas ar plikstiņiem un sakaltušām ska- rcnēm. Tālāk vilciens_ neiet, tālāk čalo zaļa kalnu upīte šaurā ielejas ielokā. Jā, šeit mēs esam kā kabatas dibenā, beigas, tālāk nav vairs nekā. Manuprāt, dzelzceļš te bija buvets tikai tāpēc, lai izvestu no zāģētavas dēļus un garus, līdzenus, ar ķēdēm sasietus baļķus. Bez stacijas un zāģētavas te vēl atradās traktieris, daži koka namiņi, bars vāciešu un meži, kuri vējā dūca ka ērģeles.

Stacijas priekšnieks bija nīgrs, valzirgam līdzīgs vīrs; viņš nomērīja mani ar aizdomu pilnu skatienu: sazini nu, kāpēc atcēluši uz šejieni to dēlieti no Prāgas, laikam par sodu, jāskatās viņam uz pirkstiem. Divas reizes dienā pienāk vilcieniņš ar diviem pasažieru vagoniem, no tiem 11 ( irvjieui un zāģiem rokās izkāpj pulciņš ūsaiņu zaļās platmalēs uz rudām pinkām; līdzko nozvana vilciena pienākšanu — bim-bim-birn, bim-bim-bim, priekšnieks iznāk uz perona, lai būtu klāt pie šās dienas lielā notikuma. Uokas salicis uz muguras, viņš aprunājas ar vilciena priekšnieku, mašīnists iet iedzert kausu alus, kurinātājs i/.liekas, it kā tīrītu ar plušķainu lupatu lokomotīvi, un atkal klusums, tikai gabaliņu tālāk būkš dēļi, kurus krauj uz platformas.

Ēnainajā kancelejiņā tikšķ telegrāfa aparāts, tur kāds pans no zāģētavas piesaka savu ierašanos, vakarā stacijas priekšā stāvēs rati ar ūsainu kučieri, kurš domīgi ar pātagas kātu dzenās mušas no rudo zirgu pleciem. «Nā, trrr!» viņš pa brīžam uzsauks smalkā balstiņā, zirgi samī- ņāsies, un atkal klusums. Tad elsdams pienāks vilcieniņš ar diviem pasažieru vagoniem, stacijas priekšnieks pus- godbijīgi, pusfamiliāri sveicinās dižmani no kokzāģētavas, kurš, tīšuprāt skaļi runādams, iet sēsties ratos, pārējie mirstīgie stacijā runā apspiestās, dobjās balsīs. Tā, dienai pienācis gals; nu var iet vai nu uz traktieri, kur ir viens balti apklāts galds paniem no stacijas, zāģētavas un mežniecības, vai paklaiņot pa sliedēm tur, kur tās aizaugušas ar plikstiņiem un zāli, apsēsties uz dēļu grēdas un ieelpot spirgto gaisu. Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis — nē, šī nemaz nav tik augsta, un no puišeļa izaudzis pans apspīlētā mundierī ar formas cepuri galvā, interesantām

Osiņām un interesantu bālu seju; velns zina par ko viņu t;* atsūtījuši, domā visā pasaulē pēdējās stacijas priekšnieks. Atļaujiet paziņot, pan priekšniek, kāpēc viņu te atsūtījuši: lai viņš sēdētu uz dēļiem, kā sēdējis mājās. Daudz kam jāiziet cauri, lai beidzot justos kā mājās. Daudz jāmācās, jāpastrādā daudz muļķību, jāizklepo vesels receklis, lai atkal atrastos uz dēļiem, kuri smaržo pēc koka un sveķiem. Tas esot veselīgi plaušām, tā runā. Jau uznāk tumsa, debesīs izlec zvaigznes; mājās arī bija zvaigznes, bet pilsētā nebija. Cik daudz to šeit, nē, tik daudz, ka ticēt negribas! Un cilvēks vēl domā, cik daudz svarīgu lietu pasaulē, cik daudz viņš pārdzīvojis; bet šeit tāds zvaigžņu spiets! Šī patiešām ir pēdējā stacija pasaulē: sliedes izbeidzas zālē un plikstiņos, un tur tālāk sākas visums. Tūliņ aiz strupceļa. Cilvēks teiktu, ka tur šalc upe un mežs, bet tur šalc visums, zvaigznes čabinās kā alkšņu lapas, un kalnu vējš skraida starp pasaulēm; ak kungs, cik te viegli elpot!

Vai makšķerēt foreles, sēdēt steidzīgās upītes krastā, izlikties, ka makšķerē, bet skatīties tikai ūdenī, cik daudz tas aiznesis; ir taču tas pats vilnis un tomēr jauns, tas pats un jauns, un nekad tam nav gala; mīļie, cik daudz ar šo ūdeni aizplūst! it kā kaut kas atlūst cilvēkam, it kā kaut kas tiek izskalots, un to visu aiznes ūdens. Daudz kas cilvēkā uzkrājas, ūdens aiznes kaut kādas atlaužas un skumjas, bet daudz kas vēl paliek pāri. Cik daudz vientulības jūtu jau aiznestas, bet gala vēl nav! Jaunais cilvēks sēž krastmalā un tik nopūšas aiz vientulības. Tas ir labi, viņā kāds saka, elpo vien labi krietni, labi dziļi, tas ir veselīgi plaušām. Un foreļu makšķernieks elpo daudz un dziļi.

Tomēr jāsaka: viņš nepadevās viegli un viegli nesamierinājās ar pēdējo staciju pasaulē. Pirmkārt jāparāda visiem, ka viņš ieradies no Prāgas un nav vis kaut kāds sīkaliņš, viņam patīk būt mazliet mīklainam un izturēties pret mežniecības darbiniekiem un sarkansnīpjiem bārdaiņiem no meža kā vīram, kas daudz ko pārdzīvojis; paskat vien, kādas dziļas un ironiskas grumbas dzīve iegriezusi viņam ap lūpām! Viņi to lāgā neaptvēra, bija pārāk veselīgi, plātīgi stāstīja par dēkām ar skuķiem avenājā vai ciema deju vakaros, visu svētdienas pēcpusdienu nodevās ķegļu spēlei. Interesantais bālais vīrietis beigās noprata, ka viņu lēnītēm un maigi piesaista šī nodarbība — noskatīties, kā ripo bumba un krīt ķeglis; vienmēr viens un tas pats un katrreiz jauns — kā viļņi upē. Sliedes, aizaugušas ar skarenēm un plikstiņiem. Aizved grēdu dēļu, un tās vietā rodas jauna. Viens un tas pats un katrreiz jauns. Pani, es izmakšķerēju piecas foreles. Kur? Tepat aiz stacijas — šitik lielas! Sākumā es šausminājos: vai tā ir dzīve? Jā, tā ir dzīve, divi vilcieni dienā, strupceļš aizaudzis ar zāli, un aiz tā slejas visums kā mūris.

Un interesantais jaunais vīrietis, sēdēdams uz dēļu grēdas, mierīgi noliecās pēc akmentiņa, lai mestu to uz pārmijnieka vistu. Salocies vismaz, stulbene! Es jau esmu atguvis līdzsvaru.

XII

Nu es redzu: visa tā čīkstēšana un grabēšana bija tikai braukšana pāri pārmijām; domāju, ka sabrukšu, tā manī viss dārdēja, bet nu esmu izbraucis uz pareizajām un ga- rajām dzīves sliedēm. Kaut kas cilvēkā pretojas, kad viņa dzīve ievirzās savā galīgajā ceļā; pirms tam viņam bija kāda neskaidra iespēja tapt par to vai citu, iet pa to ceļu vai citu, bet nu visu izlēmusi kāda augstāka, nevis viņa paša griba. Tāpēc viņš iekšēji saceļas un svaidās, nezinādams, ka šie satricinājumi ir tikai likteņa riteņu klaudzieni, iebraucot pareizā ceļā.

Nu cs redzu, kā viss glīti un saskanīgi izvērsies jau kopš bērnības; nekas, gandrīz nekas nav bijis tikai nejaušība, bet posms neizbēgamības ķēdē. Es teiktu, ka mans liktenis bija jau izlemts, kad manas bērnības pusē sāka būvēt dzelzceļu; vecā miestiņa sīko pasaulīti pēkšņi savienoja ar plašumu, atvēra durvis uz pasauli, miestiņš uzvilka kājās septiņjūdžu zābakus; tas pārvērtās līdz nepazīšanai, tanī radās daudz fabriku, daudz naudas un trūkuma, īsi sakot, miestiņam tas bija vēsturisks pagrieziens. Kaut es toreiz visu tā nesapratu, jo mani savaldzināja neparastas, skaļas vīrietiskas darīšanas, kuras ielauzās bērna noslēgtajā pasaulē: aurojošās baskāju bandas, salašņas no visām pasaules malām, dinamīta sprādzieni un izrakņātas nogāzes. Manuprāt, mana dziļā, bērnišķā mīlestība pret svešo meitenīti bija lielākoties šā savaldzi- nājuma izpausme. Tas viss manī iestrēga neapzinīgi un neizskaužami: kā citādi man būtu ienācis prātā pie pirmās izdevības meklēt darbu tieši uz dzelzceļa?

Es zinu, mācību gadi bija cits ceļš; bet vai mani tad nemocīja ilgas un vai es nejutos kā pazudis? Es atradu mierinājumu un atbalstu tikai pienākumu izpildē; es jutos atvieglināts, turēdamies pie priekšā rakstītā skolas kārtības ceļa; tas bija zināms režīms, jā, iebrauktas sliedes, pa kurām es varētu ritēt. Redzams, man ir ierēdņa raksturs; man vajag, lai mana dzīve ir pakļauta pienākumiem, man vajag sajūtas, ka es funkcionēju pareizi un ar visu spēku. Tāpēc arī tik katastrofiski beidzās mana dzīve Prāgā, ka tur ierodoties es biju nogājis no pareizā un drošā ceļa. Pār mani vairs nevaldīja nekādi priekšraksti, nekādi uz rītdienu gatavojami uzdevumi. Un, tā kā neviena autoritāte nepakļāva mani, tad es pakļāvos resnā, ieskurbušā dzejnieka pustrakajai autoritātei. Ak dievs, cik tas viss vienkārši, bet es toreiz iztēlojos, ka pārdzīvoju sazin ko. Pat dzejoļus rakstīju, kā tolaik darīja katrs otrais students, un domāju, ka beidzot esmu atradis sevi. Kad es lūdzu darbu uz dzelzceļa, tad darīju to aiz spīts, it kā lai kaut ko pierādītu tēvam, bet īstenībā es zemapziņā un akli meklēju stingru un savu ceļu zem kājām.

Un vēl viens tāds šķietams sīkums — nezinu, vai tikai nepārspīlēju: es nogāju no sliedēm tai brīdī, kad ar čemodānu rokā dirnēju uz perona apjucis un nožēlojams, tuvu raudām aiz kauna un apmulsuma. Vēl ilgi es sveloši kaunējos par šo sakāvi. Kas zina, varbūt es tapu par panu pie dzelzceļa un beidzot pat par vienu no svarīgākajam skrūvītēm dzelzceļa mehānismā arī tāpēc, lai savās aeis izpirktu un izlīdzinātu to mokošo un pazemojošo brīdi uz perona.

• * *

Tiesa, tie visi ir konstatējumi pēc notikušā fakta, taču šad tad es jutu intensīvu un dīvainu pārliecību, ka brīdis, ko pārdzīvoju patlaban, atbilst kaut kam senam mana dzīvē, ka patlaban noslēdzas tas, kas bijis pārdzīvots jau sen. Piemēram, kad es dirnēju zem sīcošās lampas pie avizo; ak dievs, tas taču jau reiz bijis, kad es kvernēju pie mājas uzdevumiem, grauzdams spalvaskātu, dzīts no šausmām, ka šis darbs jāpadara laikā. Vai sirdsapziņas mocīta skolnieka sajūta, no kuras neesmu atbrīvojies visu mūžu, ka visi uzdevumi nav paveikti. Dīvaini, ka mirkļi, kad es apjēdzu šos tālos un apbrīnojami precīzos sakarus ar kaut ko sen pagājušu, mani satrauca, it kā man parādītos kaut kas noslēpumains un dižens; dzīve tad šķita kā dziļa un neizbēgama vienotība, ko caurstrāvo neredzamas saites, kuras aptveram tikai izņēmuma gadījumos. Kad es pasaules pēdējā stacijā sēdēju uz dēļiem, kuri atgādināja tēva darbnīcu, es pirmo reizi pārsteigts un padevīgs sāku apjēgt dzīves skaisto un vienkāršo kārtību.

XM

Pēc zināma laika mani pārcēla uz augstakas pakāpes staciju. liesa, tā bija neliela dzelzceļa pietura, tomēr atradās uz galvenās maģistrāles; sešas reizes dienā tai brauca cauri lielie ekspreši, protams, bez apstāšanās. Priekšnieks bija vācietis, ļoti lādzīgs; augu dienu viņš kū- pināja ģipša pīpi, bet, kad dzirdēja ātrvilciena signālu, nolika pīpi kaktā, nosukāja svārkus un devās uz peronu, lai parādītu pienācīgo godu starptautiskajam ekspresim. Stacija mirdzēja un laistījās, visos logos bija petūnijas, visur groziņi ar lobēlijām un gaiļapiešiem; dārzs pilns ar ceriņiem, jasmīniem un rozēm, ap noliktavām un blokpos- teņiem dobes no vienas vietas — kliņģerītes, neaizmirstules, lauvmutītes. Visam vajadzēja mirdzēt — logiem, lampām, zaļi krāsotajiem sūkņiem, citādi vecais pans neganti noskaitās. «Kas tad tas,» viņš bārās, «te iet starptautiskie ātrvilcieni, un jums šeit tādas cūcības!» Par cūcībām viņš sauca zemē nomestu papīrīti, bet tāds nedrīkstēja būt, jo tuvojas dižais mirklis: tur aiz pagrieziena ar aizsmakušu dūkoņu jau iznirst ātrvilciena lokomotīves varenā, augstā krūts, vecais pans pasper trīs soļus uz priekšu, bet vilciens jau aiztrauc garām, mašīnists sveicinot pamāj, uz vagonu pakāpēm salutē konduktori, vecais pans stāv izslējies, papēži kopā, saišzābaki laistās kā spogulis, un ar cieņu paceļ roku pie sarkanas cepures. (Piecus soļus aiz viņa tas interesantais bālais ierēdnis, augstu cepuri galvā, bikses spīd no sēdēšanas, salutē mazliet nevērīgāk; tas esmu es.) Pēc tam vecais pans pārlaiž plašu saimnieka skatienu zilajām debesīm, spodrajiem logiem, ziedošajām petūnijām, uzgrābtajām smiltīm, saviem spožajiem apaviem un sliedēm, kuras arī spīd, it kā viņš būtu speciāli licis tās nospodrināt, apmierināts noglāsta savu degunu — nekas, viss bijis labi — un iet aizkūpināt savu pīpi. Šāds rituāls ir sešreiz dienā — ar nemainīgu pompu un nemainīgu svinīgumu. Visā monarhijā dzelzceļnieki pazina veco panu un viņa priekšzīmīgo staciju; svinīgā eksprešu izbraukšana caur staciju bija nopietna un jauka rotaļa, par kuru visi priecājās. Svētdienu pēcpusdienās uz slēgtā perona notika svētku korso; uzposušies un iestīvinātie vietējie lēni un cēli promenēja zem lobēliju groziņiem, kamēr vecais pans kā uzņēmuma vadītājs, salicis rokas uz muguras, pastaigājās līdzteku sliedēm, pārliecinādamies, vai viss kārtībā. Tā bija viņa stacija, viņa saimniecība, un, ja notiktu tāds taisnīgo dvēseļu apveltīšanas un slavināšanas brīnums, ka vienu dienu pie perona piestātu starptautiskais ātrvilciens (tas, kas iet garām 12.17), tad no tā izkāptu kungs un ķeizars, pieliktu divus pirkstus pie cepures un teiktu: «Jums te gan ir skaisti, pan priekšnieki Esmu jau daudzkārt nopriecājies par jūsu staciju.»

Viņš mīlēja savu staciju, mīlēja visu, kam sakars ar dzelzceļu, bet visvairāk viņš mīlēja lokomotīves. Viņš pazina visas pēc to sēriju numuriem un to labajām īpašībām,. Tā un tā pagrūti iet kalnup — bet kas par formu, pan! Un tā — paskatieties vien, kāds garums, tas ir gan katls, mīļais dievs! Viņš runāja par tām kā par meitenēm, kā pazinējs un bruņinieks. Tiesa, šis trīsdesmit sestais numurs ir strupa un vēderaina, ar platu skursteni, jūs par viņu smejaties, bet kāds viņai gadu skaits, jaunais cilvēk! Ātrvilcienu lokomotīves viņš vai dievināja; īss, atlētisks skurstenis, augsta krūts, un tie riteņi, draugs, tas ir skaistums! Viņa dzīvē valdīja patoss, jo viss šis skaistums tikai aiztraucās garam kā viesulis, tomēr tā dēļ viņš spodrināja zābakus, greznoja logus ar petūnijām un sekoja, lai nekur nebūtu ne traipiņa. Ak dievs, cik vienkārša recepte laimīgai dzīvei: to, ko darām, darīt aiz mīlestības uz pašu darāmo.

Dievs vien zina kāds brīnums bija savācis šinī stacijā tādu lādzīgu cilvēku kolekciju! Telegrāfists, bikls un stos- tīgs jauneklis, krāja pastmarkas un ārkārtīgi kaunējās par to; ikreiz svešu klātbūtnē viņš steigšus noslēpa tās atvilktnē un nosarka līdz matu galiem; visi izlikās neko nezinām par to un slepus iebāza visvisādas markas papīros uz viņa galda vai grāmatā, kuru viņš lasīja. Alarkas mums piegādāja vilcienu pastnieki. Laikam noplēsa no visām ārzemju vēstulēm, kuras gāja caur viņu rokām; protams, to darīt neklājās, un vecais pans izlikās, it kā viņam par to nav ne mazākās jausmas, bet man uzlika par pienākumu veikt mūsu slepenās vienošanās nelikumīgo daļu, tomēr priekšnieks ar lielu sajūsmu palīdzēja gādāt pārsteigumus kautrīgajam telegrāfistam. Nabaga jauneklis atrada Persijas pastmarku vecā mēteļa kabatā vai Kongo pastmarku saburzītajā papīrā, kurā bija atnesis brokastu; zem lampas viņš atklāja Ķīnas pastmarku ar pūķi un no kabatas lakata izpurināja zilo Bolīviju. Vienmēr viņš briesmīgi pietvīka un acis pieplūda ar asarām aiz pārsteiguma un aizkustinājuma; viņš šķielēja uz mums, bet mēs it neko, kur nu; mums pat prātā nenāk, ka šeit kāds vāc pastmarkas. Laimīgi ir pieaugušie, kuri tā rotaļājas.

Mūžīgi kurnošais sargs, kurš desmit reizes dienā laista peronu ar līčloču ūdens strūkliņu un strīdas ar pasažieriem, kuri iemieso nelabojamu nekārtības un kņadas stihiju stacijā. Ja vien varētu, viņš nelaistu te iekšā nevienu, jo kā cilvēks lai tiek galā ar tiem sieviešiern, ar viņu nešļavām un groziem! Sargs biedē viņas, kā prot, bet neviena no viņa nebīstas; viņa dzīve ir grūta un neiecietības pilna, un tikai tad, kad stacijai garām dārdina starptautiskais ātrvilciens, viņš pārstāj burkšķēt un izriež krūtis. Lai visi zina, ka es esmu tas, kas šeit uzrauga, lai būtu kārtība.

Vecais lampinieks, grūtsirdīgs un kaislīgs grāmatu draugs, viņam ir skaistas, aizkustinošas acis kā panam Martinekam mājās vai manam nelaiķim skolas biedram; vispār viņš atgādināja šo skolas biedru, tāpēc šad tad iegriezos viņa dēļu būdā, apsēdos uz šaura soliņa un sāku ar veco klusētāju izklaidīgas un gausas pārrunas, piemēram, kāpēc sievietes ir tādas, vai kas var būt pēc nāves. Sarunas nobeidzās ar padevīgu nopūtu: kurš gan vispār to var zināt! Tomēr šī nopūta bija nomierinoša un izlīdzinoša: zināt, nabaga cilvēkam jāpieņem šīszemes un viņsaules lietas tādas, kādas tās ir.

Noliktavas pārzinis, deviņu vai sazin cik bērnu tēvs; bērni lielākoties sēdēja noliktavā un, ja kāds tur ienāca, tad mirklī nozuda aiz kastēm kā peles. Tā tam nevajadzēja būt; bet ko lai iesāk ar tādu bagātīgu bērnu svētību? Pēcpusdienā viņi sasēdās uz noliktavas rampas pēc augumiem — cits par citu gaišmataināks — un ēda pīrādziņus ar ievārījumu — droši vien tāpēc, lai dabūtu ievārījuma ūsas no vienas auss līdz otrai. Neatceros, kāds izskatījās viņu tētis, atceros tikai viņa platās bikses ar dziļām krokām, kurām laikam vajadzēja izteikt viņa tēvišķo gādību. Un tā tālāk: visi tādi kārtīgi, apzinīgi, jūtīgi cilvēki — arī tas laikam pieder pie manas dzīves parastības, ka esmu pazinis tik daudz labu cilvēku.

Reiz es stāvēju aiz vilciena; gar otru pusi gāja garām lampinieks ar pārmijnieku; viņi mani neredzēja, bet runāja par mani.

… goda vīrs, — teica pārmijnieks.

Tāds lādzīgs cilvēks, — lēni noburkšķēja lampinieks.

Lūk, tā. Tagad viss skaidrs, kas un kā. Tagad aši noslēpties no ļaudīm, lai pierastu pie domas, ka es patiešam esmu vienkāršs un laimīgs cilvēks.

XIV

Tāda stacija ir pasaule pati par sevi, tā vairāk saistīta ar pārējām stacijām, ar kurām to savieno dzelzceļš, nekā ar to pasauli, kas atrodas otrpus stacijas žoga. Ja nu vēl vienīgi tam laukumiņam stacijas priekšā, kur gaida dzelteni pasta divriči, ir neliels sakars ar mums, bet uz pilsētu mēs dodamies kā uz svešu zemi, tur vairs nejūtamies savā teritorijā, un ar pilsētu mums nav gandrīz nekā kopīga. Šeit mums ir uzraksts: «Nepiederošiem ieeja aizliegta,» — un, kas aiz šā uzraksta, tas pieder vienīgi mums; jus pārējie varat priecāties, ka laižam jūs uz peronu un vilcienos. Jūs nevarat pielikt ieejai pilsētā uzrakstu: «Nepiederošiem ieeja aizliegta,» — jums nav tādas savrupas un nepieejamas karalistes. Mēs esam kā sala, pakārta uz dzelzs sliedēm, un uz tām savērtas vēl citas salas un saliņas; tas viss pieder mums, un to atdala no pārējās pasaules žogi un barjeras, uzraksti un aizliegumi.

Pievērsiet uzmanību, ka mēs mūsu savrupajā teritorijā soļojām savādāk nekā citi ļaudis — svarīgi un nevērīgi, kas tik krasi atšķiras no jūsu juceklīgās steigas. Ja jūs mums ko, vaicājat, mēs mazliet pieliecam galvu, it kā brīnīdamies, ka mūs uzrunā citas vides būtne. Jā, mēs atbildam — vilciens N° 62 pienāks ar septiņu minūšu nokavēšanos. Jūs gribētu zināt, par ko runā stacijas dežurants ar vilciena priekšnieku, kurš izliecies pa dienesta vagona logu? Jūs gribētu zināt, kāpēc stacijas dežurants, kurš stāvēja uz perona, salicis rokas uz muguras, pēkšņi apgriežas un lieliem, ātriem, noteiktiem soļiem dodas uz savu kanceleju? Katra noslēgta pasaule šķiet mazliet noslēpumaina, zināmā mērā pati to apzinās un bauda šo apziņu ar dziļu gandarījumu.

Kad atceros to laiku, tad redzu Šo staciju it kā no augšas kā mazu un glītu rotaļlietiņu; tur tie kubiņi — tā ir noliktava, tā ir lampnīca, tie ir blokposteņi un ceļa ap- gaitnieku namiņi; starp tiem stiepjas rotaļu sliedes, un tās kārbiņas uz tām ir vagoni, vilcieni. S-š-š, š-š-š, pa rotaļu sliedem skrien sīkas lokomotīves. Tas mazais, resnais ir stacijas priekšnieks, viņš nupat iznācis no stacijas un stāv pie šā miniatūrā sliežu ceļa. Tas otrais ar augstu cepuri, saspringtām kājām, kuras teju pat saliecas, tas esmu es, tas zilais ir sargs, un blūzē ģērbtais — lampinieks; visi tik jauki un simpātiski, un visi tik skaidri saredzami. S-š-š, š-š-š, uzmanību, brauc ātrvilciens. Kad es to esmu jau pārdzīvojis? Jā, tas ir tā, it kā es būtu puišelis tēva pagalmā: iespraužu zemē šķembas kā žogu, nokaisu pagalmiņu ar tīrām zāģu skaidām un ielieku tanīs dažas raibas pupiņas; tās būs vistas, un tā lielākā plankumainā pupa būs gaidelis. Puišelis pieliecas pie sava pagalmiņa, pie savas mazās pasaulītes, sasprindzis aiztur elpu un čukst: «Cip, cip, cip!» Viņš tikai nevarēja uzņemt sava pagalmā citus ļaudis, pieaugušos, tiem katram bija sava rotaļa, rotaļa ar amatu, mājsaimniecību, sabiedriskiem pasākumiem, bet nu, kad paši esam lieli un nopietni, mums visiem ir kopīga rotaļa, rotaļa ar mūsu staciju. Un tāpēc mēs esam to izpušķojuši, lai tā būtu vēl vairāk mūsējā un vēl vairāk rotaļlieta, jā, arī tāpēc; viss saistīts savā starpā, arī tas, ka stacija bijusi noslēgta, ar žogu un aizliegumiem norobežota pasaule. Katra noslēgta pasaule zināmā merā kļūst par rotaļu; tāpēc mēs radām savrupus, tikai mūsējos, cītīgi norobežotos savu aizraušanos un vaļas prieku novadus, lai varētu nodoties iemīļotajai rotaļai.

Rotaļa ir kaut kas svarīgs, tai ir savi noteikumi un sava saistoša iekārta. Rotaļa ir padziļināta, maiga vai dedzīga koncentrēšanās uz kaut ko, uz kaut ko vienu, tāpēc tas, kam mēs pieķeramies, lai tiek izolēts no visa pārējā, izcelts ar saviem noteikumiem un izvilkts no apkārtējās īstenības. Un tāpēc, manuprāt, rotaļai patīk samazināt apmērus; ja kaut kas padarīts mazs un sīks, tad tas jau izvilkts no īstenības, kļuvis lielākā un dziļākā mērā pasaule pati par sevi, mūsu pasaule, kurā varam aizmirst, ka eksistē vēl kāda cita pasaule. Tā, tagad mums izdevies izrauties no tās citas pasaules, nu mēs atrodamies burvju lokā, kurš nošķir mūs no visa pārējā; ir bērna pasaule, ir skola, ir dzejnieka bohēmiskā kompānija, ir pēdējā stacija pasaulē, ir spodra stacija, nokaisīta ar smiltīm un visa izpušķota ar puķēm, un tā tālāk, un, beidzot, ir pensionāra dārziņš, pēdējā klusā un saspringtā rotaļa, akmeņlauzītes sarkanās vārpiņas, vīgriezes vēsie vēdekļi, un divus soļus tālāk zīlīte uz akmens, piešķiebusi galviņu, raugās ar vienu aci: kas tu īsti tāds esi?

2ogs no zemē iespraustām skaidām, rotaļu sliedes, kuras izdalās un atkal savienojas, rotaļa ar staciju, noliktavu un blokposteņu kubiņiem, rotaļa ar semaforiem un pārmijām, krāsainiem signāliem un sūkni, vagonu kārbiņām un kūpošām lokomotīvēm; kurnošs zils vīrs aplaista peronu, resns pans ar sarkanu cepuri, tā lelle ar saspringtām kājām, kuras teju pat ieliecas, tas esmu es. Augšstāva logā aiz ziedošām petūnijām vēl viena lellīte, vecā pana meita. Lelle apakšā sveicina, lelle augšstāvā aši paloka galvu, tas ir viss. Vakarā viņa iznāk ārā un atsēžas uz zaļa soliņa zem ziedošiem ceriņiem un jasmīniem. Tas ar augsto cepuri stāv blakus, kājas saspringtas, teju pat ieliecas. Iestājas tumsa, uz sliežu ceļiem iedegas zaļas un sarkanas uguntiņas, pa peroniem staigā dzelzceļnieki ar aizdegtiem lukturiem. Aiz pagrieziena aizsmakusi svilpe, tur nāk vakara ātrvilciens un padrāžas garām ar apgaismotiem logiem. Tas ar augsto cepuri pat neatskatās, viņam daudz kas svarīgāks darāms, taču ātrvilciena dārdi atsaucas jauno ļaužu sirdīs kā alkas pēc tālēm un dēkām, un bālajai lellītei krēslā iemirdzas acis. Jā, viņai laiks iet iekšā, viņa pasniedz tam ar augsto cepuri trīsošus un mazliet valgus pirkstus. No lampnīcas iznāk vecais lampinieks un kaut ko murmina, laikam: «Bet vispār— ej nu sazini!» Uz perona stāv tas ar augsto cepuri un raugās augšup uz kādu logu. Un kas par brīnumu, jo viņa ir vienīgā meitene šinī salā, vienīgā jaunā sieviete šinī noslēgtajā karalistē, jau tas vien padara viņu ārkārtīgi un bezgalīgi izcilu. Viņa ir skaista, jo ir jauna un šķīsta, viņas tēvs ir tik lādzīgs cilvēks un māte cienīga, teju pat aristokrātiska dāma, kura smaržo it kā pēc cu- 1 tīra un vaniļas. Lellīte ir vāciete, tas viņu padara mazliet eksotisku. Ak dievs, tas taču ir jau reiz noticis, tas mazais velnēns ar nesaprotamo valodu; vai patiešām visa dzīve ir atlieta it kā no viena gabala?

Un nu jau Šie divi sēž uz soliņa un runā visvairāk paši par sevi; nu vairs nezied jasmīni, bet rudenīgās jur- ģines. Visi izliekas, it kā šos divus neredzētu; vecais pans pat neiet uz to pusi, un, ja lampiniekam jāiet tur garām, tad viņš kāsē jau iztālīm: uzmanību, es nāku! Ak jūs, labie ļaudis, kāpēc tik daudz smalkjūtības, it kā tas būtu kaut kas neparasts un reti atgadījies, ka jauns cilvēks līdz ausīm iemīlējies sava priekšnieka meitā! Tā taču gadās, tas piederas pie tas parastās, neievērojamās dzīves, tas ir kā pasakās, kur kāds cenšas pēc princeses rokas. Viss ir kā uz delnas, bet arī tas ietilpst šādu gadījumu poēzijā — ar trīsām vilcināties un nespēt izšķirties, it kā runa būtu par kaut ko neiespējamu. Arī lellīte iemīlējusies līdz ausīm, bet viņas sirdī dziļāk iespiesti rotaļas noteikumi; vispirms pasniegt tikai nemierīgo pirkstu galiņus, paraudzīties ārā pāri petūnijām un izlikties, ka tas tapat vien. Pēc tam noskaidrojas, ka jaunais cilvēks bijis smagi, briesmīgi, nāvīgi slims; ja tā, tad var mātišķi satvert viņa roku un censties pierunāt dedzīgi un maigi: «Jums jāuzmanās, jums jātiek veselam; es tā gribētu jums palīdzēt!» Un tas ir tilts, pa kuru no viena krasta uz otru dodas veselām gūzmām aizkustinošas, augstsirdīgas, paļāvīgas jūtas; nu vairs nepietiek ar tiltu, pienācis laiks spiest viens otram roku, lai izteiktu savas jūtas bez vārdiem. Pag, kad tas ir noticis, kad es jau izbaudīju to laimi, kad mani glāstīja un žēloja manās bēdās? Jā, toreiz, kad māmiņa paņēma klēpī brēcošo bērnu. «Ak tu, mans zelta gabaliņš, mans vienīgais visā pasaulē!» Ja es tagad saslimtu, tad mani nekoptu vecais, melnai vabolei līdzīgais ierēdnis, kuram nebija kakla; es gulētu drudzī bāls, un istabā ieslīdētu lellīte ar saraudātām acīm, bet es izliktos, ka esmu iemidzis; viņa, noliekusies pār mani, pēkšņi ieelsotos: «Mans vienīgais, tu nedrīksti mirt!» Tāpat kā toreiz māte. Arī lellītei patīk justies kā mātei! un pievērst otram savu sirsnīgo rūpību; viņa domā ar asaru pilnām acīm: «Ja viņš saslimtu, kā es par viņu gādātu!» Viņa nenojauš, ka ar to it kā piesavina šo vīrieti, grib pakļaut sev, grib, lai viņš piederētu viņai, lai nepretotos un padotos viņas mīlas briesmīgajai pašaizliedzībai.

Mēs sakām — mīla, bet tā ir vesela jūtu gāzma, un šinī gāzmā mēs nespējam visas jūtas izšķirt. Piemēram, ir ne vien vajadzība tapt žēlotam,, bet arī nepieciešamība atstāt iespaidu. Lai viņa zina, ka es esmu stiprs vīrietis ar tumšām kaislībām, spēcīgs un baigs kā pati dzīve. Tu esi tik nevainīga un naiva, tu nezini, ko tas nozīmē. Un kādā melnā vakarā, kas aizsedz visu, vīrietis sāk savu grēksūdzi. Vai viņš grib piešķirt sev svaru, vai viņš padevīgi pakļāvies lellītes eņģeļa šķīstumam, kura tur viņu aiz rokas? Nezinu, bet jāizstāsta viss. Senās aizraušanās. Neauglīgā, apkaunojošā dzīve Prāgā, skuķes, viesmīles un tamlīdzīgas epizodes. Lellīte — ne vārda, izrāvusi roku un sēž kā sastingusi, dievs zina kādu jūtu jūkli viņa pārdzīvo. Tas ir viss, nu mana sirds ir šķīsta un izpirkta; ko jus teiksiet man, visutīrākā meitenīt, ko jūs man teiksiet? Neteica neko, tikai īsi, krampjaini — it kā stiprās sāpes saspieda man roku un aizskrēja. Otrā dienā aiz petūnijām logā lellītes vairs nav. Viss zaudēts, es esmu netīra un nekrietna cūka. Atkal pienāk melna nakts, uz soliņa zem jasmīniem kaut kas balsnī; tas ar augsto cepuri pat nedrīkst apsēsties līdzās un lūdzoši murmina; viņa aizvērš galvu, laikam acis viņai saraudātas, un atbrīvo sev blakus vietu. Viņas roka kā nedzīva, viņa nerunā ne vārda; ak dievs, ko nu lai dara? Lūdzu, lūdzu, aizmirstiet, ko es jums vakar teicu! Pēkšņi viņa pagriežas pret mani, mūsu pieres sasitas (taisni tāpat kā ar to meiteni, kam izbiedētās acis), bet es tomēr atrodu viņas drudžaini sakniebtās lūpas. Kāds nāk pa peronu, bet mums jau visviens; lellīte paņem manu roku, uzliek uz savām mazajām, maigajam krūtīm uri piespiež to teju pat izmisīgi: te es esmu, tepat, un, ja bez tā nevar, tad lai notiek! nav citu sieviešu, esmu tikai es; negribu, lai tu domātu par citām. Es vai prātu zaudēju aiz nožēlas un mīlestības. Pasarg dievs, lellīt, ka es pieņemtu tādu upuri; nekas tāds nedrīkst notikt, pietiek, ka skūpstu saraudātās acis, iztriepjot asaras, un esmu briesmīgi un svinīgi aizkustināts. Lellītei ārkārtīgi patīk šis bruņnieciskums, viņa par to ir tik pateicīga, tik pateicīga, ka aiz šās pašas jūsmīgās pateicības un uzticēšanās gatava atdot vēl daudz ko vairāk. Dievs pasarg, vairāk nekas nevar būt; arī viņa to zina, bet dzīves kārtības noteikumi viņā ierakstīti vēl dziļāk; viņa gudri satver manu roku un vaicā: «Kad mēs precēsimies?»

Tovakar viņa pat neteica, ka viņai laiks iet iekšā; un kāpēc, nu jau mēs esam mierīgi un prātīgi; kopš šā mirkja s  jūtās valda pilnīga un skaista kārtība. Pats par sevi saprotams, ka es pavadu viņu līdz durvīm, un tur mēs brītiņu pastāvam, jo nekas mūs nespiež šķirties. Kurnošais sargs nozūd kādās citās durvīs, paliekam tikai mēs divi, un viss pieder mums: stacija, sliedes, sarkanās un zaļās uguntiņas un aizmigušās vagonu virtenes. Nu lellīte vairs neslapstīsies aiz petūnijām un neslēpdamās raudzīsies ārā pa logu, kad uz perona iznāks tas ar augsto cepuri, pametīs skatienu uz logu un, izriezis krūtis, laimīgs un paļāvīgs pildīs to, ko sauc par dienestu.

Bet pašķirsim grāmatu atpakaļ; tā taču nebija rotaļa, nebūt ne; mīlestība ir liela un smaga, pat nelaimīgākā mīlestība ir draudīga un nomāc ar savu milzumu. Mēs neprotam mīlēt bez ciešanām — kaut mēs mirtu aiz mīlestības, kaut izmērītu ar savām rokām tās bezgalību! — jo nekāds prieks nenoiet līdz pašiem dziļumiem. Mēs esam bezgala laimīgi un spiežam viens otram rokas teju pat izmisīgi; glāb mani, jo es mīlu pārāk stipri. Vēl mums virs galvas spīd zvaigznes, vēl ir telpa tik diženām jūtām kā mīlestība. Mēs sarunājamies tikai tāpēc, lai mīlestības plašums nenospiež mūs ar savu mēmo klusumu. Ar labu nakti, labu nakti — cik grūti saskaldīt mūžību sīkās laika vienībās! Mēs negulēsim, mums būs smagi un rīkli žņaugs mīlestības elsas. Pienāktu jel drīzāk diena, ak dievs, kaut pienāktu diena, lai es varētu apsveikt viņu logā!

XV

Drīz pēc kāzām mani pārcēla uz lielu staciju; droši vien tur bija papūlējies vecais priekšnieks, kurš mani labprāt, teju pat ar laba gardēža baudu uzņēma savā tēva sirdī. Nu tu esi mūsējais, viņš noteica, tas bija viss. Pane bija atturīgāka; cēlusies no vecas ierēdņu dinastijas, laikam bija cerējusi izprecināt meitu kādam augstu stāvošam ierēdnim, vilšanās lika viņai apraudāties, bet, tā kā viņa bija romantiska un sentimentāla, tad samierinājās ar to, ka šī ir liela mīlestība.

Stacija, kurā ierados, bija drūma un skaļa kā rūpnīca; svarīgs dzelzceļa mezgls, kilometriem stiepās papildu ceļi, noliktavas un depo; tā bija liela preču stacija, visu sedza pirksta biezumā ogļu putekļi un kvēpi, veseli bari kūpošu lokomotīvju, vecas un šauras stacijas telpas; vairākkārt dienā kaut kas samežģījās — un to vajadzēja aši atšķetināt; pirksti šķita noplēsti līdz asinīm, it kā atraisot savilkušos mezglu. Kalpotāji nervozi un nokaitināti, personāls mūžīgi kurn — vispār kaut kas ellei līdzīgs. Uz darbu jāiet kā ogļracim uz šahtu, kurai nedrošs segums, kuru katru mirkli tas var iebrukt, bet tāds jau Ir vīrieša liktenis, te'viņš jūtas kā vīrs, kliedz, kaut ko izlemj un nes savu atbildību.

Un pēc tam uz mājām, izģērbties līdz jostas vietai, mazgāties tīrā ūdenī un aurot aiz baudas; sieva jau gaida ar dvieli rokās un smaida. Tas vairs nav bālais, interesantais jauneklis, tas ir spēcīgs darbavīrs, noguris, bet krūtis viņam spalvainas, platas kā kumode; sieva katr- reiz paplikšķina viņam slapjo muguru kā lielam un labam zvēram. Tā, nu esam nomazgājušies, nu vairs nenotriep- sim savu tīrīgo sieviņu; vēl jānoslauka lūpas, vai uz tām nav palicis kaut kas no tā, ko runā uz sliedēm, un tad var kārtīgi, svinīgi noskūpstīt laulāto draudzeni. Nu, tagad stāsti! Jā, bija nepatikšanas, gan šis, gan tas, vajadzētu nojaukt visu to staciju vai vismaz tās noliktavas aizmugurē, tūliņ būtu vieta sešiem jauniem sliežu ceļiem, būtu labāka strādāšana; šodien to jau teicu tam un tam, bet viņam tikai acis iezibējās: pāris mēnešu nostrādājis un sāksi jau dot mums padomus! Sieva saprotoši loka galvu; viņa ir vienīgais cilvēks, ar kuru var runāt par visu. Un ko tu, mīlulīt, darīji? Viņa pasmaida: ir gan vīriešiem dumji jautājumi! Ko dara sievas? Gan šo, gan to un pēc tam gaida vīrus mājās. Es zinu, mana dārgā; nekas neduras acīs, tīrie sīkumi, tur pāris adatas dūrienu, tur nopirkt kaut ko vakariņām, bet viss kopā sastāda ģimenes pavardu: ja es noskūpstītu tavus pirkstus, tūliņ ar lūpām justu, ka esi šuvusi. Un cik viņa jauka, kad pasniedz vakariņas; tiesa, vakariņas pieticīgas, vāciskas, toties viņa pati — galva viņai pa pusei ēnā, bet rokas tik mīļi un laipni kustas lampas zeltainajā gaismas lokā. Ja es noskūpstītu viņas elkonīti, viņa atrautos un varbūt pat pietvīktu, jo tā neklājas darīt, tāpēc es tikai pašķielēju, kādas viņai labas, sievietiskas rokas, un pusbalsī uzteicu vakariņas.

Toreiz mēs vēl negribējām bērnus. Sieva sacīja, ka te esot pārāk daudz dūmu, tas nāktu par ļaunu bērnu plaušām. Vai sen, kopš viņa bija neko nesaprotoša, gluži bezpalīdzīga lellīte? Un nu viņa ir tāda saprātīga, nosvērta sieviete, kura zina, ko grib; arī laulības gultā viņa ir mierīga un laipna tāpat, kā pasniedzot vakariņas ar skaistajam, līdz elkonim kailajām rokām. Viņa kaut kur dzirdējusi vai lasījusi, ka diloņslimie esot pārmērīgi kaislīgi, tāpēc nemierīgi meklē arī manī kādas pazīmes, kas norādītu uz pārlieku kaislību. Dažreiz viņa sarauc pieri: tik bieži nedrīkst. — Ej nu, mīlīt, kāpēc? — Viņa man draudzīgi smejas pie auss: rīt tu būsi darbā izklaidīgs, un tas nav veselīgi. Guli vien, guli. Izliekos, ka guļu, bet viņa nopietni un raizīgi veras tumsā un domā par manu veselību un manu karjeru. Gadās — nezinu, kā to lai pasaku, — gadās, ka man briesmīgi gribas, lai viņa nedomātu tikai par mani vien; mana dārgā, tas taču ir arī tavā labā. Ak, ja viņa man iečukstētu ausī: «Mans vienīgais, kā es pēc tevis ilgojos!» Bet nu viņa guļ — un es neguļu, domāju par to, cik man ar viņu ir labi un droši, nekad man nav bijis tik uzticama drauga.

Tas bija labs, lielisks laiks, man bija grūts, atbildīgs darbs, kurā varēju sevi parādīt, man bija ģimenes pavards, atkal tāda noslēgta pasaule, pasaule tikai mums diviem. Mēs — tā vairs nav stacija, tie nav vīrieši kopīgā darbā, tie esam mēs divi, sieva un es. Mūsu galds, mūsu lampa, mūsu vakariņas, mūsu gulta; šis «mūsu» ir kā patīkama gaisma, kas krīt uz mājas priekšmetiem un padara tos citādus, skaistākus un dārgākus par visiem pārējiem. Paskaties, mīļais, cik jauki mums būtu šie aizkari, — vai ne? Jā, tā izveidojas mīlestība: agrāk mums pietika, kad piesavinājāmies viens otru, tas bija pats svarīgākais visā pasaulē, bet, kad nu esam piesavinājušies otra miesu un dvēseli, tad sākam piesavināt priekšmetus mūsu kopējai pasaulei; mums ir bezgala liels prieks, kad padarām par savējo vēl ko jaunu un kaļam plānus, kā rīkoties, lai šā mūsējā būtu vairāk. Es pēkšņi atklāju sevī nebijušu kāri pēc privātīpašuma; man sagādā prieku būt saimnieciskam, taupīt, krāt kreiceri pie kreicera — tas viss būs mums, un tas ir mans pienākums. Arī darbā man elkoņi kļuva spēcīgāki, un es lauzos augšup visiem spēkiem; pārējie skatās uz mani greizi, teju pat naidīgi, viņi ir ļauni un nelaipni, bet man vienalga; man ir māja, prātīga sieva, man ir pašam sava intīma uzticības, simpātiju un labas omas pasaule, un pārējos lai rauj velns.

Cilvēks sēž mājas lampas zeltainajā gaismā, skatās uz savas sievas baltajām, laipnajām rokām un pēc patikas izklāsta par šiem skaudīgajiem, ļaunprātīgajiem, nespējīgajiem ļaudīm darbā; redzi, viņi grib nostāties man ceļa. Sieva atzinīgi un piekrītoši loka galvu; ar viņu var runāt par visu, viņa sapratīs un zina, ka viss tiek darīts mūsu labā. Te cilvēks jūtas spēcīgs un krietns. Ja vien kaut reizi viņa nakti apmulsusi un apjukusi iečukstētu man ausī: miļais, kā es pēc tevis ilgojosl

XVI

Pec tam es dabūju patīkamu, labu staciju; biju gan samēra jauns priekšnieks; bet vai tad man nebija laba slava augstākās instances? Laikam arī sievastēvs drusku palīdzēja, skaidri to nezinu, bet nu es jutos it kā personiskā īpašumā: man bija pašam sava stacija; un, kad mēs ar sievu pārcēlāmies uz šejieni, tad es ar dziļu un svētbijīgu gandarījumu jutu — esam laimīgi atbraukuši, esam savā vietā, lai nu dievs dod te visu mūžu nodzīvot.

Tā bija laba stacija, tanī krustojās gandrīz tikai pasažieru vilcieni vien; skaists apvidus, ieleja ar līču pļavām, dzirnavas klabinās, tālumā biezi kungu meži ar medību pilini, Vakaros pļavās smaržoja nopļautā zāle un pa kastaņu alejām ripināja kungu ekipāžas. Rudeni pani ieradās uz medībām, dāmas zīda drēbēs, vīrieši medību apģērbos, plankumaini suņi, bises necaurlaidīgos pārvalkos; tāds un iads kņazs, paris grafu un dažreiz īpaši augsts viesis no kāda valdoša nama. Tad jau stacijas priekšā gaidīja ekipāžas ar baltiem iejūgiem, grūmi, sulaiņi un stīvi izslēju- šies kučieri. Ziemu saradās kaulaini mežziņi ar kuplām ūsām kā lapsu astēm un dižciltīgi muižu pārvaldnieki, kuri šad tad brauca uz pilsētu uzdzīvot pēc patikas. īsi sakot, tā bija stacija, kurā visam vajadzēja ritēt nevainojami; tā nebija sievastēva mazā stacija, izpušķota kā lauku zaļumballē, bet cienījama, klusa stacija, kur bez trokšņa pieripo ātrvilcieni, no kuriem izkāpj pāris svarīgu panu ar pušķīti no stirnu spalvām aiz platmales lentes, un kur pat konduktori aizver vagonu durvis klusu un pieklājīgi. Te nemaz neiederētos mana vecā priekšnieka naivās, pļāpīgās puķu dobītes; šai stacijai ir cits gars, tā atgādina pils pagalmu, tāpēc te jāvalda stingrai kārtībai, visur tīras smiltis un nekādas dzīvas virtuves žvankstoņas.

Bija daudz darba un rūpju, kamēr iekārtoju staciju pēc sava prāta. Līdz tam tā bija kārtīga, bet neizteiksmīga, tai nebija, kā mēdz teikt, savas sejas, toties apkārt auga veci, skaisti koki un smaržoja pēc pļavām. Un no tā visa es izveidošu staciju, tīru un klusu kā kapelu, korektu kā pils pagalmu. Te ir simtiem sīku problēmu, kā noorganizēt dienestu, kā visu pārkārtot, kur atrast vietu atbraukušām ekipāžām un tā joprojām; es padarīšu staciju skaistu — ne jau ar puķu pušķīšiem kā vecais priekšnieks, bet ar vagonu sastāviem, teicamu kārtību, precīzu un Mušu kustību. Katrs priekšmets ir skaists, kad tas atrodas savā vietā, bet šāda vieta ir tikai viena, un ne jau katrs spēj to atrast. Un tad pēkšņi atklājas lielāka un plašāka telpa, priekšmeti iegūst precīzas aprises un kļūst it kā cildenāki; tā, nu ir naglai trāpīts uz galvas! Es cēlu savu staciju bez mūrniekiem, tikai no tā, kas tur jau bija, un pienāca brīdis, kad es biju apmierināts ar savu roku darbu. Sievastēvs atbrauca mūs apciemot, sacēla uzacis un tīri vai pārsteigts noglāstīja savu degunu. «Nu, tev te tīri glīti,» viņš noburkšķēja un nemierīgi pašķielēja uz mani; šķita — tobrīd viņš nav tik pārliecināts, ka viņa puķu dobes ir pareizā rota.

Jā, nu tā tiešām bija mana stacija, un pirmo reizi mūžā es izjutu kaut ko dziļi savēju, spēcīgi un labi izjutu savu «es». Sieva jūt, ka es attālinos no viņas, ka šo visu daru tikai savā labā, bet viņa ir gudra un atlaiž mani ar smīnu: nu, ej vien, tas ir tavs darbs, lai tev ir tavējais, bet es sargāšu mūsējo. — Tev taisnība, dārgumiņ, es laikam esmu mazliet atsvešinājies no tā, kas bija mūsējais; es pats to jūtu, tāpēc esmu tik pārlieku uzmanīgs pret tevi, kad pagadās brīvs brītiņš, bet tu jau redzi, cik daudz man darba. — Viņa raugās uz mani laipni, ar mātišķu piekāpību. Ej, es jau zinu, jūs, vīrieši, citādi nevarat, jūs iegremdējaties savā darbā kā… — Kā bērni rotaļā, vai ne? — Nu jā, kā bērns savā rotaļā. — To mēs visu zinām bez vārdiem, nav vajadzības par to runāt; ko lai dara, šis tas no mūsu kopējā ir uzupurēts tam, kas ir tikai manējais. Mans darbs, mana godkāre, mana stacija. — Viņa pat nenopūšas pārmetoši, tikai kādreiz saliek rokas klēpī un raugās manī mīļi un raizīgi. «Zini,» viņa vilcinādamās saka, «tev varbūt nevajadzētu tik pārāk daudz strādāt, nav taču nekādas vajadzības…» Es mazliet saraucu pieri: ko tu zini, kas vajadzīgs, lai stacija būtu priekšzīmīga!

Varēji taču kādreiz pateikt: «Brašs vīrs, labi proti strādāt,» — nevis mūžīgi: «Taupi sevi,» — un tā joprojām. Šādos brīžos es eju ārā, lai no jauna pārliecinātos, ka viss ir kārtībā un ka mans darbs nav veltīgs; taču pagāja krietns laika sprīdis, kamēr es atkal atradu padarītajā īstu prieku.

Bet tas nav nekas: stacija tomēr bija priekšzīmīga, kalpotāji staigāja teju pat uz pirkstgaliem kā sazin kādā pilī, jo viss te bija tīrs un pārskatāms. Pani zaļajās platmalēs laikam iedomājās, ka es to daru viņu dēļ; viņi iegriezās paspiest man roku kā viesnīcniekam, kurš viņiem ļoti, ļoti izdabājis, arī dāmas zīda drēbēs draudzīgi un pateicīgi māja man ar galvu, pat viņu plankumainie suņi pieklājīgi vēcināja astes, kad tuvumā parādījās pans ar die- nesta cepuri galvā. Eh jūs, pārāk daudz goda; es to visu daru sev par prieku — saprotat? Kas man gar jūsu stulbajiem viesiem no valdošajiem namiem? Ja vajadzīgs, roku pie cepures, sasitu papēžus, un pietiek. Vai jūs vispār zināt, kas ir dzelzceļš, kas ir stacija, kas ir kārtība un pareizi noregulēta kustība? Mans vecais priekšnieks — tas gan saprata, viņa uzslava kaut ko nozīmē; tas ir, it kā mans tēvs būtu pārvilcis ar plaukstu pār kādu mēbeles gabalu: labi nostrādāts. Neviens no jums nespēj saprast, kas ir mana stacija un cik daudz darba esmu tai ziedojis. Pat paša sieva to nesaprot, grib paturēt mani tikai sev un tāpēc saka: «Taupi veselību.» Tiesa, viņa ir pašaizliedzīga, viņa spējīga uzupurēties cilvēka labā, tikai ne liela, di- i darba laba, l<> c.au ne. Nu viņa domā, bijuši jel bērni, tad jau manējais ta neiegrimtu darbā, vairāk sēdētu mājās. Un re nu, ka par spīti, bērnu nav. Es zinu, cik daudz tu par to esi galvu lauzījusi un tāpēc vienmēr rūpējies, lai tikai es nepārstrādājos, un ēdini mani kā malkas cirtēju. Kļūstu resns, esmu kā muca, bet tas nekas. Un tu tikai sēdi ar sausām acīm, un šuveklis noslīd tev klēpī —■ taisni kā manai mātei, tikai viņai tūliņ bira asaras. Tas nogulies starp mums kā sieksta, veltīgi tu tagad pati krampjaini spiedies man klāt — sieksta paliek. Pēc tam tu guli bez miega, es tāpat un abi klusējam, lai neizlauztos vārdi, ka mums kaut kā trūkst. Ēs zinu, mana labā, ka tā ir netaisnība; man ir savs darbs, sava stacija, man ar to pietiek, bet tev ne.

Un pans ar dienesta cepuri galvā, staigādams pa peronu, vieglītēm noplāta rokas: nu, ko lai dara? Toties sta

cija patiešām ir manējā, priekšzīmīga, tīra un darbojas kā precīza mašīna, kura klusu rit, kārtīgi saeļļota. Ko lai dara, tieši darbā vīrietis visvairāk jūtas kā mājās.

XVII

Tā ir, ar laiku viss ieiet sliedēs; laiks ir vislielākais dzīves spēks. Sieva ir nomierinājusies un apradusi ar visu, kas ir; viņa vairs necer uz bērniem un to vietā nodevusies citai misijai. It kā būtu sev teikusi: manam vīram ir savs darbs, bet man ir mans vīrs, viņš gādā par tādu milzumu pasaules, es gādāšu par viņu pašu. Viņa izgudrojusi bezgala daudz sīkumu, kurus nezin kāpēc iedēvējusi par manām parašām un prasībām; to manējais labprāt ēd, tas viņam nenāk par labu, viņš grib, lai galds būtu klāts tā, nevis šitā, te jābūt ūdens b|odai ar dvieli, te jāstāv viņa tupelēm, viņa spilvens jānoliek tā un naktskrekls jāizklāj tā, nevis citādi. Manējais grib, lai viss būtu pie rokas, manējais ir pieradis pie noteiktas kārtības un tā tālāk. Un, kad es pārnāku mājās, tad mani tūliņ apņem manu parašu pedantiskā kārtība; izdomājusi to ir viņa, bet man jāpaklausa, lai nepieviltu viņas izdomu, ka es tā gribu. Nezinu, kā, bet mani ievelk sevī šī man sagatavoto paradumu sistēma, es neviļus sāku justies ārkārtīgi svarīgs un cienījams, jo esmu visa centrā; es savilktu izbrīnā uzacis, ja manas tupeles būtu noliktas par collu tālāk nekā parasts. Es apzinos, ka sieva valda pār mani ar šo paradumu palīdzību un, jo tālāk, jo vairāk mani ar tiem sasaistīs: es padodos ar patiku, pirmkārt, aiz ērtības, otrkārt, tas varen glaimo manai pašcieņai. Bet visdrīzāk es pamazām novecoju, jo sāku justies omulīgi un labi ar šīm parašām savās mājās.

Bet manu sievu iepriecina tas, ka viņa tā valda stacijas ēkas beletāžā aiz baltu petūniju pilniem logiem. Katru dienu ir savs noteikts, teju pat svētsvinīgs ritms; es jau zinu no galvas šīs mazās, ikdienišķās, patīkamās skaņas: sieva klusiņām pieceļas, uzmet rīta kleitu un uz pirkstgaliem dodas uz virtuvi. Tur jau sāk rūkt kafijas dzirnaviņas, čukstus tiek izrīkota kalpone, kādas rokas klusiņām uzkar manu nosukāto uzvalku uz krēsla atzveltnes, un es paklausīgi izliekos, ka guļu līdz tam brīdim, kad ienāks sieva, sasukājusies un skaista, un uzvilks žalūzijas. Ja es atvērtu acis mazliet ātrāk, viņa noskumtu un teiktu: «Vai es tevi uzmodināju?» Un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada; to gan sauc par «manu kārtību», bet radījusi to ir viņa un acīgi seko tās izpildei; viņa šeit ir valdniece, bet viss tiek darīts manis dēļ, viss tik godīgi sadalīts — kā jau laulātiem draugiem. Es ar savu dienesta cepuri esmu lejā, apstaigāju staciju no viena blokposteņa līdz otram, tā ir mana valstība, te es esmu varens un stingrs priekšnieks, jo visi kļūst ārkārtīgi precīzi un cītīgi, man parādoties; noraudzīties — tas ir mans galvenais darbs. Pēc tam es eju sasveicināties ar ūsainajiem mežziņiem; viņi ir pieredzējuši ļaudis un zina, kas ir kārtība. Pani zaļajās platmalēs jau uzskata par pienākumu sniegt roku stacijas priekšniekam, viņš iederas savā vietā tāpat kā mācītājs vai vietējais ārsts, tāpēc arī pieklājas aprunāties ar viņu par veselību un par laiku. Un vakarā es kā starp citu teikšu: «Bija tāds un tāds grāfs, viņam gan slikts izskats.» Sieva paloka galvu un domā, ka tur vainīgs vecums. «Kas par vecum,u!» es protestēju, apvainots kā cilvēks, kuram jau sācies piektais desmits. «Viņam jau tikai sešdesmit.» Sieva pasmaida un paskatās uz mani, it kā teiktu: ko nu par tevi, tu jau esi spēka gados, to dara tā mierīgā dzīve. Un tad ir klusums, lampa sīc, es lasu avīzi un sieva vācu romānu. Es zinu, tas ir kaut kas aizkustinošs par lielu un šķīstu mīlestību; viņa lasa tādus romānus ar lielu patiku, un viņu nemaz nemulsina tas, ka dzīvē viss ir citādi. Laulības gulta — tas ir pavisam kas cits, tas pieder pie kārtības un nāk veselībai par labu.

