Kronins Arčibalds

Cepurnieka pils

Arčibalds Kronins

Cepurnieka pils

PIRMĀ DAĻA

I

Tūkstoš astoņsimt septiņdesmit devītā gada pavasaris bija neparasti agrs un krāšņs. Skotijas dienviddaļu klāja ziemāju maigais zaļums, kastaņu pumpuri plīsa jau apiīlī, un paērkšķi gar baltajiem lielceļiem, kas aizvijās laukiem pāri, sāka ziedēt mēnesi ātrāk. Ciemos zemes vidienē zemnieki par jauko laiku gan priecājās visai atturīgi, bet bērni kailām kājām skrēja līdzi ūdens ratiem; pilsētās abpus platās upes darba troksnis kuģu būvētavās, pamazām noklusis un pa rāmo gaisu aiz— ducinājis kalnu pakājē, saplūda kopā ar pāragri izlidojušas bites sanoņu, līdz to pārspēja jēru blējieni, kas atskanēja no visām pusēm; pilsētā kalpotāji, svārkus novilkuši, slaistījās pa kantoriem un lādēja spiedīgo karstumu, lorda Bīkonsfīlda politiku, vēstis par zūlusu karu un augstās alus cenas.

Pār visu Klaidas līci, no Glazgovas līdz Portdorānai — pār Overtonu, Daroku, Ārdfilānu, šīm pilsētām, kas starp Vintonas un Dorānas kalniem iezīmē auglīgu trijstūri līča labajā krastā, — pār veco Līvenfordas pilsētiņu, kas šā trijstūra pamatni sadala divās vienādās daļās, tur, kur Līvena ieplūst Klaidā, — pār visu lija žilbās saules spožums, un cilvēki strādāja un slinkoja, tenkoja un kurnēja, krāpa cits citu un lūdza dievu, mīlēja un dzīvoja šai neparastajā tīkamajā siltumā.

Šīs agrās maija dienas tveicē rēnas mākoņu plūksnas aizplīvuroja debesis pār Līvenfordu, bet vēlā pēcpusdienā šie zirnekļu tīmekļi pamazām sašūpojās. Uzpūta spirgts, silts vējš, izklīdināja mākoņus un, aizgainījis tos no redzes loka, brāzās uz pilsētu, vispirms skardams augsto vēsturisko klinti, kas atgādināja milzīgu, kūtru ziloni un asi iezīmējās pret opāla debesīm tai vietā, kur pieteka Līvena ieplūst lielākajā straumē. Maigais vējš apmeta loku ap klinti, tad ātri izskrēja caur tuvās jaunpilsētas sakarsušajām, vienmuļajām ielām un aizjoņoja tālāk starp augstajām noliktavām, gausi kustīgajiem krāniem un pusgatavu kuģu ribām rosmes pilnajās darbnīcās «Lata un biedri» pie upes grīvas. Tad tas aizšalca pa Baznīcas ielu lēni un savaldīgi, kā jau pieklājas ielā, kura var lepoties ar rātsnamu, akadēmiju un draudzes baznīcu, un, atstājis nopietno ielu, jautri aizkūleņoja uz brīvo Krosa laukumu, mierīgi paskrēja garām Haistrītas veikaliem un nonāca lepnākajā dzīvojamo māju iecirknī Nokshilā. Bet šeit tam drīz apnika klejot gar izbalējušām sarkanā smilšakmens terasēm, apnika čabināties efejās ap vecajiem mūra namiem, tādēļ tas devās meklēt brīvo plašumu, kas pletās aiz tiem, un traucās atkal lauku ārēs, draiski pārlēkdams pāri smalkā Velholas iecirkņa greznajām vasarnīcām un katrā dārzā noglāstīdams mazās, apaļās dobes ar sārtvaidzēm ģerānijām. Tad, bezrūpīgi virpuļodams pa lepno ielu, kas no šīs aristokrātiskās apkārtnes veda uz tuvējo klajumu, vējš, pēdējam namam garām šaudamies, uzpūta tam aukstu elpu.

Tā bija savada ēka ar neparastu arhitektūru. Māja bija maza, pēc apmēriem spriežot, tajā nevarēja būt vairāk par septiņām istabām, toties izturīgi celta no jauniem, grodiem pelēkiem akmeņiem.

Mājas pamats veidoja šauru taisnstūri, kura garākā mala bija vērsta pret ielu; sienas neslējās tieši no zemes, bet no akmens pamata, kas bija pēdu garāks un platāks par tām, un visa ēka šķita turamies uz tā kā dzīvnieks ar dziji zemē ielaistiem nagiem. Nama priekšpuse, kas cēli un uzpūtīgi pacēlās virs šā pjedestāla, vienā pusē nobeidzās ar smailu zelmini un otrā — ar zemām margām, kuras līmeniskā virzienā sniedzās līdz otram zelminim, kas līdzīgi priekšējam veidoja sānu sienas noslēgumu. Šie zelmiņi bija dīvaini; abi ar stāvu, taisnstūrainu pakāpienu rindām pacēlās līdz stabveida smailei, kas lepni un cienīgi turēja lielu, gludu pelēka, slīpēta granīta lodi; kā viens, tā otrs, uz leju liekdamies, saplūda ar margām, kuras vienādi dziļiem robiem un vienādi augstiem izciļņiem saistīja tos kā cietokšņa mūris, veidodamas smagu akmens ķēdi, kas it kā važas apņēma visu namu.

Malējo zelmiņu un priekšējās sienas stūri no ēku aptverošā mūra pacēlās īss, apaļš tornītis; vidū tas bija rotāts ar dziļi iekaltu rombveida ielodzi, kuras apakšējā mala viegli izliektām līnijām savienojās ar sienas malu un aizvijās līdz pat vainagam — smailei ar tievu, niedrei līdzīgu karoga kārti. Masīvā augšdaļa vērta torni plakanu un bezveidīgu, tas atgādināja grumbainu pieri, ko izķēmojusi plata, dziļi iededzināta zīme, kamēr abi mazie skadriņu logi, kuri bija iespiesti torņa sienā, līdzinājās drūmām, viltīgām acīm zem nikni savilktām uzacīm.

Tieši zem torņa bija šauras ārdurvis. Sīkie samēri piešķīra ieejai skopu, neviesmīlīgu izskatu un darīja to līdzīgu mutei ar plānām, derdzīgām lūpām. Durvju stenderes stāviem, spēcīgiem liekumiem pacēlās pāri līmeniskajam šķērskokam, ietvēra velvētu, drūmu logu ar tumšām rūtīm un pāri tam savienojās asā, šķēpam līdzīgā smailē. Ēkas logi bija tikpat šauri un noraidoši kā ieeja, nekas vairāk kā atviras, kas negribot iecirstas biezajos mūros, lai ielaistu gaismu, bet mājas iekšieni slēptu ziņkārīgiem skatieniem.

Viss mājas veidols bija noslēpumains, atbaidošs un drūms, tās arhitektūras mērķis — apslēpts un neizprotams. Ar savu neparastumu tai diemžēl nebija izdevies panākt muižnieku pils varenību un lieliskumu, ja tiešām tāds ir bijis akmens mūra, torņa un smailo stūru patiesais nolūks. Tomēr šī ēka savā saltumā, skarbumā un spēkā nebija uzskatāma tikai par mēģinājumu ar banāliem līdzekļiem panākt krāšņu iespaidu. Mūra robojums bija stilizēts, bet ne smieklīgs, ērmots, bet ne bērnišķīgs, un smagnējai arhitektūrai piemita dažas īpašības, kas neļāva par to zoboties, jo, sīkāk to apskatot, katram dūrās acīs dziļi slēpts, glūnīgs, gandrīz nedabisks mērķis, ko pauda visa celtne un kas mājoja pašā tās struktūrā kā akmenī iekalts patiesības noliegums.

Līvenfordieši par šo māju nekad nesmējās, vismaz, citiem redzot, to nedarīja. Kaut kāda netverama vara, kaš šeit valdīja, liedza viņiem pat pasmīnēt.

Ēkas priekšā nebija dārza, tikai grantēts pagalms, kails kā skelets, toties nevainojami tīrs. Pagalma vidū kā savdabīgs rotājums bija novietots mazs bronzas lielgabals — kādreizējā fregates apbruņojuma sastāvdaļa — jau sen gadus kā piebalsojis pēdējā zalvē un pēc ilgas aizmirstības kādā vecu lietu noliktavā tagad rūpīgi nospodrināts stāvēja starp divām simetriskām ložu kaudzēm un vērta šo fantastisko mītni vēl dīvaināku.

Aiz mājas bija četrstūrains zālājs ar četriem skārdu apkaltiem mietiem stūros un augstu akmens mūri visapkārt, pie kura izklaidus auga daži jāņogulāji — tie un vēl viens krūms, kas bija nolīcis pie virtuves loga un nekad neziedēja, bija vienīgā dzīvības zīme šai ķēmīgajā dārzā.

Ceriņu krūma aizēnotais virtuves logs tomēr atklāja kaut ko no nama iekšpuses. Skaidri varēja redzēt, ka istaba ir praktiski, ērti, kaut arī nemājīgi iekārtota ar astru atzveltnes krēsliem un sofā, lielu galdu un kumodi pie vienas sienas un garu mahagoni ēdienu sagatavojamo galdu pie otras. Grīdu klāja spožs linolejs un sienas — dzelteni lakotas tapetes; smags marmora pulkstenis greznoja kamīnu un ar smalku pārākuma vaibstu rādīja, ka šī telpa nav domāta ēdienu vārīšanai, tā parasti notika blakus, veļas mazgātavā, bet ir dzīvojamā istaba, kur mājas iedzīvotāji ēd un pavada dīkās stundas, — kopīga telpa visai ģimenei.

Tai brīdī greznā pulksteņa rādītājs rādīja divdesmit minūtes uz sešiem. Broudiju vecāmāte sēdēja atzveltnes krēslā stūrī pie pavarda un grauzdēja maizi, ko ēst pie tējas. Viņa bija kaulaina un neveikla, sarāvusies, bet ne sakritusi, par spīti saviem septiņdesmit diviem gadiem, grumbaina un mezglaina kā sausa koka stumbrs, kas gan izkaltis, tomēr vēl arvien sīksts un lokans, diezgan spēka sakrājis savā ilgajā mūžā pārlaistajos gadalaikos. Sevišķi mezglainas bija ģikts sarautās roku locītavas. Platā seja dzeltenbāla, dziļām grumbām izvagota, vaibsti vīrišķīgi un skarbi: mati arvien vēl melni, vidū pāršķirti ar baltu, taisnu celiņu un pakausī stingri sagriezti ciešā mezglā. Daži asi, spītīgi matiņi kā nezāles auga uz zoda un virslūpas. Viņa valkāja melnu ņieburu un šalli, mazu, melnu aubi, garus melnus brunčus un gumijas kurpes, kas, lai arī krietni platas, rādīja izspiedušos īkšķu kaulus un stipri izmīto pēdu plakanumu.

Piepūlē viegli piešķiebtu aubi viņa tupēja pie uguns, ar abām trīcošajām rokām turēja grauzdējamo dakšu un bezgala rūpīgi grauzdēja divas maizes šķēles, biezus riecienus, ļaudama tiem apcept maigi brūniem un uzmanīgi vērodama, lai iekšpuse paliktu mīksta. Kad maizes šķēles, viņasprāt, bija pietiekami apgrauzdētas un noliktas bļodā tai pusē, kur viņa tās viegli varēja aizsniegt un veikli paņemt, kad visa ģimene būs apsēdusies pie tējas galda, viņa ātri un nevērīgi beidza grauzdēt pārējos maizes riecienus. Viņa strādāja un prātoja. Par to liecināja lieko zobu ieklabēšanās, pēkšņiem rāvieniem ievelkot starp tiem vaigu ādu. «Tā ir bezkaunība,» viņa domāja, «ka Mērija aizmirsusi atnest sieru. Skuķe kļūst arvien nolaidīgāka, un svarīgās lietās uz viņu nevar paļauties vairāk kā uz muļķa bērnu. Kāds labums no pēcpusdienas tējas, ja nav siera? Svaigs Danlopa siers!» Par to iedomājoties, viņai sāka raustīties virslūpa, un siekalas sīkā straumītē tecēja no mutes kaktiņiem.

Kamēr viņa tā prātoja, acis zem savilktajām uzacīm nemitīgi raidīja nosodošus skatienus mazmeitai Mērijai, kas sēdēja pretējā stūrī astru atzveltnes krēslā, kur parasti mēdza sēdēt tēvs un ko šā svētā uzdevuma dēļ citiem bija aizliegts lietot.

Taču Mērija nedomāja nedz par sieru, nedz par krēslu, nedz arī par noziegumu, ko bija izdarījusi, vienu aizmirsdama un otrā apsēzdamās. Viņas maigās, brūnās acis raudzījās ārā pa logu un tiecās tālumā, it kā tur redzētu kādu ainu, kas. ar savu burvību saistīja viņas starojošo skatienu.

Brīžiem smalkās lūpas savilkās smaidā, tad viņa tikko manāmi un neapzināti papurināja galvu, tā ka vijīgās cirtas sakustējās un meta maigus, vizmainus gaismas viļņus pār kuplajiem matiem. Mazās rokas, kuru āda līdzinājās magnolijas gludajām, mīkstajām ziedlapiņām, ar delnām uz augšu gulēja meitenes klēpī kā dīkas vērošanas simbols. Viņa sēdēja taisni kā statuja, un viņas skaistums atgādināja dziļa, rāma dīķa tumšo, nopietno skaistumu klusu vītolu ēnā. No viņas staroja jaunības neskarto ziedu burvība, tomēr bālā seja un slaidais, vēl nenobriedušais augums, par spīti meitenes septiņpadsmit gadiem, radīja miera un līdzsvarota spēka iespaidu.

Beidzot vecā sieva vairs nespēja valdīt augošās dusmas un sāka runāt. Cienība viņai neļāva uzbrukt tieši, tādēļ balsī izskanēja sarūgtinājums, ko vēl lielāku darīja piespiedu atturība:

— Tu sēdi tēva krēslā, Mērij!

Atbildes nebija.

— Tas, kur tu sēdi, ir tēva krēsls, vai dzirdi?

Atbildes vēl arvien nebija; bet tad vecā sieva, apslāpētā niknumā drebēdama, sāka kliegt:

— Palaidnīgā sliņķe, vai tu esi ne vien stulba, bet arī kurlmēma? Kādēļ tu aizmirsi, ko tev pēcpusdienā vajadzēja atnest? Šonedēļ tu katru dienu izdari kādu muļķību. Vai tev karstums sagrozījis galvu, vai?

Pēkšņi it kā uzmodusies, Mērija pacēla acis, attapās un pasmaidīja — likās, saules stars novizuļotu viņas skaistajā, skumīgajā sejiņā.

— Vai tu ko teici, vecmāmiņ? — viņa jautāja.

— Nē! — vecā sieva aizsmakusi atsaucās. — Es nekā neteicu. Es tikai plātīju muti, ķerdama mušas. Tas ir lielisks laika kavēklis, ja nav nekā, ko darīt. Droši vien tu arī to izmēģināji, kad pēc pusdienas biji pilsētā; bet, ja tu aiztaisītu muti un atvērtu acis, varbūt daudz ko labāk varētu paturēt galvā.

Tai mirklī Margarita Broudija iznāca no veļas mazgātavas. Viņa nesa lielu Britānijas metāla tējkannu. Viņa gāja ātri, šļūkādama kājas pa zemi, spēra īsus, steidzīgus soļus un bija salīkusi uz priekšu; tāda bija viņas parastā gaita, un likās, it kā viņa vienmēr steigtos un baidītos nokavēties. Rītakleitu, ko mēdza valkāt, veicot ikdienišķos mājas darbus, viņa bija apmainījusi pret melnu satina blūzi un svārkiem, bet svārki bija traipaini, kāda atraisījusies lenta nevīžīgi nokarājās pret vidu, un arī mati sajukušās cirtās krita pār seju. Galvu viņa pastāvīgi turēja uz vienu pusi piešķiebtu. Šo pozu viņa bija pieņēmusi pirms daudziem gadiem, lai radītu rezignācijas un īsti kristīgas padevības iespaidu dienās, kad uzbruka visādas likstas un nelaimes. Bet laiks un pastāvīgā nepieciešamība saglabāt šo rezignācijas izteiksmi bija to padarījusi par viņas otro dabu. Deguns no vertikālās līnijas arī tiecās šai virzienā — varbūt aiz simpātijām, bet drīzāk gan nervozās kustības dēļ, kas viņai pēdējos gados bija kļuvusi par ieradumu, — ar plaukstas virspusi berzēt degunu no labās uz kreiso pusi. Viņas seja bija savītusi, pagurusi un modināja līdzjūtību; izturēšanās nomākta un pazemīga, un allaž likās, it kā viņa nemitīgi sakopotu pēdējos spēkus. Viņai bija četrdesmit divi gadi, bet viņa izskatījās par gadiem desmit vecāka. Tā bija Mērijas māte, bet tagad viņām abām bija tik maz kopēja un radniecīga kā vecai aitai un jaunai stirnai.

Spiesta diendienā veikt visādus saimniecības darbus un ne soli nespert laukā no mājas, mamma — tā visi ģimenes locekļi mēdza saukt Broudija kundzi — no pirmā acu uzmetiena pamanīja vecās sievas dusmas un Mērijas apjukumu.

— Celies augšā, Mērij! — viņa pikti iesaucās. — Pulkstenis tūliņ būs pusseši, un tēja vēl nav uzlieta. Pasauc māsu! Vai maize jau sagrauzdēta, vecomāt? Žēlīgais dievs! Vienu šķēli tu esi sadedzinājusi. Dod šurp! Es pati to ēdīšu. Mēs te nekā nedrīkstam mest prom.

Viņa paņēma apdegušo maizes šķēli un uzlika to uz sava šķīvja, lai visi varētu redzēt, tad bez kādas vajadzības sāka stumdīt uz galdauta noliktos priekšmetus, it kā nekas nebūtu un arī nevarētu būt pareizi novietots, kamēr viņa ar savām pašaizliedzīgajām pūlēm nebūs izpirkusi nevērīgās galda klājējas grēku.

— Kas tā klāj galdu! — viņa nicīgi nomurmināja, kad meita piecēlās un izgāja priekšistabā.

— Nesij, Nesij! — Mērija sauca. — Tēju dzert, tēju dzert!

No augšas atbildēja smalka, augsta balstiņa, dziedādama vārdus:

— Es jau nāku! Pagaidiet mani!

Mirkli vēlāk abas māsas ienāca istabā; nevērojot gadu starpību, — jo Nesijai bija tikai divpadsmit, — tūliņ dūrās acīs viņu dažādība. Nesija bija Mērijas tiešs pretstats. Viņas mati bija gaiši kā lini, gandrīz bezkrāsaini, divās gludās bizēs sapīti; no mātes viņa bija mantojusi gaišās, rāmās, sērīgās acis ar bebrenāju liego, balti plankumaino zilumu un pastāvīgo maigi mierinošo izteiksmi, kas radīja iespaidu, it kā viņa arvien censtos iztapt citiem. Viņai bija šaura seja, glezna, balta piere, sārti vaskaini lelles vaigi, plāns, smails zods un maza mute, kas pastāvīgi bija vaļā, jo viņa vienmēr ļāva apakšlūpai drusku nokārties. Tas viss, tāpat kā vieglais, tukšais smaids, kas rotājās uz lūpām, pauda reizē nenobriedušu un naivu, tomēr iedzimtu nespēku.

— Vai šovakar nesākam drusku par agru, mamma? — viņa laiski iejautājās, ļaudama mātei sevi aplūkot.

Broudija kundze, galdu kārtodama, ar rokas mājienu atvairīja jautājumu.

— Vai rokas nomazgāji? — viņa jautāja, uz meiteni nepaskatīdamās. Taču viņa negaidīja atbildi, bet ātri paraudzījās pulkstenī un ar ierastu žestu pavēlēja: «Sēdieties!»

Četri cilvēki, kas bija istabā, tūliņ ieņēma savas vietas pie galda. Vecmāmiņa kā parasti pirmā. Viņas sēdēja un gaidīja; Broudija kundzes roka nervozi balstījās uz tējas sildītāja; tad gaidu klusumā atskanēja vectēva pulksteņa dobjie sitieni priekšistabā; tas nosita pusstundu. Tai pašā mirklī varēja dzirdēt, ka atveras un tūliņ aizveras parādes durvis. Spieķis iekrita lietussargu turētājā, smagi soli vienmērīgi tuvojās pa gaiteni; virtuves durvis atdarījās, un iekšā ienāca Džeimss Broudijs. Viņš piegāja pie atzveltnes krēsla, kas viņu jau gaidīja, apsēdās, izstiepa roku, lai saņemtu savu prāvo tasi, kas bija līdz malām pilna ar karstu tēju, lielu šķīvi ar šķiņķi un olām un īpaši viņam nogrieztu ar sviestu apziestu baltmaizi, un, tik tikko apsēdies, jau sāka ēst. Tātad viņš bija bijis šo gaidu un nomāktās nepacietības vaininieks; mājas kunga tūlītējas apkalpošanas rituāls tiklab ēdiena reizēs, kā arī visās citās lietās piederēja pie nerakstītiem likumiem, kas valdīja šīs mājas dzīvē.

Broudijs ēda kāri, ar redzamu baudu. Viņš bija īsts milzis — pāri sešām pēdām, platiem pleciem un vērša kaklu. Galva bija masīva, pelēkās acis mazas un dziļi iegrimušas, žokļi cieti un tik muskuļaini, ka košļājot zem gludās, brūnās ādas ritmiski cēlās un grima lieli, cieti muskuļu mezgli. Pati seja bija plata un kā akmenī cirsta un gandrīz būtu izskatījusies dižciltīga, taču piere bija pārāk zema un acis pārāk tuvu viena otrai. Kuplas, brūnas ūsas klāja virslūpu un aizsedza daļu mutes; bet zem šīs gludās maskas nesavaldīgā, drūmā iedomībā izcēlās apakšlūpa.

Viņa roka bija milzīga, tās plauksta ar strupajiem pirkstiem, platiem kā liekšķeres, bija bieziem, tumšiem matiem noaugusi. Nazis un dakšiņa šais resnajos pirkstos izskatījās kā rotaļlietas, sīkas un nepiemērotas.

Tagad, kad Broudijs ēda, bija atļauts ēst arī citiem, kas dabūja tikai tēju un grauzdētās maizītes; pirmā sāka Broudiju vecāmāte, kāri tverdama savu mīksto maizes šķēli. Reizēm, būdams sevišķi labā omā, dēls mēdza bravūrīgi iemest viņas šķīvī kādu gardumiņu no sava šķīvja, bet šodien viņa no dēla izturēšanās sprieda, ka uz šo reto pacienājumu nav ko cerēt. Tādēļ viņa padevīgi apmierinājās ar pieticīgo baudu, ko varēja sniegt viņai novēlētais ēdiens. Pārējie sāka ēst katrs savā veidā. Nesija kāri notiesāja savu daļu. Mērija ēda izklaidīgi, bet Broudija kundze, kas pirms stundas slepus bija drusku iekodusi, knibinājās gar apdegušo maizes šķēli un centās izskatīties pēc cilvēka, kas pārāk jūtīgs, pārāk norūpējies par citu vajadzībām, lai pats varētu domāt par ēšanu.

Ēdēji ievēroja pilnīgu klusumu, ko pārtrauca tikai žurkstēšana, kas, tēvam, ēdot, radās zem ūsām, vecāsmātes nolietoto lieko zobu klabēšana, kamēr viņa pūlējās no vienkāršā ēdiena izspiest iespējami vairāk baudas un sāta, un reizēm mammas derdzīgā deguna šņaukāšana. Šīs savādās ģimenes pēcpusdienas tējas dalībnieki neizrādīja ne pārsteigumu, ne prieku, ne apjukumu, ne nožēlu par to, ka netika risinātas sarunas, bet, ne vārda neteikdami, košļāja, dzēra, norija, un pār visiem slīdēja Broudija draudīgie skatieni. Ja viņam labāk patika klusēt, neviens nedrīkstēja bilst ne vārda, un šovakar viņš bija sevišķi drūmā omā, greizi glūņāja apkārt un gandrīz pēc katra kumosa meta ļaunus mirkļus mātei, kura, kāri mērcēdama tējā maizes garozu, bija dēla īgnumu aizmirsusi.

Beidzot viņš pagriezās pret to un teica:

— Vecā, vai tu esi cūka, vai?

Viņa izbijusies pacēla acis. — Kas ir, Džeims? Kādēļ, kā tā?

— Tu ēd kā cūka, sūkdama un šļakstīdama barību silē. Vai tev pašai nav tik daudz prāta, lai manītu, ka tu ēd kā izbadējusies cūka? Iekāp vēl ar savām lielajām kājām silē, tad tu jutīsies īsti laimīga un apmierināta. Droši, droši! Nemaz nekautrējies, paliec par lopu! Vai tavās izkaltušajās smadzenēs nemaz vairs nav lepnuma un pieklājības sajūtas?

— Biju piemirsusi. Pavisam biju piemirsusi. Es tā nekad vairs nedarīšu. Jā, jā, turpmāk to ievērošu. — Satraukumā viņa skaņi atraugājās.

— Tā ir pareizi, — Broudijs ņirgājās. — Atceries vien savas labās manieres, vecā slota! — Viņa seja tumši pietvīka.

— Tiešām jauki, ka tādam vīram kā man savā mājā jāsamierinās ar šādām izdarībām. — Viņš iesita ar vareno dūri sev pa krūtīm, kas nodimdēja kā bungas.

— Man, — viņš kliedza, — man! — Pēkšņi viņš apklusa, no savilkto kuplo uzacu apakšas paskatījās apkārt un atkal sāka ēst.

Lai gan viņa vārdi bija bargi, taču runāt viņš bija runājis, un pēc nerakstīto likumu kodeksa ar to bija atcelts klusēšanas pienākums.

— Nesij, padod tēva tasi, es viņam ieliešu karstu tēju. Man liekas, viņš jau to gandrīz izdzēris, — Broudija kundze labinādama noteica.

— Jā, mamma.

— Mērij, sēdi taisni un nekaitini tēvu! Viņam šodien droši vien bijusi grūta diena.

— Jā, mamma, — Mērija teica, lai gan viņa jau sēdēja taisni un nevienu nekaitināja.

— Tad pasniedz tēvam ievārījumu!

Aizkaitinātā lauvas pielabināšana bija sākusies un turpinājās, jo mamma brīdi nogaidīja un tad lika lietā vienu no visdrošākajiem paņēmieniem.

— Nu, Nesij, meitiņ, kā tev šodien gāja skolā?

Nesija bikli satrūkās.

— Diezgan labi, mamma.

Broudija roka tai mirklī, celdama tasi pie mutes, apstājās.

— Diezgan labi? Tu taču vēl esi pirmā skolniece klasē, vai ne?

Nesija nodūra acis. — Šodien ne, tēv! Tikai otrā!

— Ko? Tu ļāvi kādam aiziet sev garām? Kurš tas ir? Kas tev tika priekšā?

— Džons Grīrsons.

— Grīrsons! Šā glumā labības tirgoņa kucēns! Pēdējā pauninieka dēls! Tas nu plātīsies visu priekšā! Pie joda, kas tev noticis? Vai tu nesaproti, kāda nozīme būs tavai izglītībai?

Meitene sāka raudāt.

— Tēv, viņa turpat sešas nedēļas bija pirmā, — Mērija drošsirdīgi iebilda. — Un citi ir drusku vecāki par viņu.

Broudijs uzmeta viņai iznīcinošu skatienu.

— Tu labāk turi muti un atbildi, kad tev jautās! — viņš pērkonīgā balsī uzkliedza. — Vēlāk es arī tev ko teikšu: tad tev būs izdevība pavingrināt savu garo mēli, mīļā meitiņ!

— Tas bija franču valodā, — Nesija šņukstēja. — Es nevaru un nevaru atcerēties tās nelaimīgās dzimtes. Rēķināšanā labi tieku ar visu galā, vēsturē un ģeogrāfijā tāpat, bet to es nevaru. Nekad to īsti nesapratīšu.

— Nesapratīsi! Sapratīsi gan — tu nepaliksi bez izglītības, meitēn. Tu gan vēl esi maza, bet runā, ka galva tev esot laba — to tu esi mantojusi no manis, jo tava māte arī visgaišākajos brīžos ir tikai tāda pamuļķe, — un es raudzīšos, lai tu liec to lietā. Šovakar tu padarīsi divkāršu mājas darbu tiesu.

— Jā, tēt, visu, ko vien vēlies, — Nesija nopūtās un drudžaini apspieda šņukstus.

— Tā ir labi! — Pārejoša, negaidīta jūtu atvizma, pa daļai maigums, bet daudz lielākā mērā lepnība apgaismoja Broudija skarbos vaibstus, kā nejaušs gaismas atspulgs apgaismo kailu klinti.

— Mēs Līvenfordai parādīsim, ko spēj mana gudrā meitene. To es varu iedomāties, kad ieskatos nākotnē. Kad būsim tevi padarījuši par akadēmijas pirmo skolnieci, tad tu redzēsi, kas tavam tēvam padomā. Bet tev dūšīgi jāmācās, tu nedrīksti palaisties. — Un, kā nākotnē ieskatīdamies, viņš raudzījās meitenei garām tālumā un murmināja: — Gan mēs viņiem parādīsim. — Tad viņš nodūra skatienu, noglāstīja Nesijas noliekto salmu krāsas galviņu un piebilda: — Tu esi mana gudrā meitiņa, gan jau būs labi! Tu darīsi godu Broudiju vārdam.

Galvu pagriezis, viņi pievērsās otrai meitai, un viņa seja acumirklī pārvērtās, acis kļuva bargas.

— Mērij!

— Jā, tēt!

— Parunāsimies nu, ja tev tik grūti valdīt mēli.

Dzēlīgi ironisks un reizē viltīgi laipns viņš atlaidās krēslā un salti aprēķinātā mierā apsvēra vārdus.

— Ir jau patīkami dzirdēt no svešiem cilvēkiem jaunas ziņas par savu ģimeni. Jā, tas gan ir tāls aplinku ceļš un mājas saimnieku nostāda visai neērtā stāvoklī, — bet vai nu kādam rūp tādi sīkumi. Lai nu kā, bet bija interesanti šodien dzirdēt par tevi tādas lietas, ka dūša gandrīz apšķebinājās. — Runājot viņa balss kļuva arvien dzedrāka. — No kāda pilsētas padomes locekļa šodien uzzināju, ka tu esot redzēta Baznīcas ielā kopā ar kādu jaunu kungu, tu. esot sarunājusies ar kādu ļoti glītu jaunu kungu. — Viņš atņirdza zobus un griezīgi turpināja: — Un šis jaunskungs, manuprāt, ir zemisks, aizdomīgs tips, īsts nelietis.

Broudija kundze vārgā, žēlabainā balsi iesmilkstējās:

— Nē! Nē! Mērij! Tu taču tā nebūsi. Tāda godīga meitene kā tu! Saki tēvam, ka tu tā nebiji!

Priecādamās, ka uzmanība vairs netiek pievērsta viņai, Nesija neapdomīgi iesaucās:

— Ai, Mērij, vai tas bija Deniss Foils?

Mērija sēdēja nekustēdamās un stingi skatījās šķīvī, viņas lūpas bija savādi nobālušas; viņa ar pūlēm norija kamolu, kas draudēja iespiesties kaklā, un kāda sveša vara lika viņai klusā, stingrā balsī izteikt:

— Viņš nav nekāds nelietis!

— Ko? — Broudijs rēca. — Tu iedrošinies kaut kāda klaidoņa īru gnīdauša dēļ runāt pretī savam mīļajam tēvam! Algādža, piena puikas dēļ! Lai šie plukatas nāk no saviem purviem pie mums kartupeļus rakt, bet ar to pietiek! Augstāk viņi nedrīkst pacelties! Vecais Foils varbūt ir viskrietnākais krodzinieks Darokā, bet tādēļ viņa dēls vēl nav džentlmenis.

Mērija pat sēžot juta, ka dreb locekļi. Lūpas bija asas un sausas, un, lai gan viņa līdz šim vēl nebija iedrošinājusies tēvam iebilst, tagad vairs nevarēja atturēties, neizteikusi:

— Tēt, Denisam pašam ir savs darbs. Tam nav nekāda sakara ar degvīna tirdzniecību. Viņš strādā pie Findleja un biedriem Glazgovā. Tā ir liela tējas importa firma, un tam nav it nekāda sakara ar... ar to otru veikalu.

— Tiešām? — viņš ņirgājās. — Nedzirdēta ziņa! Vai tev vēl kas prātā, ko tu varētu pastāstīt, lai apliecinātu šā džentlmeņa krietnumu? Viņš vairs netirgojas ar viskiju. Tagad viņš tirgojas ar tēju. Cik teicama un dievam patīkama nodarbošanās krodzinieka dēlam! Nu? Kas vēl?

Mērija saprata, ka tēvs grib viņu kaitināt, tomēr juta, ka jāatbild mierīgi:

— Tēt, viņš nav tikai vienkāršs kalpotājs. Firma viņu vērtē ļoti augstu. Viņš bieži ceļo tās uzdevumā. Viņš... viņš cer tikt uz priekšu, varbūt kādreiz iegūt firmas līdzdalībnieka tiesības.

— Ko tu saki! — tēvs nosēca. — Tātad ar tādām aplamībām viņš piebāž tavu stulbo galviņu — viņš neesot vienkāršs kalpotājs, bet vienkāršs ceļojošs aģents gan, — vai ne? Vai viņš tev neteica, ka viņš drīz būšot Londonas lordmērs? Tas jau izklausītos tikpat ticami! Šis slapjais kucēns!

Mērijai asaras ritēja pār vaigiem, bet viņa, neuzklausīdama mammas brīdinošos smilkstienus, tomēr vēlreiz mēģināja aizstāvēties.

— Viņu ļoti ciena, tēt. Tiešām. Findleja kungs par viņu interesējas. Es to zinu.

— Ha, hā! Lai es ticētu tam, ko viņš tev pūš? Tas viss ir meli, salti meli! — tēvs atkal uzkliedza, paceldams balsi. — Viņš ir īsts plukata! Ko gan no tāda var sagaidīt? Tikai nekrietnības. Man ir kauns, ka tu ar viņu vispār esi runājusi. Bet, lai nu kā, tā bija pēdējā reize. — Viņš pavēloši paskatījās uz meitu un draudīgā balsī kā skaldīt noskaldīja: — Tu ar viņu nekad vairs nerunāsi! To es tev aizliedzu!

— Bet tēt, — viņa šņukstēja. — Ak, tēt, es... es...

— Mērij, Mērij, neiedrošinies tēvam pretoties! Tas ir briesmīgi, kā tu ar viņu uzdrīksties runāt, — mammas balss atskanēja galda viņā galā. Lai gan viņa iejaukdamās gribēja tēvu pielabināt, šoreiz tā bija taktiska kļūda. Broudija tirāniskās dusmas acumirklī brāzās pār viņas noliekto galvu, un viņš nikni zibošām acīm sievai uzkliedza:

— Ko tu tur gaudo? Kurš te runā — tu vai es? Ja tev kas sakāms, mēs visi paliksim klusu un noklausīsimies tavu gudrību, bet, ja tev nav ko teikt, tad turi muti un nejaucies citu sarunās! Tu nemaz neesi labāka par viņu. Tavs pienākums ir uzraudzīt, ar ko meitene saietas. — Viņš nosprāuslojās un, kā parasti tādās reizēs, brīdi klusēja, lai klātesošie vēl skaidrāk izjustu saspīlētību, kamēr vecāmāte, kas nebija sekojusi sarunas pavedienam vai arī neizprata pauzes nozīmi, bet gan juta, ka Mērija ir nelaimīga, ļāvās jūtu uzplūdumam un pārtrauca klusumu, pēkšņi iesaukdamās niknā vecenes balsī:

— Viņa šodien aizmirsa nopirkt, kas bija uzdots, Džeims. Mērija, šī vējagrābsle, aizmirsa nopirkt manu sieru! — Bet, tiklīdz smieklīgā dusmu lēkme bija pārgājusi, viņa tūliņ atkal ierāvās sevī, kaut ko bubināja un vārgi kratīja galvu.

Broudijs nelikās to dzirdam, atkal pagriezās pret Mēriju un lēni atkārtoja:

— Esmu tevi brīdinājis. Lai dievs tev žēlīgs, ja tu iedrošināsies man neklausīt! Un vēl ko! Šovakar ir pirmais Līvenfordas gada tirgus vakars. Mājās nākot, redzēju, ka smirdošie salašņas gatavojas savām izpriecām. Ievēro! Neviens mans bēms nedrīkst tur pieiet ne simt jardu tuvumā. Manis dēļ lai iet visa pilsēta! Lai iet lauku plukatas! Lai iet visi Foili ar saviem drauģeļiem, bet neviens Džeimsa Broudija ģimenes loceklis tiktāl nepazemosies! Es to aizliedzu!

Šos pēdējos draudīgos vārdus izteikdams, viņš atstūma krēslu, izslēja savu milzīgo augumu un brīdi stāvēja taisni, augstu paceldamies pāri vājo radījumu pulciņam sev apkārt. Tad viņš aizgāja līdz atzveltnes krēslam istabas stūrī, apsēdās, ar ilgos gados ierastu kustību pārlaida roku blakus stāvošajam pīpju turētājam un, paļaudamies vienīgi uz tausti, izvēlējās kādu pīpi, izvilka to, pēc tam izņēma no dziļās sānkabatas četrstūrainu ādas tabakmaku, atraisīja to un lēni piebāza brūno, apdegušo pīpes galviņu; tad, izrāvis papīra strēmeli no kaudzītes zem pīpju turētāja, smagnēji noliecās uz priekšu, aizdedzināja to pie kamīna uguns un aizkūpināja pīpi. Ticis ar visu galā, taču ne mirkli nenovērsdams draudīgo skatienu no apklusušā pulciņa pie galda, viņš, mitro, atkareno apakšlūpu pastiepis, sāka sūkt pīpi, vēl arvien vērodams ģimenes locekļus, bet tagad jau rāmākā garā, ar mierīgu, vērtējošu pārākuma izteiksmi. Lai gan visi ar to jau sen bija apraduši, tomēr viņus katrreiz nomāca šis smagais, saltais, tirāniskais skatiens. Viņi tagad sarunājās čukstus; mamma vēl bija pietvīkusi; Mērijai runājot joprojām drebēja lūpas; Nesija spēlējās ar tējkaroti, nometa to uz galda un tad sakaunējusies nosarka, it kā pieķerta nedarbā; vienīgi vecāmāte sēdēja pilnīgi vienaldzīgi, ļaudamās patīkamai sajūtai, kāda rodas pēc ēšanas.

Tai mirklī kāds vēra namdurvis, un pēc brīža istabā ienāca jauns vīrietis. Tas bija slaids jauneklis, divdesmit četrus gadus vecs, bālu un nožēlojami piņņainu seju, mazliet nodurtām acīm un nopērta suņa skatienu, bet tik švītīgi ģērbies, cik vien atļāva naudas maks un bailes no tēva; sevišķi dūrās acīs viņa rokas, jo tās bija lielas, mīkstas, līķa bālumā un īsi apgrieztiem nagiem, kas pirkstu galos atstāja gludus, apaļus miesas valnīšus. Viņš iesānis apsēdās krēslā, šķietami nevienu neievērodams, ne vārda nebildis, saņēma tējas tasi, ko mamma pasniedza, un sāka ēst. Šis pēdējais ģimenes loceklis bija Metjū, Džeimsa Broudija vienīgais dēls un mantinieks. Viņam bija atļauts ierasties vakariņās vēlāk, jo viņš strādāja par kantoristu Latas kuģu būvētavas kantori, un darbs tur beidzās tikai sešos.

— Vai tēja laba, Met? — māte jautāja klusā, raižpilnā balsī.

Metjū atļāvās mēmi palocīt galvu.

— Ņem šo ābolu želeju, dēliņ. Tā ir tiešām garda, — mamma čukstus lūdzās. — Tu šovakar izskaties drusku noguris. Vai kantori bija daudz darba?

Viņš laipni un neizteiksmīgi pakratīja galvu, kamēr bālās, mazasinīgās rokas nemitīgi kustējās, grieza maizi sīkos, vienādos, četrstūrainos gabaliņos, maisīja tēju, bungoja pa galdautu; viņš tās ne mirkli nevarēja noturēt mierā, bet rosījās ap galda piederumiem gluži kā akolits, kas steidzīgi izpilda uz altāra sakramentalu dievkalpojuma rituālu. Nomāktais izskats, piebāztā mute, roku netīkamais nemiers nebija nekas cits kā viņa nenorūdīto nervu reakcija pret tēva īgno skatienu, kas viņu durstīja no aizmugures.

— Vēl tēju, dēls? —• māte čukstēja un pastiepa roku pēc viņa tases. — Nogaršo arī šos sausiņus, tie šodien gluži svaigi. — Tad, pēkšņi kaut ko atcerējusies, piebilda: — Vai tevi šodien nemocīja gremošanas traucējumi?

— Ne pārāk, — viņš nomurmināja, nepaceldams acis.

— Ēd lēnāk, Met, — mamma raizīgi brīdināja. — Man reizēm šķiet, ka tu labi nesakošļā ēdienu. Nesteidzies!

— Bet, mamma, man šovakar jāsatiek Agnese, — viņš pārmetoši čukstēja, it kā savu steigu attaisnodams.

Viņa saprotoši, lēni un padevīgi palocīja galvu.

Tad piecēlās vecāmāte, sūkādama, zobus un purinādama druskas no klēpja. Apsēzdamās savā atpūtas krēslā, viņa domāja, vai dēls šovakar ar viņu runās vai ne. Būdams labā omā, viņš mēdza aplaimot māti ar izmeklētām pilsētas tenkām, palielīties, kā iegrūdis Vodelam spieķi ritenī, kā prāvests Gordons viņam Krosā sirsnīgi uzsitis uz pleca un ka ar Pakstona veikalu ejot uz leju. Šais sarunās neviens nekad netika slavēts, taču veco sievu tās uzjautrināja, jo vienmēr bija interesantas ar savu aso, dzēlīgo izsmieklu un dzirkstošo humoru un viņai sagādāja bezgalīgu prieku, viņa uztvēra katru personiskās informācijas drusku, kāri to aprija un vienmēr ar sevišķu labpatiku izbaudīja dēla pārākumu pār sarunas zobgalību upuriem.

Bet šovakar Broudijs klusēja, gremdēdamies pārdomās, kas pēc nomierinošā dūma vairs nebija tik ļaunprātīgas kā pie galda sēžot. Viņš apsvēra, ka Mērija būs jāsavalda, šī Mērija, kas nemaz neatgādināja viņa atvasi, kas nekad viņa priekšā nebija tik zemu locījusies, kā viņš bija vēlējies, un kas viņu nekad negodāja tik pilnīgā padevībā kā citi bērni un ģimenes locekļi. Taču, par spīti savai iecirtīgajai dabai, viņa veidojās par glītu meiteni — Mērija izskatījās pēc viņa —, un viņš juta, ka sev par gandarījumu un viņai par svētību būs jāapspiež viņas dumpīgais gars. Broudijs nopriecājās, ka baumas par Mērijas pazīšanos ar šo Denisu Foilu bija aizsniegušas viņa ausis un viņš varēja šo iespējamo draudzību apslāpēt jau pašā sākumā.

Viņš bija pārsteigts par Mērijas drosmi tā atbildēt, kā viņa nupat bija atbildējusi, un nemaz neprata to izskaidrot, bet nu, kad bija atklājis šo tieksmi uz nepaklausību un pretsparu, viņš turpmāk meiteni rūpīgāk uzraudzīs, un, ja šī tieksme atkal parādīsies, tad iznīdēs to ar visām saknēm.

Tālāk viņa skatiens apstājās pie sievas, bet tikai īsu mirkli; tā kā viņa acīs sievas vienīgais nopelns bija tas, ka tā viņam aiztaupīja kalpones algošanas izdevumus, viņš, neviļus riebumā saviebies, aizgriezās un lika domām pievērsties citām patīkamākām lietām.

Jā, tur bija viņa dēls Metjū! Zēns nebija peļams, tikai drusku blēdīgs, drusku pamīksts, varbūt arī gļēvs un vienmēr uzraugāms un caur un cauri mātes samaitāts. Bet Broudijs cerēja, ka brauciens uz Indiju dēlu tomēr vēl darīs par vīru. Šis brīdis pamazām tuvojās, un jau pēc divām vai trim nedēļām Metam bija jāaizceļo, lai stātos lieliskajā vietā, ko sers Džons Lata bija izgādājis. Kā ļaudis par to runās! Broudija vaibsti atmaiga, iedomājoties, ka šai pieņemšanā ikviens saskatīja sera Džona sevišķas labvēlības zīmi un lieku Broudija izcilā stāvokļa apliecinājumu savu līdzpilsoņu vidū un ka tas nāks par labu viņa dēla raksturam un reizē vairos viņa paša nozīmi.

Tad viņa skatiens krita uz māti — ne tik skarbi un ar iecietīgāku izteiksmi kā nesen pie galda. Viņai patika ēst, un pat tagad, kad viņa, galvu klanīdama, sēdēja pie uguns, viņš viltīgā gudrībā lasīja mātes domas un zināja, ka vecā ar iepriekšēju baudu jau domā par nākamo ēdienreizi, par zirņu biezputru un paniņām, ko parasti ēda vakariņās. Šo ēdienu viņa bija sevišķi iecienījusi un mēdza teikt kā gudru parunu: «Pirms gulētiešanas nav nekā labāka par biezputru! Tā ir kā spilvens uz vēdera.» Jā, vēders bija viņas dievs, bet viņa bija sīksta vecene. Jo vecāka, jo sīkstāka kļuva; laikam bija no laba lietas koka, ja bija tik izturīga, pat tagad Broudijam šķita, ka māte izskatās pietiekami stipra, lai droši nodzīvotu vēl gadus desmit. Ja viņš turētos tāpat — un galu galā viņš taču varēja turēties vēl labāk —, viņš varētu būt apmierināts.

Beidzot viņš paskatījās uz Nesiju, un viņa noskaņojumā tūliņ radās vāja, gandrīz nomanāma jūtu atvizma, kas neizpaudās nekādā ārēji manāmā pārmaiņā vaibstos, tikai acis ieguva tādu kā maigāku un domīgāku spīdumu. Jā! Lai mamma patur savu Metu, jā, un Mēriju arī, ja vēlas, — Nesija bija viņa meita. Gan viņš no tās kaut ko iztaisīs, no savas pastarītes. Lai gan viņa bija tik jauna, viņai tomēr .bija mazas prātnieces izskats, un rektors viņam vēl vakar vakarā bija teicis, ka Nesija esot pietiekami apdāvināta, lai studētu, ja vien krietni censtos un nepalaistos mācībās. Tā bija īstā metode. Jau no bērna kājas likt pie darba. Viņš arī skatījās nākotnē, viņam arī bija savi plāni. Latas stipendija! Spožas studiju karjeras panākumu vainagojums. Nesija bija pietiekami apdāvināta, lai to sasniegtu, ja vien viņu pareizi audzinās. Ak dievs! Kāds triumfs! Meitene saņem Latas stipendiju — pirmā meitene, turklāt Broudija dzimtas atvase! Viņš raudzīsies, lai viņa to sasniegtu! Mamma labāk darītu, ja liktu meitenei mieru ar savu lutināšanu. To viņš uzmanīs.

Viņš lāgā nezināja, ko īsti grib no Nesijas iztaisīt, bet izglītība paliek izglītība; tur bija akadēmiskie grādi, ko vēlāk augstskolā varēja iegūt, un dažādas godalgas un pagodinājumi. Pilsētā visi zināja, ka viņš ir progresīvs cilvēks ar plašu redzes loku un liberālām idejām, un to viņš tiem parādīs vēl iespaidīgāk, vēl labāk ierīvēs šiem muļķiem degunā. «Vai esat dzirdējuši visjaunāko?» — tā viņš jau tagad tos iztēlojās tenkojam. «Mazā, apdāvinātā Broudija iestājusies koledžā — jā, viņa dabūjusi Latas stipendiju — spoži beigusi vietējo skolu, un tagad tēvs viņu sūta studēt. Protams, viņš ir liberāls cilvēks. Ar to viņš var lepoties.»

Jā gan, viņš šiem ļaudīm te pilsētā parādīs. Viņa krūtis izriezās, nāsis drebēja, tālumā vērstais skatiens sastinga, kamēr viņš ļāva vaļu šiem sapņiem, bet pīpe, pamesta novārtā, izkvēloja un apdzisa. Viņš piespiedīs ļaudis viņu atzīt, skatīties uz viņu ar cienību, piespiedīs viņu ieraudzīt tādu, kāds viņš ir patiesībā.

Doma par Nesiju pamazām pagaisa. Viņš vairs nedomāja par meitas nākotni, bet nostādīja sevi iztēles ainu centrā, svētlaimīgi sauļojās slavā, ko meita sagādās viņa vārdam.

Beidzot Broudijs sakustējās. Izbirdināja pelnus no pīpes, nolika to atpakaļ turētājā un uzmeta ģimenei pēdējo mēmo dresētāja skatienu, it kā gribētu sacīt: «Tagad es aizeju, bet ievērojiet labi, ko jums teicu! Es jūs neizlaidīšu no acīm!» Tad viņš izgāja priekšistabā, ātri uzlika četrstūraino filca cepuri ar mīksto, glīti sukāto spalvu, paņēma smago oša spieķi un, ne vārda neteicis, pazuda no mājas. Tā viņš parasti mēdza aiziet. Viņš nekad neatvadījās. «Lai viņi uzmin, kur eju savā brīvajā laikā — uz kādu sapulci, sēdi vai klubu; lai viņi paliek vien neziņā par manu atgriešanos, kad un kādā omā pārnākšu; viņam patika, ka, viņa soliem priekšnamā pēkšņi atskanot, visi uzleca kājās. «Tā ir mana metode, kā ģimenes locekļus turēt pie kārtības, neko nekait, ka viņiem jāgudro, kur aizeju,» — tā viņš nodomāja, aizsizdams namdurvis.

Tomēr šķita, ka viņa aiziešana ģimenei sagādā atvieglojumu, un, kad viņš bija atstājis šo telpu, izgaisa it kā smags nebrīvības mākonis. Broudija kundzes augums atšlauga, pēdējo stundu tas aiz gluži neapzināta saspringuma bija kā sastindzis. Viņas pleci atkal noluta, atslāba arī garīgais sasprindzinājums un prāts mazliet atdzīvojās.

— Tu novāksi traukus, Mērij, vai ne? — viņa laipni teica. — Jūtos šovakar tāda kā sagurusi un izklaidīga. Labāk drusku palasīšu grāmatu.

— Jā, mamma, — Mērija atbildēja un pienākuma apziņā piebilda vārdus, ko no viņas ik vakarus sagaidīja: — Tu esi pelnījusi atpūtu. Es pati nomazgāšu traukus.

Broudija kundze pavilcinājusies tomēr piekrītoši pamāja ar noliekto galvu, piecēlās, piegāja pie savas atvilktnes un izņēma no slēptuves kādu grāmatu — Amēlijas B. Edvardas «Devenhema zvērests»; kā ikvienu grāmatu, ko lasīja, viņa arī to bija dabūjusi no Līvenfordas pilsētas bibliotēkas. Grāmatu maigi pie sirds turēdama, Margarita Broudija apsēdās un drīz bija iegrimusi romāna varones traģiskās, salauztās dzīves stāstā, ļaujoties vienam no nedaudzajiem mierinājumiem, ko dzīve viņai vēl sniedza.

Mērija ātri novāca galdu, apklāja to ar vilnas galdautu; tad viņa iegāja mazgātavā, atrotīja piedurknes ap kalsnajām rokam un sāka mazgāt traukus.

Palikusi pie noridātā galda, kas mēmi atgādināja tēva pamudinājumu ķerties pie mācībām, Nesija vispirms paskatījās uz grāmatā iegrimušo mammu, uz vecāsmātes saliekto muguru, uz Metu, kās, krēslā atlaidies, dungoja kādu dziesmiņu un bakstīja zobus, un tad nopūzdamās gurdi sāka vilkt ārā no somas skolas grāmatas. Netīksmē viņa tās citu pēc citas nolika sev priekšā uz galda.

— Nāc, Mērij, vispirms uzspēlēsim dāmu! — viņa sauca.

— Nē, māšel. Tēvs teica, lai tu gatavojot mājas darbus. Varbūt vēlāk drusku uzspēlēsim, — skanēja atbilde no blakus istabas.

— Vai šodien nedrīkstu traukus noslaucīt? — Nesija ieminējās, neatlaidīgi cenzdamās kaut kā atlikt skolas uzdevumus.

— Gan jau pati tikšu ar visu galā, — Mērija atbildēja.

Nesija atkal nopūtas un, pati sev līdzi juzdama, noteica balsī, kas ļoti atgādināja mātes balsi.

— Ak tu žēlīgais!

Viņa domāja par citiem skolas bērniem, kas tagad pulcējās, lai lēktu pār auklu, spēlētu bumbu un nodotos citām lieliskām brīvo vakara stundu rotaļām, un viņas mazā sirds bija smaga, ķeroties pie uzdotā.

Metjū, izklaidīgajos sapņos iztraucēts un nevarēdams aizklausīties, ka turpat pie auss pastāvīgi murmina «je suis, tu es, il est», iebāza zoss spalvu vestes kabatā un piecēlās. Kopš tā brīža, kad tēvs bija aizgājis, Metjū manāmi pārvērtās, tagad viņš izskatījās, it kā justos krietni vien pārāks par apkārtējiem; viņš sparīgi sakārtoja aproces, zīmīgi palūkojās pulkstenī un viegliem, bet uzsvērti cienīgiem soļiem izgāja no istabas.

Istabā iestājās klusums, tikai brīžiem iečaukstējās pāršķirta lapa, blakus telpā klusi iešķindējās trauki un neciešami vienmuļi atkārtojās «nous sommes, vous etes, ils sont», taču drīz mazgātavā vairs nedzirdēja ne mazākā troksnīša; klusām izslīdējusi caur virtuvi priekšistabā, Mērija uzgāja pa kāpnēm un pieklauvēja pie brāļa istabas durvīm. Tas gan bija ceļojums tumsā, bet, ja Mērijai pēkšņi būtu zuduši visi citi jutekļi un palikusi vienīgi oža, arī tad viņa atrastu šo istabu pēc stiprās, smagās cigāru dūmu smaržas, kas dvakoja no tās.

— Met, vai drīkstu ieiet? — viņa čukstēja.

— Nāc, — atskanēja rūpīgi iestudēta balss.

Viņa iegāja iekšā. Viņai ienākot, brālis, kas tik vienaldzīgi bija atsaucies, nepacēla skatienu, bet, kreklos izmeties, palika gultā sēžam tieši tādā stāvoklī, kādā sevi vislabāk varēja redzēt uz kumodes noliktajā spogulī, ko bija pagriezis vajadzīgajā leņķī. Viņš turpināja ar labpatiku sevi apbrīnot un atzinīgi pūta attēlam pretī kuplus dūmu mākoņus.

— Cik jauki smaržo tavs cigārs, Met, — Mērija naivā apbrīnā teica. Metjū pārspīlētā samākslotībā izņēma smēķi no mutes un labpatikā turpināja sevi apbrīnot.

— Jā, — viņš piebalsoja. — Tā tam arī jābūt — par tādu cenu. Tas ir Supremo, tas nozīmē — vislabākais. Pieci gabali maksā seši pensi, bet šis te maksāja pusotra pensa. Tas bija paraugs, un, ja man patiks, es atļaušos vēl pāri. Smarža ir laba, bet mēs, smēķētāji, par visu augstāk vērtējam buķeti. Neviens cigārs nav īsti pirmklasīgs, ja tam nav buķetes. Šim te, kā mēdz teikt, ir riekstu buķete. — Viņš nelabprāt novērsa skatienu no spoguļa, tuvāk apskatīja cigāru un piebilda. — Nu jābeidz, man liekas, esmu diezgan smēķējis.

— Smēķē vien!— Mērija mudināja brāli. — Tas ir tik jauki! Daudz patīkamāk nekā pīpei

— Nē! Otra puse man jāpataupa vakaram, — viņš stingri atbildēja, rūpīgi nodzēsa kvēlojošo cigāra galu pie mazgājamās bļodas vēsā porcelāna un noglabāja vestes kabatā.

— Vai Agijai Moirai patīk, ka tu smēķē? — Mērija čukstēja, saprazdama brāļa rīcības iemeslu.

— Agnesei, ja drīkstu lūgt, nevis Agijai, — viņš, nepatīkami aizskarts, atbildēja. — Cik reižu neesmu teicis, lai tu nerunā tik familiāri. Tas ir vulgāri. Tā ir... tā ir neciešama vaļība no tavas puses.

Viņa nodūra acis.

— Piedod, Met. Es to nedarīju tīšām.

— Tā tik vēl trūkal Neaizmirsti, Mērij, ka Moira jaunkundze ir jauna dāma, ļoti cienījama jauna dāma, turklāt mana līgava. Jā, ja vēlies zināt, viņai patīk, ka es smēķēju. Sākumā viņai tas nepatika, bet tagad liekas vīrišķīgi un romantiski. Bet viņai nepatīk mana elpa pēc smēķēšanas, tādēļ viņa man dod pastilas. Vislabāk viņai patīk šķirne «Saldās lūpas». Šīs pastilas ir ļoti garšīgas.

— Vai tu Agnesi ļoti mīli, Met? — Mērija nopietni jautāja.

— Jā, un arī viņa mani ļoti mīl, — viņš apliecināja. — Nerunā par lietām, no kurām nekā nesaproti, bet tik daudz tev vajadzētu sajēgt, ka cilvēki, kas kopā iziet, mīl viens otru. Agnese mani dievina. Ja tu redzētu, ko visu viņa man dāvina! Jaunam cilvēkam ļoti svarīgi uzturēt tādus sakarus. Viņa ir ļoti cienījama meitene.

Brīdi Mērija klusēdama, acis nenovērsusi, noskatījās brālī, tad pēkšņi piespieda roku pie sāniem un neviļus domīgi iejautājās:

— Vai tev ir sāpīgi domāt par Agnesi, kad esi tālu no viņas?

— Protams, ne, — Mets dzedri atbildēja. — Tas nav pieklājīgs jautājums. Ja es justu tādas sāpes, es domātu, ka esmu sabojājis vēderu. Kas tu esi par meiteni, ka tev nāk prātā tādi jautājumi, un kas tie par jautājumiem, ko tu uzdod? Lai man nekas tamlīdzīgs vairs nebūtu jādzird, ja drīkstu lūgt! Tagad es vingrināšos, tādēļ netraucē mani!

Viņš piecēlās, uzmanīgi pieliecās, lai nesaburzītu savas labākās bikses, izvilka no pagultes mandolīnas kasti un izņēma mandolīnu, kas bija rotāta platām sārta satina lentēm. Tad viņš attina plānu, dzeltenu nošu burtnīcu, kuras pirmajā lappusē lieliem burtiem bija rakstīts: «Pirmie soļi mandolīnas spēlē,» — un zemāk sīkākiem burtiem: «Krustmātes Nellijas vadonis jauniem mandolīnas spēlētājiem, pēc slavenā senjora Rosas metodes.» Viņš atšķīra otro lappusi, nolika burtnīcu gultā, pats gleznaini nevērīgā pozā apsēdās blakus, piespieda romantisko instrumentu pie krūtīm un sāka spēlēt. Diemžēl viņš nepiepildīja cerības, ko virtuozā poza varēja modināt; viņš arī nesāka ugunīgi spēlēt kādu burvīgu serenādi, bet lēni un ar pūlēm izraustīja divas vai trīs «Nellijas Blai» taktis, kamēr melodija arvien biežāk aizķērās un beidzot apklusa pavisam.

— Sāc atkal no gala, — Mērija iztapīgi mudināja. Viņš atbildēja ar sāpju pilnu skatienu.

— Man liekas, es jūs lūdzu klusēt, Tenkuvāceles jaunkundz. Neaizmirsti, ka mandolīna ir ļoti grūts un sarežģīts instruments. Man tas pilnīgi jāiemācās spēlēt, iekām braukšu uz Indiju. Tad es tropiskos vakaros dāmām uz kuģa spēlēšu serenādes. Jāvingrinās! Tu ļoti labi zini, cik lieliski man jau veicas, bet varbūt gribi pamēģināt pati, ja esi tik gudra.

Viņš tomēr sāka vēlreiz un beidzot kaut kā izlauzās līdz galam. Griezīgu disonanšu virkne plosīja ausis; spēlēšanā, tāpat kā smēķēšanas mākslā, viņš varēja vingrināties tikai tēva prombūtnē, taču Mērija bija atbalstījusi zodu rokās un ar apbrīnu noskatījās brālī, mazāk gan klausīdamās viņa spēlē.

Beigās Metjū nevērīgi, bet romantiski izlaida pirkstus caur matiem.

Šodien varbūt neesmu vislabākajā formā; man liekas, esmu drusciņ triste, zini, Mērij, tas nozīmē — sērīgs. Varbūt kantoris mani padarījis īgnu — tie nolādētie skaitļi uztrauc tāda mākslinieka temperamentu, kāds ir manējais. Tur kantorī mani neviens nesaprot. — Viņš nopūtās sapņainās ilgās, kurām vajadzēja labi saderēt ar viņa nonicināto talantu, bet drīz pacēla acis un, uzmudinājumu kārodams, iejautājās:

— Bet saki — kā man īsti gāja? Kā skanēja?

— Ļoti līdzīgi, — Mērija mierinādama atbildēja.

— Kam līdzīgi? — viņš aizdomīgi jautāja.

— Nu, protams, galopam «Brašā Kate».

— Mazā muļķīte! — Metjū iesaucās. — Tā taču bija «Nellija Blai». — Viņš bija dziļi satraukts, iznīcinoši paskatījās uz māsu, tad pielēca no gultas, dusmīgi nolika mandolīnu un pieliekdamies teica:

— Es domāju, ka to tu sacīji, tikai mani kaitinādama. — Piecēlies viņš nicīgi apgalvoja: — Tev taču trūkst dzirdes, lai klausītos mūziku. — Viņš nelikās manām Mērijas sirsnīgo un garo atvainošanos, pagrieza viņai muguru, paņēma no atvilktnes ļoti augstu, cietu apkaklīti un spilgtu zilraibu kaklasaiti un, vēl arvien skaizdamies, turpināja:

— Moira jaunkundzei ir muzikālā dzirde! Viņa apgalvo, ka es esot ļoti muzikāls un korī man esot vislabākā balss. Viņa pati burvīgi dzied. Es vēlētos, kaut tu būtu viņai cienīga svaine.

Mērija bija izmisusi par savu neattapību un ļoti labi apzinājās arī savu necienību, tomēr vēl uzdrīkstējās lūgt:

— Met, ļauj, es tev apsiešu kaklasaiti!

Viņš īgni pagriezās un iecietīgi atļāva Mērijai apsiet kaklasaiti; tas bija uzdevums, ko viņa vienmēr uzņēmās un arī tagad veica tik glīti un veikli, ka viņš ar labpatiku spogulī apskatīja māsas pūļu iznākumu.

— Briljantīnu! — viņš uzsauca, un šai pavēlē jautās piedošana. Mērija pasniedza pudeli, no kuras viņš ielaistīja matos labi daudz pabieza šķidruma; pēc tam, savilcis domīgu seju, sasukāja matus mākslinieciskās cirtās.

— Man ļoti kupli mati, — viņš teica, rūpīgi darbodamies ar suku aiz ausīm, — un nekad nebūs pliks pauris. Kūpers, šis ēzelis, pēdējo reizi man matus griežot, teica, ka tie pakausī kļūstot šķidri. Muļķības! Turpmāk es pie viņa vairs neiešu — tāda nekaunība!

Saveidojis cirtas vajadzīgajās ondulācijās, viņš izstiepa rokas un ļāva, lai Mērija palīdz uzvilkt svārkus, tad paņēma tīru audekla kabatas lakatiņu, ielaistīja tanī «Puķzirnīšu» smaržu, mākslinieciski iebāza to krūšu kabatā un tad cēli spogulī aplūkoja savu attēlu.

— Elegants piegriezums, — viņš tīksminājās. — Glīta taļla. Kā vietējais drēbnieks Millers strādā brīnišķīgi, vai tev tā neliekas? — viņš jautāja. — Protams, es viņam visu aizrādu, un man jau arī ir augums, kam uzvalks pieguļ kā uzliets! Nu, ja Agnese šovakar nebūs apmierināta ar manu izskatu — viņai gan vajadzētu būt apmierinātai! — Gatavodamies aiziet, viņš gluži negaidot piebilda: — Un neaizmirsti, Mērij, šovakar pusvienpadsmitos vai varbūt mazliet vēlāk.

— Es būšu nomodā, Met, — viņa mierinoši noteica.

— Uz galvošanu?

— Uz galvošanu.

Pēdējais teikums atklāja, ka viņam ir savs Ahila papēdis. Šim apbrīnojamam, elegantajam jauneklim, cigāru smēķētājam, mandolīnas spēlētājam, mīlētājam, nākamajam drošsirdīgajam Indijas ceļotājam piemita kāda pārsteidzoša vājība — bailes no tumsas. Viņš pieņēma Mēriju par savu uzticamo sabiedroto vienkārši aiz tā iemesla, ka tanīs vakaros, kad vēlu nāca mājās, viņa ar māsas uzticību, kas nekad nepievīla, pēc iepriekšējas norunas mēdza viņu sagaidīt un pa tumšajām, baismajām kāpnēm pavadīja līdz guļamistabai, nekad nenokavēdama nolikto stundu. Viņa daudz nedomāja par to, ka šis pakalpojums ir mazliet komisks, bet pateicīgi un pazemīgi pieņēma brāļa labvēlību kā balvu. Kad viņš izgāja, atstādams istabā cigāru dūmu, briljantīna un puķzirņu smaržu — atmiņas par savu spilgto un neatvairāmo personu, Mērija noskatījās viņam pakaļ ar mīlestību un apbrīnu.

Bez brāļa spožās personības Mērijai uzmācās skumjas. Kad vairs nebija jāstrādā un atlika diezgan laika domāt par sevi, viņa pēkšņi apjuka, viņu pārņēma satraucošs nemiers. Katram šai mājā bija sava nodarbošanās. Nesija, pieri savilkusi, sēdēja pie skolas uzdevumiem, mamma bija iegrimusi lasīšanā. Vecāmāte truli gremoja. Mērija staigāja šurp un turp pa virtuvi un mokošā satraukumā domāja par tēva pavēli, kamēr mamma sapīkusi nepacēla ne aci.

— Ko tu mētājies apkārt kā dieva nepieņemta? Ņem kaut šuvekli, ja tev nav nekā, ko darīt, vai ej gulēt un ļauj citiem mierīgi lasīt!

«Iet gulēt?» viņa apjukusi domāja. «Nē! Vēl bija tik agrs. Visu dienu bija smakts istabās, varbūt vajadzētu drusku iziet ārā, kur svaigais gaiss sniegtu spirdzinājumu un veldzi sirdij pēc slēgtās telpās pavadītās karstās dienas. Visi domātu, ka viņa iegājusi savā istabā, neviens nemanītu viņas prombūtni. Pati savu rīcību neapzinādamās, viņa bija izgājusi priekšistabā, uzlikusi veco, rupjo salmu cepuri ar lietū noplukušo sīko ķiršu ķekaru un izbalējušo sārto lentu, uzvilkusi apnēsāto kašmira mēteli, klusi atvērusi namdurvis un jau devās lejā pa kāpnēm.

Viņa gandrīz izbijās, manīdama, ka izgājusi ārā, bet tad, sevi mierinādama, nodomāja, ka tādās drēbēs taču nekur nevar iet. Atcerējusies, ka viņai skaistu drēbju īstenībā nemaz nav, Mērija skumji papurināja galvu, tā ka noplukušie ķirši, kas jau divas garas vasaras bija karājušies pie viņas cepures, klusā protestā iegrabējās un gandrīz nobira. Tagad, kad viņa vairs nebija mājā, viņas prāts rosījās brīvāk, un viņa sāka domāt, ko gan Deniss patlaban dara. Protams, viņš gatavojas iet uz gada tirgu. Kādēļ visi drīkstēja iet turp, tikai viņa ne? Tas bija netaisni, jo tur nebija nekā ļauna. Tā bija atļauta izprieca, ko pat pilsētas dižvīri bija atzinuši un vēlīgi pacieta. Viņa pārliecās pār vārtiem, viegli pašūpojās augšup un lejup un ieelpoja dūmakainās krēslas vēso spirgtumu, ļaudamās valdzinošā vakara burvībai — visapkārt vēdīja svaigas smaržas un rosījās dienā apklusušās, bet tagad pamodušās dzīvības. Bezdelīgas aizšāvās garām un riņķoja ap trim taisnajiem sidraba bērziem pretējā laukā, netālu vilinoši aicināja stērste: «Nāc ārā! Nāc ārā! Ting—ling—ling atslēga, ting—ling—ling atslēga!» Tas bija izsmiekls, ka viņai tādā naktī jāpaliek mājās! Viņa izgāja uz ielas, iestāstīdama sev, ka ies tikai drusku pastaigāties, tikai līdz ielas galam un tad nāks atpakaļ spēlēt ar Nesiju dāmas partiju. Neviena nepamanīta, meitene soļoja tālāk un neviļus ievēroja, ka visā klusajā ielā neredz neviena cilvēka. Deniss viņu šovakar gaidīs gada tirgū. Viņš bija aicinājis uz satikšanos, un viņa mulsumā apsolījusies. Cik žēl, ka nedrīkstēja iet! Viņa briesmīgi baidījās no tēva, un viņš taču to bija stingri noliedzis.

Cik ātri viņa sasniedza ielas galul Un, lai gan šķietami tikai dažus mirkļus bija ārā, viņa tomēr zināja, ka aizgājusi diezgan tālu, ka tagad laiks griezties atpakaļ; taču, kamēr prāts lika atgriezties mājā, kāda stiprāka vara to liedza, un viņa devās tālāk, — sirds neprātīgi klauvēja, soļi kļuva arvien ātrāki un steidzās vienādā ritmā ar sirds pukstiem. Tad cauri nakts burvībai līdz viņas ausij atlidoja mūzikas skaņas — vilinošas, neatvairāmas. Viņa paātrināja soļus un gandrīz jau skrēja. Viņa domāja: «Man... ak... man viņš jāsatiek,» — un steidzās tālāk. Drebēdama viņa iegāja gada tirgus laukumā.

II

Līvenfordas gada tirgus bija gadskārtējs sarīkojums, kura nagla bija ceļojošas komediantu trupas un citas izrādes, maza menažērija ar īstu ziloni un sprostu ar diviem lauvām, šautuve, kur varēja šaut ar īstām patronām, un divi pareģi ar cildinošiem un biezi rādītiem ieteikuma rakstiem. Tie visi līdz ar daudzām citām sīkākām atrakcijām ik gadus noteiktā laikā ieradās tai pilsētas zemes da]ā, ko apkārtnē sauca par pilsētas pļavu.

Laukums bija trīsstūrains. Vienā pusē, pilsētai tuvāk, slējās gada tirgus solīdās, ievērojamākās celtnes, lielākās teltis un būdas, otrā griezās izpriecu rati, šūpoles un karuseļi, bet trešajā pusē, kur sākās Līvenas krastu pļavas, bija novietotas kumēdiņu būdas, galdi ar kokosriekstiem, teltis ar atspirdzinājumiem, augļiem, limonādi, saldējumu un mandeļu cepumiem un vēl daudz citu mazu būdu, kas saistīja un valdzināja skatienus. Gada tirgus bija viens no plašākajiem sarīkojumiem visā apgabalā; tas bija kļuvis par tradīciju un kā magnēts pievilka pilsētas un apkārtējo lauku iedzīvotājus, veselu nedēļu vakaros tur mirgoja ugunis un pulcējās jautra ļaužu drūzma, kas tagad nerimtīga prieka vilnī lēni vēlās pa trijstūri uz priekšu.

Mērija ienira šais plūdos, un drūzma to acumirklī aprija. Viņa vairs nebija atsevišķa, patstāvīga būtne, viņu uzsūca kustīgu, smejošu, kliedzošu būtņu pali un nesa uz priekšu, vienalga, vai viņa gribēja vai ne. Kamēr viņu grūstīja šurp un turp, tomēr arvien tālāk uz priekšu, it kā darbotos spēks, kas tiecas uz vienu polu, viņa pati sastinga izbrīnā par savu pārdrošību. Šis rupjais pūlis bija pavisam citāds, nekā viņa savā idilliskajā fantāzijā bija iztēlojusies, skaļie kliedzieni un spilgtās ugunis nelīdzinājās gaidītajiem iespaidiem; viņa vēl ne piecas minūtes nebija laukumā, kad jau vēlējās, kaut nebūtu nākusi, un sāka noprast, ka galu galā tēvam varbūt tomēr bija taisnība, kad tas atzina par prātīgāku saviem bērniem aizliegt gada tirgus apmeklēšanu. Viņa gan skaidri zināja, ka viņas nāciena vienīgais nolūks bija satikt Denisu, bet viņam taču nebija iespējams Mēriju tādā drūzmā atrast, un, kad smails elkonis ietriecās viņai sānos un kāds brangs zemnieku puisis uzkāpa uz kājas un nevis atvainojās, bet divdomīgi pasmīnēja, viņa jutās nelaimīga un izbijusies. Kas tā bija par sajūtu, kas viņu bija vilkusi pie šiem neaptēstajiem zemniekiem? Kādēļ viņa tik neuzmanīgi, tik pārsteidzīgi, tik pārgalvīgi, briesmas nevērodama, bija pārkāpusi tēva aizliegumu un tik vieglprātīgi un trakā nesavaldībā atnākusi šeit, klausīdama jauneklim, ar kuru tikai kopš mēneša iepazinās?

Tā grīļodamās šurp un turp, viņa gara acīm atkal pārskatīja šo mēnesi un vientiesīgās skumjās atcerējās, ka lielāko tiesu pie visa notikušā bija vainīgas pilsētas publiskās bibliotēkas durvis. Šīm durvīm iekšpusē bija pavēlošs uzraksts — «Vilkt», tātad no apmeklētāja sagaidīja, lai tas ievēro šo stingro rīkojumu un, no bibliotēkas izejot, paklausīgi velk durvis uz iekšpusi; bet tās bija tik smagas un nekustīgas, ka cilvēkam, kas, ar grāmatām apkravies, turklāt bibliotēkas durvju sarga modrā, neatlaidīgā skatiena nenovērots, nāca laukā, bija daudz vieglāk pārkāpt likumu un grūst durvis uz āru. Tai neaizmirstamajā dienā viņa noteikti bija gribējusi durvis grūst, un, kad visai sparīgi bija izstiepusi roku, viņas pirksti bija ieķērušies brūnās drēbēs ģērbta jaunekļa vestē. Steidzīgi ārā izskriedama, Mērija tomēr paspēja sīki ievērot viņa glītā uzvalka krāsu. Arī mati viņam bija brūni, tāpat kā acis un seja, kura no vienas vietas bija nosēta sīkiem, tumši brūniem vasaras raibumiem; kad Mērija izbijusies pacēla skatienu, viņš tūlīt pasmaidīja, un viņa, par spīti apjukumam, tūliņ ievēroja jaunekļa baltos, nevainojamos zobus. Kamēr viņa to uzlūkoja plaši ieplestām acīm un vaļēju muti, viņš bija paspējis apspiest smaidu, pieklājīgi pacēlis nokritušo grāmatu, mierīgi to atvēris un lasītāja kartītē izlasījis viņas vārdu.

— Man ļoti žēl, ka jūs izbiedēju, Broudija jaunkundz, — viņš nopietni teica, tai pašā laikā uzsmaidīdams viņai ar savām gaišbrūnajām acīm. — Šīs durvis ir ārkārtīgi viltīgas. Protams, tām vajadzētu ielikt stikla rūtis. Tā mana vaina, ka neesmu pilsētas padomē ierosinājis šo jautājumu.

Šo jauko zobgalību dzirdot, viņa bija aušīgi un nerātni, bet — ak vai! — tik nevaldāmi iesmējusies un apklususi tikai tad, kad viņš, uzmanīgi vērodams, vai tas būtu vēlami, bija piebildis; «Mans vārds Foils — es dzīvoju Darokā.» Ilgi viņi viens otru uzlūkoja, turklāt viņa, protams, nosarka kā muļķe (viņš gan vēlāk teica, ka viņa esot dievišķīgi nosarkusi) un bikli sacīja; «Diemžēl man tagad jāiet.» «Cik neattapīga atbilde,» viņa tagad nodomāja. Viņš nemaz nebija mēģinājis viņu aizturēt, bet izmeklētā pieklājībā atkāpies sānis, pacēlis cepuri un paklanījies; taču visu laiku uz ielas viņa bija jutusi šo mirdzošo, brūno acu godbijīgo, uzmanīgo, apbrīnojošo skatienu. Tā tas bija sācies.

Agrāk Mērija nebija viņu redzējusi gluži vienkārši tāpēc, ka viņš bibliotēkā ļoti reti ieradās, bet tagad viņa visai bieži manīja Denisu Līvenfordā uz ielas. Īstenībā viņi vienmēr satikās, un, kaut arī viņam nekad neradās izdevība ar Mēriju parunāt, viņš tomēr vienmēr smaidīja un līksmi, bet godbijīgi sveicināja. Pamazām viņa iemīlēja šo jautro neliekuļoto smaidu un ievēroja jaunekļa platos plecus, sāka ilgoties pēc viņa skatiena dedzīgā mirdzuma. Reizēm viņa manīja Denisu visbrašāko un pārdrošāko Līvenfordas puišu grupas vidū stāvam pie nesen atvērtā Bartorellija saldējumu veikala un bikli vēroja, ka šie iedomīgie puiši viņu uzskata par līdzīgu vai pat par pārāku. Tas viņai lika nodrebēt, it sevišķi vēl tāpēc, ka viņš apmeklē tik bīstamu vietu ar tik sliktu slavu. Paviršā pazīšanās ar Denisu arī viņai bija sagādājusi zināmu cieņu, un pat tad, kad Mērija gāja garām, bet Denisa tur nebija, šai izmeklētās jaunatnes grupā tūliņ iestājās pieklājīgs klusums un puiši visi kā viens pacēla cepuri — tas lika viņai nodrebēt gan saldās trīsās, gan arī apjukumā.

Pēc nedēļas viņa atkal devās uz bibliotēku, un, lai gan šoreiz ar atklātu pašpārmetumu un grēku nožēlu visas pasaules priekšā savu pārkāpumu atzīdama, paklausīgi vilka durvis uz iekšu, — ārā viņa atkal sastapa Denisu Foilu.

— Cik brīnišķīga sagadīšanās, Broudija jaunkundz! — Viņš teica. — Kas to būtu domājis, ka mēs atkal satiksimies! Savādi, ka es tieši šai mirklī gāju šeit garām. — Kā gan viņa, nabadzīte, varēja zināt, ka viņš divas stundas bija stāvējis un gaidījis ielas otrā pusē?

— Vai drīkstu paskatīties, kādu grāmatu jūs šonedēļ lasāt?

— Misis Henrijas Vudas «Pomerojas abateju», — viņa nomurmināja.

— Ak jā, otro daļu. Pagājušo reizi redzēju, ka jums bija pirmais sējums.

Te viņš bija sevi nodevis, — tā viņa nu vērpa tālāk savu domu pavedienu. Tā kā Mērija viņa skatienā ievēroja klusu, biklu dedzību, viņa noprata, ka viņš nebija tik drošs un pašpārliecināts kā pirmoreiz satiekoties, un Mēriju pārņēma silts maigums, dzirdot jaunekļa kvēlos vārdus:

— Lūdzu, Broudija jaunkundz, vai jūs man neatļautu panest jūsu grāmatu?

Tagad viņa tumši pietvīka par tik nedāmisku, nepiedodamu izturēšanos, bet neko vairs nevarēja grozīt, — Mērija viņam grāmatu bija iedevusi, atdevusi bez vārda runas, it kā viņa šo vienkāršo sējumu īstenībā bikli pasniegtu kā atalgojumu par Denisa maigo uzmanību. Viņa nopūtās, domādama par šo necilo un acīm redzami banālo sākumu, jo kopš tās reizes viņi bija satikušies ļoti bieži, dažādos, nē, diezgan vienādos apstākļos, un pamazām Mēriju bija pārņēmušas savādas, netveramas jūtas pret Denisu, tā ka viņai bija sāpīgi un viņa jutās vientuļa, kad atradās tālu no viņa.

Satrūkusies Mērija atgriezās no pagātnes īstenībā. Līdz šim viņa vienreiz bija apgājusi apkārt gada tirgus laukumam, nekā cita neredzēdama kā tikai spilgtu krāsu kaleidoskopu; un viņai atkal uzplijās nomācošā nojauta, cik bezcerīgs bijis pasākums šai seju jūrā, kas baigi kā murgos bangoja ap viņu, uziet to vienīgo, ko meklēja, un, kad viņa ļaužu pūlī pēkšņi atradās pie ailes, kura pavēra izeju uz ielas, tad sāka, kaut arī ar grūtībām, spiesties uz āru.

Pēkšņi kāda silta roka apskāva viņas sīkos vēsos pirkstus. Viņa ātri paskatījās un ieraudzīja Denisu. Viņu apņēma drošības vilnis, brīnišķīga tīksme iestrāvoja dzīslās un pildīja viņu ar tādu atvieglinājumu, ka viņa saspieda Denisa roku savējā un savas būtnes vienkāršajā vaļsirdībā aši un sirsnīgi teica, iekām viņš vēl paguva ko bilst:

— Ai, Denis, es te biju tik nelaimīga bez tevis! Man bija tāda sajūta, it kā es tevi būtu uz visiem laikiem zaudējusi.

Viņš to maigi uzlūkoja un atbildēja:

— Mērij, es biju muļķis, kad tevi aicināju uz satikšanos te, šai pūlī. Es zināju, ka tevi atradīšu, bet aizmirsu, ka pirms tam tu varēji iekļūt drūzmā. Turklāt mans vilciens nokavējās. Vai tu sen jau esi šeit?

— Skaidri nezinu, cik ilgi, — viņa nomurmināja. — Man liekas, gadiem ilgi, bet tagad tu esi šeit, un es to jau esmu aizmirsusi.

— Ceru, ka drūzmā tevi nesaspieda un nepagrūda? — viņš noraizējies jautāja. — Es pārmetu sev, ka ļāvu tev vienai nākt šurp. Nē, tiešām! Man vajadzēja tevi pagaidīt ārpusē, bet man nebija ne jausmas, ka šodien te būs tik daudz ļaužu. Tu taču nedusmojies?

Viņa papurināja galvu; neslēpdama prieku, ka viņu satikusi, nepārmezdama aizkavēšanos un nekā neteikdama par risku, ko viņa, šurp nākdama, bija uzņēmusies, lai Denisu redzētu, Mērija vaļsirdīgi un laimīgi atbildēja:

— Viss kārtībā, Denis. Nekas, ka te daudz ļaužu, — nekas mani vairs netraucē, jo tagad tu taču esi mani atradis.

— Tu esi brīnišķīga meitene, Mērij! — viņš iesaucās. — Īsts eņģelis, ka man piedod. Bet es nelikšos mierā, kamēr nebūšu pavisam laimīgs, kamēr nebūšu tev sagādājis skaistāko dienu mūžā. Ko mēs vispirms darīsim? Saki, un tas būs man likums.

Mērija paskatījās apkārt. Kā viss bija pārvērties! Kā viņa priecājās, ka bija atnākusi! Viņa redzēja, ka ļaudis visapkārt nebija rupji, bet tikai trokšņaini jautri, un, ja zemnieku puisis ar smagajām kājām tagad būtu nācis pretī, viņa tā platajam smīnam būtu atbildējusi ar vieglu smaidu. Visur viņa redzēja krāsas, satraukumu un kustību; pārdevēju kliedzieni būdās viņu uzjautrināja, spalgie šāvieni teltīs lika satrūkties, bet nebiedēja; gaudīgā mūzika visapkārt reibināja, un, kad viņas starojošo skatienu saistīja koka zirgi, kas, Kandaharas valsim skanot, jautri skrēja riņķī, slējās pakaļkājās un auļoja, viņa satraukta iesmējās un rādīja uz tiem.

— Tos! — viņa izdvesa.

— Protams! — Deniss iesaucās. — Tavs vārds Ir likums, Mērij! Mēs auļosim ar šiem kumeļiem. Visi zirgos, uz Donigolas medībām!

Viņš satvēra Mēriju aiz rokas un veda uz priekšu, kamēr pūlis, kas viņu pirms brīža tā bija nomācis, tagad kā pēc burvju mājiena pašķīrās.

— Klāt esam! — viņš priecīgi iesaucās. — Redzi, te ir divi blakus, ar astēm kā lauvām un zobiem kā dromedāriem. Kāp nu seglos, Mērij! Tavējam ir tik nikns skatiens, ka tas noteikti lēks pāri sienām.

Viņi sēdās zirgos, satvēra pavadas, pagaidīja, lēnām sāka griezties un tad arvien ātrāk un ātrāk virpuļoja līdzi trakajai mūzikai, straujās kustības priecīgi satraukti; viņi riņķoja pāri gājējiem, kas, muti atplētuši, stāvēja un brīnījās kaut kur zemu lejā zem auļojošo rumaku dimdošajiem pakaviem; viņi abi blakus auļoja caur plašo debess jumu, virpuļoja augšup cēlā kustības skurbumā. Kad viņi beidzot lēni apstājās, Deniss neļāva Mērijai nokāpt un piespieda viņu — un Mērija nemaz nepretojās — vēlreiz auļot viņam blakus un tad vēl un vēlreiz, kamēr viņa, pieredzei vairojoties un paļāvībai pieaugot, palaida pavadu vaļīgāk, vadīja zirgu tikai ar vienu roku, ļāva augumam brīvi šūpoties un lepni rādīja savu jātnieces veiklību un grāciju. Deniss viņu uzslavēja, uzmudināja, tīksminādamies par viņas prieku, līdz Mērija beidzot sajuta sirdsapziņas pārmetumus un, norūpējusies, ka tāda izšķērdība varētu Denisu izputināt, lūdza viņu rimties. Deniss smējās locīdamies..

— Mēs varētu te palikt visu nakti, ja tu vēlies! Tam nav nekādas nozīmes, ja tikai tev par to prieks.

— Tomēr, Denis! Tā ir briesmīga izšķērdība. Kāpsim nost. Man tikpat liels prieks skatīties!

— Nu labi! Kāpsim arī tev par prieku, Mērij, bet īstenībā mēs tikai sākām. Šovakar tu esi kopā ar miljonāru. Mēs izmēģināsim visas izpriecas.

— Ja tu droši zini, ka vari to atļauties, Denis, — Mērija šaubīdamās atbildēja. — Te ir vienkārši brīnišķīgi. Bet es negribētu, ka tu manis dēļ izdod pārāk daudz naudas.

— Manai Mērijai nekad nevar izdot par daudz, — viņš sirsnīgi atbildēja. — Pat ja būtu jāizdod pēdējais fārtings, kas man ir.

Tas bija tikai sākums; tagad viņi metās drūzmā, ļāva acīm tīksmināties par košo skatu un abi kopā priecīgi un laimīgi ļāvās līksmībai, kas valdīja visapkārt.

Pēc stundas, kad viņi bija izmēģinājuši visādas izpriecas, kas domātas ļaužu uzjautrinājumam, — metuši bumbas uz dažādiem priekšmetiem — gan kokosriekstiem, gan ēzeļiem, — kad bija apskatījuši blusaino lauvu un vienaldzīgo ziloni, būdas īpašnieka uzstājīgajam lūgumam paklausot, iekniebuši tuklajam zēnam, lai pārliecinātos, ka nav nekāda acu apmānīšana, kad viņi bija apbrīnojuši mazāko sievieti pasaulē, atzinīgi pašausminājušies dzīvā ģindeņa priekšā un nopirkuši visvisādus saldumus, sākot ar cukurotiem bumbieriem un beidzot ar klepus konfektēm, viņi, vislīksmākais un jūsmīgākais pāris izpriecu laukumā, stāvēja pie gada tirgus lielākās telts. Tā bija slavenā Makinalija telts, kas, pēc plakātiem spriežot, solīja izmeklētus un sevišķi smalkus uzjautrinājumus. Telts priekšā slējās četru petrolejas lākturu apgaismots paaugstinājums, un šās estrādes vidū stāvēja pats slavenais Makinalijs, viegli atšķirams pēc elegantā cilindra un plīvojošās frakas, rūtainajām biksēm un milzīgās bronzas ķēdes, kas dzeltena kā zelts un bieza kā pilsētas galvas amata ķēde stiepās pār bālgano samta vesti. Viņam abās pusēs — lai apstiprinātu sarkaniem un ziliem burtiem iespiestos sludinājumus, kas bija izlipināti pie visām apkārtējo namu sienām un vārtu stabiem, — stāvēja žilbinošu talantu plejāde. Viņam pa labi pie vienas no telts kārtīm, graciozi atspiedies, stāvēja slaids, apgaroti grūtsirdīgs džentlmenis mazliet noputējušā frakā; romantisko skatienu no pūļa novērsis, viņš raudzījās augšup, it kā tur kādā balkonā meklētu Džuljetu, kas būtu viņa cienīga, un kā varēdams slēpa savu ne visai tīro veļu, savilcis svārku piedurknes un vīrišķīgi sakrustojis rokas pār krekla krūtīm. Taču šis drūmais Romeo nebija trupas vienīgais pievilkšanas spēks, jo estrādes viņā galā, Makinalijam pa kreisi, lidojošā pozā stāvēja burvīgs radījums rožainā triko un baltos baleta svārciņos, smailu burātājas cepuri draiski uzliktu uz vienas auss; reižu reizēm viņa ar pāris līganiem dejas soļiem lika nojaust, ka sekos lokanas un aizraujošas kustības, un ar smaržīgu, graciozu roku meta apakšā stāvošajam pūlim gaisa skūpstus, — izskatījās tā, it kā viņa veselām olektīm vilktu skūpstus no mutes.

— Vai viņa nav burvīga? — Mērija čukstēja, tagad jau cieši pieglaudušies savam pavadonim un pieķērusies tam pie rokas.

— Ja tu viņu redzētu dienas gaismā, tu būtu pārsteigta, — atbildēja viszinis Deniss. — Esmu par viņu šo to dzirdējis. Protams, es zinu tikai to, kas man stāstīts, — viņš vilcinoties turpināja, it kā atklādams briesmīgu noslēpumu. — Runā, ka viņa dzerot.

— Ai, Denis, kā tu vari tā sacīt! — Mērija sašutusi iesaucās. Tomēr viņa aizdomīgi paskatījās uz cepures bravūrīgo slīpumu. Vai tā bija tikai bravūra, vai arī tam bija cits — dziļāks iemesls?

— Lūdzu iekšā, lēdijas un džentlmeņi, lūdzu iekšā! — sauca Makinalijs, ar lepnu žestu paceldams cepuri un aicinoši izstiepdams roku. — Tūliņ sāksies izrāde. Mēs tūliņ sāksim. Šovakar noteikti pēdējā izrāde. Pirmās šķiras priekšnesumi, ieeja divi pensi, tikai divi pensi. Mākslinieciski, izsmalcināti un eleganti! Kungi, jūs varat ņemt līdzi savas laulātās draudzenes un sirdsdāmas. Viņām nebūs jāsarkst. Nepārspējamais Makinalijs, augstākā un vienīgā klase! Tūliņ sāksies! Kungi! Man pa kreisi — madame Bolita ar visbrīnišķīgākiem mākslinieciskiem šā gadsimta sasniegumiem Terpsihoras valstī. — Izdzirdusi savu vārdu, madame Bolita izpildīja mazu pirueti, rātni pasmaidīja, koķeti izstiepa rokas un raidīja jaunas skūpstu lentas, vēl garākas par iepriekšējām.

— Dāmas! Man pa labi sinjors Madžini, visslavenākais, vislabākais dziedonis, tieši no Parīzes un Milānas operām, ar mūslaiku žilbinošākajām ārijām. — Sinjors Madžini, kura īstais vārds bija Madžintijs, pūlējās izskatīties vēl romantiskāks, vēl melanholiskāks un sapņaini paklanījās, it kā Parīzē dāmas to būtu aprakušas ziedu pušķos un Milānā plēsušās par viņa labvēlību. — Tūliņ sāksies izrāde. Pēc viena mirkļa sāksies izrāde! Lūdzu iekšā! Lūdzu iekšā! Šā vakara pēdējā izrāde. Mēs naktī slēdzam. Pateicos visiem un katram par laipno uzmanību. Lūdzu iekšā, lūdzu iekšā!

— Laikam tūliņ sāksies, — Deniss teica. — Viņš to jau tik daudzreiz atkārtojis. Vai mēģināsim?

— Jā. — Mērija nodrebēja.

Viņi iegāja iekšā.

Teltī oda pēc parafīna, siltām zāģu skaidām un apelsīnu mizām. Viņi taustīdamies gāja dziļāk tumšajā telpā, atrada brīvu vietu, apsēdās, un jau pēc dažiem gaidpilniem mirkļiem sākās priekšnesumi. Programma bija iedalīta divās daļās, no kurām pirmā bija veltīta madame Bolitai, otra sinjoram no Parīzes un Milānas; bet vai nu diženo Makinaliju bija pievilinājusi gardā vakariņu smarža, kas vēstīja, ka ratos aiz telts viņu gaida bifšteks ar sipoliem, vai arī viņš domāja, ka atliks laika vēl otrai, noteikti pēdējai izrādei, — lai būtu kā būdams, skaidrs bija tas, ka programma skatītājus pārsteidza galvenokārt ar īsumu.

Madame grieza piruetes, pozēja un tik sparīgi lēca, ka plānie skatuves dēļi dobji dunēja, it kā ducinātu pērkons, turklāt viņa īsi, neapzināti elsoja, un, ja viņa nebūtu tik izsmalcināta māksliniece, šīs elsas maldīgi varētu noturēt par stenēšanu. Vieglākās kustības viņa pavadīja ar knipju sitieniem un spalgiem izkliedzieniem: «La! La! O, la, la!» Reižu reizēm viņa trallinādama grieza piruetes, tad nerātni izskrēja līdz rampas ugunīm, nevērīgi pameta gaisā vienu no savām varenajām kājām, skumīgi atspieda zodu uz izstieptā rādītājpirksta un, uz atlikušā atbalsta viegli grīļodamās, vēroja publiku ar augstākās pilnības izteiksmi sejā. Atskanot šķidriem aplausiem, viņa pašapmierināti iesaucās: «O, la, la!» — pavedinoši pamētāja galvu un sāka riņķa deju, kas viņu ērti noveda atpakaļ sākuma vietā. Viņas uzstāšanās pirmās daļas augstākais sasniegums bija tas, ka viņa, rokas izstiepusi, seju piepūlē saviebusi, lēni un mokoši noslīga špagata stāvoklī, no kura pat nemēģināja piecelties; viņu paglāba priekškars, nokrizdams īstajā brīdī.

— Nav slikti viņas vecumā, — Deniss vēlīgi noteica. — Bet reiz viņa tomēr izkritīs cauri šai skatuvei un pazudīs uz visiem laikiem.

— Ai, Denis! — Mērija pārmetoši čukstēja. — Tu taču to nedomā nopietni? Droši vien viņa tev patika.

— Ja viņa patika tev, tad viņa patika arī man. Bet negaidi, lai viņā iemīlos, — viņš ķircinādamies atbildēja. — Paskatīsimies, ko viņa tagad darīs, — Deniss piebilda, kad pēc brīža priekškars atkal pacēlās un atklāja tumšu skatuvi, pa kuru lēni slīdēja ne ar ko nesalīdzināmās Bolitas tuklais stāvs. Garās baltās drānās tērpusies, tikai bez cepures, bet vēl arvien garām, dzeltenām, krāšņām matu cirtām kautrīgi aizklājusies, lielus eņģeļa spārnus piestiprinājusi, viņa slīdēja pa tumsu un eņģeļa pozā sastinga pārsteigto skatītāju acu priekšā. Pazuduši bija rotājumi un baleta vizuļi, it kā viņa tagad pārvērtusies un šķīstījusies nicinātu to radījumu, kas brīdi iepriekš bija saucis: «O, la, la!» — un izpildījis briesmīgo špagatu. Kamēr viņa tā svētsvinīgi lidinājās pār skatuvi, čīkstēja stieples, kas viņu turēja, un aiz kulisēm kāds plinkšķināja uz klavierēm «Vecās klints» melodiju. Piekrišana bija liela, īpaši aizmugures solos, kur atskanēja spalgi kliedzieni un skaļi saucieni: «Vēlreiz, vēlreiz!»; bet atkārtojumi Makinalija iestādē nebija cieņā, tādēļ madame, spārnus plivinādama, paklanījās, graciozi nogāja no skatuves un steidzās uz mākslinieku ratiem paskatīties, vai viņas mazmeita Katija Madžintija jau aizgājusi gulēt.

Mērija jūsmīgi aplaudēja un pagriezās pret Denisu.

— Ko tu tagad teiksi? — viņa nopietni jautāja, it kā gribēdama redzēt, vai viņš iedrošināsies kritizēt arī tik debešķīgu būtni. Viņi sēdēja ļoti tuvu viens otram uz šaurā koka sola, sadevušies rokās, pirkstus savijuši; Deniss raudzījās viņas jūsmīgajā, augšup pavērstajā sejā, spieda viņas pirkstus un zīmīgi atbildēja:

— Es teikšu, ka tu esi brīnišķīga!

— Tā nu gan ir lieliska atbilde! — Mērija vaļsirdīgi iesmējās, taču līdz ar šiem tik neparasti līksmajiem un neapvaldītajiem smiekliem viņas acu priekšā kā pretstats atainojās mājas; un pēkšņi, gluži kā ledains ūdens, viņu pāršalca vēsums, viņa sarāvās un nolieca galvu, taču drīz saņēmās un aizgainīja drūmo noskaņu; Denisa tuvuma uzmundrināta, viņa atkal pacēla acis un redzēja, ka uz skatuves stāv Madžini. Bija nolaists balts audekls, uz kura tagad no burvju luktura, kas atradās dziļāk teltī, atspīdēja vārdi: «Maigi un uzticīgi» jeb «Jūrnieka līgava». Uz nospēlētajām klavierem kāds noplinkšķināja balādes sākuma taktis, un Madžini saka dziedāt. Kamēr viņš dziedāja medaini saldo tekstu, uz audekla virknējās spilgtas ainas — aizkustinošs stāsts par uzticīgu mīlestību. Jūrnieka satikšanās ar meldermeitiņu pie dzirnavu upītes, atvadīšanās, vientuļais matrozis guļamtīklā, varonīgā jūrnieka pārbaudījumi vētras laikā un ne mazāk aizkustinošās viņa iemīļotās ciešanas, kuģa bojā ejas klusās šausmas, izglābšanās varonība — tas viss pēc kārtas pazibēja pārsteigto skatītāju acu priekša, līdz beidzot aina, kur mīlētāji, panākuši pelnīto vienošanos, roku rokā sēž pie tā paša strauta — pirmās plates atkārtojums — sniedza publikai atvieglinājumu un remdinājumu.

Tad viņš uz sevišķu vēlēšanos dziedāja «Huanitu», dziesmu par kādas dāmas neatvairāmo burvību; šī dāma bija melniem matiem un kaislīgāka nekā dūjai līdzīgā jūrnieka līgava un atstāja pavedinošāku iespaidu. Kad viņš beidza, pēdējos solos sacēlās vētrainas un ilgas gaviles, un pagāja labs laiks, iekāms varēja dzirdēt, kā viņš pieteic savu pēdējo priekšnesumu — «Mīlestības zemi», kura, kā viņš klausītājiem pastāstīja, bijusi Siro Pinsuti mīļākā dziesma. Salīdzinājumā ar iepriekšējām tā bija vienkārša, melodiska un aizkustinoša, un, kaut arī dziedonis nekad nebija ticis tālāk uz dienvidiem kā līdz Makinalija turnejas robežai Damfrizā, viņš dziedāja ar īstu un dabisku izjūtu. Kamēr tumšajā teltī viļņoja liegās skaņas, Mērija aizkustināta un maigumā pārpilna tiecās pretī Denisam. Cildeno jūtu uzplūdā viņai acīs sariesās asaras. Neviens pret viņu nebija tā izturējies kā Deniss. Viņa jaunekli mīlēja. Šā vakara mirdzums un mūzikas burvīgās skaņas viņu bija aizvilinājušas tik tālu no parastās šaurās un vienmuļās dzīves, ka viņa būtu ar mieru viņa dēļ mirt, ja viņš to būtu vēlējies, labprāt būtu atdevusi dzīvību par šo jauno, dievišķīgo cilvēkbērnu, kuram viņa rūgti saldā kopības sajūtā pieglaudās: saldā tādēļ, ka viņa jaunekli dievināja, un rūgtā tādēļ, ka viņai no tā bija jāšķiras.

Dziesma bija galā. Mērija satrūkās un atskārta, ka izrāde beigusies, un rokrokā ar Denisu izgāja no telts svaigajā nakts gaisā. Nu jau bija satumsis, lāpas apgaismoja laukumu, pūlis bija sarucis mazāks, bet vēl arvien visapkārt nerimās jautra dūkoņa: taču abiem jauniešiem, kas bija spēcīgākas burvības varā, gada tirgus bija zaudējis pievilcību. Viņi neizpratnē pavērās apkārt.

— Vai mēs vēl ko skatīsimies? — Deniss jautāja. Mērija papurināja galvu. Vakars bija bijis tik brīnišķīgs, ka viņa vēlējās tikai vienu: kaut tas mūžam nebeigtos; taču nu tam bija pienācis gals. Un visgrūtāk bija mīļajam zēnam pateikt ardievas. Viņai bija jāiet mājās pa garu, vienmuļu ceļu prom no šīs mīlestības zemes, — un tagad, ak, tagad bija pienācis šķiršanās brīdis!

— Iesim drusku pastaigāties, — Deniss aicināja. — Vēl nav vēls, Mērij. Mēs tālu neiesim.

Mērija nespēja viņu atstāt. Skumjā šķiršanās nojautā, kas viņai aizžņaudza kaklu, viņa akli padevās vilinājumam vēl īsu brīdi palikt kopā ar Denisu. Viņa vēlējās uz brīdi atvairīt skumjo atmodu no šī satraukuma un burvestības; Mērija ilgojās palikt pie viņa uz visiem laikiem, lai Deniss viņu vienmēr varētu mierināt. Šīs jūtas darīja viņai sāpes gluži kā urbīgi dūrēji sānos un bija tik spēcīgas, ka pārmāca domas par mājām, par tēvu, pārmāca jebkuru netīkamu nojausmu, kas būtu varējusi liegt Denisu pavadīt.

— Nāc, Mērij, mīļā, — viņš lūdzās. — Vēl ir agrs.

— Tikai īsu brīdi, — viņa čukstēdama piekrita.

Taka, pa kuru viņi nogriezās, aizvijās gar Līvenas krasta līčiem, vienā pusē čaloja upe, otrā pletās rasainas pļavas. Augstu debesīs pilns mēness mirdzēja kā spožs kalta sidraba šķīvis sidrabotos zvaigžņu dālderos, un tā atspīdums dziļi atspoguļojās tumšo ūdeņu noslēpumainajās dzīlēs. Reižu reizēm pār šo balto mirdzumu, kas staroja tik augstu gaisā un reizē arī tik dziļi upes dzelmē, aizslīdēja šauras pelēcīgu mākoņu strēles, kā spokaini pirksti aizsegdami gaismu, kas bija tik spoža, ka. žilbināja acis. Kamēr viņi klusēdami tā soļoja sidraba staru mirdzā, viņus maigi apņēma rasainās nakts dzestrums; gaiss, salds no sulīgās zāles un lauku mētru gurdinošajām smaržām, skāra viņus kā glāsts.

Viņiem pa priekšu lidinājās divi lieli, pelēki naktstauriņi. Tie dzenāja viens otru, spokaini plīvoja starp krastmalas garajām niedrēm un meldriem, meta klusus lokus, laidelējās krustām šķērsām, šaudījās šurp un turp, bet vienmēr sekoja viens otram, vienmēr turējās abi kopā. Viņu spārni vizēja baltajā gaismā kā mazas buras mēness staros, un spārnu liegās vēdas klusumā šķita kā krītošas lapas vieglā švīkstoņa.

Arī upe bija gandrīz pilnīgi klusa; tā rāmi guldza un čaloja gar krastu, un ūdeņu dobji šalcošā dziesma saplūda kopā ar vakara dziļo mieru.

Viņi jau bija nogājuši labu gabalu, gada tirgus laukumu tagad vēl iezīmēja vienīgi bāla, mēnesnīcā tikko redzama uguņu atblāzma debesīs, un ragu mūzikas skaņas atvējoja šurp tikai kā vāja atbalss, kas izgaisa klusumā, taču Mērija un Deniss nelikās zinis nedz par mūziku, nedz mēnesi, un, ja viņi arī neapzināti uztvēra apkārtnes skaistumu, just viņi juta tikai viens otra tuvumu. Mērija pirmo reizi bija vienatnē ar Denisu, šķirta no visas pasaules, un šī apziņa viesa laimi viņas sirdī, lika tai pukstēt neprātīgā, saldā priekā.

Arī Denisu, uzpūtīgo, jauno pilsētnieku, bija pārņēmis līdz šim nepazīts, savāds satraukums. No vieglās tērzēšanas, kas viņu vienmēr darīja par katras sabiedrības dvēseli, no glaimiem, kādi tik dabiski raisījās no viņa lūpām, vairs nebija ne miņas. Viņš bija kluss kā kaps un arī tikpat drūms — tā viņš sevī nosprieda. Viņš juta, ka viņa reputācija apdraudēta, ka vajag kaut ko sacīt, kaut vai kādu tukšu frāzi. Un tomēr — lai gan viņš domās sevi lamāja par lempi, zaķapastalu un stulbeni, baidīdamies, ka ar šo muļķīgo klusēšanu atsvešinājies no Mērijas, — viņa mēle joprojām palika sausa un citkārt aso prātu bija apmulsinājusi tāda jūtu pārmērība, ka viņš nevarēja parunāt.

Ārēji abi jaunieši šķita mierīgi, soļoja rāmi un prātīgi, bet viņos bangoja apspiestu jūtu pali, un, nerodot izpausmi vārdos, šīs jūtas kļuva arvien varenākas.

Mērijai tagad tiešām durstīgi sāpēja sāni. Viņi bija tik tuvu kopā, ka apziņa par šo tuvumu radīja viņā neizsakāmas ilgas, neizprotamu tieksmi, ko remdināja tikai ciešais pieskāriens, ar kādu Deniss bija aptvēris viņas roku, — vienīgā saikne, kas viņas kaistošo augumu saistīja ar viņējo un atveldzēja to kā dievišķīgs balzams.

Beidzot viņi pēkšņi neviļus apstājās, pagriezās viens pret otru, un Mērija pavērsa seju pretī viņa sejai. Viņas šaurā, ovālā sejiņa ēteriskajā mēness gaismā izskatījās bāla un caurspīdīga. Deniss pieliecās un viņu noskūpstīja. Viņas lūpas bija mīkstas, siltas un sausas; viņa tās sniedza pretī kā upuri. Tā bija pirmā reize, kad viņu skūpstīja vīrietis, un, kaut arī Mērija bija nevainīga un nepiedzīvojusi, viņā modās dabiskas dziņas un viņa cieši piekļāva lūpas jaunekļa lūpām.

Deniss bija pārsteigts. Savos vieglprātīgajos kavaliera piedzīvojumos viņš nebija pieredzējis nekā tamlīdzīga un, juzdams, ka viņam dāvāta reta un brīnišķīga balva, gluži neviļus, pats neapjauzdams, ko dara, noslīga ceļos Mērijai blakus, apskāva viņu un dievinādams iespieda seju viņas drānās. Apnēsāto svārku raupjais audums Denisam likās maigs un smaržīgs; viņš juta drebam viņas aizkustinoši slaidās meitenīgās kājas. Viņš satvēra Mērijas roku un novilka viņu sev blakus. Nu viņš varēja redzēt mazo bedrīti viņas kaklā un sīko, zilo dzīsliņu, kas vijās no tās lejup. Kad viņš noņēma meitenei cepuri, matu cirta nokrita pār viņas gludo, balto pieri; vispirms viņš noskūpstīja šo pieri — neveikli, pazemīgi un bikli, bet tas darīja viņam tikai godu; tad viņš uzspieda lūpas uz meitenes acīm un aizvēra tās ar saviem skūpstiem.

Tagad viņi gulēja viens otra skaujās mīkstā, līganā zālē, meldru un krūmu aizvēnī. Augumiem saskaroties, radās tik brīnišķīga siltuma sajūta, ka vārdi bija lieki; dziļajā klusumā viņi aizmirsa visu pasauli un baudīja tikai saldo tuvību, nedomādami ne par ko citu. Mērijas atmestā galva gulēja Denisa rokā, un starp pavērtajām lūpām viņas zobi mēnesnīcā mirdzēja kā mazi, balti sēklas graudi. Viņas elpa smaržoja kā svaigs piens. Atkal Deniss viņas kakla izliekumā redzēja mazo dzīsliņu zem gludās ādas gluži kā sīku strautiņu tekam pa jaunavīgu sniegu, un viņš to liegi noglāstīja, ar pirkstu galiem saudzīgi sekodams tās kairajam ceļam lejup. Cik stingras un apaļas bija viņas krūtis, it kā maigi, skaisti neplūkti augļi, kas gulēja viņa delnā, lai viņš ar tiem rotaļātos! Viņa glāsts lika kvēlam sārtumam sakāpt viņas sejā, un, kaut arī Mērijas elpa kļuva ātrāka, viņa tomēr Denisam nekā neliedza. Viņa juta piebriestam savas mazās jaunavīgās krūtis, par kurām viņa līdz šim nebija likusies zinis, un šķita, it kā tās piepildītu viņas asiņu kvēle; viss jūtu spēks ieplūda šais krūtīs, it kā tās zīstu neredzams zīdainis. Tad Mērijas prāti grima mulsumā, un, kamēr viņa aizvērtām acīm dusēja Denisa skaujās, viņa aizmirsa visu, neapjēdza nekā, nebija vairs viņa pati un piederēja viņam. Viņas gars traucās augšup ātrāk par bezdelīgas lidojumu, lai savienotos ar viņa garu. Vienoti viņi atstāja savas miesas zemei un pacēlās dzidākā gaisā. Kopā viņi strauji lidoja augšup — viegli kā tauriņi un klusi kā upe. Nekas viņus vairs nekavēja, nekādi zemes pinekļi nesaistīja viņu aizrautīgo lidojumu.

Gada tirgus laukumā cita pēc citas izdzisa ugunis; viņiem blakus no zāles izlīda liela varde un atkal klusi pazuda, tikai tās acis, apaļas un skumjas, mēnesnīcā nodzirkstīja kā dārgakmeņi; pār upes starojošo mirdzumu lēni nolaidās palsa migla — gluži kā elpas pūsma pār spoguli; un, kad miglas plīvurs pārklāja laukus, krēslainām ēnām pildīdams visus iedobumus, zeme tikko manāmi atvēsa, it kā dzedrais gaiss uzsūktu tās siltumu. Miglas vāli noslāpēja visas skaņas, un iestājās pilnīgs klusums, kamēr pēc laba brīža kāda forele, pa straumi augšup peldēdama, izšāvās no ūdens un ar smagu šļakstu atkrita atpakaļ.

Šo troksni izdzirdusi, Mērija viegli sakustējās un, juzdama, ka viņai pamazām atgriežas šīs pasaules apziņa, maigi čukstēja:

— Denis, es tevi mīlu. Mans mīļais Denis! Bet ir vēls, ļoti vēls. Mums jāiet.

Viņa ar pūlēm pacēla galvu, lēni pakustināja apskurbušos locekļus, un pēkšņi kā zibens viņas apziņā uzliesmoja doma par tēvu, par māju, par to, kur viņa patlaban atrodas. Izbijusies viņa uztrūkās kājās.

— Ko es esmu izdarījusi! Mans tēvs! Kas ar mums notiks? — viņa iesaucās. — Tas ir neprāts, ka esmu šeit un ...

Deniss piecēlās.

— Tev nenotiks nekas ļauns, Mērij, — viņš teica, mēģinādams viņu mierināt. — Es tevi mīlu! Es tevi sargāšu!

— Tad ļauj man iet! — viņa sacīja, asarām ritot pār bālajiem vaigiem. — Ai, man jātiek mājās, kamēr tēvs nav pārnācis, citādi visa nakts jāpavada uz ielas. Tad man vairs nebūs māju!

— Neraudi, mīļā Mērij! — viņš lūdzās. — Man sāpīgi redzēt, ka tu raudi. Nav nemaz tik vēls — vēl nav pat vienpadsmit! Bez tam es esmu par visu atbildīgs. Es esmu pie visa vainīgs.

— Ne! Nē! — viņa sacīja. — Tikai es esmu vainīga, Denis. Es nemaz nedrīkstēju nākt. Bet es neklausīju tēvam. Vienīgi man par to būs jācieš.

Deniss apskāva viņas drebošos plecus, atkal ieskatījās viņai acīs un sirsnīgi teica:

— Tu necietīsi, Mērij! Iekām aizejam, gribu, lai tu saproti, ka es tevi mīlu. Mīlu vairāk par visu. Es tevi precēšu.

— Jā, jā,— viņa šņukstēja. — Ļauj tikai man iet mājās. Man jāiet mājās. Man jāiet mājās. Tēvs mani nositīs! Ja viņš šovakar nebūs aizkavējies, notiks kaut kas briesmīgs, man... mums abiem. — Viņa sāka skriet pa taku uz augšu, steigā slīdēdama un klupdama, bet Deniss meitenei sekoja, cenzdamies viņu mierināt un iedrošināt mīļiem, maigiem vārdiem. Kaut arī Mērija, dzirdēdama šos vārdus, mitējās raudāt, tomēr vēl arvien skrēja un nerunāja līdz pat brīdim, kad viņi sasniedza pilsētas robežu. Te viņa pēkšņi apstājās.

— Nenāc tālāk, Denis, — viņa elsoja. — Pietiek! Mēs varētu satikt manu tēvu.

— Bet iela ir tik tumša, — viņš iebilda. — Man bail tevi atstāt vienu.

— Tev jāiet, Denis! Viņš varētu mūs ieraudzīt kopā.

— Šai tumsā?

— Nekā nevar darīt. Es visu ceļu skriešu.

— Tas nebūs labi, ja tu tā skriesi, Mērij, un ir taču tik tumšs; iela tagad pavisam tukša.

— Laid mani! Tev jālaiž! — viņa iesaucās. — Es iešu viena. Paliec sveiks!

Noglaudusi Denisa rokas, viņa aizskrēja; viņas stāvs saplūda ar tumsu un pazuda.

Deniss, veltīgi mēģinājis viņai sekot, skatījās necaurredzamajā tumsā, nezinādams, ko darīt, — saukt vai steigties viņai pakaļ, tad samulsis, it kā lūgdamies, lai Mērija atgriežas, pacēla rokas un lēni tās nolaida, līdz beidzot, pēc ilgas vilcināšanās, strauji pagriezās un nomāktā omā devās mājup.

Tikmēr Mērija, lai cik nogurusi, paniskās bailēs steigtin steidzās tālāk pa ielu, pa to pašu ielu, pa kuru vēl nesen tik viegli bija soļojusi, bet tagad viņa bija pieredzējusi un pārdzīvojusi tik daudz, ka šīs negarās stundas šķita kā mūžība. Likās gluži neticami, ka viņa, Mērija Broudija, šai vēlajā stundā viena pati iet pa ielu; viņu biedēja pašas vientuļo soļu klaudzoņa, to atbalss dimdēja skaļi kā atkārtota apsūdzība un izkliedza viņas neprātu un apgrēcību, lai to dzirdētu viņas tēvs, lai to dzirdētu visi. Deniss gribēja viņu precēt! Viņš arī laikam bija neprātīgs, — bet viņš jau nepazina nedz viņas tēvu, nedz apstākļus, kādos viņa dzīvoja. Soļu atbalss Mēriju izsmēja, skandināja, ka viņa nav bijusi pie pilna prāta, mezdamās tādā dēkā, un pat viņas mīlestību uz Denisu darīja par mocošu un ērmotu neiespējamību.

Mājai tuvodamās, viņa pēkšņi pamanīja kādu ejam pa priekšu un no bailēm, ka tas varētu būt tēvs, gandrīz sastinga. Lai gan tēvs bieži atgriezās no kluba tikai pēc vienpadsmitiem, gadījās arī, ka viņš pārnāk agrāk. Kad atstatums, kas viņus šķīra, saruka arvien mazāks, Mērija juta, ka tam jābūt tēvam. Bet tad viņa pēkšņi atvieglinājumā nopūtās, jo redzēja, ka tas ir brālis; viņa atmeta piesardzību un sāka skriet, saukdama:

— Met! Ai, Met! Pagaidi! — Tad viņa grīļodamās piespiedās brālim klāt un kā slīcējs saķēra viņa roku.

— Mērij! — viņš izbijies iesaucās, gandrīz neticēdams savām acīm.

— Jā. Es tā esmu, Met. Un paldies dievam, ka tas esi tu! Domāju, ka tēvs.

— Bet — bet, dieva dēļ, ko tu dari uz ielas šai laikā? Naktī? — viņš sašutumā un izbrīnā iesaucās. — Kur tu biji?

— Lai nu paliek, Met, — viņa elsoja. — Iesim ātri iekšā, kamēr tēvs nav pārnācis. Lūdzu, Met, mīļais! Nejautā man tagad nekā!

— Ko tu esi darījusi? Kur bijusi? — viņš atkārtoja. — Ko teiks mamma?

— Mamma domās, ka savā istabā guļu vai lasu. Viņa zina, ka es bieži tā daru, kad palieku nomodā un gaidu tevi.

— Mērij, tas ir briesmīgi! Nezinu, ko iesākt. Kāds kauns, ka es tevi šai nakts stundā sastopu uz ielas. — Viņš paspēra pāris soļu, tad pēkšņi apstājās, it kā prātā būtu iešāvusies kāda doma. — Es negribētu, ka Moira jaunkundze to dabū zināt. Tas ir kauns! Šāda manas māsas uzvedība varētu mazināt manu vērtību Moira jaunkundzes acīs.

— Nestāsti to viņai, Met! Nestāsti nevienam! Iesim tikai ātri iekšā. Kur atslēga? — Mērija skubināja.

Īgni purpinādams, Metjū viņai pa priekšu uzkāpa pa kāpnēm un atslēdza durvis, kamēr Mērija atvieglināta nopūtās, redzēdama, ka namdurvis nav aizbultētas, — tātad tēvs vēl nav pārnācis.

Māja bija klusa, neviens viņu negaidīja, neviens neizteica pārmetumus vai apsūdzības, un Mērija, tikai tagad sapratusi, ka viņas nedarbs brīnišķīgā kārtā palicis apslēpts, siltā pateicībā satvēra brāļa roku. Klusi viņi abi tumsā zagās augšā pa kāpnēm.

Savā istabā Mērija dziļi ievilka elpu un, ierastajā apkārtnē taustīdamās uz priekšu, ātri nomierinājās, apkārt juzdama pazīstamos priekšmetus un mēbeles. Paldies dievam, viņa ir drošībā! Neviens to nedabūs zināt! Viņa tumsā norāva drēbes un ielīda gultā; vēsie palagi tūlīt veldzēja viņas karsto miesu, mīkstais spilvens glāstīja sāpošo galvu. Gurdais, tvīkstošais augums atraisījās brīnišķīgā aizmirstībā, drebošie plaksti aizvērās, pirksti atliecās, galva noslīga uz pleca, un reizē ar pēdējo nomoda domu par Denisu viņas elpa kļuva vienāda un rāma. Viņa aizmiga.

III

Kad Džeimss Broudijs nākamajā rītā pamodās, logā spīdēja saule. Šo telpu mājas pagalma pusē viņš īpaši bija izraudzījies par savu guļamistabu, jo viņam gluži dzīvnieciskā saules gaismas izjūtā patika tas, ka gaišie rīta stari iespīd pa logu, modina viņu, cauri segām iespiežas audos un pilda visu būtni ar varas un spožuma izjūtu. «Nav skaistākas saules par rīta sauli,» skanēja viena no viņa iemīļotām parunām, viena no viņa acīm redzami dziļdomīgajām aksiomām, kuras viņš bagātīgi bārstīja sarunās un pastāvīgi mēdza atkārtot ar gudru un atjautīgu sejas izteiksmi. «Rīta saule, jā, tā ir ko vērts! Daudz mēs tās nedabūjam, bet savā istabā esmu parūpējies, lai tās būtu papilnam.»

Plaši iepletis muti, viņš nožāvājās, tīksmīgi izstaipīja drukno stāvu un, acis piemiedzis, labpatikā vēroja zeltaino saules puteklīšu ņirboņu; pēc mirkļa viņš jautājoši paskatījās kamīna pulkstenī, kas rādīja tikai astoto stundu; viņš atcerējās, ka var vēl stundas ceturksni palikt gultā, nolaida galvu uz spilvena, apvēlās uz sāniem un ienira segās kā milzīgs delfīns. Bet drīz viņš atkal saslējās. Par spīti jaukajam rītam, par spīti mammas vārītās tumes tīkamai smaržai, kas plūda no virtuves un maigi kutināja degunu, viņa pašreizējai omai trūka tā pilnīgā apmierinājuma, kādam, pēc viņa domām, vajadzēja būt.