Es to rakstu, kad viņa, nabadzīte, sen jau atdusas zemes klēpī. Atceros viņu nezin cik reižu dienā, vismazāk gan tos mēnešus pirms nāves, kad viņa bija grūti slima, — no tādām atmiņām labprāt izvairos; apbrīnojami maz atceros mūsu mīlestību un pirmos kopdzīves gadus,_ daudz vairāk to mierīgo un nemainīgo laiku mūsu stacijā. Man ir laba saimniece, kura gādā par mani, cik vien māk, bet, kad meklēju, teiksim,, kabatas lakatu vai tvarstu pagultē nobāztās tupeles, tad tagad redzu: ak dievs, cik daudz mīlestības un uzmanības bija visā, ko darīja viņa; jūtos tik nožēlojams bārenis, ka man aizžņaudzas rīkle.

Tad sākās karš. Mana stacija bija diezgan svarīgs mezgls zaldātu un kaujas piederumu transportēšanai, un mums atsūtīja kara komandantu, kādu žūpu sotņiku, teju pat delīrijā. No rītā, kamēr vēl bija skaidrā prātā, viņš bļaustījās, jaucās manās darīšanās, draudēja ar zobenu ccļa meistaram; lūdzu priekšniecību, lai atsūtītu kādu mazliet prātīgāku, bet tas nepalīdzēja, atlika vienīgi atmest ar roku. Mana priekšzīmīgā stacija pagrima, žēl bija skatīties; to nogremdēja kara nejēdzīgais haoss, lazaretes smaka, iestrēgušie ešeloni un riebīgā netīrība. Uz peroniem saiņi un no piefrontes joslas evakuētās ģimenes, uzgaidāmās telpās uz soliem, uz apspļaudītām grīdām zaldāti guļ kā miruši. Un visu laiku staigā aizsmakušu, līdz pēdējam pārskaitušos žandarmu patruļas, meklē dezertierus vai tos nabagus, kuri ved maišeļos kādus desmit kartupeļus; pastāvīga aurošana un gaudas, cilvēki sanervozējušies brēc cits uz citu, viņus kaut kur dzen kā aitu baru, un visā šinī kņadā pienāk garš un biedīgi kluss vilciens ar ievainotajiem un var dzirdēt, kā kaut kur, atspiedies pret vagonu, laiž pār lūpu piedzērušais sotņiks.

Ak dievs, kā es sāku to visu nīst! Karu, dzelzceļu, savu staciju un visu pasaulē. Bija pretīgi skatīties uz vagoniem, kuri smirdēja no netīrības un dezinfekcijas, vagoniem ar izdauzītiem logiem un aprakstītām sienām; bija pretīga veltīgā noskriešanās un gaidīšana, mūžīgi aizņemtie ceļi, resnās samarietes un vispār viss, kam bija sakars ar karu. Es nīdu to nešpetni un bezspēcīgi, slapstījos aiz vagoniem un teju pat raudāju aiz naida un šausmām: kungs Jēzu, es to neizturēšu, to neviens nevar izturēt! Mājās par to nevarēju runāt, jo sieva jūsmīgi, ar mirdzošām acīm ticēja kunga un ķeizara uzvarai. Pie mums, kā visur kara laikā, trūcīgo bērni lodāja pa braucošajiem vagoniem, meklēdami ogles; reiz kāds puišelis nokrita zemē — un viņam nobrauca kāju; es dzirdēju viņa baismīgo kliedzienu un redzēju sadragāto kaulu asiņainajā miesā. Kad par to pastāstīju sievai, viņa mazliet nobālēja un dedzīgi izsaucās: «Dievs viņu sodījis!» Kopš tās reizes es nerunāju ar viņu neko tādu, kas attiecās uz karu; pati redzi, cik nokausēts esmu, kā nonervozējies …

Reiz uz perona pie manis pienāca cilvēks, kuru tūliņ nepazinu; izrādījās, ka esam abi mācījušies ģimnāzijā un ka viņš tagad ir kaut kas Prāgā. Man vajadzēja izrunāties, jo te nebija neviena, ar ko vārdu pārmīt. «Draudziņ, šo karu mēs paspēlēsim,» es viņam čukstēju ausī, «piemini manus vārdus, mēs šeit turam roku uz pulsa!» Viņš brītiņu klausījās manī un tad noslēpumaini norūca, ka mums abiem vajagot aprunāties. Norunājām tikties nakti aiz stacijas, tas bija teju pat romantiski. Viņam un vēl dažiem čehiem esot sakari otrpus frontes, viņiem vajadzētu regulāras ziņas par kaujas piederumu transportiem, par rezervēm un tamlīdzīgi. «To es jums izdarīšu,» man izlauzās; pats es tūliņ briesmīgi nobijos un reizē izjutu neizsakāmu atvieglojumu, it kā mani vairs nežņaugtu tas drudžainais naids. Es zinu, to sauc par valsts nodevību un par to saņem cilpu; tātad es jums došu šīs ziņas, un tas ir viss.

Tas bija dīvains laiks; es biju it kā bez prāta un reizē gandrīz vai gaišreģis; jutu, ka nevis es, bet kas neuzveicams, svešs manī taisa plānus, dod rīkojumus un domā par visu. Es varētu pat teikt: tas neesmu es, tas ir viņš. Drīz vien viss tā iegāja sliedēs, ka taisni prieks; visi it kā to vien bija gaidījuši, lai kāds ķertos pie darba; mums, čehiem, taču kaut kas jādara. Salicis rokas uz muguras, žandarmu un atraugu mocītā komandanta acu priekšā es pieņēmu ešelonu, pasta vilcienu priekšnieku un konduktoru raportus, uz kurieni sūta kaujas piederumus un lielgabalus, kā pārdislocējas armijas daļas un tā tālāk. Galvā man bija viss komunikāciju tīkls, un ar piemiegtām acīm, klaiņodams pa peronu, es to visu apkopoju. Bija kāds bremžu uzraugs, piecu bērnu tēvs, sērīgs un kluss cilvēks; tam es visu vajadzīgo pastāstīju, viņš to paziņoja Prāgā savam brālim, grāmatsējējam, un, kas tur notika tālāk, to es nezinu. Tas bija aizraujoši — darīt to visu acu priekšā, turklāt tik labi noorganizēt; jebkuru mirkli viss varēja eksplodēt — un mēs visi, bārdaiņi un ģimenes tēvi, desmiti mūsējo, būtu iekrituši līdz kaklam; cilvēki mīļie, tas gan būtu skandāls! Mēs to zinām un drusku domājam par to, guldamies zem pēļiem blakus savām sievām; bet vai sie- vieši zina, kas ir vīrietis! Paldies dievam, uz deguna mums nav rakstīts, par ko mēs domājam. Piemēram, bloķēt to vai citu staciju; kas tur būs par brēcieniem un lamām, un paies divas dienas, kamēr mezglu atraisīs. Vai sliktā kara laika ziede; kas vainīgs, ja vilcieniem aizdegas asis? Mums pilna stacija ar norakstītiem vagoniem un

paralizētām lokomotīvēm; nepūlieties trakot ar telegrammām, neko te nevar darīt, neko nespējam izlabot. Aizturējuši elpu, klausāmies, kā plaisā kara mehānisms.

Vecajam priekšniekam viņa stacijā atgadījās nelaime: tā bija bloķēta, un iestrēgušajam sastāvam uzskrēja virsū vilciens, kurš veda mājlopus frontes vajadzībām; nekas liels nebija, tikai daži ievainotie un govis vajadzēja nokaut uz vietas, bet vecais pans, īsts dzelzceļnieks, sajuka prātā un drīz vien nomira. Sieva nakti raudāja man uz pleca, es viņu glāstīju, un man bija bezgala skumji. Redzi, es nevaru tev stāstīt, ko domāju un daru; mēs tik saskanīgi dzīvojām un nu esam tik sasodīti tālu. Kā tas gadās, ka cilvēki tik ārkārtīgi atsvešinās?

XIX

Beigas karam, beigas monarhijai; kamēr sieva raudāja un šņukstēja (tas viņai iedzimts, tā kalpošana kungam un ķeizaram), es saņēmu no Prāgas aicinājumu ierasties 1 darbā jaunajā satiksmes ministrijā un ziedot savu izcilo pieredzi jaunās valsts dzelzceļu iekārtošanai. Pieņēmu aicinājumu, jo man bija šī izcilā pieredze, turklāt mana stacija kara laikā bija tā sapostīta, ka man nebija grūti to pamest.

Tā ir pēdējā parastās dzīves nodaļa. Biju dzelzceļnieks kopš divdesmit diviem gadiem un mīlēju dzelzceļu; biju tur atradis savu pasauli, savu ģimenes pavardu un galvenais — gandarījumu, jo pildu darbu, kuru protu darīt labi un pareizi. Un nu mani aicina, lai no jauna pielietoju I visa mūža pieredzi. Tātad neesmu strādājis veltīgi. Zinu i visu tik labi, sākot ar akmeņu skaldīšanu un trases ierīkošanu, no pēdējās stacijas pasaulē un lampinieka koka būdas līdz lielu dzelzceļa mezglu kņadai un dārdiem; es zinu staciju telpas kā pārakmeņojušās pilis un pieturas tīrumu vidū, kuri smaržo pēc kumelītēm un pelašķiem; sarkanas un zaļas uguntiņas, lokomotīvju nosvīdušos ķermeņus, semaforus, signālus un riteņu klaudzoņu uz pārmijām; nekas nav bijis veltīgs, viss savienojies, saplūdis tādā vienotā, plašā pieredzē; es saprotu dzelzceļus, un šī izpratne — tas esmu es, tā ir mana dzīve. Tagad viss, ko esmu pārdzīvojis, savienots manā pieredzē; varu atkal i pilnā mērā to izmantot, un šķiet, it kā man būtu vēlreiz jādzīvo mana dzīve tās rezultātā. Nevarētu teikt, ka jutos laimīgs jaunajā darbā, — tur bija pārāk daudz haosa, bet savā vietā gan. Tā bija parasta, bet savā ziņā viengabalaina dzīve, un, kad es atskatos uz to, tad redzu, ka visā, kas noticis, ir iemiesojusies zināma kārtība vai ne

xx

Trīs nedēļas netiku rakstījis, atkal uzbruka nepatikšanas ar sirdi, kad sēdēju pie rakstāmgalda, un taisni vārda vidū (kādu vārdu es gribēju rakstīt? likums? līnija? To vairs nezinu.). Toreiz pie manis atsauca ārstu; tas visumā neko sevišķu nepateica: kaut kādas pārmaiņas artērijās, dzeriet to un to, bet galvenais — mieru, pan, mieru. Un nu es guļu un pārdomāju — nezinu, vai tas ir tas īstais miers, bet neko citu darīt nevaru. Nu jau ir vieglāk, tāpēc gribu pabeigt, ko sāku rakstīt; daudz nav vairs atlicis, bet es nekad neesmu atstājis nepabeigtu darbu. Spalva man izkrita no rokas, kad gribēju uzrakstīt lielus melus; sirds lēkme bija īstā reizē. A^an nav neviena, kam un kāpēc melot.

Ir tiesa, ka es mīlēju dzelzceļu, bet pārstāju mīlēt, kad to sagandēja karš, pārstāju mīlēt, kad organizēju sabo- tāžas, un pavisam pārstāju mīlēt, kad nokļuvu ministrijā. Man negāja pie sirds šis lielākoties neauglīgais papīru darbs, ko dēvēja par mūsu dzelzceļu reorganizāciju; no vienas puses, es pārāk labi redzēju visādas nekārtības gan lejā, gan augšā, kuras šausmināja manu birokrātisko sirdsapziņu, no otras — sāku just kaut ko nenovēršamu, dzelzceļa transporta traģēdiju, jo dzelzceļu gaida ormaņu un diližansu liktenis; ko lai dara, diženais dzelzceļu laiks jau pagājis. īsi sakot, jaunais darbs mani neiepriecināja; iepriecēja tikai tas, ka nu esmu pietiekami liels vīrs, ka man ir tituls un ka varu daudziem parādīt savu spēku; galu galā tas arī ir īstais un vienīgais dzīves mērķis: uz- sisties, cik augstu var, un baudīt savu cieņu un stāvokli. Tā, šī ir pilnīga patiesība.

JļC )ļ5

Uzrakstīju šos vārdus un skatos uz tiem mazliet nobijies. Kā tad tā, pilnīga patiesība?

Jā gan, pilnīga patiesība par to, ko saucam par dzīves mērķi. Man nebija nekāda prieka sēdēt ministrijā; bija

tikai gandarījums, ka esmu tik augstu uzkāpis, un greizsirdīgas dusmas, ka tie izveicīgākie, politiski apsviedīgākie tikuši vēl augstāk. Tas ir viss stāsts par parasto dzīvi.

Pag, pag, tas nav viss stāsts. (Manī strīdas divas balsis, es tās pilnīgi skaidri atšķiru; tā, kura patlaban runa, it kā kaut ko aizstāv.) Manā dzīvē karjera un viss tamlīdzīgais nav svarīgs.

Kā — nav svarīgs?

Nav. Esmu bijis pārāk parasts cilvēks, lai man būtu kāda godkāre. Nekad neesmu gribējis izcelties; esmu dzīvojis savu dzīvi, darījis savu darbu …

Kāpēc?

Tāpēc, ka esmu gribējis izdarīt to labi. Pārvilkt ar pirkstu pār virsu un iztaustīt iekšieni: labi nostrādāts. Tā ir īsta parastā dzīve.

Ahā, un tāpēc tu sēdēji tanī ministrijā, lai rūpētos tikai par savu stāvokli!

Tas — tas bija kas cits, tam nav sakara ar to, kas bijis pirms tam. Cilvēks mainās, vecumam tuvojoties.

Vai nodod sevi, vecumam tuvojoties.

Aplamības. Tam jau sen vajadzēja izpausties, ja es būtu dzinies uz priekšu.

Labi. Bet kas tad bija tas puišelis, kurš cieta, ka nevar būt pirmais starp saviem biedriem? Kas tik dedzīgi un vai līdz sāpēm nīda krāsotāja dēlu, jo tas bija stiprāks un drošāks, atceries vien!

Pagaidiet, gluži tā vis nebija; tas puišelis lielākoties rotaļājās viens pats; viņš atrada savu pasaulīti, savu skaidām norobežoto pagalmiņu un savu kaktiņu starp dēliem, viņam ar to pilnīgi pietika, un tur viņš aizmirsa visu. Es taču to zinu.

Un kāpēc viņš rotaļājās viens?

Tas viņam bija iedzimts. Visu mūžu viņš veidoja savu mazo un noslēgto pasauli. Kaktu savai vientulībai un savai parastajai laimei. Savu iežogoto pagalmiņu, savu staciju, savu ģimenes pavardu; redzi pats, ka tas viņam bija iedzimts!

Prasība norobežot savu dzīvi, jā?

Ja, prasība pēc savas paša pasaules.

Vai zini, kāpēc viņam vajadzēja šā skaidiņu žoga? Tāpēc, ka viņš nevarēja pacelties pāri citiem zēniem. To viņš darīja par spīti, viņš noslēpās tāpēc, ka nebija tik stiprs un drosmīgs, lai varētu tikt galā ar tiem pārējiem.

Viņš taisīja savu pasauli aiz vārgulības un skumjām; viņš juta, ka tanī plašajā pasaulē nekad nebūs tik dižs un drosmīgs, kāds gribētu būt. Godkāres gjēvulis — tas viņš ir. Izlasi vien vērīgi, ko esi par viņu rakstījis.

Nekā tāda tur navl

Ir, un vesels milzums; tu tikai esi to noglabājis starp rindām, lai noslēptu pats no sevis. Piemēram, tas godīgais un paklausīgais skolnieciņš elementārskolā: kā viņš nemāk saliedēties ar savu klasi, cik viņš mulss un mazdūšīgs; viņš ir paklausīgs, jo viņam bēdīgi ap sirdi un gribas izcelties. Un kā šis priekšzīmīgais puisītis teju pat plīst aiz lepnuma, kad viņu uzteic pans skolotājs vai pans mācītājs! Tad viņam saplūst acīs «līdz šim vēl neizjustas laimes asaras»; vēlāk jau viņš iztiek bez asarām; bet kā viņam cilājas krūtis, kad viņš taisa vajā dekrētus par iecelšanām! Vai atceries, ar kādu neizsakāmu svētlaimi nesi uz mājām liecības ar piecniekiem?

Tas tāpēc, ka nelaiķis tētiņš tā priecājās par tām.

Nu labi, tētiņš; tad paskatīsimies uz šo tētiņu. Viņš bija stiprs un liels, stiprāks par visiem, vai ne? Bet viņš «godāja panus»; pareizāk sakot, locījās viņu priekšā iztapīgi, tik iztapīgi, ka pat tas puišelis par viņu sarka. Un aizkustināts sprediķoja bez gala: kaut nu, dēls, no tevis kaut kas iznāktu; tā ir vienīgā dzīves jēga — kļūt par kaut ko. Cilvēkam vajag zubrīt, krāt naudu, kļūt bagātam, lai citi viņu cienītu un lai viņš kaut kas būtu. Jā, taisnība, puišelim mājās bija paraugs; tas viss ir nācis no tēva.

Tēvu neaiztiec! Tēvs — tas ir pavisam cits paraugs: būt stipram un dzīvot savā darbā …

Jā, un svētdienās aprēķināt pēc krājkases grāmatiņām, cik tālu nokļūts. Savā laikā šis pats puišelis sēdēs ministrijā un mērīs pats sevi ar vecuma dienās iemantotu titulu. Nu gan nabaga tētiņš būtu par mani priecājies, jo es esmu pārāks par notāru un citiem mūsu labdzimtajiem. Beidzot puišelis piedzīvojis, ka viņš kaut kas ir; beidzot viņš sevi atradis un piepildījies «lielais un jaunais fakts», kuru viņš konstatējis bērnībā: ir divas pasaules, viena augstākā, kurā ir pani, otra —• parasto cilvēku pazemīgā pasaule. Beidzot mēs esam kā pani, bet to pašu mirkli noskaidrojas, ka pār mums ir vēl lielāki pani un viņi sēž pie daudz augstākiem galdiem, un mēs esam tikai sīki un parasti ļautiņi, kuriem nav lemts izcelties. Ko lai tur saka: tā ir sakāve, turklāt ellīgi bezcerīga sakāve.

Un visu laiku es it kā izšķiru divas balsis, kuras strīdas; šķiet, ka divi cilvēki ķīvējas par manu pagātni un katrs grib atraut sev no tās lielāku gabalu.

Un kā ar tiem ģimnāzijas gadiem, atceries?

Jā, bet zini, tos es tev atdodu. Tik un tā tiem maza nozīme: brieduma trūkums, slimīga mazvērtības apziņa, provinces ģimnāzista mūžīgā zubrīšana — lūdzu, pievāc tosl

Nu, nu, nerunā niekus, it kā skolas lauru plūkšana būtu bez nozīmes; tā bauda — būt pirmajam klasē, uzdevumi vienmēr paveikti, atbildes gatavas; kaut vai kā pārspēt tos pārējos, tos mundrākos, drosmīgākos — vai ne? Un šo panākumu dēļ sēdēt līdz tumsai un ar aizspiestām ausīm zubrīt — tā ir pagājuši visi šie astoņi gadil

Visi ne, tā tu nesaki; bija arī kas cits — dziļāks.

Piemēram?

Piemēram, draudzība ar to nabaga klases biedru.

Ak tas; es zinu, tas gausais, neapdāvinātais zēns. Jauks gadījums — just, ka esi par kādu daudz pārāks, un zināt, ka šis pārākums atzīts. Tā nebija draudzība, mīļais, tā bija kvēla, dedzīga pateicība par to, ka vismaz viens cilvēks pasaulē padevīgi atzīst tavu izcilutnu.

Nē, tā vis nebija! Un mīlestība uz to biklo, tuvredzīgo meiteni?

Nekas sevišķs, muļķības, gluži vienkārši pubertāte.

Tā nebija tikai pubertāte vien!

Un turklāt drosmes trūkums. Tie pārējie, draudziņ, tie prata apieties ar meitenēm citādi, tu jau daudzkārt apskaudi viņu drosmi, bet ko tad tu — tev atliek ielīst kaktiņā, uztaisīt tur savu iežogotu pagalmiņu, savu noslēgtu pasauli. Jo tai vaļējā pasaulē tev, protams, nelaimētos. Ne ar meitenēm, ne zēniem. Viens un tas pats stāsts: vienmēr šis pievīlies bērns, kuram ir sava pasaule, un tanī viņš aizrautīgi čukst: «Cip, cip, cip!»

Rimsties!

a» * *

Nu, tad izskaidro man to gadu Prāgā, to zaudēto, stulbo gadu Prāgā. To gadu, kad es lāpīju slinkumu dzejnieka kompānijā, rakstīju dzejoļus un spļāvu uz visu pasauli.

… Nezinu. Tas gads man tā kā neietilpst pārējos.

Man tāpat.

Pagaidi, šo to tur izskaidrot var. Mums ir cītīgs jauneklis; viņš pabeidzis ģimnāziju un domā, ka viņam pieder pasaule. Mājās viņš jau būtu varējis tēlot panu un justies svarīgs un liels, bet, līdzko viņš nonāk lielpilsētā, fā — ak Kristus rētasl — viņš jau pilnīgi pagalam, viņu pārņem nepilnvērtības, bezspēcības, pazemojuma panika un sazin kas vēl. Būtu viņam bijis laiks uztaisīt sev visapkārt savu idillisko skaidu žodziņu, tad viņš būtu paglābies aiz tā …

Bet diemžēl viņu paņēma savā varā dzejnieks.

Jā. Bet atceries, kā tas notika. Tas arī bija tāds norobežots stūrītis, tie traktierīši, tas piecu vai sešu cilvēku pulciņš; mī|ais, tas bija velnišķīgi mazs loks, mazāks nekā galdniecības pagalmiņš. Un nospļaušanās par visu — tā vismaz ir pārākuma ilūzija.

Un dzejoļu rakstīšana?

Tie bija slikti dzejoļi. Tu rakstīji dzejoļus, lai varētu pacelties uz pirkstgaliem. Tā bija tikai ievainotas un gandarījumu neguvušas pašmīlības maska. Būtu kārtīgi mācījies, tad būtu bijis labi, būtu sekmīgi izturējis pārbaudījumus un justos kā pats mīļais dieviņš.

Pagaidiet, tad es nebūtu nokļuvis uz dzelzceļa; man taču vajadzēja tikt laukā no universitātes, lai varētu meklēt darbu pie dzelzceļa. Bija taču nepieciešams, lai es tur tiktu, vai ne?

Nebija nepieciešams.

Klausies, tas taču ir smieklīgi; ko citu es būtu varējis darīt?

Ko vien būtu gribējis. Cilvēks ar elkoņiem visur atradīs vietu.

* * *

Kāpēc tad es meklēju darbu tieši pie dzelzceļa?

Nezinu. Laikam nejaušība.

Tad es tev pateikšu: man bija tāda tieksme. Jo dzelzceļa būve — tas bija pats lielākais notikums manā bērnībā.

Un, kad-es mācījos ģimnāzijā, tad tā bija vakaros mana ' mīļākā pastaiga: uziet uz tilta virs stacijas un lūkoties lejup uz sarkanām un zaļām uguntiņām, uz sliedēm un lokomotīvēm..,

Es zinu. Pa to tiltu mēdza staigāt veca, pretīga ielene;

garām ejot, viņa vienmēr aiztika tevi.

Nu, tam ar visu šo nav nekāda sakara.

Nē, sakara tam nav vis.

* * *

Godavārds, tas bija man paredzēts ceļš; es mīlēju dzelzceļu, tas ir viss. Tāpēc es arī iestājos tur darbā.

Varbūt tāpēc, ka reiz Prāgas stacijā piedzīvoji tādu pazemojumu, atceries? Dārgais, aizvainota pašmīlība ir briesmīgs spēks — it īpaši dažiem centīgiem un godkāriem ļautiņiem.

Nē, tā tas nav! Es zinu, es zinu, ka tas bija aiz mīlestības uz šo darbu. Kā citādi es būtu varējis justies savā profesijā tik laimīgs?

… Es gan ne par kādu īpašu laimi neko nezinu.

Klausies — kas tu īsti tāds esi?

Es esmu tas, kam elkoņi.

* * *

Lai nu kā, bet tev jāpiekrīt, ka šinī darbā es atradu pats sevi un savu īsto dzīvi.

Jā, kaut kas tur ir.

Redzi nu.

Tomēr tas nebija tik vienkārši, draudziņ. Kas tad bija pirms tam? Pantiņi un skuķi, tāda neiedomājama aizraušanās ar dzīvi? Vispār — žūpošana un poēzija, cūcības un uzpūsta iedomība, dumpošanās sazin pret ko un piedzēruša žeņķa sajūta, ka viņā verd kaut kas milzīgs un atbrīvojošs. Atceries vien.

Es atceros.

Un tas ir galvenais iemesls. Tur ir tas āķis, saproti.

Pagaidi — kas par āķi?

Tas taču skaidrs, vai ne? Tu nojauti, ka tavi panti nekam neder un ka šādā ceļā tu nespēsi izcelties. Ka tev nav ne talanta, ne īpatnības. Ka netiksi līdzi pārējiem kompanjoniem ne dzeršanā, ne cinismā, ne ar skuķiem vai kā citādi. Viņi bija stiprāki un drosmīgāki, bet tu — tu tikai centies viņus atdarināt; es zinu, ko tev tas maksāja, zaķapastala. Tu mēģināji, tas tiesa, bet tikai aiz kaut kādas godkāres: redzat, es arī esmu nolādēts dzejnieks ar visu, kas no tā izriet. Bet reizē tevī jau runāja tāda

prātīga, mazdūšīga un brīdinoša balstiņa: piesargies, netiksi galā! Tevī jau ķepurojās tava godkārā pašmīlībiņa, bija jau pievīlusies tava centība kļūt par kaut ko. Tā bija sakāve, mīlīt. Tev atlika tikai skatīties, kā no tā visa paglābties; paldies dievam, ka patrāpījās vietiņa pie dzelzceļa, un atžilbušais dzejnieks bija varen priecīgs, ka var uzgriezt muguru savai īsajai, bet galīgi paspēlētajai bohēmiskajai pagātnei.

Nav tiesa! Strādāt uz dzelzceļa tā man bija iekšēja nepieciešamība.

Nu protams. Tā sakāve arī bija iekšēja nepieciešamība un aizbēgšana tāpat. Un kā šis izbijušais dzejnieks gavilēja, ka nu kļuvis par viengabalainu un nobriedušu vīrieti! Cik iedomīgi un līdzcietīgi viņš noraugās uz saviem vakarējiem pudeles brāļiem, uz tiem apskurbušajiem puišeļiem, kuri vēl nezina, kas ir īsta un nopietna dzīve! Viņš nesatiksies vairs ar tiem un pavadīs vakarus godīgos traktieros, kur cienījami ģimenes tētiņi Izklāsta savas rūpes un apsvērumus. Viņš jau tūlīņ cenšas līdzināties šiem sīkajiem, prātīgajiem ļautiņiem; kā nu ne — savu atkāpšanos viņš padara par tikumību; nav vairs nekādas uzpūstas iedomības, tikai šad tad viņš mazliet palielās ar savu rūgto, smeldzīgo pazemību; tās ir tikai atraugas, pamazām pāries arī tās. Kopš tā laika viņš pat aci nav uzmetis nevienai dzejas rindiņai; viņš nicina dzeju, teju pat nīst, jo uzskata, ka tā nav nobrieduša, praktiska un nopietna vīra cienīga.

Nīst — tas vārds mazliet par stipru.

Nu, teiksim: jūt pretīgumu. Dzeja viņam atgādina viņa sakāvi.

* * *

Un nu tu esi izsmēlis visu. Tālāk jau sekoja tā pati īstā, pieticīgā un nopietnā dzīve, parastā un labā dzīve.

Ja nerēķina to pēdējo staciju pasaulē.

Tur notika atveseļošanās, slimībai bija sakars ar plaušām. Ko lai dara, cilvēks tik ātri vis nenobriest. Bet tur un vēlāk vecā priekšnieka stacijā «— tur es jau nostājos uz pareizām dzīves sliedēm.

Paklau — kāpēc tu īsti bildināji priekšnieka meitu?

Tāpēc, ka viņu mīlēju.

Es zinu, bet es (es esmu tas otrais —- saproti?), es viņu bildināju tāpēc, ka viņa bija priekšnieka meita. Tā ir, tā sakot, karjera per vaginam]\ Ņemt bagāta vai augstāk stāvoša cilvēka meitu, tas nozīmē, it kā tu censtos «iegūt princesi», jā? Tā cilvēks paaugstina pats savu vērtību.

Meli! Tādas domas man pat sapnī nenāca prātā.

Man gan, pie tam visai neatlaidīgi. Veco panu mīl, viņš varēs znotam palīdzēt; nav slikti ieprecēties viņa ģimenē.

Nav tiesa! Tu nezini, kā es viņu mīlēju; viņa bija lieliska sieviete, krietna, prātīga un mīloša; ne ar vienu citu es nebūtu bijis tik laimīgs.

Protams, prātīga sieviete, kura ļoti interesējās par vīra virzīšanos augšup; lieliski izprata viņa godkāri un centību, to viņai nevar atņemt. Un palīdzēja, kur varēja. Tu tik jauki, nevainīgi uzrakstīji par savu pirmo soli augšup: «Droši vien tur bija papūlējies vecais priekšnieks.» Un otrreiz tāpat: «Laikam arī sievastēvs drusku palīdzēja, skaidri to nezinu.» Bet es to zinu pārāk skaidri, draudziņ: vecais pans saprata, ko no viņa gaida.

Kaut arī tā; viņš bija ļoti labs cilvēks un mīlēja mani kā miesīgu dēlu, bet starp mani un sievu nekā tāda nebija, tikai mīlestība, tikai uzticība, tikai tādas stipras un labas paļāvības jūtas. Nē, manu ģimenes dzīvi neaiztiec!

Ko nu par to, ģimenes dzīve bija laba, un, jūs bijāt divi, tāpēc divatā pūlējāties uzķepuroties augstāk. Līdzko cilvēks apprecas, tā viņš sevī atklāj «nebijušu kāri pēc privātīpašuma», ir ārkārtīgi priecīgs, ka radies attaisnojams un pieklājīgs iemesls: «tas taču mūsu abu labā», jā? Un viņam pēkšņi «elkoņi kļūst spēcīgāki darbā», viņš laužas augšup visiem spēkiem, vieniem cenšas aizsteigties priekšā, lai tur vai kas, otriem, tiem, kas stāv augstāk, cītīgi izdabāt; kāpēc gan ne, viss tiek darīts «mūsu abu labā», tātad viss labākā kārtībā. Tāpēc viņš jūtas tik laimīgs: var sekot savām dabiskajām dziņām, nemaz par tām nekaunoties. Laulība ir labs iekārtojums.

Vai mana sieva… arī bija tāda?

Viņa bija laba sieva.

* * *

Tu vēl teiksi, ka savu staciju, savu mākslas darbu, es arī tik teicami posu — kā labad? Karjeras labad? Lai būtu godā pie priekšniecības? Nebijis kara, būtu palicis tur līdz pat pēdējai stundiņai.

1 Caur gultu (lai).

Tas bija daļēji to panu labad.

Kādu panu?

To grāfu zaļās platmalēs. Nostāties frontē viņu priekšā un parādīt, uz-ko esi spējīgs. Vai nu mazums pans priekšnieks gaidīja un šķielēja — kad tie pani beidzot pamanīs, cik priekšzīmīga ir stacijai Un, re, pamanīja arī; beidzot pat roku žēlīgi pasniedza kņazs tāds un tāds, grāfs tāds un tāds. Tas taču bija patīkami, kaut ari pans priekšnieks izlikās, it kā viņam tas nemaz nebūtu svarīgi. Paskat, grāfi un sazin kas vēl; tā nu ir īsta augstākā pasaule, miestiņā nekā tamlīdzīga nebija. Un ņemiet vērā, lūdzami, nekādas protekcijas; pans stacijas priekšnieks ticis tik augstu pats ar savu darbu, saviem nopelniem. Nu viņam šis darbs jau svarīgāks par sievu, tā vairs nevar palīdzēt — un nav ari vajadzības; viņš licis sievai to nojaust, tāpēc ari ģimenes pavards sācis izdzist.

Nav tiesai

Kā nu ne, pats taču to uzrakstīji, pārlasi vien. «Izjūtu kaut ko dziļi savēju, spēcīgi un labi izjūtu savu «es»… Sieva jūt, ka es attālinos. Ko lai dara, šis tas no mūsu kopējā ir uzupurēts tam, kas ir tikai manējais.» Un tā tālāk. «Tas nogulies starp mums kā sieksta.» Vīrs aizņemts tikai ar savu darbu, no visa atraisījies, viņam pat nepatīkami, kad sieva mēģina viņu saglabāt sev. Par laimi, viņa ir saprātīga sieviete, nerīko scēnas, izraudas ar sausām acīm, pēc tam «pierada un samierinājās», tas ir, pakļāvās un sāka kalpot savam vīram.

Viņa pati tā gribēja!

Zinu; bet kas cits viņai atlika? Vajadzēja vai nu šķirties, vai sākt nīst vienam otru, kā prot nīst laulātie draugi — apslēpti un nešpetni, vai pieņemt viņa spēles noteikumus, atļaut, ka viņš kļūst par kungu un ka viss grozās tikai ap viņu. Kad nekas kopīgs viņus vairs nesaistīja, viņa centās noturēt vīru ar to, kas bija viņējais: ar viņa ērtībām, viņa paradumiem un viņa prasībām. Ir tikai viņš, ārpus viņa nav nekā; ģimenes pavards, dzīves kārtība, pat ģimenes gulta kalpo tikai viņa ērtībām un diženumam: viņš valda pār staciju un ģimeni — tiesa, tā ir maza un noslēgta pasaule, bet tā ir viņējā un pakļaujas viņam. īstenībā tas bija pats laimīgākais viņa dzīves posms, tāpēc, līdzko viņš atcerēsies savu nelaiķi sievu, tā prātā nāks tieši šis laiks, kurš tik «spēcīgi un labi» remdināja viņa pašmīlību.

Nu, un tas, kas bija vēlāk…

Kara laikā?

Jā. Vai to es ari darīju aiz godkāres?

Grūti pateikt. Iespējams tas ir; tu varēji rēķināties ar to, ka kungs un ķeizars paspēlēs, tomēr tur bija pārāk liels risks. Man tas neiekļaujas mūsu notikumā. Un tavā dzīves stāstā tāpat.

Kāpēc ne?

Redzi, tas idilliskais stacijas priekšnieks taču nav nekāds varonis, tas neiederas viņa līnijā. Bet es tev pateikšu, kāpēc tev vajadzēja uzrakstīt šo savas dzīves izklāstu. Vienīgi šīs kara epizodes dēļ. Varbūt to kāds izlasa, un re: ir bijis tāds stacijas priekšnieks, kurš rīkojies tā un tā. Pat riskējis ar savu dzīvību savas tautas dēļ, tāds pieticīgs varonis. Tikai druscītiņ, tikai pusbalstiņā un neuzkrītoši atgādināt savus nopelnus — tāpēc taču raksta memuārus, vai ne?

Melo! Melo! Es rakstīju tikai piezīmes par parasto dzīvi.

Un kā tad ar to varonību?

Arī tā ir tā pati parastā dzīve.

Labi sacīts. Žēl, ka tas nav pēdējais vārds. Tas, kas vēlāk sēdēja ministrijā, tas, draudziņ, nebūt nebija varonis. Tur sēdēju es, mans dārgais. Tur sēdēja tāds centīgs, iedomīgs, iztapīgs «es», kurš gribēja kaut ko panākt. Tāds mazs «es», kurš gribēja kļūt lielāks.

Liecies mierā, es arī tur biju labs un apzinīgs darbinieks.

Muļķības! Tu darīji visu iespējamo, lai tiktu cienīts un lai uzlinkātu vēl solīti augstāk. Visu mūžu tu domāji tikai par sevi un ne par ko citu.

Cik daudz es tāpēc esmu plēsies, Jēzus Kristus! Priekšzīmīgs skolnieks, priekšzīmīgs kalpotājs — cik daudz man tālab bijis jānorij! Man tādēļ vajadzēja upurēt visu dzīvi, visu ziedot, un ceļa galā es redzu visādus izveicīgus zeļļus, kuri tikuši vēl augstāk; un kāpēc? — tikai tāpēc, ka bijuši stiprāki un drosmīgāki. Viņi nav deldējuši bikses dienestā, pat tā strādājuši nav, bet re, kur izsitušies: laf visi pieklājīgi pieceļas, kad viņi ierodas ministrijā! Kāpēc tad bija tas viss, kāpēc jau pamatskolā mani minēja kā paraugu citiem un vēlāk tāpat, kāpēc manu staciju sauca par priekšzīmīgu, kāpēc? Pasaule pieder stiprākajiem un drosmīgākajiem, es esmu paspēlējis. Tev jāzina, ka tas ir parastās dzīves noslēgums — ka es varu noskatīties uz savu sakāvi. Lai to redzētu, cilvēkam jātiek mazliet augstāk.

Un tagad tu par to atriebies.

Jā, es par to atriebjos; es redzu, ka viss tiek darīts veltīgi, viss ir sīks, nožēlojams un pazemojošs. Kas tad tev, tu esi citāds, tev viss nieki; tu vari rotājāties ar puķītēm, ar dārziņu, ar savu iežogoto pagalmiņu; šās rotaļas dēļ tu aizmirsīsi pats sevi, bet es ne, es ne. Es esmu tas, kas cietis sakāvi, tā ir mana parastā dzīve. Jā, es atriebjos; un vai nav par ko? Vai tad es neaizgāju pensijā teju pat ar negodu? Ak kungs, mani taču revidēja! Es jau zināju, ka tur ir šausmīgas nekārtības — piegādē un tā tālāk, bet to darīja tie citi, tie dūšīgākie… Es zināju, bet klusēju; jūs man esat rokā, mīlīši, un vajadzīgā brīdī tas nāks klajā! Viņi arī iekrita, bet eksplodēja, un revidēja mani, mani, priekšzīmīgu, nevainojamu ierēdni! Vēlāk, protams, to saprata, bet man tomēr bija jāiet pensijā. Sakāve, brāl; un kā par to lai neatriebjas! Tāpēc es arī rakstu šīs piezīmes.,.

Tikai tāpēc?

Jā. Kā jau sacīts, es vainīgs neesmu. To vajadzēja pierādīt sīki jo sīki, nevis melst: parastā dzīve, idille un tamlīdzīgas muļķības. Tas ir vienīgais, par ko jārunā: iā briesmīgā un netaisnā sakāve. Tā nebija laimīga dzīve, tās bija šausmas; vai tad neredzi, ka tās bija šausmas?

XXII

Tā vairs tālāk nevar, rakstīšana jāpārtrauc; tas pārāk iedarbojas uz nerviem; kad divas balsis strīdas, sirds sāk trīcēt, un pēc tam es jūtu tādas nerimstošas, nomācošas sāpes krūtīs. Ieradās ārsts, izmērīja man asinsspiedienu un sadrūma. «Ar ko jūs nodarbojaties,» viņš sirdījās, «asinsspiediens jums paaugstinājies. Jums vajadzīgs miers, pilnīgs miers.» Pamēģināju iztikt bez rakstīšanas, tāpat vien gulēt, bet galvā jaucas dialogu fragmenti, viņi atkal ķīvējas par kaut kādām blēņām, un man atkal jācenšas sevi pierunāt: klusu jūs abi, neķildojieties; taisnība ir gan vienam, gan otram — jo vai tad cilvēkā vai pašā parastākajā dzīvē maz vietas daždažādām ierosmēm? Tas taču ir tik vienkārši: cilvēks var domāt pašmīlīgi un stūrgalvīgi tikai par savu labumu, bet paiet laiciņš, viņš to piemirst, piemirst pats sevi, un nav viņam nekā cita, vienīgi darāmais darbs.

Pag, tik vienkārši tas nav: runa ir par divām pilnīgi dažādām dzīvēm. Tā tas ir, tā tas iri

Par ko tad?

Par to, kura no tām ir tā īstā.

Pietiek, man no tā nav nekāda labuma. Esmu paradis sevi saudzēt; kopš tās reizes, kad es kancelejā sāku spļaut asinis, es vienmēr saku sev: uzmanīgāki Gandrīz visu mūžu esmu pētījis kabatas lakatus, vai tanīs nav kāda asins cīpsliņa; tas sākās pēdējā stacijā, un tā tas manī iesakņojās, šīs pastāvīgās rūpes par savu veselību, it kā las būtu pats svarīgākais dzīves likums.

Svarīgākais dzīves likums; un ja tas ir tāds patiešām? Kad atskatos uz visu savu dzīvi, tad tas bija pats dziļākais satricinājums, kad man tur stacijā sāka plūst sarkanas asinis un es sēdēju satriekts, bezgala vārgs un nožēlojams, bet pārbiedētais ierēdnis slaucīja man pieri ar mitru dvieli. Tas bija briesmīgi. Jā, tas bija pats stiprākais un pārsteidzošākais pārdzīvojums manā mūžā: bezgalīgā izbrīna un šausmas, un vēlāk izmisīgās alkas dzīvot, kaut arī tā būtu pati neievērojamākā un pazemīgākā dzīve; pirmo reizi tā bija apzināta, ārkārtīgi spēcīga mīlestība uz dzīvi. īstenībā toreiz visa mana dzīve pārvērtās un es kļuvu it kā cits cilvēks. Līdz tam es savas dienas šķiedu tāpat vai nodzīvoju teju pat nemanītas; nu es sāku pēkšņi bezgalīgi cienīt to, ka dzīvoju, un raudzīties citām acīm uz sevi un savu apkārtni. Man pietika ar to, ka sēžu uz dēļiem un lūkojos uz rūsainajām sliedēm, kas aizaugušas ar plikstiņiem un skarenēm, vai stundām ilgi vēroju upītes viļņus, vienmēr jaunus un vienmēr tos pašus. Un simtreiz dienā atkārtoju: elpo dziļāk, tas ir veselīgi. Tad es sāku iemīlēt visus šos noregulētos sīkumus un kluso dzīves gaitu; šad tad vēl mazliet paplātījos ar bohēmisku cinismu un smīnēju par daudz ko, bet tobrīd vēl nebiju pārliecināts, ka palikšu dzīvs; manī vēl mita ledains un mežonīgs izmisums. Tad sāku klusu un ar gandarījumu kļauties pie dzīves, priecāties par mīļiem, intīmiem sīkumiem un saudzēt sevi. Te arī sākās manas dzīves idillis- kums: es atveseļojos. Tās bija svarīgas un izšķirošas pārmijas.

* * *

īstenībā tās nebija pārmijas. Tagad es redzu labāk, tagad redzu visu pilnīgi skaidri. Man atkal jāatgriežas pie bērnības: pie mātes, kura vienā laidā skrēja skatīties, vai ar mani nav kas noticis, pie pana Martineka, kuram nedrīkstēju pieiet tuvu klāt, jo viņš slimoja ar diloni, un no kura es aiz šā iemesla baidījos. Māti bija apsēdušas baigas iedomas, ka esmu apdraudēts, ka esmu vārgs un slimīgs bērns; viņa, nabadzīte, bija tik patētiska un kaismīga; kad es saslimu, viņa kļāva mani cieši sev klāt, it kā gribētu no kaut kā pasargāt, nakti bailēs noliecās pār mani, nokrita ceļos un skaļi aizlūdza par manu veselību. Slimot — tā bija svarīga un svētdienīga nodarbība, puišelis bija uzmanības centrā, pat zāģi un āmuri darbnīcā skanēja tā kā apspiesti, un tētis drīkstēja kurnēt tikai pusbalsī. Ar savu mīlestību māte iedvesa man, ka esmu kaut kas trausls, trauslāks par citiem bērniem, kaut kas tāds, kas sevišķi jāsargā, tāpēc es arī nepiedalījos dažādās zēnu palaidnībās, domādams, ka nedrīkstu tik pārgalvīgi skraidīt, nedrīkstu lekt upē, nedrīkstu plūkties, jo esmu vārgulīgs un jūtelīgs. Varbūt es būtu slējis degunu gaisā, jo inan šķita, ka esmu vērtīgāks un izsmalcinātāks nekā viņi, bet zēni šai ziņā ir pārāk vīrišķīgi, viņiem patīk būt stipriem un brašiem. Tā ir tikai mātes vaina, viņa ieaudzēja manī to nedrošību un neticību saviem spēkiem, to fizisko mazvērtības sajūtu, kādā es augu; mātes slimīgā mīlestība modināja manī tieksmi uzskatīt sevi par mūžīgas lutināšanas un lološanas priekšmetu; šai tieksmei es nodevos teju pat ar aizrautību, līdzko tam deva iemeslu pirmās īstās slimības signāls. Tad, jā, tieši tad es atklāju sevī to rūpīgo, hipohondrisko «es», kas ar nopietnu vērību pētī savas krēpas, skaita savu pulsu, mīl noteiktu kārtību un tiecas pēc labas, ērtas, patīkamas apkārtnes. Tāda toreiz bija — neteikšu, ka visa dzīve, taču liela, nozīmīga un pastāvīga dzīves daļa. Tagad es to redzu.

Tēvs — tas bija kas cits, tēvs bija stiprs un stabils kā pīlārs un ar to man bezgala imponēja. Būtu viņš gribējis, iad kautiņā būtu uzveicis jebkuru. Toreiz es, zināms, nesapratu viņa bažīgo taupību, tā drīzāk atgādināja skopumu; pirmo reizi es to izjutu, kad pans Martineks, vienkāršs strādnieks, iedeva tai meitenītei desmit kreicerus, bet tēvs ne, tēvs izlikās neko neredzam; tobrīd puišeli satrieca kaut kas dīvains un baigs, it kā nicināšana. Tagad es redzu, ka tēvs, nabadziņš, nebūt nebija stiprs, īstenībā viņš baidījās no dzīves; taupība ir aizsargāšanās likums, tā ir tiekšanās pēc nodrošinātas dzīves, tās ir bailes no riska un nejaušībām; skopums ir ārkārtīgi līdzīgs zināma veida hipohondrijai. Mācies vien, dēliņ, tēvs aizkustināts mēdza svinīgi teikt, tiksi valsts dienestā un būsi nodrošināts. Tas acīmredzot bija kalngals tam, ko no dzīves var prasīt: drošība un nodrošinātība, pārliecība, ka ar mums nekas nevar notikt. Ja tā juta tēvs, liels un varens ka ozols, kur tad lai vārgais, izlutinātais dēliņš būtu radis drosmi? Redzu, ka tas manī bija pamatīgi ieguldīts kopš bērnības; pietika ar pirmo fizisko satricinājumu, lai cilvēks, aiz bailēm ierāvies sevī, atrastu sevī šis aizsargājošās bailes no dzīves un pārvērstu tās par savas eksistences likumu.

♦ * *

Iespējams, ka manī tas atradās dzijāk, nekā domāju, jo šī īpašība vadīja mani dzīvē gandrīz kā instinkts — tikpat akli un uz labu laimi. Atceros tagad savu nelaiķi sievu: cik dīvaini, ka es atradu tieši viņu, sievieti, kura bija teju pat dzimusi tādēļ, lai par kādu gādātu. Iemesls laikam ir tas, ka viņa bija ļoti sentimentāla un turklāt ļoti saprātīga; rūpēties par kādu — tas ir prātīgs, lietišķs un praktisks mīlestības veids. Bez tam viņa manī kaislīgi iemīlējās tobrīd, kad noprata, ka neesmu bijis tālu no nāves un ka manam interesantajam bālumam ir dziļāki iemesli; viņā pēkšņi uzliesmoja žēlsirdība, mīlestība un mātišķums, sākās straujš jūtu nobriedums, viss savijās kopā: nobijusies meitene, sievietes līdzcietība un mātes gādība, mīlas sapņi un apbrīnojami lietišķas, neatlaidīgas rūpes, lai es daudz ēdu un pieņemos svarā. Bija tikpat svarīgi un skaisti runāt par mīlestību, kā pieņemties resnumā; viņa man krampjaini spieda roku nakts krēslā

un čukstēja ar asaru pilnām acīm: «Lūdzu, es jus lūdzu, ; jums briesmīgi daudz jāēd, zvēriet, ka taupīsiet sevi!» Man : ari šodien negribas smaidīt par to; tur slēpās salda un pat patētiska poēzija… mums abiem. Man šķita, ka es ! atveseļojos viņas dēļ, viņai par prieku un ka tas no manas puses ir skaisti un augstsirdīgi; es cīnos par savu veselību tikai tāpēc, lai darītu viņu laimīgu. Bet viņa tic, ka glābj mani un atdod man dzīvību; vai tad viņai nav tiesības uz mani, vai tas nav liktenis? Ak dievs, es zinu, ka mani nejauši pārcēla tieši uz šo staciju, taču dīvaini un pat pārsteidzoši, ka līdz ar to it kā likumsakarīgi pašos j pamatos realizējās mana dzīves kārtība. Līdz tam man vajadzēja slēpt savas hipohondriskās bailes un kaunēties ! par tām kā par vājību, bet nu vairs ne, jo tās kļuva par divu cilvēku kopīgām un ārkārtīgi svarīgām rūpēm, par mūsu mīlestības un uzticības daļu; tas vairs nebija ne trūkums, ne robs, bet kaut kas pārliecinošs un svarīgs, kas piešķir dzīvei jēgu un virzienu.

Domāju par mūsu laulību, cik tanī klusu un dabiski iekļāvās šī mana īpašība. Mana sieva kopš pirmā mirkļa uzņēmās gādību par manu veselību, it kā sacīdama: tās nav vīriešu darīšanas, tās ir sieviešu rūpes; tev par to nav jādomā, atstāj to manā ziņā. Jā, tā tas bija; varēju mierīgi izlikties, ka es jau neko, to visu viņa; viņa tik uzmanīga, tā rūpējas par higiēnu, nu, lai jau, ja viņai tas sagādā prieku, bet mēs mielosimies un atpūtīsimies tai pārliecībā, ka par mums jau parūpēsies un ka tik daudz darīts mūsu veselības labā. Kad viņa gaidīja ar dvieli, lai noslaukos, tad vispirms paplikšķināja pa manu slapjo muguru — jā, protams, tas šķita laulātu ļaužu glāsts, bet īstenībā bija dienišķa medicīniska apskate; mēs nerunājām par to, bet abi zinājām; es vienmēr pašķielēju uz viņu: nu, kā ir? Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu: labi vien ir. Un viņas nosvērtā, atturīgā mīlestība — tas bija tas pats: viņa novilka man noteiktas robežas, lai man aiz bailēm par sevi nevajadzētu darīt to pašam. Nevajag trakot, viņa sacīja teju pat mātes balsī, kārtīgi izgulies, lai nebūtu loku zem acīm un nekā tamlīdzīga. Šad tad es sirdījos uz viņu par to, bet sirds dziļumos biju pateicīgs; pats atzinu, ka tā man labāk. Man vairs nevajadzēja bažīgi vērot savu veselības stāvokli, šīs rūpes viņa uzņēmās pati, toties rosināja manu godkāri — acīmredzot tas arī ir derīgi un vairo interesi par dzīvi; šķiet — vīrietis bez

tā pat elpot nevarētu. Pastāsti, ko tu darīji šodien, — tad darbs veicas labāk. Vai mēs plānojam nākotni; šāds optimisms ir veselīgs un iederas kārtīgā dzīvē. Pirmā acu uzmetienā tas likās tik dabiski, tik intīmi, kā jau laulātiem ļaudīm; tagad skatos uz to citādi, nu vairs nav neviena, kas atbrīvotu mani no šīm baigajām un bezspēcīgajām bailēm, — nebaidies, tu esi mājās, tev ir viss vajadzīgais, tu esi pasargāts un drošībā.

Un vēlāk savā stacijā — tad es jau jutos vesels kā vērsis; domāju, ka aiz šā iemesla sieva man nebija vairs tik nepieciešama, un mēs mazliet atsvešinājāmies. Viņa to juta un mēģināja noturēt mani pie sevis, tāpēc šis rai- zīgais: «Tev vairāk jāpietaupās,» — un tā tālāk. Nu viņa gribēja dot man bērnus, jo ir labi būt par tēvu, bet bērnu nebija. Kad viņa citādi nevarēja, tad sāka despotiski rūpēties par manām ērtībām un manu kārtību; viņa padarīja to par īstu Lielo likumu: lai es labi ēstu, ilgi gulētu, un lai man viss būtu savā vietā. Dzīve, kura kļuvusi par paradumu, ir tāda kā drošāka, un tai stiprākas saknes; lolot savas ierašas — tā ir savdabīga veida gādība par sevi. To atkal uzņēmās viņa: viņa rūpējās par manām parašām; un es pielaidīgi un labsirdīgi pieņēmu viņas rūpes; tas jau tevis dēļ, vecenīt, tev tas tik labi izdevies. Paldies dievam, cilvēkam nav jābūt egoistam, ja par viņu tik labi gādā; viņam rodas godīgs un vīrišķīgs uzskats, ka viņš nedomā par savām ērtībām, bet tikai par darbu. Un, kad pienāks viņa dzīves gals, viņš teiks: es dzīvoju tikai savam darbam, un man bija lieliska sieva; tā bija parasta un laba dzīve.

* * *

Nu mums ir jau trešais, atsaucās manī šī ķildīgā balss.

Kāds trešais?

Nu, pirmais bija parastais laimīgais cilvēks, otrais — tas ar elkoņiem, kurš gribēja izlauzties augstāk, bet šis hipohondriķis — tas jau ir trešais. Gribi vai negribi, dārgais, bet te ir trīs dzīves — un katra savāda. Absolūti, diametrāli un principiāli savādas.

Pats redzi, ka kopā tās sastādīja ikdienišķu, vienkāršu dzīvi.

Nezinu. Tas ar elkoņiem nekad nebija laimīgs, hipohondriķis nespēja tik nešpetni lauzties augšup, un laimīgais cilvēks nevarēja būt hipohondriķis, tas ir skaidrs. Darī, ko gribi, bet te ir trīs figūras.

Un tikai viena vienīga dzīve.

Tā ir. Ja būtu trīs patstāvīgas dzīves, tad būtu daudz vienkāršāk. Katra būtu viengabalaina, pilnīgi sakarīga, katrai būtu sava likumība un jēga… Bet nu iznāk tā, it kā šīs trīs dzīves spiežas ārā cita no citas, te viena virspusē, te otra vai trešā.

Nē, pagaidi, tā nav! Ja kaut kas spiežas ārā, tad tas ir kā ar drudzi. Es to zinu, man pašam bijuši drudži naktī — dievs tēvs, kā viss sapņos riebīgi pinies un jaucies kopā! Bet tas ir sen aiz muguras, esmu atveseļojies; man nav vairs drudža, vai ne, drudža man nav?

Ahā, to saka hipohondriķis! Mīļais, viņš taču tāpat visu paspēlējis.

Ko paspēlējis?

Visu. Kā tu domā, ja hipohondriķim jāmirst…

Rimsties taču!

XXIII

Trīs naktis neesmu gulējis; notika kaut kas tāds, par ko jau trešo dienu grozu galvu. Tas nebija nekāds liels un slavens notikums — tādu manā dzīvē nav, drīzāk tā bija pat nepatīkama epizode, kurā es, manuprāt, atrados mazliet smieklīgā lomā. Todien pēcpusdienā saimniece pavēstīja, ka ar mani gribot runāt kāds jauns pans. Es sapīku: kam man viņš vajadzīgs, varējāt pateikt, ka neesmu mājās vai ko citu; nu, ko tur, laidiet viņu iekšā.

Viņš bija tās sugas jaunietis, kas man vienmēr bijusi pretīga; pārmērīgi garš, pašpārliecināts un garmatains, isi sakot, skaistulis; sapurinājis krēpes, viņš noauroja savu uzvārdu, kuru es tūliņ aizmirsu. Man bija kauns, ka esmu neskuvies, bez apkaklītes, ka man kājās tupeles, mugurā novalkāts halāts, pats savilcies čokurā kā tukšs maišelis; apvaicājos visai nelaipni, ko viņš vēlas.

Viņš diezgan steidzīgi paziņoja, ka patlaban rakstot disertāciju. Temats — poētisko virzienu sākumi^deviņdes- mitajos gados. Tas esot apbrīnojami interesants laiks, viņš mani pamācīja. (Viņam bija prāvas, sarkanas rokas un kājas kā bluķi; ārkārtīgi pretīgs.) Viņš vācot materiālu un tāpēc atļāvies ierasties…

Es skatījos uz viņu ar tādām kā aizdomām: tu, mīlīt, esi kaut ko saputrojis; kāda man bēda par tavu materiālu?

Un, re, divos tālaika žurnālos viņš atradis ar manu vārdu parakstītus dzejoļus. Vārdu, kas literatūras vēsturē aizmirsts, viņš uzvaroši noteica. Tas ir mans atklājums, pan! Viņš sācis meklēt šā aizmirstā autora pēdas; kāds laikabiedrs, tāds un tāds, teicis, ka, cik atceroties, autors esot kļuvis par dzelzceļa ierēdni. Gājis pa šīm pēdām tālāk, un ministrijā viņam iedevuši manu adresi. Un viņš man atklāti noprasīja:

Lūdzu, vai tas esat jūs?

Te tev nu bija! Man radās liela vēlēšanās savilkt izbrīnā uzacis un pateikt, ka tā ir kļūda, kur nu es tiku pie dzejoļiem! Tomēr negribu melot. Atmetu ar roku un nomurmināju, it kā bijušas gan tādas muļķības, bet tām jau sen svītra pāri.

Jauneklis sāka starot un uzvaroši nopurināja krēpes.

Tas ir lieliski, — viņš ieaurojās. Vai es nevarot pateikt, kādos žurnālos vēl mani dzejoļi esot bijuši iespiesti? Un kur publicēti mani dzejoļi pēdējos gados?

Es pakratīju galvu. Nekas vairāk nav bijis, pan, ne rindiņas. Diemžēl ne ar ko nevaru pakalpot, pan.

Viņš vai aizrijās aiz sajūsmas, staipīja ar pirkstu apkaklīti, it kā tā žņaugtu, piere viņam — vienos sviedros.

Tas ir pasakaini, — viņš brēca. — Taisni kā Arturs Rembo! Poēzija, kas uzliesmo kā meteors! Un neviens to nav atradis! Tas ir atklājums, pan, milzīgs atklājums, — viņš dārdināja, jaukdams savas pinkas ar sarkano ķepu.

Man bija dusmas, es neciešu bļaurus un vispār jaunus cilvēkus, viņos nav ne kārtības, ne mēra sajūtas.

Muļķības, pan, — es dzestri atbildēju. — Tie bija slikti dzejoļi, bez kādas vērtības, un labāk, ja par tiem neviens neko nezina.

Viņš pasmaidīja līdzcietīgi un teju pat augstprātīgi, it kā nostādīdams mani vajadzīgā vieta.

Tā tas nav, pan, — viņš aizrādīja. — Te jāsaka vārds literatūras vēsturei. Es jūs nosauktu par čehu Rembo. Manuprāt, tie ir interesantākie deviņdesmito gadu dzejoļi. Neteiksim, ka tie varētu kļūt par pamatu kādai poētiskai skolai. — Viņš ar pazinēja izskatu samiedza acis. — Tiem bija maz ietekmes uz poēzijas attīstību, tie neatstāja nekādas dziļākas pēdas. Bet kā personības izpausme tie gluži vienkārši ir lieliski, tik savdabīgi un intensīvi… Piemēram, dzejolis, kas sākas: «Kad kokosu palmās bungas rīb…» — Viņš aizgrābtībā izbolīja acis.

Jūs jau pats atceraties, kā tur bija tālāk.

Mani tas aizskāra teju pat sāpīgi, it kā nepatīkama atmiņa.

Re nu, — es nomurmināju, — savu mūžu neesmu redzējis kokosu palmas. Kāds stulbumsl

Viņš vai noskaitās.

Tas nav svarīgi, ka neesat nevienu palmu redzējis! — viņš izsaucās. — Jūs pilnīgi nepareizi saprotat poēziju!

Bet kā var kaut kādās palmās rībēt bungas? — es prasīju.

Viņš, liekas, bija pārsteigts par manu trulumu.

•—< Tie taču ir kokosu rieksti, — viņš izgrūda sašutis, kā cilvēks, kas spiests paskaidrot visvienkāršākās parādības.

Rieksti vējā sitas cits pret citu. «Kad kokosu palmās bungas rīb…» — jūs dzirdat? Vispirms tie trīs «k», tur sitas kopā rieksti, pēc tam viss izplūst mūzikā — «bunnn- gas rrrīb». Vispār tur ir vēl skaistāki dzejoļi. — Viņš pikti apklusa, atmetis krēpes; izklausījās, it kā šinīs dzejoļos viņš cīnītos pats par savu visdārgāko mantu, bet pēc brītiņa viņš apžēlojās par mani — jaunie ir augstsirdīgi. —< Nē, patiešām — tur ir lieliski dzejoļi. Savdabīgi, spēcīgi, satricinoši jauni — protams, tiem laikiem, —- viņš piemetināja ar pārākuma apziņu. — Ne tik jauni pēc formas, bet tie tēli, pan! Jūs toreiz gan parotaļājāties ar klasisko formu, — viņš dedzīgi iesāka, — bet sagrāvāt to no iekšienes. Formāli nevainojami, stingri, pareizi dzejoļi, bet iekšēji pielādēti ar neticamu fantāziju.

Viņš savilka sarkanās dūres, lai būtu uzskatāmāk.

Šķiet, it kā jūs gribētu ņirgāties par šo stingro un precīzo formu. Tāds pareizs dzejolis, bet iekšēji fosfo- rescē kā prauli. Vai tik briesmīgi nokaitis, ka jāgaida katru mirkli sprādziens. Tā ir kā bīstama rotaļa, šī sastingusi forma, un tā pekle tur iekšā… īstenībā tur slēpjas konflikts, baismīgais iekšējais sasprindzinājums, vai kā lai to apzīmē — saprotat? Fantāzijai gribētos celties spārnos, bet to iežņaudz kaut kas tik noteikts un šaurs… Tāpēc tiem ēzeļiem pagājis garām, ka tas tikai ārēji ir klasisks dzejolis; ja viņi būtu pamanījuši, kā zem iekšējā spiediena pārvietojas cezūras …

Viņš vairs neizskatījās tik pašpārliecināts, svīda aiz pārpūles un vērās manī suņa acīm,

Nezinu, vai pareizi visu izteicu… maestro, — viņš stostījās un piesarka, bet es piesarku vēl vairāk, man bija ārkārtīgi liels kauns, un es skatījos uz viņu, manuprāt, ar bailēm.

Bet tie dzejoļi taču bija slikti, — es samulsis šļupstēju, — tāpēc es arī atmetu dzejošanu un vispār,,.

Viņš papurināja galvu.

Tā nav. Jurns… jums vajadzēja atmest. Ja jūs… būtu turpinājis, tad jums vajadzēja satriekt formu, sagraut.., Es to tik spēcīgi izjūtu, — viņš atvieglots izsaucās, jo jauniešiem vienmēr vieglāk runāt par sevi. — Man tā bija lieliska bauda, šie astoņi dzejoļi. Es tūliņ teicu savai meitenei… bet tas nav svarīgi. — Viņš apjucis aprāvās un ar abām rokām izbužināja matus. — Es neesmu dzejnieks, bet… varu to iedomāties. Tādus dzejoļus var uzrakstīt tikai jauns cilvēks… un tikai vienreiz mūžā. Ja viņš rakstītu tālāk, viņam vajadzētu šīs pretrunas kaut kā izlīdzināt… īstenībā tas ir apbrīnojams dzejnieka liktenis: vienreiz mūžā izteikties tik neticami spēcīgi, tik pilnīgi — un beigas. Es gan jūs biju iztēlojies pavisam citādu, — viņam negaidīti izlauzās.

Es būtu bijis bezgala laimīgs, ja būtu dzirdējis vēl kaut ko par šiem dzejoļiem; būtu jel tas stulbenis vēl kādu nocitējis! Bet man kauns bija lūgt, un apjukumā sāku viņu muļķīgi un banāli iztaujāt, no kurienes viņš ir un tā joprojām. Viņš sēdējā kā noplaucēts, laikam noprata, ka runāju ar viņu kā ar skolnieku. Nu, nu, rauc vien pieri, nesākšu jau izjautāt, kas tanīs dzejoļos vēl bijis un ko tamlīdzīgu. It kā tu pats nevarētu sākt; vai tad es neatstāju pietiekami garas un nepatīkamas pauzes sarunā?

Beidzot viņš atvieglots piecēlās, tik nevajadzīgi garš.

Nu, es šaujos projām! — Viņš atvilka elpu un meklēja cepuri. Šaujies vien, es jau zinu, jaunieši nemāk atnākt un aiziet. Arā viņu gaidīja meitene, viņi saķērās rokās un aizjoņoja uz pilsētu. Kāpēc jaunieši allaž tā steidzas! Nepaspēju pat pateikt, lai vēl kādreiz iegriežas; tāds pārsteidzīgs radījums, es pat nezinu, kas viņš tāds ir…

Tas ir viss.

XXIV

Tas bija viss, un tagad lauz kaut vai kaklu, ja tev patīk. Ko neteiksi, es esmu dzejnieks; kas to būtu domājis? Ka to teica šis jaunietis, tas neko nenozīmē, velns lai rauj jaunieti; jaunieši pārspīlē un nevar nepārspīlēt, līdzko paver muti. Vajadzētu aizbraukt uz universitātes bibliotēku un pašam paskatīties, bet ārsts saka — mieru un mieru, tāpēc sēdi vien mājās un grozi galvu. Veltīgas pūles, nevaru atcerēties nevienu dzejoli, kas izgaisis, tas izgaisis; kur tas tā varēja izputēt? «Kad kokosu palmās bungas rīb» — no tā neko nevar saprast, atliek tikai pabrīnīties — dieva dēļ, cilvēk, kur tu esi ņēmis tās kokosu palmas, un kādas tev vispār darīšanas ar kokosu palmām? Kas zina, varbūt tur un tieši tur ir poēzija, ka cilvēkam pēkšņi ievajagas kokosu palmu vai, teiksim, karalienes Mabas. Kaut tie bija slikti dzejoļi un jauneklis ir ēzelis, bet fakts taču paliek, ka bija gan kokosu palmas, gan daudz kas cits. «Neticama fantāzija,» jauneklis teica, tātad tur jābūt vēl daudz kam un visai pārsteidzošam: gan fosforescējošam, gan nokaitētam. Nav svarīgi, vai dzejoji bija labi vai slikti; bet kā dabūt zināt, kas tanīs bijis, jo tas viss taču esmu es pats? Tātad kādreiz bija dzīve, kurā eksistēja kokosu palmas un brīnumaini, fosforescējoši un nokaitēti priekšmeti. Nu tev ir par ko palauzīt galvu, dārgais; tu gribēji savest savu dzīvi kārtībā, tad nobāz šīs kokosu palmas kaut kur tālāk, pašā atvilktnes dibenā, lai nemaisās pa kājām un lai neviens tās neredz, — saproti?

Re nu, re, nekas garām nepaies. Tu vairs nevari atmest ar roku — muļķības, slikti pantiņi, man prieks, ka sen esmu tos piemirsis. Neko nevar darīt, bija kokosu palmas, kuras rībēja kā bungas, un daudz kas cits. Un, ja tu atvēcinātos ar abam rokām un sauktu, ka tie panti nebija nekam vērti, palmas tu no zemes neizrausi un no savas dzīves neizvāksi visu, kas toreiz fosforescēja un kaita. Tu zini, ka tas ir bijis, un jauneklis nemeloja; jauneklis nav ēzelis, kaut ne velna nesajēdz no poēzijas. Es to zināju, toreiz ļoti labi zināju, kas tas ir. Resnais dzejnieks ari zināja, tikai nemācēja uzrakstīt, tāpēc arī tik nešpetni ņirgājās par visu. Bet es to zināju, un tagad, dārgais, skrien kaut sienā iekšā: no kurienes tas tevī gadījies? Neviens to nesaprata, pat resnais dzejnieks ne; lasīja manus dzejoļus ar savām cūkas actiņām un kliedza: «Sasodītais nelietis, kur tas tevī gadījies?» Un tad gāja pietem- pties poēzijai par godu un raudāja: paskatieties uz to idiotu, viņš ir dzejnieks! Tāds murmulis, bet kā viņš raksta! Reiz viņš pārskaities bruka man virsū ar virtuves nazi. «Tūliņ pasaki, kā to taisa!» It kā poēziju taisītu! Poēzija gluži vienkārši ir\ tas ir tik parasti un dabiski kā nakts un diena. Tur nav nekādas iedvesmas, tikai tāda visu aptveroša esība. Viss gluži vienkārši pastāv. Viss, kas ienāk prātā, kaut vai kokosu palmas vai eņģelis, kas vēcina spārnus; tikai tu, tu vienīgais nosauksi vārdā to, kas ir, — kā Ādains paradīzē. Tas ir baismīgi vienkārši, tikai tā visa ir tik daudz. Ir neskaitāmi priekšmeti, to āriene un iekšiene, ir neskaitāmas dzīves; tieši tur slēpjas poēzija, ka viss pastāv, un, kas to zina, tas ir dzejnieks. Paskat, šis nelietis ir īsts burvis, viņš raksta par kokosu palmām, un te tās ir, tās līgojas vējā, un brūnie rieksti sitas cits pret citu; tas ir tik dabiski kā lūkoties uz degošu lampu. Kas nu par burvestībām; viņš ņem to, kas ir, un rotaļājas ar fosforescējošiem un nokaitētiem priekšmetiem aiz tā dievišķīgi vienkāršā iemesla, ka tie pastāv; vai nu tie ir viņā, vai ārpus viņa, tas vienalga. Tas ir pilnīgi vienkārši un dabiski, tikai ar vienu noteikumu: ka tu pats dzīvo tanī īpašajā pasaulē, kuru sauc par poēziju. Līdzko to pametīsi, tā viss pagaist, it kā velns to pievācis; nav ne kokosu palmu, ne nokaitētu, fosforescējošu priekšmetu. «Kad kokosu palmās bungas rīb,» — ak dievs, kas noticis? tādas blēņas! nekad nav bijis ne palmu, ne bungu, ne nokaitētu priekšmetu. Jāatmet ar roku. Kungs Jēzu, kādas aplamības!

Re nu, tagad tev žēl, ka velns tos pievācis. Tu vairs nezini, kas tur vēl bija bez tām kokosu palmām; nekad vairs neizdomāsi, kas tur varēja būt un ko tu varēji ieraudzīt pats sevī, ko nu vairs neredzēsi. Toreiz tu redzēji, jo biji dzejnieks; tu redzēji dīvainas un briesmīgas parādības, pūstošu maitu un nokaitētu ēzi, un dievs zina, dievs zina ko tu būtu vēl varējis ieraudzīt, varbūt ticīgu eņģeli vai degošu krūmu, kurš runā cilvēka balsī. Toreiz tas bija iespējams, jo tu biji dzejnieks un redzēji to, kas ir tevī, un varēji dot tam nosaukumu. Toreiz tu redzēji to, kas ir; nu visam beigas, nav vairs palmu — un tu nedzirdi, kā sitas kopā rieksti. Kas zina, draugs, kas zina, kas būtu šodien tevī atrodams, ja tu vēl brīdi būtu palicis dzejnieks! Kaut kas baismīgs vai debešķīgs, viss no dieva, neizskaitāms un neizsakāms, par ko tev nav ne jausmas; cik parādību, cik dzīvju un attieksmju neiznirtu tevī, ja tevi vēlreiz skartu poēzijas bargā svētība! Veltīgi, neko tu vairs sevī neatklāsi, tas viss ir izgaisis, un beigas. Zināt tikai, kāpēc; zināt, kāpēc tu pa galvu pa kaklu aizbēgi no tā visa, kas bija tevī; kas tevi tā sašausmināja? Laikam tā visa bija pārāk daudz, tas bija pārāk nokaitēts un sāka apsvilināt pirkstus vai varbūt fosforescēja pārāk aizdomīgi, vai, kas zina, pēkšņi uzliesmoja tas degošais krūms — un tu nobijies no balss, kādā krūms sāka runāt. Tevī bija kaut kas tāds, no kā tu pārbijies, tāpēc ņēmi kājas pār pleciem un apstājies, tikai — kur īsti? Pēdējā stacijā pasaulē? Nē, tur vēl šad tad drusku fosforescēja. Tikai savā stacijā, kur tu noslēpies aiz drošas kārtības. Tur nekā vairs nebija, tur, paldies dievam, tev bija miers. Tu baidījies no tā kā… teiksim, kā no nāves; un, kas zina, varbūt tur arī bija nāve, varbūt tu juti: piesargies, vēl dažus soļus pa šo ceļu, un es zaudēšu prātu, iešu bojā, miršu. Bēdz, draugs, no uguns, kas tevi aprij 1 Ir pēdējais brīdis: pēc diviem trim mēnešiem tev izšļāksies sarkanas asinis — un vajadzēs daudz pūļu, lai tiktu uz kājām. Un nu tikai cieši turēties pie solīdas, pieklājīgas, nosvērtas dzīves, kura nesaēd cilvēku. Nu tu izvēlēsies tikai dzīvei nepieciešamo un neredzēsi to, kas dzīvē ir; varbūt ari tur ir nāve, viņa mājojusi tevī starp tiem baismīgajiem un bīstamajiem jēdzieniem, kuriem tu devi nosaukumus. Tā, nu tam uzlikts vāks — un nekas netiek ārā, vienalga, vai tā saucas dzīve vai nāve. Vāks ir ciet, viss projām, nekā vairs nav; tiesa gan, tu esi pamatīgi nokratījis no sevis visu un ar pilnām tiesībām atmetis ar roku: muļķības, kādas palmas, tas nav nobrieduša, darbīga vīra cienīgi!

Un nu tu grozi galvu: re nu, kas to būtu domājis, laikam tie dzejoļi nemaz nav bijuši tik slikti un dzejošana nav bijusi muļķība? Tā būtu sniegusi prieku, un tu būtu drusku lepojies: redzat, es arī dzejoļus rakstīju, un tie nemaz nebija slikti. Bet cik tas ir bēdīgi! Pat tā ķildīgā balss neatsaucas, tai tas neiederas plauktā; tai ir teorija, ka tā bijusi sakāve, un tu esi atmetis dzejošanu, jo tev nav bijis ne talanta, ne īpatnības. Bet nu izrādās, ka tā nebūt nav, drīzāk tu bēgi pats no sevis, baidījies pakļauties tam, kas tevī bijis. Centies aizmūrēt to kā degošu šahtu, lai uguns, pagāns, nosmok pati. Varbūt uguns jau nodzisusi, kas zina; pirkstus apsvilināt vai rokas sasildīt vairs nevar. Lai pats sevi neredzētu, tu sāki nodarboties ar reāliem priekšmetiem, izveidoji no tiem savu profesiju un savu dzīvi; tas tev labi izdevās, tu aizgāji no sevis, kļuvi par solīdu cilvēku, kurš pēc labākās sirdsapziņas un apmierināts nodzīvoja savu parasto dzīvi. Ko tu gribi, viss bija labi, tikai kāpēc tad šis žēlums?

XXV

Nē, viss tomēr gluži labi neizdevās. Lai paliek dzejnieks, rauj viņu velns, bet bija vēl kaut kas gluži nevainīgs, nekaitīgs, no kā es nekad neesmu atbrīvojies un istenībā neesmu gribējis atbrīvoties. Tas bija ilgu laiku pirms dzejnieka, patiesībā jau bērnībā, tanī skaidiņu iežogotā pagalmā; nekā sevišķa, tikai tāda sapņošana, tāds romantiskums, fikciju, vai kā tās lai sauc, valdzinājums. Ko tur, bērnam tas ir pilnīgi dabiski; daudz dīvaināk, ka tas tikpat dabiski ir pieaugušam, nopietnam cilvēkam. Bērnam ir pupiņas, viņš tanīs redz mantas, vistiņas un visu, ko vien grib, viņš tic, ka viņa tēvs ir varonis un ka upē mājo kaut kas baigs, draudīgs,, no kā jābīstas. Bet paskatieties uz panu stacijas priekšnieku; viņš enerģiski, mazliet nevērīgi soļo pa peronu, skatās pa labi un pa kreisi, it kā visu vērotu, bet pats tikmēr domā, kā būtu, ja viņā ar pirmo acu uzmetienu kvēli iemīlētos princese, tā pati zīda drēbēs, kas atbraukusi uz medībām. Stacijas priekšniekam ir gan krietna sieva, kuru viņš mīl no sirds, bet šobrīd tas viņu nemulsina, patlaban viņam patīkamāk sarunāties ar princesi, saglabājot visgodbijīgāko atturību, turklāt mazdrusciņ ciest aiz viņas mīlas mokām. Vai ja būtu saskrējušies divi ātrvilcieni: ko viņš tad darītu, kā rīkotos, kā skaidrā, pavēlošā tonī pakļautu sev visu šo jucekli un šausmas? Šurp, ātrāk šurp, te zem drupām ir sieviete! Un pats visu priekšgalā lauž vagona sienas; brīnums, kur viņam radies tāds milža spēks! Svešzemniece pateicas savam glābējam, grib viņam noskūpstīt roku, bet viņš — nē! tas ir mans pienākums, madame, un jau vada tālāk glābšanas darbus kā kapteinis uz kuģa tiltiņa. Vai viņš klejo pa tālām zemēm, ir kareivis, atrod ceļmalā saburzītu zīmīti, uz kuras steigā uzrakstīts: «Glābiet mani!» Šādā stāvoklī cilvēks nokļūst, pats nezinot, kā; pēkšņi viņš sapņos veic dižus varoņdarbus un pārdzīvo neparastas dēkas, tikai kad viņam jāatjēdzas, tad viņš teju pat nodreb kā no nepatīkama grūdiena, it kā būtu nezin no kurienes nokritis; viņš jūtas vārgs, nervozs un mazliet kaunas.

Un tomēr stacijas priekšnieks neatmet ar roku šiem ne* prātīgajiem sapņiem u.n nepūlas atraisīties no tiem; tiesa, viņš neuztver tos nopietni un neparko neatzītos tanīs savai sievai, bet klusībā iepriekš jau priecājas par tiem. Jāsaka, atskaitot to laiku, kad viņš bija iemīlējies, viņš ik dienas izsapņo kādu notikumu savā dzīvē, pie dažiem atgriežas ar īpašu labpatiku, izfantazē aizvien jaunus sīkumus un pārdzīvo tos kā romānu ar turpinājumiem. Viņam ir vesela virtene izdomātu mīlestības, varoņdarbu un dēku pilnu blakus dzīvju, un tanīs viņš pats ir nemainīgi jauns, spēcīgs un bruņniecisks; dažreiz viņš mirst, bet vienmēr vīrišķīgi un pašaizliedzīgi; kaut kā izcēlies, viņš paliek aizmugurē, savas cilvēkmīlestības un cildenuma aizkustināts. Un, par spīti šai pieticībai, visai nelabprāt mostas uz to citu — reālo dzīvi, kurā nav ar ko izcelties, toties nav no ka dižciltīgi un pašaizliedzīgi atteikties.

Nu jā, romantika, bet tieši tāpēc es mīlēju dzelzceļu, ka manī bija šis romantiķis, mīlēju šo īpašo, dzelzceļiem piemītošo, mazliet eksotisko atmosfēru, tālu ceļojumu noskaņu, atbraukšanas un aizbraukšanas dēku diendienā. Jā, tas bija kaut kas man, tas bija īsts ietvars maniem bezgalīgajiem sapņiem. Tā otrā — tā īstā dzīve, tā bija lielā mērā rutīna un labi ritošs mehānisms; jo nevainojamāk tas strādāja, jo mazāk traucēja manus izsapņotos notikumus. Vai tu dzirdi, ķildīgā balss? Tāpēc, tikai tāpēc es ierīkoju šo priekšzīmīgo, nevainojami funkcionējošo staciju, lai signālzvana skaņās un morzes aparāta tikšķoņā starp cilvēku atbraukšanu un aizbraukšanu austu savas dzīves fikcijas. Cilvēks raugās, kā aizsteidzas sliedes, tās viņu apbur, tās vienmēr ir tās pašas un tomēr citas, un viņš nemanot jau dodas tālu projām, nostājas uz bezgalīgā dēku ceļa. Es zinu, es zinu: tāpēc jau sieva juta, ka es no viņas attālinos, ka tur starp sliežu ceļiem dzīvoju kādu savu dzīvi, kurā viņai nav vietas un kuru no viņas slēpju. Vai tad es varēju viņai stāstīt par princesēm zīda drēbēs vai par skaistām svešzemniecēm? Protams, ka nevarēju; ko lai dara, mana dārgā, tev ir mana miesa, rūpējies par to, bet manas domas ir citur. Tu esi apprecējusi stacijas priekšnieku, nevis romantiķi, romantiķi tu nekad neiegūsi.

Es zinu, šis romantisms manī ir no mātes. Viņa mēdza dziedāt, šad tad iegrimt domās, viņai bija kāda slēpta, nezināma dzīve; cik skaista viņa bija, kad pasniedza dragūnam nodzerties, tik skaista, ka man, puišelim, sažņaudzās sirds. Visi vienmēr teica, ka es esot atsities mātē. toreiz es gan gribēju būt kā tēvs, stiprs kā viņš, liels un uzticams kā tēvs. Laikam tas nav izdevies. Tas neatbilst viņam — tas dzejnieks, tas romantiķis un sazin kas vēl.

XXVI

Sazin kas vēl; bet tu jau labi zini, kas vēl, vai ne?

Nē, es neko nezinu, ķildīgā balss. Nezinu neko, ko vēl piemetināt.

Tāpēc ka negribi zināt, jā?

Jā, negribu zināt; vienkāršai un parastai dzīvei jau tā diezgan. Es taču piedevām tev pasniedzu romantiķi, vai ne? Padomā vien; tas varēja būt pavisam vienkāršs stāsts, parasta un laimīga cilvēka dzīve, bet paskat, kas te saskrējuši: parastais cilvēks, tas ar elkoņiem, hipohondriķis, romantiķis, bijušais dzejnieks un sazin kas vēl, vesela virtene, un katrs apgalvo par sevi, ka tas esot es. Vai tad vēl par maz? Cik gabalos es sadauzīju savu dzīvi ar to vien, ka paskatījos uz to?

Pagaidi, tu kaut ko esi izlaidisl

Neko neesmu izlaidis!

Esi gan! Vai man jāatgādina tev kaut kas?

Nē, nevajag. Tās ir nejaušības, kurām nav nozīmes. Tās gluži vienkārši neiederas veselajā, un tām nav sakarības. Pareizs vārds: sakarība. Cilvēka dzīvē taču jābūt kādai sakarībai.

Un tāpēc kaut kas jāmet ārā, jā?

Tas ir tas pats, kas izmest mušu no glāzes ar ūdeni. Vai tad es varēju pieprasīt, lai man pasniedz uz paplātes jaunu dzīvi? Šis tas pagadās, kam tur nav vietas; ak kungs, to izņem, un tas ir viss!

Vai par to vismaz nerunā.

Jā, vai par to nerunā. Saki, dieva dēļ, — ko tu īstenībā gribi un kas tu tāds esi?

Tas nav svarīgi; es vienmēr esmu tas otrais, tas, uz ko tu dusmojies. Vai tu nezini, kad tas sākās?

Kas sākās?

Tas, par ko nerunā.

Nezinu.

Laikam ļoti sen, vai ne?

… Nezinu,

Krietni sen. Dīvaini, ko visu bērns dažreiz nepārdzīvo.

Rimsties taču!

Es jau neko. Es tikai atcerējos to melnūksnējo meitenīti. Viņa bija vecāka par tevi, jā? Atceries, kā viņa sēdēja uz lādītes un sukāja matus, izbāzusi mēlīti, kāva uz ķemmes utis, krikš, krikš, tā vien krikšķēja. Tev, puika, mazliet bija tāds kā derdzīgums un mazliet — nē, tas nebija der- dzīgums, drīzāk vēlēšanās, lai arī tev būtu utis, vai. Vēlēšanās būt utainam — vai tas nav ērmīgi? Neuztraucies, draugs, ir arī tādas vēlēšanās.

Apžēlojies, tā taču bija bērnība!

Es nerunāju par bērnību. Un kā jūs reiz noskatījāties, ko aiz traktiera dara meistars ar to resno bufetnieci. Tu jau domāji, ka viņš bufetnieci žņaudz, tā viņi abi svaidījās; aiz šausmām tev gribējās kliegt, bet meitenīte iegrūda tev dunku mugurā; un, kā viņai dega acis, atceries? Jūs bijāt noslēpušies aiz žoga un nedrīkstējāt ne elpot, un tev acis teju pat spiedās no pieres laukā. Bufetniece bija baismīgs sievišķis, krūtis viņai kulstījās uz vēdera, viņa lamājās uz katra soja, bet tobrīd klusēja, tikai sēca vien.

Pietiek!

Es jau neko. Es tikai to, kā tu reiz svētdienā gāji apmeklēt meitenīti. Viss bija kā izmiris, ļaudis bija traktierī vai krāca savās migās. Baraka bija tukša, tur tikai smirdēja kā suņu būdā. Tad kāds nāca — un tu noslēpies aiz lādes; ienāca meitenīte un kāds vīrietis, kurš aizlika durvīm krampi priekšā.

Tas bija viņas tēvs!

Es zinu. Jauks tēvs, nav vārdam vietas. Aiztaisīja durvis, un kļuva tumšs; neko nevarēja redzēt, bet dzirdēt varēja, draudziņ, dzirdēt varēja, kā meitenīte sten un vīrieša balss viņu mierina vai uzkliedz. Tu neaptvēri, kas tur notiek, tikai iebāzi dūrīti mutē, lai nesāktu spiegt aiz briesmīgām bailēm. Tad vīrietis piecēlās un izgāja ārā; tu vēl ilgi biji savilcies čokurā aiz lādes, un sirds tev nešpetni dauzījās; pēc tam tu klusiņām tuvojies meitenītei, viņa gulēja uz lupatu kaudzes un šņukstēja. Tu juties nelādzīgi, ļoti gribēji būt liels un lai tev būtu utis, un lai tu zinātu, ko tas viss nozīmē. Pēc brītiņa jūs jau rotaļājāties barakas priekšā ar veļas knaģīšiem, bet tā bija pieredze, dārgais, tā bija tāda pieredze, — nesaprotu, kā tu vari to izmest no savas dzīves.

Jā. Nē. Nevaru.

Es zinu, ka nevari. Un pēc tam jūsu rotaļas nebija vairs lik nevainīgas, atceries vien. Un tev vēl nebija pat astoņu gadu.

Jā, astoņi gadi.

Un viņai laikam deviņi, bet samaitāta viņa bija kā velns. Čigāniete, jādomā. Tāda pieredze bērnībā, puis, tā cilvēkā paliek ilgi.

Jā, paliek gan.

Un kā tu pēc tam skatījies uz māti — teju pat ar ziņkāri, vai viņa arī tāda pati. Tāda kā tā bufetniece vai čigāniete. Un vai tēvs arī ir tik ērmīgs un pretīgs. Tu sāki viņus novērot, kas un kā.,. Paklau, starp viņiem arī kaut kas nebija kārtībā.

Māte bija — nezinu, tāda kā nelaimīga, vai.

Bet tēvs bija bezrakstura cilvēks, nožēlojams bezrak- stura cilvēks. Sad tad viņš ārdījās, bet citādi — taisni šausmas, ko visu viņš atļāva sievai. Dievs zina ko viņš bija noziedzies, ka ļāva sievai sevi tā pazemot un mocīt. Tevi viņa mīlēja, bet tēvu — pasaulīt, kā viņa tēvu nīda! Līdzko abi sāka strīdēties par kādām blēņām, tā tevi arā pa durvīm — ej rotaļājies! Tad māte sāka runāt, pēc tam tēvs izskrēja ārā piesarcis un pārskaities, aizcirta durvis un metās virsū darbam kā neprātīgs, nerunāja ne vārda, tikai spurca. Bet māte istabā raudāja uzvaroši un izmisīgi kā cilvēks, kas visu sadauzījis, tā, nu ir beigas. Bet beigu nebija.

Tā bija elle!

Tā patiešām bija elle! Tēvs bija labsirdīgs, bet kaut kur noziedzies. Mātes pusē bija taisnība, bet viņa bija ļauna. Puika to saprata; šausmas, ko visu gan bērns nesaprot, viņš tikai nezina, kāpēc tas ir tā. Un raizīgi noskatās, ka notiek kaut kas dīvains un ļauns, ko lielie no viņa slēpj. Visļaunāk, šķiet, bija tolaik, kad puišelis draudzējās ar čigānieti; visi sēž pie galda, tēvs nerunā un ēd; pēkšņi mātes kustības kļūst straujas, saraustītas, viņa dardina traukus un apspiestā balsī saka: «Ej, puisīt, ej rotaļāties!» Un tikmēr tie abi saved savus rēķinus dievs zina kuro reizi, un dievs zina cik tanīs smaguma un naida, bet puišelis, vientuļš un apjucis, ar asarām acīs dodas pāri upei pie čigānu meitenītes. Viņi rotaļāsies netīrajā, saules pie- tveicētajā barakā, kura smird kā suņu būda; aizkrampē durvis, ir melna tumsa, un bērni sāk sasodīti ērmīgu

rotaļu; tik tumšs vairs nav, gaisma iespīd pa šķirbu starp dēļiem, un var redzēt, kā bērniem deg acis. Tobrīd tēvs mājās metas virsū darbam kā neprātīgs un mātei plūst uzvaras un izmisuma asaras. Bet puišelis jūt tādu kā atvieglojumu — ahā, man tagad arī ir noslēpums, kaut kas ērmīgs un slikts, kas jāslēpj. Viņu vairs nemoka tas, ka pieaugušajiem ir savi noslēpumi, kuru dēļ viņu izraida no istabas. Viņam pašam ir noslēpums, ko lielie'nezina; viņš tapis tiem it kā līdzīgs un pat kaut kā atriebies. Tas bija pirmo reizi..,

Kas?

Tas bija pirmo reizi, kad sliktais sagādāja viņam baudu. Pēc tam jau viņš staigāja pakaļ čigānietei kā apmāts; dažreiz viņa sita puiku vai plēsa aiz matiem, dažreiz koda ausī kā suns, bet viņam aiz baudas tirpas skrēja pār muguru; viņa samaitāja tevi, astoņgadīgu puiku, caurcaurēm, un kopš tā laika tas palika tevī..,

Jā.

… Cik ilgi?

… Visu mūžu.

XXVII

Un pēc tam?

Pēc tam nekas. Pēc tam es biju iebiedēts, bikls skolnieks, kurš kala uzdoto, aizbāzis ausis ar rokām. Tad nebija nekā, itin nekā.

Tu vakaros mēdzi iet sazin uz kurieni.

Uz tiltu, bija tāds tilts pāri stacijai.

Kāpēc?

Pa to staigāja kāda sieviete. Ielene. Veca, ģīmis kā nāvei.

Un tu no viņas baidījies.

Drausmīgi. Es skatījos lejup, noliecies pār margām, un viņa, garām ejot, aizskāra mani ar svārkiem. Kad es atskatījos… Kad viņa redzēja, ka esmu tikai zēns, tad gāja tālāk.

Un tāpēc tu gāji uz turieni.

Jā. Tāpēc ka baidījos no viņas. Tāpēc ka pastāvīgi gaidīju, ka viņa pieskarsies pie manis ar saviem svārkiem.

Hm. Nekas liels te nav.

Jā. Es jau teicu, ka viņa izskatījās briesmīga.

Un kas bija ar to tavu klases biedru?

Nekas, tur nebija nekā tāda. Godavārds.

Zinu. Bet kāpēc tu viņam atņēmi ticību dievam, ja viņam bija lemts kļūt par garīdznieku?

Tāpēc… tāpēc, ka gribēju viņu no tā pasargāt!

Pasargāt! Kā tad viņš varēja mācīties, kad tu atņēmi viņam ticību? Viņa māte bija novēlējusi dēlu dievam, bet Iii viņam pierādīji, ka dieva nav. Jauki, vai ne? Nabadziņš pilnīgi zaudēju galvu; vai tad brīnums, ka viņš skolā nevarēja izdabūt ne vārda! Laba palīdzība biedram — patiešām; viņš pakārās sešpadsmit gadu vecumā…

Rimsties!

Lūdzu. Un kas bija ar to tuvredzīgo meiteni?

Pats zini. Tās bija tādas ideālas jūtas, šķīstas līdz Muļķībai, līdz… nu, taisni kaut kas no citas pasaules.

Bet tu gāji pie viņas pa ieliņu, kur durvīs stāvēja pērkamas meičas un čukstēja: «Nāciet pie manis, jaunais cilvēk!»

Tas nav svarīgi! Tur nav nekāda sakara!

Kā nu ne! Tu taču varēji iet pa citu ielu, vai ne? Būtu pat tuvāk, bet tu vilkies pa meiču ieliņu, un sirds tev

briesmīgi dauzījās…

Un kas par to? Pie viņām es nekad neiegriežos.

Nē, tev jau trūka drosmes. Toties tu izjuti tādu sasodīti dīvainu baudu: tur ideāla mīlestība, bet te lēta, netīra izvirtība… Nest savu eņģeļa sirdi pa vazaņķu aleju — lūk, kas tur slēpās! Tas jau bija tas fosforescējošais un nokaitētais, es zinu. Neuztraucies, tevī patiešām uzkrājās daudz kas ērmīgs.

… Jā, tā tas bija.

Re nu! Un pēc tam mēs kļuvām par dzejnieku, jā? Šinī nodaļā arī ir kaut kas tāds, par ko nerunā.

…Jā.

Vai nezini, kas tur bija?

Kas nu tur bija: skuķi. Tā viesmīle ar zilām acīm, tā meiča, kurai bija dilonis, — viņa vienmēr it kā salūza kaislības uzplūdos un klabināja zobus, tas bija briesmīgi.

Tālāk, tālāk!

Un tā meitene, ak dievs, kā viņu sauca, kas gāja no rokas rokā …

Tālāk!

Vai tu domā to velna apsēsto?

Nē. Zini, kas bija ērmīgi? Tas resnais dzejnieks, viņš daudz ko varēja izturēt; viņš bija cūka un ciniķis, kādu nav daudz; bet vai tu nezini, kāpēc viņš dažbrīd skatījās tevī ar šausmām?

Ne jau manas rīcības dēļ!

Nē, bet tā dēļ, kas tevī slēpās. Vai atceries, ka reiz viņš sarāvās aiz derdzīguma un teica: «Lops, ja tu nebūtu tāds dzejnieks, es tevi noslīcinātu kanālā!»

Tas bija… es toreiz biju piedzēries un kaut ko melsu.

Jā, kaut ko, kas tevī slēpās. Tā jau ir, dārgais: pats ļaunākais, pats pretīgākais tevī ir palicis. Acīmredzot tas bija… nu, tik izvirtis, ka baidījās no atklātības. Kas zina, kas zina, ja tu toreiz nebūtu nogriezies no tā ceļa… Bet tu pats pārbijies un «pa kaklu pa galvu» meties bēgt no tā, kas bija tevī. Tu «aizcirti vāku», tikai tās nebija kokosu palmas, mīļais, ko tu noslēpi, bet daudz kas ļaunāks. Iespējams, ka spārnots eņģelis, bet arī elle, draugs. Elle arī.

Bet ar to viss beidzās!

Protams, kaut kas jau beidzās. Pēc tam tu tikai skatījies, kur paglābties. Laime, ka tev sāka plūst asinis; lielisks iemesls sākt jaunu dzīvi, vai ne? Tvarstīties pie dzīves, pētīt savas krēpas un makšķerēt foreles. Noskatīties ar mērenu un dzīves gudrības pilnu interesi, kā mežniecības puiši sit ķegļus, un mazdrusciņ mulsināt viņus ar to augstākā mērā aizdomīgo, kas tevī bija. Galvenais — visums nāca tev par labu; visuma priekšā izgaist viss ļaunais, kas atrodas cilvēkā. Visums ir laba iekārta.

XXVIII

Un pēc tam vecā pana stacijā, kad es iemīlējos, —• vai tad arī tas bija manī, tas Jaunais?

Jāsaka, nebija. Tas ir dīvaini. Tā bija pilnīgi laimīga un parasta dzīve.

Bet šī mīlestība uz lellīti, — vai daudz trūka, lai es viņu būtu pavedis?

Nieki, visādi gadās.

Es jau zinu, ka izturējos pret viņu… pilnīgi pieklājīgi; bet manas vēlēšanās nebija… nebija,., nu, tās lāgā neturējās ietvaros.

Ej nu, tas ir pavisam dabiski!

Vai es apprecēju viņu tāpēc, lai tiktu uz augstāka zara?

Tas jau ir cits stāsts. Mēs taču runājam par dziļākiem

jautājumiem — saproti? Piemēram, kāpēc tu savu sievu tā nīdi?

Es? Vai tad es neapprecēju viņu aiz mīlestības?

Apprecēji.

Vai nemīlēju viņu visu mūžu?

Mīlēji. Un turklāt neieredzēji. Atceries vien, cik reižu tu, gulēdams iemigušajai sievai blakus, domāji: ak kungs, nožņaugt viņu! Saspiest abām rokām šo kaklu un žņaugt, žņaugt… Jautājums tikai, ko darīt ar līķi.

Aplamības! Tā nekad nav bijis — un ja arī būtu? Ko cilvēks var atbildēt par tādām pēkšņām domām? Varbūt viņš nevar aizmigt un dusmojas, ka sieva tik mierīgi guļ. Padomā pats — kāpēc lai es būtu viņu nīdis?

Tur jau ir tas joks. Varbūt tāpēc, ka viņa nebija kā tā mazā čigāniete vai tā viesmīle, atceries, tā dumbrāja dūkņa ar zaļajām acīm. Sieva bija tik mierīga un nosvērta. Viss viņai bija tik prātīgs un vienkāršs — kā pienākums. Laulātu ļaužu mīlestība ir vispirms kārtība un higiēna tāpat kā ēšana un zobu tīrīšana. Pat kaut kas tāds kā ierasts un nopietns svēts rituāls. Tāds tīrs, pieklājīgs mājas darbs. Un tu, draugs, šajos brīžos nīdi viņu drudžaini un nešpetni. …Jā.

Ja. Tevī taču majoja ilgas but utainam un smirdīga būdā aizelsdamies gāzties bezdibenīgā rotaļā. Lai tanī būtu kas netīrs, mežonīgs un baismīgs. Drausmīgas alkas pēc kaut kā, kas tevi pazudinātu. Būtu viņa vismaz klabinājusi zobus, plēsusi tevi aiz matiem., būtu viņai tumši un neprātīgi iedegušās acis! Bet viņa neko, tikai iekož apakšlūpu zobos un nopūšas, bet pēc tam aizmieg kā bluķis, kā cilvēks, kurš, paldies dievam, izpildījis savu pienākumu. Un tu pats tikai žāvājies; nav vairs nekādu alku pēc kaut kā ļauna, pēc tāda, kas nedrīkstētu būt. Ak kungs, ar abām rokām sažņaugt šo kaklu; varbūt viņai izlauzīsies gārdziens kā zvēram vai necilvēcīgs brēciens?

Jēziņ, kā es viņu dažbrīd nīdu!

Redzi nu! Un ne tikai tāpēc vien, mīļais. Tas bija tāpēc, ka viņa vispār bija tāda regulāra un nosvērta. It kā būtu apprecējusi tevi tikai par to, kas tevī bija saprātīgs, cienījams, spējīgs virzīties uz priekšu dienestā un pieejams viņas teicamajām, mājīgajām rūpēm,. Viņai nebija ne jausmas, ka tevī ir kaut kas cits — kaut kas velnišķīgi cits, dārgais! Viņa pat nezināja, ka palīdz to visu iedzīt aiz atslēgas… Un tur tas raustījās kā pie ķēdes un klusu, naidīgi gaudoja. Sažņaugt abām rokām šo kaklu un tamlīdzīgi. Kādu dienu doties pa sliežu ceju un iet, iet, kur spridzina klintis; līdz jostai kails, kabatas lakats ap galvu, skaldīt ar cērti akmeņus; gulēt netīrā migā, kur smird kā suņu būdā; resnā bufetniece, krūtis kulstās uz vēdera, palaistuves apakšveļā, utainā meitene kož kā šunelis; durvis uz krampi, nebrēc, skuķi, muti ciet, citādi nositīšu! Bet blakus klusu, mierīgi elpo solīdā, mazliet hipohon- driskā stacijas priekšnieka priekšzīmīgā sieva; ja nu aiz- šņaugtu šo kaklu …

Rimsties jel!

Un tu taču nepievīli viņu, nebiji rupjš, nekā tamlīdzīga, tikai slepeni un neatlaidīgi nīdi viņu. Jauka ģimenes dzīve, vai ne? Tikai vienreiz tu viņai mazliet atriebies: kad kaitēji kungam un ķeizaram. Es tev parādīšu, vāciete! Bet citādi — priekšzīmīga laulība, tas ir viss; tev jau bija tāda īpašība: būt ļaunam un izvirtušam slepenībā, prast to noslēpt pat no sevis, tikai klusībā priecāties, sak, es arī tāds varu būt. Pag, bet kā tad tur augšā, ministrijā?

… Tur nekā nebija.

Es zinu, itin nekā. Tikai ar šausmām, bet ar gluži patīkamām šausmām tu šad tad domāji: dievs debesīs, kas te būtu par dzīvi kukuļņēmējam! Viņš varētu miljonus raust, miljonus! Vajadzētu tikai maza mājiena, sak, ar mums var sarunāt…

Vai tad es to darīju?

Pasarg dievs! Nevainojams ierēdnis. Šai ziņā tev absolūti tīra sirdsapziņa. Bija tikai tāds aizraujošs priekšstats: ko varētu izdarīt, un kā to realizēt. Visos sīkumos izstrādāts slīpēts plāns: to vajadzētu nokārtot tā un tā, un tā joprojām; ja darīt, tad ar jēgu. Un tomēr nedarīt neko, tomēr iznest savu dienesta šķīstību neaptraipītu cauri šiem kārdinājumiem no visām pusēm. Apmēram tāpat, kā tu staigāji ar savu šķīsto mīlestību pa pērkamo meiču ieliņu. «Nāciet pie manis, jaunais cilvēk!» Nebija tāda dienesta nozieguma, kuru tu nebūtu izdomājis, kuru nebūtu sirdī pieļāvis; tu izsmēli visas iespējas, bet nerealizēji nevienu. Tiesa gan, neviens cilvēks nebūtu spējīgs to visu izdarīt, ko tu biji izdomājis, viņam vajadzētu apmierināties ar divām trim afērām, bet, ja par to domā, tad domām, nav robežu — un pieļaut var visu. Atceries tikai tās sekretāres!

Tie ir meli!

Pamazām. Pamazām,. Neuztraucies, tu jau biji pietiekami varens kungs tanī ministrijā, vajadzētu tikai savilkt uzacis, un skuķēm jau drebētu ceļgali. Iesaukt tādu pie sevis un teikt: jaunkundz, jums kļūdu no vienas vietas, neesmu ar jums apmierināts; nezinu gan, laikam vajadzēs pieprasīt, lai jūs atbrīvo. Un tā tālāk: šo paņēmienu varētu izmēģināt pie visām. Un ja nu vēl būtu tie trakie miljoni, pēc kuriem tikai jāpastiepj roka! Ko tais laikos šāds meitēns neizdarītu savas aldziņas un to pāris zīda lupatu dēļ! Jaunas un atkarīgas …

Vai tad es tā rīkojos?

Kur nu! Tikai bailes gan viņām iedzini — jaunkundz, esmu ar jums neapmierināts un tā tālāk. Vai maz viņas drebēja tavā priekšā, vai maz ar skatieniem lūdzās tavu žēlastību! Vajadzētu tikai laipni noglaudīt, un viss kārtībā. Bet tā bija tikai tāda iespēja, ar kuru baudkārais vecītis rotaļājās. Sekretāres tur nevarēja saskaitīt, un, ja darīt, tad ar jēgu, izmēģināt visas citu pēc citas. Noīrēt kaut kur nomalē istabiņu, diezgan sliktu, ne pārāk tīru. Vēl labāk — lai tā būtu dēļu miga, saules piekarsēta, smirdoša kā suņu būda; aizkrampēt durvis, tumšs kā ellē, var tikai dzirdēt vienu balsi, kura sten, un otru, kura draud un mierina.

Vairāk neko nezini?

Vairāk nezinu. Nekas tāds nenotika, vispār nekas nenotika, gluži parasta dzīve. Tikai vienreiz tas notika īstenībā, toreiz, kad tev bija astoņi gadi, ar to čigānu meitenīti; tad tas ielauzās tavā dzīvē, kaut tam patiešām tur nebija vietas. Un kopš tā laika tu vienmēr meti to ārā, bet tas tomēr palika. Un visu laiku tu gribēji vēlreiz to pārdzīvot, bet tas nekad vairs nenotika. Tas ari ir sakarīgs dzīves stāsts, kā tev šķiet, draugs?

xxix

Sakarīgs dzīves stāsts. Ak dievs, ko lai es tagad ar to daru? Ir taču taisnība, ka es biju parasts un pilnīgi laimīgs cilvēks, viens no tiem, kuri godīgi dara savu darbu; tas ir galvenais. Tāda dzīve taču veidojās manī kopš mazatnes, tanī atstāja savas pēdas tēvs zilā priekšautā, noliecies pār dēļiem,, glaudīdams gatavo priekšmetu, un tie visi apkaimē — akmeņkalis un podnieks, stiklinieks, bodnieks un maiznieks, visi nopietni, vērīgi iegrimuši savā darbā, it kā nekā cita pasaulē nebūtu. Un, ja kļuva grūti vai sāpīgi, tad aizcirst durvis un jo dedzīgāk ķerties pie darba. Dzīve, tie nav notikumi, tas ir darbs, tā ir mūsu pastāvīgā nodarbošanās. Jā, tā tas ir; arī mans mūžs ir bijis darbs, kurā biju iegrimis līdz pašām ausīm. Es nezinātu, kur glābties bez kaut kādas noņemšanās: kad vajadzēja iet pensijā, nopirku šo mājiņu ar dārziņu, lai būtu pie kā pielikt roku; es stādīju un irdināju zemi, ravēju un laistīju, paldies dievam, tas bija darbs, kurā cilvēks iegrimst tā, ka aizmirst pats sevi un visu pārējo, zina tikai to, ko dara; jā, zināmā mērā tas arī bija iežogots pagalmiņš, pie kura biju attupies kā bērns, bet esmu te pieredzējis daudz prieka, pieredzējis arī zīlīti, kura skatījās manī ar vienu aci, it kā jautādama: «Kas tu īsti tāds esi?» Esmu tāds pats parasts cilvēks, zīlīt, kā tie pārējie, kuri dzīvo aiz žoga; tagad esmu dārzkopis, bet to man iemācīja vecais sievastēvs, ka gandrīz nekas neiet veltīgi zudumā, tāda visur ir apbrīnojama un gudra kārtība, tāds taisns un vajadzīgs ceļš. No mazatnes līdz šodienai. Tāds ir šis sakarīgais stāsts par cilvēku. Tāda vienkārša un pedantiska idille, jā.

Jā, un āmen, tā ir patiesība. Bet ir vēl viens stāsts, arī sakarīgs un patiess. Tas ir stāsts par cilvēku, kas gribēja kaut kā pacelties pāri tai šaurajai videi, kurā piedzimis, tiem galdniekiem un akmeņkaļiem, saviem rotaļu biedriem un savai klasei — aizvien un nepārtraukti. Arī tas sācies no mazatnes un turpinās līdz pašam galam. Bet šī dzīve veidota pavisam no cita materiāla, tā ir neapmierināta un uzputīga un grib ieņemt aizvien vairāk vietas. Cilvēks vairs nedomā par darbu, bet tikai par sevi un par to, kā kļūt lielākam par citiem. Viņš nemācās tāpēc, ka tas sagādā prieku, bet tāpēc, ka grib būt pirmais. Un, kad lakstojās ap stacijas priekšnieka meitu, tad garā uzpūtās, ka ir kaut kas lielāks par telegrāfistu vai kasieri. Vienmēr «es», tikai «es». Arī laulības dzīvē viņš aizņēma aizvien jo lielāku vietu, kamēr palika tikai viņš, ap ko viss grozās. Nu jau vajadzēja pietikt, vai ne? Nelaime tā, ka nepietiek; sasniedzis visu nepieciešamo, viņš meklēja jaunu un labāku vietu, kur varētu atkal uzpūsties pēc patikas. Bet kādā dienā tas viss izbeidzas, tas ir bēdīgi, jo beidzas slikti; cilvēks pēkšņi kļūst vecs, nevajadzīgs, un, jo tālāk, jo mazāk no viņa paliek pāri. Tāda ir visa dzīve, zīlīt, un es nezinu, vai tā bija no laimīga materiala taisīta.

Tiesa, ir arī vēl trešā līnija, tikpat sakarīga, sākusiet no mazatnes; tas ir stāsts par hipohondriķi. Šinī stāstā iejaukta māte, es zinu; tā bija viņa, kas mani tā izlutināja un iedvesa bailes par mani pašu. Šis cilvēks bija kā vārgs un slimīgs brālītis tam ar elkoņiem; abi pašmīļi, tas tiesa, tikai tas ar elkoņiem bija agresīvs, bet hipohondriķis turējās nomaļus; viņš tikai baidījās par sevi un gribēja dzīvot pieticīgi, lai justos drošs. Nekur viņš nespiedās iekšā, meklēja tikai mierīgu ostu un aizvēju, tāpēc arī kļuva par ierēdni un apprecējās, tā novilkdams sev robežas. Vislabāk viņš sapratās ar to pirmo cilvēku, parasto un godīgo; darbs ar savu regularitāti sniedza viņam lielisku drošības un teju pat patvēruma izjūtu. Tas ar elkoņiem derēja, lai nodrošinātu zināmu labklājību, vienīgi viņa neapmierinātā godkāre šad tad izjauca hipohondriķa ērtību un omulību. Vispār šīs trīs dzīves zināmā mērā līdzsvarojās, kaut arī nesaplūda kopā; parastais cilvēks darīja savu darbu, nelikdamies ne par ko zinis, tas ar elkoņiem prata šo darbu izdevīgi pārdot, bet vēl uzskubināja: dari to, bet to nedari, no tā nekas labs neiznāks; nu, bet hipohondriķis — tas labi ja savilka uzacis; nepārspīlē, dari visu ar mēru. Trīs dažādi raksturi, bet visumā neķildojās savā starpā, sapratās klusēdami un varbūt pat rēķinājās cits ar citu.

Šīs trīs personas sastādīja, tā sakot, manu likumīgo laulības dzīvi; sieva dalījās tanī ar mani un noslēdza ar tiem uzticības un solidaritātes līgumu. Bet bija vēl viena līnija — romantiķis. Es teiktu: hipohondriķa biedrs. Visai nepieciešama personība, jo aizstāja to, ko hipohondriķis noliedza: dēkainību un sirds plašumu. Ar citiem par to nevarēja būt runas; tas ar elkoņiem bija pārāk lietišķs un nosvērts, kamēr parastais cilvēks bija — nu, pavisam parasts un bez fantāzijas. Toties hipohondriķis — tas ārkārtīgi mīlēja pārdzīvot kaut ko aizraujošu un bīstamu, bet pats sēž mājās un drošībā: labi, ja rezervē ir tāds dēkains un bruņniecisks «es». Romantisms piemita man kopš bērnības, tas bija dziļi un neatvairāmi iespiedies manā dzīvē, tikai ne laulības dzīvē; par to mana sieva neko nedrīkstēja zināt. Varbūt viņai bija pašai savi «es», kuri nebija saistīti ne ar viņas mājturību, ne ar laulības dzīvi; par to es neko nezinu.

Bet ir taču vēl piektais cēliens — šis stāsts arī ir sakarīgs un patiess, tas sācies manos zēna gados. Tā bija

šī izvirtīgā dzīve, no kuras visi pārējie «es» turējās at* statu. Pat zināt par to viņiem neklājās, tikai retumis.,, visstingrākajā vientulībā, teju pat tumsā, slepeni, zaglīgi to drīkstēja mazliet izbaudīt, bet tā bija ar mani visu laiku — slikta, utaina, bezgala netikumīga — un dzīvoja pati par sevi. Tas nebija nekāds «es» vai «viņš» (kā tas romantiķis), bet kaut kāds tas, kaut kas tik zemisks un nomākts, ka tam trūka jebkuras īpatnības. Visi, kas kaut mazliet bija es pats, ar derdzību vairījās no tā, izjuta pat šausmas — it kā no kaut kā tāda, kas ir pret manu «es», kas ir bojāeja, pašiznīcināšanās, nezinu, kā to nosaukt. Vairāk es nezinu, vairāk neko; es jau pats to nezināju, jo nekad nebiju redzējis visā apjomā, tikai jutu, Ka tur kas kustas kā akls pa tumsu… Nu jā, būdā, kur durvis aizkrampētas, netīrā būdā, kas smird kā zvēra ala.

Un vēl ir viens stāsts, tas nav pilnīgs, tikai fragments. Stāsts par dzejnieku. Neko nevaru darīt: jūtu, ka šis dzejnieks bija daudz tuvāks tam zemiskajam un noslēpumainajam, kas manī mājoja, nekā pārējiem. Dzejniekā tomēr bija kaut kas augstāks, taču viņš stāvēja nevis manējā, bet tā pusē. Ak dievs, kaut es to prastu izteikt! Dzejnieks it kā gribēja atbrīvot to zemo, it kā gribēja padarīt par cilvēku vai pat par kaut ko vairāk nekā cilvēku. Bet tad viņam laikam vajadzēja dieva žēlastības vai kāda brīnuma; jo kāpēc es vienmēr domāju par eņģeli, kurš vēcina spārnus? Varbūt šis manī neizpirktais cīnījās ar kādu glābēju eņģeli; dažbrīd šo eņģeli nežēlīgi notriepa, bet dažbrīd šķita, ka viss ļaunais un atstumtais tiks šķīstīts. It kā tumsā caur spraugām ielauztos spilgta, apžilbinoša gaisma, tik skaista, ka pati netīrība uzliesmotu spēcīgā un krāšņā mirdzumā. Varbūt šim neizpirktajam vajadzēja kļūt par manu dvēseli, to es nezinu. Zinu vienīgi, ka tas nenotrka: atstumtais palika atstumts, un dzejnieku, kam nebija nekā kopīga ar manu atzīto un likumīgo «es», parāva velns; dzejniekam nebija vietas tanīs pārējos stāstos.

Tāds ir manas dzīves inventāra saraksts.

XXX

Bet arī tas vēl nav viss. Vēl palicis viens notikums — vai drīzāk notikuma fragments. Epizode, kura neietilpst nevienā no pārējiem sakarīgajiem stāstiem un atrodas pati par sevi, radusies sazin kur, un vairāk nekas. Ak kungs, kāpēc visādi aplinki, es taču nesākšu tēlot kautrīgo! Tas, ko darīju kara laikā, bija velnišķīga pārgalvība, varētu pat teikt — varonība. Par to draudēja kara tribunāls un cilpa, tas bija tikpat skaidrs kā vienreiz viens, to es pārāk labi zināju. Es pat nerīkojos sevišķi piesardzīgi, vienīgi rakstiskas pēdas neatstāju, bet runāju par šīm darīšanām ar desmitiem konduktoru, mašīnistu, pastnieku, — ja kāds būtu izpļāpājies vai paziņojis, kur vajag, tad klātos ļauni gan man, gan pārējiem. Savā rīcībā es nejutu neko varonīgu, cildenu, nacionālu pienākumu vai uzupurēšanos, vai ko citu tikpat cēlu, tikai sacīju sev, ka kaut kas tāds jādara, un darīju arī, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Es pat mazliet kaunējos, ka neesmu sācis to darīt jau agrāk, jo redzēju, ka tie pārējie, tie ģimenes tēvi, konduktori un kurinātāji, to vien gaidīja, lai varētu stāties pie šī darba. Piemēram, tas bremzētājs, piecu bērnu tēvs, teica tikai: «Labs ir, pan priekšniek, esi bez raizēm, tiks izdarīts.» Arī viņu varēja pakārt, un viņš to zināja. Mūsējos pat aicināt nevajadzēja, pienāca paši, es viņus pat lāgā nepazinu. «Munīciju sūta uz Itāliju, pan priekšniek, tur kaut kas vārās.» Tas ir viss. Tagad es redzu, cik tas bija neuzmanīgi — ir no viņu, ir no manas puses, bet toreiz tas nebija svarīgi. Es saucu to par varonību, jo tie cilvēki bija varoņi, es nebūt nebiju labāks par viņiem, vienīgi ieviesu tanī darbā mazliet organizācijas.

Mēs nobloķējām visas stacijas, kur vien tas bija iespējams, arī vecā sievastēva staciju. Tur sadūrās vilcieni, vecais pans aiz bēdām zaudēja prātu un nomira. Es zināju, ka esmu par iemeslu viņa nāvei, mīlēju viņu no sirds, bet toreiz man viss bija vienalga. Tas, ko sauc par varonību, tās nav nekādas dižās jūtas, nekāds entuziasms vai kas cits, drīzāk kāds pats par sevi saprotams akls «vajag», tāds apbrīnojami objektīvs stāvoklis: viens vai otrs ierosinājums, cilvēks izdara vajadzīgo, un punkts. Pat griba tā nav, cilvēku kaut kas velk, un labāk par to daudz nedomāt. Un sieva par to nedrīkst zināt, tā nav sieviešu darīšana. Tātad viss pavisam vienkārši, un nav ko atgriezties pie tā, tikai jānoskaidro, kā tas saistīts ar manām pārējām dzīvēm.