Domīgi, it kā sapīkuma iemeslu meklēdams, viņš pagriezās un uzmeta acis iedobumam lielās gultas otrā malā, ko sieva jau pirms stundas bija atstājusi, pēc paraduma pieceldamās agrāk, lai visu laikā padarītu un lai Broudija azaids būtu galdā tai mirklī, kad viņš nokāptu lejā. «Kāds labums vīrietim no tādas sievas?» viņš saīdzis prātoja. «Viņa var vārīt, mazgāt, berzt, lāpīt manas zeķes, spodrināt manas kurpes, pat laizīt tās, — bet kur viņa der kā sieviete?» Kopš pēdējām dzemdībām, kad bija laidusi pasaulē Nesiju, viņa vienmēr bija bijusi vārga un raudulīgi slimīga; ar savu gļēvo nevarību viņa bija apvainojusi vīra rupjo vitālo spēku un radījusi viņā riebumu ar saviem derdzīgajiem paradumiem. Kad viņa domāja, ka vīrs vēl cieši guļ, piemēram, agrajās rīta stundās, kad piecēlās pirmā, viņš piemiegtām acīm ar riebumu mēdza vērot sievas gandrīz zaglīgo ģērbšanos. Vēl pagājušajā svētdienā viņš bija pieķēris, kā viņa bija mēģinājusi paslēpt kādu netīru veļas gabalu, un viņš bija uzbrēcis kā saniknots vērsis: «Mana guļamistaba nav nekāda mēslu kaste! Tā vien jau ir sodība, ka man te jāapmierinās ar tevi,, un tā tik vēl trūka, ka tu man cilāsi acu priekšā savas riebīgās lupatas!» Viņš rūgti nodomāja, ka sieva viņam jau sen riebjas; viņas smaka vien modināja riebumu, un, ja viņš nebūtu bijis kārtīgs vīrs, viņš sen būtu apskatījies pēc citas. Ko viņš šonakt bija sapņojis? Viņš kāri izstiepa apakšlūpu un sparīgi izstaipīja kāju, kavēdamies sapņa ainās un domādams par vilinošo, mežonīgo meiteni, kurai bija dzinies pakaļ caur biezokni un kura, lai gan viņš bija skrējis kā briedis, tomēr ar savām veiklajām kājām bija izbēgusi. Viņa bija skrējusi ātrāk nekā briežumāte, garie mati bija plīvojuši pār pleciem, un viņai nebija bijis mugurā neviena drēbes gabala, kas viņu varētu skrējienā kavēt. Un tomēr, lai cik ātri skrēja, viņa bija pagriezusies atpakaļ un vilinoši uzsmaidījusi. Ja tikai viņš būtu dabūjis viņu rokā, — tā Broudijs domāja, tīksmi ļaudams vaļu savai erotiskajai fantāzijai, atlaidās gultā un atsedza vareno augumu saulei, bet pavērtās lūpas savilkās pa pusei kārīgā, pa pusei ironiskā smīnā, — tad viņš gan būtu iemācījis šo vellatu dancot pēc citas stabules!

Pēkšņi viņš pamanīja, ka pulkstenis rāda ceturksni uz deviņiem; viņš strauji izlēca no gultas, uzvilka zeķes, bikses un rītakurpes un nometa garo naktskreklu. Kailā ķermeņa augšdaļa gludi spīdēja, plecu un muguras muskuļi kā mezglainas virves vijīgi šūpojās augšup un lejup zem baltās ādas, kas vizēja kā gluds satīns, tikai uz krūtīm gluži kā zāle uz klints bija sadīgušas biezas, brūnas spalvas. Mirkli viņš stāvēja, raudzīdamies mazajā spogulī virs mazgājamā galda, apbrīnoja savas spožās acis un stipros, baltos zobus un ar nagiem šur tur pakasīja bārdas rugājus ap varenajiem žokļiem. Tad viņš, vēl arvien līdz jostas vietai kails, pagriezās atpakaļ, paņēma mahagoni koka kārbu, kur glabājās septiņi īpaši slīpēti Šefīldas bārdas naži, kuru ziloņkaula spali bija apzīmēti katrs ar savu nedēļas dienu, rūpīgi izmeklēja to, kam iegravēts uzraksts «Piektdiena», ar pazinēja skatu pie īkšķa naga pārbaudīja asumu un lēni sāka trīt asmeni gar īpašā vadzī pakārto siksnu. Uz šīs siksnas, kas bija bieza un — kā Metjū un Mērija bērnu dienās bija varējuši pārliecināties — ļoti izturīga, Broudijs, nazi augšup un lejup vilkdams, asmeni uztrina asu jo asu. Kad tas bija padarīts, viņš piegāja pie durvīm, paņēma karsto bārdas skūšanas ūdeni, kas tur jau kūpēja, tikko nolikts, atgriezās pie spoguļa, pamatīgi ieziepēja seju un slaidām, noteiktam kustībām saka skūt bārdu. To viņš darīja ļoti rūpīgi, tā ka zods un vaigi kļuva gludi kā zīds, uzmanīgi vairījās no kuplajam ūsām un tik stingriem, samērīgiem vilcieniem darbojas ar nazi, ka istabas klusumā ritmiski ar vienādiem pārtraukumiem atskanēja sprakstoņa, asmenim slīdot pār savilkto ādu. Noskuvies viņš noslaucīja bārdas nazi papīra lapā, ko paņēma no šim nolūkam īpaši sagatavotas kaudzītes, kuru papildināt bija Nesijas uzdevums, vēlreiz uztrina asmeni un ielika to atpakaļ etvijā; tad izlēja bļodā ūdeni no lielās krūzes un sparīgi nomazgājās, šļākdams auksto ūdeni sejā un ar rokām dāsni aplaistīdams krūtis, galvu un plecus. Šī izšķērdīgā auksta ūdens lietošana pat ledaini saltās ziemas dienās bija viņa negrozāms paradums, kas uzturot viņu veselu un, kā viņš pats apgalvoja, pasargājot no saaukstēšanās un katariem, kas tik bieži uzbruka viņa sievai. — Es metos aukstā ūdenī, — viņš bieži lielījās. — Tik aukstā, kādu vien varu dabūt. Bieži esmu izcirtis ledū āliņģi, lai izpeldētos, un, jo aukstāks ūdens, jo siltāk man kļūst pēc tam. Man nav jādrebinās un jāšņaukājas ar sarkanu degunu kā dažiem citiem, kurus es varētu minēt vārdā. Nē! Nē! Es degtin degu! Dodiet man daudz auksta ūdens — auksts ūdens ir pati veselība! — Un, kad viņš sāka sparīgi noberzēties ar rupju dvieli, brīžiem šņākdams caur zobiem kā zirgu puisis, ķermenī ieplūda patīkama kvēle, kas pa daļai aizgainīja šārīta sapīkumu.

Broudijs beidza ģērbties; pedantiskā rūpībā uzvilka smalka, dārga audekla kreklu, aplika cietinātu Gladstona apkakli, apsēja raibu kaklasaiti, ko vēl piestiprināja ar pakavveida zelta adatu, un uzvilka pelēku izšūtu vesti un sevišķi smalkas melnas drānas svārkus. Tad viņš nokāpa lejā.

Azaidu viņš vienmēr ēda viens. Metjū māju atstāja sešos, Nesija pusdeviņos, vecāmāte nekad necēlās pirms desmitiem, Broudija kundze un Mērija brokastis paēda atsevišķi, kad pašas gribēja, tanīs tumšajos nostūros, kur tika paveikti virtuves darbi, un tā iznāca, ka Broudijs viens pats cienīgi sēdās pie pilnā tumes šķīvja. Viņš ar baudu ēda visus ēdienus, taču brokastis rīta vēsumā notiesāja ar sevišķi labu ēstgribu. Viņš kāri ķērās pie tumes, pēc tam pie divām līdz noteiktai sekundei vārītām mīkstām olām, kas bija nolobītas lēzenā tasē, pie lielajiem, drupanajiem veģiem, svaigā sviesta un kafijas — dzēriena, kas viņam sevišķi garšoja un ko nevienam citam šai mājā nebija atļauts dzert.

Kamēr Mērija klusi staigāja iekšā un ārā, viņu apkalpodama, viņš, acis piemiedzis, vēroja, cik meitene bāla, taču nekā nebilda, jo viņa taktika liedza sievietes vēl pamudināt uz slimošanu, kad tās jutās neveselas; bet Mērijas nomāktais izskats un tumšie loki zem acīm viņam tomēr sagādāja gandarījumu, jo viņš to visu izskaidroja ar niknajiem pārmetumiem, ko iepriekšējā vakarā bija viņai izteicis.

Klusēdams paēdis, Broudijs pēc sava paraduma tieši deviņos un trīsdesmit minūtēs atstāja māju, bet pie vārtiem mirkli apstājās un ar labpatiku noraudzījās uz savu īpašumu. Viņa lepnais skatiens pārslīdēja pāri mazajai valstībai, ievēroja, ka grantētajā pagalmā neaug neviens zāles stiebriņš, ka sienu krāsojumu nebojā neviens traips, ka drūmi pelēkajiem akmeņiem nav nevienas plaisas, un tīksmē uzteica pats sava radošā gara darbu. Tas piederēja viņam! Pirms pieciem gadiem viņš bija nopircis šo zemes gabalu, tad griezies pie būvmeistara Jurija, ilgi ar to runājis, rādījis tam uzmetumus un sīki aprakstījis iecerēto mājas izskatu. Jurijs, taisnīgs un turīgs vīrs būdams, ar izbrīnu bija paskatījies viņā un teicis:

— Cilvēk! Jūs nekā nejēdzat no akmeņu kalšanas, citādi jums tik dīvainas idejas nenāktu prātā. Liekas, jums galva mākoņos. Vai varat iedomāties, kāds šis mets izskatīsies akmenī un javā?

— Es taču tai mājā dzīvošu, Jurij, nevis jūs, — Broudijs bija stingri atbildējis.

— Bet tur tik daudz lieka darba. Aprēķiniet, cik izmaksās šīs sasodītās margas vien! Kam tādas vajadzīgas? — Un Jurijs uzsita pa metu.

— Es par to maksāju, Jurij, nevis jūs, — Broudijs atkal atbildēja.

Būvmeistars pastūma cepuri pakausī, apjucis ar zīmuli pakasīja galvu un iebilda: — Jūs taču nerunājat nopietni, Broudij! Viss būtu labi un skaisti, ja nams būtu desmitreiz lielāks, bet jūs gribat tikai māju ar sešām istabām un virtuvi. Tā jau tīrā aušība. Visa pilsēta par jums smiesies.

— Tā mana paša darīšana! — Broudijs nikni iesaucās. — Un dievs lai žēlīgs tam, kas iedrošināsies smieties par Džeimsu Broudiju, viņam dzirdot!

— Bet, Broudij, klausieties taču, — meistars pūlējās pierunāt. — Labāk lieciet, lai jums uzceļu pieklājīgu, solīdu vasarnīcu, nevis tādu viltus pili, kādu jūs esat iedomājies.

Broudija acīs parādījās savāda izteiksme, it kā tanīs liesmotu tumša uguns, un viņš iesaucās:

— Velns lai parauj, Jurij! Turiet mēli aiz zobiem un papūlieties ar mani runāt laipnāk! Man jūsu glītās konfekšu kārbiņas nav vajadzīgas. Man vajadzīga māja, kas man patīk. — Tad viņš pēkšņi atguvās un parastā, mierīgā balsī piebilda: — Ja nevēlaties, jums taču pasūtījums nav jāpieņem. Es jums tikai to piedāvāju, bet, ja negribat to uzņemties, Līvenfordā ir arī citi namdari.

Jurijs pavērās viņā un iesvilpās.

— Ak tad vējš pūš no tās puses? Labi! Labi! Ja jūs stūrgalvīgi paliekat pie sava, es jums izstrādāšu plānu un maksas aprēķinu. Patvaļīgs cilvēks vienmēr savu panāk. Bet neaizmirstiet, ka esmu jūs brīdinājis. Nenāciet pie manis un nelūdziet māju atkal noplēst, kad būšu to uzcēlis.

— Nē, nē, Jurij! — Broudijs bija nicīgi atmetis. — Iešu pie jums tikai tad, ja jūs nedarīsiet tā, kā gribu; bet tad jūs nedzirdēsiet nekā patīkama. Tagad ķerieties pie darba un tik daudz neprātojiet.

Izstrādāja plānu, Broudijs to apstiprināja, un darbi sākās. Broudijs vēroja, kā māja aug jo dienas jo lielāka; vēsos vakaros aizgājis pie būves, viņš skatījās, lai sīki ievēro viņa uzmetumus, tīksminājās ap gludo, pelēko akmeni, spaidīja pirkstos javu, glāstīja spožās alvas caurules, cilāja un taustīja smagās, četrstūrainās šīfera plāksnes. Viss bija no labākā materiāla, un, lai gan būve ierāva lielu robu viņa naudas makā, īstenībā to iztukšoja, — Broudijs pats savām vajadzībām vienmēr izdeva naudu pilnām riekšavām un nekad to netaupītu, ja nebūtu iedomājies celt šo māju, — viņš jutās lepns, ka bija māju pabeidzis, lepns, ka varēja atstāt īres namu Līvengrovas laukumā, lepns, ka viņam piederēja māja, pēc kādas viņš sirds dziļumos vienmēr bija ilgojies. Bez tam viņam bija taisnība. Atklāti neviens nesmējās. Kādu vakaru, drīz pēc mājas pabeigšanas, Krosa laukumā kāds piedzēries dīkdienis, kādi tur slaistījās, pienāca klāt un uzrunāja Broudiju.

— Labvakar, Broudija kungs, — viņš atraugādamies teica, atzinību gaidīdams, pavērās atpakaļ uz saviem biedriem un tad atkal uzlūkoja Broudiju. — Kā tad pilij šodien klājas?

Broudijs mierīgi paskatījās uz viņu. — Labāk nekā tev, — viņš atbildēja un ar milzīgu spēku trieca dūri klaidoņa sejā; tad viņš izvilka tīru audekla kabatas lakatiņu, noslaucīja asinis no pirkstiem, nometa to nevērīgi zemē blakus pakritušajam un stalti aizgāja savu ceļu.

Tiešām, pēdējos piecos gados Broudija stāvoklis pilsētā bija jūtami mainījies; kopš mājas uzcelšanas viņu uzlūkoja ar lielāku cienību, atturību un netīksmi; viņa sabiedriskā vērtība bija augusi uz atzinības rēķina, un viņš pamazām kļuva par ievērojamu vīru, kam daudz paziņu, bet neviena drauga.

Nu viņš uzmeta pēdējo skatienu savam īpašumam, atlieca plecus un aizsoļoja pa ielu. Gabaliņu pagājis, viņš kādā no retajām mājām ielas galā aiz loga aizkariem ieraudzīja pavīdam glūnīgu seju un klusībā nopriecājās, redzot, ka tas ir mazais Petigrū, sīktirgonis, kas nesen bija pārvācies uz šo smalko iecirkni un sākumā mēģinājis draudzēties ar Broudiju, glaimīgi viņam piebiedrodamies ceļā uz pilsētu. Lielais vīrs pirmajā dienā šo vaļību bija pacietis, bet, kad arī otrā ieraudzīja mazo, neievērojamo sīktirgoni stāvam un gaidām, tad bija strupi apstājies. — Petigrū, — viņš bija mierīgi teicis, — šorīt es laikam tik labi neredzu. Šodien jūs man liekaties tik dīvaini sīks un izplūdis, un rīt es jūs varbūt nemaz vairs neredzēšu. Bez tam es eju ļoti ātri. Ejiet vien saviem parastajiem soļiem, mījais draugs, nepārpūliet savas īsās kājeles, lai tiktu man līdzi. Sveiki! — Nu viņš ironiski pasmīnēja, mājai garām iedams un iedomādamies, ka iebaidītais Petigrū kopš tās reizes vairījās no viņa kā no mēra un mēdza vispirms noskatīties, kamēr Broudijs pazūd no redzes loka, un tikai tad iedrošinājās iznākt uz ielas.

Drīz Broudijs bija ticis cauri klusākajam dzīvojamo māju rajonam un iegāja pilsētā, kur Baznīcas ielas dienvidu galā kāds amatnieks, kas nesa savu amatrīku maisu, garām ejot, viņu sveicināja, cepuri paceldams. Bioudija krūtis izriezās, redzot šo pagodinājumu, ko ļaudis mēdza parādīt tikai pilsētas visievērojamākām personām. — Labrīti! — viņš vēlīgi atsaucās, lepnā augstsirdībā vēl vairāk atmezdams galvu, ar spieķi pār plecu nogriezās ap Haistrītas stūri un kareiviski soļoja tālāk pa bruģi, kamēr nonāca ap šīs lielās ielas vidu. Te viņš apstājās kāda neizskatīga veikala priekšā. Tas bija vecs un kluss, ar šauru, neuzkrītošu fasādi un vienu mazu logu, kur nebija izliktas nekādas preces, tikai iekšpusē karājās smalku stiepļu aizkars, kas gan aizklāja logu, bet atklāja veikala noslēpumu, jo uz tā izbalējušiem zelta burtiem bija uzraksts, tikai viens vārds — Cepurnieks. Tātad tas, acīm redzot, bija cepuru veikals; taču, lai gan veikalam bija visizdevīgākā vieta pilsētā, tas slēpa ne vien savu raksturu, bet, kā likās, vairījās arī no ļaužu uzmanības, mazliet atkāpdamies no ietves un ļaudams kaimiņu ēkām blakus izvirzīties uz priekšu, it kā tas, par spīti savam nodrošinātajam un solīdajam stāvoklim, gribētu palikt neievērojams un neuzmācīgs, it kā glabātu savu saturu un censtos vienkāršo ļaužu ziņkārajiem skatieniem slēpt sevi un visu, kas atrodas tā iekšienē. Arī izkārtne virs ieejas bija aiz vecuma noplukusi un izbalējusi, tāpat krāsojums saulē sasprēgājis un lietus noskalots; taču uz durvīm vēl arvien varēja lasīt šauriem, slīpiem burtiem šķērsām rakstīto vārdu — Džeimss Broudijs. Tas bija Broudija veikals. Ik rītu, kad viņš to ieraudzīja, viņu vienmēr uzjautrināja fakts, ka viņam pieder šis veikals, un divdesmit gadus viņš to bija uzlūkojis ar iecietīgu izsmieklu. Protams, veikals bija viņa vienīgais līdzekļu avots, viņa lepnās un krāšņās mītnes neizskatīgais radītājs; veikala solīdie, vienmērīgie ienākumi Broudijam deva smalkās drēbes un naudu, kas tik viegli skanēja viņa kabatā; taču Broudijs pret veikalu izturējās kā vīrs, kas iecietīgi, bet nicinoši vēro kādu sīku un neglītu sava rakstura vājību. Viņš — Broudijs — bija cepurnieks! Par šo faktu viņš nekaunējās, bet lepojās ar šo smieklīgo nesamērību, tīksminājās ar pretstatu, kāds pastāvēja starp viņu pašu un viņa izraudzīto profesiju, kas viņam, kā viņš labi zināja, vienmēr bija jārāda pasaulei. Viņš pagriezās, paskatījās uz ielu no saviem augstumiem kā valdnieks, kas ļauj tautai sevi apbrīnot. Viņš bija tikai cepurnieks! Šis dīvainais absurds viņam vienmēr bija prātā, nekad viņš to nevarēja aizmirst un arī tagad drebēja slepenā uzjautrinājumā, ieiedams savā veikalā, lai sāktu dienas darbu.

Iekšpusē veikals bija tumšs, nolaists, gandrīz netīrs. Nemājīgo telpu pārdalīja lete, kura aizstiepās visā telpas garumā, norobežodama pircējiem pieejamo daļu no privātās daļas, un kuras vienā galā uz nobružātās, nelīdzenās virsmas slējās dažāda garuma absūbējušu misiņa balstu rinda, kurus vainagoja dažāda veida un dažādu krāsu cepures vai platmales. Otrā, tālākajā galā, lete beidzās ar paceļamu dēli, — tur varēja nokļūt līdz nedaudzajiem pakāpieniem, kas veda pie durvīm ar blāvstikla rūti un uzrakstu «Kantoris». Blakus šim paaugstinātajam nodalījumam, aizstiepdamās mazliet aiz tā, bija neliela L veida dibentelpa, kura vēlāk, ierīkojot kantori, tika tā sašaurināta, ka to visu aizņēma gludināmā ierīce un dzelzs krāsns, kas, pastāvīgi kvēlodama, vēl neciešamāku vērta jau tā sauso un slikto gaisu. Pie veikala sienām, kuras klāja pelēki sarkanas tapetes, karājās dažādas vecas gleznu reprodukcijas; lai gan izstādītas bija tikai nedaudzas cepurei un tās pašas bez cenām, aiz letes melnoja vairāki lielii mahagoni skapji pilni ar cepurēm un gara plauktu rinda, kuros no grīdas līdz griestiem grēdojās papes kārbas.

Starp leti un šo bagātīgo, bet apslēpto cepuru krājumu stāvēja jauns vīrietis, kura izskats ierosināja domu, ka arī viņa labajām īpašībām jābūt tāpat apslēptām. Jauneklis bija vājš, un viņa bālā seja, kas liecināja par saules gaismas trūkumu veikalā, bija viscaur klāta ar brūcītēm, kuras viņš bija ieguvis nerimtīgā cīņā ar furunkuliem — nelāga kaiti, kas viņam diemžēl piemita un ko viņa mīlošā māte izskaidroja ar mazasinību un pastāvīgi apkaroja ar Pepera ziedi un tonikumu.

Taču šie niecīgie skaistuma trūkumi nekādā ziņā nemazināja viņa vaibstu vispārējo pievilcību, tāpat arī mazā, bet nekaunīgā kārpa, kas bravūrīgi bija uzmetusies tieši uz degungala. Tumšie mati, kas tik skaisti ietvēra viņa seju, par spīti rūpīgajam eļļojumam, bija izspūruši un tik blaugznaini, ka atlupušās pārslas krita lejā, un svārku apkakle pastāvīgi izskatījās apsarmojusi.

Viss cits viņā bija patīkams, arī apģērbs sapratīgi piemērots viņa stāvoklim; taču ap viņu dvakoja kāda sevišķa, skāba smaka, kas radās no miesas pārmērīgas svīšanas un pa daļai no kājām, — lai cik nožēlojami, tomēr šī nenovēršamā nelaime reizēm pamudināja Broudiju izsviest jaunekli pa veikala pakaļdurvīm uz Līvenas pusi līdz ar ziepju gabalu un mazliet apvainojošu uzaicinājumu nomazgāt nepatīkami smaržojošās miesas daļas. Tas bija Pīters Perijs, izsūtāmais, palīgs, pārdevējs, krāsns un gludekļa uzraugs, šefa sulainis un pilnvarnieks vienā personā.

Broudijam ienākot, jauneklis paliecās uz priekšu, atspieda rokas ar izplestiem pirkstiem un saliektiem elkoņiem uz letes, rādīdams vairāk pakausi nekā seju, un dedzīgā padevības uzplūdā gaidīja kunga sveicienu.

— Labrīt, Perij!

— Atļaujiet novēlēt to pašu, Broudija kungs! Jauku, labu rītu, šefa kungsl — Perijs nervozā steigā atbildēja un parādīja drusku mazāk pakausi un drusku vairāk seju. — Atkal ļoti jauka diena, ser! Brīnišķīga šai gadalaikā. Brīnišķīga! — Viņš brīdi klusēja, lai piešķirtu vārdiem lielāku svaru, un tad turpināja: — Drona kungs šorīt bija šeit un gribēja ar jums runāt — veikalu darīšanās, ser, tā viņš teica.

»

— Drons? Pie velna, ko tas grib?

— Man tiešām nav ne jausmas, ser. Viņš teica, ka pienākšot vēlāk.

— Hm! — Broudijs norūca. Viņš iegāja kantorī, atkrita atzveltnes krēslā, nepievērsdams nekādu uzmanību dažādajām darījumu vēstulēm, kas gulēja uz rakstāmgalda, un aizkūpināja pīpi. Tad viņš atstūma cepuri tālu pakausī — tā bija viņa personīgā pārākuma zīme, ka viņš veikalā nekad nenoņēma cepuri, — un paķēra «Glazgovas Heroldu», kas rūpīgi bija nolikts pa rokai.

Viņš sāka lēni lasīt ievadrakstu, kustinādams lūpas; lai gan reizēm viņam vajadzēja grūtākos teikumus pārlasīt divreiz, lai izprastu saturu, viņš tomēr sīksti izturēja līdz galam. Reižu reizēm viņš nolaida lapu, dziļās pārdomās blenza sienā un cik spēdams sasprindzināja savu gauso prātu, lai pilnīgi uztvertu visu nupat lasītā saturu. Broudijs bija uzņēmies šādu nopietnu rīta uzdevumu — ielāgot «Herolda» politiskā redaktora domas, — kā ievērojams vīrs viņš uzskatīja par savu pienākumu to darīt. Bez tam viņš tādā veidā apguva arī svarīgus pamatojumus nopietnākām sarunām. Aiz šā iemesla viņš nekad neaizmirsa šo uzdevumu, lai gan nākamajā rītā jau bija pilnīgi aizmirsis lasītā saturu.

Viņš jau bija izēdies cauri pusslejai, kad viņu iztraucēja piesardzīga klauvēšana pie stikla rūts.

— Kas ir? — Broudijs iesaucās.

Perijs — jo tikai Perijs varēja tā klauvēt — atbildēja aiz durvīm:

— Drona kungs vēlas ar jums runāt, ser.

— Pie velna, ko viņš īsti grib? Vai tad viņš nezina, ka es lasu «Herolda» ievadrakstu un ka mani tagad nedrīkst traucēt?

Drons, padevīgs, nenozīmīgs vīrelis, stāvēja turpat Perijam aiz muguras un varēja dzirdēt katru vārdu; to Broudijs itin labi zināja, un tas viņu ļaunprātīgi pamudināja dzēlīgi ironiskās atbildes izteikt visnepatīkamākos vārdos un visskaļākā tonī. Tad viņš, ar smīnu lūkodamies pāri nolaistai avīzei, klausījās klusajā apspriedē aiz durvīm.

— Broudija kungs, viņš apgalvo, ka neaizkavēšot jūs ilgāk par minūti, — Perijs glaimoja.

— Ak minūti, viņš saka? Žēlīgais dievs! Viņš var būt laimīgs, ja es viņam veltīju sekundi. Man nav ne mazākās patikas ar viņu runāt, — Broudijs ņurdēja. — Pajautājiet, ko viņš grib, un, ja nav nekas svarīgs, lai šis mazais nelga labāk nemaz nedzisina muti. — Aiz durvīm atkal sačukstējās, un Perijs ar lielisku mīmiku, kas bija izteiksmīgāka par vārdiem, lika noprast, ka nu viņš Drona labā darījis visu, cik vien ļauj viņa paša drošība un labklājība.

— Tad runājiet ar viņu pats, — viņš beidzot taisnodamies nomurmināja, atmeta ar roku un atkāpās aiz letes. Drons drusku pavēra durvis un ar vienu aci ieskatījās kantori.

— Ak tad jūs esat šeit? — Broudijs noteica, nepaceldams skatu no avīzes, kuru atkal bija paņēmis, lieliski izlikdamies to lasām. Drons ieklepojās un pavēra durvis mazliet plašāk.

— Broudija kungs, vai jūs man neatļautu drusku ar jums parunāt, tikai pāris minūtes? Es jūs ilgāk neaizkavēšu, — viņš ieteicās un pa durvju spraugu, ko uzmanīgi bija pavēris, pamazām spraucās iekšā kantorī.

— Nu, kas ir? — Broudijs īgni atsaucās un nikni pacēla acis. — Es tiešām nezinu, kas man ar jums ko runāt. Mums taču nav nekā kopēja.

— To es ļoti labi zinu, Broudija kungs, — Drons pazemīgi atbildēja. — Un tas ir īstais iemesls, kādēļ nāku pie jums. Es gribēju zināmā mērā vaicāt jums padomu un izteikt kādu mazu priekšlikumu.

— Nu, kas ir? Nelaizieties taču kā kaķis ap karstu putru.

Drons nervozi grozīja cepuri.

— Broudija kungs, man pēdējā laikā nav sevišķi veicies ar veikalu, un īstenībā es nācu sava mazā īpašuma lietā.

Broudijs pacēla acis.

— Jūs gribat teikt, tā izputējušā veikala lietā, kas pēdējos trīs mēnešus stāv tukšs. Kas tad to neredz? Mīļais cilvēk, tas taču šai ielā visiem duras acīs!

— Zinu, ka tas jau ilgi tukšs, — Drons bikli atbildēja. — Bet savā ziņā tas tomēr ir kaut kas — īstenībā vienīgais, kas vēl atlicis no mana īpašuma, — un, kamēr es visvisādi lauzīju galvu un kritu vai izmisumā, man ienāca prātā kāda ideja, kas varbūt jūs interesēs.

— Ko jūs sakāt! — Broudijs ņirgājās. — Tas ir ko vērts! Ja tik gudra galva uz pleciem, tad skaidrs, ka rodas arī idejas — droši vien jūs drīz ievēlēs pilsētas domē. Un kāda tad ir šī spožā ideja?

— Es domāju tā, — Drons piesardzīgi atbildēja, ka jums ar savu uzņēmumu un šīm telpām, kas jums kļuvušas drusku par šaurām, varbūt interesētu veikalu paplašināt, pieņemt klāt manu nameli un iekārtot lielu veikalu, varbūt ar vienu vai diviem spoguļstikla skatlogiem.

Broudijs labu brīdi izsmējīgi nolūkojās Dronā.

—Ko jūs sakāt! Un tikai tādēļ, lai paplašinātu manu veikalu, jūs pūlējāties to visu izdomāt un šorīt jau divas reizes nācāt šurp? — viņš beidzot teica.

— Protams, nē, Broudija kungs. Es taču jums nupat stāstīju, ka man pēdējā laikā klājas diezgan ļauni, un, tā kā man kārtojami daži maksājumi un manai sievai drīz atkal būs bērns, man jāatrod kāds, kam varu izīrēt savu īpašumu.

— Tas taču par traku! — Broudijs iesaucās. — Jums, mazajiem iebaidītajiem ļautiņiem, vienmēr ir tās lielās ģimenes. Ceru tomēr, ka mani jūs nedarīsiet atbildīgu par savu gaidāmo ģimenes pieaugumu. Jā, jā, zinu, jūs jūsmojat par lielu ģimeni. Esmu dzirdējis, ka jums šo knauķu esot tik daudz, ka jūs tos vairs nevarot ne saskaitīt. Bet, — viņš turpināja citādā balsī, — mani gan nedariet par to atbildīgu. Mans veikals pieder man, un es to vadu, kā man patīk. Man nenāk ne prātā apgādāt savu veikalu ar banālu spoguļstikla skatlogu, tāpat kā es nedomāju cepuru pircējiem piedevām vēl izsniegt saldumus. Velns lai parauj, vai tad jūs nezināt, ka mani pircēji un draugi ir pilsētas ievērojamākie ļaudis? Jūsu tukšais veikals jau kopš mēnešiem ir kauna traips manam cienījamam uzņēmumam. Izīrējiet to dieva vārdā! Katrā ziņā izīrējiet! Izīrējiet to pašam velnam, ja gribat, bet man jūs to gan nekad neizīrēsiet. Un tagad taisieties, ka tiekat ārā, un neapgrūtiniet mani vairs ar tādām lietām! Man ir savs darbs, man nav laika klausīties jūsu stulbajā smilkstēšanā.

— Labi, Broudija kungs, — otrs mierīgi atbildēja un grozīja cepuri rokās. — Piedodiet, ja esmu jūs aizskāris, es domāju, tā taču nav nekāda nelaime, ka pajautāju, — bet jūs esat cilvēks, ar kuru grūti sarunāties. — Viņš bailīgi pagriezās, lai aizietu, bet šai mirklī Perijs uztraukts ieskrēja kantorī.

— Broudija kungs, sera Džona rati pie durvīm! — viņš izstostīja. — Nupat redzēju tos piebraucam.

Palīgs varēja nodarboties ar mazāk ievērojamiem pircējiem, no kuriem sastāvēja veikala apmeklētāju lielākā daja un kurus viņam bija pienākums apkalpot, Broudiju netraucējot, bet, ja veikalā ienāca kāda ievērojama persona, tad viņš zināja, kas jādara, un kā medību kurts iedrāzās kantorī pasaukt kungu.

Broudijs savilka uzacis un paskatījās uz Dronu, it kā gribētu teikt: «Nu, vai tu redzi?» — tad viņš to |stingri satvēra aiz elkoņa — Broudijs. nevēlējās, ka sers Džons viņu redz ne visai glaimojošā Drona sabiedrībā, — steidzīgi izstūma no kantora cauri veikalam, ar pēdējo grūdienu paātrinādams nelūgtā viesa iziešanu pa ārdurvīm. Šā pēdējā, negaidītā, bet spēcīgā grūdiena necienīgais veids Dronu galīgi samulsināja; viņš sagrīļojās, paslīdēja, zaudēja pamatu zem kājām un nokrita uz sēžamvietas tieši tai mirklī, kad sers Džons Lata izkāpa no ratiem.

Lata skaļi smējās, ieiedams veikalā un nākdams klāt Broudijam.

— Tas bija jautrākais numurs, ko es vispār esmu redzējis, Broudij. Nabaga vīram bija tāda seja, ka, to redzot, pat zirgiem jāsmejas, — viņš skali iesaucās un pliķēja ar kučiera cimdiem sev gurnu. — Bet laime, ka viņam nekas nenotika. Vai viņš nāca pie jums dāvanas lūgt? — sers Džons viltīgi jautāja.

— Nekā tamlīdzīga, ser Džon. Viņš tikai ir pretīgs pļāpa un pamazām kļūst visai sabiedrībai par nastu.

— Tāds mazs vīrelis? — Viņš vērtējot uzlūkoja Broudiju. — Vai zināt, jūs varbūt nemaz neapzināties savu spēku, mīļais cilvēk! Jūs esat neparasti spēcīgs vīrs!

— Es viņam piedūros tikai ar pirkstu galiem, — Broudijs labpatikā paskaidroja. Viņš priecājās, ka tik izdevīgos apstākļos bija sev pievērsis sera Džona uzmanību, un tas bija kā salds vīraks viņa lepnumam, ka slaveno Latas kuģu būvētavu ievērojamais šefs viņu pagodina ar savu uzmanību. — Tādus es varētu vai duci nogāzt ar vienu rokas vēzienu, — viņš nevērīgi piebilda, — bet, protams, es nevēlos tādā veidā aptraipīt pirkstus. Tas ir zem mana goda.

Sers Džons Lata viņu uzlūkoja reizē zobgalīgi un augstprātīgi.

— Vai zināt, Broudij, jums ir raksturs! Laikam tādēļ mēs pret jums esam labvēlīgi, — viņš teica. — Herkulesa augums — un kā gars? — Viņš pasmaidīja. — Nu, vai man jūsu dēļ būs jāuzvelk cimdi? Jūs zināt, kā mēdz teikt, — «odi profanum vulgus et arceo» (Es ienīstu vienkāršos ļaudis un no tiem vairos, latīn.)?

— Pareizi! Pareizi! — Broudijs iepriecināts atbildēja. — Jūs tik skaisti protat saukt lietas īstajā vārdā, ser Džon. Šorīt kaut kas tamlīdzīgs bija «Heroldā». Es jums pilnīgi piekrītu.

Viņam nebija ne mazākās jausmas, par ko Lata runāja.

— Bet tikai nepārspīlējiet, Broudij, — sers Džons teica un brīdinādams papurināja galvu. — Kas lēnāk brauc, tas tālāk tiek. Nesāciet piekaut visu pilsētu. Un neaizmirstiet, ka mēs pie šāda baronu kaviāra neesam pieraduši. Ceru, ka jūs mani saprotat. Nu labi, — viņš piebilda, tikpat veikli un pēkšņi mainīdams sarunas tematu kā izturēšanos, kas tagad kļuva formāla un atturīga. — Nedrīkstu ilgi pļāpāt, jo man tiešām jāsteidzas — man jābūt apspriedē —, bet es gribēju panamas cepuri — īstu panamas cepuri! Tādu sauli vēl neesmu jutis kopš tā laika, kad biju Barbadosā. Izrakstiet dažas no Glazgovas, ja nav krājumā. Jūs taču zināt manu mēru.

— Jūs vēl šodien pēc pusdienas Līvenfordas namā saņemsiet veselu kaudzi un varēsiet izvēlēties, — Broudijs pašlepni atbildēja. — Es to neuzticēšu savam personālam; es pats to nokārtošu.

— Jauki. Un tad, Broudij, — Lata turpināja, apstādamies ceļā uz durvīm, — gandrīz būtu aizmirsis, mani aģenti Kalkutā raksta, ka viņi gaidot jūsu zēnu. Viņš var braukt četrpadsmitā jūnijā ar «Iravadiju». Tas ir Denija būvēts kuģis, tūkstoš deviņsimt tonnas. Skaists kuģītis! Mūsu ļaudis viņam apgādās guļamvietu.

— Jūs esat vairāk nekā laipns, ser Džon, — Broudijs glaimīgi teica. — Esmu jums ļoti pateicīgs. Nezinu, kā lai jums tencinu par lielo interesi, ko jūs man veltījat.

— Nav par ko! Nav par ko! — Lata izklaidīgi atbildēja. — Mums te daudz jaunu puišu, bet mums tie vajadzīgi tur, aizjūras dokos, — protams, tikai īstie! Klimatam nav nekādas nozīmes, bet viņam būs jāpiemērojas turienes dzīvei. Dažs labs jauneklis to neiztur. Ja man būs laiks, es viņam vēl teikšu pāris vārdu. Jūsu labā ceru, ka viņš turēsies braši. Starp citu, kā tad klājas jūsu skaistajai meitai?

— Ļoti labi.

— Un mazajai gudriniecei?

— Lieliski, ser Džon.

— Un Broudija kundzei?

— Tā puslīdz, pateicos, ser Džon.

— Nu labi, bet tagad man jāiet! Neaizmirstiet manu cepuri.

Viņš atkal bija savā pajūgā — skaists, slaids patricietis —, saņēma zirgupuiša pasniegtos grožus un aizjoņoja pa— Haistrītu. Zirga gludie, apaļīgie sāni spīdēja, un ratu lukturi spoguļojās zibošajos riteņu spieķos, mirdzošajā metālā, kučiera livrejā un ratu spožajā lakojumā.

Rokas berzēdams, apslēptā sajūsmā acis iepletis, Broudijs pagriezās atpakaļ no durvīm un neparastā vaļsirdībā uzsauca Perijam, kurš kā gaistoša, miglaina ēna rēgojās aizmugurē:

— Vai dzirdējāt mūsu sarunu? Vai nebija lieliski? Vai ar to nepietika, lai jūsu garās pinkas saslietos stāvus? Bet man liekas, vairāk nekā pusi jūs nespējāt saprast. Jūs taču neprotat latīniski? Nēl Bet to jūs taču dzirdējāt, ko sers Džons man teica — ka viņš manam dēlam izgādājis šo vietu, un kā viņš apjautājās par katru manas dzimtas locekli? Atbildiet taču, jūs, nožēlojamais nelga1 — Broudijs skaļi sauca. — Vai jūs dzirdējāt, ko sers Džons Lata teica Džeimsam Broudijam?

— Jā, ser, — Perijs murmināja. — Dzirdēju. Vai redzējāt, kā viņš izturas pret mani? — Broudijs nerimās.

— Protams, Broudija kungs, — Perijs apstiprināja augošā paļāvībā, manīdams, ka nedabūs brāzienu par noklausīšanos. — Man nebija nolūka klausīties vai spiegot, bet es jūs abus novēroju, ser, un es jums pilnīgi piekrītu. Sers Džons ir smalks vīrs. Viņš bija vairāk nekā labs pret manu māti, kad tēvs tik pēkšņi nomira. Jā, protams, Broudija kungs, seram Džonam nekad nepietrūks laipna vārda, viņš visiem dara labu.

Broudijs nievīgi viņā nolūkojās.

— Pē! — viņš nicinoši iešņācās. — Ko jūs tur muldat, aitasgalva! Jūs nesaprotat, ko es domāju, jūs, nožēlojamais tārps! Jūs to nesaprotat. — Viņš pat nepaskatījās jaunekļa satriektajā sejā, jo tā darīt turēja zem sava goda, lepni un valdonīgi uzkāpa kantorī un atkal apsēdās lielajā atzveltnes krēslā. Tad viņš nevērīgi savāca kopā rīta laikraksta lapas un klusi savā nodabā murmināja kā cilvēks, kas tīksminās ap dziļu un dārgu noslēpumu: — To viņi nesaprot. Viņi to nesaprot!

Labu brīdi viņš tā vērās tukšumā, bet dziļi acīs gailēja tumša kvēle, tad pēkšņi un strauji atmeta galvu, it kā ar neiedomājamu gribas spēku kaut ko spēji atgrūzdams sānis bailēs, ka tas varētu viņu pārvarēt, pēc tam nopurinājās kā milzīgs suns, saņēmās, paskatījās uz avīzi un atkal mierīgu un nopietnu seju sāka to lasīt.

IV

— Mērij, liec katlu uz uguns! Mēs pārnāksim laikus, lai es vēl varētu pasniegt Metam tēju, iekāms viņš ies pie Agneses, — norīkoja Broudija kundze un, lūpas sakniebusi, atturīgu sejas izteiksmi uzvilka melnos cimdus. Tad piebilda: — Pielūko, lai ūdens vārītos, vai dzirdi? Mēs drīz būsim atpakaļ.

Viņa bija saģērbusies iziešanai, ko reti mēdza darīt, un izskatījās savādi sveša ar melno, plato mēteli un spalvām greznoto cepuri. Metjū stāvēja viņai blakus stīvs kā auns savā gluži jaunajā uzvalkā, tik jaunā, ka bikšu staras izskatījās kā pakārtas un iegludinātās vīles asas kā izvilkti zobeni. Tas bija neparasts skats nedēļās vidū, pēcpusdienā, toties apstākļi arī bija pietiekami neparasti, lai attaisnotu tik ārkārtēju notikumu, jo bija pēdējā diena pirms Metjū ceļojuma uz Kalkutu. Aizvakar viņš kuģu būvētavas kantorī pēdējo reizi bija nolicis spalvu un paņēmis no vadža cepuri; kopš šī mirkļa viņš dzīvoja savādi nereālā jutoņā un kustējās kā ūdenszāle; viss slīdēja viņam garām kā miglains sapnis, kurā apziņas skaidrības mirkļos viņš sevi redzēja tikpat neparastos, cik briesmīgos apstākļos. Augšā stāvēja sakravāta soma, drēbēs bija saliktas kampara lodītes. To bija tik daudz, ka dažas bija sabirušas pat mandolīnas dobumā, un smarža tik stipra, ka visa māja oda pēc jaunās Līvenfordas slimnīcas, un, tiklīdz Metjū ienāca mājā, šī smarža viņu apsveica kā derdzīgs aizceļojuma atgādinājums. Šai somā bija viss, ko vien varēja vēlēties piedzīvojis pasaules apceļotājs, sākot ar vislabāko tropu cepuri, kādu te varēja dabūt — to viņam bija dāvinājis tēvs, — un marokenā iesietu bībeli, mātes dāvanu, un beidzot ar automātiski atveramu patentētu ūdens pudeli, Mērijas balvu, un mazu kabatas kompasu, ko Nesija bija nopirkusi par savas krājkasītes penijiem.

Tagad, kad šķiršanās bija tik tuvu, Metjū pēdējās pāris dienās mocīja savāds, nepatīkams spiediens pakrūtē, un, lai gan viņš labprāt būtu ļāvies šim dziļajam satraukumam, kas atgādināja gļēva rekrūša bailes no kara lauka, apstākļi viņam to liedza. Lauvas, kas vēl pirms nedēļas bija dzimuši viņa fantāzijā un ne vienu reizi vien pieminēti sarunās, lai saistītu Mērijas un mammas jūsmīgo uzmanību, tagad draudīgi atgriezās, lai sapņos mocītu viņu pašu. Kaut gan ļaudis, kuriem bija tirdznieciski sakari ar kuģu būvētavu, vairākkārt apliecināja, ka Kalkuta esot liela pilsēta, daudz lielāka par Līvenfordu, tas viņu nespēja mierināt, un viņš ik vakarus pirms gulētiešanas sāka meklēt čūskas, kas varētu būt palīdušas zem spilveniem.

Broudija kundzi šis notikums bija tā ietekmējis, ka. viņa beidzot varēja sevi iedomāties situācijā, kas būtu darījusi godu dažai labai viņas iemīļoto romānu varonei. Kā romiešu matrona, kas ar spartisku dvēseles spēku ziedo valstij savu dēlu, vai, vēl labāk, kā kristīga māte, kas sūta otru Livingstonu cerību un slavas bagātā misijā, viņa pārvarēja pazemīgās bailes un ar cēlu savaldību nodevās savam uzdevumam kravāt un pārkravāt, apspriest plānus, palīdzēt, mierināt, iedrošināt, dot padomus un izrotāt savu valodu ar bībeles pantiem un lūgšanu vārdiem.

Sievas pārmaiņu bija ievērojis arī Broudijs, kas ironiskā neiecietībā meklēja šīs pārejošās parādības izskaidrojumu. — Tu gan vareni taisi kumēdiņus, mīļā, ar savu izlikšanos, ar pakalskraidīšanu šim lielajam lempim, ar tēju un cepumiem ik stundu, — viņš zobojās. — Var nodomāt, ka tu esi karaliene Viktorija. Vai viņš ir ģenerālis, ko tu sūti karā, vai kas tamlīdzīgs, ka tu uzpūties kā cūkas pūslis? Es ļoti labi zinu, kas notiks vēlāk. Tiklīdz viņš būs projām, tu saplaksi un atkal karāsies mums kaklā kā tukšs maiss, vēl tukšāks nekā līdz šim. Tfū, velns! Nāc taču drusku pie prāta, dieva dēļ!

Broudija kundze uzskatīja vīru par aukstu, nejūtīgu, pat rupju, vāji iebilzdama: — Bet, tēv, mums taču zēnam jāpalīdz spert pirmos patstāvīgos soļus. Viņu gaida liela nākotne. — Un, lai gan viņa vēlāk vīram slēpa savas pūles, taču aizvainotā pienākuma apziņā vēl bija divkāršojusi jūsmīgo centību sava zēna — nākamā slavenā pioniera labā.

Tagad, vilkdama rokā cimdus un cītīgi, taču bez panākumiem pūlēdamās izgludināt ik krociņu, viņa vaicāja: — Met, mīļais, vai esi jau gatavs? — Viņas balsī bija tik daudz nedabiskas jautrības, ka dēlam pārskrēja saltas tirpas. — Mēs aiziesim līdz aptiekai, Mērij, — viņa tērgāja. — Mācītājs Skots Agnesei nesen teicis, ka labākais līdzeklis pret malāriju esot hinīns — brīnišķīgas zāles, viņš sacījis, — tādēļ mēs tagad iesim pasūtīt dažus pulverus. — Metjū nekā neatbildēja, taču acu priekšā viņam pavīdēja ainas, kur viņš drudža nomocīts gulēja krokodilu apsēstā purvā, un, drūmi apsvēris, ka pāris nieka pulverīšu gan maz ko var līdzēt tādā nelaimē, viņš klusībā īgni noraidīja mācītāja kunga ieteikumu. «Ko nu viņš zina? Viņš taču tur nekad nav bijis. Tādam viegli runāt,» Metjū sašutis nodomāja, kad Broudija kundze paņēma viņu aiz rokas un kā nelabprātīgu upuri izveda no istabas.

Kad viņi abi bija aizgājuši, Mērija piepildīja katlu un uzlika to uz uguns. Viņa izskatījās vienaldzīga un noskumusi, kas, bez šaubām, bija izskaidrojams ar paredzamo šķiršanos no brāļa. Jau visu šo nedēļu viņa bija staigājusi ārkārtīgi nomākta, ko nezinātāji tāpat varēja izskaidrot ar māsas rūpēm. Tagad bija pagājusi vesela nedēja, kopš viņa ar Denisu bija bijusi gada tirgū, tāpēc likās dīvaini, ka viņa tik ilgi nebija Denisu redzējusi, kaut gan ļoti pēc viņa ilgojās. Satikties arī nemaz nebija iespējams, jo viņš bija aizbraucis uz ziemeļiem veikala darīšanās. To viņa uzzināja no vēstules, ko Deniss bija iemetis Pērtā un ko viņa pārsteigta bija saņēmusi. Saņemt vēstuli — to šādos retos gadījumos neizbēgami izlasīja visi ģimenes locekļi — viņai vienmēr bija ievērojams notikums, taču, par laimi, šoreiz viņa no rīta bija pirmā nokāpusi lejā, tā ka neviens cits vēstuli nebija redzējis un arī nebija pamanījis viņas pēkšņo trauksmaino prieku. Tā viņa bija izvairījusies no iztaujāšanas un neizbēgamās atzīšanās.

Kāda svētlaime bija saņemt ziņas no Denisa! Ar drebošu sirdi viņa iedomājās, kā viņš bija turējis rokās šo papīra lapu, — rokās, kas viņai bija tik mīļas un tuvas! Un aploksnei bija pieskārušās viņa lūpas, kas gluži kā zīmogs toreiz bija uzspiedušās uz viņas lūpām. Sava istabā aiz slēgtām durvīm vēstuli lasīdama, Mērija pat šai vientulībā nosarka par vētrainajiem mīlestības apliecinājumiem, ko viņš rakstīja. Viņai bija skaidrs, ka Deniss grib viņu precēt un, par spīti visiem šķēršļiem, bija pārliecināts, ka viņa bildinājumu pieņems.

Nu viņa viena pati sēdēja virtuvē; viņa izvilka vēstuli no ņiebura un atkal, varbūt jau simto reizi, sāka to lasīt. Kvēliem vārdiem viņš rakstīja, ka degot ilgās pēc viņas, ka visa dzīve viņam tagad esot tikai bezgalīgas ilgas atkal viņu redzēt, būt viņas tuvumā, vienmēr būt kopā ar viņu. Mērija dziļi un skumji nopūtās. Arī viņa nīka ilgās pēc Denisa. Tikai nedēļa bija pagājusi kopš tā vakara upes krastā, un katra diena likās nožēlojamāka, bēdīgāka par iepriekšējo.

Pirmajā dienā viņa bija jutusies nevesela, un skaidrā apziņa par savu pārdrošību, nepaklausību tēvam, spītēšanu visiem audzināšanas likumiem viņu bija šaustījusi kā pātagas sitieni. Taču, laikam ritot, kad pagāja diena pēc dienas un viņa vēl arvien neredzēja Denisu, pārkāpuma apziņu nomāca zaudējuma sajūta, un viņa aizmirsa savas izturēšanās neticamo nekrietnību, asi izjuzdama, cik nepieciešams viņai Denisa tuvums. Ceturtajā dienā, kad viņa noskumusi un apmulsusi jau tik ilgi bija pūlējusies izpētīt sava piedzīvojuma tumšos un neapjaustos atvarus, ka tas viņai jau šķita dīvaini smeldzošs sapnis, bija pienākusi Denisa vēstule un tūliņ pacēlusi viņu prieka un jūsmas debesīs. Deniss viņu tomēr mīlēja, un viss cits izgaisa šā mulsinošā atklājuma līksmē; taču nākamajās dienās viņa atkal pamazām bija noslīdējusi zemes virsū un domāja, cik neiespējami būs kādreiz dabūt atļauju tikties ar Denisu. Kā viņa varēs bez Denisa dzīvot un kas ar viņu notiks, Mērija sev jautāja.

Kamēr viņa ar vēstuli rokā neapdomīgi vilcinājās, istabā nemanot ienāca Broudiju vecāmāte.

— Ko tu tur lasi? — viņa pēkšņi jautāja un uzlūkoja Mēriju.

— Neko, vecomāt, neko, — Mērija satrūkusies nomurmināja un bāza saburzīto papīru kabatā.

— Man tā vien šķita, ka tā bija vēstule, un izskatījās, ka tu to savādā steigā paslēpi. Tev tagad vienmēr kaut kas aiz ādas, tu domā un sapņo. Kaut jel man būtu brilles! Tad es to ātri vien izdibinātu.

Viņa brīdi apklusa, nolikdama šo vērojumu kādā savas atmiņas plauktiņā.

— Kur palicis tas lempis, tavs brālis? — viņa atkal iesāka.

— Viņš ar mammu aizgāja uz aptieku pēc hinīna.

— Prāta viņam vajag, nevis hinīna! Veselu spaini prāta, lai būtu mugurkauls. Bez tam drusku kārtīgas rīcineļļas un lāsīte stipra šņabja viņam tur drīzāk noderētu. Man nav laika nodarboties ar tādām muļķībām, kādas te tagad dzird. Visa māja apgriezta otrādi, īsta māžošanās! Saki — vai tēja šovakar būs agrāk gatava? — Viņa kāri klabināja zobus, kā harpija nojauzdama barības tuvumu.

— Nezinu, vecomāt, — Mērija atbildēja.

Parasti vecās sievas neslēptā rijība viņai bija diezgan vienaldzīga, bet šovakar līdz ar pašas raizēm un apjukumu tā viņā modināja riebumu,. tādēļ Mērija, vairāk neko nebildusi, piecēlās un izgāja dārzā aiz mājas, — viņa juta, ka jāpaliek vienai un jāieelpo mazliet svaiga gaisa. Pa šauro mauriņu šurp un turp staigādama, viņa savādā nožēlā juta, ka, par spīti visām viņas bēdām un raizēm, dzīve nevērīgi rit tālāk, ka vecāmāte vēl arvien tikpat kāri gaida tēju un ka citi tikpat rūpīgi gatavojas Meta aizceļojumam. Viņas domas nekad nebija bijušas tik bezcerīgas kā šai mirklī, kad viņa, satraukti staigādama, sāka neskaidri nojaust, ka apstākļi sazvērējušies viņu ievilināt slazdos. Pa logu viņa redzēja pārnākam Metjū ar māti, noskatījās, ka mamma rosīgi uzklāj galdu, vēroja Metjū, kas apsēdās un sāka ēst. Vai viņiem kāda bēda, ka Mērijas asinis drudžaini pulsē un piere deg kā ugunīs, ka viņa ilgojas pēc viena vienīga līdzjūtīga vārda, bet nezina, kur to rast? Dārza nomācošais pelēcīgums, smieklīgais skats uz mājas sētas pusi viņu kaitināja, un viņa dzijā sarūgtinājumā ilgojās, kaut nebūtu dzimusi tik savrupā ģimenē — tik iedomīgā, tik necilvēcīgā, vai, vēl labāk, kaut viņa nemaz nebūtu piedzimusi. Viņa iedomājās tēvu, kurš kā briesmīgs milzis noteica Broudiju likteņus, mūžīgi modrām, nežēlīgām acīm tirāniski vadīdams viņu dzīvi, — tēvs Mēriju divpadsmit gadu vecumā bija izņēmis no skolas, lai viņa varētu palīdzēt mājas darbos, kaut gan viņai tik ļoti bija paticis mācīties, darījis galu viņas plaukstošajai draudzībai ar citām meitenēm, tādēļ ka viena nāca no necilākas ģimenes kā Broudiji, bet otra dzīvoja vienkāršā mājā vai arī tās tēvs bija Broudiju aizkaitinājis; tēvs pavēloši bija viņai aizliedzis apmeklēt jaukos ziemas koncertus amatnieku biedrības zālē, norādot, ka uz tādiem sarīkojumiem iet tikai vienkārši ļaudis; un tēvs tagad droši vien izpostīs arī vienīgo laimi, ko dzīve viņai varēja sniegt.

Gluži kā kalnu strauts viņā lauzās uz āru pretestības gars; pārdzīvodama tik nedabisko, tik patvaļīgi netaisno savas brīvības ierobežojumu, viņa spītīgi skatījās uz vārgajām jāņogu krūmu atvasēm, kas pazemīgi auga cietajā zemē pie dārza sētas. Ak, vieglāk bija samusināt tās nekā spītēt Broudijam, jo likās, arī tās, tirāniskās apkārtnes nomāktas, zaudējušas drosmi turēt stāvus savus gleznos zarus.

Viņa satrūkās, juzdama kādu pieskaramies plecam, lai gan nupat bija iedrošinājusies domāt par cīņu. Tas gan bija tikai Metjū, iznācis mirkli ar viņu parunāties, iekams devās pie Moira jaunkundzes.

— Šovakar es pārnākšu ļoti agri, Mērij, viņš teica. — Tādēļ nepūlies, tu jau zini, ar to gaidīšanu. Un, — viņš vēl steigšus piebilda, — tagad, no jums visiem šķiroties, es zinu, ka tu nevienam par to nestāstīsi, — man nebūtu patīkami, ja citi dabūtu to zināt, — un es tev ļoti pateicos par visu, ko tu manā labā esi darījusi.

Brāļa negaidītā pateicība, kuras cēlonis gan nebija nekas cits kā pāragra dzimtenes ilgu lēkme un vēlēšanās saglabāt par sevi atmiņas arī prombūtnes laikā, Mēriju aizkustināja.

— Es taču to darīju labprāt, — viņa atbildēja. — Man tas bija liels prieks, Met. Svešumā tu visu to aizmirsīsi.

— Tur man droši vien būs citas rūpes. — Viņa brāli vēl nekad nebija redzējusi tik nomāktu un tik pazemīgu; Mēriju pārņēma siltas jūtas, un viņa teica: — Tagad tu iesi pie Agneses. Es tevi pavadīšu līdz vārtiem.

Paņēmusi brāli zem rokas un pavadīdama viņu ap mājas stūri, Mērija skaidri juta atšķirību starp eleganto jauno pilsētnieku, kāds tas vēl bija bijis pirms divām nedēļām, un nedrošo, bailīgo jaunekli, kas tagad gāja viņai blakus.

— Tev vajadzētu drusku izklaidēties, Met, — viņa laipni piebilda.

— Tagad, kad esmu jau tiktāl, es nemaz tā nejūtos, ka man tiešām būtu jāaizceļo, — viņš nevērīgi atbildēja.

— Tu varētu priecāties, ka tiec no šejienes projām! — viņa iesaucās. — Es gan tik labprāt aizceļotu. Šī māja man liekas kā slazdi. Jūtu, ka nekad netikšu no tās projām, ko tik ļoti vēlos; vēlos, bet nevaru. — Viņa mirkli klusēja, tad piebilda; — Bet tu taču atstāj Agnesi! Droši vien tur ir tā starpība. Tas tev dara raizes un tevi uztrauc.

— Protams, — Metjū piekrita. Šāda varbūtība viņam līdz šim vēl nekad nebija ienākusi prātā, bet tagad Metjū to apsvēra un guva dziļu mierinājumu un balstu savai iedragātajai pašcieņai.

— Ko tēvs sāka par Agnesi un tevi? — Mērija pēkšņi jautāja.

Viņš uzmeta Mērijai izbrīnās pilnu skatienu, tad sašutis atbildēja;

— Kā tu to domā, Mērij? Moira jaunkundze ir ļoti cienījama jaunava. Neviens visā pasaulē viņai nekā nevar pārmest. Viņa ir sevišķi smalka jaunava! Kā tu iedomājies tā jautāt?

— Tāpat vien, Met, — viņa izvairīgi atbildēja un liedzās izteikt absurdo domu, kas viņai bija ienākusi prātā. Agnese Moira, visādā ziņā cienījama un apbrīnojama jaunava, bija sīka un gluži neievērojama pilsētas konditora meita, un, tā kā Broudijs pats vismaz vārda pēc arī bija tikai veikala īpašnieks, viņš šā iemesla dēļ nevarēja Agnesi atraidīt. Bet tēvs taču dēlam bija izgādājis šo vietu un piespieda viņu aizceļot! Un Metjū piecus gadus paliks Indijā! Mērija atcerējās ironisko, ļauno prieku, kas gluži kā zibens bija atplaiksnījis tēva skatienā, kad tas savai izbiedētajai sievai un pārsteigtajam dēlam pasludināja nodomu sūtīt dēlu uz svešām zemēm. Pirmo reizi viņa sāka vāji izprast tēva prātu. Viņa vienmēr bija tēvu cienījusi un no tā baidījusies, taču tagad, pēkšņā domu maiņā, to gandrīz vai ienīda.

— Nu es eju, Mērij, — Metjū teica. — Pagaidām ardievu!

Mērijas lūpas jau pavērās, bet, kamēr viņas prāts vēl visai nenoteikti cīnījās ar šīm aizdomām, skatiens pārslīdēja brāļa mulsajai sejai, — viņa redzēja, ka tas veltīgi mēģina pretoties mazdūšībai, tādēļ nekā neteica un ļāva tam aiziet.

Mēriju atstājis, Metjū mundrāk soļoja uz priekšu un veldzēja savu ievainoto pašapziņu kvēlē, ko māsa, pati nenojauzdama, bija viņā iedegusi. Nu, protams, viņš baidījās pamest Agnesi! Viņš juta, ka beidzot bija atklājis savu baiļu ieganstu — arī par viņu stiprāki vīri bija svārstījušies vēl niecīgāku iemeslu dēļ, un nomāktība viņam darīja godu kā augstsirdīgam mīlētājam. Viņš atkal sāka justies drošāks. Viņš skaļi uzsvilpoja dažas taktis no «Huanitas», atcerējās savu mandolīnu, lad diezgan nesakarīgi iedomājās par dāmām uz «Iravadijas» vai varbūt Kalkutā un atkal jutās daudz labāk. Moiru dzīvokli sasniedzis, viņš gan bija atguvis tikai bālu atspulgu no sava parastā sparīguma, tomēr skriešus uzskrēja pa kāpnēm, jo Moiri diemžēl bija spiesti dzīvot augšstāvā, virs sava veikala; jākāpj bija diezgan augstu, un pavisam nepatīkami bija iet caur gaismas aili. Viņš jau bija tiktāl atguvies, ka enerģiski pieklauvēja pie durvīm, un viņa izturēšanās rādīja, ka viņš neievēro šo pārāk vienkāršo apkārtni, kaut gan to varēja uzskatīt par tāda vīra necienīgu, kura vārds kādā jaukā dienā droši vien mirdzēs valsts annālēs. Tāpat viņš ar pārākumu uzlūkoja meiteni, kas palīdzēja veikalā un kas tagad, it kā par kalponi pārģērbusies, viņu ielaida un ieveda dzīvojamā istabā, kur Agnese, atbrīvota no pienākumiem veikalā, lai gan darba laiks vēl nebija beidzies, sēdēja un gaidīja savu Metu. No rīta viņai katrā ziņā vajadzēja būt konditorejā, tāpēc viņa nevarēja Metjū pavadīt uz Glazgovu, bet šis vakars piederēja viņiem.

Dzīvojamā istaba bija auksta, mitra un ļoti nemājīga, ar masīvām mahagoni mēbelēm, kuru sarežģītie ornamenti pazuda saldkaislā noslēpumainu izliekumu un raibumu mistērijā, ar pārvelkamiem, kas slēpa astru polsterējumu, un linoleju uz grīdas, kurš spīdēja kā slapja iela. Pie sienas atbaidoša, ar eļļas krāsām gleznota kalnu ainava un ganāmpulks, kas nomākti raugās lejup uz klavierēm — šo ģimenes smalkuma pazīmi; uz to šaurās, visādiem niekiem apkrautās virsmas stāvēja trīs izbāzti nepazīstamas sugas putni, iespiesti stikla sprostā fotogrāfiju meža vidū. Tur Agnese bija redzama kā zīdainis, mazbērns, bērns, meitene, jauna sieviete. Agnese grupas vidū parastajā maiznieku un konditoru ģildes vasaras izbraukumā, pie «Sabiedriskās cerības» mūzikas kapelas, darbīgo baznīcas kalpu pastaigā — tur bija viss!

Un tur bija arī Agnese pati, ar miesu un asinīm. To varēja saprast burtiski, jo viņa, kaut arī maza auguma, tomēr, līdzīgi istabas mēbelēm, tiecās uz liektām un noapaļotām formām, sevišķi ap gurniem un krūtīm, kas jau tagad bija kuplas un nākotnē solījās kļūt vēl apjomīgākas. Viņa bija tumšmate, tumšām acīm, melnām uzacīm, dzeltenīgu sejas krāsu un sārtu, apaļu muti; augšlūpu klāja viegla ēna, ļoti maiga, bet ar tumšiem nākotnes draudiem.

Agnese viņu sirsnīgi noskūpstīja. Viņa bija piecus gadus vecāka par Metjū un prata to attiecīgi novērtēt. Tad viņa satvēra Metjū aiz rokas, paveda uz priekšu un apsēdās viņam blakus uz cietā dīvāna, kas, tāpat kā visa dzīvojamā istaba, bija veltīts abiem saderinātajiem.

— Un tas nu ir pēdējais vakars, — viņa bēdājās.

— Ai, nesaki tā, Agnes! — viņš iebilda. — Mēs

vienmēr varēsim domāt viens par otru. Garā mēs vienmēr būsim kopā.

Lai gan Agnese čakli darbojās baznīcas draudzē, viņai, pēc izskata spriežot, piemita slēptas tieksmes uz šaurāku sadraudzību. Protams, viņa to neapzinājās un dedzīgi būtu noliegusi, taču grūti nopūtās, teikdama: — Es vēlētos, kaut tu nebrauktu tik tālu projām! — Un tad pievirzījās Metam tuvāk.

— Laiks paies ātri, Agnes. Drīz es atkal būšu mājās, un tad man būs daudz rūpiju. — Viņš lepojās ar savām zināšanām par ārzemju valūtu un piebilda: — Rūpija ir apmēram viens šiliņš un četri pensi.

— Lai nu tagad paliek rūpijas, Met; saki man, ka tu mani mīl!

— Es tevi mīlu! Tādēļ jau arī tā uztraucos, ka man jābrauc prom. Visas pēdējās dienas esmu kā slims — gluži kā galvu zaudējis! — Viņš tiešām jutās pacilāts, ka varēja nolikt viņai pie kājām savu ciešanu nastu.

— Tu neielaidīsies ar tām ārzemniecēm, Met, vai ne? Es gan viņām nemaz neuzticētos — aiz glītas sejas bieži slēpjas ļauna sirds. To taču tu atcerēsies, vai ne, mīļais?

— Protams, Agnes.

— Tur siltajās zemēs glītiem, jauniem vīriešiem droši vien ir visādi kārdinājumi. Sievietes tur atļaujoties daudz ko, lai savaldzinātu vīrieti, ja reiz metušas uz to acis, un, ja vēl pagadoties krietns jauneklis, tas viņas sevišķi iekairinot, — un tava mazā Agnese nebūs pie tevis, Met. Es tevi lūdzu, apsoli, ka būsi piesardzīgs manis dēj!

«Cik brīnišķīga sajūta, ka sievietes mani tik kaislīgi iekāro, ka Agnese jau tagad ir greizsirdīga līdz izmisumam!» Un Mets, tīksminādamies ap gaidāmajiem ārzemju iekarojumiem, svinīgi apsolīja:

— Jā, Agnes, es saprotu, tas tiesa, ko tu saki. Iespējams, ka man nebūs viegli, bet es nevienai neļaušu piesavināties to, kas pieder tev. Manas vainas dēļ gan nekas nenostāsies starp mums.

— Ai, Met, mījais, — viņa čukstēja, — tā tu nemaz nedrīksti runāt. Es nevarēšu ne aci aizvērt, iedomādamās tās vieglprātīgās sievietes, kas varbūt tevi aplido. Es neesmu skaudīga, mīļais. Es priecāšos, ja tur tālumā tu satiksies ar godīgām, nopietnām sievietēm — ar misionārēm vai Kristus druvas kopējām. Tas būtu jauki, ja tu iepazītos tur ar dažām gādīgām sievietēm, ģimenes mātēm. Viņas parūpētos par tevi, varbūt salāpītu tev zeķes. Ja vēlies, es varētu viņām aizrakstīt.

— Protams, Agnes, — viņš atbildēja, sevišķi nejūsmodams par šo ieteikumu, un bija cieši pārliecināts, ka tādu vecāku dāmu, kādas Agnese nupat minēja, viņa izraudzītā sabiedrībā droši vien nebūs. — Protams. Es gan nezinu, vai man būs izdevība ar šādām dāmām iepazīties. Man taču vispirms vajadzēs pierast pie turienes apstākļiem.

— Gan jau tev klāsies labi, Met, — Agnese viņu maigi drošināja. — Citādi nemaz nevar būt, jo tu jau proti ar cilvēkiem sadzīvot. Iejusties sabiedrībā tev daudz palīdzēs muzikālais talants. Vai tu paņēmi līdzi visas dziesmu notis?

Viņš pašapzinīgi pamāja ar galvu un piebilda: — Mandolīnu arī. Vakar tai apsēju jaunu, sārtu lentu.

Viņas kuplās, melnās uzacis savilkās, domājot par sievietēm, kas varēs priecāties par šo jauko romantiskā instrumenta rotājumu, bet viņa negribēja Metam apnikt, tādēļ ar pūlēm apvaldīja bažas, savilka lūpas smaidā un ievadīja sarunu cēlākā gultnē.

— Arī baznīcas korī tevis trūks, Met. Kora mēģinājumi bez tevis būs pavisam bāli. — Viņš pieticīgi atmeta ar roku, bet viņa nepieļāva tādu pazemību. — Nē! — Agnese iesaucās. — Neliedzies, mīļais, baznīcai trūks tavas balss. Vai tu vēl atceries to vakaru pēc,mēģinājuma, kad pirmoreiz kopā nācām mājās, mīļais? Es nekad neaizmirsīšu, kā tu ar mani runāji. Vai vēl atceries, ko teici?

— Acumirklī neienāk prātā, Agij, — viņš neuzmanīgi atbildēja. — Vai tu pirmā nesāki ar mani runāt?

— Ai, Met! — viņa iesaucās un plaši ieplestām acīm pārmetoši uzlūkoja Metu. — Kā tu vari tā runāt! Tu taču labi zini, ka toreiz visu vakaru man uzsmaidīji pār lūgšanu grāmatu un pirmais mani uzrunāji. Es tikai pajautāju, vai tu nāksi uz manu pusi. — Viņš vainas apziņā palocīja galvu un atbildēja: — Tagad atceros, Agnes! Mēs izēdām krietnu tūti ar dažādām lakrickonfektēm, kas tev bija līdzi. Tās tiešām bija labas.

— Es tev katru mēnesi sūtīšu lielu skārda kārbu ar saldumiem, — viņa dedzīgi apsolīja. — Negribēju stāstīt, bet, tā kā tu pats iesāki, tad arī es drīkstu par to runāt, mīļais. Zinu, ka tev garšo saldumi, un tur jau tu nevarēsi dabūt labas konditorejas preces. Tās ļoti labi uzglabāsies, ja sūtīšu skārda traukā. — Viņš pateicās, apmierināti smaidīdams, un nepaguva ne muti pavērt, kad Agnese jau turpināja, neļaudama viņa pateicībai atslābt.

— Nav nekā, ko tava Agnese nevarētu izdarīt tava labā, Met, ja tikai tu viņu neaizmirsīsi, — viņa dedzīgi j turpināja. — Bet tu nedrīksti mani nevienu mirkli aizmirst! Tev taču ir visas manas fotogrāfijas. Noliec vienu jau tūliņ savā kajītē, vai jā, mīļais? — Agnese vēl ciešāk piespieda galvu viņa plecam un valdzinoši viņu uzlūkoja. — Skūpsti mani, Met! Cik jauki apzināties, ka esam saderināti! Tas taču saista gandrīz tāpat kā laulība. Neviena pieklājīga jaunava nedrīkst neko atļauties, kamēr nav kārtīgi saderināta ar savu draugu.

Tā kā dīvānam nebija atsperu, Mets sāka justies neērti zem ievērojamā svara, kādu viņam vajadzēja turēt. Viņa jaunā mīlestība uz Moira jaunkundzi, kas bija uzplaukusi viņas neatlaidīgās, glaimīgās uzmanības pavēni, nebija tik stipra, lai panestu šo smago mīlas nastu.

— Vai tu man neatļautu uzsmēķēt? — viņš smalkjūtīgi jautāja. Agnese pacēla skatienu, un zem melno matu biezokņa viņas ūdeņainajās acīs pamirdzēja asaras.

— Pēdējā vakarā? — viņa pārmezdama jautāja.

— Es domāju, ka tas mani stiprinātu, — viņš nomurmināja. — Pēdējās dienas man bija ļoti grūtas — kravāšanās prasa lielu piepūli.

Viņa nopūtās, negribīgi piecēlās un teica;

— Nu labi, mīļais! Es tev nekā nevaru liegt. Ievelc pāris dūmu, ja tu jūti, ka tas nāk par labu. Bet Indijā tu nedrīksti pārāk daudz smēķēt, Met. Neaizmirsti, ka tavas krūtis nav visai stipras. — Tad viņa žēlīgi piebilda: — Ļauj man aizdedzināt šo cigāru, jo tā taču ir pēdējā reize. — Viņa bikli aizdedzināja drusku saliekto smēķi, ko Mets bija izvilcis no vestes kabatas, un bailīgi noskatījās, kā viņš klusēdams vīrišķīgi pūš gaisā biezus dūmu gredzenus. Tagad viņa Metu varēja tikai iztālēm mīlēt un apbrīnot un, roku izstiepusi, rotaļājās ar viņa pulksteņsaiti.

— Tu taču ilgosies pēc savas mazās Agijas, vai ne, Met? — viņa jautāja dvēseliskā noskaņā, bet viegli ieklepodamās, jo bija jāelpo kodīgie cigāra dūmi.

— Briesmīgi, viņš svinīgi apliecināja. Šis brīdis viņam sagādāja istu baudu: viņš pats varonīgi smēķēja, bet Agnese, maigas, sievišķīgas apbrīnas pārpilna, sēdēja viņam pie kājām. — Tas būs... tas būs neciešami. — Viņš labprāt būtu piebildis kādu stiprāku vārdu — «ellīgi!», bet aiz cieņas lietoja mazāk vīrišķīgu izteicienu; tad viņš papurināja galvu, it kā šaubīdamies, vai spēs pārciest šo briesmīgo nelaimi.

— Mums tas jāiztur mūsu abu dēļ, — Agnese nopūzdamās teica. — Es jūtu, ka tas tevi pamudinās tālumā veikt lielus darbus, Met. Tu man rakstīsi par visu, ko dari un kā dzīvo.

— Es sūtīšu vēstules tev un mammai ikreiz, kad vedīs pastu, — Metjū apsolīja.

— Protams, es bieži satikšos ar mammu, — Agnese atbildēja, it kā viņa jau piederētu pie šis ģimenes.

Viņš zināja, ka divu uzticīgu, mīlošu sieviešu lūgšanas vienotas pacelsies pret debesim, viņam svētību izlūgdamās, kamēr viņš dosies pretī saviem grūtajiem uzdevumiem tālās, svešās zemēs, taču cigārs, par spīti viņa pūlēm smēķēšanu paildzināt, sāka dedzināt lūpas, un beidzot tas ar nožēlu bija jānoliek. Agnese tūliņ pieglauda galvu viņam pie krūtīm. — Skūpsti mani vēl, mīļais! — viņa teica. Pēc brīža viņa čukstēja vilinoši un daudzsološi: — Tu pārbrauksi pie manis kā liels, stiprs, skarbs vīrs, vai ne, Met? Man patīk, ka tu mani cieši apskauj, tik cieši, cik vien vari. — Kamēr viņš gļēvi aplika roku Agnesei ap pieciem, viņam bija tāda sajūta, ka tas nu tiešām bija par daudz prasīts no vīrieša, kam nākamajā rītā jādodas grūta un dēkaina cejojuma briesmās.

— Man taisni kauns tik vaļsirdīgi izrādīt savas jūtas, — viņa rātni turpināja. — Bet tas jau nav nekas ļauns, vai ne, Met? Mēs taču būsim vīrs un sieva, tiklīdz tu pārbrauksi. Nudien, sirds man lūst, kad iedomājos, ka mēs nevaram apprecēties pirms tavas aizceļošanas. Es tik labprāt brauktu tev līdzi!

— Agnes! — viņš iesaucās. — Tā zeme taču nemaz nav piemērota baltajām sievietēm!

— Daudzas brauc turp, Met, ļoti daudzas! Gan virsnieku sievas, gan citas! Es braukšu tev līdzi, ja tev vēl kādreiz būs jāceļo turp, — viņa stingri sacīja, — Vienīgi tas, ka tev dzīvē jānostājas uz kājām, mums vēl liedz vienoties, mīļais.

Viņš klusēja, brīnīdamies par viņas enerģiskajiem vārdiem. Līdz šim viņš vēl nekad nebija juties tik tuvu altārim un nekad arī nebija manījis, ka Agnese tik skaidri apzinās savas rīcības mērķi; bez tam viņam šķita, ka šis apskāviens ilgst gandrīz bezgalīgi. Beidzot viņš teica:

— Diemžēl man nu jāiet, Agij.

— Bet vēl taču tik agrs, Met, — viņa sapīkusi iebilda. — Tu parasti nekad neaizej pirms desmitiem.

— Zinu gan, Agnes, bet rīt man ļoti grūta diena, — viņš svarīgi atbildēja. — Pusdienas laikā man jau jābūt uz kuģa.

— Šī šķiršanās mani nogalinās! — Agnese teatrāli teica un negribīgi palaida viņu vaļā,

Kad Metjū piecēlās, sakārtoja kaklasaiti, nopurināja bikses un apskatīja izsēdētās vīles, viņš juta, ka panākums bija pūļu vērts. Cik labi bija apzināties, ka ir sievietes, kas viņa dēļ varētu mirt.

— Nu tad ardievu, Agnes! — viņš drosmīgi iesaucās, paspēra soli uz priekšu un izstiepa abas rokas viņai pretī. — Mēs atkal redzēsimies! — Agnese vēlreiz metās viņa atplestajās rokās, piespieda galvu viņam pie krūtīm un tik stipri elsoja un drebēja, ka šķita — viņi dreb abi divi.

— Es jūtu, ka man nevajadzētu laist tevi projām! — viņa elsodama iesaucās, kad Metjū raisījās vaļā no viņas skavām. — Man nevajadzētu tā atteikties no tevis. Tu aizbrauc pārāk tālu. Bet es lūgšu dievu par tevi, Met! Lai viņš tevi sveiku un veselu pārved atpakaļ pie manis, — Agnese raudāja, vadīdama viņu lejā pa kāpnēm.

Iznācis uz ielas, viņš juta, ka Agneses bēdas viņu bija mierinājušas, pacilājušas un stiprinājušas, it kā sāpes, ko viņš bija nodarījis viņas jaunavīgajai sirdij, viņu pašu darītu cēlāku un staltāku.

Par nākamās dienas rūpēm domādams, viņš agri aizgāja gulēt un, mierīgi visu apsvēris, atzina, ka Moira jaunkundze pēdējā laikā viņam bija veltījusi pārlieku lielu uzmanību un kļuvusi mazliet nepacietīga, pat uzmācīga, un iemiegot nosprieda, ka vīrietim tomēr der divreiz apdomāties, iekām pārsteidzīgi saistās, sevišķi vēl, ja šis vīrietis ir tik gudrs un veikls puisis kā Metjū Broudijs.

Lai gan viņš no rīta pamodās agri, mamma viņam ļāva celties tikai deviņos.

— Nesteidzies! Mēs visu paspēsim mierīgi! Taupi spēkus, zēn, — viņa teica, ienesdama rīta tēju. — Mums laika diezgan, un tev priekšā tāls ceļš.

Acīm redzot, viņa domāja, ka Metjū brauks bez apstājas līdz pašai Kalkutai; vēlu piecēlies, viņš vēl nebija gatavs, kad tēvs viņu sauca, kāpņu lejas galā stāvēdams. Broudijs nevēlējās ne par matu atkāpties no savām parašām, viņš tiešām būtu uzskatījis par vājību gaidīt dēlu, lai varētu to pavadīt līdz durvīm, un tādēļ, kā paradis, pusdesmitos gāja uz veikalu. Kad Metjū vienos kreklos un biksēs, dvieli rokā, izspūrušiem , mitriem matiem ap bālo pieri grīļodamies nokāpa lejā pa kāpnēm un iznāca priekšnamā pie tēva, Broudijs pavērsa savu magnētisko skatienu pret dēlu un brīdi saistīja tā nemierīgās, klīstošās acis. — Nu, Metjū Broudij, — viņš teica un no augšas skatījās uz dēlu, — šodien tu aizbrauksi, un tas nozīmē, ka tu piecus gadus būsi projām no mājas. Dieva priekšā ceru, ka tu šais gados sevi pārbaudīsi. Tu esi vārgs, vājš cilvēks bez spēka un spara, un māte tevi gandrīz pilnīgi sabojājusi, bet kaut kam derīgam taču tevī jābūtl Jābūtl — viņš iesaucās. — Jo tu esi mans dēls! Es gribu, lai tas nepaliek apslēpts! Skaties cilvēkiem acīs un nenokar galvu kā suns! Es tevi sūtu turp, lai no tevis iztaisītu vīru. Neaizmirsti, ka tu esi Džeimsa Broudija dēls un — mantinieks. Es tev izgādāju visu, kas vajadzīgs, — viņš turpināja. — Atbildīgu vietu ar lielām iespējām. Esmu tev devis labākos ieročus dzīves cīņās, kādus vien par naudu var dabūt, un visvērtīgākais ir tas, ka esmu tev devis vārdu. Esi vīrs, bet par visām lietām — esi Broudijs! Izturies kā Broudijs, lai tu būtu kur būdams, un lai dievs tev palīdz! — Viņš spēcīgi pakratīja dēlam roku, pagriezās un aizgāja.

Metjū kā sapnī beidza ģērbties — viņam palīdzēja mamma, kas pastāvīgi skraidīja šurp un turp —, paēda azaidu, nejuzdams nekādas garšas, un vēl nepaspēja lāgā atjēgties, kad atskanēja ratu rīboņa pie namdurvīm. Nu viņu apbēra atvadu sveicieniem. Broudiju vecmāmiņa, sapīkusi, ka tik agri iztraucēta, garo naktskreklu ap kailajām, kaulainajām kājām savilkusi sauca no kāpņu augšas: — Nu tad sveiks, un piesargies, ka ceļā nenoslīksti! — Nesija, kas jau sen pirms šī svinīgā brīža kusa asarās, šņukstot varēja izteikt tikai nesakarīgus teikumus: — Es tev rakstīšu, Met. Ceru, ka kompass tev labi noderēs. — Mērija bija dziļi aizkustināta. Viņa aplika rokas brālim ap kaklu un maigi viņu noskūpstīja: — Turi galvu augšā, mīļais Met! Esi drošs, tad tev nekas nenotiks, un neaizmirsti māsu, kas tevi mīl!

Tagad viņš, vienaldzīgi sakņupis blakus mammai, sēdēja ratos un, tiem nežēlīgi kratoties, brauca uz staciju, kamēr Broudija kundze lepni skatījās ārā pa logu. Gara acīm viņa redzēja, kā ļaudis nolūkojas viņu lepni ripojošā karietē, kā tie piegrūž cits citam ar elkoni un saka: «Tā ir Broudija kundze, viņa pavada dēlu. Viņš brauc uz Kalkutu. Viņa bija zēnam laba māte, jā, un tas ir smalks puisis un tā tālāk, un tā tālāk.» — «Patiesi, katru dienu vis negadās, ka Līvenfordā kāda māte pavada dēlu uz kuģi, kas dodas uz Indiju,» — tā viņa pašapmierināta nodomāja, lepnāk ietīdamās mētelī un cēli sasliedamās grabošajos ratos, it kā tā būtu viņas pašas kariete.

Stacijā viņa lepni samaksāja kučierim, uzmeta greizu skatienu nedaudzajiem dīkdieņiem, kas slaistījās pie ieejas, un nevarēja atturēties nevērīgi nepateikusi nesējam: «Jaunais kungs brauc uz Indiju.» Nesējs, kas streipuļoja zem smagās nastas un bija apreibis no kampara smakas, kura plūda no somām, pagrieza sarkano kaklu gar somas malu un truli pablenza viņā, aiz lielas cienības nevarēdams izteikt ne vārda.

Tad viņi stāvēja uz perona, taču vilciens bija nokavējies, jo apvienoto Darokas un Līvenfordas dzelzceļu vilcienu saraksts, pastāvīgs sabiedriska sašutuma iemesls, arī šoreiz bija savas ļaunās slavas augstumos, jo vilciens bija stipri vien nosebojies. Mamma nemierīgi mīņājās, nepacietīgi uzmeta lūpas, reizēm paskatījās sudraba pulkstenī, kas no matiem pītā ķēdītē karājās viņai kaklā; Metjū izklaidīgi un skumji, izmisīgi cerēdams, ka atgadīsies vilcienu katastrofa, lūkojās uz nesēju, kas savukārt vaļēju muti blenza Broudija kundzē. Viņš to vēl nekad nebija redzējis un, brīnīdamies par tās karaliski nevērīgo izturēšanos, kas nemaz neatbilda viņa līdzšinējai pieredzei, savā aprobežotībā Broudija kundzi noturēja par ceļotāju, kura vismaz Eiropā jūtas kā mājās.

Beidzot tālumā atskanēja dārdoņa, kas pārvilka svītru Meta pēdējām cerībām. Lokomotīve, dūmu mutuļus pūzdama, iebrauca stacijā un pēc dažām minūtēm šņākdama aizripoja tālāk. Broudija kundze ar Metjū sēdēja uz cietajiem koka soliem un raudzījās viens otrā, atstādami uz perona nesēju, kas neticīgi noskatījās penijā, ko svešā dāma tam tik cēli bija iespiedusi saujā. Viņš pakasīja pakausi, īgnumā nospļāvās un atmeta ar roku šim atgadījumam kā noslēpumam, kas sniedzas pāri viņa saprašanai.

Vilcienā Broudija kundze uzlūkoja dēlu ar mākslotu drosmi un jautrību, bet, tiklīdz pierima skaļā dārdoņa un varēja saklausīt balsi, viņa centās pateikt Metam kādu uzmundrinošu vārdu. Metjū salīcis sēdēja savā vietā, viņš zināja, ka šī komēdija tiek spēlēta viņa dēļ, un tā viņam riebās. «Kas tad viņai vainas,» viņš nīgri domāja. «Viņai jau nekur nav jābrauc.»

Ceļš līdz Glazgovai Metam likās ārkārtīgi īss. No stacijas viņi gāja pa Jamaikas ielu, gar Brumilo, kur Stobkrosa dokā ceļa jūtīs jau stāvēja «Iravadija», ko apkalpoja divi velkoņi. Viņiem tas likās milzu kuģis ar dzinējriteņiem, kuri bija plati kā sikspārņa spārni, un dūmeni, kas pacēlās pāri visu citu kuģu mastiem. Mamma apbrīnodama teica: — Tas, nudien, ir liels un pamatīgs kuģis, Met! Zinot, ka tu brauc ar šādu kuģi, es par tevi vairs tā nebaidīšos. Skurstenis ir tikpat augsts kā mūsu pilsētas baznīcas tornis. Redzi, uz klāja jau ir pasažieri. Man liekas, mums arī jākāpj augšā. — Viņi devās pāri laipai un sasniedza klāju, kur valdīja liela burzma un rosība. Matroži šaudījās pa klāju un strādāja brīnumu darbus ar virvēm; virsnieki zelta tresēm rotātos formas tērpos pašapzinīgi deva pavēles un skaļi pūta svilpes; stjuarti sekoja pasažieriem, un pasažieri skrēja pakaļ stjuartiem; Indijas angļi, kas brauca atpakaļ uz savu otro dzimteni, ar nicināšanu uzlūkoja visus, kas tiem maisījās pa kājām; pavadītāji un radinieki apdauzīja kāju pirkstus gar dzelzs stieņiem un kravas kaudzēm.

Šo neparasto rosību redzot, Broudija kundze kļuva klusāka un tramīgāka. Kasiera bargais skatiens, kad tas raidīja viņus lejā, iedvesa viņai bailes, un, lai gan viņa bija gribējusi vismaz aprunāties ar kuģa kapteini un uzticēt Metu tā sevišķai gādībai, viņai saplaka drosme. Kad viņa sēdēja šaurajā, smacīgajā telpā, kur Metam nākamās astoņas nedēļas būs jādzīvo, un juta, kā šis lielais kuģis viegli cilājas un šūpojas gar krasta moliem, viņa saprata, ka labāk būtu pēc iespējas ātrāk kāpt krastā.

Nu bija pienākusi īstā šķiršanās, un mānīgais rosīgums, ko viņa bija smēlusies savā romantiskajā fantāzijā — Broudijs to bija ironiski paredzējis — saplaka kā pārdurts pūslis. Viņa atkal bija viņa pati — vāja sieviete, kas šim bērnam bija dāvājusi dzīvību, barojusi to ar savu krūti, izaudzinājusi no zēna par vīru, un nu tas viņu atstāja. Viņai pār vaigu lēni noritēja asara.

— Ai, Met! — viņa iesaucās. — Es centos būt stipra tevis dēļ, mans mīļais dēls, bet es esmu ļoti noskumusi, ka man tevi jāzaudē. Šaubos, vai tu esi piemērots tādiem ārzemju ceļojumiem. Man labāk būtu paticis, ja tu būtu palicis tepat.

— Es arī negribu braukt, māt, — viņš dedzīgi lūdzās, it kā viņa pēdējā mirklī varētu izstiept roku un izraut viņu no briesmīgā likteņa spīlēm.

— Dēls, tagad tev jābrauc. Tas viss jau aizgājis pārāk tālu, lai varētu ko grozīt, — viņa bēdīgi atbildēja un papurināja galvu. — Tēvs visu laiku tā vēlējās. Un, ko viņš saka,— tam jābūt. Citas izejas nav. Bet tu taču darīsi visu, lai būtu labs zēns, vai ne, Met?

— Jā, mamma.

— Tu man sūtīsi daļu algas, lai es to uz tava vārda ieguldu celtniecības sabiedrībā?

— Jā, mamma.

— Tu ik dienu izlasīsi pa nodaļai bībelē?

— Jā, mamma, to es darīšu.

— Un neaizmirsti mani, Met!

Metjū sāka gļēvi, aizraudamies šņukstēt.

— Es negribu braukt, — viņš murmināja un turējās mātei pie svārkiem. — Jūs visi sūtāt mani prom, un es nekad vairs nepārbraukšu. Tā ir mana nāve. Mamma, nelaid mani projām!

— Tev jābrauc, Met, — viņa čukstēja. — Tēvs mūs nogalinātu, ja mēs abi atgrieztos mājās.

— Es saslimšu uz kuģa, — viņš žēli šņukstēja. — Jau tagad jūtu, ka tā būs. Indijā dabūšu drudzi. Tu zini, ka es neesmu stiprs. Mamm, es saku, tas mani nobeigs.

— Klusu, dēls! — viņa čukstēja. — Tev jānomierinās. Es lūgšu to kungu, lai viņš tevi sargā.

— Nu labi, mamma, ja jau man jābrauc, tad ej vien, — Metjū vaimanāja. — Es to vairs ilgāk nevaru izturēt. Nesēdi tā un neizsmej manil Atstāj mani vienu — un beigas! — Māte piecēlās un apskāva viņu; galu galā viņa tomēr bija sieviete. — Ardievu, dēls, un dievs lai tevi svētī, — viņa mierīgi teica. Kad māte, asarām līstot, drebošu galvu atstāja kajīti, Metjū nespēkā atkrita guļvietā.

Broudija kundze nokāpa lejā pa laipu un devās uz Karalienes ielas staciju. Pa krasta apstādījumiem ejot, viņas kājas mina to pašu bruģi, pa kuru viņa brīdi iepriekš tik cēli bija soļojusi; viņas augums pamazām salīka uz priekšu, ģērbs nevērīgi vilkās gar zemi, galva noliecās dziļās sāpēs; viņu pārņēma neizsakāma bezcerība; tagad viņa bija pilnīgi pamodusies no saviem sapņiem un atkal bija Džeimsa Broudija nelaimīgā un neveiklā sieva.

Vilcienā, mājās braucot, viņa jutās nespēcīga un pagurusi no straujajiem pārdzīvojumiem, kas bija satraukuši viņas prātu. Viņu pārņēma gurdums, uznāca miegs. Kaut kur zemapziņā no savām paslēptuvēm iznira rēgi un sāka viņu mocīt. Kāds nogāza gar zemi un apmētāja ar akmeņiem; četrstūraini pelēki akmeņi bija sakrituši visapkārt un spieda viņu. Zemē viņai blakus gulēja bērni, pagurumā un nespēkā izplestām līķa bālām rokām un kājām, bet, kad pār viņiem draudēja sabrukt mūri, viņa, skaļi iekliegusies, pamodās, un kliedziens saplūda kopā ar lokomotīves svilpienu. Vilciens iebrauca Līvenfordas priekšpilsētā. Viņa bija mājās.

V

Nākamajā rītā ap desmitiem, kad mājas kungs bija paēdis brokastis un aizgājis, Broudija kundze ar Mēriju bija virtuvē, kur viņas, kā parasts, apspriedās un pārrunāja kārtējos dienas darbus. Šorīt gan viņas sēdēja tāpat vien, nerunādamas ne par mazgāšanu, ne lāpīšanu, pat negudrodamas, ko šodien dot pusdienā — sautētu gāļu vai kapātas kotletes, nedomādamas, vai nav jāizgludina tēva pelēkais uzvalks; viņas sēdēja klusēdamas un ļoti nomāktas; Broudija kundze skumji iedzēra no tases pa malkam stipras tējas, bet Mērija mierīgi skatījās ārā pa logu.

— Šodien jūtos pavisam sagurusi, — mamma teica.

— Nav nekāds brīnums pēc visa vakarējā, — Mērija nopūtās. — Man gribētos zināt, kā Mets jūtas. Cerēsim, ka vēl viņu nemoka dzimtenes ilgas.

Broudija kundze papurināja galvu.

— Visļaunākais laikam būs jūras slimība, jo Mets, nabaga zēns, nekad nav varējis panest viļņu šūpošanu. Pārāk labi atceros, kā viņam divpadsmit gadu vecumā kļuva nelabi tvaikonī, uz Portdorānu braucot, — un toreiz nebija nekādi lielie viļņi. Pēc pusdienas viņš ēda plūmes, un es negribēju viņam to aizliegt, lai nesabojātu zēnam prieku, bet viņš tās atkal izvēma, līdz ar labo ēdienu, par kuru tēvs bija samaksājis veselu puskronu. Ak! Cik tēvs uz viņu bija nikns un arī uz mani, it kā tā būtu mana vaina, ka zēnam kuģī palika nelabi.

Brīdi pakavējusies atmiņās, viņa piebilda: — Priecājos, ka es Metam nekad neesmu teikusi skarbus vārdus, sevišķi tagad, kad viņš tik tālu no mums. Nē, es viņam nekad neesmu teikusi bargus vārdus, nemaz nerunājot par to, ka būtu pret viņu kādreiz pacēlusi roku.

— Tu vienmēr esi Metu mīlējusi visvairāk, — Mērija maigi piekrita. — Tev viņa vienmēr pietrūks, mamma!

— Pietrūks? — Broudija kundze atbildēja. — Es domāju gan. Jūtos tik nožēlojami, it kā... it kā daļa no manas sirds būtu palikusi tai kuģī un es nekad to vairs neatgūšu. Bet arī viņam manis pietrūks, es vismaz tā ceru. — Mirdzošām acīm viņa turpināja: — Jā, lai gan viņš ir pieaudzis vīrietis, viņš tomēr kajītē raudāja ka bērns, kad bija jāatvadās no mātes. Tas man ir mierinājums, Mērij, un tas mani mierinās, kamēr nebūšu saņēmusi viņa mīļās vēstules. Ak dievs! Kā es tās jau gaidu! Man ir tikai viena vēstule, ko viņš man atrakstījis, — tad viņam bija deviņi gadi un viņš pavadīja brīvdienas brālēna Dzima lauku mājās, jo agrāk viņam taču bija ļoti vājas krūtis. Tas viss bija tik interesanti — par zirgu, kuram viņš sēdējis mugurā, un par mazo foreli, ko noķēris upē. Man šī vēstule vēl tagad glabājas atvilktnē. Man tā vēl kādreiz jāpārlasa. Jā! — viņa reizē skumji un priecīgi sacīja. — Es izkravāšu savas atvilktnes un sameklēšu visas Meta lietas, kas man ir. Tas man būs mazs mierinājums, kamēr saņemšu no viņa kādas ziņas.

— Vai mēs šodien izkravāsim viņa istabu, mamma?

— Nē, Mērij, to nedrīkst aiztikt. Tā ir Meta istaba, un mēs to atstāsim tādu, kāda tā ir, kamēr tā viņam atkal būs vajadzīga, — ja viņam tā vispār kādreiz vēl būs vajadzīga. — Viņa ar baudu iedzēra malku tējas. — Labi gan, ka tu uzvārīji tēju, Mērij, tā man atdod spēku. Indijā viņš droši vien dabūs labu tēju, tā jau ir tējas un garšvielu zeme. Auksta tēja viņam karstumā būs labs atspirdzinājums, — viņa piebilda. Tad, brīdi klusējusi, jautāja: — Kādēļ tu pati arī neiedzer kādu tasi?

— Es šodien nejūtos īsti labi, mamma.

— Tu šais pāris pēdējās dienās tiešām izskaties slikti. Un esi bāla kā krīts.

Mēriju Broudija kundze no saviem bērniem mīlēja vismazāk, bet pēc šķiršanās no mīluļa Metjū tā viņai tomēr likās drusku tuvāka.

— Šodien mēs mājā nekā netīrīsim, nedz tu, nedz es; mēs abas esam pelnījušas atpūtu pēc visām šīm rūpēm, ko esam pārcietušas, — viņa turpināja. — Es varbūt mēģināšu izklaidēties ar kādu grāmatu, un tu priekšpusdienā iziesi iepirkties, lai mazliet ieelpotu svaigu gaisu. Tev derētu pastaigāties, kamēr vēl sauss un saulains laiks. Ko tad mums šodien vajag?

Viņas pārbaudīja pieliekamā krājumus, un Mērija pierakstīja uz papīra visu, kas jānopērk, lai nebūtu jāpaļaujas uz nedrošo atmiņu. Iepirkties vajadzēja dažādos veikalos: saimniecības nauda netika dota izšķērdīgi, un katra lieta jāpērk tur, kur tā bija vislētākā.

— Jāsaka maizniekam, ka mazie veģi mums tagad, kad Mets aizbraucis, vairs nav vajadzīgi. Tēvs tiem pat virsū neskatās. Saki, ka mēs tos vairs neņemsim, — mamma teica. — Ak dievs, kāds mājās briesmīgs tukšums, kad es iedomājos, ka zēns aizbraucis! Man vienmer bija tāds prieks viņam likt galdā kaut ko labu, garšīgu.

— Mums tagad arī sviesta vairs nevajadzēs tik daudz, mamma. To arī viņš labprāt ēda, — Mērija teica un domīgi piesita ar zīmuli pie baltajiem priekšzobiem.

— Lai nu šodien vēl paliek pa vecam, — mamma drusku atturīgāk atbildēja. — Kad tu iesi, nopērc, lūdzu, šīs nedējas «Labo Domu». Metam tas noderēs, es viņam to sūtīšu katru nedēļu. Tas viņu izklaidēs; viņam būs patīkami to saņemt ik nedēļas, tas ļoti uzlabos viņa garastāvokli.

Kad viņas bija apsvērušas un pārbaudījušas saimniecības vajadzības un sīki aprēķinājušas, cik tas viss maksās, Mērija paņēma naudu, ko māte noskaitīja no plānā maciņa, uzlika cepuri, paņēma savu glīto iepirkumu tīkliņu un izgāja no mājas. Viņa bija laimīga, jo ārpus mājas jutās fiziski un garīgi brīvāka, ne tik iežņaugta, ne tik ierobežota apkārtnes ierastajā vienmuļībā. Turklāt katrs gājiens uz pilsētu tagad viņai bija liels piedzīvojums, kas sirdij lika ātrāk pukstēt, uz katra stūra viņa gaidās dziļi ievilka elpu un tikko varēja acis pacelt bailēs un cerībā ieraudzīt Denisu. Lai gan Mērija otru vēstuli nebija saņēmusi, — varbūt tā bija viņas laime, jo tad viņa katrā ziņā būtu pieķerta, — kāda iekšēja balss teica, ka nu jau viņš atgriezies no ceļojuma; ja Deniss viņu patiesi mīlēja, viņš katrā ziņā atbrauks uz Līvenfordu. Neapzinātas ilgas steidzināja viņas soļus un lika arī sirdij pukstēt straujāk. Ātri viņa pagāja garām pilsētas pļavām un, ašu, biklu skatienu pametusi, ievēroja, ka tur vairs nebija ne miņas no iepriekšējās nedēļas izpriecām, visur tikai daudzu kāju dziļi iemītās pēdas, gaišāki četrstūri un apļi, kur bija stāvējušas būdas un teltis, gružu kaudzes un tabakas pelni nomīdītajā, izdegušajā zālē; taču piegružotā, skumjā ainava viņai nesagādāja nekādas sāpes, spožo izpriecu pazušana neradīja nožēlu, jo sirdī bija palikušas atmiņas, kas neizbālēja, nebija nomīdītas un izdegušas, bet ar katru dienu uzliesmoja gaišāk un gaišāk.

Vēlēšanās redzēt Denisu bija kļuvusi vēl lielāka un saviļņoja viņu līdz sirds dziļumiem, aizmigloja acis un lika vaigiem sārtoties kā mežrozes ziediem; elpa aizrāvās, un viņa juta skaudras sāpes.

Pilsētā nonākusi, viņa nesteidzās ar iepirkumiem, mazliet pakavējās pie skatlogiem un gaidīja, ka varbūt viņu pēkšņi iztraucēs viegls pieskāriens elkonim. Cerēdama satikt Denisu, viņa izvēlējās visgarāko ceļu un šķērsoja tik daudz ielu, cik vien uzdrošinājās. Bet Denisu nekur nemanīja, un tad, vairs neslēpdama skatienu, viņa sāka zagšus raudzīties apkārt, it kā lūgdamās, lai viņš nāk un izbeidz šo mokošo neziņu. Iepirkumu saraksts pamazām saruka arvien īsāks, un, kad viņa bija visu nopirkusi, viņas gludajā pierē iegūla sīka baiļu grumbiņa, bet mutes kaktiņi raudulīgi savilkās, jūtot, ka ilgas viņu pievīlušas. Deniss viņu nemīlēja, tādēļ vairs nenāks. Viņa ir bijusi neprātīga, iedomādamās, ka Deniss joprojām varētu viņu lolot savā sirdī, meiteni, kas tik nepiemērota šim pievilcīgajam, skaistajam jauneklim; sarūgtināta un izmisusi viņa saprata, ka nekad vairs neredzēs Denisu, ka viņa ir pamesta viena kā ievainots vientuļš putns, kas vārgi plivina spārnus.

Nu vairs nevarēja kavēties, bija jāiet mājās, jo pēkšņi atmodies aizkustinošs pašlepnums brīdināja, ka ļaudis nedrīkst viņu redzēt pa ielām klejojam, it kā viņa pati pazemotos visu acu priekšā, meklēdama vīrieti, kas viņu nonicinājis; Mērija steigšus pagriezās, uz māju pusi ejot, tīkliņš ar iepirkumiem novilka roku kā smaga nasta. Viņa izvēlējās klusākās ielas, slēpās, cik vien iespējams, aiz bēdām negribēdama Denisam skriet pakaļ, ja jau tas viņu negribēja; skumju un bezcerības mākta, galvu nodūrusi, viņa dziļā pazemībā gāja pa ietves malu.

Mērija jau bija pilnīgi samierinājusies ar to, ka nekad vairs neredzēs Denisu, un, kad tas pēkšņi tuvojās no ielas, kas veda uz jauno staciju, viņai šķita, ka ieraudzījusi no ēnu valstības iznākušu rēgu. Viņa pavērsa augšup skatienu, it kā tas izbijies un neticīgs liegtos sirdij darīt zināmu pēkšņi ieraudzīto brīnumu un pārplūdināt to ar prieku, kas varēja būt neīsts un varbūt bija tikai mānīgs iedomu tēls. Bet neviens rēgs nevarēja tik strauji piesteigties un tik burvīgi smaidit, un spiest viņas roku tik sirsnīgi, tik cieši, ka viņa juta karsto asiņu pulsu Denisa siltajā, dzīvajā plaukstā. Tas tiešām bija Deniss! Un tomēr viņam nebija tiesību būt tik priecīgam un omulīgam, tik bezrūpīgam un spirgtam, tādā sajūsmā, ko neaptumšoja nekādas atmiņas par viņu šķiršanos. Vai tad viņš nesaprata, ka viņa diendienā bija mocījusies un bēdājusies, bija viņu gaidījusi un vēl pirms brīža ļāvusies skumjām un mazdūšībai, un pat domājusi, ka Deniss viņu atstājis?

— Mērij, es jūtos kā debesīs, tevi atkal redzot, un tu izskaties kā eņģelis! Es tikai vakar vēlu pārbraucu mājās un steidzos šurp, līdzko biju brīvs. Kāda laime, ka tevi satiku! — viņš iesaucās un uzmeta meitenei kvēlojošu skatienu.

Mērija viņam tūlīt piedeva. Nomāktā oma uzreiz izkusa pacilātas noskaņas siltajos uzplūdos; bēdas izgaisa, un viņai pielipa Denisa jautrais smaids; viņu pāršalca pēkšņas mulsinošas atmiņas par pēdējās tikšanās intīmajiem brīžiem, un viņa gauži nokaunējās.

Viņa sarka par to vien, ka dienas laikā redz šo stalto jaunekli, kas zem laipnās tumsas segas tik cieši viņu bija turējis savās rokās, kas pirmais bija viņu skūpstījis, glāstījis viņas neskarto augumu. Vai viņš zināja, par ko viņa šai laikā bija domājusi? Vai viņš pazina dairās pagātnes atmiņas un neprātīgās, reibinošās nākotnes vīzijas, kas bija viņu apmājušas? Viņa neiedrošinājās Denisu uzlūkot.

— Esmu tik laimīgs; ka atkal tevi redzu, Mērij! Aiz prieka varētu kūleņus mest. Vai tu arī priecājies, mani redzot? — viņš turpināja.

— Jā, — viņa atbildēja klusā, mulsā balsī.

— Man tik daudz kas sakāms, ko es vēstulē nevarēju tev izteikt. Negribēju pārāk daudz rakstīt, jo baidījos, ka vēstule varētu nokļūt neīstās rokās. Vai tu to saņēmi?

— Saņēmu gan, bet tu nekad vairs nedrīksti man rakstīt, — viņa čukstēja. — Es baidījos, ka tu to darīsi.

Vēstulē rakstītais jau bija bijis tik pārdrošs, ka, iedomājoties vien par to, ko viņš bija atstājis neizteiktu, Mērijas vaigi pietvīka vēl tumšāki.

— Tagad man ilgu laiku nebūs jāraksta, — viņš zīmīgi iesmējās. — Un es tevi ļoti bieži satikšu. Es tagad vienu vai pat divus mēnešus palikšu kantorī, līdz savam rudens ceļojumam; un, ja nu mēs reiz runājam par veikallietām, Mērij, mīļā, tu man esi atnesusi laimi — šoreiz saņēmu divreiz vairāk pasūtījumu nekā parasti. Ja tu mani arī turpmāk tā iedvesmosi, es drīz kļūšu bagāts. Nudien, mums jāsatiekas, ja ne citādi, tad vismaz peļņu sadalīt!

Mērija samulsusi paskatījās apkārt: viņa juta, ka klusajā ielā viņu jau vēro daudzi nodevīgi skatieni, un no Denisa straujuma atskārta, cik maz viņš zina par viņas apstākļiem.

— Denis, diemžēl es ilgāk nevaru palikt. Mūs te varētu ieraudzīt.

— Vai tas kāds noziegums — parunāties ar jaunu cilvēku, turklāt priekšpusdienā? — viņš maigi un zīmīgi atbildēja. — Tas taču nav nekāds kauns. Bet, ja tu labāk gribi iet, es tevi varu pavadīt kaut vai līdz pasaules galam. Ļaujiet man panest jūsu saiņus, cienītā!

Mērija papurināja galvu. — Tad ļaudis mūs vēl drīzāk ievērotu, — viņa bailīgi atbildēja un jau sajuta, kā šai neapdomīgajā pastaigā viņu pavadītu visas pilsētas skatieni.

Deniss viņu maigi, kā sargādams uzlūkoja, tad pārlaida skadrās acis ielai, un tas viņai gandrīz atgādināja dēkaiņa bezbailīgo skatienu ienaidnieka zemē.

— Mīļā Mērij, — viņš teica jocīgā balsī, — tu vēl nepazīsti vīru, kam ej blakus. Mana devīze ir: «Foils nepazīst neveiksmes.» Nāc te iekšāl — Deniss viņu cieši saņēma aiz rokas un aizveda pāris māju tālāk, un, pirms viņa paspēja apdomāties un pretoties, viņš ieveda viņu pa krēmkrāsas durvīm Bartorellija kafejnīcā. Viņa bailēs nobālēja, juzdama, ka nu caur un cauri pārkāpusi pieklājības robežas, ka ir neglābjami kritusi; viņa pārmetoši paskatījās Denisa smaidošajā sejā un bailēs izdvesa:

— Ai, Denis, kā tu varēji!

Un tomēr, kad viņa palūkojās apkārt spodrajā, tukšajā zālē ar marmora galdiņu rindām, mazajiem, spožajiem spoguļiem un gaiši tapsētajām sienām, ļaudama sevi aizvest kādā no plīša nišām, kas izskatījās tieši tādas pašas kā viņas sols baznīcā, viņa jutās savādi pārsteigta, it kā būtu cerējusi ieraudzīt netīru dzertuvi, kāda saderējās ar izlaidību un uzdzīvi, kas. pēc cienījamu dāmu nostāstiem, bija neizbēgami saistītas ar šādu iestādījumu.

Mērijas samulsumu vēl pavairoja tukls tēvišķīga izskata vīrs, kas pienāca viņiem klāt; viņam bija vairāki zodi, cits par citu omulīgāki. Viņš pasmaidīja, paklanījās, ātri saliekdams to ķermeņa daļu, kur kādreiz bija bijis viduklis, un teica:

— Labdien, mister Doil! Ļoti priecājos jūs atkal redzēt.

— Labrīt, Luij!

Tātad šis bija tas briesmonis!

— Vai ceļojums bija patīkams, mister Doil? Ceru, ka saņēmāt daudz pasūtījumu?

— Kaudzēm, vecais pūpēdi! Vai tad jūs vēl nezināt, ka es māku pārdot visu? Tagad es varētu pārdot pat veselu tonnu makaronu Aberdīnas ielās.

Bartorellijs sāka smieties, izteiksmīgi izstiepa rokas, un smejoties ap viņa apaļo, starojošo seju saradās vēl vairāk zodu.

— Tas gan nebūtu viegli, mister Doil. Makaroni labi, tāpat kā tume; kas tos ēd, tas uzbarojas tā kā es.

— Tas tiesa, Luij. Jūs esat dzīva makaronu labuma reklāma, bet nerunāsim par jūsu izskatu. Kā klājas visai jūsu ģimenei?

— Lieliski! Puika drīz būs manā augumā. Viņam jau divi zodi.

Kamēr viņš kratījās smieklos, Mērija stingām acīm noskatījās, kā šis nelietis savu nelietību cenšas slēpt zem mākslotas jautrības maskas un zem liekuļoti cilvēciska izskata. Taču viņas pretrunīgo domu jūkli pārtrauca Deniss, smalkjūtīgi apjautādamies:

— Ko vēlies, Mērij? Makalumu?

Viņai pietika drosmes palocīt galvu, lai gan viņa nezināja, kāda atšķirība ir starp makalumu un makaroniem, taču neparko nebūtu to atzinusi šā ļaunuma iemiesojuma acu priekšā.

— Ļoti labi, ļoti jauki, — Bartorellijs piekrita un aizčāpoja.

— Lāga vīrs, — Deniss teica. — Ļoti kārtīgs, loti pieklājīgs un laipns cilvēks.

— Bet, — Mērija stomījās, — par viņu taču stāsta tādas lietas!

— Vai to, ka viņš ēdot mazus bērnus? Mīļā Mērij, tās ir tīrās muļķības. Reiz taču mums būs jāpaceļas tādām lietām pāri, ja negribam palikt viduslaiku tumsā. Lai gan itālietis, tomēr viņš ir cilvēks. Viņš ir no kādas vietas Pizas tuvumā, kur atrodas slavenais tornis, kas tomēr negāžas. To mēs kādreiz apskatīsim, — mēs redzēsim arī Parīzi un Romu, — viņš nevērīgi piebilda.

Mērija godbijīgi paskatījās uz šo jaunekli, kas ārzemniekus sauca vārdā un kā rotaļādamies pieminēja Eiropas valstu galvaspilsētas, nevis lielīdamies kā Mets, nabaga puisis, bet vēsā, mierīgā pašapziņā; un viņa domāja, cik aizraujoša būtu dzīve ar tādu vīrieti, tik mīļu un tomēr stipru, tik maigu un tomēr tik bezbailīgu. Viņa juta, ka Denisu jau gandrīz dievina.

Tagad viņi ēda makalumu, brīnišķīgu saldējuma un aveņu sulas maisījumu, kam bija tik neiedomājami jauka garša un kas kusa uz mēles, burvīgi apvienodams ogu sulas skābumu ar saldējuma vēso, maigo saldumu. Zem galda Deniss viegli ar kurpi spieda viņai kāju, kamēr viņa skatiens ar kvēlu gandarījumu vēroja viņas naivo apbrīnu.

«Kādēļ viņa tuvums vienmēr sagādā tik lielu prieku?» Mērija sev jautāja. «Kādēļ viņš ar savu jautrību, augstsirdību un iecietību tik ļoti atšķiras no visiem citiem, ko pazīstu? Kādēļ viņa lūpu izliekums, viņa matu mirdzums, veids, kā viņš tur galvu, liek manai sirdij sažņaugties neizsakāmā laimē?»

— Vai esi apmierināta? — viņš jautāja.

— Te tiešām ir jauki, — viņa padevīgi nomurmināja.

— Ļoti patīkama kafejnīca, — viņš piebilda. — Citādi es nebūtu tevi te vedis. Bet jauki ir visur, kur mēs esam kopā. Tas ir viss noslēpums, Mērij.

Viņas acis mirdzēja, viņa it kā uzsūca jaunekļa drosmi un enerģiju un pirmo teizi, kopš viņi bija satikušies, brīvi, laimīgi un vaļsirdīgi iesmējās.

— Tā ir labi, — Deniss viņu uzmudināja. — Es jau sāku par tevi raizēties. — Viņš spēji pārliecās pār galdu un satvēra viņas mazos, slaidos pirkstus.

— Zini, mīļā Mērij, es tik ļoti vēlos, lai tu būtu laimīga. Kad tevi pirmoreiz ieraudzīju, es tevi iemīlēju tava skaistuma dēļ, bet tas bija sērīgs skaistums. Tu izskatījies tāda, it kā tev būtu bailes smaidīt, it kā tev kāds būtu nolaupījis smieklus. Kopš mūsu brīnišķīgās satikšanās nemitīgi esmu domājis par tevi, mīļā. Es tevi mīlu un ceru, ka tu arī mani mīli, jo es jūtu, ka esam radīti viens otram. Tagad es vairs nevarētu dzīvot bez tevis un es gribu būt pie tevis, vērot tevi, kā tu atraisies no savas grūtsirdības, gribu redzēt, kā tu smejies par katru manu muļķīgu, aušīgu joku. Ļauj man atklāti tevi bildināt!

Mērija apklusa, Denisa vārdi viņu neizsakāmi aizkustināja.

— Kā es vēlētos satikties ar tevi, — viņa skumji teica. — Man... man tik ļoti trūka tevis, Denis. Bet tu nepazīsti manu tēvu. Viņš ir briesmīgs. Viņā ir kaut kas, ko tu nesaproti. Man bailes no viņa, un viņš... viņš man aizliedza ar tevi pat runāt.

Deniss piemiedza acis.

— Vai tad es viņam neesmu diezgan labs?

Mērija neviļus stingri saspieda viņa pirkstus, it kā viņš to būtu izbiedējis.

— Ai, nesaki tā, mīļais Denis! Tu esi brīnišķīgs, un es tevi mīlu. Es mirtu par tevi, bet mans tēvs ir valdonīgākais cilvēks pasaulē, ak... un arī vislepnākais!

— Kādēļ? Viņam taču nekas nevar būt pret mani? Nezinu, par ko man būtu jākaunas, Mērij. Kādēļ tu saki, ka viņš ir lepns?

Brīdi Mērija neatbildēja. Tad lēni teica: — Es nezinu. Kad biju maza, es par to nekad nedomāju; tēvs man bija kā dievs — tik liels, tik stiprs, katrs vārds, ko viņš teica, bija kā bauslis. Kad paaugos, sāku nojaust, ka ir kāds noslēpums, kaut kas tāds, kas viņu dara citādu nekā parastie cilvēki, kas viņam liek censties, lai padarītu mūs sev līdzīgus, un tagad, baidos, viņš domā... — Viņa apklusa un nervozi paskatījās uz Denisu.

— Ko? — Deniss iesaucās.

— Es skaidri nezinu. Nemaz nevaru to izteikt. — Viņa samulsusi nosarka un turpināja: — Liekas, viņš domā, ka mēs esam rada Vintoniem.

— Vintoniem! — Deniss neticīgi iesaucās. — Pašam grāfam? Kā gan viņš nācis uz tādām domām?

Viņa bēdīgi papurināja galvu.

— Nezinu. Viņš nekad par to nerunā, bet es zinu, ka viņš to ieņēmis galvā. Zini, Vintonu ģimenes vārds ir Broudiji. Bet tas viss taču tik smieklīgi!

— Smieklīgi! — Deniss atkārtoja. — Liekas gan, ka smieklīgi. Kas tad viņam no tā tiek?

— Nekas! — viņa sarūgtināta iesaucās. — Tikai gandarījums savam lepnumam. Viņš mums dzīvi reizēm padara neciešamu. Viņš mūs spiež dzīvot citādi, nekā dzīvo pārējie. Mēs esam kā ieslēgti šai namā, ko viņš pats lika uzcelt, un nams mūs visus nomāc tāpat kā viņš. — Vaļsirdībā aizrāvusies, viņa beidzot iesaucās: — Ai, Denis, es zinu, nav labi, ka tā runāju par savu tēvu, bet man bail no viņai Viņš nekad, nekad mums neļaus saderināties.

Deniss sakoda zobus.

— Es pats iešu pie viņa. Es viņu pārliecināšu, par spīti viņa nepiekāpībai, es panākšu, lai viņš mums atļauj satikties. Es no viņa nebaidos. Es ne no viena cilvēka nebaidos.

Mērija izbijusies uzlēca kājās. — Nē! Nē, Denis! Nedari to! Viņš mūs abus briesmīgi sodītu. — Viņa pārbijās, iedomājoties, kā tēvs savā briesmīgajā dzīvnieciskajā spēkā sadragātu šā jaunā gladiatora skaistumu. — Apsoli man, ka tu to nedarīsi! — viņa iesaucās.

— Bet mums taču jāsatiekas, Mērij. Es nevaru atteikties no tevis.

— Mēs varam šad tad satikties, — Mērija teica.

— Tam nav nozīmes, mīļā; jābūt kādam noteiktam plānam. Tu zini, es gribu tevi precēt — Deniss stingri paskatījās viņā; viņš zināja, ka viņas neziņa bija bērna neziņa, un baidījās izteikt vairāk. Tādēļ viņš paņēma viņas roku, maigi skūpstīja tās delnu un piespieda vaigu pie tās.

— Vai tu drīz atkal nāksi? — viņš pēkšņi jautāja. — Es labprāt atkal pastaigātos ar tevi mēnesnīcā, lai redzētu, kā mirdz tavas acis, kā mēness stari rotājas tavos matos. — Viņš pacēla galvu un mīļi noskatījās uz viņas roku, ko arvien vēl turēja savējā. — Tavas rokas ir kā sniega pārslas, Mērij, tik mīkstas, baltas un smaržīgas. Tās man atvēsina karsto seju ka sniegs. Es mīlu tavas rokas un mīlu tevi.

Denisu pārņēma kaislīga vēlēšanās, lai Mērija vienmēr būtu pie viņa. Ja vajadzēs, viņš cīnīsies; viņš pārvarēs apstākļus, kas tos šķir, pieveiks pašu likteni. Un viņš teica citādā balsī:

— Tu taču būsi mana arī tad, ja mums būtu jāgaida, vai ne, Mērij?

Kamēr viņš sēdēja ar muguru pret tukšās zāles krāšņo sienu, rokas viegli uzlicis uz viņas rokām, mēmi gaidīdams atbildi, Mērija viņa acīs izlasīja, cik ļoti Denisa radniecīgā dvēsele tiecas pēc viņas un juta šai jautājumā tikai vēlēšanos, lai viņa vienmēr būtu laimīga un viņi vienmēr paliktu kopā. Meitene acumirklī izmirsa grūtības, briesmas, visa šī nodoma neiespējamību, viņa, nekā nezinādama par laulību, tikai mīlēja Denisu, vairs nejuta bailes, redzot viņa spēku, un pilnīgi pakļāvās viņam; Mērijas acis dziļi gremdējās Denisa acīs, kad viņa atbildēja:

— Jā.

Deniss nepakustējās, aiz pateicības nekrita ceļos, — taču šai klusuma brīdī bezgalīga mīlestība un siltums strāvoja caur viņu sakļautajām rokām uz Mērijas sirdi, un viņa maigais un dievinošais skatiens, sastopoties ar viņas skatienu, ietvēra viņus abus kā varavīksnes mirdzumā.

— Mīļā, tev tas nebūs jānožēlo, — viņš čukstēja, noliekdamies pār galdu un maigi skūpstīdams viņas lūpas. — Es darīšu visu, lai tu būtu laimīga, Mērij! Esmu bijis patmīlīgs, bet tagad tu būsi noteicēja. Es daudz strādāšu tevis dēļ; es jau tagad ātri tieku uz priekšu un tikšu vēl ātrāk. Man ir drusku naudas bankā, un drīz, ja vien tu pagaidīsi, Mērij, mēs kādu dienu vienkārši aiziesim un apprecēsimies.

Pārsteidzoši vienkāršais atrisinājums Mēriju apžilbināja. Iedomādamās, cik viegli būtu bez tēva ziņas pēkšņi un slepeni aizbēgt, pilnīgi atbrīvoties no šās tirānijas, Mērija sasita rokas un čukstēja:

— Ai, Denis! Vai tiešām? Tas man nebija ienācis prātā!

— Mēs to varam, un mēs to izdarīsim, mīļā Mērij! Es čakli strādāšu, un mēs drīz būsim tiktāl. Atceries manu moto! Pieņemsim šo moto par mūsu ģimenes devīzi. Nedomā par Vintoniem! Bet tagad vairs ne vārda par to, un lai rūpes vairs neaptumšo tavu dzīvi. Atstāj visu manā ziņā un atceries tikai vienu — es visu laiku domāju par tevi un cenšos tavā labā! Lai gan mums satiekoties būs jāuzmanās, es tomēr šad tad gribētu redzēties ar tevi — ja ne vairāk, es iztālēm apbrīnotu tavu glezno, skaisto augumu.

— Man arī kādreiz gribētos tikties ar tevi, citādi būs pārāk grūti,— viņa čukstēja un naivi piebilda: — Katru otrdienu es eju uz bibliotēku apmainīt mammas grāmatu un reizēm arī savu.