Sis idilliskais stacijas priekšnieks — nē, viņš nebija nekāds varonis, viņam vismazāk gribējās vadīt sabotāžu uz viņa iemīļotā dzelzceļa. Vispār idilliskais stacijas priekšnieks tolaik bija gandrīz pagaisis; žūpa sotņiks bija pārvērtis viņa priekšzīmīgo staciju par netīru trako namu; apzinīgajam stacijas priekšniekam šādā pasaulē nebija vairs vietas. Tas ar elkoņiem, nē, tas nebūtu tā riskējis, viņš būtu prasījis: «Kāds man tur būs labums?» Viss varēja sagriezties greizi, un lielākoties šķita, ka kungs un ķeizars vinnēs. Turklāt tādās lietās cilvēks nevar un nedrīkst domāt par sevi; sāktu viņš apsvērt, kas viņu gaida, tad dūša nošļuktu papēžos — un gals klāt. Drīzāk bija tāda sajūta: velns ar visu, es nospļaujos par savu dzīvību; tikai tā bija iespējams izturēt. Nē, tam ar elkoņiem te nebija ko darīt. Un hipohondriķim, kurš pastāvīgi baidījās par savu dzīvību, arī ne; dīvaini, ka viņš pat nepretojās šim pasākumam. Romantiķim? Nē. No romantikas tur nebija ne vēsts, ne mājiena par kādiem sapņiem vai dēkām; viss bija tik lietišķs un nosvērts, tikai mazdrusciņ tāds mežonīgs, vismaz tik daudz, cik man bija nepieciešams dzert rumu, tomēr arī tas laikam izpauda to vīrišķības atmosfēru, kura mūs vienoja. Ar lielāko prieku es tagad apskautu tos konduktorus un bremzētājus, sadzertu kopā ar viņiem un sauktu: «Puiši, dārgie zēni, uzdziedāsim!» Es, kurš visu mūžu bijis tāds vientuļnieks! Tas bija pats skaistākais — šī saplūšana ar pārējiem, šī vīrišķīgā mīlestība pret biedriem. Nekādas solo varonības, tikai prieks par šo lielisko kompāniju: sasodīts, mēs, dzelzceļnieki, viņiem velnu parādīsim! Par to netika runāts neviens vārds, bet es tā jutu, un, manuprāt, tā mēs jutām visi. Re nu, kā piepildījās tas, kā man trūka bērnībā, es vairs nesēžu pie sava iežogotā pagalmiņa, es eju ar jums, puiši, eju ar jums, biedri, vienalga, kas mūs rīt gaida! Izgaisa mana vientulība, mēs darījām kopīgu darbu, nebija vairs tikai «es»; un cik viegli man bija soļot, pan, tas bija pats vieglākais ceļagabals! Jā, vieglāks un labāks pat par mīlestību.

Domāju, ka šī dzīve nekādi nav saistīta ar tām citām.

Mans dievs, bet ir vēl viena dzīve, kuru es gandrīz būtu piemirsis. Cita un teju pat pretstats iepriekšējai un visām pārējām — īstenībā tādi dīvaini mirkļi, kuri it kā iederētos pavisam kur citur. Piemēram, alkas būt ubagam pie baznīcas durvīm, alkas neko nevēlēties, no visa atteikties, būt trūcīgam, vientuļam un atrast šai stāvoklī īpašu prieku vai svētumu — nezinu, kā to nosaukt. Piemēram, kā bērnībā tas kaktiņš starp dēļiem; es ārkārtīgi mīlēju šo vietiņu, tā bija maza un šaura, un man tur bija jauki un labi. Katru piektdienu miestiņa ubagi barā devās no mājas uz māju; es pievienojos viņiem, pats nezinu, kāpēc, skaitīju lūgsnas tāpat kā viņi un pie katriem vārtiem daudzināju «lai dievs jums atmaksā, lai dievs jums palīdz». Vai tā biklā, tuvredzīgā meitene — arī attieksmē pret viņu bija tā pati prasība pēc kaut kā padevīga, trūcīga, vientulīga un tas īpašais, gandrīz vai dievticīgais prieks. Tā bija ar mani visu laiku: kaut vai pēdējā stacijā pasaulē — tikai sarūsējušas sliedes, plikstiņi un sausa zāle, pamesta, nekam nevajadzīga vieta, bet man tur bija vislabāk. Vai sarunas lampinieka būdā: tā bija tik maza un šaura, ak dievs, cik labi tanī dzīvot! Arī paša stacijā man bija tāds stūrītis starp noliktavu un žogu, tikai veci dzelži, lauskas un nātres, — te neieradīsies neviens, ja nu pats dievs, un šeit es jutos tāds skumjš un samierinājies ar to, ka viss ir veltīgi. Un pans stacijas priekšnieks te dažkārt nostāv vai stundu, salicis rokas uz muguras, un vēro visa veltīgumu. Atskrien kalpotāji — varbūt aizvākt to visu? Nē, atstājiet, lai paliek, kā ir! Tādās dienās es vairs neskatījos pa labi un pa kreisi, ko pārējie dara. Kāpēc vienmēr kaut kas jādara? Gluži vienkārši — jābūt: tā ir klusa un gudra nāve. Es saprotu: zināmā mērā tā bija dzīves noliegšana, tāpēc arī ne ar ko nesaistījās; tā bija, bet nedarbojās, jo nav nekādas darbības tur, kur viss ir tukšums.

XXXI

Cik tad nu man ir dzīvju: četras, piecas, astoņas. Astoņas, kuras sastāda manu vienu dzīvi, un es zinu, bijis man vairāk laika un skaidrāka galva, es atrastu vēl virkni citu vai nu ne ar ko nesaistītu, vai tādu, kuras parādījušās tikai vienreiz un ilgušas tikai brīdi. Un varbūt vēl vairāk ir to, kuras nemaz nav realizējušās; ja mana dzīve būtu ievirzījusies citādi, ja es būtu cits vai būtu sastapies ar citiem notikumiem, varbūt manī būtu iznirušas pilnīgi citas… es teiktu, personības, kuras spējīgas rīkoties pavisam citādi nekā es. Varbūt, ja man būtu citāda sieva, no manis varētu izveidoties ķildīgs ātrsirdis vai zināmos apstākļos — vieglprātis; to es nevaru noliegt, nevaru noliegt neko.

Turklāt gluži labi zinu, ka neesmu nekāda interesanta, sarežģīta, sašķelta vai sazin kāda personība; domāju, tas nevienam nav par mani prātā nācis. Kas vien esmu bijis, tas esmu bijis pilnīgi, ko esmu darījis, to esmu darījis, kā saka, no visas sirds. Nekad neesmu sevī rakājies, jo nav bijis iemesla; kad pirms pāris nedēļām sāku rakstīt, tad klusībā priecājos, kāds tas būs skaists, vienkāršs apraksts, kā izliets no viena gabala. Tad es nopratu, ka pats negribot esmu mazliet palīdzējis tai vienkāršībai un viengabalainībai. Cilvēkam gluži vienkārši ir noteikts priekšstats pašam par sevi un par savu dzīvi, tāpēc viņš izvēlas attiecīgus faktus vai mazliet palabo tos, lai tie atbilstu šim priekšstatam. Manuprāt, es sākumā gribēju rakstīt tādu kā vienkāršas dzīves apoloģiju, tāpat kā izdaudzināti un neparasti ļaudis raksta savās atmiņās savu neparasto un izcilo likteņu apoloģiju: es teiktu, ka viņi arī visādi palabo savus dzīves stāstus, lai veidotu vienotu un patiesībai atbilstošu ainu; izskatās ticamāk, ja tai piešķir kādu vienojošu līniju. Tagad es redzu: kas tur par ticamībul Cilvēka dzīve ir visādu iespējamu dzīvju gūzma, no kurām realizējas tikai viena vai tikai dažas, visas pārējās izlaužas fragmentāri — uz brīdi vai vispār nemaz. Tā es tagad iztēlojos ikviena cilvēka dzīves stāstu.

Kaut vai mans gadījums — un es nebūt neesmu kaut kas īpašs. Taču manā dzīvē savijušies vairāki likteņi, pārsvarā te viens, te kāds cits; daži nav bijuši tik ilgstoši un drīzāk atgādina salas vai epizodes galvenajā dzīvē — kā, piemēram, epizode ar dzejnieku vai varoni. Un pārējie — tie bijuši tikai tāda pastāvīga, bet neskaidri mirgojoša iespēja, piemēram, romantiķis vai tas, kā lai viņu nosauc, ubags pie baznīcas durvīm. Bet, lai kādu no šiem likteņiem es pārdzīvotu vai kāda no šīm figūrām es būtu, vienmēr esmu bijis es — un šis es ir bijis pastāvīgi un nav mainījies no sākuma līdz beigām. Tas ir gan dīvaini. Tad jau tas es stāv pār visām šīm figūrām un to likteņiem kā kaut kas augstāks, vienreizējs un apvienojošs, varbūt tas, ko saucam par dvēseli? Bet šim es taču nebija sava satura, tas bija hipohondriķis vai varonis, bet nekas tāds, kas paceltos pāri viņiem. Pats par sevi tas bija tukšs, un, lai vispār eksistētu, tam vajadzēja aizņemties kādu no šīm figūrām un tās dzīves līniju. Apmēram tā kā es, mazs knauķis, uzrāpos zellim Francim uz pleciem un jutos tikpat spēcīgs un liels kā viņš — vai kad gāju, pieķēries tēvam pie rokas, un jutos tikpat solīds un cienījams kā viņš. Laikam visas šīs dzīves bija mana es vedējas; ja tam ļoti gribējās, ļoti vajadzēja kļūt par kaut ko, tad tas piesavinājās vienu vai otru dzīvi…

Nē, tomēr citādi. Pieņemsim, ka cilvēks ir vesels ļaužu bars. Šinī barā, teiksim, soļo parastais cilvēks, hipohondriķis, varonis, tas ar elkoņiem un sazin kas vēl; tā ir raiba sabiedrība, bet iet pa kopīgu ceļu. Vienmēr kāds no viņiem izlaužas priekšgalā un ved pārējos, bet, lai redzētu, kas ved, tad pieņemsim, ka viņam rokā karogs, uz kura rakstīts Es. Tātad patlaban viņš ir Es. Viens mazs vārds, bet cik spēcīgs un pavēlošs; kamēr viņš ir Es, viņš ir bara vadonis. Tad izlaužas priekšgalā kāds cits, nu, tagad viņš nes karogu un ir vadošais Es. Teiksim, Es ir tikai palīglīdzeklis, karogs vajadzīgs tikai tāpēc, lai nostādītu bara priekšgalā kaut ko tādu, kas simbolizē tā vienotību. Ja nebūtu bara, tad nevajadzētu šā kopējā simbola. Dzīvniekiem laikam nav nekāda es, tie ir primitīvi un dzīvo tikai vienā vienīgā iespējā; jo sarežģītāki mēs esam, jo dažā- dāk mums jāiemieso sevī šis Es un jāceļ iespējami augsti: uzmanību, tas esmu Es\

Tātad bars, bars, kam ir sava vienotība, savas iekšējās sadursmes un konflikti. Pieņemsim, ka viens barā ir tas spēcīgākais, tik spēcīgs, ka paceļas pāri visiem citiem. Viņš nes šo Es no sākuma līdz beigām un neatdod to citās rokās. Tāds cilvēks visu mūžu šķitīs kā veidots no viena gabala. Vai gadīsies barā kāds, kas labāk par citiem iederas profesijā vai apkārtnē, kurā cilvēks dzīvo, un tas paliek par vadošo Es. Vai šo Es pievāc kāds no bara, kurš izskatās viscienīgākais un arī reprezentatīvs; tad cilvēks apmierināts saka: re, cik es esmu vīrišķīgs un dižciltīgsl Gadās šinī barā arī tāda iedomīga, stūrgalvīga, pašmīlīga personiņa, tā lūkos, lai pati dabūtu rokās karogu, un visādi izvērsīsies un uzpūtīsies, lai dabūtu virsroku, un tad cilvēks domā: es esmu tāds un šitāds, esmu korekts ierēdnis vai cilvēks ar principiem. Dažs labs šai barā necieš citus, daži turpretī turas kopā, noorganizē kliķi vai vairākumu, kuri tad sadala savā starpā Es un nelaiž pārējos pie varas. Manā dzīvē tie bija parastais cilvēks, tas ar elkoņiem un hipohondriķis, viņi bija apvienojušies tādā kā grupā un laida manu Es no rokas rokā; viņi bija labi saskaņojušies un turējās priekšgalā gandrīz visu manu mūžu. Sad tad tas ar elkoņiem jutās vīlies, šad tad parastais cilvēks piekāpās aiz labsirdības vai apjukuma, šad tad hipohondriķis aiz gribas vājuma kļuva neuzticīgs, tad mans karogs uz laiku pārgāja citās rokās. Parastais cilvēks bija pats stiprākais un izturīgākais, īsts darba zirgs, tāpēc viņš bieži un uz ilgu laiku kļuva par manu Es. Zemiskais un ļaunais nekad nebija mans Es; kad pienāca viņa brīdis, karogs, tā sakot, bija noliecies pie zemes; nebija nekāda Es, bija tikai haoss bez vadības un vārda.

Es zinu, tas ir tikai tēls, bet vienīgais tēls, kurā varu redzēt visu savu dzīvi, neizvērstu laikā, bet visu uzreiz, ar to, kas bijis, un vēl ar bezgala daudz kā tāda, kas varēja būt.

* * *

Ak dievs, tāds bars, tā taču īstenībā ir drāma! Pastāvīgi strīdi, nepārtraukts mūžīgs ķīviņš. Katra no vadošajām personībām gribētu valdīt pār visu dzīvi, pierādīt savu taisnību un būt par atzītu Es. Parastais cilvēks centās uzkundzēties pār manu dzīvi, to pašu gribēja tas ar elkoņiem un hipohondriķis; tā bija cīņa, tā bija klusa un neganta cīņa par to, kam man jābūt. Tāda ērmīga drāma, kur neviens nekliedz, neviens nebrūk citiem virsū ar nazi; visi sēž pie viena galda un sarunājas par vienaldzīgiem, ikdienišķiem jautājumiem; bet kas atrodas starp viņiem, mīļais dievs, cik daudz sprieguma un naida! Parastais labsirdis cieš klusēdams un bezspēcīgs; viņš nedrīkst brēkt, viņš ir pakļauts radījums; viņš priecājas, kad var ierakties darbā līdz ausīm, lai aizmirstu tos pārējos. Hipohondriķis tikai retumis iejaucas strīdā; viņš pārāk daudz domā par sevi un ir sašutis, ka pārējie interesējas par ko citu, nevis par viņu; ak dievs, cik viņi ir nepanesami ar savām stulbajām raizēm! Bet tas ar elkoņiem izliekas, it kā nemaz nejustu šo naidīgo un smacīgo atmosfēru; viņš ceļ degunu mākoņos, ironizē, zina visu labāk par citiem: tas jādara tā, tas šitā, tas nemaz nav vajadzīgs, un vispār jādara tikai tas, no kā var gaidīt panākumus. Romantiķis neklausās ne uz vienu, viņš domā par kādu skaistu svešzemnieci un nezina, kas notiek. Vēl tur aiz žēlsirdības piecieš trūcīgu, padevīgu radinieku, tādu dieva dotu uba- dziņu; tas neko negrib un neko nerunā, vienīgi čukst dievs vien zina kādus noslēpumainus un klusus vārdus; viņš varētu gādāt par hipohondriķi un čukstēt tam visu to ausī, bet šie pani neliekas par viņu ne zinis — kur nu, nar tādu plānprātīgu, padevīgu vientiesīti! Un tad ir vēl kāds, par ko nerunā; šad tad viņš pačaukstinās, pavīd kā rēgs, bet pani pie galda tikai viegli savelk uzacis un runā lalāk par savām darīšanām, it kā nekas nebūtu noticis, vienīgi acis viņiem dzirkst sirdīgāk un naidīgāk, it kā pārmetot cits citam, ka te ir kāds, kas čaukstinās un biedē. Dīvaina ģimene. Reiz pie viņiem kāds ielaužas, tas ir dzejnieks, viņš apgriež visu otrādi un nobiedē visus trakāk uekā tas rēgs, bet tie pārējie, kas domā par savu labklājību, kaut kā izspiež viņu laukā no šīs pieklājīgās, teju pat godājamās mājas, — tas bija sen, ļoti sen. Pēc tam pie viņiem ieradās vēl kāds puisis, tas bija varonis, tas bez kādiem aplinkiem sāka komandēt kā cietoksnī, sak, puiši, jādara tas un tas. Un re, kas tie bija par karavīriem: las ar elkoņiem plīsa vai pušu aiz cītības, parastajam cilvēkam radās divkārši spēki, un hipohondriķis pēkšņi atvieglots saprata, ka viņa dzīve nekam nav vērta. Kas tas bija par laiku, puiši, īsts vīru laiks! Bet tad beidzās karš — un varonim nebija ko darīt, un tie trīs atvilka elpu, kad tas gaisagrābslis nozuda. Tagad, paldies dievam, viss atkal pieder mums.

Es to redzu kā uz skatuves, tik spilgti un precīzi. Tā ir visa mana dzīve, šī drāma bez darbības, un nu jau tai luvojas gals, pat mūžīgais strīds ir kaut kā atrisinājies. Es redzu to kā izrādi. Tas ar elkoņiem vairs nerunā augstā stilā, neaizrāda, kas darāms, viņš atspiedis galvu rokās un lūkojas uz zemi. Jēzus Kristus, Jēzus Kristus! Parastais labsirdis nezina, ko teikt; viņam ārkārtīgi žēl šā cilvēka, šā godkārā pašmīļa, kurš viņam samaitājis dzīvi; ko lai dara, panākumu nav bijis, labāk nedomāt vairs par to. Toties pie galda sēž tas dieva dotais ubadziņš, tas nabaga radinieks, kurš neko negrib, viņš tur aiz rokas hipohondriķi un čukst kaut ko, it kā lūgsnu skaitīdams.

XXXII

Bija manī kaut kas tāds, par ko es zināju, ka tas ir no tēva, un kas cits, kurā es jutu māti. Taču tēvā un mātē savukārt dzīvoja viņu vecāki, kurus es tikko zināju, vienīgi kādu vectēvu, kurš esot bijis liels uzdzīvotājs, tikai sievietes un pudeles brāļi, un kādu vecmāmuļu, svētu un dievbijīgu sievieti. Varbūt arī viņi kaut kā jaušami manī un kāds no mana bara mantojis viņu pazīmes. Varbūt šis cilvēkā slēptais daudzums ir viņa senči sazin līdz kādai pakāpei. Romantiķis, es zinu, tā bija māte, bet tas ubags pie baznīcas durvīm varēja būt tā dievbijīgā vecmāmuļa un tas varonis droši vien kāds no vectēviem, labs iemetējs un kauslis, kas viņu zina. Man tagad žēl, ka nezinu neko vairāk par saviem senčiem; zinājis jel, kas viņi bijuši un ko apprecējuši, no tā varētu daudz ko secināt. Varbūt katrs no mums ir cilvēku summa, kura pieaug no paaudzes uz paaudzi. Un varbūt mums rodas nelādzīga jūtoņa aiz šīs bezgalīgās sadrumstalošanās, tāpēc mēs gribam aizbēgt no tās un pieņemam kādu masveida «es», kas mūs vienkāršotu.

Dievs vien zina kāpēc man jādomā par manu brālīti, kurš nomira tūliņ pēc piedzimšanas. Mani moka vēlēšanās uzzināt, kāds viņš bijis. Droši vien pilnīgs pretstats man; brāļi nekad nav vienādi. Taču viņš nāca pasaulē no tiem pašiem vecākiem kā es un tanīs pašos mantojamības apstākļos kā es. Būtu audzis tanī pašā galdniecības pagalmā, ar to pašu zelli Franci un panu Martineku. Iespējams, ka viņš būtu apdāvinātāks par mani vai stūrgalvīgāks un panācis augstāku stāvokli vai nepanācis neko, kas to lai zina. Var būt, ka no tā iespēju milzuma, ar ko mēs nākam pasaulē, viņš būtu izvēlējies citādas nekā es un būtu pavisam cits cilvēks. Varbūt mēs jau bioloģiski piedzimstam kā daudzējādība, kā tāds bars un tikai attīstība, vide un apstākļi lielākā vai mazākā mērā izveido no mums vienu noteiktu cilvēku. Mans brālītis droši vien būtu pārdzīvojis tos likteņus, kurus es nepaspēju pārdzīvot, un es varbūt no tiem būtu atklājis daudz ko, kas manī ir.

Kļūst baigi, kad cilvēks iedomājas visas šīs dzīves nejaušības. Varēja taču savienoties divas citas no miljoniem dīgļšūniņu — un rastos cits cilvēks, tad tas nebūtu es, bet kāds nezināms brālis; dievs sodi, kas tas būtu par dīvainu puisi! Varēja piedzimt kāds cits no tūkstošiem vai miljoniem iespējamo brāļu; nu, šoreiz es izvilku laimīgo lozi, bet viņi — tukšās; ko lai dara, visi taču nevarēja piedzimt. Bet kā ir, draugs, vai tas likteņu daudzums, kas mūsos slēpjas, nav šo iespējamo, bet nepiedzimušo brāļu bars? Teiksim, viens no tiem būtu galdnieks, otrs

varonis; viens būtu panācis dzīvē daudz, bet otrs dzīvotu Ka ubags pie baznīcas durvīm; un tās būtu ne vien manējas, bet arī viņu iespējas. Varbūt tas, ko es savā vientie- sībā saucu par savu dzīvi, bija mūsu dzīve, mūsu, kuri sen esam dzīvojuši un miruši vai neesam piedzimuši, bet tomēr būtu varējuši eksistēt. Ak kungs, tas ir šausmīgs priekšstats, baigs un brīnišķīgs; parastā dzīves gaita, ko es tik labi un no galvas zinu, pēkšņi pavēršas gluži citāda, bezgalīgi liela un noslēpumaina. Tas neesmu bijis es, tie esam bijuši mēs. Tu taču nezini, cilvēks, kā tu esi dzīvojis, nemaz nezini, cikos tu esi dzīvojis!

* * *

Un te nu mēs esam visi — un mūsu ir ļoti daudz. Re nu, visa mūsu cilts; ko tad jūs pēkšņi visi mani atcerējāties?

Nu, mēs ieradāmies uz atvadām, pats zini…

Ko?

Nu, atvadīties pirms šķiršanas. Tev te ir glīti.

Tā, tā. Mani mīļie, mani mīļie! Piedodiet, ka es jūs neliku gaidījis…

Glītas mēbeles, puis. Laikam daudz naudas izgrūdi.

.Jā gan, tēt.

Redzu, dēls, ka tu esi kaut ko panācis. Man prieks par tevi.

Mans vienīgais, mans puisīt, cik tu slikti izskaties! Vai neesi slims?

Ā, tā ir māte! Māmiņ, māmuliņ, man ar sirdi nav labi —■ zini?

Ak dievs, ar sirdi? Redzi, man arī bija ķibele ar sirdi. Tas man no mana tēva.

Vai viņa šeit nav?

Ir. Tas pats nelāgais vectēvs. Viņš taču, nabags, palaikam ārdījās mūsos, tas jau mums iedzimts.

Parādieties, pazudušais vectēv! Tad tas esat jūs, tas grēcinieks? Kas to būtu domājis!

Lai nu paliek! Bet kas to no tevis būtu domājis! Tevī jau tas arī bija.

Bet mātē nebija.

Apžēlojies, sievišķi! Tās nav sievišķu darīšanas. Ko lai dara, vīrietim vajag iztrakoties.

Jums tas gan pārāk vienkārši, vectēvi

Pareizi'. Es biju īsts puisietis, zēn. Nu, šad tad paārdī- jos mazuliet.

Un vilkāt vecmāmiņu aiz matiem pa grīdu.

Vilku.

Re nu, un man pārmet, ka esmu gribējis nožņaugt savu nelaiķi sievu. Tas man no jums iedzimis, vectēv.

Bet tev jau nebija mana spēka, puis. Tu savu raksturu esi mantojis drīzāk no sieviešiem. Tāpēc tevī viss arī bija … tāds ērmīgs un noslēpumains.

Jums laikam taisnība. Tātad no sievietēm! Vai jums bija par sievu tā dievbijīgā un svētā vecmāmiņa?

Kur nu! Manējā bija jautra vecmāmiņa. Vai tad tu neesi par viņu dzirdējis?

Atceros gan! Tā bija jautrā vecmāmiņa, kas pastāvīgi dzina jokus.

Es esmu tā jautrā vecmāmiņa. Atceries, kā tu ķircināji telegrāfistu? Tas tev no manis.

Bet kāmī tad atsities tas padevīgais un svētais cilvēks?

Tas arī manī, dēls. Es daudz ko pārcietu no tava nabaga vectēva, bet ko tur. Cilvēkam jābūt pacietīgam, nu, un tad viņš samierinās ar visu.

Un tā otrā vecmāmiņa — tā dievbijīgā un svētā?

Tā, nabadzīte, bija slikta sieviete. Ļaunuma, skaudības un skopuma pilna, tāpēc arī izlikās svēta. Tev tas iedzimts no viņas!

Kas īsti?

Tas, ka tu visus apskaudi un gribēji būt labāks par visiem, manu nabaga kukainīt.

Un kas manī ir no tā otrā vectēva?

Laikam vēlēšanās pakļauties. Viņš, mīlīt, bija vēl dzimtcilvēks, gāja klaušās tāpat kā viņa tēvs un vectēvs.,.

Un kāmī atsities tas dzejnieks?

Dzejnieks? Tāda mūsu dzimtā nav bijis.

Un tas varonis?

Varoņu arī nav bijis. Mēs, dēliņ, bijām visi vienkārši ļaudis. Tāpēc mūsu ir bijis un ir tā kā gadatirgū.

Jums taisnība, vecmāmiņ, jums taisnība — tā kā gadatirgū. Kā lai nepiedzimst tāds vidējs cilvēks no tik daudziem ļaudīm! No katra man kaut kas ir, bet kopā viss tāds parasts un vidējs… Paldies dievam!

Paldies dievam!

Paldies dievam, ka esmu šis parastais cilvēks. Tas pa- liešām ir lieliski — tie bijāt visi jūs, visi, kas aizgājuši dieva mierā!

Amen.

Un cik daudz mūsu — taisni kā gadatirgū. Tāds ļaužu bars, it kā būtu kādi lieli svētki! To gan neviens neteiktu, ak dievs, pat neiedomātos, ka dzīve ir tādas godības!

Un ko tad mēs, iespējamie brālīši?

Kur jūs esat? Es jūs neredzu…

Nē, mūs redzēt nevar, mūs tu vari tikai iedomāties. Piemēram …

Kas par piemēru?

Piemēram, es būtu galdnieks un būtu pieņēmis darbnīcu pēc tēva. Nedomā niekus, šodien tā būtu plaša darbnīca, divdesmit strādnieku — un kādas mašīnas! Vajadzētu piepirkt klāt podnieka māju, tik un tā tur darbnīcas vairs nav.

Tēvs jau par to domāja.

Ko viņš varēja domāt, ja viņam nebija dēla galdnieka! 2ēl tās darbnīcas. Nerunā pretī, tas nebūtu bijis slikti.

Nebūtu vis.

Es gan ne, es būtu kaut kas cits. Es, brāl, parādītu tam krāsotāja puikam! Francis mani iemācītu, kā vajag plūkties, un viss kārtībā. Tad viņš dabūtu piparus, tas krāsotāja zeņķis!

Un par ko tu vēlāk gribētu kļūt?

Vienalga. Kaut vai akmeņus lauzt ar cērti, kails līdz jostas vietai, saspļaut plaukstās un cirst. Būtu tu redzējis, kādi man muskuļi. •

Ej nu mežā — akmeņus dauzīt! Es būtu braucis uz Ameriku vai kur citur. Nav nekādas jēgas fantazēt par visādām dēkām. Izbaudīt tās, sasodīts, izbaudīt savu laimi, paklaiņot pa pasauli… Cilvēks taču kaut ko pieredz un izbauda.

Kaut ko izbaudīt var vienīgi ar sievietēm. Es, draugi mīļie, gan ķertos pie tām. Vienalga, palaistuve vai princese zīda drēbēs…

Vai tā bufetniece?

Arī tā bufetniece, kurai krūtis kulstījās uz vēdera.

Un tā prostitūta uz tilta?

Arī tā, brālīt. Tai vajadzēja būt velna sievišķim!

Un tā … meitene ar izbiedētajām acīm?

Tā it sevišķi, it sevišķi! Es jau viņu nebūtu tā palaidis! Un vispār… velns parāvis, es būtu gan iztrakojies!

Un ko tu?

Es neko.

Kas tu tāds būtu?

Tāpat vien, nekas. Es jau kaut kā — zini?

Ubagojis būtu?

Varbūt arī ubagojis.

Un tu?

Es?… Es būtu nomiris divdesmit triju gadu vecumā. Noteikti.

Un neko nebūtu izbaudījis?

It neko. Vienīgi to, ka visi mani nožēlotu.

Hm, es labāk kristu kaujā. Nolāpīts, tas ir stulbi, bet vismaz biedri visapkārt. Un, kad izlaid garu, tad izjūti tādu niknumu, tādu baismīgu un varenu niknumu, it kā tu spļautu kādam ģīmī. Nelieši, ko viņi izdarījuši!

Bet dzejnieks neviens no jums nebūtu bijis?

Kuš! Ja jau būt, tad par kaut ko vērtīgu. Ko nu tu, tu jau biji teju pat vārgākais no mums visiem, tu nevarēji to, ko mēs… Nu labi, ka atcerējies mūs, brālīt. Mums tomēr visiem vienas asinis. Tev, ubagam, dēkainim, galdniekam, kauslim un brunču medniekam, tam, kurš krita kaujā, un tam, kurš nomira priekšlaicīgi…

… visiem vienas asinis.

Visiem. Bet vai tu esi, draudziņ, redzējis kaut vienu, kurš nevarētu būt tavs brālis?

XXXIII

Jā, būt dzejniekam — tam gan ir labi; dzejnieks redz, kas viņā atrodas, un var tam piešķirt vārdu un veidu. Nav nekādas fantāzijas, neviens nevar izdomāt to, kas viņā pašā nebūtu. Saskatīt un sadzirdēt — tas ir viss brīnums, viss atklājums. Un izdomāt līdz galam to, kas ik vienā no mums tikai pavīd. Tad radīsies viengabalains cilvēks un viengabalaina dzīve tur, kur citiem tikai nojausma vai mirklis. Dzejnieks ir tik pārpilns, ka viņam jālaiž tie visi pasaulē. Ej, Romeo, mīli ar visu mīlas kaisli, nokauj, greizsirdīgais Otello, un tu, Hamlet, šaubies, kā šaubījos

es. Tās visas ir iespējamas dzīves, kuras grib tikt dzīvotas. Un dzejnieks var piešķirt tām šo spēju brīnumainā un visuvarenā pilnībā.

Būtu es varējis kā dzejnieks pašķirt ceļu tiem likteņiem, kuri manī mājojuši, tad viss izskatītos citādi, ak kungs, kā es viņus izvietotul Parastais cilvēks nebūtu stacijas priekšnieks, viņš būtu laucinieks, saimnieks, kurš strādā savā tīrumā; viņš koptu savus zirgus, pītu tiem krēpes, šiem milzīgajiem, rudajiem vezumu vilcējiem ar astēm līdz zemei; savus vēršus viņš apturētu aiz ragiem un vezumu paceltu ar vienu roku, tāds veselīgs dēlietis. Bet ēkas viņam nobalsinātas, ar sarkaniem jumtiem, uz sliekšņa sieva slauka rokas priekšautā: nāc ēst, saimnieki Arī bērni mums būtu, siev, jo mūsu tīrums nes augļus. Kāds var būt darbs, ja ne paša sētā? Viņš būtu ietiepīgs un ātrsirdīgs zemnieks, bargs pret strādniekiem; toties cik skaista māja, cik daudz mājlopu, kāda dzīvība verd pagalmā! Tas nav vairs skaidiņu iežogotais pagalms, pan, tā ir daļa no īstas pasaules un īsts darbs. Katrs te var redzēt, cik daudz viņš savā labā padarījis. Tas būtu tas īstais stāsts, tā būtu īstā, pilnīgā, konsekventā patiesība par parastu cilvēku. Šis saimnieks visdrīzāk atdotu dzīvību par savu mantu — ne tāpēc, ka tas būtu traģiski, gluži otrādi — pilnīgi dabiski: vai tad šis skaistais īpašums nav cilvēka dzīvības vērts? Pieņemsim, viņš strādā tīrumā, bet ciemā trauksmes zvans: kaut kur deg. Un vecais zemnieks laižas rikšiem, sirds neklausa, bet viņš skrien; tas ir briesmīgi, ko šāda sirds var izdarīt. It kā gribētu pārsprāgt, it kā būtu baismīgi sažņaugta un nespētu atbrīvoties, bet zemnieks skrien. Vēl daži soļi — nu tā nav vairs sirds, tikai vienas vienīgas bezgalīgas sāpes. Viņš ir jau klāt, te ir pagalma vārti, baltās sienas un sarkanie jumti; bet kāpēc tas viss sāk mest kūleņus? Nē, tās nav baltās sienas, tās ir debesis. Te taču vienmēr bija pagalms, saimnieks brīnās, bet no mājas jau izskrien ļaudis un pūlas pacelt cilvēka smago ķermeni.

Vai tas ar elkoņiem, te arī būtu gluži cits stāsts. Pirmkārt viņš būtu ticis tālāk, viņam nepietiktu ar kāda ierēdņa krēslu; nezinu gan, par ko viņam būtu jākļūst, lai izpaustu savu godkāri. Viņš būtu nesaudzīgāks, būtu drausmīgs savā varas kārē, viņš ietu pār līķiem, lai tikai panāktu savu; viņš visu upurētu, lai tiktu augstāk, — laimi, mīlestību, cilvēkus un pats sevi. Sākumā mazs un pazemots — viņš ķepurotos augšup visiem spēkiem; priekšzīmīgs skolnieks, kurš visu iekalis un palīdz skolotājam uzvilkt mēteli; cītīgs ierēdnītis, kurš strādā kā zirgs, glaimo priekšniecībai, nosūdz kolēģus, vēlāk jau pats izrīko citus, tas viņam varen patīk. Valdonīgs un bezsir- dīgs, viņš tiranizē cilvēkus, īsts vergu tirgotājs ar pletni; skaidrs, ka viņš kļūst par svarīgu un nepieciešamu personu un, jo tālāk, jo ātrāk pieņemas cieņā, aizvien vientuļāks un varenāks, aizvien vairāk nīsts. Bet viņam vēl nepietiek, neviens nespēj tikt tik augstu, lai izdzēstu pazemošanos pašā sākumā; vēl viņam jālokās dažu priekšā, turklāt vai plīstot aiz godbijības un cieņas; viņā vēl slēpjas kaut kas mazs un pakļauts, ko viņš sevī nav uzveicis. Nu, vēl mazliet, vēl solīti augstāk, saņemsim visus spēkus — un tad cilvēks ar elkoņiem pret kaut ko atduras, un ir jau lejā, kaunā un pazemojumā, un viss. Tas ir sods par to, ka gribējis būt dižens, tas ir taisnīgs sods. Traģiska figūra, vai ne; tāds bargs priekšnieks bija un nu sēž, piespiedis roku pie sirds. Vai viņam kādreiz bijusi sirds? Nē, nav bijusi, bet pēkšņi ir kaut kas tāds, kas stipri un dziļi sāp. Tātad tā ir sirds, šīs sāpes un bailes; kas to būtu domājis, ka cilvēkam var būt tik daudz siržu!

Vai tas hipohondriķis; viņu vajadzētu izveidot līdz galam, tad no viņa iznāktu īsts briesmonis. Viņa dzīve būtu baismīga vārguma un baiļu tirānija, jo vārgulis ir pats briesmīgākais tirāns. Visiem vajadzētu staigāt ap viņu mēmiem un uz pirkstgaliem. Neviens lai nesmejas, neviens lai nepriecājas par dzīvi, jo es esmu slims. Kā var, kā drīkst kāds būt vesels un jautrsl Es jums to aizliedzu, nelieši, kaut jums sejas raustītos aiz sāpēm, kaut jūs izkalstu aiz bailēm un nomāktības! Kaut jums, pašiem tuvākajiem, saindēšu dienas un naktis, tūkstoškārt piesie- damies dažādos sīkumos, kaut jūs piespiedīšu kalpot manai slimībai un vārgumam, — jo vai tad es neesmu slims un man nav uz to tiesības? Bet, paskat, viņi ņem un nomirst pirms laika! Tā viņiem vajag, tas ir tāpēc, ka bija veseli! Un beidzot paliek vienīgi viņš, šis hipohondriķis; visus viņš pārdzīvojis, nav neviena, ko mocīt; nu viņš ir patiešām slims un palicis viens pats; nav neviena, uz ko dusmoties, ko saukt par vainīgu, ka viņam šodien vēl sliktāk… Vai nav pašmīļi tie visi, kas pirms laika nomira? Un hipohondriķis, kurš mocīja dzīvos, sāk klusībā sīvi nīst mirušos, kuri viņu pametuši.

Un kas varētu iznākt no tā varoņa — tas jau ar veselu ādu netiktu cauri; kādu nakti viņu nogrābtu zaldāti — kā viņš noskatītos uz tiem, ar kādām lepnām, liesmojošām, izsmejošām acīm kā krāsotāja dēls; viņu nošautu uz vietas, brūce taisni sirdī, tikai acumirklīgas sāpes, un viņš gulētu starp sliedēm, seju pavērsis augšup. Jukušais sot- ņiks ar revolveri… Aiznesiet to suni uz lampnīcu! Četri dzelzceļnieki velk viņa līķi; sasodīts, cik tāds beigts cilvēks ir smags!… Ap to laiku dzejnieks jau sen būtu miris aiz pārdzeršanās; viņš mirtu slimnīcā uztūcis un baismīgs; kas tur tā švīkst — kokosu palmas vai spārni? Žēlsirdīgā māsa aizlūdz par viņu, tur viņa rokas, lai viņš tā nesvaidās delīrijā. Māsiņ, māsiņ, kā tur bija tālāk: dieva eņģeli, mans sargs?… Un romantiķis — ko nu tas: kaut kas būtu noticis, kāda liela, neparasta katastrofa, un viņš mirtu, protams, par skaisto svešzemnieci; ieguldījis galvu viņas klēpī, viņš čukstētu: Ne pteurez pas, madameJā, tās patiešām būtu beigas, tās visas ir īstas, viengabalainas dzīves, kādām tām jābūt.

Tie tātad ir visi — un visi miruši? Nē, vēl atlicis tas dieva dotais ubadziņš; un tas vēl dzīvs? Jā, viņš nav miris, iespējams, ka viņš ir mūžīgs. Viņš vienmēr ir tur, kur visam gals; droši vien viņš sagaidīs šo pašu galu un noskatīsies to.

XXXIV

Katrs no mums esam mēs, katrs ir bars, kurš izplešas līdz bezgalībai. Paskaties vien uz sevi, cilvēk, tu teju pat esi vesela cilvēce! Tas ir baismīgi: kad tu sagrēkojies, vaina krīt uz visiem, un katru tavu ciešanu un vājību nes šis milzu bars. Tu nedrīksti, nedrīksti vest tik daudz ļaužu pa tukšības un pazemojumu ceļu. Tu esi Es, tu ved un esi par to atbildīgs; tev pienākums viņus kaut kur novest.

Jā, bet ko lai dara, kad ir tik daudz likteņu, tik daudz visādu iespēju! Vai tad visi jāved aiz rokas? Vai man mūžīgi jāskatās pašam sevī un jāgriež dzīve uz labo un kreiso pusi — vai tur vēl nav kaut kas palicis? Vai neesmu palaidis garām kādu čokurā savilkušos personiņu, kura dievs zina kāpēc slapstās aiz tiem citiem? Vai man vilkšus jāvelk ārā no sevis katru iespējamas dzīves asnu?

1 Neraudiet, kundze (fr.).

Tā jau bija krietns pusducis to, kurus varēja kaut kā pazīt un saukt vārdā, un ar tiem pietiek; no katra iznāktu vesela dzīve; ko tur vēl meklēti Tad jau cilvēks netiktu pie dzīvošanas un tikai rakņātos pats sevī…

Diezgan rakņāties, tam nebūs nekāda gala. Vai tad neredzi, ka visi pārējie cilvēki, lai kādi būdami, ir tādi paši kā tu, ka ikviens no viņiem arī ir bars? Tev nav ne jausmas, cik daudz jums visiem kopīga; palūkojies vien — arī viņu dzīve ir viena no tām neskaitāmajām iespējām, kuras ieguldītas tevī. Arī tu varēji būt tas pats, kas ir šis otrs, varēji būt kungs vai ubags, vai līdz jostas vietai kails dienderis; varēji būt tas podnieks vai tas maiznieks, vai tas tēvs deviņiem bērniem, kuri notriepušies ar ievārījumu līdz ausīm. Tas viss esi tu, jo arī tevī ir tāda pati iespēju dažādība. Vari paraudzīties uz citiem un pēc viņiem zināt, kas viss tevī apslēpts. Katra dzīvē ir kaut kas no tevis — gan tam skrandainim, ko saslēgtām rokām aizved policija, gan tam klusajam, gudrajam lampiniekam, gan žūpām sotņikam, kurš nodzer savu postu, — visiem. Ielūkojies vien, ielūkojies labi, lai beidzot atklātu, kas viss no tevis varēja iznākt; ja vērīgi ielūkosies, tad katrā atradīsi daļu sevis un satricināts pazīsi viņā savu īsto tuvāko.

Jā, tā tas ir, paldies dievam, tā tas ir; es vairs neesmu tik vientuļš savā «es». Cilvēki, es vairs netieku pie jums, nevaru skatīt jūs tuvumā; vienīgi paraudzīšos pa lodziņu, varbūt kāds paies garām: pastnieks vai bērns, no skolas nākdams, ielu slaucītājs vai ubags. Vai varbūt paies garām tas jauneklis ar savu meiteni, sabāzuši galvas kopā, un pat neatskatīsies uz manām durvīm. Bet es vairs nevaru ilgi stāvēt pie loga, kājas man uztūkušas, nepaklausīgas, tām it kā salst, taču vēl es varu domāt par cilvēkiem, pazīstamiem un svešiem; cik daudz viņu — kā gadatirgū, tāds milzu barsl Ak dievs, cik daudz cilvēku! Lai kas tu esi, es tevi pazīstu; mēs esam tai ziņā līdzīgi, ka ikviens no mums dzīvo kādā citā iespējā. Lai kas tu esi, tu esi viens no maniem neskaitāmajiem «es»; tu esi tas sliktais vai labais, kas mīt arī manī, un, kaut es tevi nīstu, es tomēr nekad neaizmirsīšu, cik ārkārtīgi tuvs tu man esi. Es mīlēšu savu tuvāko kā sevi pašu, jutīšu šausmas no viņa kā no sevis paša, pretošos viņam kā pats sev; izjutīšu viņa slogu, cietīšu viņa sāpes un vaidēšu aiz netaisnības, kas tiek viņam nodarīta. Jo tuvāk viņam būšu, jo vairāk atradīšu pats sevi. Es ierobežošu egoistu, jo pats esmu egoists, es kalpošu slimajam, jo pats esmu slims, nepaiešu garām ubagam pie baznīcas durvīm, jo pats esmu tikpat trūcīgs kā viņš, un draudzēšos ar visiem, kuri1 strādā, jo pats esmu viens no tiem. Esmu tas, ko spēju aptvert. Jo vairāk cilvēku pazīšu viņu dzīvē, jo pilnīgāka kļūs manējā dzīve. Es būšu viss, kas vien varēju būt, un tas, kas bija tikai iespējams, kļūs par īstenību. Es būšu tas jo vairāk, jo mazāk paliks manī mana «es», kas ierobežo mani. Sis «es» taču bija kā zagļu lukturītis — nav vairāk nekā, tikai tas, kas ietilpst apgaismotajā lokā. Bet tagad esi tu un tu, un tu — jūsu ir tik daudz, mūsu ir tik daudz kā gadatirgū; ak dievs, kā šī pasaule pieaug ar tik daudziem ļaudīm! Kas to būtu domājis, ka tā ir tāda bezgalība, tāds diženums!

Un tā patiešām ir parasta dzīve, pati parastākā dzīve, nevis tā, kas bija manējā, bet tā, kura ir mūsējā, mūsu visu neaptveramā dzīve. Mēs visi esam parasti, kad mūsu ir tik daudz, un reizē ar to — kāds diženums! Laikam arī dievs ir pilnīgi parasta dzīve, vajag tikai viņu saskatīt un atzīt. Varbūt es būtu atradis viņu citos, ja neatradu vai nepazinu pats sevī, varbūt viņu var sastapt cilvēku vidū, varbūt viņam ir pavisam parasta seja kā mums visiem. Viņš varētu parādīties… kaut vai galdnieka pagalmā; nē, viņš neparādītos, bet cilvēks pēkšņi zinātu, ka viņš ir šeit un visur, un būtu vienalga, ka būkšķ dēļi un svelpj ēvele; tēvs pat galvu nepaceltu, Francis svilpotu joprojām, bet pans Martineks raudzītos ar savām skaistajām acīm, tikai nekā sevišķa neredzētu; tā būtu pilnīgi parasta dzīve, turklāt tāds milzīgs, satricinošs diženums. Vai tas notiktu aizkrampētajā dēļu būdā, kura smird kā zvēru miga; tur tāda tumsa, tikai pa spraugu iespiežas gaisma, un pēkšņi visa tā cūcība un tas posts sāktu parādīties dīvainā, žilbinošā mirdzumā. Vai pēdējā stacija pasaulē, sarūsējušais, ar plikstiņiem un skarenēm aizaugušais sliežu ceļš, tālāk nekā, visam gals, un šis gals būtu pats dievs. Vai sliedes, kuras stiepjas līdz bezgalībai un bezgalībā krustojas, sliedes, kuras hipnotizē; pa tām es vairs nedotos meklēt sazin kādas dēkas, bet ietu taisni, taisni, pavisam taisni līdz bezgalībai. Iespējams, ka tas tā bijis un ka arī tas bijis manā dzīvē, bet es esmu palaidis to garām. Piemēram, nakts, nakts ar sarkanām un zaļām uguntiņām, un stacijā stāv pēdējais vilciens; tas nav starptautiskais ātrvilciens, bet pilnīgi parasts pasažieru vilciens, tāds krāms, kas piestājas ikvienā stacijā; kāpēc šāds parasts vilciens nevarētu braukt līdz bezgalībai? Bim, bim, smērētājs pārbauda riteņus ar āmuru, uz perona šūpojas lampinieka lukturis, un pans stacijas priekšnieks skatās pulkstenī, vai nav jau laiks. Aizcērtas vagonu durvis, visi salutē, kārtībā, un vilcieniņš dodas pāri pārmijām tumsā pa šīm bezgalīgajām sliedēm. Pag, vilcienā taču daudz ļaužu, tur sēž pans Martineks, piedzērušais sotņiks guļ kaktā kā bluķis, mel- nūksnējā meitenīte piespiedusi degunu pie rūts un izbāž mēli, bet no bremžu būdas pēdējā vagonā māj ar karodziņu tas pats bremzētājs. Pagaidiet, es braucu jums līdzi!

* * *

Ārsts bija dārzā, kad pans Popels ieradās atdot rokrakstu, ko bija tik rūpīgi pārsējis, it kā tas būtu noslēgtu aktu vīstoklis.

Izlasījāt? *— ārsts apvaicājās.

Izlasīju, — nomurkšēja vecais pans, nezinādams, ko teikt tālāk. — Paklausieties, — viņš pēc brītiņa iesaucās, — diezin vai tas viņam nāca par labu — rakstīt tādas blēņas! Var jau redzēt pēc rokraksta, tas uz beigām tik nevienāds, it kā roka nebūtu klausījusi. — Viņš palūkojās pats uz savu roku; nē, paldies dievam, tik stipri vēl nedreb. — Manuprāt, tas viņu ārkārtīgi uzbudināja, vai ne? Ar viņa veselības stāvokli…

Ārsts paraustīja plecus.

Skaidrs, ka viņam tas nāca par ļaunu. Aprakstītās p ipīra lapas vēl atradās uz galda, kad mani pie viņa atsauca. It kā nule būtu pabeidzis — ja vispār uzrakstījis līdz pašam galam… Protams, labāk būtu, ja viņš būtu licis pasjansu vai ko tamlīdzīgu.

Tad viņš vēl varētu dzīvot, vai ne? — pans Popels ar cerībām iejautājās.

Jā, jā, — ārsts murmināja. — Vēl pāris nedēļu vai kādu mēnesi…

Nabadziņš, — pans Popels izjusti noteica.

Dārziņā valdīja klusums, tikai kaut kur aiz žoga līksmi

spiedza bērns. Vecais pans domīgi līdzināja lāpu atliektos stūrus.

Ak kungs, — viņš pēkšņi ierunājās, — ko es gan varētu pastāstīt par savu dzīvi! Pasaulīt, tas nebūtu vis tik vienkārši un… parasti kā viņam. Jūs vēl esat jauns, jūs

nezināt, ko visu cilvēks ar izdarīt. Kur gan es nonāktu, ja gribētu to visu kaut kā izskaidroti Nu, kas bijis —« bijis, tur nav ko runāt. Bet jūs, jūs, protams, arī…

Man tādām lietām nav laika, — ārsts atteica.

Rakņāties sevī vai tamlīdzīgi. Padevīgi pateicos, man pietiek ar šīm cūcībām citos ļaudīs.

Tātad jūs sakāt, — pans Popels vilcinoties iesaka,

ka labāk būtu liftt pasjansu …

Ārsts uzmeta viņam skatienu; kā tad, lai es tev te dodu medicīniskus padomus!

Tas nu tā, — viņš nelaipni atbildēja, — kas kuram patīk.

Vecais pans domīgi mirkšķināja acis.

Viņš bija tāds godīgs, kārtīgs cilvēks …

Ārsts uzgrieza viņam muguru, izlikdamies, ka nokniebj pārziedējušu ziedu.

Zināt, — viņš norūca, — es viņa dārziņā pārstādīju tos zilaušus. Lai pēc viņa viss būtu kārtībā.

PĒCVĀRDS

Triloģija beigusies. It kā viesi būtu izklīduši — nupat bija pilna māja, un pēkšņi iestājas klusums; mazliet it kā atbrīvošanās, mazliet it kā pamestības izjūta. Tādos brīžos mēs atceramies gan šo, gan to, ko gribējām teikt aizgājušajiem un nepateicām, ko gribējām jautāt un nepajautājām, vai atceramies, kāds katrs bijis, atgriežamies domās pie tā, ko katrs sacījis un kā uz mums paskatījies. Jāsaliek rokas klēpī un kādu brītiņu vēl jāpadomā par tiem, kuru šeit vairs nav.

Piemēram, zemnieks Hordubals. Govju mīļotājs, sadūries ar zirgu mīļotāju, pretruna starp cilvēku, kurš aiz vientulības pilnīgi iegrimis sevī, un starp vienkāršiem, jāsaka, brutāliem faktiem, kuri ir ap viņu. Bet tas nav tas, tas nav Hordubala īstais liktenis. Viņa patiesais un visrūgtākais liktenis ir tas, ko ar viņu izdara pēc viņa nāves. Cik rupja kļūst viņa dēka cilvēku rokās, cik neskaidri un šķautnaini kļūst visi notikumi, kurus viņš pārdzīvojis pēc sava prāta, pēc saviem iek- Šējiem likumiem, kad policija sāk rekonstruēt tos ar objektīvas izpētes palīdzību, kā viss sabojājas, sadruinstalojas un sapinas, radot citu — bezcerīgi pretīgu dzīves ainu. Un kā pats Hordubals parādās izkropļots, teju pat grotesks, kad sabiedriskais apsūdzētājs, morāliskās tiesas runasvīrs, piesauc viņa ēnu par liecinieci pret Polanu Horduba- lovu. Kas tur paliek pāri no Juraja Hordubala! Tikai bezspēcīgs, maz» dūšīgs vecis… Jā, Juraja sirds nozudusi šinīs cilvēku procedūrās; tā ir zemnieka Hordubala — un gandrīz visu mūsu — traģēdija. Par laimi, mēs parasti nezinām, kā mūsu dziņas un darbus uztver citi ļau- dis; varbūt mēs pat pārbītos no tā greizā un neskaidrā priekšstata, kāds par mums ir pat tiem, kuri nedomā par mums ļauni. Ir nepieciešams apzināties cilvēka būtības un viņa iekšējās dzīves noslēgtību, lai mēģinātu iepazīties ar viņu patiesāk vai vismaz vairāk cienītu to, ko par viņu nezinām. Hordubala dzīves stāsts rakstīts veltīgi, ja nav kļuvis skaidrs, kāda briesmīga publiska netaisnība nodarīta cilvēkam.

Cilvēku pazīšana daudzkārt ierobežota ar to, ka mēs viņiem piespriežam noteiktu vietu savā dzīves sistēmā. Cik dažādi izskatās tie paši cilvēki un tie paši fakti Hordubala uztverē, policistu acīs un no tiesas morālā viedokļal Vai Polana ir skaista un meitenīga, kādu viņu redz Hordubals, vai veca un kaulaina, kā par viņu izsakās pārējie? Jautājums šķietami vienkāršs un pat nav būtisks, bet no tā atkarīgs, vai Stepans Manja (īstenībā viņu sauc Vasilu Manjaku, tāpat kā Hordubalu — par Juraju Hardubeju) nogalinājis aiz mīlestības vai aiz mantkāres; viss notikums izskatīsies citāds atkarīgi no atbildes uz šo jautājumu. Un tādu mīklu šeit daudz. Kāds īsti bijis Hordubals, kāda bijusi Polana? Vai Stepans ir drūms noziedznieks vai jauks tēvocis, kuru dievina mazā Hafija? Un kā ar Stepanu saistīta zeme un tas ērzelēns? Sākotnēji primitīvais stāsts sadalās virknē neatrisināmu un apstrīdamu mīklu, līdzko to ieslēdz dažādās sistēmās un pakļauj dažādiem paskaidrojumiem. Trīskārt tiek pārstāstīti vieni un tie paši notikumi: vispirms, kā tos pārdzīvojis Hordubals, tālāk — kā tos uztvēruši policisti un, beidzot, kā novērtējusi tiesa; jo tālāk, jo stiprāk čīkst visa celtne zem pretrunu un aplamību sloga — par spīti tam, tieši tāpēc, ka nepieciešams konstatēt patiesību. Tas nenozīmē, ka patiesības nav, tikai tā ir dziļāk un grūtāk atrodama, un īstenība daudz plašāka un sarežģītāka, nekā parasti domājam. Stāsts par Hordubalu beidzas ar neizlabotu netaisnību un jautājumu bez atbildes. Kur ir īstā patiesība par Hordubalu un Polanu, kur patiesība par Manju? Un ja nu šī patiesība ir kaut kas ietilpīgāks, kas aptver visus šos skaidrojumus un turpinās ārpus tiem? Ja nu īstais Hordubals bija vājš un gudrs, Polana skaista kā muižniece un nodzīta kā veca būdeļniece, ja nu Manja bija vīrietis, kurš nogalina aiz mīlestības, un reizē cilvēks, kurš nokauj naudas dēļ? Pirmajā acu uzmetienā tas ir neizprotams un nepatīkams haoss, tāpēc rakstnieka pienākums ir pēc iespējas savest visu kārtībā.

Tāpēc mums ir «Meteors», triloģijas otrā daļa. Te arī trijos vai četros variantos izteikta cilvēka dzīve, tikai situācija ir otrāda: ļaudis visiem spēkiem cenšas uzmeklēt cilvēka nozaudēto sirdi; ir tikai ķermenis, un tam mēģina atrast atbilstošu dzīvi. Seit nav svarīgi, ciktāl atšķiras skaidrojumi, kuri bija jāizzīž no pirksta (to sauc gan par intuīciju, gan dzīvu sapni, gan fantāziju utt.), gluži otrādi, duras acīs, ka šur tur šie skaidrojumi sakrīt vai saplūst ar ticamu īstenību, taču tas vēl nav pats galvenais. Katrs minētājs ieslēdz doto faktu — cilvēka nejūtīgo ķermeni — citā dzīves sistēmā; stāsti ir dažādi atkarībā no stāstītāja; katrs ieliek tanīs pats sevi, savu pieredzi, savu profesiju, savu metodi un savas tieksmes. Pirmais stāsts ir ārstu objektīvā diagnoze, otrais — mīlestības un vainas stāsts — žēlsirdīgās māsas sievietiskā līdzcietība; trešais — gaišreģa abstraktā, intelektuālā konstrukcija, un beidzamais — rakstnieka sižetiskais apstrādājums; varēja vēl izdomāt stāstus bez gala, bet autoram jābūt tik saprātīgam, lai viņš laikā apstātos. Kopējais visiem šiem stāstiem ir tas, ka tanīs vairāk vai mazāk fantastiski atspoguļots pats stāstītājs. Cilvēks, kurš nokritis no debesīm, pēc kārtas kļūst par ārsta, mūķenes, gaišreģa un rakstnieka iztēles objektu, bet ik reizi tas ir viņš un arī tas, kurš nodarbojas ar viņa likteni. Viss, uz ko mēs raugāmies, ir gan lieta par sevi, bet reizē kaut kas no mums, kaut kas mūsējs, personisks; mūsu pasaules un cilvēku pazīšana ir reizē it kā mūsu grēksūdze. Mēs redzam priekšmetus dažādi — atkarībā no tā, kādi esam paši; priekšmeti ir labi vai ļauni, skaisti vai atbaidoši — to nosaka tas, ar kādām acīm mēs uz tiem raugāmies. Cik milzīga un sarežģīta, cik plaša ir īstenība, ja tanī ietilpst tik dažādas interpretācijas! Bet nu vairs nav haosa, ir skaidri saskatāma daudzveidība, nav vairs nenoteiktības, ir polifonisrns; tas, kas draudēja mums ar aklām pretrunām, saka tagad tikai to, ka mes dzirdam dažādas un nesalīdzināmas liecības, jo klausāmies dažādos ļaudīs.

Bet, ja visā, ko apzināmies, ir vienmēr ietverts arī mūsu «es», tad kā mēs varam aptvert Šo daudzveidību, kā tai tuvoties? Izejas nav, mums jāizpētī tas «es», ko ieguldām savā īstenības interpretācijā, tāpēc vajadzēja parādīties «Parastajai dzīvei» ar rakņāšanos cilvēka dvēselē. Un, lūk, te mēs atkal atrodam šo daudzveidību un pat tās cēloņus: cilvēks ir reālu un iedomātu personību kopums; pirmajā mirklī tas izskatās vēl sliktāks jūklis — kā cilvēka dezintegrācija —, kurš pats sevi saplēsis sīkos gabaliņos un izkaisījis visos vējos. Un tikai tagad autoram atausa gaisma: viss taču ir kārtībā, tieši tāpēc mēs varam aptvert un saprast daudzveidību, ka paši esam daudzveidība! Similia simllibus1: mēs pazīstam pasauli caur sevi un, pazīstot pasauli, atklājam paši sevi. Paldies dievam, nu viss ir atkal savā vietā; mēs esam no tā paša materiāla, no kā ir pasaules daudzveidība; šai bezgalībā un neaprēķināmībā mums ir sava vieta — un mēs varam atbildēt šīm bezgala daudzajām balsīm. Nav vairs tikai viens «es», bet esam «mēs», cilvēki, mēs varam runāt daudzās mēlēs, kuras ir mūsos. Nu varam cienīt cilvēku, jo viņš nav tāds kā mēs, un saprast viņu, jo esam viņam līdzīgi. Brālība un dažādība! Pat visparastākā dzīve ir jau bezgalīga, un neizmērojama ir jebkuras dvēseles vērtība. Polana ir skaista, lai cik kaulaina bijusi; cilvēka dzīve ir pārāk liela, lai viņam būtu tikai viena seja un to varētu uzreiz aptvert. Nu vairs nenozudīs Hordubala sirds, un no debesīm nokritušais cilvēks pārdzīvos jaunus un jaunus notikumus Nekas nebeidzas, arī triloģija ne; beigas vēršas plašumā, tādā plašumā, cik vien tālu cilvēks spēj aiztiekties.