— Ak tu, gudriniece, es jau to zinu! — Deniss smaidīdams atbildēja. — Droši vien itin drīz labi pazīšu tavas mātes literāro gaumi. Domā, ka es nezinu, kur atrodas bibliotēka? Es arī būšu tur, par to vari nešaubīties! Bet vai tu man nevari uzdāvināt savu fotogrāfiju, mīļā, lai tā mani stiprinātu, kad būšu viens?

Viņa viegli nolieca galvu, apzinādamās trūkumus un dīvainības savā audzināšanā, un tad atbildēja: — Man nevienas nav. Tēvam tas nepatika.

— Ko? Tavi vecāki ir pavisam atpalikuši, mīļais bērns. Mums vajadzēs viņus uzpurināt. Iedomājies, tu nekad neesi fotografējusies! Tas taču kauns! Bet nekas, gan es tavu mīļo sejiņu nostādīšu aparāta priekšā tai mirklī, kad būsim salaulājušies. Kā tev patīk šī? — viņš jautāja, izvilcis brūnu, neskaidru fotoattēlu, kur brašs, jautrs jauneklis, kaut arī jautrība likās nevietā, stāvēja starp priekšmetiem, kas atgādināja nelielus kapu pieminekļus.

— Deniss Foils pērngad pie Milžu dambja, — viņš paskaidroja. — Vecā sieva, kas tur pārdod gliemežnīcas, — zini, tās lielās, vītās, kuras dzied ausī, — man toreiz zīlēja nākotni. Viņa teica, es būšot ļoti, ļoti laimīgs, un, patiesi, viņa ir zinājusi, ka satikšu tevi.

— Vai es to varu ņemt, Denis? — viņa bikli jautāja. — Tā ir tik burvīga.

— Tā pieder tev un nevienam citam — ar noteikumu, ka tu to nēsāsi pie sirds.

— Man tā jānēsā tur, kur neviens neredz, — viņa vientiesīgi atbildēja.

— Tas man patīk vēl labāk, — viņš ķircinādamies pasmaidīja par viņas pēkšņo pietvīkumu, kas ielija maigajā sejā, kad viņa saprata, ko bija izteikusi. Bet viņš tūlīt pieklājīgi izlaboja teikto:

— Nepievērs tam uzmanību, Mērij, «mana mēle ir mans klupšanas akmens», kā īri mēdz teikt.

Abi sāka smieties, taču, jautrībai ļaudamās un juzdama, ka vienmēr varētu klausīties Denisa jokos, Mērija saprata viņa nolūku un pēc šī mēģinājuma iedrošināt viņu mīlēja Denisu vēl vairāk. Viņa drosme iedvesa drosmi arī Mērijai, viņa skaidrā un bezbailīgā dzīves uztvere spirdzināja viņu, kā dzestrs, vēss vējš spirdzina gūstekni pēc ilgas uzturēšanās smacīgā telpā. Ar šīm domām sirdī viņa neviļus sāka runāt:

— Kopā ar tevi jūtos priecīga un brīva. Kad esmu pie tevis, jūtu, ka dzīvoju. Kamēr nebiju tevi satikusi, es nezināju, kas ir mīlestība. Nekad nebiju par to domājusi, nesapratu to, bet tagad zinu, ka mīlestība man nozīmē vienmēr būt kopā ar tevi, elpot vienu elpu ar tevi...

Mērija pēkšņi apklusa, samulsusi par savu drosmi tā runāt. Atmiņā uzplaiksnīja līdzšinējā dzīve — tālu no viņa, un, kad viņas skatiens krita uz blakus noliktajiem iepirkumiem, viņa atcerējās mammu, kas droši vien jau bažījās, kur meita palikusi; viņa atskārta, cik ilgi aizkavējusies, un saprata, cik nepieciešama ir gudrība un piesardzība; viņa strauji piecēlās un, viegli nopūzdamās, teica:

— Nu man tiešām jāiet, Denis.

Šie negaidītie vārdi Denisu apbēdināja, jo tie nozīmēja, ka viņiem jāšķiras, tomēr viņš nepierunāja Mēriju palikt, bet arī tūlīt apņēmīgi piecēlās un teica:

— Man negribas tevi laist projām, mīļā, un es zinu, ka tu arī negribi iet, taču labāk būs, ja mēs tagad paši sev nepadarīsim nākotni grūtāku. Mīlēsim viens otru un gaidīsim.

Viņi vēl bija vieni. Bartorellijs, lai kāds briesmonis, tomēr ar savu pēkšņo pazušanu bija pierādījis gluži cilvēcisku iejūtību un taktu; šāda rīcība gribot negribot nāca viņam par labu salīdzinājumā ar visām tām briesmu lietām, ko par viņu stāstīja. Viņi atvadījās ar skūpstu — Mērijas lūpas pieskārās Denisa mutei aši un viegli kā tauriņa spārni. Pie durvīm viņi uzmeta viens otram pēdējo skatienu — apliecinājumu savai slepenajai norunai, uzticībai un mīlestībai, un šis skatiens viņiem palika sirdī kā svēts talismans. Tad Mērija pagriezās un aizgāja.

Tīkliņš ar iepirkumiem viņai tagad šķita viegls kā spalva, soļi bija raiti un līgani, sirds gavilēja, galvu viņa turēja augstu paceltu, un cirtas draiski plīvoja vējā viņai pār pleciem. Tā viņa pārnāca mājās, vēl nepaspējusi nomierināties. Kad Mērija ieskrēja virtuvē, Broudija kundze jautājoši pavērās viņā.

— Kur tu biji visu laiku? Tu tik ilgi kavējies ar tiem pāris iepirkumiem. Vai satiki kādu paziņu? Vai tev kāds apjautājās par Metu?

Mērija gandrīz smējās mammai acīs. Vienu mirkli viņa iedomājās, ko gan māte teiktu, ja viņa pastāstītu, ka nupat ēdusi brīnišķīgu gardumu, kuru bija pasniedzis izdaudzināts nelietis, kas bērnus mokot ar makaroniem, ka bijusi aizliegtā un grēcīgā vietā kopā ar kādu jaunu vīrieti, kurš viņai piedāvājis pavadīt medusmēnesi Parīzē. Labi, ka viņa atturējās un to nepateica; ja Mērija būtu aiz laimes padevusies tik neprātīgai iedomai, Broudija kundze tūliņ būtu paģībusi, ja vien viņai nebūtu radušās šaubas par meitas garīgo līdzsvaru.

— Āra gaiss tev tomēr nācis par labu, — mamma drusku aizdomīgi turpināja. — Tev pavisam svaiga sejas krāsa.

Lai gan Broudija kundze bija lētticīga, tomēr mātes instinkts lika viņai šaubīties, vai vienkāršajam Līvenfordas gaisam varēja būt tik ātra un spēcīga iedarbība.

— Jā, tagad jūtos daudz labāk, — Mērija nemelodama atbildēja priekā drebošām lūpām un mirdzošām acīm.

— Kamēr tu biji projām, vecāmāte kaut ko stāstīja par kādu vēstuli, ko tu esot lasījusi, — Broudija kundze neatlaidās, nenoteiktas iedomas urdīta. — Ceru, ka tev nav prātā kādas aušības, kas tēvam nepatiktu. Mērij, nespītē viņam! Katrs, kas to mēģinājis, vēlāk rūgti nožēlojis. No tā var celties tikai nelaime. — Viņa, atmiņās kavēdamās, nopūtās un piebilda: — Galu galā viņš tomēr to uzzinās un tevi pieķers, un beigas būs bēdīgas, ļoti bēdīgas.

Spēji paraustījusi plecus, Mērija nometa mēteli. Jau kopš stundas viņas slaidais stāvs bija atkal atguvis jaunavīgo un valdonīgi vitālo spēku. Viņa stāvēja taisni, starodama neprātīgā, pašapzinīgā priekā.

— Mamma, — viņa līksmi teica, — neraizējies par mani! Mana devīze tagad ir: «Mērija nepazīst neveiksmes!»

Broudija kundze, paņemdama iepirkumus, skumji nogrozīja noliekto galvu, nenoteiktas, neizprotamas nojautas pārmākta; vēl dziļākās skumjās galvu nodūrusi, viņa kā pats nelaimes un ļauna likteņa gaidu iemiesojums gausi izgāja no istabas.

VI

— Nesij! Mērij! — Broudija kundze spalgi sauca, izrādīdama lielu dedzību pakalpot un rosīgi svaidīdamās šurp un turp, lai palīdzētu Broudijam saģērbties. — Nāciet un uzvelciet tēvam getras!

Bija sestdienas rīts, divdesmit pirmais augusts — viena no tām dienām, kas Džeimsa Broudija kalendārā bija pasvītrotas ar sarkanu zīmuli. Arī viņa seja atgādināja platu, sarkanu sauli, kad viņš, ģērbies melnbalti rūtotā raupja auduma uzvalkā, sēdēja un pūlējās iežņaugt kājas getrās, kas tieši veselu gadu nebija valkātas, kopš tās reizes, — protams, tagad viņam labpatika to aizmirst —, kad viņam tikpat grūti bija bijis tās uzvilkt.

— Kurš ir tas stulbenis, kas getras nolicis mitras? — viņš uzkliedza sievai. — Tagad tās vairs nav uzvelkamas. Pie velna, vai tiešām šai mājā viss jāsabojā? Tās ir sarāvušās!

Tiklīdz kaut kas nebija kārtībā, viņš vainu neizbēgami uzvēla sievas šaurajiem pleciem.

— Te nekā nevar atstāt, tūlīt kāds nejēga visu samaitā! Kā lai eju uz izstādi bez getrām? Drīz man laikam būs jāstaigā apkārt arī bez apkaklītes un kaklasaites!

— Bet, tēv, — Broudija kundze bikli iebilda, man liekas, tev tagad vajadzētu valkāt drusku platākas kurpes. Jaunās, ko es pati tev pasūtīju, ir drusku platākas par citām.

— Muļķības! — viņš uzkliedza. — Galu galā tu vēl teiksi, ka manas kājas izaugušas lielākas!

Tai brīdī Nesija ieskrēja istabā kā jauns kumeļš, un drusku lēnāk viņai sekoja Mērija.

— Ātri, ātri, meitenes! — mamma skubināja. — Uzvelciet tēvam getras! Un pasteidzieties, viņš jau tā nokavējies! — Jaunās kalponītes nometās ceļos un ķērās pie darba, likdamas lietā visu savu pirkstu veiklību un spēku, bet Broudijs, krēslā atgāzies, raidīja niknus skatienus savai vainas apziņā salīkušajai sievai. Negaiss bija nācis pār Broudija kundzes galvu gluži negaidīts, it īpaši tādēļ, ka šai sevišķajā dienā varēja parasti cerēt, ka Broudijs būs labā omā, un doma, ka viņa pati bija sabojājusi sev reto izdevību pieredzēt dienu bez niknuma lēkmēm, ka viņa pati bija pamodinājusi snaudošo vulkānu, pazemoja vairāk nekā lamu vārdi, kas bira pār viņu kā no pilnības raga.

Šodien Līvenfordā bija ievērojams notikums — tika atklāta izstāde, kur saveda šķirnes lopus un sapulcējās izcilākie ļaudis no visas grāfistes. Broudijs šo apskati bija iecienījis, un tās apmeklēšana viņam bija kļuvusi par negrozāmu gadskārtēju paradumu. Viņam patika brangās govis ar pierietējušiem tesmeņiem, muskuļainie Klaidzdeilas ērzeļi, lepni drasējošie zirgi aplokā, resnie barokļi un biezvilnas aitas, un viņš lepojās ar savu spriedumu par šiem dzīvniekiem.

«Es — cepurnieks!» viņš domāja, nostājies godalgošanas komisijas tuvumā, vienā rokā stingri turēdams slaveno oša spieķi, otru dziļi svārku kabatā iebāzis. «Es to protu labāk nekā jūs!»

Viņš bija savā elementā, kritizētājas publikas pirmajās rindās, starp vislabākajiem. Tad viņš, cepuri eleganti pakausī atstūmis, pastaigājās šurp un turp starp teltīmt nogrieza ar kabatas nazi šķēli no viena siera gabala un no otra, kritiski tās nogaršoja, tāpat kā dažādās sviesta, krējuma un paniņu šķirnes, un drusku paķircinājās ar piena meitenēm, kas stāvēja aiz novietnēm.

Tādās dienās atplauka tā viņa būtnes daļa, kas bija tuva zemei. No mātes radiem, kas daudzas paaudzes bija bijuši zemnieki Vintonas baronu īpašumos, viņš bija mantojis dziļi iesakņojušos mīlestību uz zemi, tās augļiem un lopiem. Viņa augums ilgojās pēc smagā lauku darba, jo jaunībā viņš bija staigājis pakaļ arklam pa Vintonas mālzemi un tur iepazinis arī trīsas, ko rada pie vaiga pielikta bises laide. No tēva — Džeimsa Broudija, šā skarbā, īgnā, nepieejamā vīra, kura vienīgais bērns viņš bija, Broudijs bija mantojis lepnumu, kuru uzturēja ilgas kādreiz iegūt zemi. Tikai aiz likteņa nejaušības, pēc tam kad tēvs bija zaudējis mantu un beidzot nosities, krītot no zirga, viņš jaunekļa gados bija pievērsies pretīgajai tirdzniecībai.

Bija arī vēl cits, daudz svarīgāks iemesls, kas viņu dzina uz skati — vēlēšanās piebiedroties grāfistes un pilsētas dižciltīgajiem. Lai gan viņa izturēšanās tur bija drīzāk augstprātīga nekā pazemīga, katrs dižciltīga vai augstākā ierēdņa galvas mājiens sasveicinoties, kāds vārds vai īsa saruna sagādāja viņam lielu prieku, neizsakāmu baudu.

— Man jau gatavs, tēt. Es pirmā tiku galā! — Nesija priecīgi iesaucās. — Viņas šikajiem pirkstiņiem bija palaimējies aizpogāt nepadevīgās pogas.

— Ašāk, Mērij! — iesaucās Broudija kundze. — Netūļojies! Tēvs jau nevar gaidīt visu dienu.

— Kas viņai ko steigties, — Broudijs ņirdzīgi noteica. — Es tiešām vēl nokavēšos, laika jau tā pārāk maz. Varbūt jūs gribat, lai es visu dienu sēžu te pie. jums?

— Mērija darbos nekad nav tik veikla kā Nesija, — nopūtās mamma.

— Gatavs! — Mērija beidzot teica un piecēlās. Viņas pirksti bija kā pamiruši.

Tēvs viņā vērīgi paraudzījās.

— Vai zini, mīļā, tu kļūsti slinka, tur tā vaina! Augstais dievs, tu jau izskaties pēc mucas. Tev mazāk jāēd un vairāk jāstrādā!

Viņš piecēlās un aplūkoja sevi spogulī, bet māte izvadīja meitenes no istabas.

Labpatikā tīksminādamies par savu attēlu spogulī, viņš atkal atguva parasto uzpūtību. Spēcīgos, muskuļainos gurnus cieši apkļāva raupja auduma golfa bikses, un kāju ikri izspiedās pašadītajās vilnas zeķes; pleci viņam bija taisni un plati kā atlētam, augums nebija aptaukojies, āda bija gluda kā zīdainim. īsts lauku dižvīra paraugs, un, kad spogulis viņam to vēlreiz neapšaubāmi apliecināja, viņš virpināja ūsas uz augšu un apmierināts klīrīgi noglāstīja sev zodu.

Šai mirklī durvis lēni pavērās un Broudiju vecāmāte pabāza galvu, bailīgi vērodama, kādā omā patlaban viņas dēls, lai zinātu iesākt sarunu.

— Džeims, vai drīkstu tevi apskatīt pirms aiziešanas? — viņa pēc brītiņa piesardzīgi ieminējās. Par spīti notrulinātajiem jutekļiem, šī diena viņai sagādāja gandrīz vai satraukumu, ko radīja nesakarīgais jaunības atmiņu uzplūds.

— Tu tiešām izskaties lieliski! Prieks tevī noraudzīties, — viņa teica dēlam. — Es labprāt ietu tev līdzi!

— Māt, tavi liekie zobi pārāk nodod tavu vecumu, lai es varētu tevi rādīt izstādē, — Broudijs zobojās. — Tu, bez šaubām, saņemtu godalgu par izturību.

Kurlās ausis traucēja viņai pareizi sadzirdēt, izklaidīgās domas — izprast dēla piezīmes īsto nozīmi.

— Jā, esmu drusku par vecu, lai ietu turp, — viņa žēlojās. — Bet šajās skatēs esmu bijusi, tur es biju pirmā slaucēja, pirmā skatītāja, pirmā dancotāja un pirmā rotaļu sācēja, kad vēsajā naktī gājām garo ceļu uz mājām. Viss man atkal nāk prātā. — Viņas blāvās acis iemirdzējās. — Kādi garšīgi cepumi un taukos vārīti rauši toreiz bija! Tad gan tie man šķita bijuši nebijuši. — Viņa nopūtās, nožēlodama garām palaistās izdevības.

— Vecā, vai tev vairs cits nekas nav prātā kā pierīšanās? Tevī klausoties, varētu likties, ka tu dzīvo pusbadā, — pārmeta Broudijs.

— Nē, nē, Džeims. Esmu tev pateicīga par visu, ko tu man dod, man visa diezgan. Bet var būt, ka tu šodien ieraugi kādu mazu gabaliņu čedersiera — ne jau dārgu, pie vakara lēti var nopirkt veselu klunci, — varbūt tu man to atnestu? — Viņa glaimīgi pašķielēja.

Broudijs sāka skaļi smieties. — Ak tu kungs! Vecā, tu mani iedzīsi kapā! Tavs vēders ir tavs dievs. Es šodien domāju satikt seru Džonu Latu. Vai tu gribi, lai runāju ar viņu, apkrāvies tūtēm un paunām? — viņš uzkliedza, skaļi aizcirzdams durvis.

Māte steidzās pie savas istabas loga, lai redzētu, cik lepni aizsoļo dēls. Tur viņa nosēdēja gandrīz visu dienu, vai acis izskatīdama, raugoties ikvienā mājlopā, ko dzina garām, un pētot krāsainās kartiņas: sarkanās — pirmā godalga, zilās — otrā, zaļās — trešā un, beidzot, dzeltenās, kas nozīmēja vienkārši augstāko uzslavu; viņa bija kā apreibusi no laucinieku drūzmas un čalām, veltīgi cenzdamās ieraudzīt garām plūstošajā pūlī kādu sena paziņas seju. Turklāt viņai no prāta neizgāja iespēja — lai gan maz ticama, tomēr tā ierosināja vecāsmātes iztēli —, ka viņas dēls tomēr varētu atnest kādu mazu kārumu. Viņa taču bija to lūgusi, tas bija viss, ko viņa varēja darīt, — tā viņa pašapmierināti domāja, rosīgi savā atzveltnī sēzdamās, lai nogrimtu priecīgās gaidās.

Lejā nogājis, Broudijs promejot pateica Mērijai: — Aizej uz veikalu un atgādini tam ēzelim Perijam, ka manis šodien nebūs. — Pārdotavu Broudiju mājās dēvēja tikai par «veikalu»; cits nosaukums liktos nepiemērots, pat nicinošs. — Varbūt viņš jau piemirsis, ka šodien viņam nav brīvdiena. Viņš ir spējīgs aizmirst pats savu galvu, par to nav šaubu. Skrej žigli, tas tev drusku nodzīs liekos taukus.

Mammai viņš teica: — Es būšu atgriezies, kad tu mani ieraudzīsi! — Tas bija viņa izteiciens tajos retajos gadījumos, kad viņš kādreiz iedomājās atvadīties no savas sievas, bet patiesībā neparastas augstsirdības pierādījums, ko mamma uzņēma ar pienācīgu pateicību.

— Ceru, Džeims, ka tu jauki pavadīsi laiku, — viņa bikli teica, atbildi vīra omai un izcilajam notikumam pielāgodama. Tikai šādos retos un sevišķos gadījumos viņa uzdrīkstējās saukt vīru vārdā, un, kad tāds brīdis bija pienācis, viņa juta, cik nenozīmīga un mazvērtīga pati ir vīra acīs.

Viņa neiedrošinājās pat iedomāties, ka skate arī viņai varētu sniegt iepriecinājumu, viņai vajadzēja samierināties ar to, ka atļauts noskatīties aizejošā vīra staltajā augumā; viņš viens pats devās dažādās izpriecās, un pārdrošā doma, ka viņa taču varētu iet līdzi, nekad nebija ienākusi viņai prātā. Viņai trūka tērpu, viņa bija nepieciešama mājsaimniecībā, viņai bija pārāk vāja veselība, lai visu dienu pavadītu ārā, — pietika ar vienu no šiem vai vēl daudziem citiem iemesliem, lai nomāktais gars liegtu viņai iziet no mājas. — Ceru, ka būs jauks laiks, — viņa apmierināta nomurmināja, atgriezdamās, lai nomazgātu brokastu traukus, kamēr Nesija pa istabas logu sūtīja tēva mugurai sveicienus.

Kad aiz mājas kunga bija aizvērušās durvis, Mērija gausi uzkāpa savā istabā, apsēdās uz gultas malas un sāka raudzīties laukā pa logu. Lai gan bija spoža rīta gaisma, viņa neredzēja nedz trīs bērzus, kuru gludie, slaidie stumbri mirdzēja kā sudraba masti, nedz dzirdēja klusi šalcam lapas, kas vieglajā vēja plūsmā rādīja te tumšo, te gaišo pusi. Sevī nogrimusi, viņa nelaimīga pārdomāja tēva izteicienu: «Mērij, tu jau izskaties pēc mucas,» — viņš bija ņirgājies, acīm redzot, gribēdams teikt, ka viņa attīstās un kļūst pilnīgāka nepiedienīgi savam vecumam un augumam. Šī dzēlīgā piezīme, kas, līdzīgi spējam gaismas staram, bija iemesta viņas neziņas tumsā, radīja dvēselē skaudru nemieru.

Mērijas māte sarunās ar meitu ne reizi nebija skārusi dzimumdzīves jautājumus, ja tie vispār kādreiz iznira pie mājas dzīves apvāršņa; manīdama kaut mazāko mājienu uz to pusi, Broudija kundze kā strauss satraukti paslēpa galvu, uz katru tiešu, naivu Mērijas jautājumu ar riebumu atbildēdama: «Rimsties, Mērij! Par tādām lietām nerunā!» — «Kārtīgas meitenes par to nedomā.» — «Kaut ko tādu jautāt ir kauns.» Mērija tik pavirši pazina citas meitenes, ka, čukstus un ķiķinot izteiktās piezīmes šai jautājumā, ko, atļāvās pat pilsētas visklīrīgākās jaunavas, viņai neko nenoskaidroja. Šādu sarunu saraustītie teikumi, ja viņai kādreiz gadījās tos dzirdēt, bija aizslīdējuši garām nesaprasti vai arī smalkjūtīgi atvairīti. Tā Mērija dzīvoja naivā neziņā, un, lai gan neticēja pasaciņai, ka bērni rodas ar stārķa līdzdalību, viņai tomēr nebija nekādas jēgas par grūtniecību un dzemdībām.

Viņas jaunavīgās dvēseles dzidro ezeru nesa viļņoja pat tas, ka jau trīs mēnešus iztrūka kārtējās norises, taču tēva šīrītējā asā piezīme bija iegrauzusies kādā slēptā smadzeņu rieviņā un mainījusi domu virzienu, piešķīrusi visam citu izskaidrojumu, un tas viņu dziļi satrieca.

Vai viņa tagad bija citāda? Mērija satraukumā noglāstīja sev locekļus un vēderu. Tas taču bija viņas ķermenis, tas piederēja vienīgi viņai! Kā tad tas varēja būt pārvērties? Šausmās viņa uzlēca kājās, aizslēdza guļamistabas durvis, norāva sev kašmira ņieburu un svārkus, apakšsvārkus un kaklautu, kas bija samezglojies, izģērbās gluži kaila un samulsusi, drebošām rokām sāka aptaustīt savu augumu. Līdz šim viņa to bija aplūkojusi tikai pavirši. Truli viņa skatījās uz savu pienbalto ādu, pacēla rokas pār galvu, un viņas izstieptais, graciozais stāvs bija vingrs un nevainojami skaists. Mazais galda spogulītis neatklāja nekādu pārmaiņu, nekādu vainu, kas spētu apstiprināt vai atspēkot neskaidrās bažas, un, lai gan viņa grozīja galvu uz visām pusēm, baiļpilnās acis nespēja atrast nekādas apkaunojošas pazīmes, kaut gan kāda iekšēja balss to derdzīgi apgalvoja. Viņa nevarēja pateikt, vai ir pārvērtusies, vai krūtis kļuvušas pilnīgākas, vai rožainie krūšu galiņi kļuvuši tumšāki, gūžas apaļākas.

Mēriju sagrāba baisma nenoteiktība. Pirms trim mēnešiem viņa gluži kā nemaņā bija dusējusi Denisa skavās, akli ļaudamās dabas instinktam, un aizvērtām acīm atdevusies spēcīgajām dziņām, kas strāvoja viņas būtnē. Ne saprātam, ja arī viņa to būtu vēlējusies, ne zināšanai, ja arī viņai tā būtu bijuši, toreiz nebija nekādas nozīmes. Pārdzīvojot varenu, neizsakāmi saldu sāpju un skurbinošas baudas vareno satraukumu, viņai nebija bijis ne mazākās jausmas, kas īsti ar viņu notiek. Jūtas viņu toreiz bija pacēlušas pāri saprātam, bet tagad viņa samulsusi sev jautāja, kādu ķīmisku procesu būtu varējusi radīt šo apskāvienu spēcīgā vara, varbūt kāds neizskaidrojams iemesls kaut kādā noslēpumainā kārtā viņu noteikti pārvērtis tad, kad viņa piekļāvusi savas lūpas Denisa lūpām.

Viņa jutās nespēcīga šai nenoteiktības jūklī, juta, ka tūlīt kaut kas jādara, lai izgaisinātu šo pēkšņo satraukumu, bet nezināja, kā iesākt. Nomākta, drēbes gabalus no grīdas uzlasīdama, viņa iedomājās māti, bet tūdaļ šo domu noraidīja, jo pārāk labi zināja, ka mammas biklā dvēsele vairīsies, jau ieminoties vien par kaut ko tamlīdzīgu.

Domas neviļus atkal pievērsās Denisam, viņas vienīgajam prieka avotam, bet tūdaļ viņa savā nelaimē atcerējās, ka Denisu varbūt sastaps tikai pēc nedēļas un uz īsu mirkli. Kopš brīnišķīgās sarunas pie Bartorellija viņu tikšanās vienmēr bija īsas, tomēr tik jaukas, ievērojot vislielāko piesardzību. Lai gan tagad viņai izdevās notvert tikai ašu Denisa skatienu — vienīgo viņas dzīves svētlaimi, — tieši tādēļ viņa juta, ka starp šiem steigā pateiktajiem uzmundrinājumiem un mīlas zvērestiem viņai nekad nepietiks drosmes kaut vai aplinkus lūgt viņam padomu; jau to iedomājoties vien, viņa sarka aiz kauna.

Atkal saģērbusies, Mērija atvēra durvis un nogāja lejā, kur mamma, tikusi galā ar to, ko viņa sauca «piedot lietām izskatu», kaisli bija nogrimusi lasīšanā. «Šai grāmatā nav nekādu problēmu, kas līdzinātos manējām,» Mērija skumji domāja ... «Visos šais mīlas zvērestos, pirkstgaliņu skūpstīšanā, salkanajās sarunās un laimīgajās beigās nav ne mazāko aizrādījumu, kas spētu man palīdzēt.»

— Man jāaiziet ar tēva ziņojumu uz veikalu. Viņš vēlējās, lai to izdaru jau priekšpusdienā, — viņa, brītiņu vilcinājusies, teica pār lasāmvielu salīkušajai mātei.

Broudija kundze, kas patlaban atradās kāda grāfa salonā, augstākajā angļu aristokrātijas sabiedrībā, iegrimusi nopietnā sarunā ar evaņģēliskās draudzes vikāru, neatbildēja, jo aizrautībā nemaz nedzirdēja meitas balsi. Kad viņa sēdēja, nogrimusi lasīšanā, viņa, pēc vīra izteiciena, bija grāmatas verdzene.

— Tu patiešām esi īsta šo blēņu verdzene, — Broudijs reiz bija zobojies, kad viņa nebija atbildējusi uz viņa jautājumu. — Kad tevi tā redz siekalojoties, tu izskaties pēc žūpas ar kortelīti. Tu laikam sēdētu un lasītu arī tad, ja tev virs galvas degtu jumts.

Skumju skatienu mātei uzmetusi un pārliecinājusies, ka nav nozīmes viņu traucēt, jo šādās reizēs nav iespējams izdabūt no viņas nevienu sakarīgu, kur nu vēl mierinošu teikumu, Mērija klusi, neviena nepamanīta, devās veikt uzdoto.

Līdz pat pilsētai viņa gāja, skumjās pārdomās nogrimusi, tikko vilkdama kājas, galvu nodūrusi; lai gan tā tika pagarināts ceļš, tomēr, mērķi sasniegusi, viņa nebija ne par mata tiesu tuvāk grūtās mīklas atrisinājumam.

Pārdotavā Pīters Perijs bija viens pats, mundrs, lielīgs, lepni piepūties savā atbildības varenībā; Mēriju viņš apsveica pārspīlēti laipni, meiteni ieraugot, viņa seja atplauka un bālie vaigi vēl vairāk nobāla aiz līksmīgā satraukuma.

— Kāds negaidīts prieks, Mērijas jaunkundz! Tas gadās tik reti! Ak tu kungs, kāds prieks! Liels prieks! — viņš uztraukts atkārtoja, tievos, caurspīdīgos, smailos pirkstus citu pret citu berzēdams; tad, galīgi samulsis, apklusa. Viņš jutās kā pamiris pēc šādas apstākļu sagadīšanās, ka Mērijas jaunkundze ierodas veikalā taisni tanī dienā, kad nav viņas tēva, — tātad Perijs tagad drīkstēja runāties ar viņu! Mulsumā visas spožās sarunas, kuras viņš vienatnē bieži bija iztēlojies ar veselu pulku augstākās sabiedrības. jauno dāmu, tagad acumirklī bija izgaisušas, lai gan patlaban bija reta izdevība parādīt savas spējas. Perijs bija mēms kā zivs, — viņš, kas tik ļoti bija ilgojies pēc šī izdevīgā mirkļa un teicis: «Ar Mērijas, jaunkundzi varētu sarunāties ļoti patīkami, ja vien rastos izdevība.» Mēle Perijam bija kā sasieta — viņam, kas ar vieglu, nicīgu nevērību mēdza uzrunāt gludināmo dēli tvaika pilnajā veikala darbnīciņā. Šis jauneklis, kurš vaļas brīžos, svētdienas priekšpusdienās gultā gulēdams un gultas misiņa bumbā blenzdams, romantiski iztēlojās, ka tā ir kronis un viņš pats glaimīgām valodām cenšas apburt hercogieni, tagad bija mēms kā triekas ķerts. Viņa ķermenis krampjaini raustījās, āda sāka niezēt un svīst; viņš jutās pilnīgi kā bez galvas, un tad viņam paspruka viņa procesijai raksturīgais; «Lūdzu, sēdieties, cienīgā, ar ko varu jums pakalpot?»

Viņš satrūkās, tas pats mazumiņš asiņu, kas ritēja viņa dzīslās, saplūda viņam galvā, tā ka Mērijas tēls sāka līgoties mulsuma miglā. Viņš nenosarka — to viņš nespēja —, bet viņam uznāca reibonis; taču, viņam par lielu izbrīnu un atvieglojumu, Mērija neizrādīja ne sašutumu, ne pārsteigumu. Viņas domas vēl klīda skumju tālē, viņa vēl nebija pilnīgi atraisījusies no mokošajām pārdomām, nebija dzirdējusi Perija vārdus. Tomēr viņa ar pateicību pieņēma krēslu, ko viņš gluži neapzināti bija piestūmis, un apsēdās tajā, gurdi nopūzdamās.

Tad viņa spēji pacēla acis, it kā Periju pirmo reizi ieraudzījusi.

— Ai, Perija kungs! — viņa izsaucās. — Es... es laikam biju nogrimusi domās, nemaz neapjautu, ka jūs atrodaties šeit.

Perijs jutās stipri samulsis. Tā kā viņš izskatījās tik nevīrišķīgs, tad visneiespējamākais likās tas, ka šāda izturēšanās varētu liecināt par slepenu mīlestību uz sava maizes devēja meitu, taču tā tas bija, un savos augstākajos, neaprobežotākajos un pārdrošākajos domu lidojumos viņš iztēlojās sevi par ārkārtīgi cienījamu jaunu cilvēku, kas sasniedzis savu mērķi, saistīdamies ar Broudija namu laulības saitēm, kuras bija daudz ciešākas nekā tās, kas valdīja šai netīrajā veikalā. Mērijai nebija ne miņas par šādiem rožainiem Perija nākotnes sapņiem, taču sirds dziļumos viņa juta tādu kā līdzjūtību pret biklo jaunekli, kas tik bijīgi izturējās pret viņas tēvu; viņa to draudzīgi uzlūkoja.

— Man jums kaut kas jāpaziņo, Perija kungs, — Mērija teica. — Broudija kungs šodien veikalā neieradīsies, viņš lika jums pateikt, lai jūs viņa prombūtnē rūpējaties par veikalu.

— Ai, protams, Broudija jaunkundz! Es ļoti labi zināju, ka jūsu tēva kungs šodien apmeklēs skati. Esmu iekārtojies tā, lai varētu visu dienu palikt šeit. Pusdienošu tepat. Man ļoti labi zināms, ka šefam ārkārtīgi patīk šāda rīcība. — Ja Broudijs dzirdētu šādi par viņu izsakāmies, viņš savu palīgu iznīcinātu ar vienu vienīgu skatienu, bet Perijam, kas tagad jutās atžirbis un bija nolēmis izturēties pret sevi ar pelnīto atzinību, šādi gleznaini izteicieni likās lieliski.

— Pat šefa prombūtne darbam nekaitēs, Broudija jaunkundz, — un ceru, ka viss veiksies labi, — viņš turpināja tādā pašā garā. — Jūs varat personīgi pārliecināties, ka es darīšu visu un tik labi, cik vien iespējams. — Viņš izskatījās tik nopietns, viņa valgās acis mirdzēja tik izteiksmīgi, ka Mērija pat savā apātijā pēkšņi jutās viņam pateicīga, kaut gan lāgā nezinātu pateikt, par ko.

Taisni šai brīdī ieradās pircējs, kāds kuģu būvētavas strādnieks, kas vēlējās iegādāties jaunu cepuri, un, lai gan Mērija, viņam ienākot, gribēja iet prom, fiziskais un garīgais pagurums liedza viņai piecelties no ērtā krēsla un pārmāca jebkuru vēlēšanos doties mājup. Mērija vienaldzīgi vēroja, cik veikli rosās Perijs, kas steidzās izmantot brīnišķīgo izdevību palielīties ar savām spējām, izrādīdams ārkārtīgu veiklību, rīkojoties ar kārbām, īsajām kāpnēm un beidzot ar papīru un auklu. Kad pircējs bija aizgājis, Perijs pašapzinīgi atgriezās pie Mērijas, pārliecās pār leti un sirsnīgi ieminējās: — Jūsu tēvam šeit brīnišķīgs veikals, Broudija jaunkundz, — praktiskā nozīmē īsts monopols. — Arī ar šo izteicienu viņš lepojās, un, lai gan tas bija patapināts no kādas tautsaimniecības grāmatas, kuru pa naktīm lasīja, šajā tehniskajā terminā Perijs ielika savu patstāvīgi izdomātu nozīmi. — Ar to es negribu teikt, — ja es drīkstētu atļauties kādu priekšlikumu, — ka veikalu nevarētu paplašināt, ieviest pāris jaunu ideju, mazus jauninājumus, varbūt dažus jaunievedumus, tas būtu iespējams, — viņš glaimīgi piebilda.

Mērija neatbildēja, un Perijam radās nomācoša sajūta, ka viņš, acim redzot, nespēj saistīt viņas uzmanību; saruna viņam sāka likties mazliet vienpusīga.

— Ceru, jūs jūtaties labi? — viņš apdomājies pēc brītiņa piebilda.

— Ļoti labi, — viņa kā negribot atbildēja.

— Jūs man liekaties, ja tā drīkst teikt, tā kā vājāka no vaiga.

Viņa paskatījās augšup.

— Jums liekas, es esmu kļuvusi vājāka?

— Noteikti!

Tas bija izdevīgs brīdis, lai ar cieņas pilnu gādību aplūkotu Mērijas sadrūmušo, vienaldzīgo seju; atspiedies pret leti, viņš atbalstīja mazo zodu garajos pirkstos, izliekdams augumu iestudētā apbrīnas pozā.

— Tiešām, — viņš drosmīgi turpināja, — kaut gan jūs esat tikpat skaista kā vienmēr, ja drīkstu tā izteikties, taču mazliet sagurusi. Laikam tās būs šīs dienas karstuma sekas. Vai drīkstu atnest jums glāzi ūdens?

Viņa vēl nepaspēja atteikt, kad viņš pārlieku dedzīgā pakalpībā izšāvās no istabas kā lode, acumirklī atgriezās ar pilnu glāzi dzirkstoša ūdens un iespieda vēso, apsvīdušo stiklu viņai rokā, kas bija kā nedzīva. — Dzeriet, Mērijas jaunkundz,— viņš neatlaidās. — Tas nāks jums par labu. — Kamēr viņa, pielikusi glāzi pie lūpām, lai atnesēju neapvainotu, norija pāris malku, Periju pēkšņi sagrāba bažīgas domas.

— Ceru, ka neesat slima. Jūs izskatāties tik bāla. Vai esat jau bijusi pie sava ārsta? — viņš jautāja, cenzdamies izlikties pēc iespējas pieklājīgāks.

Šādus izmeklētus vārdus dzirdot, Mērija, glāzi pa pusei pie lūpām pacēlusi, sastinga, it kā viņai būtu uzaususi pēkšņa, spilgta gaisma, kas rāda ceļu, kurp doties. Viņa vērīgi paraudzījās uz Periju, tad pa atvērtajām ieejas durvīm paskatījās laukā, bet lūpas viņai sakniebās ciešā apņēmībā.

Brītiņu viņa palika mierīgi sēžam, tad pēkšņi piecēlās un nomurmināja: — Man tagad jāiet, Perija kungs. Ļoti pateicos par jūsu laipnību.

Viņš nepaspēja ne atjēgties, kad Mērija jau bija atstājusi veikalu; viens palicis, Perijs mulsu skatienu brīdi raudzījās uz glāzi, uz pamesto krēslu un tad pārlaida acis tukšajai telpai. «Cik jocīga meitene!» viņš nodomāja... «Kā nu var tā aiziet?» Viņš taču bija izturējies ar tādu apbrīnu un cieņu, bet galu galā sievietes laikam tomēr ir un paliek dīvaini radījumi. Perija kungs sāka svilpot.

Izgājusi uz ielas, Mērija nenogriezās vis pa labi, uz mājas pusi, bet pa kreisi, un, ejot līdz ielas galam, viņai vajadzēja nokļūt vistālākajā pilsētas nomalē — Nokshilā. Pītera Perija nejaušā piezīme bija palīdzējusi rast atrisinājumu, ko viņa līdz šim bija meklējusi kā pa tumsu, un tas viņu tagad veda pretējā virzienā. Viņa devās pie ārsta. Ārsti bija gudri, uzticības cienīgi, laipni; tie ārstēja, sniedza padomus, mierināja un attaisnoja dāvāto uzticību. Tūdaļ viņai ienāca prātā vienīgais ārsts, kuru viņa pazina, — Lorijs; lai gan viņš pēdējo desmit gadu laikā ne reizi nebija bijis viņu mājā, tomēr viņš vārda pēc bija viņu ģimenes ārsts, un tagad Mērija skaidri atcerējās pēdējo reizi, kad ārsts ar viņu bija runājis. Toreiz viņš bija uzlicis roku uz mazās galviņas un labsirdīgi teicis; «Peniju par cirtu, jaunkundzīt! Lai iet! Vai noslēgsim veikalu? Nebūs taču žēl!» Toreiz viņai bija desmit gadu, un, lai gan viņš cirtiņu nedabūja, viņa peniju tomēr saņēma. Kopš tā laika Mērija nebija Loriju sastapusi, bet bieži redzējusi braucam divričos visdažādākajās vietās un laikā, bieži vien lielā steigā, un ārsts viņas acīs joprojām šķita tāds pats kā toreiz, bērnībā, — gudrs, cēls un dižs. Viņš dzīvoja Nokshilā, lielā, apsūnojušā, bet vēl vienmēr lepnā namā, kas stāvēja šķērsām uz nogāzes pakalna vidū; apņēmīgi soļodama pa ielu, viņa atcerējās, ka pieņemšanas stundas ir ap pusdienas laiku.

Līdz ārsta mājai bija krietni, ko iet, un Mērijai drīz vien vajadzēja samazināt straujo gaitu, lai gan pirms pāris mēnešiem šo ceļa gabalu viņa būtu skriešus noskrējusi, pat elpai neaizraujoties. Soļiem palēninoties, arī apņēmība mazliet sašķobījās, un viņa sāka prātot, ko teikt ārstam. Doma griezties pie ārsta pēc padoma bija radusies tik necerēti, ka grūtības, kādas būtu jāpārvar, lai sasniegtu šo mērķi, nemaz nebija ienākušas prātā; taču tagad tās skaidri jo skaidri uzausa viņas apziņā un ar katru soli likās neuzveicamākas. Vai vispirms apvaicāties par savu veselības stāvokli? Nebija šaubu, ka ārsts tūdaļ brīnīsies, kāpēc viņa atnākusi viena pati bez mātes. Kaut kas tāds likās nedzirdēts, un ārsts varbūt varētu viņu pat atraidīt; bet, ja nu ārsts būtu ar mieru viņu pieņemt bez šāda vai tāda aizbildinājuma, viņam pietiktu ar pāris izmanīgiem jautājumiem, lai sarautu visus vieglos melu pavedienus, kurus viņa mēģinātu vērpt, un viņš pamestu viņu apkaunotu un bezpalīdzīgu. Pēdīgi Mērija skumji nolēma, ka vienīgā izeja ir pateikt ārstam visu patiesību,. paļaujoties uz viņa žēlastību vai nežēlastību. Un, ja nu viņš par šo apmeklējumu paziņo viņas vecākiem, vai tad mērķis, ko viņa centās sasniegt, attaisnotu tik lielu risku? Viņas domas griezās neprātīgā jūklī, kad viņa sāka kāpt augšup pa Nokshilas nogāzi.

Beidzot viņa sasniedza vārtus, kas veda uz ārsta mītni, kur lielā misiņa plāksne, ko senos nedrošākos laikos bija iedauzījis kāds palaidnis ielas puika, tagad, nogludināta līdz nesalasāmam cienījamam cēlumam, mirdzēja kā orākula acs, aicinādama šurp vārgos un slimos.

Stāvot pie vārtiem un mēģinot pārspēt bailes, Mērija tālumā ieraudzīja nākam šurp kādu vecāku vīru, sava tēva draugu. Pēkšņi satrūkusies, viņa noprata, ka nedrīkst doties iekšā, kamēr tas būs saskatāms, tādēļ pagrieza nācējam muguru un lēni pagāja mājai garām, iesānis vērodama lielo, lepno celtni ar masīviem ampīra stila vārtiem un noslēpumainiem logiem, kurus aizklāja safrāndzelteni priekškari, viņa juta, ka tā viņu nomāc aizvien vairāk, ka šaubas un nemiers pieaug. Cik muļķīga iedoma — griezties pie tik pazīstama ārsta. Denisam tas varbūt nepatiks, ka viņa spērusi šādu soli bez viņa ziņas, — citā laikā būtu daudz izdevīgāk apmeklēt ārstu. Viņa taču nebija slima, bet veselāka un spēcīgāka nekā jebkad; acīm redzot, viņa pati sevi gluži nevajadzīgi bija padarījusi par nepamatotu iedomu upuri.

Tagad iela bija tukša, un viņa saprata, ka jādodas iekšā tūlīt vai nekad; viņa nolēma iet iekšā, gan tad tiks galā ar visām grūtībām; roku jau uz durvju roktura uzlikusi, Mērija atcerējās, ka viņai nav naudas, ko samaksāt honorāru; pat tad, ja ārsts to nepieprasītu, viņai tomēr būtu tūlīt jāsamaksā, lai nerastos nekādi sarežģījumi, kas varētu visu atklāt. Viņa atrāva roku atpakaļ un taisījās atkal uzsākt neapņēmigo soļošanu šurp turp pa ietvi, kad pēkšņi ieraudzīja kalponi caur aizkariem skatāmies ārā pa logu. Patiesībā meiča nebūt nedomāja kādu novērot, bet Mērijas satrauktajai iztēlei rādījās, ka kalpones acis raugās viņā aizdomu pilnas, un šī neapšaubāmā novērošana satrieca Mērijas apņēmības pēdējās paliekas. Juzdama, ka ilgāk vairs nespēs izturēt šaubas un vilcināšanos, viņa, it kā nekrietnībā pieķerta, vainīgi nodurtu galvu devās prom.

Bēgot pa ielu, ejot atpakaļ grūto ceļu, ko bija mērojusi šurp, Mērija slājia vai nost aiz pašpārmetumiem un neziņas. Viņa sevi lamāja par nelgu un gļēvuli; vaigi viņai kaisa aiz kauna un mulsuma; viņa juta, ka visādā ziņā jāvairās no ļaužu skatieniem. Lai izbēgtu no pazīstamiem un drīzāk nokļūtu mājās, viņa negāja pa Haistrītu, bet iegriezās šaurajā, netīrajā Koledžas ieliņā, ko parasti dēvēja par Vennelu un kas no drūz mainās ielas pāri dzelzceļa sliedēm izgāja tieši uz ganībām. Noliektu galvu Mērija ienira Vennelas tumsā, it kā gribēdama tur paslēpties, un steidzās tālāk pa netīro, slikti bruģēto ieliņu, kur notekās bija iemestas sasistas pudeles, tukšas konservu bundžas un smirdoši mēsli. Vienīgi vairīšanās no paziņām dzina viņu pa šo aizliegto ielu; kaut arī Mērija steidzās, cik spēja, visapkārt valdošā nabadzība kā lāsts uzspieda viņai savu netīro zīmogu.

No sētām, kuru vārti bija plaši vaļā, uz Mēriju blenza sievas, dīkā stāvēdamas, nolaidīgi ģērbušās, kailām rokām, sastājušās baros un pļāpādamas; plušķains suns kvekšķēdams dzinās viņai pakaļ un koda papēžos; netīrs un ķēmīgs kroplis, novietojies uz ielas, gaudulīgi lūdza dāvanas, un viņa balss skanēja Mērijai ausīs smilkstoša, uzplijīga, nožēlojama.

Viņa soļoja vēl žiglāk, lai izbēgtu no šīs nomācošās apkārtnes, un bija jau gandrīz ielas galā, kad ieraudzīja lielu pūli, kas vēlās viņai pretī. Īsu izmisīgu mirkli viņa apstājās, iedomādamās, ka pūlis metīsies virsū, lai viņu saplosītu. Bet tūlīt nogranda bungas, un viņa saprata, ka ienaidnieks, kuru it kā uzbrukumā ejošu pulku juku jukām pavadīja bars netīru bērnu un kraupainu suņu, bija vietējā Pestīšanas armijas nodaļa, kas Līvenfordā nesen bija noorganizējusies. Tās centīgie locekļi jauneklīgas jūsmas degsmē izmantoja svētku dienu, lai izietu parādē nabadzīgākās pilsētas daļās un apkarotu un izravētu katru netikumu un neķītrību, kas sakarā ar lopu skati varētu pacelt galvu pat šai agrajā stundā.

«Armija» nāca arvien klātāk — karogi plandīja, suņi rēja, bungas dārdēja, orķestris blarkšķēdams spēlēja himnu — «Dvēsļu glābējs tuvojas», bet abēju dzimumu «kareivji» kvēlā aizrautībā skaļi dziedāja līdzi.

Mērija piespiedās pie kādas mājas sienas, vēlēdamās, kaut zeme atvērtos un viņu aprītu; kad «armija» gāja garām, viņa sarāvās čokurā, juzdama, ka svešie cilvēki, uz priekšu steigdami, stumda un grūsta viņu. Pēkšņi kāda vienkārša sieva, sasarkusi, aiz taisnprātības un prieka par jauno uniformu, ieraudzīja Mēriju, kas stāvēja tik izbijusies un pazemīga; tā aprāva savu griezīgo soprānu, pielieca seju Mērijai cieši klāt un vienā vienīgā karstā elpas vilcienā uzmācīgi iečukstēja ausī:

— Māsa, vai tu esi grēciniece? Tad nāc un kļūsti atpestīta! Nāc un mazgājies tā jēra asinīs!

Tad viņas čukstiens atkal pārgāja sparīgā dziedāšanā, viņa skaļi piebiedrojās dziesmai «Kāds šodien aiziet bojā» un aizsteidzās uz priekšu, uzvarētājas soļiem ielu stampādama.

Mēriju pārņēma neizsakāms pazemojums, un viņa atslīga pret sienu; kā visi iebaidīti cilvēki viņa domāja, ka tas bijis kādas augstākas, saniknotas varas mājiens, ko vainagoja šis pēdējais kaunpilnais pārdzīvojums. Pēkšņs, nejaušs domu novirziens tumšā un svešā gultnē dažās stundās bija pārveidojis visu viņas dzīves uztveri, Mērija nespēja vārdos izteikt sajūtu, kas viņu bija pārņēmusi, nespēja nedz saprast, nedz sakarīgi izskaidrot bailes, kādas bija uzbrukušas, bet, steigā mājup streipuļojot, viņu līdz nelabumam mocīja atziņa, ka dzīvot nav vērts.

VII

Pirmdienā pēc lopu skates Broudiju namā sākās liela rosme. Pastnieks šorīt bija klauvējis pie durvīm skaļāk nekā parasti un viņa seja likusies sevišķi svinīga, pasniedzot Broudija kundzei daudzām ārzemju pastmarkām rotātu vēstuli — šauru, plānu taisnstūri, kas noslēpumaini čaukstēja viņas drebošajos pirkstos. Neganti pukstošu sirdi mamma uzlūkoja šo vēstuli, ko bija gaidījusi jau sen. Viņai nevajadzēja minēt, kas to varētu sūtīt, jo tūdaļ pazina vienu no plānajām ārzemju aploksnēm, ko pati bija Metam izmeklējusi un rūpīgi iesaiņojusi. Viņa lielā pateicības un cerību jūsmā piespieda vēstuli pie lūpām un tad cieši pie sirds, it kā dēla slēpto vēstījumu tieši sirdī uzņemdama, un pēc tam grozīja to uz visām pusēm savās sarkanajās, darbā sagrumbotajās rokās.

Lai gan viņa juta, ka vēstule domāta tikai viņai vienai, tomēr ieraudzīja, ka tā adresēta «Džeimsam Broudija kungam ar kundzi»; tātad viņa nedrīkstēja to atplēst, nedrīkstēja skriet augšā pie vīra un priecīgi iesaukties: «Vēstule no Meta!» — šo pirmo, dārgo, tik niecīgo vēstījumu no svešuma viņa viegli uzlika uz vīra šķīvja. Viņa gaidīja. Gaidīja ziņas no dēla — padevīgi, taču kvēlā, pulsējošā nepacietībā, šad tad ieskrēja no trauku mazgātavas atpakaļ virtuvē, lai pārliecinātos, vai vēstule vēl turpat, vai pēkšņi nav izgaisis šis brīnumainais sūtījums, kas gandrīz neticamā kārtā neskarts veicis trīstūkstoš jūdžu pa svešām jūrām un eksotiskām zemēm šurp pie viņas. Pēc laba laika, kas viņai šķita vesela mūžība, Broudijs nonāca lejā, un viņa ar prieku ievēroja, ka vakardienas izklaides sagādātā labā oma viņam vēl nav izgaisusi. Tūdaļ viņa atnesa tumi un, gādīgi novietojusi ēdienu uz galda, gaidot nostājās vīram cieši aiz muguras. Broudijs pacilāja vēstuli, klusēdams paturēja savā varenajā ķetnā, uzlūkoja šķietami vienaldzīgi, demonstratīvi vēlreiz pasvārstīja, tad neatplēstu nolika atpakaļ uz galda un sāka ēst tumi. Cilādams karoti pēc karotes pie mutes, pieliecies, abiem elkoņiem pret galdu atstutējies, viņš blenza aploksnē un ar nolūku likās neredzam sievu.

Šīs izsmalcinātās ļaunprātības dēļ mammai joprojāni bija jāstāv viņam aiz muguras sažņaugtām rokām, gaidu drudzī sasprindzinātu augumu, līdz viņa vairs nespēja šo neziņu izturēt.

— Tēv, atplēs to, — viņa čukstēja.

Viņš izlikās ārkārtīgi satrūcies.

— Nudien, sieva, tu mani pārbiedēji līdz nāvei! Ko tu te slaisties apkārt? Ahā! Zinu gan! Lūk, tas tevi pievelk! — Ar karoti bakstīdams, viņš rādīja uz vēstuli un va|īgi atzvēlās krēslā, vērodams sievu. Tagad, kā viņš laipnības brīžos pats sev mēdza teikt, viņam bija tīrie kumēdiņi ar sievu. — Tu jau izskaties kā lapsene pie marmelādes poda, — viņš irgojās. — Uz mata tikpat kāra. Es jau tūdaļ redzēju, ka vēstule ir plānāka par plānu; bez šaubām, tas ir gauži nožēlojams ziņojums.

— Papīrs ir ļoti plāns, tāpēc tā liekas. To es viņam nopirku, lai nebūtu jāizdod tik daudz par pastmarkām, — mamma aizstāvēja. — Aploksnē var ielikt veselu duci lapu.

— Te nav nekāda duča. Nebūs vairāk par divām trijām. Ceru, ka tas nenozīmē neko ļaunu, — viņš it kā skumji piebilda, pamezdams uz viņas pusi viltīgu skatienu.

— Ai, tēv, vai tu nevarētu vēstuli atplēst un mani nomierināt? — viņa lūdzās. — Es aiz bailēm beidzos vai nost, to tak tu skaidri redzi.

Broudijs pacēla galvu, un viņa tūdaļ apklusa.

— Mums nekur nav jāsteidzas, laika mums netrūkst, — viņš teica. — Ja tu esi gaidījusi desmit nedēļas, tad vari vēl desmit minūtes paciesties, tādēļ jau nepārsprāgsi. Ej un nes šurp man pārējo ēdienu!

Neziņā nopūzdamās, visu laiku bailēs drebēdama, ka vīrs viņas prombūtnē varētu vēstuli izlasīt un saplēst, Broudija kundze bija spiesta atraut skatienu no vēstules un atgriezties trauku mazgātavā, lai atnestu viņam olas ar šķiņķi.

— Tas ir pareizais temps! — viņš skaļi iesaucās, kad viņa steigšus bija atgriezusies. — Tāds skrejamais tev nav piemeties kopš tās reizes, kad biji saēdusies zaļas ogas. Zinu gan, kā tevi padarīt veiklāku. Tu man vēl dancosi!

Viņa neatbildēja; vīrs bija padarījis viņu mēmu. Paēdis azaidu, viņš atkal paņēma rokā vēstuli.

— Nu, man šķiet, tagad mēs varētu palūkoties, kas tur iekšā, — viņš laiski norūca un pēc iespējas lēnāk atgrieza aploksni un izvilka lielās, aprakstītās papīra lapas. Iestājās klusums, kamēr Broudijs neizturami ilgi lasīja vēstuli, taču mammas tramīgais skatiens visu laiku neatlaidīgi vēroja vīra seju, kurā viņa gribēja izlasīt vai nu savu cerību piepildījumu, vai baiļu apstiprinājumu. Beidzot viņš nosvieda vēstuli uz galda un noteica:

— Nav nekā! Tikai muļķības — vesels birums!

Tai pašā mirklī, kad viņš nolika vēstuli uz galda, Broudija kundze metās pie aprakstītajām lapām, sagrāba tās, pacēla pie tuvredzīgajām acīm un rīšus rija sīkās rindas. Jau no pirmā teikuma viņa saprata, ka vēstule rakstīta uz «Iravadijas» klāja un gandrīz tūdaļ pēc kuģa iebraukšanas ostā nodota pastā.

«Dārgie vecāki,» viņa lasīja, «ķeros pie spalvas, lai Jums rakstītu pēc ārkārtīgi bīstamās un ilgstošās «mal de mer» jeb, vienkāršāk sakot, jūras slimības. Šis briesmīgais pārbaudījums mani vispirms piemeklēja Īrijas jūrā, bet Biskajas līcī es jutos tik slims, ka vēlējos nomirt, un gandrīz būtu lūdzis, lai mani iesviež jūrā, ja nebūtu domājis par Jums. Tā kā mana kajīte bija šaura un nejauka un mans gultas biedrs ļoti rupjš — nodevies žūpošanai —, es sākumā mēģināju palikt uz klāja, bet viļņi bija tik milzīgi un matroži tik nežēlīgi, ka biju spiests atkal atgriezties savā karstajā, neērtajā miteklī. Šajā šaurajā kabūzī, kur izmisis gulēju savā kojā, šausmīgi svaidīja šurpu turpu, reizēm līdz pašiem griestiem, kur es paliku karājoties labu laiku, kamēr ar sparu atkal kritu lejā. Kad biju novēlies atpakaļ guļvietā, man šķita, ka vēders palicis augšā, jo sajutu tādu tukšumu un nogurumu, ka likās, it kā viducis būtu zaudējis visu saturu. Visai šai nelaimei pievienojās vēl tas, ka neko nevarēju ieēst, visu laiku bija jāvemj, kā dienu, tā nakti. Mans kajītes biedrs, kā viņu šeit sauc, kas gulēja uz apakšējās lāviņas, apveltīja mani visšausmīgākajiem izteicieniem, kad man pirmajā naktī uznāca slimība, un piespieda mani naktskreklā celties augšā un apmainīties ar viņu vietām aukstajā kajitē, kas briesmīgi līgojās. Vienīgais, ko es varēju dabūt un kas saturēja kopā manu nabaga ķermeni un dvēseli, bija kāds barojošs dzēriens, ko man laipni pasniedza viens no stjuartiem. Viņš to sauca par «stingo», un man jāatzīstas, ka tas bija patīkams un ka patiesībā šis bija tas līdzeklis, kas izglāba manu dzīvību Jūsu labad. Visā visumā tas bija drausmīgi, to gan varu Jums apgalvot.

Tagad turpināšu: kad bijām pabraukuši garām Gibraltāram, kas patiesībā nav nekas cits kā kaila klints, daudz lielāka par mūsu Līvenfordas klinti, bet ne tik skaista, un atradāmies tālu Vidusjūrā, es jau biju apradis ar jūras dzīvi. Cik pasakaini zila šeit izskatās jūra! Pasakiet Nesijai, ka tā ir zilāka pat par viņas acīm, un tāpēc es vēl vairāk par to jūsmoju tāpat kā par jaukajām saulrieta krāsām, tās bija tik maigas un skaistas. Es vēl vienmēr tikai ar mokām varēju norīt dažus kumosus, bet Portsaidā mēs iegādājāmies labi daudz augļu, un man bija iespējams apēst pāris svaigu dateļu un dažus apelsīnus, tie bija ļoti saldi un tikpat viegli mizojami kā mandarīni, tikai daudz lielāki. Es ēdu arī kādu augli, ko sauc — papaia. Tas ir tikpat sulīgs kā mazās melones, bet ar zaļu mizu un sarkanīgu mīkstumu. Tas ļoti atspirdzina. Es domāju, ka no tā man palika labi, nē, esmu pilnīgi pārliecināts, ka no tā es izveseļojos.

Es neizkāpu krastā, jo mani brīdināja, ka Portsaida esot ļoti neķītra vieta un eiropiešiem, kaut arī tie būtu apbruņoti, bīstama. Kāds kungs uz klāja man gari un plaši stāstīja par kādu dēku, ko viņš piedzīvojis kādā šīs pilsētas pagānu templī un citās vietās, bet es negribu to atkārtot aiz godprātības un arī tāpēc, ka neesmu pilnīgi pārliecināts, vai viņš stāstīja patiesību. Tomēr šķiet, ka tur atgadās pilnīgi neticamas lietas. Tā kā es runāju par šo jautājumu, tad pasakiet Agnesei, ka esmu viņai uzticīgs. Aizmirsu pateikt, ka Portsaidas iedzīvotāji piebrauc pie kuģa laivās un pārdod ļoti labu rahatlukumu, tas ir lielisks saldums, kaut gan, spriežot pēc nosaukuma, to nevarētu apgalvot.