KOMPONISTA FOLTĪNA DZĪVE UN DAIĻRADE

.

I

APGABALA TIESNESIS ŠIMEKS

jaunības draugs

Ar Bedu Foltēnu (tad viņš, protams, rakstīja uz skolas burtnīcām «Bedržihs Fol- tīns») es iepazinos, kad man bija gadu sešpadsmit. Sestajā klasē mani pārcēla uz to ģimnāziju, kur mācījās Foltēns, un gadījums, kurš tik bieži pārgroza jaunu cilvēku likteņus, nosēdināja mani ar Bedu vienā sagraizītā un čīkstošā solā.

Sestklasnieku Foltīnu es atceros joti labi, it kā būtu redzējis viņu vakar: izstīdzējis pusaudzis ar maigu ādu un bieziem, cirtainiem, zeltaini brūniem matiem, ar kuriem viņš acīmredzot saistīja ne mazumu cerību; viņam bija bāli zilas, tuvredzīgas, izvelbtas acis, garš deguns, zods krasi nošķelts; viņš nezināja, kur likt savas lielās, pastāvīgi sasvīdušās rokas; vispār viņš bija izkāmējis, mulss, ar iedragātiem nerviem, kas raksturīgi zēniem brieduma periodā. Viņam bija tāds izskats, it kā viņu būtu apvainojuši un viņš uz to atbild ar mēmu, izaicinošu nicību. Pirmajā mirklī man viņš neko sevišķi nepatika, bez tam es tūliņ nopratu, ka klasē viņš jūtas vientuļš un pats augstprātīgi vairās no saskares ar klases kolektīvu.

Es nebūt nebiju izcils skolnieks, bet drūmā niknumā cīnījos ar skolu, zinībām un skolotājiem; pamazs augumā, lempīgs un neizskatīgs — es biju pilns kaujas pārdrosmes un apņēmības neparko nepadoties. Droši vien tāpēc es pabeidzu skolu viss vienās brūcēs, bet kā uzvarētājs. Fol- tīnam klājās bēdīgāk: viņš dedzīgi alka izcelties, bet allaž

traki apmulsa; mājās viņš kala visu līdz bezprātam, bet, kad klasē viņu izsauca, viņam sāka drebēt zods —» un Fol- tīns nevarēja izrunāt ne vārda, tikai uztraukumā rija siekalas, un ādamābols viņa garajā, vārgajā kaklā krampjaini raustījās. «Sēdiet, Foltīn,» skolotājs vilka caur zobiem teju pat ar riebumu. «Būtu jūs labāk savas frizūras vietā domājis par matemātiku!» Iznīcinātais Foltīns apsēdās savā vietā, rija siekalas, un viņa ūdeņaini zilās acis pieplūda ar asarām, pie kam lūpas nepārtraukti kustējās, it kā viņš tikai tagad formulētu pareizo atbildi. Cenzdamies noslēpt teju pat pasprukušās asaras, viņš apvainots viebās un tēloja uzpūtību, likdams saprast, ka viņam augstākā mērā vienaldzīgs saņemtais vieninieks, skolotājs, matemātika un vispār skola. Audzinātāji nevarēja viņu ciest un mocīja, kur vien varēja. Man bija viņa žēl, kad viņš tā stāvēja man blakus ar trīcošu zodu un lēkājošu ādamābolu, un es pat mēģināju teikt viņam priekšā. Sākumā viņš, dievs zina kāpēc, šausmīgi apvainojās. «Met to pie malas — dzirdi?» viņš nikni čukstēja ar asarām acīs, kad latīnists ielika viņam trīs ar mīnusu. «Man ne no viena nekas nav vajadzīgs!» Tomēr drīz vien Bedržihs pierada, ka es viņam palīdzu; viņš mācījās cītīgāk nekā es, bija talantīgs, godkārs un ārkārtīgi uztvērīgs, bet viņam laikam pilnīgi trūka pārliecības par savām spējām; es jēdzīgi neko nepratu, bet man piemita vairāk neatlaidības. Drīz vien Foltīns sāka pilnīgi palaisties uz mani un pieņēma manus pakalpojumus kā pienācīgu devu; viņš nāvīgi apvainojās, ja gadījās, ka nebiju izpildījis viņa mājas darbus, pie tam izskats viņam bija tik augstprātīgs un reizē nelaimīgs, ka es teju pat jau viņu gribēju nolūgties. Tā es kalpoju viņam joprojām.

Cik man zināms, viņš bija cēlies no trūcīgas ģimenes tāpat kā es, viņa tēvs strādāja kancelejā vai tamlīdzīgā iestādē. Viņš dzīvoja pie krustmātes, vecavas no izbijušajiem vietējiem labdzimtajiem; no kā viņa pārtika, dievs vien zina, liekas, izīrēja istabu, bet, kā var pārtikt, izdodot istabu vienam nabaga studentam, to gan nesaprotu. Man šī krustmāte atgādināja kodi, kura pārtiek no vecām vilnas pelerīnēm un kažokiem. Savu Bedržiciņu, kā viņa to dēvēja, vecene dievināja un lutināja, cik vien tādā nabadzībā iespējams. Bedržiciņu vajā, viņa sūdzējās, jo viņš daudz talantīgāks par citiem, bet kādreiz viņš parādīs, cik viņš ir spējīgs, un visiem būs kauns. «Man vienalga, ko par mani domā, krustmāt,» Friceks [71] atbildēja slimīgā iedomībā, sapurinādams savas kuplās krēpes. «Nebijis tētiņa, es sen būtu aizbēdzis no šīs stulbās skolas.,. Es zinu, ko darītu, visi paliktu kā apstulbuši!»

Es apmeklēju viņus, lai kopā ar Friceku gatavotu stundas. Viņi dzīvoja maziņā istabiņā ar virtuvīti, pusi istabas aizņēma patīkami tirkšķošs pianīno — atmiņa no tiem laikiem, kad krustmāte, visa vienās cirtās (to rādīja veca fotogrāfija), mācījās spēlēt «Jaunavas lūgsnu» un «Vakara zvaniņus». Pamazām, kā parasts puikām pārejas vecumā, mēs kļuvām tuvi. Bijām dīvains pāris: viņš garš, ar maigu meitenes ādu, zilām acīm, zeltainām jēra sprogām, es — maza auguma, melnūksnējs, ar matu šķipsnām, kas spurojas uz visām pusēm; vārdu sakot, skolā ļoti amizējās par mūsu sadraudzību. Reiz mēs sēdējām Friceka dzīvoklī, pļāpādami par šo un to; krēsloja, plītī beidza kvēlot uguns, man taisni vai plīsa sirds aiz pēkšņi uzplūdušu bezvārda jūtu pārpilnības; Friceks klusēdams glāstīja matus ar bāliem, gariem pirkstiem. «Pagaidi mirklīti,» viņš noslēpumaini nočukstēja un nozuda virtuvē. Pēc brītiņa viņš atgriezās, ietērpies kaut kādā mēļā zīda svārciņā, un soļoja kā mēnessērdzīgais, it kā lidodams. Klusēdams viņš pacēla pianīno vāku, atsēdās uz soliņa un sāka improvizēt. Es zināju, ka viņš mācās spēlēt, bet improvizācija man bija kas jauns. Friceks spēlēja, pāriedams no vienas melodijas uz otru, atmetis galvu un aizvēris acis, tad pēkšņi pieliecās pie pašas klaviatūras it kā pārlūzis un tagad tikko dzirdami skāra taustiņus. Melodija pieņēmās spēkā, un reizē ar to izslējās arī viņš, it kā arī viņu paceltu un vilktu uz priekšu šis forte, pēc tam viņš pēkšņi gavilējoši, ar spēku uzsita pa taustiņiem un atmetās atpakaļ; viņš tā arī palika, kad mūzika jau beidza skanēt, ar bālām, it kā citai pasaulei pievērstām acīm, smagi, saraustīti elpodams.

Man nav jēgas par mūziku; leijerkaste var mani savaldzināt tāpat kā sfēru mūzika, bet, kas no abām labāka, par to neņemos spriest. Foltīna muzikālā ekstāze mani gandrīz nobiedēja, man bija tāds kā kauns, un tanī pašā laikā —• tas aizrāva. «Lieliski,» es atzinīgi noteicu, un

Friceks atjēdzās it kā no miega, pārvilka ar roku pār pieri un piecēlās.

Piedod, — viņš atvainojās, — kad tas man uznāk, es gluži vienkārši nevaru… Tas ir stiprāks par mani.

Bet kāpēc tu uzvilki mēļus svārkus? — es nobur- kšēju.

Friceks paraustīja plecus.

Es vienmēr tanīs spēlēju. Citādi es nevaru radīt — saproti?

Es itin neko nesapratu, bet tomēr nebiju pārliecināts, ka tas nav kaut kādā veidā saistīts ar mūziku. Foltīns pienāca pie manis un sniedza man roku.

Paklau, Šimek, nevienam ne vārdal Tas būs mūsu noslēpums.

Kas par «tas»? — es neizpratnē pārvaicāju.

Ka es esmu mākslinieks, — Foltīns čukstēja. — Tu jau zini, puikas sāks smieties un skolotāji noskaitīsies uz mani vēl vairāk. Viņi jau tā redz, ka par mācībām man nospļauties. Tu nevari iedomāties, cik tas ir pazemojoši, ka man jāiekaļ viņu vārdi un piemēri! Es sēžu klasē, bet pats dzirdu mūziku, mūziku…

Vai tu sen jau saprati, ka esi mākslinieks?

Sen. Pirms diviem gadiem es nokļuvu koncertā. Tas bija satricinoši! Pianists spēlēja tā, ka viņa mati krita uz taustiņiem… Un tad es sapratu. Pag, — viņš noslēpumaini izdvesa, — patausti šeit, deniņos! Vai jūti?

Ko? — es brīnījos. Sataustīju tikai viņa matus — biezus un sprogainus kā pūdeļa vilna.

Man ir izliekti deniņi. Tas nozīmē izcilu muzikālu talantu. Tā ir vispār zināma patiesība, — viņš nevērīgi piezīmēja. — Tāpat kā garie pirksti. Es varu gluži vienkārši aptvert desmit taustiņus. Nedomā, es gribu būt pārliecināts, ka varu pateikt jaunu vārdu mākslā. Un es to jūtu, Šimek, es zinu to droši…

Atceros visu it kā šodien. Krustmātes istabā satumsa, tikai palaikam tumsu apstaroja uzliesmojums, kad kvēloša oglīte izkrita caur režģiem. Mēs sēdējām, saķērušies rokās, divi nabaga satricināti puikas; viņa roka bija pretīgi salta un valga, bet tobrīd es cieši spiedu to, mīlestības un sajūsmas pārpilns.

Fricek, — es čukstēju, — Fricek …

Sauc mani par Bedu, — maigi pārlaboja Foltīns, — tikai nevis skolā, bet starp mums — labi? Tas ir mans mākslinieka vārds: Beda Foltēns. To neviens nedrīkst zināt. Beda Foltēns, — viņš ar baudu atkārtoja. — Bet kādu pseidonīmu tu ņemtu sev?

Simons, — es bez vilcināšanās atbildēju. — Beda, vai tu dzejoļus neraksti?

Dzejoļus? — viņš nedroši novilka. — Bet kāpēc.,. Vai tu raksti?

Rakstu. — Jā, tā es atklāju to, kas jau sen kā smags slogs gulēja man uz sirds. Nedomā, Fricek, ka tev vien var būt liels noslēpums! — Pagaidām tikai dažas burtnīcas, — es kautri piebildu.

Friceks aplika man roku ap kaklu.

Tātad tu esi dzejnieks! Man tas nenāca ne prātā. Simon, tu man tos parādīsi?

Gan jau kādreiz, —■ es samulsis nomurmināju. — Bet kāpēc tu neraksti?

Friceks ieurba skatienu tumsā.

Es? Zini, cik dīvaini, ka dažreiz es domāju dzejā; sāku pēkšņi kaut ko murmināt klusībā, un, izrādās, panti. Tos pat pierakstīt nevar — nevar paspēt, tie skan un plūst paši no sevis.

Mani tas mazliet aizskāra, ka viņam viss tik viegli iznāk, es spiedu no sevis dzejoļus spiešus, teju pat liedams asiņainus sviedrus, grauzdams spalvaskātu un nikni svītrodams uzrakstīto, redzams, tāpēc, ka biju stūrgalvīgs, īgns proletāriešu puika, laikam man trūka īstas dieva svētības. Agrāk es daudz nedomāju par saviem pantiem, bet tobrīd mani tieši nomāca apziņa, ka varbūt man nav talanta un es kaļu tukšas rīmes. Tagad es, zināms, saprotu, ka tā bija augšanas slimība, — tagadējā jaunatne izārstējas no tās, pievēršoties sportam un kļūstot par ciniķiem, nu, bet manas jaunības laikā sports nebija tik populārs un mūsu pārvērtības noslēpums noritēja drīzāk gara un morāles jomā; gandrīz puse klases slepeni sacerēja dzejoļus. Drīz vien es, tāpat kā citi, atmetu šo nodarbošanos, vēlāk, tiesa, es šo to devu iespiest, bet to neviens vairs neatceras un es tāpat. Var jau iedomāties, cik neskanīgi un negatavi ir sestklasnieka dzejoļi.

Paklau, piemēram, tāds dzejolis, — tumsā atskanēja Friceka balss, — «Tu kaila stāvēji sudraba papeļu korī…».

Pat tumsā es nosarku.

Tu … redzēji?

Redzēju.

- Kur?

To es tev neteikšu. Viņu sauca… Manueia. — Viņš pārvilka ar roku pār matiem. — Tev nav ne jausmas, Simon, cik daudz es jau esmu pārdzīvojis! Māksliniekam jāpārdzīvo briesmīgi daudz. Esmu pazinis tik daudz sieviešu …

Seit? — es neuzticīgi izgrūdu. Man tas šķita dī- vaini — es taču zināju, cik bikls un samulsis ir Friceks sabiedrībā.

Nē, mājās pie mums. Mums ir grāfu pils. Tu zini, mans tēvs ir grāfa pārvaldnieks. Kādu vakaru grāfiene bija dzirdējusi, ka es spēlēju prelīdes uz klavierēm… kopš tā laika mani sāka aicināt uz pili. Un tās papeles parkā — saproti?… Man ir sava dārza vārtiņu atslēga… Kas tad šeit! Seit es ne ar vienu pat nerunātu! Te nav mūsu aprindas. Tur pilī ir klavesīns, kam divi simti gadu, es to spēlēju; sarkanajā salonā aizdedzina sveces sudraba svečturos… Grāfiene ir lieliska muzikante; dažkārt aptver manu galvu… — Friceks aizgrābtībā novaidējās.

Vai viņa skaista? — Tā tumsā un atstatumā man tas viss likās iespējams.

Jā, tāds nobriedis skaistums, —i Foltīns atbildēja pazinēja tonī. — Saproti, es… mācu spēlēt viņas meitai. Viņa ir augusi spāniešu klosterī…

Viņu sauc Manuelu?

… Nē. Viņu sauc Izabella Marija Doloresa. Bet viņa vēl bērns, viņai sešpadsmit, — viņš piebilda vīrieša piekāpībā. — Tiesa, liekas, viņa manī iemīlējusies, bet, zini, es… — Viņš paraustīja plecus. — Grāfs man tā uzticas. Vispār tas viss ir ļoti sarežģīti. Es tikai reizi esmu viņu noskūpstījis, tu nevari iedomāties, kas tā par uguni… Ko tur! Mākslinieks taču nav saistīts ne ar kādiem noteikumiem, vai ne? Māksliniekam neierobežotas tiesības uz dzīvi, viņš taču rada tikai uz paša pārdzīvojumu pamata… Tas ir grandiozi — būt māksliniekam, ko? Simon, apsoli, ka nevienam neko neteiksi… par grāfieni un vispār… Dod godavārdul

Godavārds!

Viņa roka, vēl valgāka un aukstāka nekā parasti, drebēja, izpaužot uzbudinājumu.

Un, ja gribi zināt… ja gribi zināt, grāfiene man jau dāvinājusi savu mīlestību. Tu esi dzejnieks, Simon, tu sapratīsi… Tu arī spļauj uz aizspriedumiem, jā? Ja tu redzētu, cik skaista īr Izabella! Tu nezini manu otro dzīvi, Šimek, tu pazīsti mani tikai no skolas, bet, taisnību sakot, es… es dzīvoju kā mākslinieks — saproti? Neprātīgi… neapvaldāmi… ar katru nervu… — Pie tam viņš krampjaini žņaudzīja savas prāvās zēna plaukstas, it kā kamptu ar tām kaut ko. Es biju apjucis; man gribējās ticēt visam, kas pasaulē ir romantisks, bet mani nepameta mokoša nojauta par kaut ko nedabisku un nereālu; man bija liels kauns par to, ka man acīmredzot trūkst fantāzijas un draudzīgas uzticēšanās.

•— Stāsti tālāk, — es nīgri noburkšēju.

Zini, — stostīdamies kā drudzī, runāja Friceks, — vislabāk varu radīt, kad esmu pārdzīvojis kaut ko diženu, lielu mīlestību… vai lielu grēku. Tā arī ir daļa no mākslas — tev tas taču zināms, jā? Kādreiz tu man pastāstīsi, ko esi pārdzīvojis… kā dzejnieks. Bet mūzika ir vēl lielāka par poēziju, mūzika ir kaut kas nenotverams mūsu dvēselēs — saproti? Zini, Simon, man ir dionīsisks raksturs. Es esmu… pag, — viņš pēkšņi noteica pavisam citā balsī, «—- krustmāte nāk.

Vecava atvēra durvis un ienāca ar degošu sveci.

Zēni, kāpēc jūs sēdat tumsā?

Mēs tikai atkārtojām vēsturi, — Friceks nošļupstēja, tuvredzīgi mirkšķinādams acis spilgtajā gaismā. Ar savu garo, balto kaklu un krasi nošķelto zodu viņš man pēkšņi atgādināja aizvainotu zosi.

Tā bija draudzība uz dzīvību un uz nāvi; pirmā draudzība — tas ir kaut kas gandrīz tikpat dižens un skaists kā pirmā mīlestība. Mūsu lomas bija stingri noteiktas: Foltīnam bija dionīsisks raksturs, pilns dziņu un kaislību, dumpīga, mākslinieciska un apburta dvēsele; viņš uzaudzēja sev tādas krēpes kā papuasam un staigājot nesa cepuri rokā, lai vējš plivina viņa dievišķīgo sasuku. Man par vislielāko apmierinājumu tika izraudzīts Hefesta raksturs: es biju melns, izpuris strupiķis, es kalu savus pantus pie ēzes, būdams zemei piekļauts, lietišķs, rupjš un skeptisks spēks; es pat centos klibot kā Hefests. Kā dievi mēs klaiņojām pa mūsu pilsētiņu un tās apkārtni, bezgala nicinādami visādus feokus un beotiešus, vakarīgajos bulvāros sastapām biklas nimfas un kaislīgas menādas un dažreiz klusiņām piezagāmies pie apšaubāmas reputācijas vietējās iestādes, lai ar stipri pukstošu sirdi iemestu kaut acis Veneras alas sarkanajā mirdzumā, Ko nozīmēja salīdzinājumā ar šādu antīku aizrautību kaut kāds vieninieks grieķu vai latiņu valodāl Skolā pie tāfeles Dionīss izmisīgi peldēja, viņa ādamābols lēkāja un zods drebēja, bet drūmais Hefests drudžaini tvarstīja zem sola zinību drumstalas no mācību grāmatām un špikeriem. Beidzot Dionīss mēmi izgāzās kaut kādos nepareizos locījumos un atsēdās ar asarām acīs, pūlēdamies saglabāt cieņu, bet Hefests zem sola spēcīgi un uzticīgi spieda viņa nosvīdušo roku. Arī dievi dažkārt saņem skaudīgā likteņa triecienus. Bet sestās klases misera plebs1 ļaunprātīgi parazitēja uz mūsu kaujām ar harpijām skolotājiem; tomēr ko citu dievi varēja gaidīt no mazdūšīgajiem mirmidoniem? Taču reiz Dionīss varonīgi sacēlās pret trulo pasauli, kas viņu nesaprata un mocīja; tas gadījās, kad pie Bēdas apstājās mūsu plikpauris valodnieks un pārmetoši sacīja:

Foltīn, Foltīn, nu, kad jūs beidzot apcirpsieties, lai izvēdinātos tas, kas atrodas jums galvā smadzeņu vietā?

Tad Friceks nosarka, uzlēca kājās un, acīm dzirkstot, uzsita ar dūri pa solu.

Pan skolotāj, — viņš izsaucās histēriski drebošā balsī, — mēs esam skolā, nevis frizētavā. Gar maniem matiem jums nav daļas, un es aizliedzu jums tos aiztikt!

Par šo izlēcienu Friceks saņēma no direktora piezīmi par bezkaunību un uz kādu laiku kļuva par ģimnāzijas vecāko klašu varoni. Tomēr viņš nosargāja savas tiesības uz mākslinieka krēpēm un iegādājās arī māksliniecisku kaklasaiti — tauriņu; skolotāji lika viņu mierā, lai gan viņš dažreiz stundās sukāja ar ķemmi savu dievināto frizūru.

Pēc kāda laika mēs ar Friceku izšķīrāmies — tas īstenībā notika manu dzejoļu dēļ. Viņš tik ilgi mācās man virsū, ka es beidzot ar lielu nepatiku un šaubām atnesu viņam savas saburzītās un biezi pierakstītās burtnīcas; man jau toreiz nepatika izcelties. Man negribējās prasīt, ko viņš domā par maniem pantiem, bet viņš pats klusēja. Tikai pēc vairākiem mēnešiem es starp citu ieminējos, ka viņam būtu laiks atdot atpakaļ manus dzejoļus.

Friceks izbrīnījās.

Kādus dzejo|us?

Burtnīcas, ko es tev iedevu.

Ak, tās, — Foltīns atcerējās un apvainojās. — Es tās tev rīt atnesīšu, ja tu man netici, — viņš pārmetoši nošļupstēja un piepūtās. Mēs gājām klusēdami, Friceks tikai sašutis spurca un kratīja galvu kā cilvēks, kuru dziļi aizvainojusi neizpratne un melna nepateicība. Pēkšņi viņš apstājās un pastiepa man savu salto roku. — Visu labu, es aizeju!

—• Bet ko es tev esmu nodarījis?

Neko, — viņš atbildēja, rīdams asaras. — Es… es gribēju komponēt dažus tavus dzejoļus, bet tu… it kā es būtu gribējis tos nozagt!

Tu taču man par to neko neteici!

—. Gribēju sagādāt tev pārsteigumu. Viens man gandrīz jau gatavs… tas, kas sākas; «Es atkal esmu viens zem drūmās debess …»

Es saspiedu viņa gļēvo roku.

Nedusmojies, Fricek, es taču to nezināju! Man tāds prieks, ka tie tev kaut mazliet patikuši. Bet tu man vispār neko neteici…

Esmu tik pilns ar tiem, man tie visu laiku-skan ausīs, bet tu… Mākslinieks tā nebūtu rīkojies! — viņš izsaucās ar asarām balsi. — Tā ir tāda zemiska neuzticība! Nebaidies, es atdošu tavas burtnīcas! Man neviens nav vajadzīgs! Iztikšu arī viens pats! — Ne aiz šī, ne aiz tā viņš pēkšņi krasi apsviedās un devās uz pretējo pusi. Es panācu viņu un kādu stundu centos pārliecināt, ka neko sliktu neesmu domājis un ka viņš var turēt manas burtnīcas pie sevis, cik ilgi vien grib. — Tev nevajadzēja tā runāt, Šimek, — viņš aizvainots daudzināja, — tu taču zini, ka man ir bohēmisks raksturs… kā es varu atcerēties, kas katram jāatdod! Tā vienmēr gadās, kad saietas ar ļaudīm … kas nāk no citām aprindām.

īsi sakot, mūsu draudzība izputēja, Friceks ar mani gandrīz nemaz nerunāja… Ritēja pusgada pārbaudījumi, Fricekam gadījās tikai vieninieki; es veltīgi teicu viņam priekšā, viņš drūmi noraidīja manu palīdzību un apsēdās, ar grūtībām rīdams siekalas, ar traģiski pārmetošu izteiksmi sejā, viņa acis bija pilnas asaru, bet deguns kā dzīvs pārmetums — uz tā bija skaidri rakstīts, ka pie visa esmu vainīgs es. Septītās klases pusgada pārbaudījumos viņš izkrita trijos priekšmetos; ieraudzījis savu liecību, viņš nobālēja, viņa zods sāka drebēt, bet viņš novērsās, kad es gribēju viņu nomierināt, sacīdams, lai nebēdājas pārāk daudz. Tā ir tava vaina, it kā teica viņa mugura, drebot aiz apspiestām elsām. Man bija viņa bezgala žēl… Un pašam sevis tāpat.

Drīz vien Friceks noslēdza jaunu lielu draudzību. Šoreiz tas bija mūsu klases korifejs — pirmais skolnieks un visu skolotāju mīlulis: maigs, bāls un trausls zēns, glīts kā meitene, akurāts un pieklājīgs… Klasē viņu uzskatīja par lēnuli un izturējās pret viņu ar vieglu nevērību un aizdomām, jo viņam veicās skolā. Kā šie abi sadraudzējās un ko viņi atrada viens otrā, nezinu; mana greizsirdība bija izmisīga un neganta — droši vien tāpēc, ka sirds dziļumos pats biju sapņojis iekarot mūsu priekšzīmīgā klases Adonīsa labvēlību. Es jutos bezgala nelaimīgs un pamests, redzot viņus abus kopā. Reiz es tīšuprāt rupji saucu Fricekam nopakaļ: «Varbūt tu tomēr atdosi manas burtnīcas?» Friceks neatbildēja, tikai ar plecu paraustīšanu izteica man savu nicināšanu. Otrā dienā viņš stundā pēkšņi briesmīgi nobālēja un piecēlās grīļodamies, it kā viņam būtu kļuvis nelabi.

.Kas jums kaiš, Foltīn? — prasīja skolotājs.

Piedodiet, pan skolotāj, — izdvesa Friceks, — es te nevaru sēdēt. No Simeka smird.

Es nosarku, it kā viņš būtu iesitis man pa seju.

Nav tiesa, — es aizstāvējos, nespēdams atjēgties aiz kauna un apvainojuma. — Lai saka pārējie…

Smird pēc netīrumiem, — stingri apgalvoja Friceks.

Skolotājs savilka pieri.

Tad pārsēdieties kur citur un netraucējiet stundu!

Foltīns paņēma savas mācību grāmatas un ar klusu, gavilējošu smīnu, uz pirkstgaliem, it kā traukdamies uz kādu augstieni, aizgāja uz sava elka solu. Kopš tā laika es ar

viņu nerunāju. Burtnīcas viņš man tā arī neatdeva.

* * *

Nezinu, iespējams, ka manas atmiņas par Bedržihu Fol- tīnu ietekmējis šis pēdējais notikums, kurš mani toreiz dziļi aizskāra un pazemoja. Tagad, būdams tiesnesis, es pielaidīgāk spriežu par cilvēku rīcību un, galvenais, neuztveru jaunības melus un nodevību traģiski; esmu paradis uzskatīt to par stāvokli, kas tuvs minimālai kriminālatbildībai. Toreiz es, protams, biju neizsakāmi satriekts, gribēju mesties upē vai bēgt projām no pilsētas… Tagad es teiktu, ka Foltīns droši vien gribēja tikt tuvāk mūsu pirmajam skolniekam, lai tas palīdzētu viņam pamatīgāk un drošāk nekā tāds viduvējs klases biedrs, kāds toreiz biju es. Un patiešām Friceka sekmes kopš tā laika uzlabojās. Iespējams, ka tur bija arī kaut kas vairāk — kopīgas kaislības vai draudzība-mīlestība, kā gadās šinī vecumā. Atceros, ka abus zēnus reiz izsauca pie direktora ad audiendum verbum\ notika slepena izmeklēšana, bet, par ko bija runa, mēs klasē tā arī nedabūjām zināt.

Nevaru apgalvot, ka aiz šīs jaunības pieredzes labi izpratu Bedržiha Foltīna raksturu; dzīve un profesija iemācījušas man zināmu piesardzību, spriežot par cilvēka dvēseli. Šodien es tā izsacītu savus uzskatus par Foltīnu: ārkārtīgi jūtīgs, godkārīgs un mazliet izlutināts zēns ar mākslinieciskām tieksmēm un, iespējams, ar patiesu muzikālu talantu — par to nevaru spriest; pašmīlība, kas attīstījusies līdz diženuma mānijai, slimīgi izjusta sociālā un fiziskā nepilnvērtība, neticība sev, manāma slieksme uz meliem un lielību, kas, starp citu, bieži sastopama zināmā vecumā. Normālos apstākļos viņš kļūtu par ne pārāk darbīgu, tomēr arī ne viduvēju cilvēku. Acīm redzama tieksme uz hedonismu, astēnisks un sentimentāls tips. Tas ir viss, ko varu teikt par viņu ar pilnu pārliecību.

II PANE JITKA HUDCOVA ARIELS

Es iepazinos ar panu Bedu Foltīnu, kad viņš mācījās ģimnāzijas septītajā klasē. Mēs, meitenes, par viņu sen interesējāmies, provincē citādi nevar būt, — bet mēs jūsmojām par viņu iztālēm un savā starpā dēvējām viņu par «skaistuli septītklasnieku»; stāstīja, ka viņš meitenes nicinot un tā tālāk. Tas, protams, tikai iekveldēja mūsu

1 Vārdiskai ietekmēšanai (lai.).

ziņkāri. Viņam bija skaisti, viļņaini mati, dzidras, :ilas acis, stalts, bet trausls augums; viņš staigaja, iegrimis sapņos, vērdamies kaut kur tālumā, ar cepuri rokā, un viņa gaišās krēpes plīvoja vējā. Mum% liceja audzēknēm, viņš ārkārtīgi patika, tieši tādus mēs bij&m iztēlojušās dzejniekus. Mūsu jaunībā un tanīs laikos tas kaut ko nozīmēja; tagad es no savas meitas redzu, ka mūsdienu meitenēm pavisam citi — ne tik juceklīgi un vientiesīgi priekšstati par dzīvi. Iespējams, ka tas ir progress, bet es laikam tur neko nesaprotu.

Mēs iepazināmies deju kursos; es biju pirmā, kuru pans Foltīns uzlūdza uz deju. Vēl šodien redzu, kā viņš palocījās neveikls un samulsis un nomurmināja savu vārdu. Manuprāt, es arī biju galīgi apmulsusi, bet ceru, ka tas nebija tik manāms. Pie reizes jāsaka, viņš bija slikts dejotājs, paspēris dažus soļus, sarauca pieri un noburkšēja, ka neciešot dejas un nevarot izturēt, kad bungojot pa klavierēm, un pēkšņi uzprasīja: «Mademoiselle, vai jūs mīlat mūziku?» Tolaik es mocījos ar Fibiha-Malata «Klavieru skolu» un nīdu mūziku no visas sirds, tomēr nevilcinādamās apgalvoju, ka dievinu mūziku vairāk par visu pasaulē. Tagad es brīnos, kāpēc jaunatnei tā patīk melst. «Tad mēs lieliski sapratīsimies!» — pans Foltīns sajūsmā staroja un uzkāpa man uz kājas. Tobrīd viņš man šausmīgi nepatika — varbūt tāpēc, ka biju samelojusies: viņa deguns man šķita pārāk garš, zods pārāk mazs, rokas pārāk lielas, vārdu sakot, viss viņā bija nepievilcīgs. Ar tādu stipru nepatiku sākās mana pirmā mīla; tiesa, pirms lain es biju vismaz divas reizes traki iemīlējusies, bet ar to nav ko rēķināties. Un patiešām pirmā mīlestība — tā nav tikai aizraušanās, tā ir apziņa, ka izvēlētais ir atrasts.

Viņš pavadīja mani mājup pēc deju stundām, un dažreiz vakaros mēs gājām pastaigāties; šīs pastaigas bija sevišķi pievilcīgas, jo mājās vajadzēja melot, ka pastaigājos ar kādu Maņu vai Elišku. Tagad viss citādi — un mana meita jautāta mierīgi atbild, ka iet staigāt ar zēnu. Kad viņš, tāds solīds, mazliet palēkdamies ejot, soļoja man blakus un runāja dūcošā balsī, es vai miru aiz laimes. Draudzenēm es lielījos, ka, sak, esmu noķērusi «skaistuli septītklasnieku». Tiesa, ap Maņu lakstojās as- totklasnieks, bet tam nebija tik garu matu, un tas vispār nebija tik interesants; Eliška reiz parādījās pat ar formā tērptu kadetu, bet tas bija tikai viņas brālēns. Biju bezgala lepna, ka Beda ir mākslinieks; viņš atzinās, ka esot dzejnieks un viņam ar sevi grūti jācīnās, lai izšķirtos, kam veltīt sevi — dzejai vai mūzikai.

Jūs nevarat iedomāties, Jitka, — viņš runāja, strauji atmezdams atpakaļ matus, — man ir ārkārtīgi grūti izšķirties. Kam jūs dotu priekšroku?

Man bija visviens; sirds dziļumos es dzejā un mūzikā redzēju tikai priekšmetus, kuri mums, meitenēm, noteikti jāmācās, jo tas pieder pie izglītības, bet varbūt tieši tāpēc tiklab viens, kā otrs man šausmīgi imponēja.

Paklau, Beda, — es iebildu dziļā nopietnībā, uz kādu spējīgs cilvēks tikai sešpadsmit gadu vecumā, — kāpēc jums no kaut kā jāatsakās? Piemēram… piemēram, jūs varētu pats sacerēt operas un tām libretus… kā Rihards Vāgners, vai ne? (Es toreiz ne mazums lepojos ar to, ka par Vāgneru man tas zināms.)

Beda pietvīka priekā un pirmo reizi mūžā paņēma mani zem rokas — iespējams, ka viņš to iedrīkstējās tāpēc, ka mēs atradāmies alejas viņā galā, tālāk nekā citreiz, un jutāmies kā citā pasaulē.

Jitka, — viņš aizkustināts un aizgrābts murmināja, — neviena sieviete visā pasaulē līdz šim nav izpratusi mani tā kā jūs.

Un tad it kā pats no sevis gadījās, ka viņš saņēma mani aiz elkoņiem un mēģināja noskūpstīt, bet uztraukumā skūpsts ķēra kaut kur degunu. Bet tie bija nieki; es vai prātu zaudēju aiz lepnuma gan tāpēc, ka sapratu tādu garu kā Beda, gan tāpēc, ka mani noskūpstījuši pirmo reizi mūžā. Vai tā bija pēkšņa brieduma apziņa vai gaviles — grūti noteikt. Tad atcerējos viņa vārdus, ka neviena sieviete līdz šim nav izpratusi viņu tā. Sāku tēlot greizsirdību, kuru, patiesību sakot, neizjutu. Izrāvu savu roku un stūrgalvīgi sāku klusēdama iet pa alejas otru pusi; klusēšanai vajadzēja likties mīklainai.

Beda bija pārsteigts un taisni satriekts…

Jitka, — viņš prasīja drebošā balsī, — kas jums kait?

Es nepielūdzama skatījos taisni uz priekšu, cerēdama, ka krēslā izskatos traģiski bāla.

Beda, — es klusu jautāju, — tātad jūs jau mīlējusi cita sieviete?

Līdzko to izteicu, tā vai zemē iegrimu aiz kauna, vaigi man sāka svilt. Ak dievs, kā es varēju izteikt tādas muļķības! Tas taču skanēja kā atzīšanās mīlestībā, bet man… tā negribējās… atzīties, kamēr viņš pats nesāks… lūgt man to. Pirmo reizi mūžā es nosaucu sevi par sievieti; diezin kādās dvēseles dzīlēs es izjutu to kā kaut ko dīvainu un aizraujošu.

Beda, šķiet, nemanīja manu apjukumu, viņš nokāra galvu un pārlaida roku pār matiem.

Jā, — viņš dobji izteica, — ir mīlējusi*

Kā viņu sauca?

•— … Simonka, — viņš pavilcinājies nomurmināja.

«Vai tad ir tāds vārds — Simonka?» es klusībā nodomāju, bet. vārds man likās skaists, skaistāks par Jitku.

Jūs viņu mīlējāt… ļoti?

Sauciet to par… kaislību, — viņš atbildēja, atmezdams ar roku. — Jitka, jūs vēl esat bērns… jūs to nevarat saprast.

Es neesmu bērns, — es aizvainota izgrūdu un mēģināju attēlot greizsirdību pret to, ko sauc par kaislību. Domāju, ka man tas neizdevās, lai gan es visiem spēkiem raucu pieri.

Vai jūs varat man to piedot? — Beda pazemīgi nomurmināja.

Es klusēdama saspiedu viņa roku. Muļķīti, tas taču lieliski, ka tu esi jau tik pieaudzis! Zinātu to mūsu meitenes — viņas būtu satriektas! Vai tas tiesa, Jitka? Kāda bija tā Simonka? Viņai bija divdesmit gadu, es viņām atbildētu, un viņa bija skaista kā Toričelli madonna. Ne, Boličelli; Toričelli — tās ir kaut kādas caurules. Tāds mīklains, bāls skaistums. Tolaik bija modē mīklainība, slimīgums un tā tālāk; mūsdienu meitenes ir citādas — spēcīgas un prozaiskas kā tupeņi sakņu dārzā, un man kā mātei tas pilnīgi pa prātam.

Kopš tā vērā liekamā vakara sākās mūsu lielā, bezgalīgā mīla; mēs pastaigājāmies pa aleju gar upmalu, un mūsu sirdis, kā mēdz teikt, saplūda, it īpaši, krēslai pieaugot. Pēc tam man vajadzēja skriet pa kaklu pa galvu, lai tiktu laikā mājās, un melot, kur tik ilgi esmu blandījusies, — tas bija tik aizraujoši! Es biju iemīlējusies Bedā līdz ausīm, bet interesanti, ka man bija nepatīkami, kad viņš mēģināja satvert manu roku vai paņemt mani zern rokas, vai beigās paslepus noskūpstīt. Man šķita, ka vi* ņam aukstas un pārāk lielas rokas, un, kad viņam ugunīgi liesmoja seja un uztraukumā drebēja zods, es jutos muļķīgi un mocījos. Ak dieviņ, es šausminājos, apspiezdama irgošanos, jeb vai tā bija mokoša un nervoza līdzjūtība pret viņu, to lāgā nezinu. Dievs tēvs, nupat viņš mani atkal noskūpstīs — un kas viņam tur par labumu? Tikai krietni vēlāk es sapratu, kas cilvēkiem tiek no tā, bet toreiz es vērsu seju uz otru pusi, cik vien varēju. Beidzot Beda neveikli ieknāba man ar auksto degunu kaut kur ausī, un man gribējās ātrāk noslaucīt seju, kad tas bija aiz muguras.

Jūs esat tik salta, — Beda pārmetoši šļupstēja, un es dažkārt šausmīgi kaunējos, ka esrnu tik salta, — Simonka, protams, tāda nebija, bet reizē saskatīju tanī dievs zina kādu neparastu romantisku īpašību, kuru centos iespējami izdevīgi izcelt — sevišķi meiteņu priekšā. Vēl ilgi pēc tam es ticēju, ka man salts un nepieejams raksturs. Dievs zina kāpēc jaunībā mēs tā noņemamies ar savām personiskajām īpašībām, it sevišķi tām, kuras paši sev piedēvējam?

Un tomēr tā bija liela mīlestība. Es biju laimīga un lepna, ka man jau ir savs zēns, ka viņš veselu galvas tiesu lielāks par mani, ka viņš ir mākslinieks un dzejnieks, ka viņam tik skaisti mati un ka viņš runā ar mani tik nopietni un literāri. Es ļoti laimīga soļoju viņam blakus, kad viņš runāja par mūziku, par saviem plāniem un par sevi. Viņam patika dalīties domās par to, ko viņš sauca par mākslinieka likteni; viņu laikam bezgala nomāca apkārtne un skolas nodarbības, kuras, kā viņš izteicās, žņaudzot viņa mākslinieka brīvību un daiļradi. Šinī ziņā es domāju, ka pilnīgi piekrītu viņa uzskatiem, vismaz apkārtnes un skolas neizpratnē; man arī būtu daudz patīkamāk skraidīt kopā ar viņu pa ziedošām pļavām un būt brīvai kā putnam, un nebaidīties no māmiņas un pārbaudījumiem.

Jūs mani tā saprotat, Jitka! — Beda aizgrābts dvesa.

Par sevi es nevarēju izstāstīt neko sevišķu, tāpēc, elpu

aizturējusi, klausījos, kā viņš runā par savām dvēseles cīņām un daiļrades mokām.

Jūs mani tā iedvesmojat! — viņš dažbrīd atzinās, un es biju neizsakāmi laimīga. Palaikam Beda ar miglainiem mājieniem lika saprast, ka, pirms sastapis mani, viņš dzīvojis baigi un izvirtīgi.

Es esmu neparasti kaislīgs cilvēks, Jitka, — viņš murmināja, žņaudzīdams dūres. Visi mākslinieki ir baismīgi jūtīgi un juteklīgi.

Es toreiz domāju, ka kaislība — tas ir, kad cilvēkam pēkšņi ausis pietvīkst un rokas dreb, citādi Beda ar savām jēra sprogām un neprasmīgajām ķepām man drīzāk atgādināja ķerubu. Nezinu, no kurienes tas meitenēs rodas, tikai manā mīlestībā pret viņu bija kaut kas mātišķs: prasība nomierināt un uzmundrināt viņu un jūsmot par viņa ģenialitāti, lai sagādātu viņam prieku. Draudzenēm es, protams, lielījos, ka Beda ir kaislīgs, ka manis dēj pametis izvirtīgo dzīvi un tāpēc neprātīgi cieš, — ko gan skuķes nesarunā savā starpā! Es lasīju viņām dzejojus, kurus viņš bija man veltījis. Viens dzejolis gluži nesen patrāpījās man rokās, tas sākās: «Es atkal esmu viens zem drūmās debess.» Mans vīrs sacīja, ka tanī kaut kas esot, bet meita sāka smieties: kā tad, tur simulētas vispasaules sāpes! Šķiet, ka es šo dzejoli sadedzināju; laikam kaunējos par to, ka šī kritika kaut kā sāpīgi atsaucās sirdī.

Visvairāk Bedu mocīja tas, ka viņš nevar man nospēlēt uz klavierēm kaut ko no Sopēna, ko viņš dievināja (es tāpat, kā es viņu jūsmīgi pārliecināju), vai pats savu sacerējumu, par ko viņš runāja daudz un neskaidri, to sauca «Ariels». Stāstot par šo sacerējumu, viņš vai plēsa sev matus: ja es nezinot viņa mūziku, tad nepazīstot arī viņu pašu, un kā viņu tas iedvesmotu, ja viņš varētu to nospēlēt, man dzirdot! Mani gan nopietna mūzika teju pat biedēja, bet es iedomājos, kā Beda atmet atpakaļ savas zeltainās krēpes, un ar to man pietika. Mēs briesmīgi cietām tāpēc, ka tas nebija iespējams, kamēr beidzot man kļuva viņa ļoti žēl.

Beda, — es drosmīgi teicu, — es aiziešu pie jums; manējie taču nenositīs mani par to.

Viņš nosarka apmulsis un stostīdamies izrunāja, ka tas nekādi neesot iespējams: viņš dzīvojot kopā ar krustmāti, un ko gan krustmāte iedomāšoties; pēc tam viņš atkal un atkal atgriezās pie šī temata — kaut jel vienu reizi dzīvē pierādīt man, ka viņš ir mākslinieks…

Reiz manējie aizbrauca uz dažām dienām. Man radās plāns.

Beda, — es sacīju, — atnāciet rītvakar pie manis nospēlēt savu «Arielu»! Manējie ir aizbraukuši.

Es gaidīju, ka viņš diezin kā priecāsies, bet viņš nosarka un stostīdamies sāka runāt, ka tas tomēr neesot iespējams; ļaudis taču varot sacīt… un vispār… Es jau arī domāju, cik tagad tikumi kļuvuši vienkārši — pārnāku mājās, no krēsla uzslējās kaut kas garš jo garš, līdz pat kroņlukturim. «Māmuk, tas ir Honza,» meita man gluži vienkārši saka. Un es sniedzu jauneklim roku un nezinu, kā viņu uzrunāt. Divdesmit gados daudz kas ir pārmainījies.

Vienalga, — es saku, — es gribu dzirdēt jūsu

«Arielu».

Vēl vajadzēja nokārtot visu ar kalponi — viņai es teicu, ka pēcpusdienā ieradīsies kāds kungs, muzikants, pārbaudīt, vai pianīno nav noskaņojies. Bet mūsu Ankai tas acīmredzot bija absolūti vienalga. Pēc pusdienām man sāka likties, ka tā nevajadzēja rīkoties. Turklāt es ieraudzīju, ka Anka uzvelk svētdienas drēbes.

Anka, uz kurieni jūs?

Pastaigāties. — Anka rāda cauros zobus. — Ja jau kungi aizbraukuši, tad man arī izejamā diena, vai ne?

Es biju satriekta, bet darīt neko nevarēja. Pirmo reizi palikusi mājās viena, es jutos nomākta un reizē satraukta: pēc brīža vajadzēja ierasties Bedam. Es dusmojos uz sevi, ka man tā sitas sirds, un šausminājos par tukšā dzīvokļa mēmo klusumu. Un šinī klusumā bikli, teju pat izbiedēti nočinkstēja zvans. Es gāju atvērt. Uz sliekšņa kā ļaundaris stāvēja Beda.

Ak tas esat jūs? — es ar mokām izdabūju, tam vajadzēja skanēt visai nepiespiesti, bet man kaklā bija iespriedies smags kumoss, un es ar šausmām un īgnumu jutu, ka sarkstu kā magone.

Tas esmu es, — nočukstēja Beda, bāls un trīcošs, it kā nule kritīs ģībonī, un uz pirkstgaliem, pārāk uz pirkstgaliem ietipināja priekštelpā. Viņš tā nervozēja, ka es pēkšņi saņēmu visus spēkus un sāku gluži ciešami tēlot mazu namamāti. «Lūdzu, pan Foltīn, nāciet iekšā,» — un tamlīdzīgas formalitātes, nezinu, no kurienes tas radās, varbūt sievietēm tas iedzimts. «Man būs tāds prieks paklausīties jūsu «Arielā»!»

Jitka, — Beda čukstēja, — jūs esat… pavisam viena?

Protams, — es atbildēju pašapzinīgi, kā pieaugusi. — Un tagad spēlējiet, Beda, tādēļ jau jūs esat ieradies.

Galu galā es pievedu viņu pie klavieru sēdekļa. Viņš ar abām rokām izbrauca caur matiem un viegli aizskāra ar pirkstiem taustiņus. Tas bija viss.

Ariels, — viņš sāka nedroši runāt, — lai jums skaidrs, ka tas esmu es pats. Tā ir šķīsta, izpirkta iekšējā dzīve. Jūs zināt, kopš tā laika, kad es jūs sastapu… es jūtos nesalīdzināmi tīrāks… — Pie tam viņš uzsita dažus spēcīgus akordus. — Tas ir sākums. Nedusmojieties, Jitka, bet man viss vēl nav pilnīgi gatavsl Tikai allegro un vēl rondo.

Nu, kaut vai allegro.

Viņš sita pa taustiņiem, pakāpeniski pārejot no pašiem zemākajiem basiem klavieru augšdaļā, kamēr nonāca līdz visaugstākajai notij, pa kuru uzsita vairākas reizes.

—- Neskan, — viņš drūmi sacīja, — un man tas tik nepieciešami! Zināt,tam motivam, kur Ariels uzvaroši smejas… Zināt ko? Es jums nospēlēšu Sopēna noktirni.

Un «Arielu» ne?

Šodien ne, Jitka. Šodien… es nevaru. — Viņš izmisumā iegrābās ar abām rokām matos. — Jūs esat man pārāk tuva. Es domāju tikai par jums. Ak, kāpēc jūs mani mokāt?

Es ieraudzīju, kā viņam piesarkst kakls. Ak dieviņ! Nu viņš atkal gribēs mani skūpstīt!

Beda, — es saucu, — spēlējiet taču! Spēlējiet, ko gribat!

Bet viņš jau slējās kājās, drebēdams kā apšu lapa.

«—■ Jitka, — viņš čukstēja, stiepdams pēc manis savas aukstās, valgās rokas. — Jitka, jūs taču mīlat mani!

Viņa zods nevaldāmi raustījās un vaigos parādījās sarkani plankumi. Dievs liecinieks, es biju viņā iemīlējusies, bet tobrīd viņš likās man tik pretīgs un nožēlojams; būtu viņš paspēris vēl soli, es noteikti būtu iesitusi viņam ar dūri pa vaigu.

Iespējams, ka viņš izlasīja to manā sejā, es pati jutu kaut ko cietu un saspringtu ap lūpām. Viņš apstulba un pietvīka tā, ka man pēkšņi kļuva viņa žēl, sasprindzinājums atlaidās, un es būtu darījusi visu, lai tikai viņš nejustos tik šausmīgi apvainots. Bet Beda vairākkārt ar pūlēm norija siekalas, uzpūtās un sāka naidīgi blenzt manī.

Nezināju, ka jūs esat tāda mietpilsone, — viņš izvilka caur zobiem un pagriezās pret logu. Mana sirds sažņaudzās. Nezinu, va! varēšu pareizi attēlot, kā jutos: es biju ārkārtīgi noskaitusies uz sevi, uz viņu, kaklā sakāpa rūgtas asaras. Tikai nesākt raudāt, es domāju, likai nesākt raudāti

Ejiet projām, Beda, — es izdvesu. — Ejietl Ejiet!

Viņš pagriezās uz manu pusi; acis viņam bija asaru

pilnas, zods drebēja, viņš vienā laidā krampjaini rija siekalas. Mani sagrāba šausmas, iedomājoties, ja nu viņš būtu mani noskūpstījis.

Ejiet projām, — es izsaucos caur asarām; kad aiz viņa akurāti, kaut kā pārāk akurāti aizvērās durvis, man spruka vaļā skaļas raudas. Aiz pazemojuma, dusmām.,, varbūt aiz žēluma.

Pēc tam es gribēju rakstīt viņam garu vēstuli — neatceros vairs, par ko; laikam būtu pārmetuši viņa izturēšanos un reizē to piedevusi — vārdu sakot, sieviešu diplomātija; taisni apbrīnojami, cik ātri meitenes pieaug. Bet, pirms es aizsūtīju savu vēstuli, mēs sastapāmies uz ielas. Es gāju kopā ar Maņu un tīšuprāt skaļi iesmējos par kaut kādām blēņām, lai viņš nedomātu, ka es ciešu, bet sirds man sita augsti kaklā — aiz bailēm un aiz mīlestības. Beda pagāja garām viegli lēkājošā gaitā, augstprātīgs un aizvainots un pat nepaskatījās uz mani.

Maņa apstājās, izbolījusi acis.

Jitka, vai jūs abi vairs nerunājat?

Pirmo reizi mūžā es nepratu izdomāt neko tādu, kas atjaunotu manu prestižu draudzenes acīs.

Viņš ir pretīgs, — es stingri noteicu. — Man viņš riebjas.

Tā es sacīju, un tā bija patiesība. Maņa vēlāk bija stāstījusi meitenēm, ka, to sacīdama, es esot nobālējusi kā nāve. Nezinu, bet ar to viss beidzās. Vēl vienreiz es aprau- dājos, kad man atstāstīja, ka viņš nicinoši teicis Eļai: «Jitka? Tāda mietpilsone!»

Tagad man šķiet, ka esmu vairāk stāstījusi par sevi nekā par panu Foltīnu. Bet droši vien citādi nevar, es toreiz biju gluži jauniņa, un jaunieši vairāk domā par sevi, nevis par citiem; citi drīzāk kalpo par spoguli, kurā atspoguļojas paša dzīve. Tāpēc jaunieši sevišķi neizvēlas, ar ko satikties, te lielāka loma piekrīt gadījumam un apstākļiem nekā apzinātai izvēlei. Tagad es domāju, ka patiešām nederēju panam Foltīnam; viņš bija īsts mākslinieks, neikdienišķs, poētisks raksturs ar savām priekšro-* čībām un vājībām; viņš bija iejūtīgāks, dziļāks un jūtīgāks par mani, parastu, paviršu meiteni. Varbūt viņam bija taisnība, ka es esmu mietpilsone; tagad tas mani ļoti apmierina un man pat smieklīgi atcerēties, kā man toreiz tas sāpēja. Jaunībā vienmēr par sevi sazin ko iedomājamies. Droši vien tas, kas mani atbaidīja, — viņa «brrries- mīgais errotiskums», kā teiktu mana meita, — bija saistīts ar viņa māksliniecisko slieksmi uz eksaltāciju, bet, līdzko atceros, cik viņš bija smieklīgs un neveikls, kad gribēja mani noskūpstīt, tā saku sev: meitenīt, šinī ziņā salīdzinājumā ar tevi viņš nebija ne vairāk pieaudzis, ne pieredzējis, viņš tikai gribēja imponēt ar to, ka ir nezin kāds pavedējs un grēcinieks. Šodien viņš droši vien stāstītu, ka vada sacīkšu mašīnu vai piedalās kādā politiskā pagrīdes darbībā. Pirms divdesmit gadiem vairāk turējās pie literatūras un tamlīdzīgām lietām. Laiki mainās, bet jaunatnei vienmēr vajag lepoties un lielīties, lai gan katrai nākamajai paaudzei tas vienmēr ir kaut kas gluži pretējs.

iii Dr. V. B.

universitātē

Baidos, kaut tikai mana liecība par Bedržihu Foltīnu neizrādītos netaisna. Viņš man nepatika jau pašā pirmajā sastapšanās reizē. Atgriezos pēc brīvdienām filozofijas fakultātes ceturtajā kursā, un saimniece pavēstīja, ka nu man esot kaimiņš, kurš ieņēmis tā saucamo «istabu ar klavierēm». Šī istaba bija tāds pats šaurs krātiņš kā manējā, bet, kā par brīnumu, tur bija vēl iespiestas nospēlētas klavieres. Foltīns ienāca iepazīties. Viņš bija gardeguņains un garmatains jauneklis ar krasi nošķeltu vārgu zodu, garu desai līdzīgu kaklu un uzkrītoši pašapmierinātu bālo acu izteiksmi. Viņš nupat kā bija pabeidzis ģimnāziju un pierakstījies jurisprudences fakultātē, bet visvairāk viņam gribētos studēt mūziku. Vai tas mani netraucēšot, ka patlaban viņš sacerot simfonisku poēmu «Ariels»? Spēlē vien, es atteicu, par mūziku man ir mazliet jēgas, draudziņ.

Viņš uz karstām pēdām tūliņ gribēja runāt par mūziku, laikam neapzinādamies, kāds bezdibenis universitātē šķir pirmo un ceturto kursu. Es, manuprāt, liku viņam to saprast, viņš apvainots uzpūtās un kopš tās reizes visādi pūlējās atstāt uz mani iespaidu. Piemēram, pārnācis mājās pulksten četros no rīta, viņš sāka spārdīt ar kājām mēbeles, lai pierādītu, kāds viņš traks uzdzīvotājs. Vai pēkšņi tādā pašā nepieņemamā laikā sāka muzicēt — it kā komponētu, taču tās visas bija kaut kādas prelūdijas vai lētas svešu tēmu variācijas; tam, kurš mazliet apguvis klavieres, pirksti spēlē paši no sevis. Vai melsa visādas muļķības par mākslu, iegaumējis kādu duci skaļu vārdu, piemēram, intuīcija, zemapziņa, pirmesība un sazin kas vēl, un iedzinis sev tos galvā. Apbrīnojami, cik viegli no skaļām frāzēm radīt diženas idejas! Padariet dažiem cilvēkiem viņu vārdnīcu vienkāršāku, tad viņiem vispār nebūs nekā, ko teikt. Kad es dzirdu vai lasu par «garīgo kristalizāciju», «esības formālu pārveidošanu», «radošu sintēzi» un tamlīdzīgām blēņām, man kļūst nelabi. Ak dievs, cilvēki, es domāju, vajadzētu iebāzt jums degunu organiskajā ķīmijā (nemaz nerunājot par matemātiku), tad jums rakstīšana tik viegli vis nepadotos! Vislielākā mūsu gadsimta nelaime, manuprāt, ir tā, ka, no vienas puses, mūsu smadzenes gandrīz ar absolūtu precizitāti operē ar mikroniem un bezgala maziem lielumiem, bet, no otras puses, — ļaujam savas jūtas, savas domas, savu apziņu ievīstīt pašos miglainākajos vārdos. Es vienmēr esmu sapratis mūziku; es jūtu tanī kaut ko tikpat arhitektoniski grandiozu un pilnīgu kā skaitļos, kaut palaikam tai piejaucas kaut kas pretīgs un atbaidoši saldkārīgs, Tāpēc es taisni ciest nevarēju šo Foltīnu ar viņa bezkaunīgo mel- šanu par mūziku kā par pirmatnēju dzīvības instinktu izpausmi. Nezinu, kur viņš bija pievācis teoriju, ka jebkuras mākslas pirmavoti meklējami pirmatnējā erotiskā spēkā un māksla ieskaitāma seksuālas aktivitātes sfērā. Radītājs, tā viņš apgalvoja, ir erotisma apsēsts, un šo savu apsēstību viņš nespēj izteikt vai uzveikt citādi kā vien daiļradē, daiļrades mokās un baudās. Tad jau to nedrīkst darīt publiski, es sirdījos, bet Foltīns nepadevās. Tieši tā, viņš teica, katra māksla ir ekshibicionisms. Mākslinieka daiļrade ir dievišķīgs egoisms: iespējami pilnīgāk, neprātīgāk un neierobežotāk izpaust pašam sevi, savu iekšieni, visu savu «es». Un kam jums tās pinkas, es pra- siju, arī pašizpausmei? Puišeli tas mazliet aizķēra: vai tad viņam neesot tiesības kaut kā atšķirties no pārējiem gremotājiem? Nē, mēs noteikti nesapratām viens otru; pie tam Foltīnam bija neuzveicama tieksme lietot diženus vārdus un atklāt kādam savu dvēseli un uzskatus: droši vien viņš jutās diezgan vientuļš, lai gan bez visa pārējā vēl plātījās ar savām mīlas dēkām un sakariem ar labākajām aprindām.

Man nepatīk, ja kāds lielās ar panākumiem pie sievietēm; man derdzas tā saucamais donžuānisms — ne tāpēc, ka donžuāns tur redz izpriecu, bet tāpēc, ka vēl bezkaunīgi plātās ar to kā ar panākumiem sportā. Blēdis nekad publiski nelielīsies, cik kases apzadzis, bet tāds sieviešu zaglis var kulstīt mēli, cik vien grib. Foltīns pastāvīgi lika noslēpumaini manīt, ka viņam ir intriga ar kādu dāmiņu vai ka viņā neprātīgi iemīlējusies baronese; ja gadījās redzēt, ka viņš uz ielas sarunājas ar kādu jaunkundzīti, viņš tūliņ lika saprast, ka šī meiča jau apveltījusi viņu ar savu labvēlību. «Krāšņa meitene, vai ne?» viņš piezīmēja ar pazinēja izskatu. «Un kāds augums, jūs pat iedomāties nevarat!»

Ģērbās viņš, tiesa, ar izaicinošu eleganci un nelaida garām nevienu balli, kur, kā viņš izteicās, «nodibināja sakarus». Man vēl līdz šim ir mīkla, kur viņš ņēma tam visam naudu — viņš bija pliks kā baznīcas žurka un nedēļām iztika gandrīz bez ēšanas, šad tad ar vienu otru bulciņu, toties staigāja uzposts, sasmaržots un safrizēts. Es pieņēmu, ka viņš ir no tiem, kas dzīvo uz parāda; pats es nekādi nevarēju iedomāties, kā to darīt, lai no kāda izspiestu dažas kronas. Foltīnu taisni mocīja godkāres alkas ielauzties bagātu ļaužu sabiedrībā, bet mājās viņš, protams, tēloja rūdītu bohēmieti, kurš spļauj uz pārbarotiem salašņām un nicina visu, tikai Mākslu ne. Reiz viņš atkal sāka aprakstīt man savas baroneses un dārmņas un rotaļīgi likt noprast par sakariem ar kādu meiteni, kura, manuprāt, bija pārāk laba šādam gardegunim pozētājain. Viņš mani tā nomocīja, ka es teicu:

— Nefantazējiet, brālīt Foltīn, uz jums vēl neviena sieviete nav aci uzmetusi, neviena nav jūs iekārojusi, tāpēc jūs arī izdomājat visādas cūcības!

Viņš piesarka, acīs viņam saskrēja asaras, es redzēju, ka esmu ievainojis viņu sāpīgāk nekā gribēju, bet bija ļnu par vēlu. Ja apvainojas, lai apvainojas, ko tur lai d.ira, vismaz tagad tev zināms, ka redzu tev cauri.

Kopš tās reizes viņš mani slepeni un nāvīgi nīda. Mēs joprojām sarunājāmies, bet mūsu attieksmes atgādināja staigāšanu pa naža asmeni; galu galā dzīvot blakus cilvēkam, kurš vai aizelšas aiz naida pret tevi, ir arī savā ziņā slepkavība. Un tomēr viņš man atrieba: es nekad ne- lnitu ticējis, ka cilvēku var apvainot ar mūziku. Tas notika Iii. Man bija draudzene, studente no filozofijas fakultātes lapat kā es, ļoti jauka, burvīga meitene; viņa mācījās botāniku, un es biju kaut kas līdzīgs asistentam organiskajā ķīmijā; mēs iepazināmies, kad es viņu izbāru mūsu laboratorijā par to, ka viņa neprata noteikt kaut kādu glikozi. Ils labprāt pastaigājos ar viņu, viņa bija nevainīga un jautra, kamēr es sevi uzskatīju par tādu kā mācītu zirnekli; par mīlestību un tamlīdzīgām attieksmēm mēs pat nedomājām — man gluži vienkārši bija labi un patīkami pastaigāties pēc lekcijām ar viņu pa Prāgu. Viņu sauca par Pavlu. Kādreiz pievakarē — dievs zina kas viņai bija ienācis prātā — viņa ienesa man grāmatas, kuras biju viņai kādreiz aizdevis. Manis nebija. Viņa piezvanīja, viņai atvēra Foltīns savā samta svārciņā. Par laimi, es viņu tovakar tomēr sastapu. Viņa, starp citu, piezīmēja, ka ienesusi man grāmatas, un tad pēkšņi ievaicājās — un uz pieres viņai ievilkās grumba:

Paklau, tas jūsu kaimiņš mūziķis — viņš ir apbrīnojams cilvēks, jā?

Es nokritu kā no plaukta.

Pavla, kas noticis? Viņš mācās jums virsū?

Nē jel, — viņa ar nepatiku atbildēja. — Kas ir, vai viņš patiešām liels mākslinieks?

Man tas ļoti nepatika. Ahā, es sev teicu, Foltīns acīmredzot nolēmis parādīt sevi no labās puses.

Paklau, Pavla, vai viņš neko nemelsa par dzīves pirmatnējo instinktu un tamlīdzīgām blēņām? Nespēlēja jums priekšā noktirni? Nerunāja neko par dievišķīgu apsēstību un paša «es» neprātīgu pašizteiksmi?

Kas tad būtu? — viņa izvairīgi vaicāja.

Tas, — es caur zobiem atbildēju, — ka es viņam ielauzīšu kaulus, ja viņš būs jums pieskāries.

Ko lai dara, tā bija greizsirdības lēkme.

Viņa apstājās acīmredzot noskaitusies.

Vai jūs nezināt, ka man aizstāvis nav vajadzīgs? — viņa noprasīja.

Tā mēs izbārāmies, tad izlīgām, un viss atkal bija kārtībā. Es pārskrēju mājās izrēķināties ar Foltīnu. Viņš krēslā sēdēja savā istabiņā un sapņaini trinkšķināja klavieres.

Paklau, Foltīn, — es izgrūdu, — vai Pavla nav te bijusi?

Viņš nepārtrauca spēli, tikai es dzirdēju, ka viņš skaļi un aizsmacis elpo.

Bija gan, — viņš, mirkli klusējis, vienaldzīgi atteica un turpināja savus plinkšķus.

Vai viņa neko neteica?

Neko. Neko sevišķu.

Un pēkšņi viņš sāka spēlēt kādas operetes valsi. It kā iecirta man pļauku: tā bija nepieklājīga dūdojoša melodija, pretīga erotiska šļupstēšana un siekalošanās …

Ko tas nozīmē? — es bruku viņam virsū.

Diāda trāda, — Foltīns sāka dziedāt, izsizdams uz pianīno šo pomadēto neķītrību gluži kā svinīgu maršu. Es izbijos, ka tumsā varu sažņaugt šo mīksto, baudkāro kaklu; sataustīju slēdzi un uzgriezu gaismu. Foltīns sāka mirkšķināt apstulbušās acis, bet turpināja spēli; viņš spēlēja, spēlēja, spēlēja, locīdams visu ķermeni, šķobīdams lūpas, ar aizgrābtības izteiksmi sejā, spēlēja šo elsojošo, valsim līdzīgo lopiskumu. Es zināju, ka viņš aplej Pavlu ar samazgām, izģērbj viņu manu acu priekšā, smejas par mani: ienāca, ienāca, un par pārējo lai čivina dziesma. Es zināju, ka viņš melo, ka grib tikai mani aizskart un ievainot un taisni raustās kā krampjos, izbaudīdams atriebību. Es būtu varējis viņu nožņaugt, bet nevar taču gāzt pa zobiem tikai tāpēc, ka cilvēks plinkšķina uz klavierēm kaut kādu samazgu valsi.

Nelietis! — es ieaurojos, bet, pirms aizcirtās durvis, Foltīns pievērsa man seju ar ironiski piemiegtām acīm un vieglu uzvarētāja smīnu un pašapzinīgi nopurināja savas krēpes, it kā teikdams: tā tev vajag!

Otrā dienā es uzteicu dzīvokli. Pavlai es, protams, neko nesacīju, bet mūsu draudzība kaut kā izjuka. Laikam vainīga bija greizsirdība: es vairs nevarēju sev iestāstīt, ka starp mums nekā nav, ka man ir tikai labi un patīkami pastaigāties ar viņu pēc lekcijām. Kādu vakaru mēs staigājām pa Petra piekrasti, un pēkšņi man ausīs uzmācīgi ieskanējās Foltīna valsis ar tā piedauzīgo, uzbāzīgo juteklību; kaut kā rupji un idiotiski bija, kad es patiešām apvainoju Pavlu, un mēs izšķīrāmies sliktā omā. Viņa bija brīnišķīga, gudra meitene un es tobrīd gluži vienkārši muļķis. Laikam gan Foltīnā tomēr mājoja kāds ģēnijs, ja viņš prata uzkraut cilvēkam lāstus ar savu mūziku; arī talants var kļūt par zināmu netikumu.

Pēc kāda laika dzirdēju, ka Foltīns apprecējies, kursu uepabeidzis. Šķiet, kāda bagāta galdnieka — piecu ienesīgu namu īpašnieka meitu. Jāsaka, mani tas nepārsteidza.

IV PANE KĀRLA FOLTINOVA

MANS LAULATA1S DRAUGS [72]

Ar savu nelaiķi vīru es pirmo reizi iepazinos juristu ballē. Tad viņš bija skaists, stalts, zilacains jauns vīrietis ar vaigu bārdu, āda sārta, augsta piere un sprogaini mati kā māksliniekam; es biju apaļīga un nepieredzējusi divdesmitgadīga jaunava, audzināta pansionā, tāda kautra vistiņa. Ja manējie nebūtu spieduši man parādīties sabiedrībā, es sēdētu mājās pie nebeidzamiem rokdarbiem un tikai sapņotu. Toreiz tā audzināja, meitene neko nedrīkstēja zināt un ne ar ko nopietnu nodarboties, tikai slaucīt putekļus nost no mēbelēm, plinkšķināt klavieres un šūt sev pūru. Parādīties sabiedrībā — tas nozīmēja būt māmiņas uzraudzībā, iežņaugtai korsetē, valkāt pārāk šauras kurpes un kaunīgi atbildēt kavalierim: «Ah, ejiet nu!» Un šad tad krist arī ģībonī, lai visi redzētu, cik mēs esam maigas un izsmalcināti mazasinīgas. Atzīstos, man liels prieks, ka tas viss aiz muguras; man jau piecdesmit, un es esmu pavisam izplūdusi, metiet mieru ar saviem komplimentiem; daudz ērtāk, kad cilvēki runā patiesību. Vārdu sakot, meiteni no pieklājīgas ģimenes audzināja tā, ka viņai bija jāiemīlas pirmajā, kas pēc viņas tīko; viņa lāgā nepaspēs ar izredzēto iepazīties, kad saderināšanās jau klāt. Un ņemiet vērā, ka neizdevušos laulību toreiz bija daudz mazāk.

Pans Foltīns man patika. Viņš bija tik pieklājīgs, elegants un nēsāja monokli; viņš tūliņ sāka ap mani baigi lakstoties un māmiņu apbūra tā, ka viņa tūliņ aicināja šo ciemā. Māmiņa, nabadzīte, gan kļūdījās — viņa domāja, ka viņš ir no Malostranas Foltīniem, turīgiem konditoriem, un, kad noskaidrojās, ka Bedržihs ir bārenis, ierēdņa dēls, bija jau par vēlu: es biju iemīlējusies viņā līdz ausīm un gribēju pat mesties Vltavā, ja mums liks šķēršļus ceļā. Papiņš ne dzirdēt negribēja par panu Foltīnu, bet māmiņa viņu kaut kā pierunāja: sak, ja pans Foltīns ir jurists un teju pat advokāts, tad viņš vismaz zinās, ko darīt ar mūsu pieciem namiem un tamlīdzīgi. Papiņš gribēja, lai Foltīns vismaz noliek pārbaudījumus un iegūst tiesības rakstīt pirms uzvārda «Dr.», bet vēlāk nolēma, ka to var izdarīt pēc kāzām, jo es aiz bēdām sāku tā kāsēt un izdilt, ka baidījās par manu veselību. Viss notika lielā steigā, nebija nekādas iespējas kaut ko apdomāt.

Kāpēc es viņā iemīlējos? To nekādi nevar saprast. Man milzīgi imponēja, ka viņš ir mākslinieks un sacer mūziku, patika, ka viņš tik izglītots, pieklājīgs un godbijīgs, bet visvairāk droši vien tas, ka viņš bija tik mīksta un vāja rakstura cilvēks. Es biju dumja, sentimentāla zostiņa, bet kaut kādā veidā nopratu, ka viņš ir vēl vājāks, ka viņam vajag cilvēka, kurš varētu par viņu gādāt. Viņam tikai izskats bija tāds, it kā viņš raudzītos uz visu no augšas; ļaudis domāja, ka viņš ir diezin cik uzpūtīgs un iedomīgs, bet viņš bija šausmīgi bikls un kautrs. «Es jūtos tik drošs pie jums, Šarlote,» viņš mēdza man teikt. Man patika, ka viņš sauc mani par Šarloti, pašas vārds Kārla man likās briesmīgi dumjš, kā tādai kalponei. «Es jūtos pie jums tik drošs, jūs esat tik nosvērta un pacietīga.» Tie bija draugi, kas viņu vēlāk samaitāja, — jauki draugi, cienītais, un vēl teicās esam mākslinieki… Viņš, tas ir, pans Foltīns, bija pārmērīgi mīksts; kas dabūja viņu savās rokās, tas varēja mīcīt viņu kā vasku. Kad viņš lakstojās ap mani, tad runāja tikai par nāvi, mani tas ļoti ietekmēja, es nebiju diezin cik veselīga, un katrai jaunavai ir savs laiks, kad gribas mirt ne aiz šī, ne aiz tā. Jaunie neprot novērtēt dzīvi. Pans Foltīns dēvēja mani par baltu rozi, tas man traki patika, un es slepus dzēru etiķi, lai kļūtu vēl bālāka. Pans Foltīns toreiz arī šad tad kāsēja, un vakaros rokas viņam drebēja it kā drudzi; es domāju, aiz slikta uztura, vēlāk viņš atzinās, ka veselām dienām pārticis vienīgi no bulciņas, lai tikai varētu atnest man pušķīti tuberožu vai divas trīs baltas rozes. Viņam bija tieksme uz kaut ko tamlīdzīgu. Jā, mēs bijām bērni, turējām viens otru aiz rokas un spriedām, ka drīz mirsim, — cilvēkam kļūst sevis tik žēl, tik jauki ir domāt, ka tu esi pārāk labs šai pasaulei. Tas mūs abus tuvināja.

Kad mēs apprecējāmies, par nāvi, protams, vairs nebija ne runas. Manējie iekārtoja mums skaistu sešistabu dzīvokli — par to papiņš bija parūpējies, pans Foltīns staigāja pa to zīda halātā un staroja. Bija redzams no viņa izskata, ka viņam patīk būt bagātam un viņš prata lieliski uzvesties. Daudz labāk nekā tad, ja būtu šādā bagātībā piedzimis. Viņš tik dabiski uzņēma savu labklājību un visus šos dārgos, krāšņos priekšmetus; arī nauda bija viņam pa prātam, bet, lai kā viņš mīlēja greznību, tomēr tūliņ sāka sekot, lai naudu veltīgi nešķiestu, lai personāls ievērotu taupību un tā tālāk. Es jau sāku baidīties, ka tikai viņš nekļūst par sīkstuli, bet manējie teica: nepārmet viņam, gluži otrādi, tas ir ļoti labi, turīgiem cilvēkiem jāprot taupīt. Viņi tikai priecātos, ja viņš drīzāk būtu nolicis doktora pārbaudījumus, taču pirmais gads bija tāds kā medusmēnesis, tā ka neviens neko neteica. Dažreiz tikai pans Foltīns pats ierunājās par to — pakāsē un pagaužas, ka vēl neesot pilnīgi vesels, mācīšanās beidzot viņu nost. Vispār mēs brīnījāmies vien, ka viņš pēkšņi tā sācis drebēt par savu veselību: līdzko nošķaudās, tā tūliņ gultā — un mums jākopj viņš kā mazs bērns. Protams, ar rūpēm par veselību viņš mazliet pārcentās, bet ar turīgiem cilvēkiem tas notiek, tādas paniskas bailes no slimībām un nāves. Turklāt man bija tāda sajūta, ka viņš vairāk pieder man, kad lieku viņam kompreses vai gatavoju limonādi, tā ka šai ziņā es viņu drīzāk uzskubināju. Pat nemanīju, ka pamazām kļūstu par viņa verdzeni; sapratu to tikai tad, kad jau bija par vēlu, jo viņam sākās cita dzīve. Nu, ko tur lai dara!

Ar mūziku viņš tagad daudz nenodarbojās; dažkārt, tiesa, šo to spēlēja un runāja, ka vajadzētu pieņemt vislabāko skolotāju, jo viņam kreisajai rokai tušē nav īsti labs, bet neizdarīja neko. Palaikam, kad uznāca laba oma, viņš piesēdās pie klavierēm un nospēlēja mums kaut ko; pa- piņš, nabadziņš, klausījās un aizkustināts lielīja: «Nu, Bedržih, skaņas tev birst kā pērles!» Man viņš patika neizsakāmi, kad tik dedzīgi spēlēja un purināja savus cirtainos matus; es lepojos ar viņu un stāstīju sev, ka varbūt papiņš liks viņu mierā ar tiem doktora pārbaudījumiem, — kam tie Bedikam vajadzīgi! Māksliniekam nebūt nav jābūt doktoram. Pēc tam Beda pārvilka ar roku pār matiem un ar vieglu uzvarētāja smīnu piecēlās no klavierēm — man tie bija paši laimīgākie mirkļi. Dažreiz viņš ieslēdzās savā kabinetā — un rnēs nedrīkstējām viņu traucēt: viņš stāstīja, ka sacerot; visai mājai bija jāstaigā uz pirkstgaliem. Reiz es netīšām tur ieskatījos — Beda gulēja uz dīvāna, aizlicis rokas aiz galvas. Nu, tad viņš gan bruka man virsū, ka mēs nerēķinoties ar viņa daiļradi, paķēra platmali un aizcirta durvis. Kopš tās reizes, kad runa bija par mākslu, neviens vairs nerunāja viņam pretī, kur nu!

Pēc kāda laiciņa mūs atkal apmeklēja papiņš, sākumā runāja par šo, par to un pēkšņi skaidri un gaiši noprasīja panam Foltīnam, kad viņš domājot nolikt doktora pārbaudījumus. Bedržihs nobālēja un piecēlās.

— Pan Mašek, — viņš teica, — jums par zināšanu, esmu nolēmis veltīt sevi mākslai, un man vienalga, vai tas kādam patīk vai nepatīk. Dariet, ko gribat, mans ceļš man skaidrs.

Paķēra cepuri un izgāja. Papiņš, protams, noskaitās — kādu, sak, eksistenci var nodrošināt māksla? Viņš neesot tāds muļķis, ka visu mūžu uzturēšot znotu, viņš ar šo slaistu vel nopietni parunāšot. Dabiski, ka man tūliņ spruka asaras vaļā, un māmiņa arī nostājās mana vīra pusē. Viņa, nabadzīte, visu laiku vainoja sevi, ka esmu Foltīnu apprecējusi, un reizē viņai bija glaimojoši, ka viņš reizes desmit dienā skūpstīja viņai rociņu. Viņa ilgi runāja ar papiņu un pierunāja viņu, lai nemaitā manu laulības dzīvi, un vispār komponists vai diriģents, kaut arī nepelna daudz naudas, sabiedrībā ieņem pilnīgi solīdu stāvokli; viņš, piemēram, var kļūt par profesoru konservatorijā vai par ko citu. Papiņš kurnēja gan, bet vēlāk, redzams, nolēma, ka par viņa naudiņu kāds var nodarboties arī ar mākslu. Tolaik kaut kāda princese bija aizbēgusi ar mūziķi, bija liels negods, tomēr uz mūziķiem šis skandāls atstāja tādu kā apšaubāmu un reizē cildenu zīmogu. īsi sakot, papiņš samierinājās ar to, ka viņa znots ir mākslinieks, un nerunāja vairs par doktora titulu, tikai pans Foltīns lika saprast, ka viņš tomēr ir no citas pasaules nekā manējie.

Kopš tā laika viņš lika sevi godināt par maestro. Maestro Bēda Foltēns, nekādi citādi. Man tas nepatika: viņu uzrunā «maestro Foltēns», bet mani «pane Foltīnova», it kā es nemaz nebūtu viņa sieva. Un tad viņš sāka aicināt pie mums mūziķus un literātus; reizi vai divas reizes nedēļā pie mums izpildīja kvartetus vai klavieru gabalus un ļaužu salasījās ap piecdesmit, jaunai saimniecei, atklāti sakot, tas nav joks. Pans Foltēns pieņēma viesus samta svārkos, ar platu, melnu lenti ap kaklu un zelta ķēdīti ap locītavu; viesu klātbūtnē man vajadzēja teikt viņam «Beda» un «jūs», bet mani viņš sauca «pane Foltīnova», lai izklausītos dižciltīgāk. Sad tad viņš ļāvās pierunāties un pats kaut ko nospēlēja, bet savu neko nespēlēja, negribēja; dažreiz pie mums izpildīja jaunu mūziķu pirmos sacerējumus, lasīja jaunas lugas — to sauca «premjeras pie Foltīniem»; tās izmaksāja milzumu naudas, tik daudz tur tika apēsts un izdzerts. Mākslinieki lielākoties bija ļoti jauki, vienkārši un kautrīgi cilvēki; tiesa, daži nosēdēja vel ilgi pēc pusnakts un pamatīgi piedzērās; kādi pēc tam izskatījās ar dūmiem piekvēpušie paklāji un aizkari, tas nav izsakāms. Man tas nebija pa prātam, bet pans Foltēns teica: «Redzi, tie ir mākslinieki, pie viņiem tev jāpieiet ar citu mēru, gadās, ka viņiem šad tad vajag piedzerties. Zinu pēc savas pieredzes, ko nozīmē bads,» viņš mēdza sacīt. Viņam bija patīkami tēiot mecenātu un lielmani. Bedržiham ļoti patika ar viņiem strīdēties; viņš gandrīz neko nedzēra, toties nešpetni diskutēja par modernās mākslas jautājumiem. Man tas šķita pārāk gudri, un es labprātāk būtu likusies gulēt, bet dažreiz gandrīz līdz rītam bija dzirdams, kā mans laulātais draugs ber vārdus, bet viņa sarunu biedri kaut ko murd aizvien dumjākās žūpu balsīs. «Labi, ja viņam tas sagādā prieku,» es domāju, «ar mani jau viņš par to nevar runāt…»

Drīz vien nabaga papiņš nomira pēc triekas. Mums bija sēras, un mākslinieku vakari izbeidzās. Panam Foltēnani to ļoti pietrūka, un viņš sāka sastapties ar mūziķiem un literātiem citur. Es biju pat priecīga, ka viņš var mazliet izklaidēties; taisnību sakot, viņa mākslinieku sabiedrībā es nekad nejutos ērti un it īpaši pēc papiņa nāves skaudrāk sapratu, pie kādas pasaules piederu. Pēc tam pie mana vira atkal sāka nākt visādi literāti un mūziķi; pans Foltēns stāstīja, ka strādājot kopā ar viņiem, bet es domāju, ka viņš aizdeva tiem naudu. Dažreiz, viņš lika manīt, ka rada kaut ko grandiozu, un ieslēdzās uz veselām dienām savā kabinetā. Baidījos, ka viņš atkal nesāk kāsēt, un teicu: «Es tevi lūdzu, nestrādā tik daudz, tev tas nav vajadzīgs,» — bet manas pierunās viņu joti uztrauca. «Tev nav jausmas,» viņš kliedza, «ko nozīmē radīt! īstam radītājam vajag sevi tieši sadedzināt savā darbā, viņam jāupurē tam viss, paša «es», paša dzīve…» Pēc tam atkal nedēļām ilgi ne pie kā neķērās klāt, tikai gulēja uz dīvāna vai klaiņoja pa ielām — to sauca par «koncentrēšanos». Nu, es to nesapratu, tornēr, spriežot pēc tā, ko redzēju, radīšana ir visai ērmīga nodarbošanās.

Viņš neizskatījās diez cik labi, bieži apvainojās, zaudēja savaldīšanos nieku dēļ un skaidroja — tas, sak, esot mākslinieka temperaments, bet es domāju, ka viņu kaut kas mocīja. Viņš visu laiku runāja tikai par savu darbu — tas esot viss viņa dzīves mērķis, tai vajagot būt operai, tikai man šķita dīvaini, ka viņš sauc to te «Jūdīte», te «Abelars un Eloiza»; patlaban viņš sacerot libretu un pēc tam tūliņ ķeršoties pie mūzikas. Galvā, sak, viss esot gatavs, atliekot tikai uzrakstīt. Un pēkšņi, še tev, pameta visu un nozuda uz vairākām dienām, atgriezās bāls un kā drudzī; tagad, saka, es patiešām esmu daiļrades transā. Un pēc tam atkal iekrita kā akā, atstāja tikai zīmīti, ka sekojot savam mākslinieka liktenim. Varat iedomāties manu stāvokli! Un otrā dienā dabūju zināt, ka viņš aizbēdzis ar kādu ārzemju dziedātāju. Nesaukšu viņu vārdā, viņa bija jau gados, liela un spēcīga kā ķēve, balsi jau zaudējusi, viņa braukāja pa pasauli, vilkdama sev līdzi slavas atliekas; cilvēki gāja, lai paskatītos uz viņu un pasmietos . >,

Dīvaini, ka pēc dabas es neesmu greizsirdīga, man ir tādas zivs asinis, bet varbūt tāpēc, ka ar vīru mums sen vairs nebija tādas attieksmes, lai rastos greizsirdība, — nezinu. 7vlan drīzāk bija kauns, ka viņš tik dumji aizbēdzis ķā samīlējies puišelis un ka par viņa negodu tik plaši runā; stāstīja, ka tā vecene iegādājoties mīļākos katrā pilsētā, kur ierodoties uz viesizrādēm. Pēc desmit dienām viņš atgriezās kā nožēlnieks, nometās manā priekšā ceļos un sūdzēja grēkus; viņam vajadzējis to izdarīt, jo šinī sievietē viņš ieraudzījis savu Jūdītes tipu un viņa ārkārtīgi iedvesmojusi viņu kā mākslinieku. Māksliniekam viss, viss jāupurē savai daiļradei, viņš atkārtoja ar asarām acīs, viņam jāiziet cauri visiem pārbaudījumiem, lai viņa dzīves darbs iegūst noslēgumu. Māksliniekam ir uz to tiesības, viņš izmisīgi kliedza, tvarstīdams manas rokas, tev jāsaprot un jāpiedod man, es jūtos pie tevis tik droši…

Es ar viņu nemaz nestrīdējos, es tikai nodomāju, cik tas viss īsti izmaksājis. Lūdzu, es teicu, vari te palikt, tev ir sava istaba, un ļaužu priekšā izturēsimies, it kā nekas nav noticis. Bet ar manu īpašumu tu vairs nerīkosies; izdevumiem es tev naudu došu, bet darīšanas kārtošu pati. Es pat nobrīnījos, cik cietsirdīga var kļūt sieviete. Viņš aizgāja apvainots, un kopš tās reizes viņam taisni uz deguna bija rakstīts, cik nežēlīgi un netaisni esmu viņam darījusi pāri.

Cik dīvaini gan ir ļaudis: agrāk, kad Bedržiham naudas bija pilnas kabatas, viņš bija teju pat sīkstulis, tagad, saņēmis savu uzturnaudu, viņš to notrieca nekavējoties un, pārmetoši skatīdamies uz mani, devās uz savu istabu un radīja. Viņš novājēja un sāka pat dzert, un pāris reižu es manīju, ka viņš izņēmis man no somiņas naudu. Es neko neteicu, bet viņš laikam noprata, ka es to zinu, un sāka izrunāties, ka man vajagot uzmanīties no kalponēm un naudu noglabāt. Pēc tam jau es tīšuprāt šad tad atstāju viņam mazliet naudas redzamā vietā; katrs no mums zināja, ka otram viss zināms, bet mēs to neizrādījām, lai nemulsinātu viens otru. Ap to laiku viņš sāka sastapties ar kaut kādiem ērmīgiem cilvēkiem, piemēram, ar aklo Kanneru, — no viņa man bija taisni bailes; pans Foltēns vienmēr dzirdīja Kanneru ar konjaku, un tas pēc tam auroja un dauzīja klavieres — nu, šausmas, ko citu teikt! Protams, man trūka rakstura, bet vajadzēja to kaut kā izbeigt, tādi kustoņi neiederas dzīvoklī. Ko lai dara, es domāju, tie ir mūziķi, nebāzies viņu darīšanās, vismaz Bedržihs ir aizņemts ar savu mākslu un aizņemts no tiesas. Jā, taisnība, tolaik viņš vienā gabalā rakstīja un svītroja, nospēlēja uz klavierēm un atkal skrēja pierakstīt; dažreiz, dzirdu, ņemas visu nakti un staigā pa istabu. Novājēja viņš drausmīgi, deguns vien rēgojās, un mati spurojās uz visām pusēm. «Nu es visiem parādīšu,» viņš teica, «kas manī ir! Jūs vēl redzēsiet, uz ko spējīgs Beda Foltēns, visi redzēsiet!»

Pie tam acis viņam dzirkstīja, it kā viņš nāvīgi nīstu arī mūs, kuri verdziski kalpoja viņam, nešpetni nīstu. Un vienā laidā noņēmās ar to aklo Kanneru, vilka viņu ārā no dzertuves nakts vidū un atveda mājās, tad abi auroja un dārdināja klavieres, un no rīta mēs atradām Kanneru guļam gaitenī. Jūs redzat, ka es visu to pacietu, pārliecināju sevi, ka varbūt patiešām pans Foltēns sacer ko diženu un viņam nepieciešami tādi bohēmiski izlēcieni. Bet reiz viņi nikni sastrīdējās: es dzirdēju kliedzienus, uzmetu rīta svārkus un ieskrēju Foltēna istabā. Šis Kanners sēž atzveltnī, spārdās ar kājām un brēc kā aizkauta cūka, pa seju viņam plūst asinis; pans Foltēns stāv pie viņa ar nazi rokā, bolīdams acis kā jucis. Nu, tad es tā iejaucos, ka labāk neprasiet, Kanners vairs pie mums nerādījās. Pans Foltēns raudāja, ka tas nelietis viņu aplaupījis, nozadzis muzikālas idejas, tāpēc viņš arī tā pārskaities un būtu veco nokāvis, nebūtu es ienākusi. Ar mokām viņu nomierināju, tādā izmisumā viņš bija; gribēja lēkt pa logu ārā. Jā, pan, viegla dzīve man nebija!

Pēc tam kādu laiciņu viss ritēja labi, pans Foltēns cītīgi rakstīja un bija kluss kā pelīte. Viņš stāstīja, ka jau beidzot savu operu par Judīti un Olofernu un ka sižets esot satricinošs. Viņš nospēlēja man uz klavierēm dažas ārijas un atsevišķas pasāžas; tiesa, es mūzikā gan neko nesaprotu, bet es jums teikšu, ka tanī ainā, kur Jūdīte ir Oloferna teltī, taisni baismas pārņem, no kurienes manā vīrā radusies tāda mežonīga kaislība. Turklāt uz lūpām viņam bija tas vieglais uzvarētāja smīns, ko es tā mīlēju. l\ā gribat, bet viņš tomēr bija liels mūziķis. Varbūt pat ģēnijs, nezinu. Es sev teicu: nu, kaut arī manas laulības par laimīgām nevar nosaukt, taču, ja Bedržihs uzrakstīs kaut ko diženu, tad es veltīgi nebūšu dzīvojusi.

Tolaik pie mums jau nāca cits mūziķis, viņu sauca par panu Trojanu, tas nemaz neatgādināja mākslinieku: tāds garš un vājš, brilles uz deguna, drīzāk mācīts vīrs — viņš bija kluss, smalkjūtīgs un pieklājīgs. Pans Trojans bija operā konsultants vai vēl kas cits, stāstīja, viņš esot lielisks muzikants. Augas pēcpusdienas viņi sēdēja abi ar panu Foltēnu, klusu par kaut ko sarunājās un bungoja kaut ko uz klavierēm. Es vienmēr pati nesu viņiem kafiju ar maizītēm, un pans Trojans aši uzlēca kājās un pieklājīgi palocījās man; viss bija piemētāts ar nošu papīriem, pans Foltēns pat sagaidīt nevarēja, kad iešu ārā, viņš domāja tikai par savu darbu. Ne par ko citu viņš vairs nerunāja, tikai par operu — sak, cik mokošs tas darbs; laikam instrumentācija, vai? Reiz es gandrīz saskrējos ar panu Trojanu, kad viņš gāja projām, viņš apjuka un stostīdamies izrunāja:

Godātā pane… godātā pane, sakiet viņam, lai met to pie malas… vai lai pārtaisa visu! Es jūs lūdzu, sakiet to viņam!

Man bija žēl Bedržiha, viņš taču bija tik daudz strādājis.

Vai jūs domājat, ka viņam nav talanta? — es prasīju.

Nē jel, — pans Trojans izgrūda gandrīz nepacietīgi. — Talants viņam ir, bet… uz talantu vien es nepaļau- jos. Talants ir nieks. Lai sacerētu mūziku, tad vajag.., kaut ko vairāk, ne tikai to vien, kas ausīs …

Viņš atmeta ar roku, nezinādams, kā to izskaidrot.

Sakiet viņam… ka viņam jāk|ūst par citu cilvēku! Ardievu!

Un nozuda. Tāds dīvains cilvēks. Pie vakariņu galda es piezīmēju panam Foltēnam, ka Trojanam laikam ir kādi iebildumi pret viņa operu.

Pans Foltēns piesarka un nolika dakšiņu.

Vai viņš tev kaut ko teica?

Nē jel, — atbildēju, — man tikai radies tāds iespaids. Vai viņš patiešām saprot mūziku?

Pans Foltēns paraustīja plecus.

Protams, tikai… tikai iztēles viņam nav ne par grasi. Sacerēt oratorijas, jā, lūdzu, bet operai nepieciešama taisni velnišķīga iztēle. Ko nu Trojans, viņš gluži vienkārši ir mākslas faķīrs, izkaltis kā piepe. Mākslinieks tomēr nav mūks!

Un nu gāja vaļā: pats iesāka, un pats it kā strīdējās ar panu Trojanu — radīt neesot iespējams bez kaislības, māksliniekam jāizvingrina savas jūtas un instinkti un tamlīdzīgi.

Pie reizes, — es piezīmēju, — par to vingrināšanu. Dzirdēju jau, ka tu atkal skraidot pakaļ kaut kādai dziedātājai.

Tā bija pavisam jauna meitenīte, nule kā iznākusi no konservatorijas un dažas notis nodziedājuši uz skatuves. Es neesmu greizsirdīga, jūs zināt; bet, kad viņš pats sak sarunu, vai lai es palieku kurla?

Pans Foltēns pat aci nepamirkšķināja.

Iedomājies, — viņš iesaucās, — šis Trojans domā, ka Judīte nav viņai piemērota! Viņa ir lieliska, vienreizēja Judīte! Viņā tikai jāpamodina dziļais sievišķīgums, erotiskais velnišķums… — Un sazin kas vēl; es, zināt, tamlīdzīgas runas neciešu.

Un tu gribi viņā to pamodināt? — es apjautājos.

Viņš uzpūtās, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Un kāpēc gan ne? — viņš pašapzinīgi izmeta. — Jums jāzina, ka es no viņas izveidošu lielu mākslinieci, es, Beda Foltēns. Viņai jāpriecājas, ka mani sastapusil Manī ir kaut kas barbarisks, kaut kas olofernisks, es izveidošu no viņas Jūdīti pie miesas un dvēseles.

Iedomājieties vien, to viņš stāsta pie galda savai likumīgajai sievai! Nekad nebiju redzējusi viņu tik bezgala pašapmierinātu; viņš klaigāja par sevi, par savu mākslu, par to, ka visi gribot viņu paverdzināt — gan Trojans, gan pārējie, un par to, kā viņš nicinot šo sīkumaino, mietpilsonisko vidi. Jā, kaut kur citā vietā Bedu Foltēnu gan prastu novērtēt! Bet tagad viņš, par spīti visam, pilnīgi nodošoties savai daiļradei, tikai tagad viņš jūtot sevī briesmīgu, pirmatnēju radošo spēku …

Viņam bija putas uz lūpām, zods raustījās, Foltēns dauzīja ar dūri galdu. Man pēkšņi kļuva viņa tik žēl. Ai, ai, nabadziņ, es nodomāju, redzams, ar operu slikti, no tās nekas neiznāks. Es to jau ne aiz šī, ne aiz tā pēkšņi skaidri sapratu, pati nezinu, kāpēc, — varbūt tāpēc, ka viņš tik drudžaini un taisni vai izmisīgi lielījās? Redzams, nekas tev, mīlīt, neiznāks un tev vajadzēs ar to samierināties. Man pat kļuva tā kā vieglāk: ja viņš pametīs savu mākslu, būs vismaz mājās miers… Iztikai mums abiem pietiks, neesam jau vairs divdesmitgadīgie — kāpēc jātrako? Nē, protams, es justos kā laimīgākā sieviete pasaulē, ja Bedržihs būtu sacerējis ko diženu un kļuvis slavens, bet mūsu — sieviešu sirdīs dažreiz atdzimst alkas vai nepieciešamība piekāpties. Tad cilvēks jūtas kaut kā ērtāk.

Nu, protams, kādu laiku viņa nemaz nebija mājās —• skraidīja pakaļ dziedātājai, tikai no rītiem mēs dzirdējām, kā viņš vannas istabā svilpo vai dzied, lai parādītu, cik viņš jauns un laimīgs, pogcaurumā vienmēr zieds, uzvalks izgludināts, sasmaržots, un viss staro. Nu, es domāju, daudz tu pie viņas panācis neesi. Mājās viņš pārradās uz rīta pusi, lai mēs domātu, ka viņš nakti pavadījis pie dziedātājas, bet īstenībā, kā man stāstīja, viens pats sēdējis kafejnīcās vai bāros, sūcis aperitīvu un, kad slēguši ciet, klaiņojis līdz rītausmai pa ielām. Istabene bija redzējusi, kā viņš mājās spoguļa priekšā triepj ar pomādi plankumus sev uz vaigiem — it kā dziedātāja būtu viņu skūpstījusi; pie pusdienām viņš iznāca halātā, žāvājās platu muti — nu, īsta komēdija! Es domāju, tas viss tāpēc, lai nebūtu manāms, ka viņš pametis savu operu. Bet nē — operu pametis viņš nebija; nezinu, kur, bet viņš bija atradis kādu Molendu, un tas teju pat apmetās dzīvot pie mums; atkal viņi abi ieslēdzās kabinetā, un Foltēns izlikās, ka strādā, pabeidz savu «Jūdīti». Reiz viņš uzdūrās avīzē uz tās jaunās dziedātājas uzvārdu. Nolika avīzi un nievīgi noteica:

— Tā skuķe, šķiet, apgalvo, ka dziedāšot manu Jūdīti! Stulbene! Līdz Jūdītei viņai deguns vēl nesniedzas…

Ar to viss beidzās.

Molenda bija kādreiz bijis mediķis, bet vairāk mīlēja mūziku un iemešanu; stāstīja, ka viņš spēlējis mediķiem traktieros, sacerējis parodijas un visādas dziesmiņas. Viņš bija jauns vīrietis ar mazliet uztūkušu seju, zobgalis un jokupēteris, visu centās pārvērst jokā, bet bija dzimis mūziķis, ideju pilna galva, mūzika sūcās taisni no pirkstiem. Medicīnu viņš bija pametis, sāka sacerēt šlāgerus, tango un ko tamlīdzīgu un, stāsta, pelnījis milzu naudu. Pēc tam ne aiz šī, ne aiz tā nozudis un atradies kaut kur Amerikā, varietē, vai kādā nēģeru džezbendā par tādu kā muzikālo ekscentriķi. Mājās viņš atgriezās kā tāds noplucis dīkdienis un šausmīgi dzēra; ap to laiku pans Foltēns bija viņu uzmeklējis un nodibinājis draudzību. Pa pusi dienas viņi sēdlja Foltēna kabinetā, ķīvējās, spēlēja klavieres, bet beigās vienmēr iznāca valsis vai tango. Būtu jūs redzējuši, kā ākstījās pans Molenda, kad, palēkdamies uz taburetes, klimperēja un dziedāja savus priekšnesumus; pārsinieties varēja, kas tas bija par ākstu. Nezinu, kā viņi varēja saprasties, Bedržihs pēc dabas drīzāk ir nopietns un svinīgs… Vakaros abi devās uzdzīvot, protams, ja panam Foltēnam bija kas kabatā. Dažreiz šis āksts Molenda krita izmisumā un dzēra vairāk nekā parasts, atnācis bāls, izpuris, ilgi spēlēja kaut ko neprātīgu uz klavierēm… kamēr atkal neiznāca parastais trādirīdis.

Reiz pēc tāda vētraina perioda abi pēkšņi it kā atguva saprātu un nosēdās cieši kopā, pēc tam no saimnieka istabas sāka skanēt vieni vienīgi fokstroti un tango, un visādas mīlas serenādes… Zināt, jautra mūzika man patīk daudz vairāk nekā nopietna, bet… Bedržiham tā, kā lai saka, kaut kā neatbilda. Pēc tam pie mums sāka braukt visādi lieli pani, kaut kādi direktori, vārdu sakot, augstmaņi, katrs izskatījās tā, it kā viņam piederētu puse Amerikas; pans Foltēns izturējās ārkārtīgi solīdi un sauca tās par apspriedēm. Šo apspriežu laikā bija dzirdams, kā spriedelēja mans vīrs un Molenda plinkšķināja savus fokstrotus, — nu, tas man diezin kā nepatika. Kādu vakaru pans Foltēns it kā garām ejot ieminējās, ka viņam laiks likt nopietni runāt par sevi un parādīt, ko prot Beda Foltēns; laiks viņam sākt pelnīt savu helleru un dzīvot kā kņazam — to viņš man uztraukumā un karstumā izpļāpāja. Plāns esot milzīgs: viņi ar Molendu uzrakstīšot opereti filmai. Scenārijs gandrīz jau gatavs, un, ja runā par mūziku, tad šlāgeri esot ellīgi labi. Pašreiz mode tikai filmas, viņš man iegalvoja, pats piemērotākais laiks ķerties pie tām īstiem meistariem, bet, protams, jāsāk ar kaut ko vieglāku…

Man taisni vai kaklu sažņaudza, tik žēl man viņa tapa, un viņš droši vien to manīja, jo sāka dedzīgi apgalvot, ka mēs iegūšot fantastiskas summas un tad viņš atgriezīšoties pie savas «Judītes». Viņš iekampās ar abām rokām matos un sāka kliegt kā parasti, kad gribēja pārliecināt pats sevi. Tad, kad viņa operete tikšot atzīta visā pasaulē, tad atbalsošoties visā pasaulē arī viņa «Jūdīte». Tikai tās dēļ viņš sākot šo visu, tikai tās dēļ. Nedomā, viņš drudžaini atkārtoja, mūsu dienās pat Mocarts un Sme- tana rakstītu kino vajadzībām, turklāt librets tik poētisks …

Paklau, — es viņam teicu, — kas tev ir, intrigas ar kinoaktrisēm?

Viņš apmulsa un pietvīka.

Kāpēc tu tā domā? Protams, man jāapspriežas ar kinoaktieriem! Tur ir skaista sieviešu loma — Eloiza… šai lomai mēs atradām pasakainu dziedātāju — pilnīgi jauns vārds, bet cik skaista — brīnums! Gan balstiņa, gan sex-appeal! Kino jābūt seksapīlam — saproti? Nebaidies, mūs gaida grandiozi panākumi! Šī sieviete spēlēs Holivudā, to es tev rakstiski varu.. „

Pag, — es viņam saku, — tik tāla nākotne man neinteresē; es tikai gribētu zināt, kāpēc tu man visu to stāsti.

Nu, saproti, — viņš iesāka, un tad viss kļuva skaidrs. Filmu producenti gan esot aizrāvušies ar viņa ideju un pilni apņēmības to realizēt, šai ziņā panākta vienošanās. Taču, lai gūtu vispasaules panākumus, tad vajag lieliskas dekorācijas un visu tamlīdzīgu. Protams, šo naudu atgūs ne mazāk kā trīskārtīgos apmēros, bet sākumam vajag skaidras naudas, lai atbilstoši iemiesotu ideju…

Cik? — es prasu.

Pans Foltēns vairākkārt norija siekalas, tā ka ādam- ābols viņam sāka lēkāt. Nu, ne jau pārāk daudz. Pietikšot ar pusotra miljona. Tas esot smieklīgi maz salīdzinājumā ar summu, ko filma noteikti ienesīšot…

Vai tev ir šā pusotra miljona? — es jautāju.

Pans Foltēns visu laiku rija siekalas un braukāja ar pirkstiem caur matiem. Viņš… viņš esot rēķinājis, ka es pārdošot vienu vai divus namus (ap to laiku, jāsaka, no pieciem tētiņa namiem bija palikuši tikai trīs). Man tas būšot izdevīgs kapitāla ieguldījums, pēc gada es saņemšot visu līdz pēdējam helleram kā likts.

Ja es to saku, — viņš kliedza, — tad tu vari uz mani palaisties! Tas taču mans garabērns, un tev arī jārūpējas, lai es vienreiz tiktu uz ceļa …

Pagaidi, — es sacīju. — Par savu laulības dzīvi esmu jau samaksājusi ar diviem namiem, nerēķinot iegūto pieredzi. Nu, bet labi. Taču palīdzēt, lai tu aizej bojā arī kā mūziķis, — to tu no manis, draudziņ, nesagaidīsi! Nē! Un tam es nedošu ne hellera. Un es lūdzu tevi — vairāk par to nerunā!

Pans Foltēns piecēlās, acis viņam bija pilnas asaru. Viņš izlikās, it kā grib iet projām.

To es gan negaidīju, — viņš aizvainots izdabūja, — ka tu man neticēsi. Es tev zvēru, ka daru to tikai savas «Jūdītes» dēļ. Kam gan es neesmu to piedāvājis!… Cik tūkstošu samaksāts par pārrakstīšanu vien! Bet, kamēr cilvēks nav parādījis sevi kā komponists, viss vienalga. Man gals klāt, — viņš nočukstēja un izmisumā atmeta ar roku. — Beigas, beigas!

Viņš aizgāja līdz durvīm un apstājās, satvēris rokturi.

Ja gribi zināt, — viņš izšļupstēja, — tagad man atliek tikai nošauties.

Tev? — es prasu. — Kādas blēņas!

Viņš stāvēja, nokāris galvu kā bērns, kas atzinies pārkāpumā.

Es toreiz… parakstīju vekseļus, — viņš izteica stostīdamies un šņurkādamies.

Par cik?

Par… septiņsimt tūkstošiem …

Pēc tam izrādījās, ka par miljonu divsimt tūkstošiem, bet viņam jau tie bija sīkumi.

Ak dievs, — es saku, — kas par vekseļiem? Tev taču nav ne hellera!

Es viņiem teicu, ka esmu tavu namu līdzīpašnieks, — viņš sagrauzts stostījās. — Es tā rēķinājos ar to, ka tu ieguldīsi kapitālu šinī pasākumā… ja panākumi nodrošināti.

Bīsties dieva, vājprātīgais, — es kliedzu, — tā taču ir krāpšana!

Zinu, — viņš atbildēja. — Bet es to darīju «Jūdītes» dēļ. Zinu, ka esmu pazudis cilvēks. Nu labi, — viņš pēkšņi iebrēcās niknumā un lepni atmeta galvu. — Sitiet mani nost! Beda Foltēns neko jums nelūdz!

Man pietika. Tu vēl manā priekšā uzpūtīsies, es domāju.

Rīkojies, kā zini, — es saku, — es nododu šo lietu savam advokātam.

Tālāk par to runāt nebija nozīmes.

Visu nakti pans Foltēns dārdināja savā kabinetā, klaudzināja skapja durvis un galda atvilktnes vai gāja pie klavierēm un uzsita pāris akordu it kā atvadīdamies. No rīta viņš nozuda un desmit dienas nerādījās mājās. Istabā palika tikai sadedzināta papīra dvinga; uz paklāja pie kamīna bija gar malām apsvilusi papīra lapa ar uzrakstu: ««Judīte», opera piecos cēlienos. Bēdas Foltēna librets un mūzika.» Kamīns bija pilns ar sadegušu papīru. Es apskatījos — tās bija tīras nošu papīra loksnes.

Mūsu advokāts bija vecs, ļoti gudrs pans, nelaiķa papi- ņam liels draugs. Kā jurists viņš man deva padomu:

Metiet visu pie malas, lai viņu, blandoni, tiesā!

Taču kā vecs mājas draugs viņš labprāt bija ar mieru

izpildīt manu lūgumu un visu kaut kā nokārtot.

Ar vienu noteikumu, pane Karlička, — viņš teica. — Sķirieties no tā lielības maisa, citādi jums drīz vien nepaliks ne durvju rokturu no tiem pieciem namiem, kurus jūsu nelaiķa tētiņš uzcēla.

Kā viņam tas izdevās, nezinu, bet galu galā viņš nopirka visus vekseļus par četrsimt tūkstošiem un ieslēdza savā seifā.

Ap to laiku pans Foltēns atgriezās mājās, briesmīgi iz- ģindis, it kā būtu nakšņojis parkā uz soliem, stāstīja, ka atnācis tikai paņemt šādas tādas mantas, bet, kad kalpone ienesa viņam uz paplātes pusdienas, ļoti nopriecājās; viņa stāstīja, ka pati tikko valdījusi raudas, tā viņš pateicies, un zods viņam drebējis aiz uztraukuma. Viņš sēdēja savā istabā kluss kā pelīte un tikai rakstīja kaut ko vai čukstus spēlēja uz klavierēm. Pēc tam salika savas notis un aizgāja sazin uz kurieni; bija novembris, bet viņš tīšuprāt neuzvilka silto mēteli, aizskrēja tāpat vien samta svār- ciņos, ar plīvojošu kaklasaiti, lai izskatītos pēc bada cietēja muzikanta. Viņam patika spēlēt tādus trikus.

Kad mūsu advokāts uzgrūda viņam šķiršanos, pans Fol- lēns, stāsta, esot sācis raudāt. Atzīstu, viņš teicis, atzīstu: savienot savu likteni ar mākslinieka likteni — tā ir īsta elle. Pasakiet panei Šarlotei, ka atdodu viņai brīvību. Nekādus šķēršļus viņš necēla, bija pieklājīgs un padevīgs liktenim. Tikai kad advokāts paziņoja, ka nosaku viņam nelielu ik mēneša pabalstu, ko viņš var saņemt advokāta kantorī, pans Foltēns izslējies, nosarcis un sašutumā kliedzis:

Ko? Nauda? Jūs domājat, ka esmu ubags? Es labāk miršu badā nekā pieņemšu jūsu žēlastības dāvanas!

Labi, — advokāts atteicis, — tad es tā panei Kar- ličkai arī paziņošu.

Stāsta, pans Foltēns saķēris galvu un sācis smieties kā vājprātīgs. Jums taisnība, viņš murminājis, es esmu ubags. Esmu mākslinieks! Piedodiet — vai jūs nevarētu izsniegt man uz priekšu piecsimt kronas?

Kopš tā laika par viņu neko daudz nezinu. Reiz es sastapu viņu uz ielas; kas ar mani notika, to nevaru izstāstīt! Viņš izskatījās pēc vājprātīga, savu plušķaino galvu nesa tā, it kā peldētu pa mākoņiem, ap kaklu netīra lente, padusē notis.

Ik mēnesi viņš ieradās kantorī pēc naudas, nepieejams kā dievs, ar nevērīgu žestu iebāza naudu kabatā un stāstīja, ka patlaban vedot sarunas ar Zalcburgu vai ar Met- ropolitēnoperu Amerikā par «Jūdītes» premjeru. Vai atkal runāja, ka tikai tagad jūtoties brīvs, jo vienīgi trūkumā un netīrībā mākslinieks varot būt mākslinieks, nu, kaut ko tamlīdzīgu. Reiz viņš atnācis, drebēdams kā drudzī, stāstījis, ka pēc nedējas būšot «Jūdītes» ģenerālmēģinājums kaut kādā filmu ateljē, ieeja ar īpašiem ielūgumiem. To skatīties sabraukšot diriģenti un operu antreprenieri no visas pasaules… Iedevis advokātam divas bijetes: viena jums, teicis, otra… varbūt kāds vēlēsies ierasties…

Nu, es uz turieni, protams, negāju.

Apmēram pēc nedēļas man paziņoja, ka viņu aizveduši uz Bohnicēm; pēc divām dienām viņš tur, nabadziņš, nomiris. Avīzēs par viņa nāvi nebija ne vārdiņa… Es viņam sarīkoju pieklājīgas bēres krematorijā; viņš vienmēr gribēja, lai viņu sadedzina. Kā putnu Fēniksu, viņš mēdza teikt. Uz bērēm salasījās cilvēku divdesmit trīsdesmit, visi lielākoties mūziķi, kuri nāca pie mums uz mūzikas vakariem. Pans Trojans arī tur bija, tā bēdīgi skatījās caur brillēm, netrūka arī tā āksta Molendas ar viņa kompāniju, viņš raudāja kā bērns. Ieradusies bija arī tā jaunā dziedātāja, kurai nelaiķis kādreiz skraidīja pakaļ, — nu jau viņa ir slavenība, zvaigzne! — ļoti jauki no viņas puses. Bet pats apbrīnojamākais: pēkšņi sāk spēlēt ērģeles un atskan Ilcrideļa Largo — un tik izjusti… Spēlēja kāds pazīstams konservatorijas profesors. Un pēc tam stīgu kvartets. Paši labākie mūsu muzikanti, varat iedomāties! Viņi nospēlēja Bēthovena kvartetu. Nezinu, kurš par to bija parūpējies, droši vien pans Trojans vai kāds cits, bet tas bija tik skaisti un svinīgi, ka man pēkšņi kļuva viegli un asaras plūda pašas no sevis. Laikam gan pans Foltēns tomēr bija liels mākslinieks, ja viņu izvadīja tādi meistari un pie tam gluži par brīvu. Jā, bēres viņam bija kā īstam mūziķim.

Un es sev dažreiz saku: varbūt viņš patiesi varēja kaut ko radīt? Es, protams, nebiju tā sieva, kāda vajadzīga māksliniekam, to es zinu, bet es tomēr atnesu viņam mantu un traucēju tik maz, cik vien sieviete var. Droši vien es diezin cik labi nesapratu viņu, bet parastais cilvēks var dot tikai to, kas viņam ir. Es viņam toties uzliku skaistu kapa plāksni: bronzas lira — un tai pāri lauru zariņš. Un uzraksts: Beda Foltēns. Vairāk nekas.

UNIVERSITĀTES PROFESORS DR. STRAUSS

abelars un eloiza

Ar panu Foltīnu iepazinos, kad reiz piedalījos viņa mājas koncertā, kurā spēlēja mūsu privātais «profesoru kvartets» (divi profesori, viens tiesas priekšsēdētājs un mūsu lieliskais pirmās vijoles spēlētājs, anatomijas institūta līdzstrādnieks), kurā es spēlēju altu; viņa mājās bieži rīkoja muzikālus vakarus ar visai pieklājīgu programmu. Kad pēc muzicēšanas pans Foltīns dabūja zināt, ka mana specialitāte ir salīdzinošā literatūru vēsture, viņš ieaicināja mani blakus istabā; man viņš likās izglītots, bagāts un cildeni noskaņots jauns cilvēks, kurš jūsmo par mūziku un visu skaisto. Tātad viņš pasauca mani sānis un sāka runāt, ka aizrāvies ar Abelāra un Eloizas mīlestības stāstu un gribētu rakstīt par to romānu vai pat operu; vai es nebūtu tik laipns un nepastāstītu viņam kaut ko par Abelāru un viņa laikmetu?

Aiz tīras nejaušības vienpadsmitais un divpadsmitais gadsimts ar savu sholastiķu un klosteru uzplaukumu ir mans jājamais zirdziņš; baidos, ka toreiz mazliet aizrāvos un kā īstā lekcijā sāku runāt par viduslaiku nominālismu, analizēju «Glossulae super Porphijriumun polemizēju ar Smeidleru; uzņēmos apgalvot, ka vismaz daļa Abelāra un Eloizas vēstuļu ir oriģināli. Pans Foltēns klausījās, it kā tas viņu ārkārtīgi interesētu, lai gan nezinu, ko viņam sniedza operai Abelāra «Glossulae» vai «Introduclio in theologiam» [73] , bet profesoriskajā aizrautībā es par to nedomāju. Beidzot apsolīju viņam pagādāt atbilstošu literatūru, ja šis jautājums viņu tā interesē. Pans Foltēns bija sajūsmā un pateicās man jau iepriekš. Man patika, ka komponists vai dzejnieks izturas tik nopietni pret izvēlēto materiālu un grib tanī iedziļināties kā speciālists, tāpēc aizsūtīju viņam veselu saini pirmavotu, dažādus Abelāra izdevumus, Hausrātu, Karjeru un vēl šo to. Pēc kāda laika satiku panu Foltēnu un apjautājos, kā klājas

Eloizai. Pans Foltēns pastāstīja, ka strādā pie šīs vielas nepārtraukti; Abelāra un Eloizas mīlestība esot visaizraujošākais un cildenākais temats operai, kādu vien varot iedomāties. Mani tas iepriecināja; divpadsmitais gadsimts ar saviem garīgā rakstura konfliktiem un cilvēciskajiem, jau daļēji pirmsrenesanses faktoriem ir patiešām interesants un lielisks laiks. Negribējās atprasīt viņam manus pirmavotus, ja tie viņam var vēl noderēt kā iedvesmotāji un vadītāji. Diemžēl vēlāk es zaudēju viņu no acīm tā, ka nevarēju aizsūtīt viņam jauno, kritiski komentēto Geiera izdoto Abelāra traktātu «De unitate et trinitate divitict»x\ tanī bija ineresanta piezīme par to, kāpēc Abelārs ieslēgts klosterī.

Pēc tam es, dziļi noskumis, dzirdēju, ka pans Foltēns nomiris nabadzībā; manas grāmatas, sevišķi retais un tagad nepieejamais Kuzena 1849. gada izdevums droši vien pazudis pēc viņa nāves. Žēl, ļoti žēl, ka jauns, apdāvināts komponists acīmredzot nav pabeidzis savu operu par Abelāru un Eloizu; tas patiešām ir rets gadījums, ka mākslinieks ķeras pie materiāla, kas viņu aizrāvis, ar tādu dziļu nopietnību un profesionālu sagatavotību,

VI

DR. J. PETRO

JUDĪTES TEKSTS

Ar panu Foltēnu mani iepazīstināja teātra foajē kādas premjeras laikā. Biju jau agrāk dzirdējis par viņu kā par neparasti bagātu jaunu cilvēku, kurš dievina mākslu. Pirmajā sastapšanās reizē man radās iespaids, ka viņš ir mazliet afektēts un iedomīgs, bet visumā sirsnīgs cilvēks; man nepatika viņa vaigu bārda, viņa monoklis, viņa sa- smaržotā elegance un zelta ķēdīte ap rokas locītavu. Atklāti runājot, es nodomāju: snobs. Viņš spieda man neparasti mundri un jūsmīgi roku un tūliņ aicināja pie sevis, «pie panes Šarlotes un manis uz mūsu intīmajiem mūzikas vakariem», kā viņš izteicās. Viņš aicināja tik uzstājīgi, ka es, kaut ar nepatiku, tomēr solījos aiziet; vēlāk es saņēmu iespiestu aicinājumu uz <rsoiree musicale chez Mme et Maitre Beda Foltin. Comme chez soi.»K

Piedalījos tikai vienā tādā muzikālā vakarā. Foltēns ar plīvojošu kaklasaiti un samta svārkos apsveica mani vētrainā sirsnībā.