Mēs braucām ļoti lēni pa Suecas kanālu, šauru ūdens spraugu, kam gar abām pusēm jūdzēm tālu stiepjas smilšains tuksnesis ar purpursārtiem kalniem tālumā. Šis kanāls nav sevišķi interesants un stiepjas cauri neinteresantām ūdens lāmām, tā dēvētajiem Rūgtajiem ezeriem, bet tie, kā runā, esot ļoti nozīmīgi. Reizēm mēs manījām jātniekus baltos mēteļos nevis kamieļu mugurās, kā Jūs to mājās varbūt iedomājaties, bet straujos zirgos, uz kuriem tie aizjoņoja, tiklīdz ieraudzīja kuģi. Man Jums jāsaka, es pirmoreiz redzēju arī palmas — taisni tādas pašas kā baznīcas lielajā zālē, tikai daudz, daudz lielākas un varenākas. Sarkanajā jūrā bija briesmīgs karstums, bet, kad mēs laimīgi pabraucām garām Adenai un dažām dīvainām salām, kas saucas Divpadsmit Apustuli, un es biju nodomājis patīkami pavadīt laiku, pievienojoties uz klāja dāmām rotaļās, sarunās un muzikālos priekšnesumos, karstums negaidot k|uva pilnīgi nepanesams. Mamma, tie trinīša uzvalki, kurus Tu man apgādāji, nekam neder, tie pārāk biezi un smagi. Vislabāk likt tos pagatavot Indijā kādam iedzimtajam. Tas nozīmē, ka viņi to prot ļoti labi un viņiem ir arī vajadzīgais materiāls — zīds, nevis trinīša audums, ko Tu man pagādāji. Pasakiet arī Mērijai, ka stikla pudele, ko viņa man uzdāvināja, sašķīda drumslās jau pirmajā vēja brāzmā un ka Nesijas kompass par vairākām iedaļām novirzās no kuģa kompasa.

Tomēr karstums mani ļoti novārdzināja, lai gan es ēdu labi, — man ļoti garšo piparota gaļa ar rīsiem, — esmu kļuvis par dažām mārciņām vieglāks. Biju ļoti novājējis, un tas līdz ar enerģijas trūkumu sagādāja man daudz rūpju un traucēja piedalīties sabiedriskajā dzīvē, tā ka man bija jāsēž vienam pašam, jādomā par savu dīkā stāvošo mandolīnu un nelaimīgam jānoskatās uz dāmām un haizivīm, kas veseliem bariem sekoja kuģim.

Pēc karstuma nāca lietus, ko šeit dēvē par musonu, «chota» jeb mazais musons, bet man ar to pašu pietika, tas bija gluži kā bezgalīga Skotijas migla, kas cauru dienu mērcēja visu un visus. Mēs braucām cauri miglai līdz Ceilonai, kur piestājām Kolombo ostā. Tā ir brīnišķīga. Jūdzēm tālu tikai rāms ūdens. Kā tas nomierina! Indijas okeānā mums gāja grūti. Daži pasažieri izkāpa malā nopirkt dārgakmeņus — mēnessakmeņus, opālus un tirkīzus, bet es negāju līdzi; tas nozīmētu vienkārši ļauties aplaupīties, jo visi mēnessakmeņi ir ar vainām — iesprēgājuši. Toties mans draugs stjuarts iedeva man sevišķi labu Kolombo ananasu. Lai gan tas bija liels, es tomēr, pašam par izbrīnu, notiesāju to uzreiz. Ļoti garšīgs. Nākamajā dienā man piemetās neliela caureja, es jau iedomājos, ka būs dizentērija, tomēr, paldies dievam, līdz šim esmu bijis no tās pasargāts, tāpat kā no malārijas. Tur laikam būs vainīgs ananass.

Tomēr ļaunākais vēl bija priekšā. Indijas okeānā mums uzbruka taifūns, visbriesmīgākais un visnegantākais viesulis, kādu vien varat iadomāties. Sākumā debesis pēkšņi kļuva purpursarkanas, tad tumšdzeltenas kā bronza. Tas man likās ļoti skaisti, bet uzreiz visus pasažierus nosūtīja no klāja lejā, un es nebiju maldījies, noturēdams to par ļaunu zīmi, jo pēkšņi kuģi salīgoja ārkārtīgi spēcīga vēja brāznla. Kādam pasažierim, kas stāvēja pie savas kajītes, durvīm pēkšņi aizcērtoties, saspieda roku un pilnīgi norāva īkšķi. Arī kādam matrozim pārlauza kāju. Tas bija drausmīgi.

Es nebiju slims, bet, jāatzīstas, nobijies gan. Jūrā nebija vis tādi viļņi kā Biskajas līcī, bet šausmīgi augstas bangas — kā apaļi pakalni. Es drīz vien biju spiests pārtraukt savus novērojumus caur lūku. Kuģis tik briesmīgi krakšķēja, ka likās — tūlīt sašķīdīs. Kuģim šausmīgi zvāļojoties, pāris reižu mēs pacēlāmies tik augstu, ka es baidījos — mēs nekad vairs neatgriezīsimies lejā. Bet visuvarenais bija mums žēlīgs, un beidzot mēs sasniedzām Gangas grīvu ar lieliem sēkļiem un dūņainu ūdeni. Mēs uzņēmām uz kuģa kādu stūrmani, kuram vajadzēja mūs izvadīt līdz Hugles grīvai, un braucām tik lēnām pa upi uz augšu, ka ceļā pagāja dažas dienas. Krastmalās bija daudz kultivētu lauku, kurus apūdeņo pa kanāliem. Redzēju kokospalmas un arī banānus, kas auga kokos. Iezemieši šeit, protams, melni un darbā, liekas, citu neko nenēsā kā gumu apsēju, dažiem ir arī turbāni. Tīrumos viņi strādā pietupušies, bet daži met tīklus dzeltenajos upes ūdeņos un ķer zivis, kurām vajag būt ļoti labām.

Baltie nēsā saules ķiveres, — tēt, Tava tropu ķivere šeit ļoti noder.

Tagad beigšu. Šo vēstuli rakstīju ar pārtraukumiem, patlaban esam galā. Pilsētas plašums un apstādījumi ostā ir patiesi, iespaidīgi. Debesis šeit šķiet jumtu un minaretu pilnas.

Ik dienas es lasu arī bībeli. Nejūtos slikti. Ceru, ka man šeit klāsies labi.

Sirsnīgi sveicieni Jums visiem

Jūsu padevīgais dēls Mets.»

Mamma aizgrābtībā bija aizturējusi elpu un slaucīja asaras, kas šķita plūstam no pašas sirds. Visā viņas trauslajā būtnē skanēja prieka un pateicības gaviļu dziesma: «Kāda vēstule! Kāds dēls!» Jaunās ziņas likās pārāk svarīgas, lai viņa spētu paturēt tās pie sevis, un viņu sagrāba nevaldāma tieksme mesties laukā uz ielas, skriet cauri pilsētai, augstu gaisā vicināt vēstuli un darīt zināmu visiem šī slavenā ceļojuma hroniku.

Izsmējīgi sievā raudzīdamies, Broudijs skaidri lasīja viņas domas. — Pasauc tiesas izsaucēju, — viņš teica, un liec izkliegt jaunās vēstis visā pilsētāl Lai izmauro visās malās! Pē! Pagaidi, kamēr būsi saņēmusi nevis viņa pirmo, bet divdesmit pirmo vēstuli, un tad redzēsim, kā rīkoties. Līdz šim viņš citu neko nav darījis, kā ēdis augļus un mocījies ar vēdergraizēm.

Mamma sapīkusi strauji elpoja.

— Nabaga zēns pārdzīvojis tādas briesmas... — viņa izstostīja.—— Tāda slimība! Tu nedrīksti pārmest, ka viņš ēdis augļus! Viņam tie vienmēr ir garšojuši. — Tieši šis aizrādījums viņas dēlam iedvesa viņai sparu runāt pretī. Broudijs viņu ironiski uzlūkoja.

— Man šķiet, tu esi pavisam aplam izvēlējusies viņam ceļojuma piederumus. Mana tropu ķivere, izrādās, ir vienīgais noderīgais priekšmets,. — viņš teica, no galda pieceldamies.

— Es vēl šodien pat saukšu Lennija veikalvedi pie atbildības! — mamma aizsmakušā balsī piedraudēja. — Viņš pats man apgalvoja, ka tur valkājot trinīti. Tādu krāpšanu! Tas manam dēlam varēja maksāt dzīvību, ja viņu būtu ķēris saules dūriens.

— Tu, vecā, esi nepārspējama putrotāja, — viņš aiziedams noteica. Bet šoreiz viņa bultas neķēra un neievainoja; tās mammu nesasniedza, jo viņa taču atradās svešajā zemē, kur zem zilgajām debesīm stāvēja slaidas, garas palmas un majestātiski vēcināja lapas, kur smaržīgā krēslā liegas zvanu skaņas aicināja templī.

Beidzot mamma pamodās no saviem sapņiem.

— Mērij! — viņa iesaucās pie trauku mazgātavas. — Te ir Meta vēstule! Izlasi to un, kad būsi galā, aiznes vecaimātei! — Un vēl piebilda: — Pēc tam nes man atpakaļ! — Tūlīt viņa atkal iegrima savos saldajos sapņos un nolēma šo tik dārgo vēstuli ar Mēriju nosūtīt Agnesei. Mērijai vajadzēja to aiznest līdz ar cepumu un burciņu mājās gatavotas marmelādes. Agnese jau arī varēja būt saņēmusi vēstuli, kaut gan tas, kā Broudija kundze iedomīgi pārlika, bija apšaubāmi; Agnesei katrā ziņā vajadzēja justies ārkārtīgi laimīgai, uzzinot par šo varonīgo ceļojumu un arī pašu svarīgāko, ka Mets laimīgi nokļuvis galā. Mamma apzinājās, ka pieklājība prasa vēstuli nogādāt tūlīt, un marmelāde un cepums piedevām būs īsti svētki, Agnese taču bija krietna, cienījama meiča, to Broudija kundze atzina bez iebildumiem.

Mērijai atgriežoties, mamma jautāja: — Ko vecāmāte teica par vēstuli?

— Ka viņa arī labprāt būtu ēdusi šo ananasu, — Mērija vienaldzīgi noteica.

Mamma saīga, svēto vēstuli uzmanīgi no meitas rokām paņemdama. — Kā nu tā vari — viņa noteica. — Nabaga zēns tik tikko nav noslīcis un kritis haizivīm par barību! Tev taču pašai arī vajadzēja izrādīt lielāku līdzjūtību, ka tavam brālim draudējušas tādas briesmas! Ko tu visu priekšpusdienu klimsti apkārt kā dieva nepieņemta? Nu, vai tagad tu dzirdi? Man gribētos, lai tu pēcpusdienā aizietu līdz Agnesei. Tev būs jāaiznes viņai arī kāda paciņa.

— Labprāt, — Mērija atbildēja. — Kad man atkal jābūt atpakaļ?

— Ja vēlies, vari palikt pie Agneses mazliet patērzēt. Ja viņa grib, lai tu paliec uz tēju, man nekas nav pretī. Tādas kristīgas meitenes sabiedrība tev nāks par labu.

Mērija neteica neko, bet kļuva mundrāka. Izmisīgo plānu, kas aizvadītajā bezmiega naktī bija nenoteikti veidojies viņas galvā, vērta skaidrāku šī nejaušā izdevība.

Viņa bija nolēmusi doties uz Daroku. Braukt turp vienai būtu bijusi liela un bīstama pārdrošība, kam varētu būt smagas sekas, ja viss nāktu gaismā. Bet, ja viņai vispār jāuzņemas šāda nedzirdēta ekskursija, tad mammas uzdevums nāca īstajā laikā. Viņa zināja, ka divos no Līvenfordas uz Daroku iet vilciens, kas četras jūdzes starp abām pilsētām nobrauc piecpadsmit minūtēs, un tas pats vilciens četros izbrauc no Darokas atpakaļ uz Līvenfordu. Ja viņa riskētu doties šai neticamajā ceļojumā, tad viņas rīcībā atliktu vairāk par pusotrām stundām, lai izpildītu savu nodomu, un tas viņai likās pietiekami. Bažas radīja vienīgi tas, vai viņa līdz diviem pagūs veikt mammas uzdoto, un, kas bija vēl svarīgāk, vai varēs laikā atbrīvoties no Agneses Moiras nomācošās un pārmērīgās viesmīlības, lai paspētu uz vilcienu.

Viņa vaiga sviedros strādāja visu priekšpusdienu un ap vieniem bija galā ar mājas darbiem. Tad, steidzīgi iekodusi pāris kumosu, devās augšā pārģērbties. Bet kāpņu galā viņai uznāca dīvaina sajūta. Pēkšņi viņa jutās viegla, ēteriska un noreibusi; guļamistabas grīda sāka viegli, lēni, tikko jaušami līgoties augšup un lejup; arī sienas paliecās uz viņas pusi kā sabrūkošam kāršu namiņam; gar acīm vēl nozibēja gaismas staru loks, tad iestājās tumsa. Kājas sagrīļojās, un Mērija lēni noslīga uz grīdas. Labu laiku viņa tā nogulēja bez samaņas. Viņa bija nokritusi uz muguras, un asinsriņķošana atkal pamazām atjaunojās, sīkas asiņu strūkliņas drīz atsāka riņķot zem līķa bālās ādas; nopūzdamās viņa atdarīja acis un tūlīt pavērās pulkstenī, kas rādīja pusdivi. Satraukta viņa atbalstījās uz elkoņiem. Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem viņai beidzot izdevās piecelties. Viņa jutās nedroia un gurdena, bet galva bija viegla un skaidra. Vārgiem, nespēcīgiem pirkstiem, kas lāgā negribēja klausīt, viņa pūlējās ātrāk apģērbties. Tad steidzīgi nogāja lejā.

Mamma jau nāca pretī ar vēstuli, saini un daudziem uzdevumiem, sveicieniem un novēlējumiem Agnesei. Aizrāvusies ar savu labvēlību, viņa meitas sagurumu nemaz nepamanīja.

— Neaizmirsti Agnesei pateikt, ka tā ir pilnīgi svaiga marmelāde, — viņa sacīja, Mērijai izejot pa dārza vārtiem, — un cepumam pieliktas divas olas. Un vēstuli tur neatstāj! Saki, ka es gribētu saņemt to atpakaļ! — viņa beigās nosauca.

Mērijai atlika divdesmit minūtes, taisni tik daudz, lai laikā nokļūtu līdz piestātnei. Smagais sainis — divas mārciņas cepuma un divas mārciņas marmelādes — smagi novilka roku; iedomājoties trekno cepumu, viņai aiz gurduma metās nelabi, un saldā marmelāde viņas iztēlē šķita pretīgi lipīga. Viņai neatlika laika aiznest saini Agnesei, un bija pilnīgi neiespējami visu pēcpusdienu stiept to līdzi. Savā sirdī viņa jau bija apņēmusies spert izmisuma pilnu soli, un nu radās pamudinājums jaunai neapdomībai — atbrīvoties no mammas smagā saiņa, paklusām iemest to notekā vai iesviest kādā dārzā. Sainis viņu apgrūtināja, un riebums pret tā saturu pēkšņi lika viņai izšķirties. Blakus ietvei stāvēja mazs zēns, skrandains un netīrs, basām kājām, un ar krītu švīkāja ķieģeļu mūri. Iedama garām, Mērija pēkšņā iedomā ātri pasvieda saini pārsteigtajam zēnam. Viņa juta, ka lūpas viņai kustas, dzirdēja pati sevi sakām: — Ņem! Ātri! Tur ir kaut kas ēdams!

Puišelis uzlūkoja viņu pārsteigtām, neuzticības pilnām acīm, kas skaidrāk par vārdiem pauda aizdomas pret svešiem, kuri zem cilvēkmīlestības maskas mēdza dāvāt smagus saiņus. Vēl ar vienu aci šaubīgi uz Mēriju šķielēdams, viņš plēsa vaļā papīru, lai pārliecinātos, vai viņu nekrāpj, bet, kad pārsteigts ieraudzīja bagātīgo saturu, aši pasita saini padusē un neticamā ātrumā, pirms dīvainā dāma spēja atjēgties, kā vējš aizdrāzās pa ielu.

Mēriju pārņēma šausmas par savu rīcību. Viņai uznāca pēkšņas bailes, kā lai noslēpj mammai šo nepiedodamo izdarību, kā spēs attaisnot to, ka mātes godīgā darba augļus nosviedusi zemē. Velti viņa sevi mierināja un centās sev iestāstīt, ka pēc četriem, kad būs atgriezusies, nodos vēstuli Agnesei, viņas sejā tomēr bija manāms mulsums, kad viņa tuvojās stacijai.

Vilcienā, braucot līdz Darokai, viņa mēģināja sakopot pagurušās domas un apsvērt, kas tālāk darāms; viņa bija nolēmusi vairs nesvārstīties un izpildīt, ko apņēmusies. Daroku viņa pazina pietiekami, jo bija tur bijusi vairākas reizes jau pirms tam, iekams tā atmirdzēja burvīgā un romantiskā gaismā, jo tur taču dzīvoja Deniss. Kopš viņa to bija uzzinājusi, pelēkā pilsēta, kur galvenokārt atradās ķīmiskās rūpnīcas un krāsu fabrikas, kuru notekūdeņi bieži vien piesārņoja dzidrās Līves lejteci, bija pārvērtusies kā pēc burvja mājiena. Slikti bruģētās šaurās ielas likās plašākas, jo pa tām staigāja Deniss, un apkvēpušās ēkas šķita tīrākas, jo vienā no tām dzīvoja Deniss.

Iebraucot šai burvīgajā pilsētā, Mērija juta, ka elpa aizraujas gaidās, kaut arī viņa pārbijusies līdz nāvei. Lai gan viņas nolūks nebija sastapt Denisu, tomēr viņa nespēja pārvarēt augošo satraukumu, tuvojoties iemīļotā dzīves vietai.

Kad lokomotīve, dūmu mutuļus veldama, apstājās Darokas stacijā, Mērija veikli izkāpa no vagona, atdeva savu biļeti un bija pirmā nedaudzo pasažieru vidū, kas atstāja peronu. Apkārt neskatīdamās, viņa soļoja uz priekšu tik ātri, cik vien ļāva viņas spēki, pagājās pa galveno ielu, strauji nogriezās pa kreisi, nokļūdama klusākā pilsētas da]ā. Neviens no pretimnācējiem viņu nepazina, neviens nelikās redzam. Lai ganDarokai trūka grāfistes atmosfēras, tā bija tikpat liela pilsēta kā Līvenforda un patiesībā vienīgā lielākā pilsēta divpadsmit jūdžu apkaimē; tāpēc Mērijai bija viegli neievērotai iekļauties ielas gājēju drūzmā. Tieši tāpēc jau viņa arī bija izvēlējusies Daroku.

Nogājusi pa sānielu līdz pusei, viņa atvieglojumā vēroja, ka atmiņa nebija vīlusi, un apņēmīgi tuvojās terasēm greznotu māju pusaplim, piegāja pie pēdējās mājas un tūlīt spēcīgi parāva zvanu. Neliela auguma meiča zilā katūna priekšautā atvēra durvis.

— Vai ārsta kungs mājās? — Mērija jautāja.

— Lūdzu, ienāciet! — atbildēja mazā kalpone tik vienaldzīgi kā cilvēks, kurš jau noguris, bez gala atkārtodams vienu un to pašu.

Mēriju ieveda uzgaidāmajā telpā. Tā izskatījās nožēlojama, vienmuļām sienām un plānu, nobružātu paklāju uz grīdas, kur bija sarindoti krēsli, citi vairāk, citi mazāk izsēdēti, un stāvēja liels ozola galds, uz kura blakus porcelāna puķupodam ar panīkušu aspidistru mētājās dažādi veci, saplēsti žurnāli, kuru stūri slējās gaisā kā ēzeļa ausis.

— Kā jūs sauc? — kalpone apātiski jautāja.

— Vinfreda Brauna, — Mērija skaidri atbildēja.

Tagad viņa bija arī mele! Viņai vajadzēja sēdēt Līvenfordā un laipni tērzēt ar brāļa likumīgi saderināto līgavu, bet viņa bija aizsviedusi mātes saini, sēdēja šeit, piecu jūdžu attālumā, bija uzdevusi nepareizu vārdu un gaidīja sveša ārsta dzīvoklī, kura vārds un adrese tikai aiz nejaušības bija palikusi atmiņā. Vieglais sārtums, kas viņai bija iesities vaigos, izdomāto vārdu izrunājot, tagad kļuva arvien tumšāks, un viņa saņēma visus spēkus, lai atbrīvotos no šīs vainīguma apziņas arī tad, kad jau bija ievesta pieņemamā istabā.

Ārsts bija vidējos gados, plikgalvis, netīrs, vīlies dzīvē un savā darbā, kas diez cik daudz neienesa. Patlaban nebija runas stundas — tas bija iegansts viņa sapīkumam, taču apstākļi spieda viņu pieņemt pacientus jebkurā laikā. Viņš bija vecpuisis, un saimniecības vadītāja tikko bija pasniegusi pusdienā treknu vārītu vērša gaļu un kartupeļu pudiņu; viņš steigā bija paēdis. un tāpēc hroniskā kuņģa kaite, kam par cēloni bija slikti pagatavots ēdiens, neregulāras ēdienreizes un bojāti zobi, sagādāja viņam īstas mocības, un tagad sāpes atjaunojās. Viņš pārsteigts raudzījās Mērijā.

— Vai jūs atnācāt man pakaļ? — viņš jautāja.

— Nē, es atnācu pie jums pēc padoma, — viņa atbildēja tādā balsī, kas likās skanam no tāluma un nemaz neizklausījās pēc viņas balss.

— Tad sēdieties, lūdzu, — viņš skarbi noteica. Viņš tūdaļ nojauta, ka tas nav parasts gadījums, un sapīkums augtin auga. Viņš jau sen bija pārstājis interesēties par dažādām slimībām no klīniskā viedokļa, un katra novirze no ierastās kārtības, kas bija saistīta ar steidzīgu zāļu pudeļu pārdošanu, kurās bija vājš drogu un krāsvielu atšķaidījums, noveda viņu izmisumā; bez tam bija nepieciešams atgulties uz dīvāna, jo vēderā viņš sajuta sāpīgus .krampjus un bažījās, ka vakara pieņemamās stundās neies viegli.

— Kas vainas? — viņš strupi turpināja.

Stomīdamās viņa sāka stāstīt, sarka, stostījās, tad turpināja atkal un runāja kā reibonī. Mērija pati nesaprata, ko īsti teica, bet, acīm redzot, klusās aizdomas apstiprinājās.

— Vajadzēs jūs izmeklēt, — ārsts dzedri sacīja: — Vai to darīsim tūlīt, vai arī jūs atnāksiet ar ... savu māti?

Mērija gandrīz nesaprata, ko viņš domā, un nezināja, ko atbildēt. Ārsta bezpersoniskā izturēšanās Mēriju biedēja, viņa skarbie vaibsti atvēsināja un nekārtīgais izskats — spurainas, nesukātas ūsas, nekopti nagi un tauku traipiem izraibināta veste — iedvesa neizsakāmu pretīgumu. Taču viņa sevi pārliecināja, ka jāiztur līdz galam, un klusi atbildēja: — Man nav iespējams atnākt vēlreiz, ārsta kungs.

— Tad izģērbieties un sagatavojieties, — viņš vienkārši pateica, norādīdams uz dīvānu, un izgāja no istabas.

Neveikla un nokaunējusies viņa tikko paspēja novilkt apģērbu un atgulties uz netīrā, nodriskātā dīvāna, kad ārsts jau atgriezās. Tad viņa sakostiem zobiem un aizvērtām acīm ļāva, lai viņu izmeklē; ārsts rīkojās tūļīgi un nemākulīgi. Tās bija īstas nāves mokas kā garīgi, tā fiziski. Viņu biedēja ārsta rupjie un pretīgie paņēmieni, un neveiklo pirkstu pieskārieni lika viņai sāpēs sarauties. Beidzot izmeklēšana bija galā. Pateicis pāris strupu vārdu, viņš izgāja no istabas.

Pēc īsa brīža viņa, jau atkal apģērbusies, sēdēja krēslā un mēmi skatījās uz ārstu, kad tas atgriezās pie sava rakstāmgalda.

Ārsts jutās mazliet neērti. Šādu likstu viņš bieži bija konstatējis citas šķiras sievietēm, tomēr, lai arī viņa prāts bija notrulis un sirdi nocietinājusi plašā pieredze, viņam nebija šaubu, ka šī meitene ir pārbijies, nevainīgs bērns, kas neko nezina un nesaprot. Viņš nojauta, ka meitenei laupīta nevainība, pašai to neapzinoties, un šis gadījums, bez šaubām, bija sakritis reizē ar ieņemšanu. Viņš varēja iedomāties, kāpēc viņa tik bikli bija pateikusi citu vārdu, un šajā cietajā, izdegušajā sirdī pamodās tāda kā līdzjūtība. Sākumā viņam, kā jau ārstam, kam lāgā neveicas, bet kas centīgi rūpējas par savu jau tā niecīgo slavu, reizē ar bažām radās aizdomas, ka meitene vēlas izmantot viņa palīdzību, lai tiktu vaļā no šīs nelaimes, bet tagad viņam meitenes galīgā neziņa kļuva pilnīgi skaidra. Viņš neveikli grozījās krēslā, prātodams, kā iesākt.

— Jūs neesat precējusies? — viņš beidzot apslāpētā balsī jautāja.

Viņa papurināja galvu, acis mulsās izbailēs iepletusi.

— Tādā gadījumā ieteicu apprecēties. Jums būs bērns.

Viņa tūlīt nesaprata. Tad viņas lūpas krampjaini savilkās un sāka drebēt, acis. pārplūda asarām, kas klusi ritēja pār vaigiem. Mērija jutās kā triekas ķerta, it kā ārsta vārdi viņu būtu apdullinājuši kā sitiens. Ārsts runāja ar viņu, mēģināja pastāstīt, kas būtu darāms, kas sagaidāms, bet viņa gandrīz neko nedzirdēja. Ārsts likās izgaistam tālē; apkārtne pazuda; viņa bija ienirusi biezā, pelēkā izstumtības miglā — viena pati savas neapšaubāmās un neizbēgamās nelaimes ārprātam līdzīgās šausmās.

Brīžiem viņas apziņā iespiedās daži ārsta vārdi — gluži kā vāji dienas gaismas stari ņirbošos miglas tvanos, kas viņu apņēma.

— Mēģiniet saņemties, — viņa dzirdēja to sakām; tad atkal caur blīvo tumsu skanēja vārdi: — Jūs esat jauna. Jūsu dzīve vēl nav izpostīta.

Ko viņš zināja, kas viņam bēdas! Ārsta labi domātie, banālie vārdi neiesildīja, nenomierināja. Mērija neapzināti noprata, ka viņa ārsta ikdienas vienmuļībā ir tikai nejaušs, nevēlams starpgadījums, un, kad piecēlusies ieminējās par honorāru, tūlīt ieraudzīja tā acīs vāji slēptu atvieglojumu. Šīs aizdomas nebija bijušas bez pamata, jo, saņēmis naudu un izvadījis pacienti pa durvīm, ārsts steigšus metās pie zāļu pudeles, ieņēma krietnu devu, atviegloti nopūzdamies, atlaidās uz dīvāna un tūlīt aizmirsa viņu.

Kad Mērija no ārsta mājas izgāja uz ielas, pulkstenis bija tieši trīs. Viņai vēl veselu stundu bija jāgaida vilciens — ja viņa vispār ar to brauks. Lielās dvēseles mokās viņa soļoja pa ielu un čukstēja: — Ak dievs!

Ak dievs! Par kādiem grēkiem tu mani sodi? Es pret tevi nekad neesmu apgrēkojusies. Neļauj tam notikt! Tas nedrīkst notikt! — Viņu pārņēma neizsakāms izmisums, un viņa sev vaicāja, kāpēc tieši viņas ķermeni dievs izredzējis šai kaunpilnajai norisei. Tāda visvarenā dieva rīcība viņai šķita ārkārtīgi netaisna. Dīvaini, ka viņa nemaz nevainoja Denisu; viņa jutās kādas šausmīgas, neizprotamas viltības upuris.

Nē! Denisam viņa neko nepārmeta; gluži otrādi, viņai bija tāda nojauta, ka jāmeklē pie viņa glābiņš.

Aiz bailēm viņa atmeta ar roku piesardzībai un bēdu sagrauzta turpināja ceļu pa Lielo ielu, kuras viņā galā atradās «Lomondas vīnu un spirta tirgotava — īpašnieks Ouens Foils». Aiz stūra slējās plati divviru vārti uz sētu, no kurienes vaļējas vītņu kāpnes veda uz Foilu dzīvokli.

Mērija uzkāpa pa šīm kāpnēm un klusi pieklauvēja pie durvīm. Iekšā kāds spēlēja klavieres. Plinkšķināšana turpinājās, un neviens nenāca atvērt; te atskanēja kāda balss: «Rozīt, manu cālīt, man šķiet, kāds pie durvīm. Ej paskaties!» Un bērna balstiņa atbildēja: «Es patlaban spēlēju gammu, māmiņ. Ej tu vai arī uzgaidi, kamēr klauvēs atkal.» Un klavierspēle sākās no jauna ar divkāršu sparu, kas liecināja par dziļu aizraušanos.

Pēc īsas svārstīšanās Mērija grasījās pieklauvēt stiprāk, te pēkšņi, kad viņa jau bija pastiepusi roku, aiz sētaš atskanēja svilpošana, ka: pamazām kļuva skaļāka.

Viņa pagriezās, un tai pašā mirklī kāpņu galā parādījās Deniss. Ieraudzījis Mēriju, viņš aiz pārsteiguma plati iepleta acis un atgāza atpakaļ galvu. Tūlīt nopratis, ka Mērija ir galīgā izmisumā, viņš uzskrēja pa kāpnēm augšā.

— Mērij! — viņš iesaucās. — Kas noticis?

Viņa nespēja atbildēt, tikai ar mokām izstostīja Denisa vārdu.

— Kas noticis, mīļā? — Deniss čukstēja, piegāja viņai tuvu klāt, saņēma vēso roku savējā un sāka to maigi glāstīt. — Vai kaut kas ar tavu tēvu?

Mērija pakratīja galvu, tomēr viņu neuzlūkoja, jo zināja — tiklīdz to darīs, tūlīt pat sabruks.

— Iesim prom no šejienes, — viņa čukstēja. — Iesim prom, kamēr mūs kāds nav ieraudzījis.

Nomākts viņš klusi kāpa Mērijai līdzi lejā.

Uz ielas viņš nikni vaicāja: — Vai mājās pret tevi izturējās slikti? Saki taču, mīļā, — kas noticis? Ja tevi kāds aizskāris, es viņu nonāvēšu!

Iestājās klurums, tad kā svaru bumbas lēni un sāpīgi krita vārdi:

— Man būs bērns.

Deniss nobālēja, it kā būtu dabūjis nāvīgu ievainojumu, viņa seja kļuva aizvien bālāka, šķiet, viņš bija tuvu ģībonim. Viņš atlaida vaļā Mērijas roku un raudzījās viņā plaši ieplestām, pārbiedētām acīm.

— Vai tu droši to zini?

— Droši.

— Kā tu uzzināji?

— Man jau šķita, ka nav kaut kas kārtībā. Apvaicājos ārstam. Tas pateica.

— Ārsts — pateica? Tātad šaubu vairs nav?

— Šaubu vairs nav, — viņa dobji atkārtoja.

Tas nebija novēršams. Ar vienu vienīgu teikumu Mērija bija uzvēlusi viņa pleciem veselu posta un atbildības nastu, kas viņu, jautru, dzīvespriecīgu puisi, pārvērta nobriedušā un rūdītā Vīrā. Viņu mīlas stunda bijusi lamatas, mīlināšanās rotaļa un slepenās satikšanās vienkāršs līdzeklis, lai viņu ievilinātu šai bezizejā un sasaistītu. Jaukās, cerību pilnās gaidas līdz kāzām, vilinošā gatavošanās, kuru viņš jau bija apsvēris, tagad sagādāja izjūtas, it kā tās būtu važas, kas uzliek pienākumu, no kura nedrīkst izvairīties. Viņam izlauzās smaga nopūta. Starp viņa paziņām valdīja uzskats, ka nekas tā nepazemo vīrieša cieņu un nepadara to tik smieklīgu kā piespiedu laulība. Viņa cieņa būtu pagalam, visos ielas stūros ņirgātos par viņu, viņa vārds kļūtu par izsmieklu. Tas Denisam likās tik briesmīgi, ka gribējās bēgt, un zibens ātrumā prātā iešāvās doma par Kanādu, Austrāliju, Ameriku. Viņš jau bieži bija domājis par aizceļošanu, un izredzes, kas viņu sagaidītu svešās zemēs, nekad nebija likušās tik vilinošas kā tagad. Bet acumirklī atausa cita doma.

— Kad ārsts teica, ka tu ... — Viņš apklusa, nespēdams teikumu pabeigt, bet Mērija saprata.

— Ārsts teica — februārī, — viņa, seju novērsusi, atbildēja.

Tātad vairs tikai pieci mēneši, un viņš kļūs sava bērna tēvs! Tai brīnišķīgajā naktī, kuru viņi bija pavadījuši Līves krastā, bijis lemts radīt bērnu, bērnu, kuram nebūs vārda, ja viņš Mēriju tūlīt neapprecēs. Nepieciešamība tūlīt apprecēties viņu no jauna atbaidīja. Viņš nezināja, cik ilgi Mērijai izdosies noturēties, līdz viņas grūtniecība kļūs redzama. Lai gan reizēm biedru pulkā Deniss bija dzirdējis runājam par zemnieku meičām, kuras strādājušas lauku darbus un kuru grūtniecība palikusi apslēpta līdz pat dzemdībām, viņš tomēr šaubījās, vai Mērijai pietiks spēka un izturības apslēpt to ilgāku laiku. Un tomēr viņai tas jādara. Viņa apstākļi nebija tādi, lai viņš tūlīt varētu ņemt Mēriju savā paspārnē. Viņai vajadzēs gaidīt. Tagad jau vēl nekas nebija manāms. Deniss viņu vērīgi aplūkoja, un, redzēdams šo sabrukušo meiteni, ko māca tik dziļas bēdas, viņš pirmoreiz sāka domāt vairāk par viņu nekā par sevi pašu.

Tagad, kad Mērija viņam visu bija pateikusi, viņa padevīgi un nevarīgi gaidīja, lai viņš rīkojas, mēmi lūgdamās, lai viņš pasaka, ko viņai iesākt. Ar lielām pūlēm viņš saņēmās, tomēr vārdi viņa paša ausīs skanēja asi un nepārliecinoši.

— Esam gan iekūlušies ķezā, Mērij. Bet gan jau tiksim ārā. Mums jāapspriežas.

— Vai man braukt atpakaļ uz Līvenfordu? — viņa klusi jautāja.

Viņš brītiņu vilcinājās, iekams atbildēja: — Liekas, tas būtu pareizākais. Vai tu atbrauci ar vilcienu?

— Jā, un, ja es dodos atpakaļ, man četros no šejienes jāizbrauc. — Viņš izvilka pulksteni, tas rādīja pusčetri. Lai gan viņi viens otram bija pateikuši tikai pāris teikumu, tomēr uz ielas bija nostāvējuši jau pusstundu.

— Tu nevari gaidīt nākamo vilcienu, — viņš piebilda. — Tas atiet pārāk vēlu.

Denisam iešāvās prātā, ka stacijas uzgaidāmās telpas ap šo laiku parasti ir tukšas; viņi varēja doties turp un palikt līdz vilciena atiešanai. Viņš paņēma Mēriju zem elkoņa. Pēc šīs pirmās maiguma izpausmes, ko Deniss viņai parādīja, kopš viņa bija paziņojusi briesmīgo vēsti, Mērija viņu žēli uzlūkoja, un viņas skumjajā sejā pavīdēja smaids.

— Man nav neviena cita kā tikai tu, Denis, — viņa čukstēja, uz staciju ejot. Uzgaidāmās telpas, par nelaimi, bija ļaužu pilnas; tur sēdēja kāda veca sieva, daži laukstrādnieki un divi strādnieki no krāsu fabrikas, kuri blenza viens otrā un kailajās dēļu sienās. Te nebija iespējams sarunāties, tāpēc Deniss aizveda Mēriju līdz attālākajam perona galam; tā kā neilgā pastaiga viņam bija devusi pietiekami laika atgūties un Mērijas maigā roka atkal atgādināja viņas skaistumu un jaunavīgā auguma vilinošo daiļumu, viņš piespieda sevi pasmaidīt.

— Patiesībā tik ļauni jau nemaz nav, Mērij, ja tikai mēs turamies kopā.

— Ja tu mani tagad pametīsi, Denis, es ielēkšu Līvē. Es sev kaut kā padarīšu galu.

No Mērijas acīm Deniss noprata, ka katrs izmisuma pilnais vārds domāts nopietni; viņš atkal maigi paspieda viņas elkoni. Kā viņam kaut mirkli varēja ienākt prātā doma pamest šo maigo, neaizsargāto būtni, kas būtu vēl jaunava, ja nebūtu satikusi viņu, bet tagad drīz kļūs māte? Un cik ļoti tā viņam pieķērusies! Neizsakāms prieks pārņēma Denisu, redzot Mērijas pilnīgo atkarību no viņa un pakļaušanos viņa gribai. Deniss atžirba no nežēlīgā trieciena, un viņa domu gaita atkal iegāja parastajās sliedēs, viņš sāka visu apsvērt ar prātu.

— Atstāj visas rūpes man, — viņš teica.

— Visas, — viņa atkārtoja.

— Tagad tev, mīļā, jābrauc mājās un jāmēģina izturēties tā, it kā nekas nebūtu noticis. Es zinu, cik grūti tas būs, bet man jāiegūst vairāk laika, lai es spētu visu nokārtot.

— Kad mēs varēsim apprecēties? — Mērijai vajadzēja stipri piespiesties, lai izteiktu šos vārdus, taču, apzinoties savu nelaimi, viņai radās neskaidra nojauta, ka viņas miesa paliktu nešķīsta, ja viņa nezinās, kad Deniss viņu precēs.

Viņš pārdomāja.

— Gada beigās man jādodas garākā ceļojumā veikala darīšanās — tam liela nozīme priekš manis. Vai tu varēsi gaidīt, kamēr es atgriezīšos? — viņš šaubīdamies jautāja. — Līdz tam laikam es paspētu visu nokārtot — mēs varētu apprecēties un tūlīt apmesties kādā mazā vasarnīcā — kaut kur, ne jau Darokā vai Līvenfordā, bet varbūt Garšekā.

Iedoma par vasarnīcu Garšekā stiprināja viņu paļāvību, un viņi tūlīt ieraudzīja kluso, veco ciematu, kas tīk mājīgi piekļāvās jūras līcim.

— Tik ilgi es varēšu pagaidīt, — Mērija skumji atbildēja, un viņai acu priekšā pavīdēja maza, balta mājiņa — mājiņa, kas slīgst sārtās mežrozēs, bet pie ieejas vijas kreses, — tur mazulis noslēpumaini ieradīsies viņas rokās. Viņa paskatījās uz Denisu, gandrīz vai smaidīdama.

— Es tevi nepametīšu nelaimē, mīļā, — viņš teica, ja tik tev pietiks spēka noturēties pēc iespējas ilgāk.

Vilciens jau bija stacijā, un vecā sieva, laukstrādnieki un abi fabrikas strādnieki ieņēma vietas. Viņai atlika laika tikai atvadīties no Denisa, kad tas viņu iesēdināja vagonā. Kad vilciens jau sāka kustēties, Deniss vēl līdz pēdējam mirklim skrēja viņai blakus, turēdams viņas roku. Pirms tas bija spiests palaist Mērijas roku vaļā, viņa tam vēl drosmīgi uzsauca:

— Es neaizmirsīšu tavu devīzi, Denis, mīļais!

Smaidīdams viņš par atbildi vicināja cepuri, gribēdams viņu iedrošināt un uzmundrināt, kamēr vilciens iegriezās līkumā un viņi izzuda viens otra skatienam.

Viņa, bez šaubām, bija drosmīga un tagad, kad zināja visļaunāko, bija gatava saņemties visiem dvēseles spēkiem, lai piepildītos viņas vienīgā laimes cerība. Tikšanās ar Denisu bija viņu izglābusi: Deniss bija un paliks viņas glābiņš. Domas, ka Deniss ir viņas noslēpuma līdzzinātājs, deva viņai spēku visu paciest, kamēr viņš varēs ņemt viņu pie sevis uz visiem laikiem. Atcerēdamās vizīti pie ārsta, viņa nodrebēja, bet, saņēmusi visus spēkus, izdzēsa atmiņā pēdējo divu stundu nepatīkamos pārdzīvojumus. Sava Denisa dēļ viņa turēsies dūšīgi!

Nokļuvusi Līvenfordā, viņa steidzās aiznest vēstuli Agnesei Moirai, un, viņai par prieku, izrādījās, ka Agnese uzgājusi augšā tēju dzert. Tādēļ viņa vēstuli ar visām sirsnīgajām un draudzīgajām Broudija kundzes vēstīm atstāja veikalā un tika vaļā bez noklaušināšanas.

Pa ceļam uz mājām viņa apsvēra, ka pēc kāda laika māte droši vien atklās notikumu ar saini, bet, tā kā Mērijai tagad bija dziļākas un nopietnākas raizes, viņa par to nebēdāja. Lai mamma baras, raud vai vaimanā, Mērija zināja, ka nepaies ne divi mēneši, kad viņas vairs nebūs namā, kuru viņa jau tagad neieredzēja. Visas viņas jūtas pievērsās Denisa vilinošajam priekšlikumam, ko viņa iztēlē pārvērta īstenībā. Tā viņa vismaz domās aizmirsa savas likstas un alkaini sapņoja par mazo vasarnīcu Garšekā, kur dzīvos kopā ar Denisu.

VIII

Broudijs sēdēja kantorī un lasīja «Līvenfordas Vēstnesi». Durvis viņš bija atstājis pusviru, tā ka šad tad varēja pamest veikalā modru skatienu, nepārtraucot omulīgo nodarbību. Periju slimība bija saistījusi pie gultas, kā šorīt paziņoja viņa uztrauktā māte. Liels augonis traucēja viņam staigāt, nemaz nerunājot par sēdēšanu. Broudijs bija īdzīgi noņurdējis, ka viņam esot vajadzīgs nevis sēdošs, bet gan stāvošs palīgs, tomēr, kad māte viņu nomierināja, ka nabaga slimnieks, pastāvīgi mainot apliekamos, līdz nākamajam rītam droši būšot izārstēts un darba spējīgs, viņš nelabprāt atvēlēja Perijam vienu brīvdienu. Tagad Broudijs kā tronī sēdēja savā atzveltnī kāpņu galā, kas veda viņa svētnīcā, visu uzmanību veltīdams vienīgi ziņojumam par lopu skati. Viņš priecājās, ka šinī priekšpusdienā ar tirgošanos lāgā neveicās un viņam nevajadzēja pazemoties, veicot vienkārša pārdevēja darbu, ko viņš nicināja un kas tagad bija vienīgi Perija pienākums. Pirms pāris mirkļiem viņš bija spiests atstāt savu troni, lai apkalpotu kādu strādnieku, kas bija ielāčojis veikalā. Broudijs viņu bija izvadījis no veikala ar pirmo cepuri, kas pagadījās pa rokai. Kas tur ko bēdāt, Broudijs pats sev jautāja, vai nopirktā lieta pircējam der vai neder? Viņš nedrīkstēja sevi apgrūtināt ar šādiem sasodītiem sīkumiem; tas bija Perija pienākums; viņš pats gribēja mierīgi lasīt savu laikrakstu kā kurš katrs džentlmenis.

Aizvainotu seju viņš bija atgriezies atpakaļ un atkal sācis ar ziņojuma ievadrindām.

«Gadskārtējā Līvenfordas un apriņķa lopu skate,» viņš lasīja, «notika sestdien, šī mēneša 21. dienā; to apmeklēja liels pulks izmeklētu viesu.» Lēni, vērīgi, pacietīgi viņš pētīja ziņojumu, kamēr beigās nokļuva līdz nodalījumam, kas iesākās šādi: «Klātesošo vidū bija redzami...» Viņa acis alkaini kvēloja, tad iegailējās uzvaras priekā, kad viņš ieraudzīja arī savu vārdu. Starp pilsētiņas un grāfistes ievērojamāko pārstāvju vārdiem, — protams, vairāk uz ziņojuma beigām, tomēr ne pašās beigās, — bija minēts Džeimsa Broudija vārds. Uzvaras priekā viņš uzsita ar dūri pa rakstamgaldu. Dieva vārds! Šo te viņš pabāzīs ļautiņiem zem deguna! Katrs lasīja «Līvenfordas Vēstnesi», kas iznāca reizi nedēļā — piektdienās, un katrs šeit ieraudzīs mirdzam Broudija vārdu blakus tādai izcilai personai kā grāfistes pārvaldnieks. Broudijs tīksminājās uzpūtībā. Viņam patika redzēt savu vārdu iespiestu laikrakstā. Viņu sevišķi sajūsmināja kristāmvarda pirmais burts, un ar savu uzvārdu — nē, viņa ģimenes vārdu, kas šeit bija iespiests pareizi, — viņš lepojās vairāk nekā ar visiem saviem pārējiem īpašumiem kopā. Viņš palieca galvu sānis, tomēr nenolaizdams acis no šī saistošā vārda. Viņš bija cīnījies ar garlaicīgo ziņojumu, kura vārdu plūdi sagādāja īstas mocības, tikai tādēļ, lai ar šo abu iespiesto vārdu palīdzību mirdzētu sabiedrības priekšā. Plaši ieplestām acīm viņš jūsmoja par tiem.

Džeimss Broudijs! Viņa lūpas, pašam nemaz neapzinoties, mēmi izrunāja šos vārdus. — Tu esi lepns vīrs, Broudij, — viņš pats sev čukstēja. — Ē! Tu esi lepns. Nudien, tev ir iemesls lepoties! — Jūtu uzbangojumā viņa acis apmiglojās; visa laikraksta sleja ar izcilajām personām, to tituliem, stāvokli un cienu saplūda kopā vienā vienīgā vārdā, kas šķita uz visiem laikiem iespiežamies Broudija redzokļos. Džeimss Broudijs! Kas gan var pārspēt šos vienkāršos un tomēr nozīmīgos vārdus!

Maza domu novirze lika viņam paraustīt degunu — atmiņas, ka šorīt bijis spiests pazemoties pats savās acīs, apkalpojot priekšpusdienā vienkāršu strādnieku. Tas būtu licies gluži labi un vēlami pirms divdesmit gadiem, kad viņš cīnījās par savu eksistenci un apstākļi viņu spieda pievērsties tirdzniecībai. Bet tagad viņam bija algotnis, kas strādāja viņa vietā. Šīrīta pārdevums šķita kauna traips viņa vārdam, un viņā mutuļoja dusmas uz nelaimīgo Periju, kas viņu bija atstājis vienu.

— Gan es viņam parādīšu furunkuļus! — Broudijs iesaucās. — Kašķainais smulis! — Smadzenēs bija ieperinājusies doma, ka viņš, Džeimss Broudijs, nav radīts, lai nodotos tirdzniecībai, bet dara to, apstākļu spiests, tāpēc šo darbu ir iekārtojis tā, lai tas labāk atbilstu viņa vārdam un personībai. Viņš nekad sevi neuzskatīja par veikalnieku, bet no sākta gala bija tēlojis panīkušu aristokrātu, kas eksistences dēļ spiests ķerties pie savai kārtai nepiemērota peļņas līdzekļa. Taču viņš juta, ka taisni viņa personība dīvainā kārtā bija piešķīrusi zināmu cildenumu šim pasākumam, paceldama to viņa cienīgos augstumos. Viņš bija atmetis visu nenozīmīgo un kļuvis savdabīgs. Viņš nekad nebija skrējis ļaudīm pakaļ, drīzāk tie bija spiesti dancot pēc viņa stabules un samierināties ar viņa vājībām un untumiem.

Agrākos laikos viņš reiz bija izsviedis kādu vīru no veikala nepieklājīga vārda dēļ; viņš tā bija iebiedējis pilsētu, ka tā beidzot sāka viņu atzīt. Viņš neglaimoja, neluncinājās, bet stāvēja godprātīgi savā vietā, it kā gribēdams teikt: «Pieņemiet mani tādu, kāds esmu, vai lieciet mani mierā!» — un viņa neparastajai taktikai bija izcili panākumi. Viņam radās rupja, bet godīga un atklāta vīra slava. Viņa dīvainos izteicienus pilsētā lietoja kā epigrammas; augstākajās aprindās viņu dēvēja par «tipu», un ar savu oriģinalitāti Broudijs bija iekarojis viņu labvēlību. Bet, jo tālāk veidojās viņa savdabība, jo vairāk viņš nicināja tās popularitātes ieganstu.

Viņš jutās kā personība, kas pacēlusies pāri tirdznieciskiem darījumiem. Viņu pārņēma milzīgs apmierinājums, ka, par spīti savai necilajai profesijai, viņam laimējies iegūt izcilu stāvokli. Viņa negantais lepnums nespēja izšķirt starpību starp popularitāti, ko viņš bija sasniedzis, un augstmanību, kuru tīkoja. Panākumi viņu no jauna uzjundīja. — Gan es viņiem parādīšu! — viņš plātījās. — Gan es viņiem parādīšu, ko spēju!

Šai mirklī kāds ienāca pārdotavā. Broudijs nikni paskatījās lejā; kundziskais skatiens brīdināja iebrucēju: te būs darīšana ar personu, kas pieder pie grāfistes aristokrātijas, tāpēc pakalpojumu vajadzēs izlūgties; bet, kā par brīnumu, neviens viņu nelūdza. Kāds jauns cilvēks viegli pārlēca pāri letei, uzkāpa pa kāpnēm augšā, iegāja kantorī un aizvēra durvis. Tas bija Deniss Foils.

Kad Deniss pirms trim dienām noraudzījās pakaļ vilcienam, kas aizveda Mēriju, viņu tūlīt pārņēma tāda nožēla, ka viņš vairs nezināja, kur dēties. Viņš sev pārmeta, ka izturējies pret Mēriju dzedri, mazdūšīgi un patmīlīgi. Spējais trieciens, kas skāra viņa pašcieņu, bija kā zibens no skaidrām debesīm, tāpēc uz mirkli bija aizmirsies, cik ļoti viņš Mēriju mīl. Deniss viņu patiesi mīlēja; Mērijas prombūtnē visu mierīgi pārdomājis, Deniss saprata, ka nespēj bez viņas dzīvot. Visi šie sarežģījumi, viņaprāt, piešķīra Mērijai skumju, aizkustinošu burvīgumu, kam viņš nespēja pretoties. Ja viņa dzīve patlaban bija samezglojusies, tad Mērijai tā bija kļuvusi nepanesama, un viņš nekā cita nebija varējis darīt viņas labā kā pateikt pāris tukšu, novazātu līdzjūtības vārdu. Viņš kaunējās pat to atcerēties. Ko tagad Mērija domā par šo nožēlojamo gļēvuli? Atziņa, ka viņam liegta iespēja meiteni sastapt, lai pateiktu visu, ko viņš tagad pārdzīvo, cik nelaimīgs jūtas, cik ļoti viņu dievina, dzina Denisu izmisumā.

Divas dienas viņu bez mitas tirdīja šīs jūtas. Tad pēkšņi viņam radās noteikts, bet neparasts turpmākās rīcības plāns. Tas viņam likās augstsirdīgs, stingrs un drosmīgs. Patiesībā tie bija pret nervu sasprindzinājumu vērsti pašpārmetumi, un, lai gan viņa nodoms patiesībā bija galīgi neprātīgs, pārdrošs un muļķīgs, tas tomēr noderēja par zibeņnovedēju jaunā cilvēka nepanesamajam jūtu spraigumam; tanī viņi saskatīja izdevību attaisnot sevi paša un Mērijas acīs.

Īstenībā tieši šī dziņa nomazgāt sevi baltu lika viņam nostāties Broudija priekšā un teikt:

— Ierados šādi, Broudija kungs, tāpēc, ka domāju, jūs citādi mani nepieņemtu. Esmu Deniss Foils no Darokas.

Broudijs jutās pārsteigts par šo negaidīto priekšā stādīšanos un drosmi, tomēr centās to neizrādīt un vēl ērtāk atgāzās atzveltnī. Viņa galva likās ieslīgstam varenajos plecos un atgādināja kalna paugurā iegrimušu klinti.

— Degvīna tirgotāja dēls?

— Tieši tā, — Deniss pieklājīgi atbildēja.

— Nu, Denis Foila kungs, — ar sevišķu ironiju Broudijs uzsvēra vārdu »kungs», — ko jūs šeit meklējat? — Viņš cerēja, ka izdosies Denisu izaicināt un sagādāt sev baudu, to piekaujot.

Deniss atklātu skatienu raudzījās Broudijā un, it kā neievērodams tā izturēšanos, turpināja saskaņā ar savu nodomu.

— Varbūt mana ierašanās jūs pārsteidz, bet man noteikti vajadzēja atnākt pie jums, Broudija kungs. Jau trīs mēnešus neesmu redzējis jūsu meitu — Mēriju Broudija jaunkundzi. Viņa no manis visu laiku neatlaidīgi vairījusies. Man jums vaļsirdīgi jāsāka, es mīlu jūsu meitu un tāpēc lūdzu jūsu atjauju tikties ar viņu.

Broudijs pacēla pret jauno cilvēku drūmu, maskai līdzīgu seju, kurā nemanīja neko, kas liecinātu par vēl lielāku pārsteigumu un dusmu uzplūdu, ko bija radījusi Foila prasība. Glūnošu, stingu skatienu Denisā pavēries, viņš lēni teica: — Priecājos dzirdēt no jūsu mutes, ka mana meita man paklausījusi. Viņa atteikusies tikties ar jums, jo es viņai to aizliedzul Vai dzirdat? Es viņai to aizliedzu un tagad, kad esmu redzējis, kas jūs esat, es šo aizliegumu paturu spēkā.

— Kāpēc, Broudija kungs, ja drīkstu vaicāt?

Vai man jums jāpaskaidro sava rīcība? Manai meitai pietiek ar to, ka es viņai pavēlu. Es viņai nepaskaidroju. Es pavēlu!

— Broudija kungs, es labprāt vēlētos zināt, kādi iebildumi jums būtu pret mani. Ņemšu vērā visus jūsu aizrādījumus. — Foils visiem spēkiem centās Broudiju noskaņot labvēlīgi. — Es ļoti vēlētos, lai jūs būtu apmierināts ar mani. Sakiet, kas man darāms, — un es to darīšu!

Broudijs viņam uzbļāva:

— Es vēlos, lai jūsu gludais purns acumirklī pazustu no mana kantora un jūs nekad vairs nerādītos Līvenfordā! Un, jo ātrāk tas notiks, jo vairāk apmierināts es jutīšos.

Lūdzoši smaidīdams, Foils atbildēja:

— Tātad jums, Broudija kungs, iebildumi vienīgi pret manu seju? — Viņš juta, ka jālūko Broudiju kaut kā pierunāt.

Tagad Broudijs bija pavisam saērcināts; tas, ka viņš nespēj piespiest šo pienapuiku nolaist acis, ne to saniknot, viņu kaitināja. Ar mokām valdīdamies, viņš nievājoši teica:

— Neesmu radis jums līdzīgiem izklāstīt savas domas, bet, tā kā man patlaban ir mazliet brīva laika, es jums pateikšu savus iebildumus. Mērija Broudija ir dāma; viņas dzīslās rit asinis, ar kurām varētu lepoties katra hercogiene, un viņa ir mana meita. Jūs esat nožēlojams īru blandonis, niecība. Jūsu tēvs tirgojas ar denaturātu, un esmu pārliecināts, ka jūsu senči ēduši kartupeļu mizas no kopēja poda. — Deniss vēl vienmēr izturēja Broudija skatienu, acu nepamirkšķinādams, lai gan lamu vārdi lika viņam iekšķīgi nodrebēt. Izmisis viņš visiem spēkiem centās savaldīties.

— Tas, ka esmu īrs, nav nekāds negods, — viņš stingrā balsī noteica. — Es nedzeru ne pilītes. Patiesībā es darbojos citā laukā, kas man, bez šaubām, reiz dos bagātīgu ražu.

— Esmu jau dzirdējis par jūsu darījumiem, mans kaislais lupatlasi. Ilgstoši ceļojumi pa malu malām un dauzīšanās apkārt cauru dienu. Es jau pazīstu šo ļaužu šķiru. Ja jūs domājat, ka tiksiet pie naudas, iznēsājot Skotijā tēju pa mājām, jūs esat idiots, un, ja domājat ar šādu aģenta darbu no zemās plukatu kārtas pacelties augstāk, tad jūs esat galīgi traks.

— Ja tik jūs, Broudija kungs, atļautu man visu paskaidroti

Broudijs vērās viņā mežonīgu skatienu.

— Man paskaidrot! To jūs sakāt man, jūs draņķa ceļojošais komijs! Vai jūs zināt, ar ko jūs runājat?!

Lūk! — viņš ieb]āvās, paķēra laikrakstu un sniedza Denisam.

— Palasiet to tur, ja protat lasīt! Tās ir aprindas, ar kurām es saejos. — Viņš izgāza krūtis un kliedza: — Tikpat labi es varētu ļaut savai meitai saieties ar cūkām!

Foils vairs valdījās tikai ar lielām pūlēm.

— Broudija kungs, — viņš lūdzās. — Es vēlētos, lai jūs mani uzklausītu. Jūs taču piekritīsiet, ka ikviens ir tas, par ko viņš dzīvē kļuvis, ka ikviens cilvēks pats ir sava likteņa noteicējs, vienalga, kas būtu viņa vecāki. Es nekaunos no savas izcelšanās, bet, ja jums tā nepatīk, es tur neesmu vainojams.

Broudijs savilka pieri. Viņš paraudzījās Foilā.

— Jūs vēl iedrošināties man klāstīt šo nolādēto jaunmodīgo sociālismu? — viņš dusmīgi kliedza. — Viens cilvēks tikpat labs kā otrs, vai ne? Kas vēl nebūs! Jūs, nožēlojamais idiots! Man pietiek! Ārā!

Deniss nepakustējās. Viņš bija pilnīgi pārliecinājies, ka šim cilvēkam nevar piekļūt ar prātu; tad drīzāk viņš panāks kaut ko, triecot galvu pret mūri, un saprata, ka Mērijas dzīve pie šāda tēva nebija nekas cits kā šaušalīgas mocības. Tomēr viņas dēļ Deniss nolēma savaldīties un gluži rāmi teica: — Man jūsu žēl, Broudija kungs. Jūs piederat pagātnei; jūs nesaprotat progresu. Un jūs neprotat arī iegūt sev draugus; jūs protat iegūt vienīgi ienaidniekus. Un es nebūt neesmu traks.

Broudijs, caur pieri glūnēdams, piecēlās, viņš bija nikns kā satrakots vērsis. — Pazūdiet uz līdzenas vietas, jūs, kraupainā cūka! — viņā dobji teica. — Citādi es jūs miltos samalšu! — Un sparīgi tuvojās Denisam. Vienā mirklī Deniss varētu atrasties aiz kantora durvīm, bet Broudija lamas bija viņā pamodinājušas spītu; lai gan saprata, ka Mērijas dēļ būtu jāiet, viņš tomēr palika. Pārliecināts, ka pratīs aizstāvēties, viņš nebaidījās no Broudija rupjā spēka; bez tam Deniss zināja: ja tagad ies, Broudijs domās, ka savu pretinieku aiztrencis kā nopērtu suni. Dusmās aizsmakušā balsī Deniss iesaucās:

— Neaiztieciet mani! Esmu pacietis jūsu lamas, bet tagad ne soli tālāk!

To dzirdot, Broudijs dusmu lēkmē tikko nenoslāpa.

— Jūs tā domājat? — viņš kliedza, ātri, sēcoši elpodams. — Tagad jūs esat kā žurka slazdā, un es jūs nositīšu kā žurku.

Satracināts viņš lēni lavījās Denisam klāt, milzīgo augumu uzmanīgi virzīdams arvien tuvāk; kad viņš atradās vairs tikai nepilna jarda atstatumā — tik tuvu, ka redzēja, Deniss nespēs izmukt, — viņš ļauni atņirdza zobus, pacēla savu mamuta dūri un ar milzīgu sparu trieca to tieši pret jaunekļa galvu. Kaut kas nokrakšķēja — asi un viegli. Bet tur nebija nevienas galvas, ko Broudija dūre būtu varējusi trāpīt; zibens ātrumā Foils bija palēcis sānis, un Broudija dūre gluži kā kalēja veseris iesitās mūrī. Viņa labā roka ļengani nokrita lejup — rokas locītava bija lauzta. Deniss, durvju tverekli nospiezdams, paskatījās uz viņu un teica;

— Piedodiet, Broudija kungs. Jūs redzat, ir tomēr šis tas, ko jūs nesaprotat. Es jūs brīdināju. — Tad viņš izgāja laukā. Sekundi vēlāk smagais sarkankoka grozāmais krēsls, ko Broudijs svieda ar kreiso roku, kā lielgabala lādiņš pārlidoja pāri istabai un atsitās pret plānajām durvīm, sadragādams stiklu un rāmi smalkās druskās.

Broudijs stāvēja un stulbi blenza gruvešos, viņa nāsis drebēja un roka ļengani kūļājās gar sānu. Sāpju viņš nejuta, tikai nespēja pakustināt roku, bet izrieztās krūtis apslāpētā niknumā sprāga vai pušu. Apziņa, ka taisni šis pienapuika metis viņam acīs izaicinājumu un mēģinās to darīt arī turpmāk, lika Broudijam aizvainotā lepnumā vai locīties, fiziskās sāpes bija nieks, nāvīgi ievainots bija viņa lepnums.