— Nāciet vien, nāciet, — viņš skaļi sauca, — te jūs esat pie māksliniekiem!

Viņa sieva bija tāda kā bezkrāsaina un anēmiska, bet acīmredzot krietna sieviete; viņa man atgādināja bībeles Martu, kura vajadzīga vienīgi tāpēc, lai gādātu par ēdieniem un dzērieniem, tikai šad tad viņa mātišķi un bikli uzsmaidīja vientulībā pamestam viesim, ar kuru, dieva vārds, nezināja, ko runāt. Toties mūs apkalpoja divi man pazīstami no kafejnīcas ataicināti viesmīļi; tos bija ieģērbuši īsās biksēs, zīda zeķēs un uzlikuši galvās pilnīgi baltas, pūderētas parūkas, lai viņi vairāk svīstu, iznēsādami tēju un šampanieti. Bija ap četrdesmit viesu, lielāko tiesu es pazinu; puse bija neziņā tāpat kā es, toties otra puse steidzās pēc iespējas vairāk apēst un izdzert. Visā bija kaut kas uzspiests un nesaskanīgs. Foltēns jo- viāli apstaigāja visus savā samta svārciņā, vienam plīkšķināja pa plecu, otru vilka pie bufetes, garām ejot, lakstojās ap kādu muzikālu pani, tāds dīvains labvēlības, koleģialitātes, reprezentācijas un pārāk uzspēlētas familiāras sans — fagoti [74] vai bohēmiska pas de chichi [75] sajaukums. Tad mūs sadzina «mūzikas salonā» un sasēdināja uz grīdas, uz spilveniem, zemiem dīvāniņiem vai atbalstīja pret kamīnu un durvju stenderi — un sākās koncerts: jauns komponists nospēlēja savu klavieru svītu, un kāda jaunkundze uz vijoles izpildīja garmataina, briļļaina jaunieša kompozīciju, kurš pavadīja viņu uz klavierēm, — manuprāt, tas nebija slikti, tomēr visvairāk mani interesēja tas, ka Foltēns ar sievu sēž salona vidū atzveltņos kā karaļu pāris un visapkārt uz grīdas un spilveniem nometušies «mākslinieki»; Foltēns, piemiedzis acis, kā lietpratējs locīja galvu, kamēr pane Foltīnova, sakniebusi lūpas, acīmredzot domāja par rīkojumiem, kādī dodami kalpotājiem. Nezinu, kāpēc tas mani kaitināja; laikam mēs neesam radīti tādam cildenumam.

Pēc programmas Foltēns paņēma mani draudzīgi zem rokas un ievilka mazā salonā.

Man tāds prieks, ka iepazinos ar jums, — viņš man dedzīgi apgalvoja, — es būtu laimīgs, ja varētu jums kaut kā pakalpot.

Nevarēju iedomāties, kādu pakalpojumu pans Foltēns varētu man izdarīt, bet viņš turpināja, ka neparasti un izcili augsti vērtējot manus teātra kritiķa un mākslas teorētiķa spriedumus.

Redzat, es komponēju operu «Jūdīte», — viņš, mazliet pietvīcis, atzinās. — Arī libretu esmu uzrakstījis pats. Manuprāt, — viņš teica un izbrauca ar rokām caur krēpēm, — manuprāt, komponistam jāraksta teksts pašam, lai viņa sacerējums būtu viengabalains, lai tur nav nekā sveša, nekāda priekšstata, kas neiederētos viņa intuīcijā …

Pret to galu galā nav ko iebilst. Foltēns to atkārtoja visādos veidos, kamēr beidzot izdabūja, ko grib no manis. Lai es esot tik ārkārtīgi laipns un izlasot viņa libretu. Un tad lai viņam atklāti pasakot, kur tas neiztur visstingrāko kritiku.

Redzat, es drīzāk esmu mūziķis, nevis dzejnieks, — viņš atvainojās un atkal atkārtoja, cik bezgalīgi cienot manus spriedumus un tamlīdzīgi. Ko lai dara: biju apēdis pie viņa divas sviestmaizītes, tāpēc biju spiests teikt, ka ar lielāko prieku un tā tālāk. Viņš man dedzīgi spieda roku. — Rīt aizsūtīšu jums rokrakstu, un tagad, lūdzami, iesim pie jauniešiem.

Jaunieši tikmēr bija galīgi pilnā un auroja, ka rūtis trīcēja; mājasmāte sēdēja apjukusi un piespiesti smaidīja, bet Foltēns sauca:

Esiet jautri, bērni, kā mājās! Te visi ir mākslinieki!

Otrā dienā pienāca rokraksts, ielikts lielā grozā ar

vīnu, vīnogām, langustiem un sazin ar ko vēl; man radās ellīga kāre aizsūtīt to visu atpakaj. Librets bija baismīgs: dažas lieliskas rindas vai pieklājīgs fragments, tad vairākas lappuses ar paranoiķa murgiem; atkal daudzsološs dialogs vai diezgan izteiksmīga aina un no jauna šīs juceklīgās, lielmanīgās tirādes; viss pretendēja uz dēmo- nismu, uz kaislīgumu, bet bija patiešām maniakāls un drausmīgs savā patētiskajā pārspīlētībā. Personas iznira sazin no kurienes — bez sakara ar iepriekšējo un pēkšņi nozuda; pusi no tām autors bija piemirsis minēt personu sarakstā… Pirmajā cēlienā Judītē iemīlējies gans Ezrons, trešajā viņš pārvērties par karavadoni Roboanu, pēc tam nozūd abi. Pilnīgs haoss. Nekādi nesapratu, ko Foltēns ar visu to domājis; šķirstīju rokrakstu no jauna un pārlasīju Oloferna dialoga viltīgi skanīgos, neuzkrītoši ironiskos pantus, un pēkšņi man iešāvās prātā: to varēja uzrakstīt vienīgi Franta Kupeckis!

Man nebija miera, paķēru rokrakstu un vakarā aizgāju uz traktieri, kurā Kupeckis mēdza uzturēties.

Izlasi šo dzejoli, Frantik, — es viņam saku. — Ko tu teiksi?

Kupeckis pameta man ar acīm un pasmīnēja.

Tas nav slikts. Bet tas turpmākais — tas šeit neder. — Viņš šķirstīja rokrakstu un grozīja galvu. Tad sāka rēkt. — Ļautiņi mīļie, — viņš rēca, — ļautiņi mīļie, tas ir ko vērts!

Frantik, — es viņam teicu, — paskaties — šis Jū- dīties monologs skan tā, it kā to būtu uzrakstījis Tereba, kā tu domā?

Kupeckis pamāja.

Tātad Tereba arī, — viņš nomurmināja. — Nu jā, protams, viņam arī nebija ko likt uz zoba.

Cik viņš jums par to samaksāja?

Viņš? — Franta norūca. — Man viņš iedeva trīs tūkstošus par visu libretu, sīkstulis tāds, bet šinī penterē- jumā no manis ir tikai trīs fragmenti. Labākos pantus izmetis ārā. — Kupeckis sāka smīnēt kā ķīniešu dieviņš. — GesamtkunstwerkV Manuprāt, te piedalījušies vismaz pieci cilvēki! Sis, piemēram, ir no Vosmika. Bet tas, — viņš gudroja, pētīdams kādu lappusi, — kurš varēja ko tādu uzrakstīt? «Jūdīte, kam tavi soļi tik nedroši…» To es nezinu. «Manās spalvainajās krūtīs…» — tas būs Lhota. Atceries viņa dzejoli: «Dobji dun spalvaino vīriešu solis.,.» Vai nepazīsti Lhotu? Tāds jauns, vārgs kā cālēns…

Paklau, — es jautāju, — kā viņš pasūtīja jums šo darbu?

Kupeckis paraustīja plecus.

Kā pasūtīja! Iegriezās te… it kā nejauši. «Kāds prieks sastapt šeit mīļoto dzejnieku!…»

Vai uz muzikāliem vakariem tevi neaicināja?

Nē, — Franta ar cieņu atbildēja, — tādus sušķus viņš neaicina. Pie viņa vari būt bohēmietis tikai lakādas kurpēs. Salons, saproti? Viņš sēdēja pie manis šeit traktierī, tas mecenāts. Es tīšuprāt izlikos piedzēries, lai varētu teikt viņam «tu», viņš locījās vien, — Kupeckis ķiķināja. — Nu, tad viņš iesāka: es, draugs, komponēju operu; libretu rakstu pats…

… lai darbs būtu viengabalains.

Pareizi. Bet galva viņam pilna ar mūziku, un viņš nevar koncentrēties pie libreta. Ja nu kāds viņam vispārējos vilcienos uzmestu plānu, dotu dažas idejas un uzrakstītu pāris monologu dzejā… Tad viņam būtu orientieris muzikālajai inspirācijai. Sarunāja velns zina ko! Šādam komponistam gan laikam ir radīšanas mokas…

Un tu viņam pieprasīji avansu, vai ne?

Kā tu to zini? — Kupeckis brīnījās. — Paklau — vai tev nav kāds darbs man?

Nav vis, — es atbildēju. — Un tie vājprātīgie murgi — vai tos uzrakstījis pats pans autors, ko?

Kur nu, — Franta norūca. — Viņam ir kāds jautis dzejnieks no tiem, kuri nāk pie viņa lakādas kurpēs.

—• Jucis?

Laikam gan ne, — dzejnieks Kupeckis noteica. — Tomēr par dzejniekiem neko nevar noteikti apgalvot.

Kad Foltēns ieradās pie manis pēc rokraksta, es viņam sacīju apmēram tā:

Paklau, Foltēn, tā nevar rīkoties! Kā jums pašam labpatika pilnīgi pareizi izteikties, mākslas darbam jābūt viengabalainam. To, ko jūs saucat par libretu, šķiet, rakstījuši pieci cilvēki, Jūs it kā esat saņēmis piecus dažādu autoru rakstītus tekstus un pa gabaliņiem salipinājis kopā. Libretam nav ne sākuma, ne beigu. Nav sakarīgas darbības. Katrai ainai cits stils, cita intonācija, citas personas .,. Varat sviest to ugunī, Foltēn!

Viņš vairākkārt kaut ko norija un mirkšķināja acis kā nogrēkojies skolnieks.

Pan doktor, — viņš stostījās, — vai jūs nevarētu pats to mazliet palabot? Protams, ne jau par velti…

Nē. Bet kā jūs. varat pirkt no vairākiem autoriem tekstus un uzdot tos par savējiem? Tā gan neviens nerīkojas!

Viņš izbrīnījās un pat jutās tā kā aizvainots.

Kāpēc gan nevaru? Jūdīte ir taču mans garabērns! Sacerēt par viņu poēmu vai operu — tā ir mana ideja, pan!

Jā, — es atbildēju. — Tikai pirms jums šī ideja radusies kādam Joahimam Graffam, Mikulašam Konačain, Hansam Saksam, Opicam, Hebelim, Nestrojam, Kaize- ram — un operu par Jūdīti sacerējuši Serovs, Vetcs, Honegers, Gūzens un Emils Nikolaus fon Rezničeks. Bet tieši tāpēc par Jūdīti vēl var uzrakstīt kādu duci operu, — es mirklī pieliku, redzēdams, cik viņš satriekts. — Viss atkarīgs no tā, kā šo sižetu izprot, vai ne?

Viņš manāmi atplauka un sāka starot.

Protams! Un šī izpratne ir pilnīgi manējā! Oloferns pamodina jaunavīgajā Jūdītē sievieti… tādu nešpetnu erotisku apsēstību, tāpēc Jūdīte viņu nogalina.». Lieliska ideja, vai ne?

Man bija viņa teju pat žēl; viņš acīmredzot nesaprata, cik tas viss ir triviāli.

Nu, — es sacīju, — manuprāt, viss atkarīgs no mūzikas. Zināt ko, palūdziet kādam pieklājīgam dramaturgam, lai uzraksta jums visu libretu un pats lai parakstās; saprotat?

Viņš dedzīgi spieda man roku un aizkustināts pateicās. Es esot viņu sapratis un iedvesis jaunu patiku strādāt; ar ko iedvesis, nezinu. Viņš tūliņ atsūtīja man jaunu lepnu grozu ar ananasiem, slokām un «Mariju Brizaru»1. Laikam tāpēc, ka sauca sevi par kaismīgu sensuālistu un hedonistu.

* * *

Pēc kāda mēneša viņš parādījās no jauna un staroja vairāk nekā jebkad.

Pan doktor, — viņš uzvaroši sauca, — nesu jums savu Jūdīti! Nu tā beidzot ir visā īstenībā! Esmu ieguldījis tanī visu savu koncepciju! Domāju, ka šoreiz jūs būsiet apmierināts gan ar kompozīciju, gan ar darbību…

Es paņēmu rokrakstu.

Vai jūs pats to rakstījāt, Foltēn?

- Viņš tikko manāmi norija slienas.

Pats. Visu pats. Es nevarēju nevienam uzticēt savu Jūdītes vīziju. Tas ir pilnīgi mans priekšstats …

Pāršķirstīju rokrakstu un drīz vien sapratu visu. Tā bija nevīžīgi pārtulkota un vietumis nekaunīgi izķēmota Hēbeļa Jūdīte; tekstā bija iesprausti Kupecka sausie, ironiskie panti, Lhotas spalvainās krūtis un šis tas no iepriekšējām pusprātīgajām tirādēm …

Man pietiek, Foltēn, — es sacīju. — Kāds jūs izvazājis aiz deguna. Četras piektdaļas no visa ir Hēbeļa Jūdītes plaģiāts. Ar tādu jus nedrīkstat rādīties atklātībāl

Foltēns pietvīka un norija slienas.

Vai tad nevarētu tā, — viņš, vārgi aizstāvējās, — pēc Hēbeļa drāmas sacerējis Beda Foltēns.

Nedariet tā, — es viņu brīdināju. — Ar Hēbeli te ir tā apgājušies, ka tas brēc uz debesīm; par to vajadzētu sodīt ar nāvi. Zināt, labāk sadedzināsim to.

Viņš izrāva man rokrakstu no rokām un spieda to sev pie krūtīm kā dārgumu.

Tikai pamēģiniet vien, — viņš kliedza, un acis viņam zvēroja nāvīgā niknumā. — Tā ir mana Jūdīte! Mana! Tas ir mans, tikai mans priekšstats… Un nav svarīgi, ka… ka…

Ka to kāds cits uzrakstījis, vai ne?

Es redzēju, ka problēmas morālā puse viņam, tā sakot, nav pieejama un ka viņš savā Judītē iemīlējies kā bērns; viņš padarītu sev galu, ja kāds gribētu pierādīt viņa maldus. Es paraustīju plecus.

Varbūt jums taisnība, Foltēn. Ja cilvēks kaut ko mīl, tad tas zināmā mērā pieder viņam. Paklausieties, ko es jums teikšu: es joprojām uzskatīšu jūsu libretu par krāpšanu un plaģiātu, bet jūs varat domāt par mani, ka esmu idiots, vai ko vien gribat.

Viņš aizgāja no manis dziļi aizvainots. Kopš tās reizes viņš mani godināja par literāru blusu meklētāju, kroplu pedantu un sazin vēl par ko. Taisnība gan: nīst viņš prata kā īsts literāts, šai ziņā viņš bija nepārspējams.

VASA AMBROŽS

mecenāts

Mēs, trīs trūcīgi jaunieši, toreiz mācījāmies konservatorijā, kompozīcijas klasē: vijolnieks Prohazka, iesaukts par Ladičeku, resnais un miegainais Mikešs, iesaukts par Papuci, un es. Kas mūs uzturēja pie dzīvības, to zina tikai mīļais dievs, — laikam tas, ka aizņēmāmies cits no cita divdesmit kronas, kuras Papucis kādā laimīgā vakarā bija nopelnījis, spēlēdams klavieres nakts lokālā.

Kādu vakaru mūs iesauca pie sevis mūsu mīļotais skolotājs un maestro un priecīgi pavēstīja:

Jaunekļi, es atradu jums mecenātu! — Pie viņa esot atnācis kāds turīgs mākslas draugs un teicis, ka labprāt pabalstītu divus trīs apdāvinātus nākamos komponistus. — Simt piecdesmit kronas mēnesī, zēni, — profesors turpināja, — tas nav daudz, bet atkarīgi no jūsu uzvedības summa vēlāk var pieaugt. Tad nu nedariet man kaunu, plikatas, — vecais labsirdis aizkustināts pabeidza, — un uzvedieties godīgi! Atcerieties, ka apkaklītei vienmēr jābūt tīrai un ka platmali nedrīkst likt uz klavierēm! Un nu ņemiet kājas pār pleciem un aši projām!

Protams, kājas mums tūliņ bija pār pleciem; simt piecdesmit kronas — tā mums bija neiedomājama debesu dāvana. Kad piezvanījām pie pana Foltēna durvīm, mums šķita, ka esam vesels pulks daudzsološu komponistu melnos, apnēsātos uzvalkos, un mēģinājām izskatīties tievāki, lai mūsu nav tik daudz. Istabene baltā priekšautiņā ieveda mūs pie pana Foltēna; viņš sēdēja pie milzīga rakstāmgalda, ģērbies ar zeltu izrakstītos brokāta rīta svārkos, un rakstīja. Viņš pacēla galvu, uzlika brilles, kuras padarīja viņu vecāku un bargāku, un vērīgi aplūkoja mūs pa kārtai. Acīmredzot (nezinu gan, kāpēc) viņš likās apmierināts ar mums, jo draudzīgi pamāja un teica:

Tad tie esat jūs? Man jūs ieteica jūsu skolotājs. Tas ir liels mākslinieks, pani! Liels mākslinieks un cilvēks!

Mē nomurminājām, ka jā, patiešām, nudien. Pans Foltēns pazvanīja un piecēlās. Man sirds salēcās, ka esam kaut ko aplamu izstrādājuši un ka mūs metīs ārā; Papucis uztraucies sēca, un Ladičeks, iepletis acis, pētīja šo samta istabu. Mūs neizmeta vis, parādījās tā ņiprā istabene un pakniksēja kā teātrī.

Annij, atnesiet paniem tējul — pans Foltēns pavēlēja. — Sēstieties, panil Lūdzu, šeitl

Mēs murminājām, ka mums patīk stāvēt, bet mums vajadzēja iesēsties atzveltņos, kādos līdz šim nebijām nekad sēdējuši. Papucis iegrima tik dziļi, ka sastinga aiz bailēm, Ladičeks nezināja, Kur likt savas garās kājās, bet es uzņēmos drosmi uzsākt sarunas un nedroši nokāsējos. Pans Foltēns iemetās savā atzveltnī un salika kopā garo pirkstu galus.

Liels maestro, — viņš vēlreiz atkārtoja. — Apsveicu jūs, pani, ar tādu skolotāju! Vispār… ziedoties mākslai — tas ir skaists dzīves ceļš. Skaists… un grūts. Es zinu ļoti labi, kas tās par ciešanām — būt māksliniekam. — Viņš izbrauca caur matiem ar garajiem pirkstiem. — Jums jāgatavojas uz skarbu, atteikšanās pilnu dzīvi…

Papucis Mikešs izbijies mirkšķināja acis, bet Ladičeks klaiņoja ar skatienu pa aizkariem un paklājiem. Pans Foltēns runāja par neizpratni, ar kuru saduras liels mākslinieks, bet es palaikam izmurdēju kaut ko piekrītošu. Ieradās istabene ar milzu paplāti; Ladičeks pielēca kājās, lai galanti izņemtu to viņai no rokām, bet to laikam nevajadzēja darīt, jo viņa nelikās to redzot un novietoja visu šo greznību mums priekšā. Kaut ko tādu mēs savu mūžu nebijām redzējuši: plāniņas porcelāna tasītes, trausli šķīvīši, kanniņa ar tējas ekstraktu, kanniņa ar verdošu ūdeni, karafe ar rumu, karafe ar citronūdeni, krūzīte ar krējumu, bļoda ar garnētām sviestmaizītēm, šķīvis ar biskvītiem, trauciņš ar cukuru un sazin kas vēl; un to visu istabene lika mums priekšā uz galda. Ladičeks pilnīgi nekaunīgi vēroja viņu ar lielajām, dzejiskajām acīm; izskatījās, it kā viņš gribētu satvert istabeni aiz rokas; Papucis pārsteigts aizturēja elpu un tik bikstīja mani zem galda, bet es viens uzturēju sarunu, palaikam iebilstot kādu «jā».

Lūdzu, pani, — pans Foltēns aicināja mūs pie mielasta un pats lēja mums tēju. — Gaišu? Tumšu? — viņš taujāja.

Mēs todien neko nebijām ēduši; Papucis pastiepa roku pēc sviestmaizītēm un jau tuvināja mutei ar šķiņķi un lasi bagātīgi apkrautu kumosu. Vēl paspēju iebikstīt viņam, lai paciešas. Pans Foltēns ielēja sev tēju un lēni maisīja to ar sudraba karotīti; cukuru viņš neņēma. Es rīkojos tāpat. Papucis apjukumā nolika sviestmaizīti uz mežģīņu salvetes, lai nenotrieptu šķīvīti, un arī sāka maisīt tēju. Pans Foltēns domīgi maisīja vien tālāk tēju un sprieda par mākslinieka grūto likteni mūsu laikos; viņš paņēma mazu cepumiņu, koda sīkiem kumosiņiem un dzēra nesaldināto tēju. Es darīju tāpat, kodu pa gabaliņam no cepuma un uzdzēru rūgto tēju. Papucis jautājoši pavērās manī un arī paņēma cepumu. Ceru, ka uz panu Foltēnu bijām atstājuši labu iespaidu. Tad Ladičeks attapās no aizrautīgās apkārtnes vērošanas, pielēja pie tējas rumu un sāka rīt garnētās sviestmaizītes; diemžēl es nevarēju aizsniegt viņu zem galda. Es vienmēr saku: vijolnieki neprot uzvesties un pārāk daudz domā par sevi. Kad Papucis to ieraudzīja, tad paņēma savu sviestmaizīti un iecirta tanī zobus. Tas bija nelaikā, jo pans Foltēns nomērīja viņu ar skatienu un apjautājās:

Jūs tātad esat pianists, pan … pan?

Nelaimīgais Papucis nosarka, norija pusi maizītes un

otru pusi nolika atpakaļ uz salvetes.

Mikešs, — viņš apspiestā balsī izdvesa. — Jā.

Pans Foltēns vēl kādu brīdi viņu iztaujāja, bet Ladičeks

mierīgā garā rija sviestmaizītes citu pēc citas. Tad pienāca mana kārta; pans Foltēns laipni apjautājās, no kurienes esmu, kas bijis mans tēvs, kādu mūziku es visvairāk mīlu un tā tālāk; jautājumi atbilda manam vecumam. Pēc tam viņš paskatījās uz Ladičeku. Ladičeks piecēlās, izstaipījās kā pārēdies runcis un mierīgā garā piegāja pie klavierēm, kur atradās tumšbrūna vijole; viņš kā lietpratējs pastrinkšķināja stīgas un nevērīgi apvaicājās:

Mitenvaldes?

Tas bija pirmais vārds, ko viņš šeit izteica.

Pans Foltēns sāka starot.

Jā. Meistara Matiasa Klotca pašrocīgs darbs. Pagaidiet, es jums parādīšu atestātu.

Mēs ar Mikešu saskatījāmies. Pagaidi, Ladiček, to mēs tev nepiemirsīsim! Tad Ladičeks Prohazka pabāza vijolīti zem zoda, pāris reižu pārvilka tai ar lociņu un nospēlēja de Faļjas «Dziesmu». Sis zēns prata sevi parādīt, it kā visu mūžu būtu aizvadījis kopā ar mecenātiem. Pans Foltēns atlaidās atzveltnī un klausījās, acis aizvēris un atzinīgi locīdams galvu.

— Labi, — viņš beidzot noteica. — Vai jums ir ari kaut

kas paša?

Ladičeks, ne aci nepamirkšinājis, nospēlēja savas variācijas par bērnu tēmu; nospēlēja trīs, noteica «tā», nolika vijoli un piesēdās atkal pie sviestmaizītēm. Pans Foltēns paskatījās uz mani. Es mirklī atrados pie klavierem un diezgan braši nospēlēju savu «Andante»; tagad zinu, ka tanī daudz kas bija piesavināts no mūsu dārgā skolotāja, bet toreiz biju gluži lepns uz savu opusu Nr. 3. Pēc tam pienāca kārta mūsu ģeniālajam Papucim; viņš briesmīgi apjuka un slikti nospēlēja savu skaisto «Ca- konu» ar lielisku galveno tēmu. Pans Foltēns neteica par to neko; atzīstos, ka mani tas mazliet aizskāra, — tiesa, Papucis spēlēja todien taisni nejēdzīgi un pie katras kļūdas savieba seju kā resns zīdainis, kurš tūliņ laidīs raudas vaļā, bet viņa «Cakona» bija tik kristāldzidra mantiņa, ka ik viens, kas mazliet saprot mūziku… bet kas tad īsti to saprot?

Visumā bija gluži labi; pans Foltēns paziņoja, ka ļoti interesējas par mums, un visai taktiski pasniedza mums aizlīmētas aploksnes; izrādījās, katrā bija divi jauni simtnieki. Beigās viņš mums sirsnīgi spieda rokas, un lai mēs pēc mēneša ierodoties atkal ar kaut ko jaunu. Mēs jutāmies kā septītās debesīs; mums bija pašiem savs mecenāts, naudas, pēc pašu domām, mums bija kā spaļu un vispār laimes bez gala; vienīgi Ladičeks ar skumjām pieminēja istabeni; puiši, vai atceraties, kādas viņai bija kurpītes un tā cepurīte? Interesanti, kad ieradāmies tur otro un trešo reizi, istabene mums nebūt vairs nelikās tik skaista, un vēl interesantāk, ka ar diviem simtiem kabatā mums ne par helleru neklājās labāk nekā bez tiem. Kā tas tā, to nezinu.

Pēc mēneša mēs atkal ieradāmies, nesdami padusēs vairākas nošu lapas: sacerējumus, kas veltīti maestro Bedarn Foltēnam. Ladičeks bija uzrakstījis fandango vijolei klavieru pavadījumā, es biju komponējis kādu dzejoli, bet Papucis atnesa mazu romantisku rondo klavierēm. Pans Foltēns nopriecājās no sirds; pats piesēdās pie klavierēm un nospēlēja manu dziesmu, dūkdams līdzi vārdus, viņš nospēlēja arī Mikeša rondo un apmierināts māja ar galvu. Viņa spēle nebija profesionāla, bet viņš spēlēja mundri un ar muzikālu izjūtu. Tad viņi abi ar Ladičeku nospēlēja fandango; Ladičeks bija tanī vēl ielicis velnišķīgi labu

improvizāciju piccicato a la guitarra, un pans Foltēns gluži vienkārši staroja.

Labi, zēni, — viņš teica, — man prieks par jums.

Tad viņš sāka runāt par komponēšanu.

Manuprāt, jaunekļi, ir nepareizi rakstīt tikai par to, kas iekrīt prātā. Es šādam jaunam komponistam dotu uzdevumu: parādi, puis, ko tu spēj! Radošai iedvesmai tev vēl daudz laika, kad būsi atradis pats savu stilu.

Viņš mirkli padomāja un tad sacīja:

Būtu ļoti interesanti, ja jūs visi apstrādātu vienu un to pašu tēmu. Es ar jums labāk iepazītos un varētu ieteikt, kādā virzienā strādāt. — Viņš pārvilka ar roku pār pieri. — Piemēram… piemēram, tāda maza uvertīra: nakts karavīru nometnē. Nakts kā pirms kaujas. Tas ir spēcīgs muzikāls priekšstats, vai ne?

Papucis izbolīja acis.

Vai… zvaigznes spīd?

Pans Foltēns aizsedza acis ar roku.

Nē. Tā ir nakts pirms vētras. Es redzu sarkanus zibeņus apvārsnī. Nometnē rīb bungas un sargi taurē…

Kas tas var būt par karaspēku? — Ladičeks dzestri ieprasījās.

Kāpēc jūs prasāt?

Lai zinātu, kādus instrumentus izvēlēties.

Pareizi, — pans Foltēns piekrita un atzinīgi pamāja ar galvu. — Teiksim… karaļa Nebukadnecara karaspēks. Tas būs pavisam eksotiski.

Papucis izskatījās apjucis.

Tie taču bija pagāni, — viņam izlauzās.

Pans Foltēns izbrīnā pavērās viņā.

Un tas jums ir šķērslis?

Papucis pietvīka un kļuva gluži nožēlojams.

Es taču par viņiem neko nezinu, — viņš stostījās. — Bijušas tur vismaz zvaigznes… Tās vēl var kaut kā izteikt.

Radošs mākslinieks spēj iztēloties visu, — mūsu mecenāts aizrādīja. — Bet es jau jūs nespiežu. Man tikai ienāca prātā tāda ideja.

Šoreiz aploksnē katram bija trīs simti. Kā par brīnumu, tie izgāja tikpat ātri kā iepriekšējie divi. Uz naudas laikam guļ kāds ērmīgs lāsts: lai cik cilvēks saņem, nekad viņam nav par daudz.

Protams, ka mēs sākām strādāt pie šīs Nebukadnecara nometnes, lai iepriecētu panu Foltēnu. Ladičeks īsi un aši nolēma, ka tur jābūt «kaut kam saracēniskam», un sāka partitūru ar turku bungām un timpāniem; tālas, stieptas gaudas attēloja muedzīnu (Ladičeks gan tiepīgi teica «muzeīns»); man iznāca tāda kā liriska noktirne ar biklu mājienu uz karaspēka vakara jundu, bet nabaga Papucis līdz vēlai naktij svīda pie Nebukadnecara nometnes un izmisumā plēsa matus, ka nekādi nevarot dabūt «ugunīgos zibeņus apvārsnī». Turklāt vienmēr rādoties zvaigznes; nakts bez zvaigznēm, viņš bezcerīgi daudzināja, tā neesot nekāda nakts, tikai tukša, melna ala. Beidzot viņam izšķīlās īss heroisks Largo klavierēm, manuprāt, pats labākais, ko Papucis līdz tam bija sacerējis, bet ar karaspēka nometni tam nebija nekāda sakara.

Mūsu laipnais mecenāts bija ļoti apmierināts; uzlicis brilles, viņš pētīja mūsu sacerējumus un bez skaņas kustināja lūpas.

Nav slikti, — viņš atzinīgi murmināja, noliecies pār Ladičeka partitūru. — Tās šakāļu gaudas — tā ir laba ideja.

Ladičeks piegrūda mums ar kāju, lai neiedomājamies pieminēt viņa «muzeīnu». Manā sacerējumā pans Foltēns uzteica vakara jundu, bet pie Papuča Largo sarauca pieri un sāka urbināt ausī ar zobu bakstīkli.

Mazliet par vēsu, — viņš nosprieda. — Un tā lielā vēriena arī nav.

Jā, — nočukstēja satriektais Papucis.

—• Paklau, — pans Foltēns Izlēma, — jums laikam tuvāk pie sirds ir visādas pastorāles. Iedomājieties avju baru… jauns gans stabulē mīlestības dziesmu…

—• Jā, — Papucis izdvesa, padevīgi mirkšķinot acis, bet viņa apaļajos vaigos bija rakstītas šausmas un uz pieres izspiedās sviedri, iedomājoties avju baru un gana mīlestības dziesmu. Ladičekain uzdeva svinīgu barbaru karavadoņa maršu. «Tas būs apmēram tā,» Ladičeks mundri atsaucās un nobungoja ar pirkstiem uz galda barbaru karagājienu. Man pans Foltēns izsniedza kaut kādus pantus, lai es pamēģinot tos komponēt. Laikam sieviešu koris, kas apraud kara briesmas. Panti bija baismīgi, it sevišķi tas «Ak vai, ak vai» un tamlīdzīgi. Taču pana Foltēna roka šoreiz bija vēl dāsnāka, un mēs pacentāmies izpatikt viņam, cik labi vien varējām.

Zini ko, Papuci, — es teicu, — es tev iztaisīšu to avju baru un stabuli ar gana dziesmu; aitu blēšana un mīlestības sapņi ir mana specialitāte. Tu savukārt komponē to «Ak vai». Tu esi kā radīts visādiem «Ak vai» un sievu koriem. Pans Foltēns jau nezinās, kurš no mums ko darījis.

Mīlestības dziesma man skanēja tā, ka tikumīgais Papucis sarka vien: tanī bija gan dūdošana, gan kaislīgas

elsas.

Apžēlojies, vai es tādu varu viņam dot, viņš mani izsmies! — Papucis gaudās. — Vai tas pēc manis izskatās?

Toties «Ak vai» viņš bija kontrapunktējis kā cantus fir~ mus, piešķīris vieglu atbalsi un nobeidzis ar tādu altu monotoniju, ka šermuļi skrēja pār muguru.

Kad mēs nodevām panam Foltēnam savus darbus, viņš neslēpa apmierinājumu, tikai pār manu pastorāli uzmeta Papucim teju pat pārmetošu skatienu.

Vēsa mūzika, — viņš ar nožēlu sacīja. — Labi izstrādāts, bet bez kaislības.

Jā, — murmināja nelaimīgais Papucis. Ko tas mūsu mecenāts bija viņam tā piesējies!

Jūs vēl neesat mīlējis, vai ne?

Nē, — Papucis nožēlnieka tonī čukstēja.

•— Tas ir slikti, — pans Foltēns paziņoja. — Māksliniekam vajag mīlēt kaislīgi, nevaldāmi, dionīsiski…

Jā, — izdvesa Papucis un šausmās mirkšķināja ačeles; laikam baidījās, ka nākamreiz mūsu mecenāts prasīs no viņa šīs nevaldāmās kaislības pierādījumus. Viņam gan tikai uzdeva komponēt tēmu «jaunava ar ainforu iet uz aku». Papucim kā akmens novēlās no sirds; tēma bija viņa garā. Man iedeva herolda rečitatīvu, kurš pieteic kādam karu, bet Ladičeks saņēma uzdevumu komponēt gana Ezrona mīlestības duetu ar kādu Jūdīti. Duetu komponēju es, un Ladičeks pievāca heroldu, jo dievināja fanfaras; viņš vēl pievienoja tur sešus taurētājus — «sešas taures, brālīt», viņš priecājās — «tur būs ko klausīties!».

Pans Foltēns teju pat apkampa mūs, kad atnesām viņam savas partitūras. Viņš bija tēvišķīgi apmierināts ar mums.

Šīs jūsu lapas, jaunekļi, es paglabāšu, kamēr jūs kļūsiet par lieliem mūziķiem. Redzu, ka jūs progresējat.

Mēs patiešam mīlējām viņu; viņš bija augstsirdīgs un dievināja mūziku; ko vēl no cilvēka var prasīt? Viņš iztaujāja mūs, kā mēs dzīvojam, kādi mums sakari un tā tālāk.

Tā neiet, puiši, — viņš enerģiski teica, — redzu, ka man vajadzēs ievest jūs sabiedrībā. Lielam māksliniekam jāprot izturēties arī visaugstākajās aprindās. Viņam jābūt kā kņazam. Pienāks laiks, kad jūs sēdēsiet pie viena galda ar karaļiem un mīlēsiet dižciltīgākās princeses…

Papucis šausmās izbolīja acis, bet Ladičeks tikai pamirkšķināja, it kā gribētu teikt: ja runa par princesēm, tad kaut vai tūliņ.

Pagaidiet, — pans Foltēns turpināja. — Pie manis vai katru nedēļu salasās muzikāla sabiedrība. Izcili mākslinieki, intelektuāļi, kritiķi… Pilnīgi intīmas aprindas; bet jums tās varētu būt noderīgas, vai ne? Jums radīsies labi sakari — māksliniekam tādi nepieciešami. Vismaz jums būs atvērts ceļš uz panākumiem. Kādas jums ir labākās drēbes, puiši?

Izrādījās, ka vislabākās ir tās, kas mums pašreiz mugurā.

Pans Foltēns kritiski aplūkoja mūs un sarauca degunu.

Nē, tās neder! Zināt, es likšu uzšūt jums glītus smokingus. Un tad jūs ieradīsieties pie maniem viesiem un nospēlēsiet kaut ko no savām kompozīcijām, jā? Tas būs jums labākais starts dzīvē.

Viņš bija acīmredzot priecīgs, ka var izdarīt mums arī šo pakalpojumu; viņš aizsūtīja mūs pie pirmklasīga drēbnieka un piekodināja, lai nākam parādīties, kad smokingi būs gatavi.

Labi, mēs ieradāmies; bija tveicīga vasaras diena, un mums šķita, ka visa pasaule noskatās, kā trīs jauni cilvēki gaišā dienas laikā soļo pa ielu vakara uzvalkos. Garais Ladičeks soļoja nevērīgi, kā skaists un dižciltīgs princis, man šķita, ka eju uz iesvētībām, bet Papucis svīda un rādīja nelaimīgu ģīmi, it kā viņu vestu uz soda vietu un smokings spiestu viņam zem padusēm. Pans Foltēns sasita rokas, ieraudzījis mūsu kreklus un kurpes.

Tas neder, jaunekļi, — viņš teica. — Jums vēl jānopērk pieklājīgas kaklasaites — tauriņi, krekli un lakādas kurpes; nākamo ceturtdien atnāksiet astoņos vakarā, salasīsies sabiedrība. Būšu priecīgs, ja nospēlēsiet tās kompozīcijas, kuras man veltījāt.

Labi, mēs ieradāmies pilnās bruņās, līdzko nosita as* toņi: Ladičeks — nevērīgs kā kņazs, es — svinīgi satraukts, un Papucis Mikešs aiz bailēm stīvs kā no koka. Mēs piezvanījām, un durvis atvēra sulainis zīda zeķēs un baltā parūkā. «Dievs kungs,» izdvesa Papucis, bet Ladičeks iesoļoja dižciltīgi, it kā viņam pašam būtu mājās savs desmits sulaiņu; kur tiem vijolniekiem rodas tādas parašas! Priekštelpa bija tukša.

Vai pani ir mūziķi? — sulainis apvaicājās. — Lūdzu šeit, es jūs pieteikšu.

Mūs ieveda mazā istabiņā un atstāja, lai mēs apskatām cits citu. Pēc brītiņa parādījās pans Foltēns brūnos samta svārciņos, ar plīvojošu kaklasaiti.

Sveicināti, jaunekļi, sveicināti, — viņš nevērīgi nobēra, — tūliņ likšu, lai jums atnes ko ēdamu. — Un projām viņš bija.

Pēc mirkļa iepeldēja istabene ar paplāti.

Jums jāieēd, — viņa sacīja.

Ladičeks iekoda zobos maizīti un sāka ap viņu lakstoties; viņa to uztvēra kā kaut ko pilnīgi dabisku un tikai pīkstēja: «Ah, jūs,» — vai: «Liecieties mierā,» — un tamlīdzīgi. Papucim bija aizžņaudzies kakls, viņš neko nevarēja ieēst, bet es, mūsu trio jaunākais loceklis, biju samulsis, pats nezinu, kāpēc. Kad istabene izpeldēja ārā, parādījusi Ladičekam mēli, Ladičeks savilka uzacis un teicaj

Jaunekļi, man šķiet…

Kas? — Papucis apspiestā balsī prasīja.

Ladičeks paraustīja plecus.

Es labāk dotos mājup.

Tad durvīs parādījās sulainis.

Maestro Foltēns jūs gaida.

Mēs sekojām viņam zosu gājienā. Lielajā salonā stāvēja pans Foltēns savos brūnajos svārciņos, blakus neizskatīgai, ikdienišķai un nedabiski smaidošai panei.

Mana dārgā, — pans Foltēns bruņnieciski teica, — atļaujiet, ka iepazīstinu jūs ar saviem jaunajiem draugiem.

Mēs kaut ko nomurkšējām par īpašu godu un skūpstījām viņas strupo, mīksto roku. Pēc tam pans Foltēns līksmi apsveica pirmo viesi.

Nāciet, nāciet, — viņš jūsmīgi sauca, — jūtieties kā

mājās!

Parādījās otrais un trešais viesis; pans Foltēns vairs nelikās par mums ne zinis. Ladičeks piegrūda man ar elkoni.

Redzi, neviena smokinga!

Mēs stāvējām visi trīs kaktā kā melna saliņa, kamēr pans Foltēns pie durvīm klaigāja, sirsnīgi apsveikdams viesus, un viņa sieva sniedza atnācējiem roku ar nedabisku un mīļu smaidu. Nāca viesis aiz viesa, uzmeta jautājošu, svešādu skatienu mūsu melnajai grupiņai un elastīgā gaitā iesoļoja nākamajā salonā, kur acīmredzot atradās bufete< Ar katru mirkli mēs jutāmies sliktāk: smokinga nebija nevienam. Un neviens ar mums nerunāja.

Ko lai darām? — es čukstēju.

•— Pagaidi, — nošņāca Ladičeks un iegrūda dunku Papucim, kurš stāvēja sastindzis, kā īss, resns elku dievs. — Pakusties taču mazliet, cilvēkbērns! .

Papucis patiešām samirkšķināja acis un sāka drebēt.

Mums vajadzētu izklīst, lai mēs tā neduramies acīs, — Ladičeks niknumā murmināja.

Uz kurieni? — Papucis, galīgi apjucis, izdvesa. Nabadziņš cieta tā, ka bija jau tuvu asarām — aiz pazemojuma vai sazin aiz kā; viņa bērnišķās lūpas šķobījās un drebēja. Ladičeks nobālēja un savilka uzacis; tai brīdī viņš izskatījās lielisks. Tieši šinī mirklī pans Foltēns veda uz bufeti kādu visai slavenu personu, spriežot pēc viņa varen jūsmīgajiem apsveikumiem. Ladičeks paspēra divus soļus uz priekšu un viegli palocījās.

Atļaujiet, pan, — viņš skaļi teica, — ka iepazīstinu jūs ar komponistu Mikešu.

Slavenā persona pārsteigta blenza uz mums, bet nabaga Papucis pārbīlī palocījās kā krītošs miltu maiss. Pans Foltēns piesarka un kaut ko norija.

Jā, jā, — viņš steigā nervozi teica, — visai apdāvināts komponists. Un tas ir pans,,, pans… pans Prohazka.

Ladičeks pasniedza slavenībai roku dzimuša prinča bezkaunībā.

Ļoti priecājos, pan.

Kas tas bija? — čukstēja apstulbušais Papucis.

Vai es zinu, — Ladičeks vienaldzīgi un drūmi atbildēja.

Pans Foltēns, iznācis no bufetes, steidzās tūliņ pie mums.

Pani, — viņš teica klusā niknumā, — neaizmirstiet, ka jūs šeit neesat viesi, bet… bet…

… algoti muzikanti, — Ladičeks mierīgi pabeidza. — Lūdzu.

Pans Foltēns apsviedās un atgriezās pie ieejas. Tikmēr lielais salons pildījās ar viesu grupām, kuri atgriezās no bufetes.

Iesim, draugi, — čukstēja Ladičeks. — Uz mūzikas salonu!

Tur jau telpas vidū bija izbīdīts Steinveja pianīno un uz tā tumši brūnā mitenvaldiete. Arī mūsu sacerējumi, daiļrunīgi veltīti maestro Bedam Foltēnam. Es zinu, ka tas no mūsu puses bija saimes dumpis, bet mēs neko nevarējām darīt. Pēkšņi sāka šķindēt un trinkšķēt, trādi rīdi rallallā, mēs ar Papuci četrrocīgi pie klavierēm, Ladičeks ar mitenvaldieti zem zoda, īsts pirmklasīgs žvingulis nakts kabareiā; Papucis līksmi vieza zobus, bet Ladičeks lēkāja un locījās kā īsts čigānu kapelmeistars; uz pieres šķelmis vēl bija izlaidis matu šķipsnu. Durvīs parādījās pārsteigtas sejas. Mēs plinkšķinājām vēl ugunīgāk, un Ladičeks piepūtās vēl vairāk un locījās tik zemu, it kā gribētu spēlēt viesiem pie auss. Bet pans Foltēns jau bija klāt un aizcirta durvis sev aiz muguras. Viņš bija bāls un trīcēja aiz negantām dusmām.

Vai jukuši esat, jūs… jūs…

Atvainojiet, pan, — Ladičeks jautāja, izbrīnā pacēlis uzacis, — vai tad mēs neesam jūsu mājas orķestris?

Pēc mirkļa mēs jau bijām uz ielas: mums kļuva viegli ap sirdi. No rīta aizsūtījām panam Foltēnam savus jaunos uzvalkus, tikai atriebīgais Ladičeks vispirms sadabūja sveci, lai nopilinātu savu smokingu ar vasku.

Toreiz mums bija tāda sajūta, ka esam vīlušies savā mecenātā, bet kopš tā laika mums kā muzikantiem vajadzēja šo to izbaudīt, kas nemaz nebija labāks. Taču arī pans Foltēns vīlās: neviens no mums nekļuva par komponistu. Mūsu nabaga Papucis, mūsu ģeniālais Mikešs, drīz vien nomira pēc gripas ar Parkinsona slimību, Ladičeks Prohazka kaut kur pagaisa Krievijā, un es esmu, kā raksta uz afišām, «pie klavierēm Vaša Ambrožs».

DIVAS PIEZĪMES

Panes Karlas Foltīnovas stāstā tika pieminētas divas personas, kurām bija noteikta, kaut arī epizodiska loma Bēdas Foltēna dzīvē un daiļradē. Aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem mēs nevarējām dabūt viņu atmiņas par nelaiķi komponistu; lai saglabātu notikumu secību un sakarību, ievietojam šeit tās nedaudzās ziņas, kuras tiešā vai netiešā ce|ā izdevies iegūt par šīm personām.

Pirmā no tām ir «ārzemju dziedātāja», kā viņu nosauca pane Kārla Foltīnova. Kādreiz tā patiešām bija viena no slavenākajām operas zvaigznēm — un par viņas prima- donnas untumiem, par viņas mīlas dēkām un dārglietām, par viņas honorāriem un saplēstajiem līgumiem khda visneticamākās baumas. Toreiz, kad viņa viesojās uz mūsu skatuves, viņas dziedātājas slava jau sāka bālēt; māksliniecei bija krietni pāri piektajam desmitam, bet Beda Foltēns bija tikko ticis pāri trešajam. Tomēr viņa vēl bija impozanta sieviete, un viņas uzstāšanās nebija neveiksme, kā stāstīts, viņas aktrises māka joprojām radīja spēcīgu iespaidu.

So rindu rakstītājs pats bija teātrī, kad viešņa uzstājās «Karmenā»; starpbrīdī es foajē sastapu Bedu Foltēnu.

Kā viņa jums patika? — es apvaicājos.

Foltēns mazliet saviebās.

Nekādi, — viņš dzestri atbildēja. — Pārāk veca.

Kā nu ne, — es saku. — Parēķiniet vien, ka viņa bija jau slavenība, kad bija mīļākā… — Un es nosaucu vienu no slavenākajiem operu komponistiem pasaulē, kurš jau bija miris pirms kādiem divdesmit gadiem. Tādas lietas nerunā aiz ļaunprātības, bet grūti atturēties no kārdinājuma.

Beda Foltēns izbolīja acis.

Patiešām? Tas taču ir satriecoši! Kā jūs to zināt?

Tas jau visiem zināms, — es atbildēju. —- Pēc tam viņai bija tas un tas, — un es nosaucu kādu valdošu personu, kādu slavenu tenoru un kādu izdaudzinātu rakstnieku. Foltēnu tas acīmredzot ārkārtīgi iespaidoja.

Paklau, tai taču jābūt pasakainai sievietei! — viņš apbrīnā iesaucās. — Man gribas ar viņu iepazīties!

Kad operas beigās noslīdēja priekškars, es ieraudzīju Foltēnu pirmajā sēdekļu rindā; viņš aplaudēja kā neprātīgs, brīnums, ka neiekrita orķestrī. Viņš stāvēja tur teju pat viens vienīgs un dedzīgi aplaudēja, kamēr sagaidīja, ka izslavētā primadonna viņam īpaši palocījās un nosūtīja gaisa skūpstu.

Pēc divām dienām abi aizbēga kaut kur uz Alpiem; viņai vēl bija jādzied «Madame Butterfhj» vai kādā citā operā, bet šī bija kārtējā no viņas pazīstamajām eskapadām. Vēl pēc trim dienām pie manis ieradās Beda Foltēns — iznīcināts un tā satraukts, ka zods viņam drebēja vien.

Lūdzu, lūdzu, — viņš čukstēja, — ļaujiet man palikt pāris dienu pie jums; es vēl negribu doties uz mājām…

Es sasitu rokas.

Kā, vai tad tā vecā Venera jūs jau padzinuši?

Viņš piesarka un apvainots sarauca pieri.

Kas jums prātā, — viņš izteica caur zobiem. — Viņai pret mani bija taisni neprātīga kaisle… Baismīgs sievišķis! Jūs redzēsiet, ka viņa atskries pēc manis… Es negribu, ka viņa mani atrodi

Foltēn, — es prasu, — kāpēc jūs īsti aizbēgāt ar viņu?

Lūpas viņam trīcēja, un viņš ar pūlēm rija slienas.

—• Kad… kad es domāju, ka viņā diezin kas ir! Jūs taču pats stāstījāt, kādi gan viņu nav mīlējuši…

Viņš nodzīvoja pie manis nedēļu; pēc dažiem mājieniem un atsevišķiem teikumiem nopratu, ka viņi noīrējuši villu kaut kur pie Volfganga ezera; jau pirmajā naktī izcēlies drsusmīgs skandāls — un nevaldāmā operas dieviete uzgāzusi Foltēnam uz galvas veselu kristāla glāžu servīzi. No rīta viņa laikam aizbraukusi uz Itāliju, bet Foltēns paklusām atgriezies mājās.

īstenībā man bija viņa žēl. Manuprāt, viņam tas nebūt nebija mīlestības trakums, bet tāda kā godkāre: viņa taču bijusi mīļākā kādam no slavenākajiem komponistiem, kādam karalim un sazin kam vēl, turklāt pati tik izdaudzināta un slavena, nu, kas zina; dažreiz es domāju, ka Foltēns vismaz šādā ceļā bija gribējis kļūt par tādu kā mantinieku tam diženajam mūziķim un komponistam, kurš šo sievieti kādreiz mīlējis. Varbūt Foltēnam šķita, ka šāds liktenis ir liela mākslinieka cienīgs — apsvilināt pirkstus šinī gandrīz jau vēsturiskajā liesmā. Pēc vairākiem gadiem viņš ar patiku rādīja pēc skrofulozes palikušu plankumiņu uz kakla un apgalvoja, ka tā esot piemiņa no dūriena ar kinžalu. Sak, aiz greizsirdības. Un tad noslēpumaini pavēstīja: tur esot vainīga tā dievišķīgā būtne, kas bijusi tā slavenā komponista mīļākā. Viņš arī man izstāstīja šo versiju; laikam bija piemirsis, ka es par šo notikumu zināju mazliet vairāk.

Otra persona, kuru pane Foltīnova savā stāstā pieminēja, ir «aklais Kanners». Jādomā, ka runa Ir par Ladis- lavu Kanneru, pašreiz nozudušu, kurš savā laikā bija labi pazīstams zināmās muzikālās aprindās un Prāgas nakts dzīves nomaļākajos kaktos. Viņš patiešām bija gandrīz akls un bija muzikants; kur viņš bija mācījies spēlēt, to neviens nezina. Viņš fanātiski nīda konservatoriju un nicināja «mācītos panus māksliniekus»; ja viņam kādu parādīja un teica, ka tas esot «pans 110 konservatorijas», tad viņš šo panu tik tikko nenožņaudza nešpetnu dusmu lēkmē. Kanners bija zema auguma, plikpauris un baismīgi netīrs; pēc sejas viņš atgādināja kaut ko vidēju starp Ver- lēnu un Sokrātu. Viņš dzīvoja kaut kur aiz Olšanu kapsētas dēļu būdā, kur nebija ne klavieru, ne arī kā cita; no kā viņš pārtika, nav zināms, bet ap pusnakti viņu varēja sastapt kaut kādā kabakā starp 2ižkovu un Koširžu, ja vien tur bija kaut viena resna bufetniece un kaut kādas nožēlojamas un draņķīgas klavieres; ap to laiku viņš jau bija galīgi pilnā, melsa visādas aplamības un stulbi bolīja stiklainās, neredzošās acis. Palaikam viņš piecēlās un devās pie klavierēm spēlēt; piedzēries viņš vienmēr gāja spēlēt, kā citi iet uz mazmājiņu; viņam tā bija tāda neremdināma, neatlaidīga un netīra tieksme no kaut kā atbrīvoties. Dažreiz viņš dzēlīgi un izsmējīgi parodēja «panu mākslinieku» sacerējumus — dievs zina kur viņš tos vispār bija dzirdējis; dažreiz spēlēja pats sev mežonīgas un tumšas improvizācijas, dažreiz spēlēja par naudu, bet nekad nespēlēja svešus sacerējumus vai dziesmas. Ja kāds viņam teica: «Kanner, nospēlē man valsi no «Rožu kavaliera»,» — tad Kanners nočirkstināja brūno zobu atliekas un sēca: «Kanners nespēlē!» Viņam vajadzēja teikt: «Kanner, nospēlē man, ka es spļauju uz visu pasauli. Kanner, nospēlē man, ka man vajag iegrūzt nazi savam skuķim, tai apvazātajai slampai. Kanner, nospēlē man kaut ko baismīgi bezkaunīgu!» Un Kanners tūliņ

sāka spēlēt. Es pats neesmu muzikants, bet mūziku mīlu pār visu pasaulē; reiz es tīšuprāt atvedu nakts bārā, kur Kanners klabināja izkaltušu pianīno, kādu visai slavenu diriģentu. Viņš klausījās Kannera spēlē sasprindzis un kā drudzī un vaibstījās kā neprātīgs.

Cilvēkbērns, — viņš aizsmacis čukstēja un žņaudzīja man roku, — tas tips ir ģeniāls! Ak kungs, tas lopiņš pat nezina, ko viņš spēlē! Pag, pag, — un atkal viņa seja nervozi noraustījās, — ko nu viņš spēlē? Dievs kungs, īsts cūka! Paklausieties tagad … tagad …

Bet Kanners bezkaunīgi izķēmoja savu barbarisko rap- sodiju un saraustīti zviedza.

Vēl! Vēl! — viņš ķērca un lēkāja kā apsēsts uz taburetes. — Un vēl! Sitā!

Es nevarēju savu diriģentu noturēt; viņš uzlēca kājās, piegāja pie Kannera un uzmeta tūkstoš kronu gabalu uz klavierēm.

Cūka, — viņš teica bāls aiz dusmām, — un nu jūs spēlēsiet to, ko jums pieklājas spēlēt, tādam lielam un ģeniālam muzikantam, kāds esat jūs, — jūs, lops!

Kanners piecēlās viss zils un izpuris; es domāju, ka viņš metīsies virsū diriģentam un sāks to žņaugt, bet viņš tikai kāpās atpakaļ un stostīdamies atkārtoja:

Kanners nespēlē! Kanners nespēlē!

Maestro diriģents satvēra viņu aiz apkakles.

Kanner, — viņš bargi uzsauca.

Pēkšņi Kanners sāka tā ērmīgi un nožēlojami smīnēt.

Es zinu, — viņš izstostīja, teju pat atžilbis, — jūs esat tas un tas.

Un viņš nosauca lielo diriģentu vārdā; kā šis pusaklais cilvēks bija viņu pazinis, to nespēju aptvert.

Nu, kas būs? — diriģents izteica caur zobiem. — Vai spēlēsiet tagad kaut ko pieklājīgu?

šķita — Kanners grib mesties ceļos.

Lūdzu, maestro, — viņš gārdza, — lūdzu, ne… Lūdzu … Jūsu priekšā ne!

Kāpēc?

Kanners drebēja kā apšu lapa.

Es esmu cūka, maestro… Es vairs nevaru… Lūdzu, laidiet mani vaļā!

Nāc, pasēdēsim kopā, Kanner, — maestro sacīja. — Vari teikt man «tu». Es taču arī šo to jēdzu no mūzikas, zini?

Tas bija brīnumains vakars. Kanners, tikko kustinādams mēli, blenza diriģentā izmisīgā un fanātiskā dievināšanā ar izbolītajām, zaļganu plēvi pārvilktajām acīm; kad diriģents pieminēja Bahu, Bēthovenu, Smetanu vai līdzīgu vārdu, viņš dauzīja galdu ar pieri un šļupstēja:

Maestro, es neesmu cienīgs…

Tad viss kaut kā sajuka, pie mūsu galda gadījās kāds krāsotājs — un mēs visi teicām cits citam «tu».

Es arī esmu meistars, — viņš kliedza. — Kanner, spēlē!

Kanner, tagad es spēlēšu tev, — sacīja maestro un piesēdās pie klavierēm. — Vai šo tu atceries?

Kanners tikai sita pieri pret galdu un elsoja:

Neesmu cienīgsl

Vai šo tu atceries, Kanner? Vai tādu pazīsti? Tas ir Gliks. Un šo pazīsti? Tas ir Hendelis. — Maestro nebija sevišķi labs pianists, bet atmiņa viņam bija teicama. — Un šito Bahu tu arī pazīsti? Pag, es tūliņ nospēlēšu to vietu. Dzirdi, Kanner?

Šķita, ka viņš notur kādu juceklīgu aizlūgumu par pazudinātu cilvēka dvēseli vai drudžainā steigā dzen ārā velnu. Viņš bija bāls, mati izpuruši, seja krampjaini raustījās; nekad viņu nebiju redzējis tik bargi un pašaizliedzīgi nodevušos mūzikai.

Kanner, tagad klausies! Vai tu dzirdi? Cilvēkbērns! Mīļais dievs, tā taču ir mūzika! Kanner, vai tu vēl neesi cienīgs?

Kanners izmisis kratīja galvu.

Uz rīta pusi es vadīju maestro diriģentu uz mājām. Viņš bija drūms pēc velna.

2ēl tā sasodītā žūpas, — viņš bezcerīgi murmināja. — Tam puisim ir vairāk mūzikas vienā pirkstā nekā man abās rokās!

Un maestro nebija no tiem, kas sevi zemu vērtē.

Pieminēju šo mazo epizodi tikai tāpēc, lai parādītu, kāds cilvēks bija Kanners. Tāpēc jo dīvaināk bija, kā viņš iepazinies ar Bedu Foltēnu vai pareizāk — Foltēns ar viņu. Visiem, kas pazina eleganto, kopto Foltēnu ar viņa krāšņajām krēpēm, monokli un zelta ķēdīti ap locītavu, Foltēnu no labākajām aprindām, cēlo un sabiedrisko, bija grūti aptvert, kā viņš cieš sev līdzās tādas nožēlojamas un panīkušas cilvēka atliekas un ne vien cieš, bet cenšas nodibināt ar Kanneru vistuvākās attieksmes. Viņus redzēja abus lētās kafejnīcās, kur Kanners spēlēja; parasti pēc tam Foltēns iedabūja viņu ekipāžā un veda uz savām mājām. Viņš lika manīt, ka mēģina glābt Kanneru morāli un kā mākslinieku, bet pie tam piedzirdīja viņu līdz nemaņai un arī pats zināmā mērā pagrima, it kā nonācis Kannera graujošajā ietekmē. Viņš nolaidās acīm redzami un pat demonstratīvi, it kā gribētu izskatīties pēc vieglprātīga un morāli diezgan pagrimuša bohēmas pārstāvja. Viņš dedzīgi piebalsoja Kanneram, kad tas nicinoši izsacījās par mācītiem paniem muzikantiem.