Kreisās rokas pirksti krampjaini savilkās. Vēl mirklis, to Broudijs skaidri zināja, un viņš šo pintiķi būtu iedzinis kaktā un saberzis miltos. Ļaut sevi izsist no ierindas bez neviena trieciena pretiniekam! Lai cik vājas bija Broudija pašsavaldīšanās un prāta paliekas, tās tomēr liedza viņam kā bez galvas mesties uz ielas Foilam pakaļ, noķert to un notriekt zemē. Tā bija pirmā reize viņa mūžā, kad bija kāds iedrošinājies viņu uzveikt, un viņš niknumā grieza zobus, ka tāds zemas kārtas plukata ar savu nekaunību viņu piekrāpis un padarījis cīņas nespējīgu.

— Nudien! — viņš kliedza tukšajai istabai. — Viņš man par to dārgi samaksās!

Tad viņš paraudzījās uz savu nokārušos roku, kas bija kļuvusi nekustīga, bet apakšdelms jau sazilējis un pietūcis. Viņš saprata, ka jāgriežas pie ārsta un ka viņam kaut kas jāizdomā, kā iegūts šis ievainojums, varbūt sacīt — uz kāpnēm paslīdējusi kāja. Dusmās īdēdams, viņš aizcirta ārdurvis, noslēdza tās un gāja prom.

Pēc tam kad Deniss bija atstājis veikalu, viņam uzausa doma, ka ar savu pārsteidzīgo rīcību sagādājis Mērijai un pats sev milzu ļaunumu. Pirms sarunas viņš bija iedomājies, ka varbūt izdosies labvēlīgi noskaņot Mērijas tēvu un dabūt atļauju tikties ar meiteni. Tad, viņaprāt, būtu itin viegli izkārtot tā, ka Mērijai iespējams aizbēgt. Patiesībā Deniss bija lolojis cerību, ka Broudijs izturēsies pret viņu iecietīgāk, varbūt pat ar zināmu labvēlību. Tādā gadījumā viņš un Mērija varētu salaulāties — tas drīz jau būs nepieciešami — un arī skandāls neizceltos tik liels, kad atklāsies Mērijas stāvoklis.

Taču tad viņš Broudiju vēl nepazina. Viņš gan bieži bija pārdomājis Mērijas stāstīto, bet bija pārliecināts, ka meitene bērnišķīgās bailēs visu pārspīlē vai arī aiz pārmērīgas smalkjūtības izpušķo šā atbaidošā cilvēka dīvainības. Tagad Deniss pilnīgi saprata Mērijas briesmīgās bailes no Broudija, viņam pat šķita, ka viņas raksturojumi bijuši pārāk saudzīgi. Viņš bija redzējis Broudiju trakojam tik ārprātīgu dusmu lēkmē, ka sāka baidīties par Mērijas drošību; viņš atkal pārmeta sev šo neapdomību.

Deniss vairs nezināja, ko iesākt; tad, ejot gar rakstāmlietu veikalu Haistrītā, viņam pēkšņi ienāca prātā aizrakstīt Mērijai vēstuli un palūgt meiteni tuvākajās dienās uz satikšanos. Viņš iegāja veikalā un nopirka vēstuļpapiru un aploksni. Kaut arī norūpējies, jauneklis tomēr paglaimoja pārdevējai, un tā viņam pārdeva arī marku un iedeva rakstāmpiederumus. To pārdevēja darīja labprāt, ar mātes smaidu un labvēlīgi viņu paklusām vēroja, kamēr viņš uzrakstīja Mērijai mazu zīmīti. Ticis galā, viņš galanti pateicās un tūdaļ steidzās laukā, lai iemestu vēstuli pastkastītē; pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš kā dzelts atrāva roku atpakaļ. Viņš lēni piegāja pie notekas, saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos un nosvieda. Bija skaidrs, ka Broudijs, ja tam nejauši gadītos notvert šo vēstuli, tūlīt saprastu, ka ir apvests ap stūri, jo Deniss pastāvīgi slepeni ticies ar Mēriju. Šodien jau viņš bija izdarījis lielu kļūdu un apņēmās vairs to neatkārtot. Viņš cieši aizpogāja svārkus, sabāza rokas kabatās un, zodu izaicinoši uz priekšu pastiepis, ātri soļoja tālāk. Viņš bija nolēmis izpētīt Broudiju mājas apkaimi.

Nepazīdams apkārtni, Deniss priekšpilsētā gandrīz apmaldījās, bet viņam piemita labas orientēšanās spējas, un, izmetis dažus līkumus, viņš beidzot ieraudzīja Mērijas māju. Patiesībā viņš šo māju nekad nebija redzējis, un, tagad to ieraugot, viņam kļuva baigi. Māja atgādināja vairāk cietumu nekā ģimenes mājokli un likās tikpat nepiemērota Mērijas smalkajam maigumam kā šaurs, pagrabs dūjai. Smagie, pelēkie mūri šķita turam meiteni nepārvaramos žņaugos, taisnstūrainais valnis liecināja par norobežotību, dziļi iemūrētie logi — par pakļautību bargai varai.

Māju aplūkodams, Deniss sev teica: — Jutīšos laimīgs, ja dabūšu Mēriju no šejienes prom, un viņai arī tas nebūs jānožēlo. Broudijs jau ir galīgi jucis! Viņam galvā viss nav kārtībā. Tam briesmonim ir kaut kāda līdzība ar šo māju!

Denisu vēl vienmēr māca raizes; izlīdis pa kādu spraugu dzīvžogā, kas atradās viņam aiz muguras, viņš apsēdās nogāzē, aizkūpināja cigareti un sāka apsvērt, kā turpmāk rīkoties. Satikt Mēriju bija ārkārtīgi nepieciešami, tāpēc viņš izdomāja domu domas, kā to iespēt, taču visi plāni un ieceres bija nereālas.

Viņš baidījās atkal aiz neuzmanības izdarīt kādu muļķību un tomēr juta, ka tūlīt jāsatiek Mērija, citādi šādas izdevības vairs nekad nebūs. Cigarete jau bija gandrīz apdzisusi, kad viņa drūmajā sejā pēkšņi atplauka līksms smaids — bija iešāvusies prātā lieliska ideja, ka visvienkāršāk sasniegt mērķi. Neviens viņam tagad — dienas laikā nevarēja liegt droši pieiet pie nama durvīm un pieklauvēt. Nebija gandrīz šaubu, ka durvis atvērs Mērija pati, un viņš, likdams tūlīt saprast, ka nedrīkst runāt, iespiedīs zīmīti viņai rokā un tad galanti un pieklājīgi atkal aizies. Viņš diezgan labi zināja šī nama parašas, tāpēc bija pārliecināts, ka vienīgais cilvēks, kas vēl varētu atvērt durvis, ir Broudija kundze, jo Broudijs atradās veikalā un mazā Nesija skolā. Tādā gadījumā viņš vienkārši varētu apvaicāties pēc kādas izdomātas personas — Broudija kundze viņu nepazina, un Broudijs taču vēl nebūs paguvis sievu brīdināt — un, steidzīgi atvainojies, pazust.

Izrāvis no piezīmju grāmatiņas lapu, viņš ar zīmuli uzrakstīja īsu vēstījumu, kurā Mērijai vēl apliecināja mīlestību un lūdza atnākt nākamās dienas pievakarē pie bibliotēkas durvīm. Viņam, protams, būtu patīkamāk izvēlēties mierīgāku tikšanās vietu, bet viņš baidījās, ka Mērija neatradīs cita iemesla iziet no mājas. Tad viņš zīmīti salocīja mazā četrstūrītī, cieši iespieda saujā un, uzlēkdams kājās, nopurināja no drānām putekļus. Viņš pameta gaišu skatienu uz Broudiju mājas pusi un jau bija pieņēmis vienkārša apmeklētāja naivu, nevainīgu izskatu, kad pēkšņi viņa seja izstiepās, piere apmācās, un viņš steigšus metās atpakaļ savā paslēptuvē. Pa ietvi no ielas lejas gala ar pārsietu locītavu un saitē iekārtu roku tuvojās Broudijs.

Deniss košļāja lūpas. Acīm redzot, viņam nekas vairs negribēja izdoties! Tuvoties mājai tagad nebija iespējams. Galīgi sarūgtināts viņš saprata, ka Broudijs dusmās droši vien brīdinās mājiniekus par notikušo un tādējādi tiks apdraudēts iecerētais nodoms, ja rastos izdevība citreiz. Smagu sirdi viņš baidījās, ka Broudijs varbūt izgāzīs dusmas arī uz Mēriju, lai gan nelaimīgajā sarunā Deniss ne ar vārdu nebija meiteni nodevis. Viņš vēroja Broudiju tuvojamies mājai, ar bažām ieraudzīja, ka ievainotā roka ieģipsēta un baismā seja satumsusi kā negaisa mākonis, redzēja, kā Broudijs atgrūž vārtus un beidzot ieiet namā. Deniss juta dziļu nepatiku. Kamēr Mērija dzīvos šai pretīgajā namā šī pretīgā cilvēka tuvumā, viņai — to viņš tagad saprata — nekad nebūs miera. Viņš sāka ausīties, vai nesaklausīs kādu troksni, kliedzienu vai palīgā saucienu, un brīdi vēl nogaidīja. Bet aiz šī dīvainā mājokļa aukstajiem, pelēkajiem mūriem valdīja klusums. Tad viņš piecēlās un apbēdināts gāja prom.

IX

Mērija Broudija sēdēja un adīja tēvam zeķi. Viņa bija viegli pieliekusies, seja bāla un sadrūmusi, acis pievērstas tērauda adatām, kas viņas veiklajos pirkstos ņirbēja šurpu turpu. Klik, klik — klikstēja adatas. Pēdējā laikā Mērija cita nekā nedzirdēja kā šo troksni, jo katru brīvu mirkli adīja. Mamma pamācīdama bija pavēlējusi Mērijai pastāvīgi kaut ko darīt, jo dīkām rokām velns vieglāk atrodot darbu, un uzdeva viņai katru nedēļu noadīt vienu pāri zeķu. Patlaban viņa pabeidza sesto pāri.

Broudiju vecāmāte sēdēja turpat un noskatījās tik cieši sakniebtām lūpām, it kā tās būtu sašūtas. Viņa sēdēja, sakrustojusi kājas, un viena kāja sita takti līdzi adatu klikstiem; klusēdama viņa urbīgu skatienu vērās Mērijā un likās nogrimusi domās, prātodama par tikai viņai vien zināmām lietām. Reizēm Mērijai šķita, ka šīs asarojošās, nespodrās acis urbjas viņā ar skaidrām, atriebīgām aizdomām, un, kad viņas skatiens sastapās ar šo acu skatienu, no nekustīgajiem redzokļiem izšķīlās naida dzirksts. Pēdējā laikā viņai bija tāda sajūta, ka šis vecās Sibillas acīm būtu kāda burvība, kas Mērijai lika bez mitas kustināt pagurušos pirkstus, nopūlēties pret pašas gribu, pārvēršot zeķēs neskaitāmas dzijas šķeteres.

Meitenes novērošana sirmgalvei bija patīkams laika kavēklis, bez tam tas bija viņas pienākums, uzdevums, kas viņai uzticēts pirms sešām nedēļām. Vecās galva viegli trīcēja, atminoties to briesmīgo pēcpusdienu, kad viņas dēls bija atgriezies ar pārsietu roku un drūmu seju, satumsušu kā nakts; viņa atcerējās svinīgo apspriedi starp Broudiju un viņa sievu aiz slēgtām guļamistabas durvīm. Tā nebija parastā ķilda, jo mājā neatskanēja neviens kliedziens, bet valdīja tikai nepatīkams, nogurdinošs klusums. Viņai nebija ne miņas, kas noticis, bet noteikti draudēja kāda liela nelaime. Vedeklas seja vēl visu to dienu bija baiļu pārvērsta, mute raustījās, kad viņa uzdeva vecajai sievai palīdzēt Mēriju uzraudzīt, pateikdama vienīgi tik daudz:

— Mērija nedrīkst iziet no mājasi! Nevienu soli pa ārdurvīm! Tā pavēlēts.

Mērija bija gūstekne, un vecāmāte bija viņas sardze. Lai arī viņas seja neko nepauda, viņa tomēr priecājās, domājot par Mērijas kaunu. Šo meiteni viņa nekad nebija ieredzējusi, un tagadējā nodarbība viņai sagādāja visdziļāko apmierinājumu.

Šo prātošanu pārtrauca Broudija kundzes ierašanās. Mammas acis meklēja Mēriju.

— Vai tu pēdas jau pieadīji? — viņa ar mākslotu interesi jautāja.

— Gandrīz, — atbildēja Mērija, kuras bālajā sejā neizzuda vienaldzīgs stingums.

— Tev labi veicas! Tu šoziem tēvu papilnam apgādāsi ar zeķēm.

— Vai drīkstu uz brītiņu iziet dārzā?

Mamma bažīgi paskatījās ārā pa logu. — Laukā līņā, Mērij. Man šķiet, būtu labāk, ja tu tagad neietu. Kad Nesija pārnāks, varbūt lietus būs jau mitējies. Tu varēsi tad iziet ar viņu pastaigāties aiz mājas dārza.

Mammas nožēlojamā diplomātija! Broudija griba, ievīstīta pārāk caurredzamos priekšlikumos vai arī pilnīgi piemērota pamācošajiem bībeles teicieniem, gluži kā lamatas žņaudza Mēriju jau sešas nedēļas, un katra no šīm nedēļām viņai šķita kā vesels gads — gads ar garām, garām dienām. Tagad viņa bija tik nomākta, viņas pretestība tādā mērā vājinātā, ka jau izlūdzās atļauju katram solim.

— Tad varbūt es drīkstu uz brītiņu uziet augšā savā istabā? — viņa dobji teica.

— Protams, Mērij! Ja tu vēlies kaut ko palasīt, ņem to tur! — Un, kad Mērija gausi gāja uz durvīm, Broudija kundze iedeva viņai iesietu Spērdžena sprediķu grāmatu, kas viegli sasniedzamā vietā bija nolikta uz kumodes. Tiklīdz Mērija bija prom, abas sievietes saskatījās, un mamma viegli palocīja galvu. Vecāmāte tūlīt piecēlās — viņa labprāt atstāja savu silto kaktu pie krāsns —, aizklinkāja līdz dzīvojamai istabai un apsēdās pie ielas loga, kur bija ērti iespējams uzmanīt ikvienu, kas mēģinātu atstāt māju. Nemitīgā uzraudzība joprojām pastāvēja, kā Broudijs bija pavēlējis. Bet, līdzko mamma bija palikusi viena, viņai jau radās cita doma. Brīdi pavilcinājusies, viņa pamāja ar galvu, jo saprata, ka tagad radies izdevīgs brīdis izpildīt vīra rīkojumus; beidzot, svārkus pacēlusi, uzkāpa pa kāpnēm augšā un iegāja meitas istabā, nolēmusi pateikt Mērijai «kādu labu vārdu».

— Man ienāca prātā uznākt pie tevis augšā patriekties, — viņa moži teica. — Jau pāris dienu neesmu ar tevi īsti parunājusies.

— Jā, mamma.

Broudija kundze pētīgi vēroja meitu. — Vai tu, Mērij, esi jau ieraudzījusi dievišķo gaismu? — viņa lēni jautāja.

Mērija nojauta, kas tagad sekos, nojauta, ka tagad viņai būs jānoklausās viena no mammas sagudrotajām dievbijīgajām runām, kas sākumā bija viņu novedušas vai nu līdz asarām, vai līdz iecirtībai, taču nekad nebija sniegušas garīgu mierinājumu, bet tagad viņa vienkārši laida tās gar ausīm. Šīs pamācošās pārrunas Mērijai pa gūstniecības laiku bija kļuvušas nepanesamas.

Mamma izlēja savus runas plūdus pār viņas galvu līdz ar daudzām citām cēli domātām pamācībām vai arī katrā iespējamā gadījumā izteica tās kā pārmetumus. Iemesls nebija tālu jāmeklē. Toreizējās briesmīgās apspriedes beigās Broudijs bija pavēlējis sievai: «Viņa ir tava meita. Un tavs pienākums ir padarīt viņu paklausīgu! Ja tu to nespēsi, es nudien vilkšu viņai ar siksnu pa muguru un tev arī!»

— Mērij, vai tu jūti ciešu pamatu zem kājām? — mamma nopietni turpināja.

— Nezinu, — Mērija vārgā balsī atbildēja.

— Redzu, tu vēl tik tālu neesi tikusi, — mamma maigi nopūtās. — Kāds mierinājums būtu man un tēvam, redzot, ka tu pieņemies ticībā, laipnībā un paklausībā saviem vecākiem. — Viņa satvēra Mērijas ļengano roku. — Vai zini, meitiņ, dzīve ir īsa. Pieņemsim, ka mēs tādā necienīgā stāvoklī pēkšņi tiekam saukti visuvarenā troņa priekšā, — ko tad? Mūžība ir gara. Tad nebūs vairs nekādas iespējas nožēlot. Ak, kā es vēlētos, lai tu ieraudzītu to maldu ceļu, kuru tu staigā! To ir tik sāpīgi redzēt man, tavai miesīgai mātei, kas tavā labā darījusi visu iespējamo. Tik sāpīgi dzirdēt, ka tēvs vaino mani tavā stūrgalvībā, no kuras tu vēl neesi tikusi vaļā, — tu taču izskaties kā sasalusi. Ak, es darītu visu! Es palūgtu pat mācītāju Skota kungu atnākt kādā pēcpusdiena izrunāties ar tevi, kad tēva nebūs mājās! Es nesen lasīju kādu iepriecinošu grāmatu, kā reiz kāda pagrimusi sieva ar dieva kalpa palīdzību ieraudzījusi dievišķo gaismu. — Mamma skumji nopūtās un pēc ilgas, zīmīgas klusēšanas jautāja:

— Saki, Mērij, — ko tu tagad jūti savā sirdī?

— Es vēlētos, lai tu, mamma, tagad atstātu mani vienu, — Mērija klusi atbildēja. — Es nejūtos labi.

— Ak tad tev māte nav vajadzīga un arī visuvarenais ne! — mamma atbildēja, degunu raustīdama. Mērija izmisusi paskatījās mātē. Viņai bija pilnīgi skaidrs, cik viņas māte vāja, nespējīga un nevarīgaL No sākta gala viņa bija ilgojusies pēc mātes, kura spētu saprast viņas dvēseli, uz kuru viņa nestundā varētu paļauties, kurai spētu sirsnīgi pateikt: «Māt, tikai pie tevis mana apbēdinātā un izmocītā sirds rod patvērumu! Mierini mani un veldzē manas ciešanas! Ņem mani zem sava spārna un aizsargi pret nelaimes bultām!»

Bet, ak vai! Mērijas māte nebija tāda. Vārga un šaudīga kā niedre — viņa pakļāvās varai, kas viņu kā vējš locīja pēc sava prāta. Pār šo gļēvo sievu bija uzgūlusies ēna, ko meta milzu kalns, un viņas dzīve aizritēja šai smagajā, nomācošajā tumsā. Pat šo dievbijīgo sarunu noslēgums nebija nekas cits kā Broudija despotiskās rīcības atbalss. Kā šī sieva varēja runāt par bailēm no mūžības, ja tās bija gandrīz izgaisinājušas bailes no Broudija? Viņai pastāvēja tikai viena klints — viņas vīra tēraudainā, rupjā griba. Ak vai! Posts viņai, ja viņa šai gribai pazemīgi nepadosiesl Mamma, protams, bija dziļi ticīga kristiete ar visām kristīgam cilvēkam nepieciešamām īpašībām. Svētdienās viņa kārtīgi apmeklēja baznīcu, šad un tad, paveikusi mājas soli, aizgāja uz kādu kristiešu sanāksmi, uzstājās pret rupju vārdu lietošanu, kā, piemēram, «velns» vai «nolādēts», un ar to arī, pēc viņas domām, pietika; kad viņa atpūzdamās lasīja kādu grāmatu, tad arvien izvēlējās tādas, kur pēdējā nodaļā tikumīgā un svētulīgā varone dabū cēlu un dievbijīgu vīru, bet viņa pati — skaidru un cildenu sirds un gara pacilātību. Taču atbalstīt savu meitu kritiskā dzīves brīdī mamma nespēja, tāpat kā nespēja pretoties vīram, kad tam uznāca dusmu lēkmes.

To visu Mērija saprata.

—Vai tu man nepateiksi, Mērij? — mamma uzstāja. — Es labprāt vēlētos zināt, kas notiek tavā nocietinātajā, sirdī! — Mamma dzīvoja pastāvīgas bailēs, ka viņas meita varbūt uzdrīkstētos spert kadu kaunpilnu soli, kas savukārt pamodinātu Broudija spīvu niknumu. Bieži viņa nodrebēdama juta, ka viņu šausta ne tikai vīra dzēlīgo vārdu pātaga, bet īsta siksna, ar ko tas viņai bija piedraudējis.

— Man nav nekā, ko stāstīt, mamma, — Mērija skumji atbildēja. — Nav nekā tāda, ko tev pateikt.

Viņa loti labi zināja, ka tikai mēģinājums izkratīt sirdi beigtos tā, ka māte, ar griezīgu kliedzienu pavēlējusi apklust, kurlām ausīm mestos laukā no istabas. «Nē, nē! Nerunā par tādām lietām! Ne vārda vairāk! Es to negribu klusīties! Tas ir netikumīgi!» Mērija jau it kā dzirdēja, kā viņa, projām skrejot, kliedz. Rūgtuma pilnā balsī viņa atkārtoja:

— Nē! Man nav itin nekā, ko tev pateikt!

— Bet tu taču droši vien domā par kaut ko. Es redzu no tavas sejas, ka tu domā, — neatlaidās Broudija kundze. Mērija paraudzījās uz māti.

— Reizēm domāju, cik es būtu laimīga, ja varētu tikt prom no šīs mājas un man nekad nevajadzētu šeit atgriezties, — viņa teica joprojām rūgtuma pilnā balsī. Broudija kundze, šausmās sastingusi, pacēla gaisā rokas.

— Mērij! — viņa iesaucās. — Ko tu runā! Tev vajadzētu būt pateicīgai par tik labām mājām. Laime, ka tavs tēvs to nedzird, viņš tev nekad nepiedotu tik briesmīgu nepateicību!

— Bet kā tu vari tā runāt! — Mērija nesavaldīgi iesaucās. — Vai tad tu nejūti to tāpat kā es? Šī māja nekad nav bijusi mums piemērota. Vai tu nejūti, kā tā mūs saberž? Tā ir it kā tēva drausmīgās patvaļas sastāvdaļa. Iedomājies tikai — sešas nedēļas es neesmu bijusi laukā un jūtos — ai! — jūtos kā gabalos saraustīta, — viņa šņukstēja.

Broudija kundze pateicīgu skatienu vēroja meitas asaras kā padevības zīmi. — Neraudi, Mērij, — viņa atgādināja, — lai gan tev, bez šaubām, vajag nožēlot, ka sarunāji tādas aplamības par šo lielisko māju, kurā tev laime dzīvot. Kad tavs tēvs to cēla, tā bija visu līvenfordiešu uzmanības centrā.

— Jā, — Mērija šņukstēja, — un mēs arī. Tas, protams, atkal tēva nopelns. Mēs neesam tādi kā pārējie! Mūs neuzskata par parastiem cilvēkiem!

— Tam es ticu! — Broudija kundze iesaucās. — Mēs stāvam galvas tiesu augstāk par citiem.

— Ai, māt! — iesaucās Mērija. — Tu nekad nesapratīsi, ko es domāju! Tēvs tev iekalis galvā savus uzskatus. Viņš mūs dzen, viņš mūs visus dzen kādā nelaimē. Viņš tur mūs šķirti no pārējiem cilvēkiem. Mums nav draugu. Man nekad nav bijis tādu izdevību kā citām meitenēm; es biju tik ļoti norobežota no visa un visiem.

— Un tas bija ļoti labi, — mamma piebilda. — Tā jāaudzina godīga meitene. Tevi vajadzēja turēt vēl vairāk grožos, kā liecina tava uzvedība.

Mērija likās māti nedzirdam, bet akli skatījās vienā punktā, šķetinādama domu pavedienu līdz bēdīgajām beigām. — Es biju ieslodzīta cietumā, tumsā, — viņa čukstēja. — Un, kad izbēgu, es apstulbu un nogāju no ceļa. — Dziļš izmisums pamazām iegūla viņas sejā.

— Ko tu tur murmini! — mamma dzedri iesaucās. — Ja tu ar savu māti nevari runāt pieklājīgi, tad nerunā nemaz! Tāda iedoma! Tev vajadzētu būt pateicīgai, ka ir cilvēki, kas tevi uzmana un pasargā no ļauna!

— No ļauna! Pēdējās pāris nedēļās es neesmu nodarījusi daudz ļauna, — Mērija atbildēja sāpīgā balsī.

— Mērij! Mērij! — mamma pārmezdama iesaucās. — Cik sliktas domas nodarbina tavu prātu! Neatbildi tik spītīgi! Esi modra un darbīga, parādi vairāk bijības un paklausības saviem vecākiem! Iedomājoties vien, ka izlaidīgie grāfistes jaunie puiši skrien tev pakaļ, tev būtu jānosarkst. Tev vajadzētu priecāties, ka vari palikt mājās, lai izvairītos no viņiem, nevis staigāt nokārtu degunu un glūnēt apkārt. Bet, bet... kad es iedomājos, no kādām briesmām tu tiec pasargāta ... — Aiz pārmērīgas šķīstības mamma apklusa un tikli nodrebinājās, Spērdžena sprediķu grāmatu Mērijai tuvāk piebīdīdama. It kā uzliekot punktu uz «i», viņa piecēlās un, iedama atpakaļ uz durvīm, zīmīgi teica: — Palasi to, meit. Tā tev sniegs daudz vairāk laba nekā visas vieglprātīgās valodas, ko tu ārpus mājas varētu saklausīties. — Tad mamma aizgāja, durvis aizvērdama maigā atturībā, kas saskanēja ar viņas dvēselē mītošajām dievbijīgajām domām. Taču Mērija nepieskārās grāmatai, ko viņai tik neatlaidīgi uztiepa, bet truli un bezcerīgi raudzījās ārā pa logu. Smagas mākoņblīvas klāja debesis un īso oktobra pēcpusdienu vēl ātrāk pārvērta naktī. Sīks, nemitīgs lietus aizmigloja loga stiklus; nemanīja ne mazākās vēja vēdas; viņas trīs sudrabbērzi stāvēja kaili un klusi, miglainos, skumjos sapņos ieslīguši. Mērija pēdējā laikā tik bieži bija uz tiem skatījusies, ka pazina ikvienu to noskaņojumu un pielīdzināja to savējam. Viņa bija redzējusi tos lapkritī. Lapa pēc lapas bija lidinājusies lejup — skumji, lēni kā zaudēta cerība, un katra birstošā lapa laupījusi Mērijai daļu ticības. Šie trīs koki viņai šķita kā simboli; kamēr tie elpoja ar savu dzīvo lapotni, Mērija nebija izmisusi. Taču pēdējā lapiņa bija nokritusi, un šovakar tie, līdzīgi viņai, bija nabagi, vēsā miglā tinusies, dziļās skumjās grimuši.

Mērijas bērns dzīvoja. Viņa bija jutusi mazuļa kustības, kas kļuva arvien spēcīgākas; šis drebošais, dzīvais bērns, par kuru zināja tikai viņa un Deniss. Viņas noslēpums vēl nebija atklājies. Slēpšana, kas sākumā viņai sagādāja tik daudz bažu, nebija bijusi viegla, bet tagad viņa par to vairs neuztraucās, jo šinī mirklī viņas prātu nodarbināja dziļas, baismu pilnas pārdomas.

Tā vienaldzīgi pie loga sēdēdama, viņa atcerējās, kā bērna pirmā sakustēšanās viņas miesās bija radījusi viņā nevis bailes, bet kvēlas ilgas. Viņai bija pamirdzējusi maiga gaisma, kas iespīdēja ikvienā dvēseles stūrītī un padarīja to gaišu, un viņu bija pārņēmušas mežonīgas ilgas pēc bērna. Šīs ilgas bieži bija viņu stiprinājušas drūmos brīžos, bija devušas viņai drosmi un izturību panest savu postu. Viņa bija gribējusi, ka cieš tikai sava bērna dēļ, un, jo ilgāk pacietīsies, jo vairāk viņu atalgos šīs mazās būtnes mīlestība.

Bet kopš tā brīža jau bija pagājis labs laiks, tas bija toreiz, kad cerība viņu vēl nebija atstājusi. Toreiz viņa vēl ticēja Denisam.

Kopš tās pēcpusdienas, kad viņa bija aizbraukusi uz Daroku, viņa Denisu nebija redzējusi. Pēc tēva pavēles šinī namā ieslodzīta, viņa bija nodzīvojusi šīs sešas mokpilnās nedēļas, nesaņemdama no Denisa ne mazākās vēsts. Reizēm viņai bija licies, ka viņa redzējusi Denisu ap māju apkārt klīstam; bieži naktīs viņa bija jutusi, ka viņš atrodas tuvumā; reiz viņa iekliegdamās bija pamodusies no viegla klauvējiena pie loga; bet tagad viņai bija skaidrs, ka tās bijušas tikai pārkairināto smadzeņu radītas iztēles ilūzijas, un viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka Deniss viņu pametis. Viņš bija pametis viņu nelaimē. Viņa nekad vairs Denisu neredzēs.

Viņa gaidīja nakti, kas atnestu miegu. Kopš viņu bija piemeklējusi šī nelaime, viņa sākumā nebija varējusi iemigt, pēc tam viņu bija pārņēmis dziļš miegs un bezgalīgas svētlaimes pilni sapņi. Tajos viņa vienmēr bija kopā ar Denisu, ceļoja pa saulainu, pasakaini skaistu zemi ar jaukām, vecām pilsētām, ienira smaidošu cilvēku drūzmā, ēda dīvainus svešādus ēdienus. Šie jaukie sapņi ar savām .priecīgajām nākotnes izredzēm bija viņu drošinājuši un mierinājuši, bet tas bija pagājis; tagad viņa vairs netiecās pēc nereālām vīzijām. Miegs, pēc kura viņa ilgojās, bija bez sapņiem. Mērija bija nolēmusi darīt sev galu. Viņa skaidri atcerējās vārdus, ko Denisam bija teikusi Darokas stacijā, kad viņai neapzinātā šausmīgā nojausmā bija kļuvis skaidrs, kas darāms, ja Deniss viņu pamestu. Vienīgais glābiņš tad bija nāve. Nevienam nemanot, viņa savā istabā bija paslēpusi paciņu citronskābās sāls, ko bija paņēmusi trauku mazgātavā no augstā plaukta virs izlietnes. Šovakar viņa, kā parasts, apgulsies gultā,'un no rīta viņu atradīs mirušu. Arī dzīvais bērns, kas vēl nebija sācis elpot, būs miris, — tā bija vienīgā izeja. Tad viņu kopā ar viņas nedzimušo bērnu apraks mitrajā zemē un viņi iegūs mieru. Viņa piecēlās un piegāja pie kādas atvilktnes. Jā, tur bija pulveris. Mierīgi viņa ar pirkstiem mazliet atvēra vienu baltās paciņas galu un aplūkoja tās šķietami nevainīgo saturu. Gluži neapzināti viņa sāka prātot, cik tas dīvaini, ka šajos nekustīgajos, nevainīgajos kristālos ir tik daudz nāvējoša spēka; tomēr viņa juta, ka šoreiz tajos neslēpjas draudi, bet labdarība. Viena vienīga strauja kustība — un šie kristāli palīdzēs viņai izbēgt no bezcerīgās, mokpilnās verdzības; ieņēmusi tos, viņa ar pēdējo krampjaino malku iztukšos atlikušās dzīves rūgtās mieles. Mierīgi viņa nolēma, ka pirms apgulšanās vēl jāuznes ūdens, lai izkausētu kristālus.

Viņa nolika paciņu atpakaļ, aizslēdza atvilktni, atkal piegāja pie loga, apsēdās un atsāka adīt. Šovakar viņa gribēja pabeigt tēvam zeķi. Iedomājoties tēvu, viņa neizjuta ne mazāko satraukumu — viss bija vienaldzīgs, it kā viņas jūtas jau būtu mirušas. Tēvs ar viņu vairs nerunāja. Viņa roka bija sadzijusi. Viņa dzīve nemainīgi ritēja tālāk un tikpat nemainīgi ritēs arī pēc viņas nāves, tanī pašā neizbēgamajā kārtīgumā, tanī pašā lepnajā vienaldzībā, mātes parastās dievināšanas un verdziskās padevības nogludināta.

Mirkli viņa pārtrauca adīšanu un palūkojās ārā pa logu. Nesija patlaban atgriezās mājup no skolas. Uzvilnīja līdzjūtība pret mazo, jūtīgo māsu, kas cieta līdz ar viņu kopš šī posta sākuma. Ir žēl māsu pamest. Nabaga Nesija nu paliks pilnīgi viena! Dīvaini tomēr, ka meitene nenāca vis iekšā pa vārtiem, bet palika stāvam tumstošajā krēslā un rādīja dīvainas, uzkrītošas zīmes. Tā nebija Nesija, bet kāda cita maza meitene, kas, lietū stāvēdama, slepeni, tomēr zīmīgi māja ar roku. Mērija sāka cieši viņā raudzīties, bet meitene uzreiz beidza māt ar roku un pazuda. Tad parādījās divi cilvēki un pagāja mājai garām prom pa ielu, kas atkal bija tikpat tukša un tumša kā pirms tam. Mērijai izlauzās nopūta, kas apstiprināja, ka ir velti cerēt; viņa paberzēja acis un mēmi aizklāja tās ar plaukstām.

Atņēmusi rokas, viņa tūlīt atkal ieraudzīja meitenīti, kas māja vēl sparīgāk, vēl lūdzošāk nekā pirmīt. Mērija neizpratnē stīvi raudzījās turp, tad, domādama, ka viņa kļuvusi par sava apjukušā prāta dīvaina malda upuri, un gaidīdama, ka parādība tikpat ātri un noslēpumaini izgaisīs, kā radusies, viņa lēni un neticīgi atvēra logu un palūkojās ārā. Tūlīt no drūmās tumsas ar nekļūdīgu roku sviests priekšmets ielidoja iekšā pa logu, ķēra viņai plecu un ar vieglu būkšķi nokrita pie kājām, un tai pašā mirklī iela bija tukša. Neko nesaprazdama, Mērija aizvēra logu un atkal apsēdās. Viņa uz šo parādību vēl raudzītos kā uz savu pagurušo smadzeņu māņu tēlu, ja uz grīdas tiešām nebūtu kāds priekšmets, kas, līdzīgi mazam, nekaitīgam meteoram, no neredzamām debesīm bija viņai nosviests biezajā tumsā. Viņa piegāja klāt apaļajam priekšmetam. Tas bija ābols.

Mērija pieliecās un pacēla ābolu, tas bija gluds un silts, it kā ilgu laiku siltās rokās turēts. Satvērusi to savā mazajā saujā, viņa nobrīnījās, kāpēc pārtraukusi adīšanu, lai aplūkotu šādu nieka ābolu. Tomēr, cik viņa saprata, tas bija sevišķas šķirnes ābols — karaļpepiņš, un tūlīt atmiņā pazibēja Denisa piezīme. «Mēs mājās cienām ābolus,» viņš bija teicis, «mums pieliekamā pastāvīgi stāv grozs ar karaļpepiņiem.» Šīs pēkšņās atmiņas, kas neviļus bija ienākušas prātā, kamēr viņa samulsusi skatījās uz ābolu, pamudināja viņu aplūkot ābolu pamatīgāk, un tad Mērija pārsteigta un reizē satraukta ieraudzīja krustveida griezumu, kas, bez šaubām, bija izdarīts ar ļoti plānu nazi un gāja visapkārt sēklotnei. Mērijas bālajos vaigos iesitās drudžains sārtums, kad viņa pavilka īso, sakaltušo kātu, kas vēl arvien karājās pie ābola, bet tūlīt viņa atkal nobāla, kad roka viegli izvilka no cietā, baltā augļa veikli izgrieztu aizbāzni, un parādījās izdobtais ābola vidus, kas bija cieši piebāzts ar plāna papīra vīstokli. Ārkārtīgā satraukumā drebošiem pirkstiem viņa mežonīgā steigā izrāva vīstokli, attina to vaļā, un tad viņas vētraini pukstošā sirds gandrīz stājās. Vēstule no Denisa! Viņš bija atrakstījis! Deniss nebija viņu pametis! Mērijas alkainais, neticīgais skatiens pieķērās vēstulei, kas viņu bija sasniegusi īstajā laikā gluži kā apžēlošana pēc piespriesta nāves soda. Drudžaini viņa sāka lasīt, redzēja, ka vēstule uzrakstīta gandrīz pirms divām nedējām, ka Deniss atkal uzrunā viņu viskvēlākiem vārdiem. Mēriju pāršalca neizsakāms prieks, likās, pretī pēkšņi pagriezts spožs gaismas kūlis, kas viņu apžilbināja ar savu negaidīto uzliesmojumu un sildīja ar saviem stariem. Vēstules vārdi liesmoja acu priekšā, ar savu karsto kvēli saviļņodami viņas dvēseli, — tā silts strāvojums sasilda atdzisušu, gandrīz nosalušu ķermeni. Kāda muļķe viņa bijusi, šaubīdamās par Denisa uzticību. Tas bija Deniss — viņas Deniss, kas viņai rakstīja!

Deniss viņu mīlēja, par varēm bija mēģinājis sastapt, gribējis pat reiz naktī nosūtīt viņai vēstuli caur logu. Mērija noprata, ka nojautas nebija viņu vīlušas, ka viņam vajadzēja būt tepat tuvumā, bet viņas neapzinātais izbaiļu kliedziens bija viņu aizdzinis. Ai, kas gan bija viss pārējais salīdzinājumā ar šo brīnišķīgo vēsti! Sirds viņai aukaini pukstēja, lasot, ka viņš noīrējis vasarnīcu — vasamīciņu Garšekā. Viņi varētu tur apmesties ap pirmo janvāri. Vasarnīca saucoties «Rožkalne» — vasarā rožu lapene, ziemā silta, droša pajumte, kur patverties viņiem abiem. Viņš darot visu, kas viņa spēkos, un nebaidoties ne no kā. Mērija bija pārlieku aizkustināta, uzzinājusi par viņa pūliņiem, par visu, ko Deniss viņas labā darījis. Kā Deniss viņas dēļ bija strādājis! Viņš būtu atnācis pie viņas atklāti, ja viss jau būtu nokārtots. Viņiem vispirms nepieciešams jumts virs galvas, kāda paspārne, iekams viņi spertu kādu izšķirīgu soli; viņam Mērijas dēļ vajagot būt prātīgam. Jā! Viņai vēl mazliet jāpagaidot, kamēr viņa pēdējais vasaras ceļojums šinī gadā būšot galā, kamēr viņš varēšot pilnīgi veltīt sevi tikai viņai. Tad viņš ņemšot Mēriju pie sevis uz visiem laikiem, rūpēšoties par viņu un strādāšot, lai viņai nekā netrūktu. Mērijas acis aizmigloja laimes asaras, lasot šos solījumus. Vai viņa varēja gaidīt? Viņai vajadzēja gaidīt. Viņa spēja paciest visu, ja tikai Deniss beidzot ņems viņu pie sevis.

Izlasījusi vēstuli līdz galam, Mērija mirkli palika nekustīgi sēžot, it kā šī negaidītā prieka vēsts būtu viņu pārakmeņojusi; viņa sēdēja kā marmora statuja — sastingusi, nekustīga. Tad caur dzīslām lēni sāka plūst pulsējoša straume; noslēpumaini strāvojumi, kurus bija atraisījusi Denisa mīlestības pilnā vēstule, virmoja viņas ķermenī; pēc drausmīgās nebrīves, kas viņu bija stindzinājusi kā nāve, viņa atkal dzīvoja un kā skaistā Galateja, kas no jauna atmodusies, juta dzīvības dvašu, asinis sāka riņķot viņas sejā, ķermenī, locekļos. Acis līksmi iemirdzējās dzīves priekā, sakniebtās lūpas pavērās maigi un silti, un dziļa prieka pali aizskaloja stingumu vaibstos. Kā vientuļā salā atstātu kareivi, kas, bezgalīgas uzraudzības novārdzināts, jau sen atmetis visas cerības, pēkšņās izredzes uz glābiņu viņu pildīja ar neticamu, gandrīz nedzirdētu jūsmu. Atmodušās sirds skaļie puksti šķita kā gaviļu dziesma; bālās rokas, turot vēstuli, atdzīvojās un kļuva darbīgas; pirksti enerģiski satvēra zīmuli, kas atradās tuvumā, un steigšus sāka aprakstīt lapas kreiso pusi.

Īsos vārdos Mērija paziņoja, ka viņai klājas labi un ka viņa, saņēmusi ziņas no Denisa, jūtas laimīga. Viņa nepieminēja dvēseles mokas, kuras bija pārcietusi, neko nebilda arī par bezdibeni, kurā bija gatavojusies nogrimt. Viņa ziņoja, ka priecīga gaidīšot savā tagadējā mītnē, kamēr viņš decembrī ieradīšoties viņai pakaļ, un daudzkārt pateicās viņam par vēstuli. Neatlika laika vairāk rakstīt, jo viņa pamanīja, ka ārā pie mājas ātri tumstošajā gaismā atkal parādījusies pacietīgā, neatlaidīgā meitenīte un gaidoši skatās viņas logā. Tā bija Roze, tai vajadzēja būt Rozei — šai mazajai, mīlošajai, padevīgajai māsai, par kuru Deniss bija stāstījis. Viņa svētīja Rozi! Tagad viņa savu zīmīti ielika tukšajā serdē, atvēra logu, atvēzējusies svieda ābolu un tad vēroja, kā tas lido un divas reizes palecas uz ielas gaisā, pirms pieripo pie Rozes. Krēslā viņa vēl neskaidri redzēja, kā Roze pieskrien pacelt ābolu, redzēja, kā meitene izņem vēstuli un noglabā mēteļa kabatā, vēroja, kā tā zīmīgi un līksmi pamāj ar roku un tad, it kā simbolizējot savas uzvaras saldmi, iedama pāri ielai, kāri iekož sadauzītajā ābolā. Pateicīgas apbrīnas trīsas pārņēma Mēriju, kad meitenīte pazuda skatienam, tā soļoja droši, sejā tie paši enerģiskie vaibsti, tāda pati neatlaidīga drosme, kas Denisam. Viegls smaids paplaiksnīja Mērijas lūpās, kad viņa atcerējās, kā Roze bija plinkšķinājusi klavieres. Cik muļķīgi būtu vērtēt šo bezbailīgo sūtni pēc toreizējās klavierspēles!

Mērija piecēlās un tīksmi noglaudīja sev locekļus. Neapzinātās gaidās viņa pacēla rokas pār galvu; kamēr viņas stāvs šķita stiepjamies augšup, galva atslīga atpakaļ, kakls saspīlējās. Ar vissirsnīgāko pateicību, kas nemanot pārvērtās lūgšanā par nākotni, pavērsusi skatienu pret debesīm, viņa atkal piederēja dzīvei, drosmīga, jaunu cerību un jaunas uzņēmības pilna. Pār muguru pārskrēja drebuļi. Pēkšņi, nolaižot rokas lejup, viņa sajuta izsalkumu. Nedējām ilgi viņa nebija neko ēdusi, tikai pāris kumosu pie azaida galda ielikusi mutē un ar mokām norijusi; tagad dzīves prieka atgriešanās radīja milzīgu izsalkumu.

Kuslais bērniņš viņas miesās drebēja un raustījās līdzjūtībā un pateicībā par glābiņu.

Arī Mērija, juzdama šos nevarīgos pateicības impulsus, sajuta pēkšņas līdzjūtības uzliesmojumu. Jūtu virpulī viņa ar sirdsapziņas pārmetumiem metās pie atvilktnes, kur bija noglabāta citronsāls, ar riebumu paņēma paciņu, paslēpa saujā un steidzās pa trepēm lejā. Iedama garām puspavērtajām. dzīvojamās istabas durvīm, viņa ieraudzīja Broudiju vecomāti snaudā klanām galvu un iepriecināta noprata, ka Roze nav pamanīta, ka vismaz šoreiz sardze nav bijusi modra savā postenī. Žigli viņa izgāja cauri virtuvei un iegāja trauku mazgātavā, kur paciņas saturu nenolika vis uz plaukta, bet iemeta izlietnē un ar ūdensstraumi no krāna aizskaloja to prom uz mūžīgiem laikiem. Tad atgūtas brīvības priekā piegāja pie kāda skapja, pielēja glāzi pilnu ar pienu un nogrieza gabalu aukstā, pēc pusdienām pārpalikušā pudiņa. Pudiņš bija trekns, ar mīkstām, saldām korintēm; zobi ar baudu iecirtās cepumā. Piens šķita kā lielisks nektārs — vēss kā kūstošas sniega pārslas. Viņa centās paildzināt azaidu, cik vien varēja, lēni skrubinādama brūno garozu. Pēkšņi trauku mazgātavā ienāca māte. Viņa ziņkārīgi pavērās Mērijā.

— Vai tev gribas ēst? — viņa pavaicāja. — Es būtu laimīga, ja varētu tā ēst. Sprediķi uzlabojuši tavu ēstgribu.

— Es tev arī nogriezīšu vienu gabalu, mamma.

— Nē, rīt mums tas jāuzsilda. Manas vēlēšanās taču neko nenozīmē.

Ar šādu izturēšanos Broudija kundze lika Mērijai saprast, ka, pudiņu ēzdama, meita rīkojusies savtīgi. Māte pati arī labprāt ēstu pudiņu, bet savu personisko baudu upurē vispārības labā. Mērijas skatiens liecināja, ka viņa apzinās savu vainu. Pēc pirmā kumosa, kas viņai bija iegaršojies pēc vairākām nedējām, māte jau pārmeta negausību.

— Tomēr es priecājos, redzot tevi labākā omā, — teica mamma, ievērojusi Mērijas skatienu. — Esi tāda pati šovakar, kad tēvs būs klāt. Viņam taču jāzina, ka es esmu runājusi ar tevi.

Priekšnamā atskanēja viegli soļi. Šoreiz tā tiešām bija Nesija, kas jautri ienāca, lietū samirkusi un spīdēdama kā jauns ronis.

— Ārā ir briesmīgi slapjš! — viņa iesaucās. — Un man gribētos gabalu maizes ar marmelādi.

Māte maigi viņu uzlūkoja. — Tev tik sārti vaigi, mīlulīt. Tādi bērni man patīk, nevis bāli un nelaimīgi. — Tas bija slēpts mājiens Mērijai, un, turpinādama vecāko meitu sodīt, viņa Nesijai nedeva vis maizi ar mannelādi, bet baltmaizi ar sviestu, apkaisītu lokiem.

— Loki! Lieliski! — iesaucās Nesija. — Bet es to esmu arī pelnījusi. Ai, Mērij, tu šodien izskaties labāk! Kā es priecājos! Drīz tu būsi tikpat resna kā es, — viņa piebilda, ķiķinādama un strauji pa istabu virpuļodama.

— Kāpēc tu esi to pelnījusi, sirsniņ? — vaicāja mamma.

— Nu, — Nesija svarīgi atbildēja, — šodien pēcpusdienā pie mums bija skolas inspektors un visai zemākajai klasei notika atmiņas pārbaude, un, kā jūs domājat, — kurš bija pirmais?

— Kurš? — jautāja mamma, elpu aizturējusi.

— Es! — izsaucās Nesija, lokumaizi vicinādama.

— Lieliski! — teica mamma. — Tēvs par to būs ļoti priecīgs. — Viņa paraudzījās uz Mēriju, it kā gribētu teikt: «Šāda meita man mīļāka.» Patiesībā viņai Nesijas sekmes mācībās bija pilnīgi vienaldzīgas. Iepriecināja vienīgi tas, ka meitas panākumi bija lielisks iemesls sagādāt mājas kungam un pavēlniekam patiku.

Mērija maigi paraudzījās Nesija, nodomādama — cik tur trūka, ka viņa būtu atstājusi šo bērnu uz visiem laikiem.

— Tiešām lieliski! — viņa noteica un pieglauda vaigu māsas vēsajai, mitrajai sejai.

X

Līvenfordā valdīja klusums. Svētdienas pēcpusdienas te vienmēr bija rāmas; rīta zvani bija nozvanījuši. Darbdienas nemiers veikalos un troksnis kuģu būvētavā bija apklusis; tukšajās ielās nedzirdēja skanam soļus; ļaudis bija iegrimuši letarģijā, ko rada treknas pusdienas un garš sprediķis; viņi sēdēja mājās, pieklājības pēc mēģināja lasīt vai zvilnēja atzveltņos.

Bet šī pēcpusdiena bija neparasti klusa. Drūmas, dzeltenīgas debesis klājās pār pilsētu kā pār smacīgu pagrabu. Šai cietumā bija vēl grūtāk elpot piesārņoto gaisu, un plaušas to sajuta kā trūdu smaku. Ielas likās šaurākas, mājas piespiedušās tuvāk cita citai, Vintonas un Dorānas kalni, parasti tik majestātiski un tāli, šķita zemi un ar roku sasniedzami, it kā smagās debesis spiestu tos pie zemes un tie, glābiņu lūgdamies, tagad līstu tuvāk pilsētai. Koki blīvajā gaisā stāvēja kā pārakmeņoti, un to kailie, lejup slīgstošie zari atgādināja stalaktītus alā. Nemanīja neviena putna. Tukša un vientuļa ainava nomācošā klusumā, it kā pirms kaujas, un atstātā pilsēta bez rosmes un dzīvības atgādināja aplenktu pili, kas baismīgi gaida uzbrukuma sākumu.

Mērija sēdēja savā istabā pie loga. Tagad viņa izmantoja katru izdevību iezagties savā istabā, šī paslēptuve bija kā svētnīca, kur varēja gūt patvērumu un baudīt vientulību; Viņa jutās slima. Priekšpusdienā baznīcā viņai bija uznācis nelabums, bet pie pusdienu galda, viņa bija spiesta sēdēt savā vietā, nedrīkstēdama žēloties, lai gan nepanesami sāpēja galva un viss ķermenis. Tā sēdēdama, zodu abās rokās iespiedusi un raudzīdamās dīvaini sastingušajā ainavā, viņa sev jautāja, vai būs iespējams vēl izturēt divas nākamās dienas.

Nodrebēdama viņa atcerējās savus cīniņus pēdējos divos mēnešos. Pirmajā vēstulē Deniss bija viņu lūdzis paciesties tikai līdz decembra vidum, bet tagad jau bija šā mēneša divdesmit astotā diena, un viņai vēl divas dienas vajadzēja izturēt visas mocības šai mājā. Tā nebija Denisa vaina, to viņa zināja. Viņam bija iznācis aizkavēties veikala darīšanās ziemeļos, un tagad viņš strādāja savas firmas uzdevumā Edinburgā un Dondijā. Ar viņu bija apmierināti, un patiesībā šī aizkavēšanās bija izdevīga, bet patlaban Mērijai bija grūti to panest.

Vēl tikai divas dienas! Tad viņa būs kopā ar Denisu Garšekas piekrastē skaistajā vasarnīciņā, kas bija stipra un izturīga, lai pasargātu viņus abus, un nevajadzēs vairs ne no kā baidīties. Viņai šī vasamīciņa arvien bija stāvējusi acu priekšā, un iedomās tā šķita stipra, balta un izturīga kā gaismas tornis, kā mirdzošs patvēruma simbols, un aicināja viņu savā drošajā paspārnē. Tomēr viņa pamazām zaudēja ticību savām spējām turpināt cīņu ar pagurumu un mūžīgajām bailēm, ka viņas noslēpums neatklājas.

Patiesībā viņa jau bija septiņarpus mēnešu uz grūtām kājām, tomēr viņas skaistais, vingrais augums līdz pat pēdējam laikam bija samērīgs. Viņa tikai izskatījās vairāk nobriedusi un bālāka, tomēr nekādas uzkrītošas pārveidības viņas augumā nebija manāmas, un katru pārmaiņu viņas ārienē piedēvēja stingrajai audzināšanai, kādai viņa tagad bija pakļauta. Pēdējā laikā viņa, protams, bija spiesta ciešāk savilkt ņieburu un vienmēr turēt taisni plecus un mupuru, lai ar lielām grūtībām un pastāvīgu piespiešanos tomēr saglabātu sava auguma normālo izskatu. Ņiebura žņaugos viņa smaka vai nost, taču vajadzēja paciesties, vajadzēja vienaldzīgi sēdēt un izturēt tēva dzedro skatienu, un, par spīti visam, kas notiek apkārt, saglabāt vienaldzīgu un rāmu izteiksmi, kamēr viņa juta, kā viņas bērns kustas nemierā ar šiem nedabiskajiem spaidiem.

Lai gan Mērija bija piesardzīga, viņa nojauta, ka mamma pēdējā laikā jūt pret viņu tādu kā nepatiku. Bieži vien Mērija manīja, ka māte viņu īgni vēro ar šaubu pilnu, jautājošu skatienu. Klusas, neskaidras aizdomas kā glūnošas ēnas bija modušās mātes dvēselē, to Mērija zināja; tikai šo aizdomu šķietamā bezjēdzība liedza tām izveidoties noteiktā tēlā.

Pēdējie trīs mēneši Mērijai bija vilkušies daudz lēnāk un likušies baismīgāki nekā visi iepriekšējie mūža gadi, un tagad, kad viņa jau bija ceļa jūtīs un tik tuvu atpestīšanai, šķita, ka spēki viņu atstāj. Šodien mokas vēl paasināja stipras sāpes mugurā, brīžiem viņai uznāca īsi, bet spēcīgi urbīgu sāpju viļņi. Atceroties visu, kas bijis jāpārcieš, viņai pār vaigu noritēja asara.

Asara pār vaigu noritēja tik rāmi, ka Mērija, skumjās sastingusi, to tik tikko manīja, turpretī dabā norisinājās kaut kas gluži pretējs. Mērija pēkšņi ieraudzīja, ka treliņu vārti, kas visu dienu bija karājušies sarūsējušās virās, laiski sakustas un ar skaļu brīkšķi atsprāgst vaļā, it kā tos būtu pagrūdusi kāda neredzama roka. Mirkli vēlāk vistālākajā pagalma stūrī salīgojās vītušo lapu kaudze, sauja lapu ar nopūtai līdzīgu čaboņu uzvirpuļoja gaisā, tūlīt nokrita lejā, un tad viss atkal norima.

Mērija vēroja abas šīs norises un satrūkās; varbūt tas, ka viņa bija stāvoklī, izraisīja šo uzbudinājumu, jo abas norises pašas par sevi bija nenozīmīgas, bet pretstats starp šīm nejaušajām parādībām un stingo dienas mieru likās baismi satraucošs. Klusums ārā kļuva dziļāks, bronzainās debesis draudīgākas. Tās līda zemei tuvāk. Kamēr Mērija mierīgi joprojām sēdēja pie loga un gaidīja jaunu sāpju lēkmi, vārti atkal lēni atvērās, pastāvēja vaļā un aizkrita ar vēl skaļāku blīkšķi nekā iepriekš; vārti paveroties nočīkstēja, it kā uzplijīgi kaut ko jautādami, un blīkšķis, ar kādu tie atkal aizcirtās, likās skarba un izšķiroša atbilde. Lauks otrpus ielas viegli saviļņojās, garie stiebri novirmoja kā dūmi. Salmu kūlis, kas gulēja uz ielas, pēkšņi sāka griezties gaisā, un kāda neredzama, neizskaidrojama vara to aizsvieda tālu prom no Mērijas acīm. Tad klusajā gaisā atskanēja savāds troksnis, kas pieauga arvien skaļāks, pa ielu aizskrēja kāds iztrūcies suns, sāni tam drebēja, ausis bija pieglaustas pie galvas. Baiļpilnā ziņkārē Mērija raudzījās pārbiedētajā dzīvniekā un sev jauta ja, kas gan varētu būt šāda izbīļa iemesls.

Par atbildi neizteiktajam jautājumam Vintonas pakalnu viņā pusē sākās dobja dūkoņa un, plūzdama šurp, atbalsojās visā mājā. Tā lodāja ap pelēkajiem mūriem, griezās un vijās jumta dzegās, virpuļoja ap skursteņiem, riņķoja ap svinīgajām granīta bumbām, mirkli pakavējās pie Mērijas loga un tad atkapās, pamazām apklusdama, kā apklust dunoņa, ar kādu vilnis sašķīzdams triecas pret krasta zemūdens klintīm. Sekoja ilgs klusums, tad dunoņa sakās atkal, pieauga arvien skaļāka un, nākdama no tālajiem kalniem, palika ilgāk nekā iepriekš un lēnāk atgriezās savā vecajā vietā.

Kad šī gaudoņa bija noklususi, atvērās guļamistabas durvis un ieskrēja Nesija.

— Mērij, man bail! — viņa iesaucās. — Vai dzirdēji troksni? It kā grieztos liels, liels vilciņš.

— Tas ir tikai vējš.

— Bet vēja taču nemaz nav. Viss kluss kā kapā — un kāda debesīm krāsa! Ai! Man bail no tās, Mērij!

— Droši vien tuvojas negaiss, bet neuztraucies, tev nekas nenotiks, Nesij.

— Ak tu kungs! — Nesija nodrebinādamās iesaucās. — Cerēsim, ka pērkona nebūs. Man tik briesmīgi bail no zibeņa. Tas pilnīgi sadedzinot to, kam iesperot, un tērauds zibeni pievelkot visvairāk.

— Te istabā mums nav neviena tērauda priekšmeta, — Mērija māsu mierināja.

Nesija piegāja māsai tuvāk.

— Ļauj man drusciņ palikt pie tevis, — viņa lūdzās. — Tu pēdējā laikā no manis esi atsvešinājusies. Ja tu man ļausi palikt, šī skaņa neliksies tik briesmīga. — Viņa apsēdās un apskāva māsu ar savu tievo roku, bet Mērija neviļus atrāvās atpakaļ.

— Atkal jau! Tu pat negribi, ka es tev pieskaros. Tu mani vairs tā nemīli kā agrāk, — Nesija žēlojās, un mirkli radās iespaids, it kā viņa savā bērnišķīgajā aizvainojumā gribētu piecelties un iet projām. Mērija sēdēja mierīgi, nezinādama, kā attaisnot savu izturēšanos, tomēr saņēma māsas roku un maigi to paspieda. Tas Nesiju mazliet nomierināja; aizvainotais izskats nozuda, un viņa atbildēja māsas rokas spiedienam. Tā viņas abas roku rokā klusēdamas raudzījās, kā laukā elso zeme.

Gaiss tagad bija kļuvis sauss, kodīgs un sīvs; tas kairināja nāsis kā sāls putekļi. Drūmās debesis bija tumšā purpura krāsā un neskaidri saplūda ar apvārsni, kas likās ar roku sasniedzams un, apslēpjot skatienam attālākus priekšmetus, piešķīra visam, kas atradās tuvumā, dīvaini skaidras aprises. Tas radīja atšķirtības sajūtu no pārējās pasaules un iedvesa Nesijai šausmas. Viņa ciešāk satvēra Mērijas roku un iesaucās: — Šie mākoņi nāk virsū! Kā liels, melns mūris! Ai, man bail no tiem! Vai tie gāzīsies mums pāri?

— Nē, māsiņ, — čukstēja Mērija, — tie mums neko nevar nodarīt. — Tomēr tumšā, draudīgā siena virzījās aizvien tuvāk; tās augšgalā stiepās safrāndzeltenas svītras— gluži kā putas plīstoša viļņa galā. Uz šāda fona sudrabbērzi izskatījās kā sastinguši; stīvi un nespodri tie vēl ciešāk likās turamies pie zemes ar savām stiprajām saknēm, to stumbri bija taisni izslējuši es un zari izstiepti gaisā cieši cits citam blakus kā masti, kas drūmi sagaida vētras brāzienus.

No pakalniem, kas tagad vairs nebija saskatāmi, tuvojās noslēpumaina dārdoņa, atgādinādama neredzamu bungu rībināšanu. Likās, tā veltos pāri kalnu mugurām, nogrimtu aizās un pārlēktu upēm un ūdensstraumēm, tik reibinošā ātrumā rībieni joņoja cits pakaļ citam.

— Tas ir pērkons! — Nesija drebēdama iesaucās.

Izklausās pēc lielgabalu dunoņas.

— Tas vēl ir ļoti tālu, — mierināja Mērija. — Tas var paiet garām, mūs nemaz neskāris.

— Es jūtu, ka būs šausmīgs negaiss. Vai neiesim pie mammas, Mērij?

— Ej vien, ja vēlies, — atbildēja Mērija, — bet šeit tu vari justies tikpat droša, mīlulīt.

Negaiss tuvojās. Pērkons bija rimies dārdināt vienā laidā. Tagad grandīja atsevišķi sprādzieniem līdzīgi grāvieni, pamazām pieņemdamies skaļumā. Šī tuvā negaisa pazīme uz Nesiju atstāja tādu iespaidu, it kā viņa būtu kaut kādu aklu debess dusmu upuris, — šīs dusmas neapšaubāmi savelkas pār viņas galvu un beidzot viņu iznīcinās.

— Man liekas, tas ķers arī mūs, — viņa elsoja. — Ai, atkal zibens!

Apdullinošs bliukšķis sekoja pirmajam zibens uzliesmojumam — tievai, zilai svītrai, kas zigzagaini pārskrēja pār nedzīvajām debesīm, it kā pērkona graujiens pēkšņi būtu pāršķēlis debesu jumu un mirkli licis atspīdēt žilbinošai, pārdabiskai gaismai.