Mūzikai jābūt šeit, — viņš sauca, sizdams sev pa krūtīm, — nevis skolas apliecībā; Kanner, mēs vēl viņiem parādīsim, tiem burta kalpiem! Cilvēkam jābūt mūzikas apsēstam, — viņš kliedza ar dzirkstošām acīm, — daiļrade ir neprāts un aizrautība!

Kanners tikai šūpoja galvu un kaut ko ķērca nevietā; Foltēns iekrāva viņu ekipāžā, un abi aizbrauca. Ērmīgs pārītis.

Kāpēc viņi pēc kāda laika izšķīrās, to nezinu. Reiz sastapu Foltēnu, atkal iznesīgu, sasmaržotu, ar monokli, un apvaicājos, kā klājas Kanneram. Viņš saviebās un sarauca degunu.

Neiespējams radījums, — viņš ar nepatiku norūca. — Tur nekas nav vairs līdzams. Mēģināju viņu glābt, bet…

Un viņš atmeta kopto roku ar zelta ķēdīti ap locītavu.

Vēlāk es nakti sastapu Kanneru uz ielas, viņš bija galīgi pilnā; apvaicājos, starp citu, par Foltēnu. Kanners muldēja, ka Foltēns gribējis nodurt viņu ar nazi, un vienā laidā pieminēja kādu Jūdīti.

Jūdīte bija manējā, — viņš daudzināja, — un viņam nebija tiesību… nebija tiesību… Es nospļaujos par viņa naudu, pan, — viņš ļauni ķērca, — pasakiet to viņam, pan! Un teiciet viņam, ka savu Jūdīti es viņam neatstāšu!

Sākumā domāju, ka runa par operu, par kuru Foltēns bija tik daudz satenkojis, bet vēlāk atcerējos, ka vienā kabakā, kuru viņi abi apmeklēja, bija melnmate bufetniece, liela grēciniece, kuru viņi sauca par Jūdīti. Manuprāt, viņi abi meta uz bufetnieci acis, vismaz Kanners bija viņā neprātīgi iemīlējies; reiz dzirdēju viņu improvizējam «dziesmu par Jūdīti», tādu mežonīgu seksuālu triumfu, vai kā to lai sauc; žēl, ka maestro diriģents to nedzirdēja. Iespējams, ka viņi šķīrās ar naidu šīs pašas Jūdītes dēļ, bet panes Foltīnovas atmiņas liecina par pirmo hipotēzi.

Kā jau sacīts, Ladislavs Kanners drīz pēc tam nozuda; viņš gluži vienkārši vairs neparādījās savos lokālos, un, kad viņa pudeles brāļi sāka par viņu domāt, bija jau daudz ūdens aiztecējis un Kanners nozudis bez vēsts. Katrai mākslinieku paaudzei ir savi savādnieki; šis ju- kušais un pusaklais muzikants tomēr pagaisa pārāk agri, lai paspētu ieņemt pelnītu vietu vismaz sava laika hronikā.

IX JANS TROJANS

«judītes» instrumentācija

Mana pazīšanās ar nelaiķi panu Foltēnu nebija ilga un visumā gluži lietišķa rakstura. Viņš reiz ieradās operā, kur es biju par vokālu konsultantu, ar sevišķu lūgumu: lai es palīdzot instrumentēt viņa operu «Jūdīte», kuru viņš esot pabeidzis. Viņš teica, ka mūzikā esot nemācīts autodidakts, ka spēlējot jau kopš bērnības un kaislīgi mīlot mūziku, bet apstākļi viņam neesot ļāvuši iestāties konservatorijā.

Iespējams, — viņš teica, — ka es drīzāk esmu dzejnieks, bet «Jūdītes» sižets mani aizrāvis, un es gribēju rakstīt par to drāmu. Diemžēl pie katras ainas, kuru rakstīju, pie katra dialoga, kuru sastādīju, manā apziņā nepielūdzami un uzvaroši radās muzikāls tēls. Tie, kuriem vajadzēja vienīgi runāt, dziedāja. — Viņš bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Biju spiests uzrakstīt visu kā muzikālu sacerējumu. Soli pa solim tas auga pats no sevis — teksts un mūzika. Tagad mans darbs melnrakstā ir pabeigts, bet nezinu, ko darīt tālāk. Man pilnīgi trūkst tīri tehnisku, es teiktu, amatniecisku zināšanu, piemēram, or- ķestrācijā …

Piedodiet, pan, — es viņam aizrādīju, — mākslā nav nekā amatnieciska. Mākslai vispār jābūt pilnīgam amatam un reizē pilnīgai mākslai. Tā nedrīkst runāt, pan, — es teicu. — Orķestrēšana nav nekāds amats. Paskatieties uz Berliozu, pan. Vai pārlasiet «Dona Džovanni» partitūru, — vai tas ir amats! Tas neder, lūdzu, tad mums nekas nav runājams.

Viņš atvainojās, ka neesot tā domājis, ka pilnīgi apzinoties, cik ārkārtīgi viņam trūkstot īstas tehniskas pieredzes un mūzikas likumu zināšanas; viņam vajagot tikai norādījumus vai padomus, kā strādāt tālāk, tāpēc viņš griezies pie manis pēc palīdzības; pēc tam viņš piedāvāja man honorāru, pārsteigdams mani ar savu dāsnumu.

Tas neder, pan Foltēn, — es viņam teicu. — To es nevaru pieņemt. Varu jums tikai pasniegt stundas, kamēr atradīsiet kādu, labāku par mani; es jums ieteiktu tādu un tādu, — un es nosaucu vairākus labus muzikantus.

Mana specialitāte ir vokāli sacerējumi, — es sacīju,

bet es pasniedzu arī stundas. Ņemu tik un tik par stundu. Bet es jums gan ieteiktu kādu citu, ja runa ir par instrumentāciju. Instrumenti nav mana specialitāte, pan Foltēn. Man pietiek ar cilvēka balsi. No manis jums labuma nebūs.

Bet man vajag tieši jūsu palīdzības, >— viņš teica.

Stāsta, ka jūs esot pats stingrākais un prasīgākais muzikants. Man taisni trūkst disciplinētības. Baidos, vai mans muzikālais sacerējums nebūs pārāk anarhistisks. Es zinu, — viņš teica, — ka manī ir radoša spēka un fantāzijas pārmērība, bet neesmu pārliecināts, ka manā sacerējumā ir patiesa un noteikta kārtība.

*— Tas neder, pan Foltēn, — es viņam sacīju. — Kārtībai jābūt jūsu pašu sirdī. Zināt ko, es apskatīšu jūsu operu, bet es nevarēšu iemācīt jums nekā tāda, kā jums trūkst. Ļoti žēl, piedodiet, bet tas nav iespējams. Tāds bībeles sižets kā Jūdīte, — es teicu, — ir visai nopietna tēma, pan Foltēn. Kaut arī tas ir apokrifs. Es pats esmu mēģinājis sacerēt psalmus, pan, es zinu, ko tas nozīmē. Grūti. Drausmīgi grūti.

Norunājām, ka ieradīšos pie viņa un viņš man nospēlēs savas Jūdītes galvenās tēmas, kuras tad apspriedīsim. Ierados norunātajā laikā, pans Foltēns mani sirsnīgi apsveica un sāka stāstīt par Jūdītes vispārējo koncepciju.

Nevajag, lūdzu, — es pārtraucu, — vispirms īsumā darbību — un tūliņ nospēlējiet to! Gabaliņu pēc gabaliņa, pan Foltēn. Rindiņu pēc rindiņas. Kā nav rindiņās, tā nav arī koncepcijā.

Kā gribat, — viņš atteica. — Tad sāksim ar uvertīru Betulijas vārtu priekšā. Iedomājieties ganu ainavu, un stabules spēlētu mīlas motīvu. Ir rīts, un jaunava Jūdīte iet ar krūzi uz aku pēc ūdens.

Aiz vārtiem? — es brīnījos. — Tā ir kļūda. Cietokšņos akām jābūt iekšpus vārtiem, pan. Tas neder.

Tas taču nav svarīgi, — pans Foltēns aizstāvējās. —• Runa ir par mūziku, nevis par ģeogrāfiju. — Likās, viņš ir apskaities. — Nu, pēc tam ienāk Oloferna herolds ar taurētājiem un pieprasa, lai Betulijas pilsēta padodas. Tad taures ziņo trauksmi un sieviešu koris gaužas par kara sākšanos. Tā ir uvertīra.

Esiet tik laipns, nospēlējiet, — es teicu. — Te jau ir ko parādīt.

Viņš nespēlēja diezin cik tīri, bet pietiekami raiti. Pec ainas ar jaunavu pie akas viņš apstājās.

Man trūkst pārejas pie taurētājiem un herolda, —« viņš atvainojās. — Es nezinu, kā no šīs pastorāles pāriet uz fanfarām.

Tas jums jāzina pašam, pan Foltēn, — es aizrādīju. — Jums jāzina, kas tur notiek. Spēlējiet tālāki

Viņš turpināja un pats nodziedāja herolda āriju. Tad atkal apstājās.

Pilsēta atsakās padoties Olofernarn. Tās vietas man trūkst. Tagad sākas trauksme, — viņš teica un uzsita pa taustiņiem, — un sievu gaudas.

Visa aina vilkās astoņpadsmit minūtes.

Tur nekas neiznāk, pan Foltēn, — es sacīju. — Gluži vienkārši neiznāk. Varat mest to projām un sākt no jauna.

Viņš bija pilnīgi satriekts un ar pūlēm rija slienas.

—• Jūs domājat, ka tas ir tik slikti?

Pavisam slikti, — es atbildēju. — Piedodiet, man ļoti žēl, bet man tas jāsaka. Lielākoties tur ir laba mūzika, bet kopā — galīgi nesaderīga. Tā pastorāle — tas ir De- bisī, bet gans ar stabuli šeit neder, pan Foltēn. Tas ir rokoko laika gans. Tāds nedrīkst šeit būt. Bībeles gans bija nomads, pan, nomads ar pīķi. Mūziķim vajag domāt! Jaunava ar krūzi ir laba, teju pat klasiska. Tīrs darbs, pan, bet stabule ar viņu nesaderas. Stabulē ir kaut kas no fauna. Te nav saskaņas, pan, tas neskan pietiekami nopietni un tīri. Tas ir absolūti izslēgts. Tās fanfaras — tas ir Verdi, tā ir «Aīda». Veikla kompozīcija, pan, spoži, dramatiski, efektīgi, bet es to šeit neliktu iekšā, te jābūt kaut kam stingrākam. Trauksme pilsētā ir pavisam slikta. Tas ir verisms, ja atļauts sacīt, tas ir naturālisms, tā nav nekāda mūzika. Tad jums ir sievu koris ar vārdiem «Ak vai». Ļoti labs, pan Foltēn. Izcils. Žēl tādu ielikt operā. Tas varētu būt patstāvīgs vokāls sacerējums. Es jūsu vietā atmestu šo operu, pan Foltēn. Opera nav tīra māksla. Tur ir teātris un daudz kas cits. Tā nav tīra mūzika. Labāk būtu, ja jūs nodarbotos ar tīru mūziku, pan, teiksim, kā jaunava pie akas vai sievu koris. Nezinu, ko lai es vēl jums saku.

Viņš klausījās un klusiņām skāra taustiņus.

Jums laikam taisnība, — viņš ar pūlēm izrunāja. — Manī tik daudz tā visa… Laikam neprotu to pietiekami apgūt un nogludināt…

Viņš pēkšņi piecēlās un piegāja pie loga. No viņa muguras varēja redzēt, ka viņš raud.

Paklau, pan Foltēn, — es teicu, — tas neder! Raudāt nedrīkst. Māksla nav rotaļlieta, ka tās dēļ jāraud. Cilvēks nedrīkst domāt tikai par sevi. Nav svarīgs tas, kas ir jūsos, bet gan tas, ko jūs no tā iztaisāt. Ja gribat operu, taisiet operu, bet raudāt — tur es jums nevaru palīdzēt. Nekādu tamlīdzīgu jūtu, pan Foltēn. Māksla ir darbs. Radīšana ir tikai darbs un vienīgi darbs. Tāpēc piesēdieties pie klavierēm un spēlējiet variācijas par savu pastorāles tēmu. Pamēģiniet Largo mažorā.

Viņš nošņauca degunu kā bērns pēc raudām, paklausīgi piesēdās pie klavierēm un pieskārās taustiņiem.

Šodien es, lūdzami, nevaru, — viņš teica. — Parādiet pats, kā jūs to domājat.

Man nepatīk improvizēt, bet es tomēr nospēlēju heroisku variāciju par viņa motīvu. Viņš vai staroja aiz laimes.

Tas nav slikti, — viņš izsaucās. — Vai domājat, ka tāda uvertīra derētu?

Pamēģiniet tagad pats, — es viņam teicu.

Viņš apsēdās pie klavierēm un precīzi — līdz pēdējai notij nospēlēja manu variāciju mažorā; acīmredzot viņam bija neparasta muzikāla atmiņa.

Tas jau nu neder, pan Foltēn, — es sacīju. — Tā bija mana variācija. Pamēģiniet kaut ko savu!

Saraucis pieri, viņš mēģināja, bet viņam iznāca atkal tā pati variācija, kurā viņš no jauna iepina pretīgo stabules motīvu. Viņš pārtrauca spēli un teica:

Piedodiet, man šodien nav īstas iedvesmas.

Jums nevajag nekādas iedvesmas, — es teicu. — Mākslai, pan, jābūt tikpat precīzai kā zinātnei. Jums jāzina, kam tur jābūt. Jādomā — saprotat? Nekādas iedvesmas. Vienīgi darbs.

Viņš savilka lūpas kā untumains bērns.

To es neprotu. Tā radīt es nemāku, es neesmu sausiņš.

Zēl, — es noteicu. — Tad es jums neko nevaru iemācīt, pan Foltēn. Man žēl, bet man nav ko darīt pie jums.

Viņam acīs atkal saplūda asaras.

Ko tad lai es daru? — viņš satriekts čukstēja. ^— Man taču jāpabeidz mana «Jūdīte»!

Viņš bija tik bērnišķi nelaimīgs, ka man kļuva viņa žēl.

Paklausieties, pan Foltēn, — es viņam teicu, — darīsim tā: jūs spēlēsiet man priekšā savu operu noti pēc nots, un es jums pateikšu, kur skan slikti vai kā to būtu rakstījis profesionāls komponists. Un jūs tad pats seciniet, kas jums jādara, — jā?

Viņš piekrita, un tā sākās manas stundas pie pana Fol- tēna.

Es tik plaši aprakstu savu pirmo sarunu ar panu Foltēnu tāpēc, ka, manuprāt, no tās jau rodas secinājumi. Pirmkārt, viņš fatāli mīlēja mūziku, un viņu bija apsēdusi vēlēšanās uzrakstīt operu; viņš laikam būtu izlēcis pa logu, ja viņam kāds šai ziņā stātos ceļā. Otrkārt, viņš patiešām bija autodidakts un diletants, kurš nonāca strupceļā pie uzdevumiem, kurus viegli veiktu jebkurš viduvējs konservatorijas audzēknis. Treškārt, spriežot pēc dažiem viņa nospēlētajiem fragmentiem, viņam bija reti sastopamas un skaistas gara dāvanas, tāpēc mani jo vairāk mulsināja un pārsteidza, ka līdzās tādām apbrīnojami dzidrām kompozīcijām kā jaunava pie akas vai sievu koris viņš liek diezgan banālas vai otrās šķiras pasāžas un pat neapzinās, kāda tur starpība.

Tā es diemžēl jau kopš pirmās stundas nopratu, ka mēs ar panu Foltēnu nekad labi nesapratīsimies. Viņš acīmredzot piederēja pie tiem māksliniekiem, kuri uzskata mākslu par sevis izteikšanu un sevis iemiesošanu, par līdzekli, ar kuru neierobežoti izpauž savu «es». Es nekādi neesmu varējis samierināties ar šādu uztveri; neslēpšu, ka viss personiskais man drīzāk šķiet mākslas darba piesārņojums. Tas, kas ir tevī, tavs cilvēciskums, tava savdabība, tu pats esi tikai matērija un nebūt ne forma; tu neesi tāpēc, lai vairotu matēriju, bet lai piešķirtu tai formu un kārtību. Man vienmēr aizraujas elpa, kad lasu svētajos rakstos: «Sākumā dievs radīja debesi un zemi. Un zeme bija bez izskata un tukša, un dieva gars lidinājās pār ūdeņiem.» Lidinājās izmisumā, jo zeme bija tikai matērija bez formas, «bez izskata un tukša». «Un dievs teica: lai top gaisma! Un tapa gaisma.» Tas jāizprot kā pirmā sevis apzināšanās: matērija apzinās pati sevi un izbrīnā lūkojas uz sevi pirmajā gaismas svīdā. «Un redzēja dievs, ka gaisma ir laba, un atšķīra gaismu no tumsas.» Ir teikts: atšķīra. Tas nozīmē: atdalīja, norobežoja un šķīstīja. «Un atšķīra ūdeni, kas ir zem izplatījuma, no ūdens, kas ir virs izplatījuma. Un nosauca dievs izplatījumu par debesīm. Un teica dievs: lai saplūst kopā viss ūdens, kas ir zem debesīm, un lai rodas sausa vieta. Un tā notika. Un dievs nosauca sauso vietu par zemi. Un dievs redzēja, ka tas bija labi.» Tā kā bija teikts, ka dievs sākumā radīja zemi un debesi, tad ar to ir teikts, ka nevis pati radīšana, bet šī atdalīšana un norobežošana ir īstais sākums un radošs dieva akts. Nemāku skaidrot bībeli, esmu tikai muzikants un saprotu to tā: sākumā tu esi viens, matērija bez izskata un tukša; tu pats, tavs «es», tava dzīve, tavs talants — tas viss ir tikai matērija, tā nav radīšana, bet tikai radījums. Un, lai cik plaši tu izplestu savu «es» un lai kā piepildītu savu dzīvi, tu esi tikai tukša un haotiska matērija, pār kuru dieva gars lidinās izmisumā, nezinādams, kur nomesties. Tev jāatdala gaisma no tumsas, lai matērija iegūtu veidu; tev jāatdala un jāierobežo, lai rastos skaidras kontūras un pasaule parādītos pilnā gaismā, skaista kā savā radīšanas dienā. Tu radi vienīgi tiktāl, ciktāl piešķir matērijai veidu; radīt nozīmē atdalīt un atkal, atkal radīt galīgas un nesatricināmas robežas matērijā, kura ir bez izskata un tukša. Atdali, atdali! Citādi tava pasaule sabruks kā bezveida matērija, uz kuras vēl nav dusējusi dieva žēlastība. Taču jau skatoties, pievēršot savu ausi, uztverot un apzinoties tu jau atdali priekšmetus vai skaņas no sevis; cik 1111 šķīsti un skaidri, cik stingri un gudri tev viss jānorobežo, ja esi mākslinieks un mēģini iet pa dieva pēdām! Atdali, atdali! Un, ja tava radīšana izriet no tevis, tad tai jāsākas un jābeidzas sevī pašā; tās formai jābūt tik pilnīgi noslēgtai, ka tanī nav vietas nekam citam, arī tev ne, ne tavai savdabībai, ne tavai godkārei, nekam tādam, kurā atklāj sevi un tīksminās ar sevi tavs «es». Ne tevī, bet sevī pašā tevis radītajam jāatrod sava ass. Viss sliktais un netīrais mākslā rodas tāpēc, ka tanī palicis kaut kas personisks, kas nav ieguvis veidu un kļuvis par atdalītu priekšmetu; tā nav sausa vieta, ko dievs nosauca par zemi, ne ūdeņu saplūdums, ko viņš nosauca par jūru, bet purvs, nesadalīta un tukša matērija. Vairums mākslinieku, tāpat kā vairums ļaužu, tikai līdz bezgalībai vairo matēriju, nevis piešķir tai veidu; vieni to izverd kā pekles lavu, un citi to sakrauj kā saglumējušas dūņas ūdeņu krastos; no jauna verd un krājas zeme bez izskata un neizpirkta, gaidot uz bargo un skaisto radīšanas aktu. Atdali, atdali! Nekad nezaudēs spēku un nepārstās biedēt šis stingrais likums, pirmās dienas likums.

Jo arī velns jaucas iekšā un maitā mākslu; viņu var nekļūdīgi pazīt, jo viņš pēc savas dabas ir godkārs un pašmīlīgs. Viņš plātās ar oriģinalitāti vai varenību; katru pārmērību, katru trakošanu rada viņa samaitātā elpa; jebkuru lieluma māniju, jebkuru izlikšanos viņš piepūš ar savu nešķīsto un drudžaino lepnību; viss, kas mākslā ir lēts, spīdošs, viegliem panākumiem domāts, ir nozagti spī- duļi no viņa mērkaķīgās iedomības; viss, kas ir negatavs un nepabeigts, ir viņa trakās nepacietības un mūžīgā laiskuma pēdas; jebkura viltota vai ārišķīga forma ir nomāta maska, ar ko viņš veltīgi cenšas aizsegt savu bezcerīgo tukšumu. Visur, kur strādā mākslinieks, tāpat kā visur, kur runa par cilvēku pārākumu, klīst ļaunais gars, meklēdams izdevību sevi parādīt, iekārdināt tevi vai piedabūt savā pusē. Tā kā pats viņš nespēj radīt, tad rauga tevi pieveikt. Lai pazudinātu tavu darbu, lai uzsūtītu tev kaites, lai saēstu tavu dvēseli ar pašlielību un pašmīlību. Lai tevi piekrāptu, lai tu viņu nesaskatītu viņa īstajā bezveida izskatā, viņš uzdodas par tevi pašu un uzņemas aizstāvēt tavas intereses. «Tas esmu es,» viņš čukst, «es, tavs dēmonisms, es esmu tavs ģeniālais un godkārais es. Kamēr esmu pie tevis, tu esi dižens un neatkarīgs; tu radīsi to, kas tev patīk, un kalposi tikai pats sev.» Jo velns nekad neprasa, lai tu kalpotu viņam, vienīgi pats sev; viņš labi zina, kāpēc tā dara un kā var valdīt pār cilvēku dvēselēm un rīcību. Viņa mūžīgā nelaime un arī viņa spēks ir tas, ka viņam nekas nepieder; pasaule pieder dievam, un nelabajam nav tur savas mājvietās. Viņš var tikai sagraut to, kas nav viņa; neviens nekad nevar būt pārliecināts, ka velns neiejauksies viņa darīšanās; tikai vienu viņš neprot: darīt tīru un pilnīgu darbu.

Paldies dievam, nu beidzot es varu runāt tikai par mākslu, bet man bija jārunā par dievu un velnu, jo lai neviens nedomā, ka māksla stāv ārpus laba un ļauna. Gluži otrādi — mākslā vairāk nekā jebkurā citā cilvēku profesijā ir gana vietas ne vien viscildenākajam tikumam, bet arī visnekrietnākajam zemiskumam un nešķīstībai. Ir tīra māksla, kas cenšas radīt tīru un pilnīgu darbu; ir māksla, kurā lietas forma ir atdalīta un izpirkta, jāsaka, pielīdzināta dievam, jo uz darītā ir redzama ne vien svētuma, bet arī neskaidra lāsta zīme. Viss atkarīgs tikai no tevis; jo vairāk tu mīli pasauli, jo ar lielāku cītību lauzīsies klāt pie tās noslēpumaini pilnīgās esības. Tev ir dots uzdevums, nevis lai tu varētu izpaust sevi, bet lai tu tanī šķīstītos, atbrīvotos pats no sevis; tu neradi no sevis, bet pār sevi; tu stingri un pacietīgi centies panākt labāku redzēšanu un dzirdēšanu, skaidrāku izprašanu, lielāku mīlestību un dziļāku zināšanu, nekā tev bija tad, kad tu stājies pie sava darba. Tu radi tāpēc, lai savā darbā atzītu pasaules veidu un pilnību. Tava kalpošana tam ir kalpošana dievam.

Un pretēji tam ir netīra un nolādēta māksla…

Te beidzas Karela Capeka teksts.

AUTORA SIEVAS LIECĪBA

Vēl dažiem lieciniekiem vajadzēja papildināt un ar savām liecībām noskaidrot komponista Foltīna pēdējo dienu ainu. Diemžēl autors vairs nespēja uzklausīt viņus vai izlasīt materiālus. Uz papīra lapiņas palika tikai pāris piezīmju — klusu un mēmu kā nāve. Pāris rindiņu, kuras rakstītas bezgala mīļā rokrakstā, daudz tuvākā par zudušā cilvēka seju vai balsi. Šīs rindiņas maz ko sacītu nekompetentai personai, ja nebūtu bijis neseno vakaru traģiskās laimes, kad divi cilvēki zem viena jumta stāstīja viens otram par savu darbu.

Karelarn Capekam tas, par ko viņš rakstīja, bija vienmēr dzīvāks par jebkuru dzīvu cilvēku; parasti mazrunīgs — viņš varēja stundām stāstīt par savu varoni ar liesmojošām acīm, ar īpašu sejas izteiksmi, kura padarīja seju skaistu kā vienmēr, kad viņš runāja par mākslu. Tāpēc es tik daudz zinu par komponistu Foltīnu, bet neiedrošinos papildināt citu stāstītāju liecības, jo domāju, ka aiz nāves liktajiem daudzpunktiem nedrīkst būt pārāk daudz svešu vārdu.

Es zinu, ka autors gribēja, lai Foltīns beidzot kaut kā salipina savu operu «Jūdīte» — no plaģiātiem, krāpšanas, nozagtām mākslinieciskām idejām tādu nožēlojamu, baismīgu muzikālu izdzimteni, kurš gadiem ilgi bijis viņa mānija. Pats viņš nebija ieguldījis tur neko, vienīgi slimīgo godkāri būt par mākslinieku — šis cilvēks, kas nespēja izpaust sevi ne mācībās, ne mīlestībā, ne kur citur.

«Iespējams, ka viņā bija kaut kas tāds, kas bija viņu apsēdis,» Karels Capeks man kādreiz stāstīja krēslā, kad mēs vairs neredzējām viens otra acis, «bet viņu, nabagu, nobeidza meli, viņš bija iekļuvis dzīves melu pasaulē un nekādi netika ārā. Viņš iemiesoja melīgu fantāziju un pilnīgu patiesas īstenības neizpratni, viņš bija sarāvis ar īstenību savus morālos sakarus, saproti, — kā tad un no kā viņš gribēja radīt, šis nelaimīgais muļķis?»

Vispār viņa operu neviens nepieņēma, kaut gan viņš kā bagāts cilvēks mēģināja novērst šķēršļus un grūtības ar naudu, bet reiz, kad viņš bija jau stipri nogājies un nabags, viņš atrada «savējos», kuri palīdzēja Judītei tikt uz skatuves.

Tas notika tā: Beda Foltēns, tolaik jau novecojis un iz- ģindis, staigāja pa traktieriem, meklēdams jaunus un vecus draugus. Viņš raudāja, lielījās, melsa aplamības un dzēra, un ikvienam stāstīja par savu operu. Tad viņš vilkās mājup bez cepures, lepni kratīdams savas mākslinieka krēpes un šad tad nobiedēdams vēlu gājēju ar skaļo runāšanu. Bieži viņš atbalstījās pret nama auksto sienu un afektēti spieda roku pie sirds; ielas zeņķi un visādi stulbeņi, nejauši iedami garām, smīnēja, jo neviens nezināja, ka viņam patiešām žņaudzas un sāp sirds.

Tad kāda jautra kompānija uzķērās uz Foltīnu un Judīti. Ko lai ar viņu, muļķi, iesāk, nospēlēsim viņam jautru komēdiju un paši izsmiesimies.

— Šī netaisnība ir jāizlabo, Foltīn!

— Mēs jums palīdzēsim tikt slavenam, maestrol

Viņš skraidīja apkārt kā neprātīgs un aicināja uz izrādi visus vecos paziņas, galvenokārt tos, kuri nebija Judītei ticējuši.

Kāds no labiem draugiem pagādāja telpu šai viltīgajai izrādei, kādu ateljē, kur interesentiem demonstrēja filmas; aiz ekrāna atradās maza skatuvīte, tikai dažus kvadrātmetrus liela, bet nebija jau naudas, lai samaksātu lielākam kolektīvam. Foltīns pats sadabūja orķestri un dziedātājus no bezdarbniekiem aktieriem un iesācējiem, skrēja uz mēģinājumiem, tvarstīja ar roku sirdi un dega sajūsmā. Izrādes vakarā viņš ieradās, aizņēmies fraku, un, ienācis zālē, vairākkārt pateicīgi kratīja krēpes pret pirmajām rindām, kur sēdēja draugi, kuri bija viņam palīdzējuši. Protams, viņš nezināja, ka viņu sen jau neuzskata par normālu cilvēku, ka viņš iejaukts baismīgā spēlē, ka laiks padarījis viņu par stulbeni, ākstu, komisku figūru, pļāpu, melkuli, krāpnieku un nožēlojamu būtni, jo ikviena cilvēka seja, lai cik ilgi viņš slapstās aiz frāzēm un garīga grima, beigu beigās vienmēr atklājas skatītājam.

Protams, operai bija vētraini panākumi pie lūgtās publikas, aplausi un bravo saucieni piespieda nosarkušo un laimīgo Bedu Foltēnu iznākt šaipus priekškara, kur viņš pateicās, purinādams krēpes un tēlodams nervu sabrukumu aiz radošā sasprindzinājuma. Augstsirdīgā atzinībā viņš vēroja pirmās rindas, kur sēdēja tie, kas bija palīdzējuši gūt šo triumfu, tad palūkojās tālāk uz trokšņainajiem skatītājiem — un slavas un panākumu sārtums viņa nosvīdušajā sejā pārvērtās nāves bālumā.

Beda Foltēns pirmo reizi pēkšņi ieraudzīja savu pasauli skaidri, bez meliem un pašreklāmas, tādu, kāda tā izskatījās no teātra rampas, simtiem pazīstamu seju, kuras viņš bija redzējis savos tējas un muzikālos vakaros, simtiem cilvēku, kuriem bija plātījies ar savu izdomāto un netīro darbu, kritiķus, kurus bija veltīgi centies uzpirkt, tēlodams te izdomātu mākslinieka biklumu, te uzpūtību.

Žoklis viņam ērmīgi atkārās, viņš nespēja noturēt muti ciet, kā pieklātos un piederētos šādā svinīgā brīdī, jo redzēja skaidri un nepārprotami, ka šis aplaudējošais pūlis ņirgājas par viņu. Pani no traktieriem, kuri bija uzjautrinājuši sevi ar mazliet dārgāku joku, bijušie draugi, kuri bija pieņēmuši ielūgumu, lai izsmietos pēc sirds patikas par stulbeni. Viņa skatītāji bija izspēlējuši ar viņu tādu pašu joku kā viņš ar tiem, un viņš tagad redz to, šis satriektais, nodotais, nožēlojamais melis, viņš redz, kā tie skubina cits citu aurot un jūsmot vēl skaļāk, redz elkoņus, kas biksta kaimiņus, izsmieklā saviebtas sejas, kuras līgojas šurpu — turpu, it kā mazā skatuvīte būtu vētrā iekļuvuša kuģa klājs.

Viņš aizsteberē aiz kulisēm, grīļodamies aiz šausmām, kauna un izmisuma, sirds viņam saraujas kamolā kā piekauts suns, un elpot ir grūti, pārāk grūti. Ņirdzīgie aplausi zālē pastiprinās, daži pavisam nepieklājīgi dauza ar kājām grīdu, un nekrietnas, izsmejošas balsis auro atkal viņa vārdu.

Beda Foltēns kaunas krist ģībonī, aizbēgt viņam nav spēka, turklāt aiz kulisēm saspiedušies aktieri, kuri aiztur viņu kā mīksta, necaurlaidīga siena.

Jūs sauc, pan komponist!

Ejiet taču pateikties, maestro!

Parādieties viņiem, Beda Foltēn!

Parādieties viņiem, Beda Foltēn! — verkšķ izbadojušos muzikantu šķidrās balsis; viņi par dažiem simtiem piekrituši piedalīties šai jautrajā komēdijā. — Parādieties viņiem, — sauc viņu izsmejošie skatieni, — parādieties šai rēcošajai bandai zālē, kura ieradusies nodrošināt jums panākumus, jo jūs neko citu neesat pelnījis, jūs nelaimes putns! Parādieties viņiem, lai viņi beidzot redz, kāds jūs izskatāties īstenībā, un lai, tāpat kā mēs, izbauda šo smieklīgo ainu!

Vēl vairākas reizes viņu izstumj ārpus priekškara, un vēl vairākas reizes viņš atgriežas izrādes dalībnieku izsmejošo seju priekšā. Viņā nekas nav vairs palicis no agrākā Bēdas Foltēna, zudusi viņa lepnā stāja, mati vairs nekrīt pār bālo seju kā agrāk, kad garais kakls bija iz- sliets, sviedri neglīti plūst pa trūcīgās frakas atlokiem, un kājas komiski liecas ceļgalos. Tā ir liela, liela izprieca aplaudējošajam pūlim, un visvairāk viņi rēc smieklos, kad Foltēns spiež abas rokas pie sirds, jo līdz šim šis āksts bija tikai izlicies un šis, protams, ir komisks turpinājums ainai, kā ģēnijs pagurst zem slavas sloga.

Kā tas ir iespējams, domā Foltēns, jo viņam žņaudzas sirds un spiež apkaklīte, un skatuves grīda nodevīgi un huligāniski slīd projām zem kājām. Kas noticis ar viņu un viņa acīm, ka tās pēkšņi redz visu tā, kā tas ir? Cik ļauns, cietsirdīgs un naidīgs pūlis ir šī sabiedrība, kuras auri un aplausi savelk viņam sirdi un kaklu kā ar cieši sagrieztu skrūvi! Viņam gribas raudāt kā mazam bērnam, viņš atspiežas pret fagotista plecu, ar otru roku slauka sviedrus netīrā kabatas lakatā un prāto, kuram lūgt žēlastību, lai nevajadzētu vairs rādīties šai zemiskajai un nekrietnajai bandai zālē.

Fagotists pacietīgi tur sasvīdušo un bezspēcīgo ķermeni, un Bedam Foltēnam ir dažas sekundes, lai grieztos pie dieva kunga: «Visu mūžu esmu sities un mācījies, rijis un pircis, lai sagaidītu šo dienu! Visu mūžu esmu kalpojis tiin, ko uzskatīju par savu aicinājumu!» Viņš domā, ka šņauc degunu, bet pats skaļi raud, sirds kā piekauts suns raustās briesmīgās sāpēs. «Kā tas iespējams, kungs, man taču tas maksāja visu mūžu, visu šo nožēlojamo, niecīgo laika sprīdi, ko tu man esi piešķīris!»

Tovakar «Jūdīti» nenospēlēja līdz galam, jo Beda Foltēns sajuka prātā, ko zālē nebūt negaidīja tie, kuri viņu jau sen uzskatīja par nenormālu. Viņu, nabagu, aizveda uz Bohnicēm ar to pašu aizņemto fraku mugurā, un psihiatriskās slimnīcas direktoram, kurš autora sarakstā skaitījās kā priekšpēdējais liecinieks, vajadzēja sniegt liecību par viņa nāvi. Es varu teikt tikai to, ko zinu no autora un panes Foltīnovas stāsta: pēc divām dienām viņš tur nomiris.

«Viņam būs skaistas bēres,» stāstīja man Čapeka balss mūsu kopīgās dzīves pēdējā nokrēslā. «Daudzi viņa paziņas aizkustinošā līdzjūtībā ieradās atvadīties no viņa. Zini, dzīvei galu galā vajag arī savu nelaimīgo neprāšu, un nāve pamazām kļūst par pēdējo dieva nolikumu, pret kuru cilvēkiem ir vēl mazliet cieņas. Pane Foltīnova bija lāga dvēsele un sarīkoja viņam ļoti jaukas bēres, kas ir viņas ģimenes labā vārda vērtas un cienīgas. Un krematorijā kāds slavens konservatorijas profesors nospēlēja uz ērģelēm Hendeļa Largo un ceremonijas beigās mūsu labākais vijolnieku kvartets — Bēthovenu. Katram tā vis negadās, vai ne?

Protams, es apvaicāšos, kā tas tā noticis, bet jau iepriekš zinu, ko man atbildēs: viņš gan nav bijis mākslinieks, bet tomēr miris mākslas dēļ. Tā arī dažs labs no mums uzņemas pienākumus pāri saviem spēkiem, un tad vienmēr rodas traģēdija. Un bez tam, kāds no viņiem noteikti piemetinās, šis Foltīns nudien bija dīvains. Tāds plaģiāts, nožēlojama ķēpāšanās un balagāns, un tomēr viena otra dzirksts viņā bija. Tiesa, visai dzīvei tas ir maz, pārāk maz, pan, bet pastarās tiesas priekšā nedrīkst zust neviens zelta graudiņš. Foltīns mums atstājis divus savā sadriskātajā, nožēlojamajā «Judītē». Tur ir kāda vieta ar visai komisku tekstu «Ak vai» un tad jaunavas motīvs — tur mūzika ir dzidra un tīra kā ūdens svētā avotā. Mēs ilgi domājām par to, pan, diezin kur viņš to ņēmis!»

«To viņam sacerēja tas Papucis, kuram tu jāvi nomirt ar Parkinsona slimību.»

«Jā, viņš. Redzi, kādreiz neviens negribēja atzīt, ka tam zēnam ir talants, bet šīs kompozīcijas ir palikušas mutns, un tas ir galvenais. Lai kaut vai par to jukušo Foltīnu apglabā kā īstu mākslinieku.»

KOMENTĀRI

HORDUBALS. METEORS. PARASTA DZĪVE.

Čapeka filozofiskās triloģijas romāni «Hordubals», «Meteors» un «Parastā dzīve» bija sarakstīti divu gadu laikā — no 1932. gada līdz 1934. gadam.

Rakstnieks sāka strādāt pie «Hordubala» 1932. gada vasarā. Otrajā augustā, rakstīdams vēstuli sievai Olgai Seinfligovai, viņš pastāsta, ka jau nonācis līdz simt divdesmit devītajai lappusei. «Rit es nogalināšu nabaga Hardubeju (tā sākumā saucās romāna varonis), un sāksies otrā daļa,» piemetina Capeks un piezīmē, ka ar pirmo daļu ir apmierināts, bet mazliet bīstas par otro, jo tai jābūt pavisam citā tonī. Redzams, darbs Capeku bija ļoti aizrāvis, jo tanī pašā vēstulē viņš raksta: «Esmu pilnīgi pārhardubējies, kļuvis nopietns un skumīgs kā mans varonis, tikpat nerunīgs un tāpat kaunos no savām jūtām, vienīgi vēl nestaigāju gāzelēdamies.» Astotajā augustā Capeks paziņo brālim Jozefam: «… Nupat kā, pirmdienā, līdzko pulkstenis sāka sist divpadsmit, es pabeidzu romānu… rakstīju to četras nedēļas un trīs dienas, pēdējā laikā pa desmit lappusēm ik dienas. Tas ir dīvains, smags sacerējums, tanī ir kaut kas nomācošs.»

«Hordubalu» publicēja avīzē tLidovš noviny» (no 1932. gada 27.novembra līdz 1933. gada 21 janvārim). Atsevišķā izdevumā tas iznāca tanī pašā 1933. gadā F. Borovoja izdevniecībā.

Līdz pēdējam laikam tika uzskatīts, ka tiešais impulss, kura ietekmē radies romāna sižets, bijis raksts «Karpatu traģēdija», kurš publicēts avīzē «Lidove noviny» (1932. gada 14. oktobrī). SinI rakstā bija ziņots par zemnieka Jirži Hardubeja nogalināšanu Barbovas ciemā Mij- kačovas tuvumā. Hardubejs, atgriezies no Amerikas, kur braucis peļgā, bija atklājis, ka viņa sieva Polana sagājusies ar algādzi Vasili Man- jaku, ar kuru saderinājusi savu vienpadsmit gadus veco meitu Mafiju. Hardubejs padzinis algādzi, bet tas pēc tam iekļuvis nakti mājā un ar Polanas palīdzību nokāvis saimnieku. Slepkavas bija iedūruši viņam sirdī grozu pinamo īlenu.

Capeks romānā saglabājis šīs krimināllietas faktisko līniju. Tomēr, kad avīzē publicēja rakstu, viņa romāns bija jau pabeigts. Redzams, autors bija iepazinies ar šīs lietas materiāliem pirmajā tiesas instancē 1932. gada 23. aprīlī Užgorodas apgabaltiesā. Vēstulē brālim Capeks raksta, ka vajadzēs mainīt Hardubeja uzvārdu, jo prāvu pārsūdz.

Tanī pasē vēstulē brālim Capeks izmet zīmīgu frāzi: «Šoreiz nebūs nekādas aizsargājošas lojalitātes attiecībā pret valsti.»

«Vēstulē kādam lasītājam», kas publicēta pēc Capeka nāves, viņš rakstīja: ««Hordubalā» es mēģināju nodemonstrēt, cik dažāds var izskatīties cilvēka liktenis un paši cilvēki, kad tos aplūko no dažādiem viedokļiem, un cik izkropļotu un varmācīgu konstrukciju mēs radām, pūlēdamies retrospektīvi atjaunot īstenību.»

Capeks sāka strādāt pie triloģijas otrās daļas — romāna «Meteors» 1933. gada vasarā. Kā liecina 0. Seinfligova, strādādams pie romāna, Capeks vienā laidā darbinājis plati ar kubiešu dejas ierakstu, «apskurbināts no ritma monotonās dārdoņas». 24. jūlijā Capeks paziņo, ka viņam vēl jāuzraksta tikai rakstnieka stāsts, kuram jābūt labākam par visu. No šinī laika pabeigtajām nodaļām viņam visvairāk patika gaišreģa stāsts. Augustā Karlovivaros Capeks jau labo romāna gatavo tekstu. «Meteoru» sākumā publicēja avīzē «Lidovš noviny» (no 1933. gada 5. novembra līdz 1934. gada 10. janvārim). Atsevišķā izdevumā romāns iznāca 1934. gadā F. Borovoja izdevniecībā. «Meteoram» piešķīra 1934. gada valsts literāro prēmiju.

Runājot par romāna ideju «Vēstulē kādam lasītājam», Capeks atzīmē, ka «Meteorā» viņa pasāktā cilvēka apziņas ceļa pētīšana notiek vēl metodiskāk nekā «Hordubalā». «Sinī stāstā es biju nolēmis parādīt, kā vienu un to pašu notikušo faktu izdodas rekonstruēt pa dažādiem ceļiem, pa kuriem var doties mūsu pasaules apzināšanās, jo pats sīkākais īstenības fragments ir jau kaut kas milzīgs: tas atrodas dažādu ceļu krustojumā, un to var atklāt no diametrāli pretējām pusēm.»

Pēdējo daļu — «Parasto dzīvi» viņš rakstīja 1934. gada vasarā. Vēstulē O. Seinfligovai 18. jūlijā viņš raksta, ka ticis jau līdz piecdesmitajai lappusei, un piemetina: «Darbs virzās uz priekšu pamazītēm, bet pagaidām grāmatiņa ir diezgan pelēka. Apmēram pēc nedēļas sāksies dramatiskāka un sarežģītāka daļa, par ko jau iepriekš priecājos.» Redzams, darbs Capekam sagādāja grūtības. 13. augustā viņš raksta: «Esmu briesmīgi iestrēdzis šinī romānā, man jāpārstrādā pēdējās nodaļas; viss ritēja tīri labi, bet uz beigām vieni vienīgi prātojumi. Un, lai kā es pūlos, prātojumi nekad nesasniegs īstenības inten- sivitāti.., Tāpēc man tie jāpārvērš darbībā, un tas ir velnišķīgi grūti.» Pilnīgi iespējams, ka dialoga forma pēdējās romāna nodalās radās šādas pārstrādes rezultātā, lai izvairītos no pārlieka abstraktuma. Romānu «Parastā dzīve» pirmo reizi publicēja avīzē «Lidovk noviny» no 1934. gada 30. septembra iidz 27. novembrim, un tas iznāca grāmatā tanī pašā gadā F. Borovoja izdevniecībā.

Pirmo reizi Capeks nostāda šos trīs romānus kā vienu veselu rakstā «Ko es gribēju sacīt» 1934. gada žurnāla «Pritomnost» septembra numurā. So rakstu pievienoja romāna «Parastā dzīve» pirmajam izdevumam, un turpmāk tas figurēja kā autora pēcvārds visos triloģijas Izdevumos. Krievu valodā «Pēcvārds» pirmoreiz ievietots Kopotu rakstu izdevumā.

Krietna daļa čehoslovaku kritikas, triloģijai iznākot, izturējās pret to zināmā mērā vulgāri. «Vēstulē kādam lasītājam» Capeks sarūgtināts atzīst, ka kritika nav sapratusi «Hordubalu»: «Trīs ceturtdaļas recenzentu pēc tam daudzināja, ka stāsta varonis ir primitīvs pusidiots: viņi bija sapratuši visu, kas tur par viņu sacīts, pilnīgi burtiski.» Daži kritiķi pārmeta Capekam, ka romānos trūkstot vietējā kolorīta un — galvenais — sociālu konfliktu, un pameta neievērotu triloģijas māksliniecisko oriģinālitāti, citi apgalvoja, ka triloģiju vispār nevarot uzskatīt par māksliniecisku sacerējumu, bet drīzāk par estētisku traktātu, psiholoģisku etīdi vai filozofisku eseju. Pamatīgāko triloģijā ietilpstošo romānu savdabīgās mākslinieciskās formas analīzi toreiz sniedza J. Mukaržovskis. Viņš pieskaitīja tos pie sacerējumiem, kuri veidoti pēc «notikuma rekonstrukcijas» principa, tāpat kā «Stāsti no vienas kabatas».

Viens no čehu proletāriskās poēzijas pamatlicējiem J. Hora pēc triloģijas iznākšanas atzīmēja, ka «Capeka radītā romāna forma ir jauns solis pasaules romāna attīstibā». «Parastās dzīves» cilvēciskumu uzsvēra ari Fučiks rakstā sakarā ar Capeka nāvi. Dziļu triloģijas novērtējumu sniedza M. Puimanova, nosaukdama «Parasto dzīvi» par «bezgala smalku cilvēka dvēseles zondēšanu un viena cilvēka «es» pētīšanu, jo cilvēka piespiestajā aprobežotībā slēpjas neierobežotas iespējas». Puimanova runā ari par triloģijas vietu Eiropas literatūrā: «Mar- sels Prusts meklēja savā slavenajā romānu ciklā zaudēto laiku, bet Karels Capeks savā triloģijā, kuras slava nākotnē neapšaubāmi pieaugs, meklē zaudēto patiesību, iegremdējoties ar visu mākslinieka pašaizliedzību klusumā, kurš pārdzīvos vēstures krustceļos valdošos dārdus.»

Puimanovas paredzējums piepildījās, un triloģijas slava patiešām pieaug.

Padomju Savienībā krievu valodā «Hordubals» iznāca 1937. gadā, un padomju kritika augsti novērtēja romāna māksliniecisko savdabību, pasvītrojot tā sociālo saturu.

Otrā triloģijas daļa (romāns «Meteors») krieviski pārtulkota piecdesmito gadu beigās Karela Capeka Rakstiem piecos sējumos; trešā daļa — «Parastā dzīve» Iznāca pirmo reizi krievu valoda 1970. gadā.

KOMPONISTA FOLTINA DZĪVE UN DAIĻRADE

Pie šā sava pēdējā sacerējuma Capeks sāka strādāt 1938. gada rudenī, tūliņ pēc Minhenes katastrofas, un nepabeidza to. Romānu izdeva pēc autora nāves ar O. Seinfligovas pēcvārdu, kura mēģina pēc Capeka stāstiem rekonstruēt grāmatas noslēgumu (1939; Lidovā tis- kārnā). Sinī sacerējumā Capeks turpina meklēt jaunu romāna formu. Olga Seinfligova min Capeka vārdus, kas svarīgi, lai izprastu vienu no romāna centrālajām tēmām — mākslas tēmu: «No mana «Foltīna» negaidot iznāk kaut kas līdzīgs mākslinieka ticības apliecinājumam.., Padomā vien, tāds neapdāvināts diletants, melsējs, pozētājs un melis — un tomēr piespieda mani bezbailīgi pieskarties tādiem svētumiem kā māksla un atbildība par to un novērtēt tās visstingrākā veidā. Ko tur, pieklājīgs cilvēks no manis neko nebūtu izvilcis, ar tādu jau kauns runāt atklāti…» Capeks vairākkārt gan publicistikā, gan savā daiļradē atgriežas pie mākslas ētiskās jēgas un mākslinieka morālās atbildības problēmām. Rakstā ar nosaukumu «Literatūra un tikumība» (1933) Capeks rakstīja: «Jo augstāk māksla paceļas pa garīgo un sociālo vērtību skalu, jo nopietnāku atbildību tā uzņemas… Runājot atklāti, bez jebkāda snobisma, es esmu pārliecināts, ka netikumīga māksla neeksistē. Skaistums, pilnība, diženums nevar būt netikumīgi, jo tie nevar būt zemi garīgā un niecīgi cilvēciskā nozīmē. Eksistē netikumīga literatūra, bet, ja mēs padomāsim, tad nāksim pie slēdziena, ka amo- rāliskums ir reizē arī mākslinieciski meli.., īsta poēzija nevar būt amorāla tāpat, kā nevar būt amorāla taisnība.»

Romānā «Komponista Foltīna dzīve un daiļrade» tēma par mākslas morālo saturu pāraug tēmā par cilvēka morālo atbildību. Tanīs Ceho- slovakijai traģiskajās dienās Capeks sāk domāt par stingru tikumisku kritēriju nepieciešamību sabiedriskajā dzīvē. Par to viņš raksta 1938. gadā: «Tauta var justies nemirstīga tikai tad, kad tā jūtas augsti tikumīga… Tā tam jābūt politikā, saimniecībā, grāmatās, ikdienas dzīvē — vārdu sakot, visur.,. Pamēģiniet atņemt tautai tikumību, un jūs atņemsiet tai nemirstību.»

Strādājot pie romāna, Capeks sacīja: «Pasaule ir pilna ar Foltī- niem gan politikā, gan mākslā, tie jānostāda savās īstajās vietās.»

Šodienas čehoslovaku kritika pieskaita «Komponista Foltīna dzīvi un daiļradi» pie Karela Capeka labākajiem darbiem.

(No I. Bernšteina komentāriem K. Capeka Kopotu rakstu 3. sējumam krievu valodā.)

SATURS

TRILOĢIJA

Hordubals 7

Pirmā daļa 7

Otrā daļa 79

Trešā daļa 96

Meteors 114

Žēlsirdīgās māsas stāsts 128

Gaišreģa stāsts 150

Rakstnieka stāsts 172

Parastā dzīve ^38

KOMPONISTA FOLTTNA DZĪVE UN DAIĻRADE

I. Apgabala tiesnesis Simeks. Jaunības draugs . 355

11. Pane Jitke Hudcova. Ariels 365

Dr. V. B. Universitātē 374

Pane Kārla Foltinova. Mans laulātais draugs 379 V. Universitātes profesors Dr. Strauss. Abelārs un

Eloiza 395

VI. Dr. J. Petrū. Jūdītes teksts 396

VII. Vaša Ambrožs. Mecenāts 403

VIII. Divas piezīmes 414

IX. Jans Trojans. «Jūdītes» instrumentācija . . 420

Autora sievas liecība 427

1. Bernšteins. Komentāri 433

Карел Чапек ТРИЛОГИЯ ЖИЗНЬ И ТВОРЧЕСТВО КОМПОЗИТОРА ФОЛТЫНА Издательство «Лиесма» Рига 1979

На латышском языке Перевела с чешского Анна Бауга Художник Виестур Грант

MB A's 2208 Karels Capeks TRILOĢIJA.

KOMPONISTA FOLTTNA DZĪVE UN DAIĻRADE

Redaktore G. Ramosa Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektore B. Vārpa Nodota salikšanai 08.12.78. Parakstīta iespiešanai 05.04.79. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 23,10 uzsk. iespiedi.; 25,84 iz- devn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. JVs 3199. Cena 2 rbļ. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 172/29717/D-714. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gra- matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Čapeks K.

Ca 480 Triloģija. Komponista Foltīna dzīve un daiļrade: Romāni / Karels Capeks; No čehu vai. tulk. A. Bauga; Māksi. V. Grants. — R.: Liesma, 1979. — 437 lpp., il. — I. Bernšteina koment./ No krievu vai. tulk. A. Bauga.

Cehu rakstnieka Ķarela Capeka (1890—1938) romāni «Hordubals», «Meteors» un «Parastā dzīve» (1932—1934) veido savdabīgu filozofisku triloģiju pār cilvēkā dzīves izziņas celiern. Siem darbiem pievienojas arī problemātiski triloģijai radnieciskais pēdējais rakstnieka daiļdarbs «Komponista Foltīna dzīve un daiļrade».

c 70304—172 310.4703000000. A (Cehosl)

M 801 (11)—79 v '

2 Ice-cream (angl.) — saldējums.

1 Job (angl.) — darbs.

4 Jūs esat cūka (angl.).

1 Fabrika (angl.).

4 Nē, paldies (angl).

I i

1 Šeit: lielisks pierādījums (lat.).

1 Debesu balss, eņģeļu balss (7a/.).

1 Neseko (7a/.).

1 Medicīnas māksla (7a/.).

1 Pārejās stāvoklis (franc.).

1 Dzeltenais drudzis (lat.).

1 Liels paldies (spāri.).

1 Tumsības jūra (lat.).

1 Gatavais mēsls! (Spān.)

1 Kā iet? (Spān.)

1 Mans kungs (spān.).

1 Krāsainie (spān), 7—3iyy

1 Huligāni (angl.).

1 Saproti? (Franc.)

1 Mans mīļākais, esmu viņa sieva (franc.).

1 Ļoti bezkaunīgas (spān.),

2 Kā jums klājas? (Angl.),

1 Sasodīts (angl.).

1 Mīļais, mazais zēn (angl.),

1 Ardievu (angl.).

1 Dieva žēlastības vārdā, seņjora (spān.).

1 Augstākā atzīme (lat.).

1 Līdzīgs līdzīgiem (lai.).

1 «Porfīrija darbu skaidrojumi» (lat.).

1 Par dieva vienību un trīsvienību (lat.). 306

1 Muzikāls vakars pie maestro Bēdas Foltēna un viņa kundzes. Bez liekām ceremonijām (fr.).

1 Dažādu sacerējumu kopojums (vāc.).

1 Aperitīvs.

8 Lawyer (angl.) — jurists.

[6] esiet mierīgi (angl.).

[7] nodarbošanās (angl.).

[10] atlaišana (angl).

3 Nē, ser. Neprotu rakstīt, ser (angl).

[12] nemelsiet, ser (angl).

i Lowerdeck (angl) — apakšējais klājs.

4 Niggers — nēģeri (angl, nicinošā nozīmē).

[17] rotāju lācītis (angl.).

3  rokas soma (angl.).

8 Elektriskais lukturītis (angl.).

[21] runcis fēlikss (angl.).

[22] pareizi (angl.).

8 Kārba (angl.).

[25] car (angl.) — mašīna, auto.

[27] Morgs = 0,56 ha.

[28] flue (angl.) — gripa.

[29] nāve (7a/.).

* pleca kaula lūzums (7a/.).

[31] medmāsas (angl.). 138

[32] jā, ser (angl.). 142

[33] dzeltenais drudzis (spāri.).

[34] dzeltenā drudža turpināšanās stadija.

[35] lipīga ādas slimība.

[36] ods, dzeltenā drudža pārnēsātājs (lat.).

[37] sāpes mugurkaulā — dzeltenā drudža sākuma pazīme (franc.).

[38] laiks, līdz kuram kaut kam jānotiek (lat.). 182

[39] pateicos, seņjor (spān.).

[40] sis cilvēks (spān.).

[41] angostūra — Kolumbijā augošs koks, kura miza noder par hinīna atvietotāju.

[42] korķa koks (angl.).

8 Mombīna — augļu koks, augli līdzīgi lielām plūmēm

[44] kalpi (spān.).

[45] ko vēlaties? (itāl.).

[46] ragulopi, zaķapastalas, āži gatavie! (Spān.)

[47] vai skaidrs? (spān.)

[48] uz jūsu veselību! (spān.)

[49] haiti kokvilnas plantāciju sabiedrība (angl.).

[50] frangipans — tropu augs ar krāšņiem ziediem; marhaniks ērkšķains krūms.

[51] mans draugs (spān.).

[52] lebeks — dienvidāfrikas puskrūms ar krāšņiem, dzelteniem ziediem.

[53] vietējā valoda (franc.).

[54] krāsainas meitenes (franc.).

[55] lekšejais pagalms (spān.).

[57] ak es, nabadzīte! (span.) 210

[58] lūdzu piedošanu (angl.).

ejat iekšā, seņjorita (spāņu vienkāršruna).

[60] Ātri! (spān.)

[61] Uz veselību! (Spān.)

[62] ardievu, mans dārgais seņjor (spān.).

[63] ta angļi sauc asfaltītu.

[64] haiti asfalta ezera fabrikas (angl.).

[65] ko gribat, seņjor? (spān.)

[66] ar labu nakti, seņjor! (Spān.)

[67] dārgā mis meriji (angl.)

[68] bumbieriem līdzīgi augļi.

[69] skatīts (lat.).

[70] piaristu skola (lai.).

[71] bedržihs atbilst vācu fridriham, tāpēc radies šis pamazināmais vārds.

[71] Zemiskie plebeji (lat.).

[72] pierakstīts pēc liecinieces vārdiem.

[73] «ievads teoloģijā» (lat.).

[74] vaļība (fr.).

[75] ceremoniju trūkums (fr.).

Content

Čapeks Karels Trioloģija, Komponista Foltīna dzīve un daiļrade

TRILOĢIJA

HORDUBALS

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠA DAĻA

METEORS

PARASTA DZĪVE

PĒCVĀRDS

KOMPONISTA FOLTĪNA DZĪVE UN DAIĻRADE

I APGABALA TIESNESIS ŠIMEKS jaunības draugs

II PANE JITKA HUDCOVA ARIELS

iii Dr. V. B. universitātē

IV PANE KĀRLA FOLTINOVA MANS LAULATA1S DRAUGS

UNIVERSITĀTES PROFESORS DR. STRAUSS abelars un eloiza

VI DR. J. PETRO JUDĪTES TEKSTS

VASA AMBROŽS

DIVAS PIEZĪMES

IX JANS TROJANS

AUTORA SIEVAS LIECĪBA

KOMENTĀRI

KOMPONISTA FOLTINA DZĪVE UN DAIĻRADE

SATURS