— Tas ir žuburainais zibensl — iesaucās Nesija. — Tie ir daudz bīstamāki nekā vienkāršie! — Viņa raustīja Mērijas piedurkni.

— Šeit tu vari justies tikpat droši kā citur, — Mērija atkārtoja.

— Ai, nerunā tā! Šī istaba nav labā vietā. Iešu pie mammas. Tur es pabāzīšu galvu zem segas, kamēr šausmīgā zibeņošana būs beigusies. Nāc līdzi, citādi tas ķers arī tevi! — Un paniskās izbailēs viņa metās laukā no istabas.

Mērija viņai nesekoja, bet palika vērojam negaisu, kas plosījās arvien stiprāk. Viņa jutās šausmu un moku varā kā vientuļš sargkareivis tornī, kura iznīcināšanai sarīkota šī varenā dabasspēku orģija. Tomēr ārā trakojošais negaiss viņu nomierināja un reizē remdēja arī pieaugošās sāpes, jo — sāpju lēkmes kļuva aizvien spēcīgākas. Mērija priecājās, ka Nesija viņu atstājusi. Ciest sāpes vienai bija vieglāk. Pērkons ārdījās nežēlīgi, un zibeņi brāzās pāri debesīm kā uguns straume un žilbinoši spilgtas gaismas lavīna. Bieži vien sāpju lēkme iekrita reizē ar zibeni, un tad viņa jutās kā sīks graudiņš pasaules visumā, kuru ar šo milzīgo debesu stihiju vieno gaismas ķēdes.

Kad negaisa nomierinošā ietekme atslāba, tas vairs nelīdzēja mazināt ciešanas; Mērija neviļus atrada kaut kādas kopējas saites ar to un jutās ierauta trakojošo dabas spēku virpulī. Te dārdošie pērkona grāvieni it kā cēla viņu augšup un sāpes likās gaistam līdz ar pēdējo pērkona atbalsi, te violeta zibens šautra pēkšņi iedūra kā ar dunci un viņu atkal notrieca zemē. Pērkonam mitējoties, visiem šiem haosiem atkal metās virsū vējš, kas bija kļuvis daudz spēcīgāks. Tas biedēja Mēriju un sāka pat iedvest šausmas. Pirmais vēja grūdiens, kas, lapas gaisā mutuļu mutuļos griezdams, drīz vien pārgāja, bija tikai vēstnesis spēcīgākiem uzbrukumiem. Tagad vējš vairs nedomāja atkāpties, un varenas viesuļa brāzmas šaustīja zemi ar graujošu spēku. Mērija juta stipro, izturīgo ēku drebam līdz pašiem pamatiem, it kā neskaitāmi pirksti tvarstītu un ļodzītu katru akmeni. Viņa redzēja bērzus lokāmies lidz zemei, vētras brāzieni tos salieca kā rīkstes, bet atelpas mirklī tie čīkstēdami vienā rāvienā izstiepās taisni. Bērzi it kā atvairīja neredzamas bultas, tomēr Mērijas istabā tās iebrāzās un trāpīja viņu kā sāpīgi triecieni. Garie stiebri tīrumos nebija vairs savelti, bet piespiesti pie zemes, it kā tos būtu nopļāvusi milzīga izkapts. Katrs mežonīgās vētras brāziens atsitās pret loga rūtīm, raustīja rāmjus, tad gaudodams drāzās apkārt mājai; visi ļaunie dēmoni bija palaisti vaļā un joņoja uz vēja spārniem.

Tad sāka līt. Sākumā nokrita dažas smagas lāses un vētras noslaucītajās ielās atstāja lielus traipus — gluži kā kronas gabalus. Lietus lāses sāka plīkšķēt aizvien ātrāk un beidzot gāza kā ar spaiņiem. Ūdens burbuļoja ielās, šņākdams gāzās lejup no jumtiem un jumtu renēm, šļācās uz kokiem, pieplacinādams pie zemes krūmājus. Ūdens pārplūdināja itin visu. Notekas vienā mirklī bija pilnas līdz malām un pārvērtās straujos meža strautos; drīz tie jau atgādināja mutuļojošas upes, kas, raudamas līdzi atkritumus un drazas, brāzās pār šoseju.

Lietum sākoties, zibeņošana pamazām mitējās, pērkons kļuva rāmāks un gaiss stipri vēsāks; toties vētra nerimās, bet ik mirkli pieņēmās spēkā. Vējš ārdījās kā negudrs. Mērija dzirdēja, kā tas lielām šaltīm triec lietu gluži kā jūras bangas pār mājas jumtu, tad atskanēja viegls brīkšķis, un viņa redzēja karoga mastu nogāžamies lejā no torņa.

Viņa piecēlās un sāka lēni staigāt pa istabu no viena gala uz otru, tikko vairs spēdama paciest mokošās sāpes, kas tagad šķita viņas būtnes neatņemama sastāvdaļa. Kaut ko līdzīgu līdz šim viņa vēl nebija izjutusi. Mērija šaubīdamās sev jautāja, vai nevajadzētu palūgt mātei kādu nomierinošu līdzekli, varbūt derētu karsts apliekamais, tomēr galu galā viņa šīs domas atmeta, jo tas likās bīstami. Viņa nezināja, ka nekas nepalīdzētu, jo savā nevainībā nesaprata, ka jau sākušās priekšlaicīgas dzemdības. Tāpat kā pāragri satumsusī nakts, kas tagad nolaidās pār apsmieto zemi, grūtā stunda jau bija klāt, lai Mēriju ietītu sāpju segā. Dvēseles mokas, ko viņa bija izcietusi, prasīja nežēlīgas nodevas, un tagad Mērija pilnīgi nesagatavota neapzināti bija sākusi atrisināt sava bērna baismo dzimšanas mistēriju.

Viņa juta, ka nespēj nokāpt leja uz tēju. Izmisusi viņa atraisīja ņieburu un atkal sāka staigāt šurpu turpu šaurajā istabā. Reizēm viņa apstājās un ar plaukstām atbalstīja vēderu. Viņa atrada, ka vieglāk paciest krampjus pieliecoties, un brīžiem notupās pie gultas gala un piespieda pieri pie līstes vēsā metāla.

Kad viņa atkal bija sastingusi šādā krampju lēkmē, pēkšņi atvērās durvis un istabā ienāca māte. Broudija kundze bija nākusi, lai pārliecinātos, vai Mērijai negaiss nav nodarījis ko ļaunu, un lai meitai pārmestu nepiesardzību, jo Nesija bija ieskrējusi pie mātes un teikusi, ka zibens sperot istabā. Broudija kundze pati bija pārbijusies, viņas saspringtie nervi drebēja, un kuru katru brīdi viņa varēja aizsvilties dusmās. Bet, nepamanīta apstājusies un mirkli pavērojusi meitu, viņa aizmirsa paļas. Apakšējais žoklis lēni nokārās, mamma sāka elsot, un viņai šķita, ka niknajā vētrā istaba jau līgojas. Mērijas izskats, gaudenā poza, no žņaugiem atbrīvotā auguma apmēri lika kaut kam ataust mātes atmiņā, aizskāra viņas dvēselē kādu paslēptu stīgu, un acumirklī viņa atcerējās pati savas dzemdības. Pēkšņa spilgta gaisma, spožāka par zibeni, skāra viņas saprātu. Visas slepenās, atvairītās un ļaunās aizdomas, kas viņā bija snaudušas, sacēlās vienā vienīgā postošā pārliecībā. Redzokļi šausmās izpletās, kreisā roka krampjaini ieķērās ļenganajās krūtīs, kā piedzērusi viņa pacēla labo roku un ar pirkstu rādīja uz Mēriju.

— Paskaties ... paskaties uz mani! — viņa izstostīja.

Šausmās Mērija pavērsa pret māti sviedru lāsēm norasotu pieri. Māte uzreiz bija visu sapratusi, tas nu Mērijai bija skaidrs. Tūlīt Broudija kundze iebrēcās kā mocīts dzīvnieks. Spiedzošs un griezīgs, vēja gaudas pārspēdams, kliedziens nosmilkstēja pa visu māju. Histērijas lēkmē viņa kliedza vēl un vēl. Kā akla Mērija ieķērās mātes drēbēs.

— Es to nezināju, mamma! — viņa šņukstēja. — Piedod man. Es nezināju, ko daru.

Spējiem sitieniem, kas bija kā dunča dūrieni, Broudija kundze atgrūda Mēriju. Viņa nespēja parunāt, tikai gārdzoši, krampjaini elsoja.

— Mamma! Mīļā mammiņ! Es nekā nesapratu. Es nezināju, ka tas nav labi. Kaut kas mani tagad šausmīgi moka. Palīdzi man! — Mērija lūdzās.

Māte tikai ar pūlēm atguva valodu.

— Tādu kaunu! Tavs tēvs! — viņa vaidēja. — Ai! Tas ir lietuvēns! Es nemaz neesmu nomodā!

Viņa atkal sāka kliegt kā ārprātīga. Mēriju pārņēma vēl lielākas šausmas; šie kliedzieni viņu ieslodzīja grēka cellē; katrs no tiem izdaudzināja viņas kaunu visai pasaulei.

— Ai, mamma, lūdzu, nekliedz tik skaļi, — Mērija, galvu noliekusi, žēli lūdzās. — Apklusti, es tev visu izstāstīšu.

— Nē, nē! — ķērca mamma. — Es negribu neko dzirdēt! Tev būs jāstājas tēva priekšā! Es nezinu, ko iesākt! Es par to neatbildu! Tikai tu viena pati esi vainīga!

Mērija trīcēja kā apšu lapa. — Mīļā mamma, vai tad man nav nekāda attaisnojuma? — viņa čukstēja. — Es nekā nezināju.

— Tēvs tevi nogalinās! — kliedza Broudija kundze. —: Tā ir tava vaina!

— Es tevi lūdzu, no dieva puses, — Mērija drebēdama lūdzās, — nesaki tēvam neko! Palīdzi man vēl divas dienas, tikai divas dienas! — viņa izmisusi lūdza un mēģināja piespiest galvu pie mātes krūtīm. — Mīļā, labā mamma! Lai neviens par to nezina! Tikai divas dienas! Lūdzu! Ai, lūdzu!

Bet māte kā bez prāta aiz šausmām atgrūda viņu atkal un mežonīgi iekliedzās:

— Tev tūlīt tas jāpasaka tēvam! Man par to nav jāatbild! Tāda nekrietnība, tāda nekrietnība!

Mērija sarūgtināta pārliecinājās, ka nav ne mazāko cerību pielūgt māti. Viņu sagrāba bezmērīgas bailes un reizē neprātīga vēlēšanās bēgt. Viņa juta, ja mamma paliktu viena, tad varbūt drīzāk atgūtu savaldīšanos. Viņai radās nepārvarama vēlēšanās atstāt istabu, un viņa metās mātei garām un steidzās lejup pa kāpnēm. Bet kāpņu vidū viņa pēkšņi pacēla galvu un ieraudzīja lejā stāvam tēvu.

Broudijam bija paraša katru svētdienas pēcpusdienu pēc azaida atpūsties. Ar modinātāja precizitāti viņš devās dzīvojamā istabā, pieslēdza durvis, novilka svārkus un atlaidās uz dīvāna, kur šis milzīgais vīrs dzijā miegā mēdza nogulēt divas līdz trīs stundas. Bet šodien negaiss bija viņu iztraucējis un viņš bija baudījis mieru tikai ar pārtraukumiem, kas ir ļaunāk kā negulēt nemaz. Tāpēc Broudijs bija ērcigs, bez tam viņa kārtības mīlestība ārkārtīgi cieta, ka svinīgais rituāls tiek tik patvarīgi iztraucēts. Broudija sašutums sasniedza visaugstāko pakāpi, kad, spēji nokrakšķējis, vētrā nolūza karoga masts un nokrita no torņa zemē. Uztrūcies no snauda, Broudijs niknumā grieza zobus, un, kad viņš, kreklos izmeties, stāvēja kāpņu galā un raudzījās Mērijā, viņa augšup pavērstā seja pauda neizsakāmu īgnumu.

6*

— Vai laukā trokšņa nepietiek, ka jūs vēl tur augšā ceļat tīro elles ļezgu? — viņš bļāva. — Kā lai guļ, kad tavi ķērcieni plēš ausis pušu? Kas šo traci uzsāka? Vai tu? — Viņš stīvu skatienu vērās Mērijā.

Mamma bija sekojusi Mērijai un tagad, rokas pār krūtīm sakrustojusi, grīļodamās stāvēja kāpņu laukumiņā. Broudijs pievērsa viņai bargo skatienu.

— Tā gan ir jauka māja, ja cilvēks grib atpūsties! — viņš dārdošā balsī kliedza. — Vai es jūsu dēļ grūti nestrādāju visu nedēju? Kam tad domāta šī diena, ja ne man? Kāda nozīme visai šai svētulīgajai, puņķainajai pļāpāšanai, ja tu otram vari tik riebīgi pieķērkt ausis? Vai tad es ne brītiņu nevaru atgulties, lai nebūtu jādzird šie vēja auri un tavi smilksti, tu sasodītā hiēna!

Broudija kundze neatbildēja, bet vēl aizvien stāvēja augšējā kāpņu laukumiņā un ļodzījās kā nemaņā.

— Ko tu tur muļķojies? — viņš aizsmacis rēca. — Vai esi galīgi jukusi, vai? Vai tu negaisā esi prātu zaudējusi, ka stāvi tur kā piedzērusi zivju sieva?

Kad viņa joprojām klusēja, Broudijam iešāvās prātā, ka būs noticis kas ļauns.

— Kas lēcies? — viņš aizsmacis kliedza. — Vai ar Nesiju? Vai zibens viņu nospēris? Vai viņai atgadījies kas slikts?

Mammai krampjaini raustījās viss augums — acīm redzot, nelaime bija daudz ļaunāka.

— Nē! Nē! — viņa elsoja. — Tā tur! Tā! — Apsūdzēdama viņa pacēla roku pret Mēriju. Viņā neuzdzirkstīja ne mazākā vēlēšanās aizstāvēt savu bērnu. Briesmīgā nelaime viņas bailes no Broudija vērta tik pārvarīgas, ka vienīgā tieksme bija novelt no sevis jebkuru atbildību, jebkuru līdzzināšanu noziegumā. Lai maksātu ko maksādams, viņai vajadzēja atvairīt jebkuru pārmetumu.

— Es tev prasu pēdējo reizi, — Broudijs auroja, kas noticis? Saki, vai, dieva vārds, es sadošu jums abām!

— Tā nav mana vaina! — kunkstēja Broudija kundze, jau aizstāvēdamās pret vēl neizteiktu apvainojumu. — Es viņu vienmēr esmu audzinājusi kristīgā tiklības garā. Tā ir viņas pašas nekrietnība. — Tad, atskārtusi, ka jāpasaka patiesība, ja nevēlas saņemt pērienu, viņa izslējās taisnāk atgāza atpakaļ galvu un šņukstēdama izmocīja, it kā katrs vārds nāktu pār lūpām tikai ar vislielākajām pūlēm: — Viņai būs... viņai būs bērns!

Mērija sastinga un nobālēja. Māte bija viņu nodevusi kā Jūdass. Viņa bija pazudusi, ielenkta — tēvs tur lejā, māte augšā.

Broudija varenais stāvs saduga, it kā triecienu dabūjis; viņa acis, kuras dusmās zvēroja, viegli apmiglojās, un viņš gandrīz mulsi uzlūkoja Mēriju.

— Kā... kas? — viņš murmināja. Nesapratnē viņš pacēla skatienu uz mammu, redzēja viņas bezgalīgo apjukumu, tad atkal pavērās Mērijā. Brīdi viņš klusēja, kamēr prāts cīnījās ar neaptveramo, neizprotamo jauno vēsti. Pēkšņi viņš ierēcās: — Nāc šurp!

Mērija paklausīja. Katrs solis, ko viņa spēra, likās dziļāk iegremdējam viņu kapā. Broudijs cieši sagrāba Mēriju aiz rokas un nopētīja no galvas līdz kājām. Viņam metās nelabi. — Augstais dievs! — viņš iesaucās. — Augstais dievs, tā laikam ir taisnība. Vai tā ir? — viņš klusi atkārtoja. Aiz kauna Mērija nespēja pakustināt mēli. Broudijs cieši turēja Mērijas roku un purināja viņu bez žēlastības, tad pēkšņi palaida vaļā, un viņa smagi nokrita uz grīdas.

— Vai tu esi stāvoklī? Saki ātri, citādi es tev ielauzīšu pauri! — viņš kliedza.

Kad Mērija to apstiprināja, viņa domāja, ka tēvs viņu droši vien nogalinās. Viņš stāvēja un raudzījās savā meitā, it kā tā būtu odze, kas viņam iedzēlusi. Viņš pacēla roku, grasīdamies sist, it kā ar vienu vienīgu dūres triecienu kā ar veseri gribētu sadragāt viņai galvaskausu un uzreiz sodīt viņu par grēku un atriebt savu negodu. Viņu sagrāba vēlēšanās meitu sist, samīdīt, samalt ar savu zābaku zolēm asiņainā bezveida masā. Viņā trakoja neganta brutāla dziņa. Mērija bija iemetusi viņa vārdu dubļos! Broudija vārdu! Savu mantojumu iesviedusi neslavas dubļos! Tagad visa pilsēta odīs pēc tiem. Ejot pa Haistrītu, viņš redzēs ļaudis ņirgājamies, raustām degunu, saskatāmies; pie Grosa viņam nāksies dzirdēt dažu labu dzēlīgu vārdu un vāji slēptu izsmieklu. Pjedestāls, ko viņš sev bija uzcēlis un centās padarīt vēl stiprāku, būs satriekts drupās, vārds, slava, ko viņš sev radījis, tiks iznīcināti, viņš pats aptraipīts ar negodu šīs padauzas dēļ, kas tagad raudādama gulēja viņam pie kājām. Bet viņš nesita. Dusmu kvēle sasniedza tādu spilgtumu, ka milzīgais naids guva smalkāku, bīstamāku izpausmi. Nu viņš parādīs, ko viņa pelnījusi! Viņam bija iešāvies prātā lielisks līdzeklis, kā atriebt savu godu. Jā, pie joda, gan viņš tiem tur pilsētā parādīs, kā tiek galā ar tādām lietām! Gan jau tie redzēs viņa viedokli! No šī brīža Mērija vairs nebūs viņa meita. Viņš to atstums kā spitālīgu.

Tad pēkšņi viņu pārņēma pretīgas aizdomas, kas riebumu vēl palielināja un kļuva par ticamību, jo vairāk viņš tās apsvēra. Viņš iespēra Mērijai ar lielo, smago zābaku.

— Kurš ir tas nelietis? — viņš šņāca. — Vai Foils? — No Mērijas sejas viņš noprata, ka nemaldās. Jau otrreiz šis ienīstais parvēnijs viņam deva graujošu triecienu — un šoreiz spēcīgāku nekā iepriekš. Kurš katrs viņam būtu licies labāks, pat viszemiskākais un nabadzīgākais pilsētas plukata, tikai ne Foils. Un tomēr tas bija viņš, šis pienapuika, šis lišķīgais slaists, kas ieguvis Mērijas Broudijas miesu. Un Mērija, viņa meita, bija to atļāvusi! Šī aina visos sīkumos skaidri parādījās Broudija iedomās un smacēja viņu. Seja viņam raustījās, āda ap nāsīm sakrunkojās, zila pulsējoša dzīsla, kas bija izspiedusies pie deniņiem, pietūka resna kā striķis. Viņa seja, sākumā sarkana aiz dusmām, tagad kļuva bāla un cieta kā granītā izkalta. Žokļi bija nežēlīgi sacirtušies kā slazdi, zemā piere necilvēciskā cietsirdībā kļuvusi vēl zemāka. Salta nežēlība, briesmīgāka par skaļajām lamām, kas parasti plūdin plūda no viņa mutes, pazibēja šai niknumā kā cirvja asmens. Mežonīgi viņš iespēra Mērijai ar kāju.

— Celies augšā, cūka! — viņš šņāca, vēlreiz brutāli iesperdams. — Vai dzirdi? Celies augšā!

No kāpņu laukumiņa mamma drebošā balsī bez jēgas skandināja: — Es neesmu vainīga! Es neesmu vainīga! — Nemitīgi atkārtojās vārdi: — Es neesmu vainīga. Nevaino mani! — Viņa stāvēja satriekta, grīļodamās un vienā laidā buldurēja, ka nav vainīga; viņai aiz muguras pārbijušās snaicīja kaklu Nesija un vecāmāte. Broudijs neievēroja šo runāšanu. Patiesībā viņš to nemaz nedzirdēja.

— Celies augšā! — viņš atkārtoja. — Gan es tev rādīšu, kā piecelties. — Un, kad Mērija cēlās, viņš piepalīdzēja ar kājas spērienu.

Mērija ļodzīdamās piecēlās. «Kāpēc viņš mani nenogalina,» viņa domāja, «tad visam būtu beigas.» Sānos, tur, kur tēvs bija iespēris, iedūra skaudri urbīga sāpe. Ārprātīgās bailēs viņa neuzdrošinājās paraudzīties tēvā. Viņa juta, ka tēvs viņu spīdzina tikai tādēļ, lai beigās tomēr iznīcinātu.

— Un tagad klausies! — viņš caur zobiem nošņāca, un viņa vārdi dūrās sirdī kā īlens.

Kamēr viņa tā stāvēja salīkusi, nokārtu galvu, viņš lēni pagriezās un pēkšņi pielieca savu skarbo, nežēlīgo seju gluži tuvu Mērijas sejai. Viņa acīs zalgoja ledains spožums, šis saltais skatiens Mēriju padarīja trulu.

— Klausies, ko tev teikšu! Klausies manī pēdējo reizi! Tu vairs neesi mana meita. Es tevi padzenu kā spitālīgo! Kā spitālīgo — tu nešķīstā slampa! Lūk, ko es darīšu ar tevi un tavu nedzimušo kucēnu! Ar tavu mīļāko es vēl izrēķināšos, kad būs pienācis īstais laiks, bet tu — tu uz karstām pēdām atstāsi šo māju!

Pēdējos vārdus viņš izrunāja svinīgi, ledainu skatienu dzeldamies Mērijā. Tad, it kā viņam riebtos gandarījums, ko sniedza Mērijas pazemošana, viņš lēni apgriezās, sparīgi piegāja pie durvīm un atgrūda tās vaļā. Tūlīt priekšnamā iedrāzās vētras un lietus brāzma, sašūpoja gleznas pie sienām un izplandīja mēteļus uz pakaramā, tad ar milzīgu sparu, kas spētu sadragāt mūrus, metās virsū trim būtnēm, kas sadrūvējušās cieši kopā stāvēja augšējā kāpņu galā.

— Jauka nakts pastaigai, — ņirgājās Broudijs, muti sašķobījis. — Šodien tumsa kā radīta priekš tevis! Vari vazāties pa ielām pēc sirds patikas kā jau ielasmeita!

Ar spēju tvērienu viņš sagrāba Mēriju aiz kakla un spēcīgi sažņaudza. Priekšnamā bija dzirdamas vienīgi vēja gaudas. Trīs pārbiedētās aculiecinieces — nenieka nesaprotošā pusaugu meitene, māte un izbiedētā, bet reizē sajūsminātā vecā sieva nebilda ne vārda. Visas stāvēja klusēdamas, kā triekas ķertas. Pieskāriens mīkstajam kaklam un Mērijas pretošanās Broudiju satracināja; viņš gribēja šo kaklu saspiest kā niedri, kamēr tas salūst; mirkli viņš tā stāvēja, nomākdams šo nevilšo tieksmi, bet tad uztrūkās un ar spēcīgu rāvienu vilka Mēriju uz durvīm.

— Un tagad, — viņš kliedza, — ārā pa durvīm! Tu nekad vairs neatgriezīsies, kamēr nelīdīsi četrrāpus un nenolieksies, lai skūpstītu šos zābakus, kas tevi mīdījuši.

Pēkšņi Mērija saslējās. — To es nedarīšu, — viņa nobālušām lūpām nočukstēja.

— Ak tā! — ķērca Broudijs. — Tad tu vairs nekad neatgriezīsies, slampa tāda!

Ar pēdējo, spēcīgo grūdienu viņš Mēriju izdzina laukā. Viņa pazuda plosīgajā negaisā. Kad Mērija bija iegrimusi melnajā naktī, it kā bezdibenī iegāzdamās, Broudijs sažņaugtām dūrēm brīdi stāvēja kā ekstāzē, tad ievilka plaušās mitro, sāļo gaisu un visā spēkā norēca: — Nekad vairs nenāc atpakaļ, tu staigule! Staigule! — Šo pēdējo vārdu viņš atkārtoja vēl un vēlreiz, it kā bezkaunīgā ķengāšana sagādātu gandarījumu, mazinātu niknumu. Tad viņš apgriezās apkārt un aizmirsa savu meitu.

XI

Mērija palika guļam, kur bija nokritusi. Viņa jutās apdullusi, jo Broudija pēdējais nežēlīgais grūdiens viņu bija notriecis zemē uz cietās grants. Lietus gāzās taisnām, spēcīgām strūklām, sāpīgi kapāja viņas muguru un šļakstēja peļķē, kurā viņa gulēja uz mutes. Viegli ģērbusies, Mērija bija izmirkusi līdz ādai, bet šai mirklī slapjās drēbes tikai patīkami atvēsināja drudzī kaistošo miesu. Redzot dusmās zvīļojošās tēva acis, Mērijai šķita, ka tēvs viņu nositīs, tāpēc tagad, kaut arī sadauzītais augums sāpēja, izmisumu tomēr bija mazinājis atvieglojums. Lai arī ar negodu izdzīta no mājas un uz visiem laikiem zaudējusi patvērumu, kas gan pēdējā laikā bija pārvērties ienīstā cietumā, viņa tomēr vēl dzīvoja, tāpēc saņēmās un drosmīgi sāka domāt par nākotni.

Drausmīgajā satraukumā viņai iešāvās prātā Deniss, kas patlaban atradās varbūt sešdesmit jūdžu no šejienes; un viņa te stāvēja vēl nepieredzētā negaisā — bez mēteļa, bez cepures, bez naudas, tikai viegli ģērbusies; bet nu viņai radās drosme. Viņa cieši saknieba lūpas un visiem spēkiem centās apsvērt, kas darāms. Bija divas iespējas — vai nu doties uz lauku māju Garšekā, vai arī uz Daroku pie Denisa mātes.

Līdz Garšekai bija divpadsmit jūdžu, bet viņai nebija ne mazākās jausmas, kur šī mājiņa atrodas, jo viņa zināja tikai to, ka vasarnīcu sauc par «Rožkalni». Tomēr, ja arī izdotos tur nokļūt, viņa būtu gluži viena bez naudas un bez pārtikas, taču tagad viņai bija skaidrs, ka nepieciešama kāda palīdzīga roka. Tāpēc viņa atmeta domu par Garšeku un pievērsās otrai iespējai. Jātiek pie Denisa mātes! Tur viņa atradīs patvērumu vismaz tik ilgi, kamēr atgriezīsies Deniss. Denisa māte viņai to neliegs; sevi drošinādama, viņa atcerējās Denisa vārdus: «Visļaunākajā gadījumā tu vari griezties pie manas mātes.» To viņa tagad darīs. Tas viņai jādara.

Darokā viņa varēja nokļūt tikai kājām. Viņai nebija zināms neviens vilciens, kas svētdienas vakarā ietu uz turieni; ja tāds arī būtu bijis, viņa nezināja atiešanas laiku, turklāt viņai nebija naudas. Tātad atlika tikai divi ceļi. Pirmais bija lielceļš starp abām pilsētām — plata,gandrīz piecas jūdzes gara šoseja,otrs — mazlietots zemes ceļš, kas gāja pāri klajiem laukiem, vietām šaurs kā taka, taču tas nekur nesaskārās ar piepilsētas līčloču ceļiem un bija gandrīz divas jūdzes īsāks nekā šoseja. Mērijas spēki bija tik vāji, sāpes tik lielas, ka viņa izšķīrās par otru ceļu, jo tas bija īsāks. Viņa cerēja, ka trīs jūdzes spēs noiet.

Gulēdama zemē pagalma augstās mūra sētas aizsegā, viņa negaisa spēku nebija pareizi novērtējusi. Pēdējos simt gados Skotijas dienviddaļu tāds negaiss nebija piemeklējis. Dienvidvakaru vējš joņoja ar nepieredzētu ātrumu — sešdesmit jūdžu stundā. Pilsētas iedzīvotāji tikai visneatliekamāko darīšanu dēļ uzdrīkstējās atstāt mājas, turklāt pat visdrosmīgākie nepalika ārā ilgāk par dažiem mirkļiem. No jumtiem norautās šīfera plātnes lidoja pa gaisu un pēc tam cirtās pret zemi ar tādu spēku kā giljotīnas asmens; apgāztos skursteņus vējš trieca pret bruģi; celtniecības sabiedrības kantora milzīgo, biezo loga stiklu vētra saplēsa drisku driskās kā izkaltušu pergamentu. Kā lielgabalu viesuļugunī negaisa rūkoņā dārdēdami gāzās uz ielas dažādi priekšmeti. Jaunpilsētā vējš kādas jaunceltnes zelminim izrāva lielu robu; vētra ietriecās zem jumta gluži kā ķīlis, pacēla to un aiznesa pa gaisu. Jumts aizlidoja kā putns izplestiem spārniem un pēc trīssimt jardiem smagi kā svina plāksne iegāzās līča melnajos ūdeņos.

Zemākajās pilsētas daļās applūda veseli kvartāli, un nami, kurus apskaloja ūdens, likās izniruši no dīvainas lagūnas; visapkārt trakoja it kā grēku plūdi, tie lauzās cauri visiem mūriem, durvīm un logiem, un apakšējie stāvi pilnīgi atradās zem ūdens.

Negaisa nodarītais posts gan neskāra visai plašu apkaimi, tomēr prasīja daudz upuru. Kādu aitu ganu Dorānas kalnos bija nospēris zibens; divus laukstrādniekus, kas bija patvērušies zem lielākā koka, bija ķēris zibens, un koks gāzdamies galīgi sadragājis viņu pārogļojušos ķermeņus; lopu īpašniekiem arī tika nodarīti lieli zaudējumi; zibens nospēra neskaitāmas aitas un liellopus, kas gulēja klajā laukā vai bija meklējuši nodevīgo patvērumu zem kokiem; arī kādus divus dučus liellopu, ka bija piespiedušies stiepļu žogam, nogalināja elektriskā strāva.

Zibens iespēra arī kādā liellaivā, kas bija noenkurota Portdorānas līcī, un tā acumirklī nogrima. Citus kuģus, kas bija noenkuroti upes grīvā un jūras šaurumā, norāva no enkuriem, aiztrieca pie Dorānas krasta, kur tos sagrāva bangas.

Bet Mērijai par to visu nebija ne jausmas. Viņa lēnām piecēlās. Tūlīt viņu sagrāba vējš un gandrīz atkal notrieca zemē, bet viņa noliecās pret vēju un devās uz priekšu tumšajā nakti. Izmirkušās drēbes plandījās kā slapjas buras un traucēja iet, pie katra soļa kā važas kļaudamās ap kājām. Kad viņa atstāja tēva māju, kā naidīgs atvadu sveiciens viņai no jumta gāzās virsū svina rene, ko spēcīgs vēja grūdiens bija norāvis no nama mūra; tā šņākdama aizbrāzās Mērijai gar galvu, tomēr neķēra, tikai dziļi ietriecās izmirkušajā zemē.

Mērija nebija nogājusi ne simt jardu, kad jau vajadzēja atpūsties. Lai gan šai vietā stāvēja pēdējais pilsētas laternas stabs, bija pavisam tumšs, un Mērija nodomāja, ka uguns izdzēsta; bet, kad viņa atkal devās tālāk, tūlīt paklupa pār sadragāto laternas stabu. Galvu nokārusi, Mērija streipuļoja kā akla pa labi pazīstamo ceļu, paļaudamās vienīgi uz savām orientēšanās spējām un atmiņu. Troksnis apkārt bija tik drausmīgs, tik apdullinošs, ka viņa, pat skaļi iekliedzoties, nebūtu varējusi sadzirdēt savu balsi. Līdzīgi milzīgam orķestrim, vējš kā ārprātīgs atskaņoja visus iespējamos toņus. Zema ērģeļu dūkoņa jaucās ar klarnetes trilleriem, dūdu diskanti sacentās ar oboju basiem, vijoļu smilksti, cimboļu klikšķi, bungu dārdi saplūda kopā pārdabiskā, griezīgā kakofonijā.

Katru acumirkli Mēriju skāra neredzami priekšmeti, kas izlidoja no tumsas. Sejā sitās nolauzti koku zari, vējš trieca virsū izrautus krūmus. Reiz viņas kaklu un rokas apskāva šķietami dzīvi taustekļi. Viņa šausmās neskanīgi iekliedzās, pārliecināta, ka viņu apskāvušas dzīva radījuma rokas; vai pamirusi aiz bailēm, Mērija pacēla rokas un tūlīt ieraudzīja, ka ievīstīta siena kūlī, kas atnests no kādas izpostītas kaudzes.

Saņemot visus spēkus, Mērijai bija izdevies noiet kādu jūdzi, tomēr viņa nebija veikusi ne pusceļu, un drausmīgākais vēl bija priekšā. Drīz ceļš sašaurinājās gandrīz kā taka un veda cauri biezam priedulājam, kas saskārās ar tuvējo mežu, un nebija nekāda iežogojuma, kas palīdzētu orientēties. Krūmu biežņā pastāvīgi valdīja tumsa, un koki te šalca drūmi, bet tagad, šinī šausmu naktī, kas jau pati kā biezs mežs apņēma Mēriju, krūmi likās tik drausmi atbaidoši kā melnum melna tumsa, kā meža dziļāko noslēpumu glabātāji. Viņa nodrebinājās, iedomādamās, ka jāiet turp. Reiz viņa šeit jau bija maldījusies, kad kopā ar citiem bērniem devās ekskursijā, izmisumā skraidījusi starp drūmajiem kokiem, meklēdama biedrenes. Mērija skaidri atcerējās, kādas šausmas toreiz plosīja viņas bērnišķo dvēseli, un tagad tās atkal atgriezās, it kā tumšu spārnu nestas, kad viņa, saņēmusi visus spēkus un drosmi, iegāja biezoknī.

Atrast taku likās gandrīz neiespējami. Izstiepusi abas rokas, viņa lēnām taustījās uz priekšu. Izstieptām rokām ejot, neciešami sāpēja viduklis, kur tēvs bija iespēris, tomēr viņai vajadzēja tā iet, lai pasargātos no uzgrūšanās kokiem un nezaudētu ceļa virzienu.

Vējš, kas klajā laukā pūta tikai no vienas puses, tagad kauca un virpuļoja ap koku stumbriem, tā ka iet taisni uz priekšu nebija iespējams. Mēriju svaidīja kā kuģi, kas nokļuvis viltīgu bangu mutulī briesmīgā bezmēness naktī, kad nav arī zvaigžņu, kas varētu rādīt ceļu; Mērija maldījās šai tumsā, kad viņu pēkšņi sagrāba kāda spēja gaisa vērpete, — viņa zaudēja līdzsvaru un spēcīgi tika triekta sāņus. Viņa nokrita visā garumā un uzdūra plaukstu uz asa, nolauzta priedes zara, kas blakus stumbram stāvus slējās augšup. Skaudru sāpju pievārēta, viņa mirkli palika guļam, gluži kā pienaglota pie zemes, tad atrāva plaukstu un grīļodamās piecēlās.

Mērija devās tālāk. Nu viņa jau bija pilnīgi nomaldījusies. Viņa gribēja izkļūt no meža, bet nevarēja. Apmulsusi viņa taustījās no viena koka pie otra; no ievainotās rokas straumēm plūda asinis; aiz šausmām viņa gandrīz zaudēja prātu, domājot par ievainojumu un sāpēm vēderā, kas tagad tik bieži atkārtojās. Galīgi pārsalusi, mežonīgi izpūrušiem slapjiem matiem, lietū līdz ādai izmirkusi — viņa tumsā maldījās cauri mežam. Viņa klupa un atkal cēlās augšā, streipuļoja atpakaļ un viesuļa briesmīgās mūzikas pavadībā grīļīgi gāja tālāk. Šķita, ka trokšņi dejotu raganu deju, kas plosa ausis, grūsta viņu no vienas puses uz otru un ar savu trako ritmu vada viņas soļus. Mulsu prātu viņa dārdoņā un brīkšķos riņķoja ap izgāztiem kokiem, domādama tikai par savām sāpēm un mēģinādama izkļūt no drausmā cietuma, kurā viņu bija ieslodzījis mežs.

Tad Mērijai sāka reibt galva, dziļā tumsa likās pilna dzīvām, mežonīgām būtnēm, kas šaudās apkārt, pieskaras, rausta viņu ar pirkstiem, pieglaužas un trakā, mežonīgā skrējiena orģijā joņo garām. Viņa sajuta izmirkušo būtņu auksto dvašu, kad tās aizslīdēja garām, mežā ceļu lauzdamas. Lāgiem tās Mērijai čukstēja dīvainas, bēdīgas ziņas par Denisu un viņas bērnu, lāgiem rēca tik skaļi kā viņas tēvs un kunkstēja kā viņas māte. Katru troksni viņa iztulkoja kā šo māņu tēlu spokaino, saraustīto valodu. Reizēm viņa apzinājās, ka murgo, ka apkārtnē neviena nav, ka viņa ir pilnīgi viena, atstāta un aizmirsta mežā, bet, tālāk streipuļojot, viņas gars atkal aptumšojās un viņu mulsināja šausmu radītie rēgi.

Kad Mērijai jau šķita, ka prāts galīgi aizmiglojies, viņa pēkšņi apstājās savādā, trulā izbrīnā. Nogurušās acis pavērās debesīs, un viņa ieraudzīja mēnesi — šauru, bālu, nespodru sirpi, kas blīvo mākoņu spraugā gulēja uz muguras, it kā vētra to būtu apgāzusi. Mērija to redzēja tikai īsu mirkli, tad mēnesi atkal aizsedza joņojošie mākoņi, tomēr viņa ievēroja, ka nu vējš pūš vienā virzienā, ka raupjie priežu stumbri vairs nav sataustāmi. Mežs bija aiz muguras! Viņa sajuta tādu atvieglojumu, ka sāka šņukstēt un uz labu laimi metās skriet, gribēdama pilnīgi aizbēgt no biezokņa un rēgiem, ko tas slēpa. Mērijai nebija ne jausmas, uz kuru pusi jāiet, un nebija arī ceļa; bet viņa sadugusi grīļīgiem soļiem steidzās uz priekšu, jo instinkts viņu nemitīgi dzina tālāk, gluži vienalga, kurp. Nu vējš viņai palīdzēja, pacēla gandrīz no zemes un pagarināja viņas ļodzīgos soļus. Viņa bija nokļuvusi kādā tīrumā, un gari, tumši stiebri pātagoja viņas kājas, kad viņa soļoja pa mīkstajām velēnām. Tas nebija apstrādāts tīrums, jo ceļā gadījās paparžu kukuržņi, klupdama viņa bieži atdūrās pret lieliem, pa pusei zemē iegrimušiem, nosūnojušiem akmeņiem un spraucās cauri bieziem kazenājiem; bet nu viņa loģiski vairs nedomāja, neapstājās, lai, vērojot apkārtni, apsvērtu, kur atrodas.

Pēkšņi viņa cauri vēja auriem izdzirda dobju skaņu, kas, ejot tuvāk, kļuva arvien skaļāka un beidzot izvērtās ūdens straumes šņākoņā. Tur mutuļoja plata, līdz malām pārplūdusi upe, kuras saduļķoto, nevaldāmo ūdeņu dārdi atbalsojās Mērijas ausīs. Ar katru soli troksnis kļuva skaļāks, un beidzot šķita, ka upe, no augstienes nesdama līdzi nolauztu margu un žogu paliekas, daudzu tiltu drupas, veselus koku stumbrus, aitu un liellopu maitas, brāžas viņai tieši virsū.

Viņa nokļuva pie upes krasta, nemaz neapjēgdama, ka tā ir Līvena; tā pati Līvena, kas reiz, tik maigi čalodama, bija vairojusi viņas un Denisa svētlaimi un, garām aizvīdamās, dziedājusi viņu mīlestībai serenādi. Nu tā bija pārvērtusies līdz nepazīšanai tāpat kā Mērija. Mēness vēl bija apslēpts, un Mērija nevarēja nekā saredzēt, bet, kad viņa, izmisumā un bailēs ausīdamās, mirkli apstājās uz augstā, stāvā krasta, viņai uznāca vēlēšanās mesties šajos neredzamos, kāpjošos ūdeņos, lai aizmirstos un taptu aizmirsta. Viss viņas sadauzītais augums notrīsēja, kad viņa atvairīja šo kārdinājumu. Kā pavēle dzīvot viņu pārvarēja doma, ka viņai tomēr vēl palicis Deniss. Viņai jādzīvo, jādzīvo Denisa dēļ; un nu viņai šķita, ka Deniss māj. Viņa strauji apgriezās, it kā gribēdama bēgt projām no vilinošās šalkoņas, bet, ātri steidzoties atpakaļ, slapjā kurpe paslīdēja, viņa I sagrīļojās, tad kāja uz glumās zemes pikas atkal paslīdēja, un viņa šļūceniski krita lejā no stāvās kraujas. Rokas izmisumā tvarstīja īso zāli un krasta meldrus, bet arī koka mietiņi, ko viņa saķēra, tūlīt nolūza vai arī viegli izvilkās no slapjās zemes. Mīkstajos mālos viņas kājas ierāva divas dziļas vagas, jo viņa visiem spēkiem mēģināja rast pamatu un izglābties. Viņas rokas tvarstīja mitro zemi, bet neatrada nekā, kas spētu aizkavēt slīdēšanu pretī ūdeņu vērpetēm.

Gludais krasts bija tikpat stāvs un viltīgs kā ledājs, un Mērijas izmisuma pilnā tvarstīšanās kritienu ne tikai neaizkavēja, bet pat paātrināja. Neapturamā ātrumā viņa drāzās pretī uzplūdušajai upei. Tikko dzirdami viņa ieslīdēja ūdenī un tūlīt nogrima blakus garajām ūdenszālēm, kas auga upēs dibenā; ūdens spiedās plaušās, jo satraukumā un bailēs viņa vēl elsoja. Straume ātri nesa viņu uz priekšu, viņai apkārt apvijās ūdenszāles, tikai trīsdesmit jardu lejāk viņa atkal iznira arā.

Viņa neprata peldēt, tomēr, pašaizsardzības instinkta mudināta, izdarīja pāris vārgu kustību, cenzdamās vismaz galvu noturēt virs ūdens. Bet tas nebija iespējams. Straujā upe bija sabangota, un vilnis pec viļņa gāzās Mērijai pāri; beidzot viņas kājas iekļuva kādā zemūdens atvarā, un tas vilka viņu lejā. Šoreiz viņa palika zem ūdens tik ilgi, ka gandrīz zaudēja samaņu. Ausīs zvanīja, plaušas neizturami piepūtās, acu āboli draudēja pārplīst, acu priekšā dejoja sarkanas uguntiņas, un viņa smaka nost. Tomēr viņa vēlreiz uznira augšā; kamēr viņa nekustīgi un gandrīz nesamaņā nira augšup, kāds vilnis zem viņas labās rokas pabīdīja peldošu siekstu. Viņa neapzināti to satvēra un vārgi piespieda sev klāt. Tagad viņa peldēja pa straumi lejup. Viņas augums iegrima ūdenī, mati vilkās pakaļ, bet seja atradās virs ūdens, un viņa gariem, alkainiem elpas vilcieniem centās piepildīt krūšukurvi ar gaisu. Viņas jutekļi bija pamiruši, palikusi tikai tieksme elpot. Viņa turējās pie siekstas un peldēja starp visādām drazām, kas pastāvīgi viņu grūstīja un lielā ātrumā joņoja lejup. Ātrums bija tik liels, ka Mērija, nākusi pie sajēgas, saprata, ka iespējami drīzāk jānokļūst malā, Citādi viņa tiks aizrauta pie asajām klinšu šķautnēm, ar kurām krāces augšpus Līvenfordas bija kā sētiņ nosētas, Saņēmusi pēdējos spēkus, viņa, arvien vēl turēdamas pie siekstas, sāka kustināt kājas. Sniegūdens strauti, kas no kalniem ietecēja upē, bija tās ūdeni atvēsinājuši daudz aukstāku par lietus ūdeni; tas bija tikpat auksts kā avota ūdens zem sniega un ledus vāka. Šis aukstums Mēriju stindzināja, viņas locekļi kļuva nejutīgi; un, ja arī kājas, padodamās gribai, vēl nevarīgi kustējās, viņa pati šo kustību nemanīja. Arī gaiss bija kļuvis tik auksts, ka sāka birt krusa. Krusas graudi bija lieli, cieti kā akmens un asi kā ledus adatas, tie kapāja ūdeni kā bises skrotis ūn atsitās pret siekstu kā lodes. Krusa nežēlīgi šaustīja Mērijas seju un galvu, pātagoja vaigus un pārsita apakšlūpu, drīz ap acīm viņai parādījās lieli zilumi. Ar abām rokām izmisīgi turēdamās pie siekstas, viņa nespēja aizsargāties un bija spiesta nevarīgi paciest nežēlīgo krusas uzbrukumu. Viņai klabēja zobi; ievainotā roka dega un sala; pavēderi sarāva drausmīgi krampji; viņa juta, ka nosals. Ledainais ūdens viņu pamazām pievārēja. Šai mirklī, pēdējiem spēkiem cenzdamās nokļūt krastā, viņa domāja tikai par vienu — nevis par sevi vai. Denisu, bet par bērnu, ko nesa zem sirds. Pēkšņi viņā pamodās nepārvarams instinkts, likās, it kā starp viņas pašas esamību un bērnu būtu radusies dīvaina saikne, kas spēji noskaidroja, ka arī bērnam jāmirst, ja viņa pati jo drīzāk neizkļūs no ūdens.

Nekad vēl Mērija par bērnu nebija domājusi ar tādu mīlestību. Viņa to brīžiem bija pat ienīdusi kā savas pašas nicinātās miesas daļu, bet nu viņu pārņēma neizsakāmas ilgas. Ja viņa mirs, jāmirst arī bērnam. Viņa iedomājās savu bērnu, kas, dzīvs apbedīts viņas noslīkušajā ķermenī, iepeld jūrā, kā viņas nedzīvajā miesā ieslodzītā mazulīša kustības kļūst arvien vājākas un vājākas. Klusi viņa lūdza glābiņu, lai varētu dāvāt dzīvību bērnam.

Nu viņa sasniedza vietu, kur upe bija tālu izgājusi no krastiem un ūdeņi pārplūdinājuši tuvējos laukus. Viņa juta, ka pa kreisi ūdens ir rāmāks, un ar saviem vājajiem spēkiem centās nokļūt turp. Atkal un atkal viņa mēģināja izķepuroties no galvenās straumes, bet vienmēr tika ierauta atpakaļ. Viņa jau gandrīz bija zaudējusi cerību, kad kādā asā upes līkumā spēcīgs virpulis ietrieca siekstu ūdeņos, kur nebija ne viļņu, ne virpuļu, ne mežonīgās straumes. Viņa ļāva siekstai peldēt, kamēr tā apstājās, pēc tam drebēdama izstiepa kājas uz leju. Kājas sataustīja dibenu, ūdens sniedzās tikai līdz gurniem. Ūdens un sastingušie locekļi traucēja kustības, tomēr viņa, kaut arī pavisam lēni, attālinājās no brāzmainās upes. Beidzot viņa bija laukā no straumes. Mērija pavērās apkārt. Uzbangoja neizsakāms prieks, jo melnajā tumsā viņa ieraudzīja spīdam uguntiņu. Gaisma līdzinājās dievišķīgam balzamam, ko piepeši kāds uzlēja uz visām viņas brūcēm. Šķita, ka viņā gadiem ilgi būtu klaiņojusi drūmu rēgu pasaulē, kur ik solis slēpa baismas nojautas un neredzamas briesmas. Vājā, bet pastāvīgā gaismiņa jautri spulgoja, un blāvais spīdums likās Mērijai solām atpūtu un mieru. Viņa atcerējās, ka šinī apvidū bija kāda maza, vientuļa lauku māja; lai kas tur dzīvotu, šai drausmīgajā stāvoklī patvērumu viņai neviens neliegs. Sāpēs locīdamās, viņa devās turp.

Nu viņa tikko varēja paiet. Šķita, ka ķermenī ir kāda smaga nasta, kas viņu velk lejup, katru kustību pavadīja skaudras sāpes. Sadugusi, gandrīz čokurā sarauta, viņa tomēr neatlaidīgi gāja uz priekšu. Gaisma likās tik tuvu, bet nu viņai šķita, ka tā atkāpjas arvien tālāk un tālāk. Pārplūdušajā tīrumā kājas stiga dziļi zemē, tikai ar pūlēm viņa tās atkal izrāva ārā; ar katru soli viņa it kā iegrima dziļāk muklājā, kas tagad bija jāšķērso. Tomēr viņa gāja uz priekšu, arvien tālāk un tālāk purvā, un viņas kājas stiga arvien dziļāk smirdošā dubļu un ūdens mīklā. Lipīgie purva dubļi norāva vienu kurpi, un viņa to vairs nespēja aizsniegt; slapjo augumu notraipīja dubļi, drēbju skrandas vilkās nopakaļ.

Beidzot viņai šķita, ka pamazām nokļūst uz cietas zemes un tuvojas gaismai, bet, sperot soli uz priekšu, kājas vairs neatrada pamata. Viņa sāka grimt muklājā. Viņa iekliedzās. Siltie, mīkstie dubli maigi un neatvairāmi apņēma viņas kājas un vilka savās skavās. Viņa nespēja izraut kaut vienu kāju; tā cīnoties, no dūksnāja uzvirda gāzes burbuli, kuru indīgie tvaiki viņu apdullināja. Viņa nokrita uz sāniem. Viņai šķita, ka tikai tāpēc izglābta no tīrās, aukstās nāves upē, lai šeit rastu pelnītu galu. Šie dubļi viņai bija piemērotāks līķauts nekā skaidrais kalnu strautu ūdens. Šais puvešos bija jāsatrūd viņas apgānītajam ķermenim, lai beidzot saplūstu ar šo masu. Kad viņa iedomājās, kādas briesmas šonakt pārvarējusi un ka glābiņš ir tik tuvu, viņu sagrāba nevaldāms pretspars. Izmisumā viņa centās rast kādu atbalstu; iekliegdamās viņa pasviedās uz priekšu un ieķērās mitrajās sūnās, kas klāja purva dūkstis. Gļotainās sūnas bija tikai vājš pietvars, bet viņas izplestie pirksti to satvēra tik mežonīgās bailēs, ka ar pēdējo pārcilvēcisko piepūli viņai tomēr ar savu roku spēku izdevās atbrīvoties no purva žņaugiem. Viņa elsodama aizvilkās kādā cietākā vietā un pārgurusi palika guļam. Viņa vairs nespēja paiet, tādēļ pēc dažiem atelpas mirkļiem kā ievainots zvērs sāka rāpot tālāk. Bet cīņā ar muklāju viņa bija izšķiedusi pēdējos spēkus; kaut gan tagad atradās uz cieta pamata un atstatums līdz mājai nebija lielāks par piecdesmit jardiem, viņa zināja, ka nekad to nesasniegs. Viņa padevās liktenim un, klusi šņukstēdama, bezcerīgi atslābušiem locekļiem gulēja zemē un ļāvās spirdzinošai lietus gāzei. Gulēdama viņa cauri lietus šņākoņai izdzirda govju māvienus. Brīdi vēlāk atkārtojās tā pati skaņa, un tad viņa pa labi tumsā ieraudzīja neskaidru zemas ēkas apveidu. Viņas apmiglotajās smadzenēs pamazām radās nojausma, ka tuvumā ir kāds patvērums. Viņa piecēlās, saņēmusi pēdējos spēkus, iestreipuļoja kūtī un nesamaņā noslīga zemē.

Patvērums, ko viņa sasniedza, bija neliela piebūve, mazas lauku saimniecības parastā kūts. Tā bija celta no akmeņiem un starpas cieši aizbāztas ar sūnām, tāpēc iekšā bija silts. Ēka bija zema, aukstais vējš joņoja tai pāri, tā ka vētras trakošana nemaz nebija jūtama. Gaisā jaucās salmu, mēslu un lopu salkanā izgarojuma smaka. Trīs slaucamas govis stāvēja pie savām silēm un tikko manāmi mīdījās; tās gandrīz nebija saredzamas, vienīgi to tesmeņi vāji blāvoja. Govis, kuru lielās, skumjās acis bija pie tumsas pieradušas, biklā ziņkārē vēroja dīvaino cilvēkbērnu, kas, tikko elpodams, gulēja kūtī uz grīdas. Pārliecinājušās, ka šis radījums ir mierīgs un nekaitīgs, tās vienaldzīgi novērsās un, klusi kustinādamas žokļus, sāka no jauna rāmi gremot.

Tikai dažus mirkļus Mērija pavadīja laimīgā nemaņā. Viņu uzmodināja skaudras sāpes. Viņas augums locījās neciešamās mokās. Sāpes sākās mugurā, pārņēma citas ķermeņa daļas un atgriezās krustos ar tādu sparu, ka mokas kļuva nepanesamas, un pēkšņi Mērija jutās tik nevarīga un novārdzināta, ka nespēja sāpēm pretoties un gulēja kā nedzīva.

Šīs lēkmes viņu bija vajājušas visu šo briesmīgo gājienu. Bet nu tās vairs nebija izturamas; viņa gulēja netīrajā kūtī, izstiepusi atslābušās rokas un kājas; viņas augums, ko Deniss tā dievināja, bija iegrimis kūpošos mēslos un aplipis žūstošiem netīrumiem. Caur sakostajiem zobiem izlauzās sāpju vaidi; sviedru lāses slacināja viņas pieri un lēni ritēja pār aizvērtajiem plakstiem. Netīrumi un drausmīgie pārdzīvojumi bija izķēmojuši viņas vaibstus, tie bija sastinguši un sasprindzināti, tomēr šķita, ka drausmīgās mokas izstrāvo ap viņas galvu vieglu, caurspīdīgu gaismas vainagu, kas it kā oreols ietvēra mirējas seju.

Pārtraukumi starp sāpju lēkmēm kļuva arvien īsāki, pašas lēkmes ilgākas. Kad sāpes aprima, jaunu lēkmju nevarīgā gaidīšana izvērtās īstā mocībā. Tad tās atkal sākās, sagrāba savos žņaugos, kā nāves izkapts graizīja katru miesas audu. Viņas kliedzienus pavadīja trakojošās vētras kaucieni. Viss, ko viņa bija pārcietusi, nebija nekas salīdzinājumā ar tagadējām mokām. Viņa nevarīgi locījās uz akmens grīdas; asinis sajaucās ar sviedriem un netīrumiem, kas viņai bija pielipuši. Viņa lūdzās, kaut nāktu nāve. Kā prātu zaudējusi, viņa piesauca dievu, Denisu, savu māti. Saraustītās elsās, kas nāves bailēs lauzās caur sāpēs sacirstajiem zobiem, viņa griezās pie sava pestītāja. Bet viņas lūgšanām atbildēja tikai vētra. Tā atkal sacēlās un, brāzdamās pāri kūtij, aurojot izsmēja viņu. Mērija gulēja gandrīz nesamaņā, kamēr beidzot — jo vēl vienu tik drausmīgu sāpju lēkmi viņa nebūtu izturējusi — vētras trakošana sasniedza kulmināciju, un tai pašā brīdī viņa dzemdēja puisēnu. Līdz pēdējam moku brīdim viņa bija pie pilnas samaņas. Pēc tam kad sāpes rimās, viņa iegrima dziļā nemaņā.

Bērns bija maziņš, vārgs, kā jau nelaikā dzimis. Arvien vēl saistīts ar savu neko nejūtošo māti, viņš, to meklēdams, ar saviem sīkajiem pirkstiņiem grābstījās tukšajā gaisā. Viņa galva ļodzījās uz vārgā kakliņa. Tā viņš, tikko elpodams, gulēja, kamēr viņa māte turpat bļakus pamazām noasiņoja. Tad viņš vājā balstiņā iebrēcās.

It kā atbildēdamas kliedzienam, lēnām atvērās staļļa durvis, un tumsā iespiedās nespodras laternas gaisma. Stallī ienāca kāda večiņa. Ap galvu un pleciem viņa bija. aptinusi biezu villaini; cietās koka tupeles ejot klaudzēja. Viņa bija atnākusi palūkoties, kā klājas lopiņiem, piegāja pie govīm, noglāstīja kaklu, papliķēja pa sāniem un drošināja. — Nu, Pensij, mana vecenīt, — viņa murmināja. — Celies augšā, Dēzij! Ej nu, ej, Bili, celies augšā, vecaisl Nu, nu, vecais! Ir nu gan nakts! Tāds negaiss! Tikai netaisiet troksni! Nebaidieties, jums nekas nevar notikt, bērni! Jums virs galvas labs un stiprs jumts, jums nav jābaidāsl Bs taču esmu jūsu tuvumā. Jums ... — Viņa piepeši apklusa, pacēla galvu un sāka klausīties. Viņai likās, it kā stallī kāds būtu sīki iepīkstējies. Bet viņa bija veca un dzirdēja vāji, turklāt viņai ausīs atbalsojās vētras auri, tāpēc viņa labi neticēja savām ausīm, gribēja jau iet prom, kad gluži skaidri atkal iečinkstējās klusā, žēlā balstiņa.

— Dieva dēļ! Kas... tas ir, nē, kas to būtu domājis, kas to būtu domājis, — viņa murmināja. — Es noteikti kaut ko dzirdēju — kaut ko pavisam drausmīgu, tā kā zemes garu... — Nedrošu roku viņa raidīja laternas gaismas staru uz grīdu un pavērās tumsā; tad viņa piepeši sastinga, viņas acīs atspoguļojās neticība un šausmas. — Dievs žēlīgais! — viņa iesaucās. — Tas ir bērns un... māte! Dievs debesīs, viņa jau mirusi! Kas tā par nakti, ka tādas lietas var notikt! Un tas jāredz manam vecajām acīm! — Aši viņa nolika laternu uz klona un notupās uz ceļiem. Viņa nejuta izsmalcināto ļaužu riebumu, ar savām sastrādātajām rokām ķerdamās pie darba, kas pazīstams visām gudrām un piedzīvojušām lauku sievām, kurām daba ir atvērta grāmata. Ātri, bet ne pārāk steidzīgi viņa atbrīvoja bērnu un ietina savas villaines stūrī. Tad pievērsās mātei, ar prasmīgu rokas spiedienu tūlīt iztukšoja viņas pavēderi un apturēja asiņošanu. Strādādama viņa visu laiku pati ar sevi sarunājās: — Vai tas redzēts! Viņa gandrīz jau pagalam! Nabaga radījums! Un tik jauna un skaista. Man viņas labā jādara viss, kas stāv manos spēkos. Tā, nu jau ir labāk. Bet, dieva dē], kādēļ viņa nav nākusi istabā? To es nesaprotu. Es taču būtu viņu uzņēmusi. Jā, jā, pats visuvarenais gribēja, lai es iznāku pie lopiņiem. — Viņa glāstīja Mērijas rokas, berzēja vaigus, apsedza ar villaines stūri un tad aizsteidzās prom.

Atgriezusies sakurinātajā virtuvē, viņa pasauca dēlu, kas sēdēja pie lielas, sprakšķošas krāsns. — Steidzies, dēls! Ko kājas nes, skrien uz Līvenfordu pēc ārsta! Tev viņš katrā ziņā jādabū rokā. Stallī guļ slima sieva. Dieva vārdā, ej tūlīt un neprašļā neko. Te ir runa par dzīvību un nāvi.

Dēls truli pavērās mātē. — Ko? — viņš iesaucās. — Mūsu kūtī?

— Jā! — viņa atkliedza. — Viņu tur iedzinusi vētra. Ja tu nepasteigsies, viņai būs beigas. Netūļojies! Netūļojies un skrej pēc palīga!

Dēls pārsteigts lēnām vilka mugurā svārkus.

— Savu mūžu neesmu neko tādu dzirdējis, — viņš nomurdēja. — Mūsu kūtī? Kas tad viņai kaiš?

— Tagad neprašļā, — māte sāka uztraukties, — bet steidzies tūlīt prom! Lai zirgs paliek! Skrien, ko kājas nes!

Viņa izbīdīja dēlu pa durvīm; pārliecinājusies, ka viņš jau aizgājis, večiņa paņēma pannu, ielēja tanī pienu no krūzes, kas stāvēja uz virtuves skapja, un uz uguns ātri sasildīja. Tad no savas gultas virtuvē norāva segu un, pasitusi to padusē, ar karsto pienu rokā atkal aizsteidzās uz stalli. Viņa ievīstīja Mēriju segā, viegli pacēla viņas galvu un ar lielām grūtībām iepilināja dažas lāses piena starp sazilējušajām lūpām. Viņa šaubīdamās pakratīja galvu. — Man bail viņai pieskarties, — večiņa čukstēja. — Viņa pārāk daudz izcietusi.

Tad viņa uzmanīgi paņēma uz rokām zīdaini, ienesa to siltajā virtuvē un atgriezās ar tīru, mitru drāniņu un vēl vienu segu Mērijai.

— Tā, bērniņ, tas tevi sasildīs, — viņa čukstēja, ievīstīdama vājinieci vēl otrā segā. Tad viņa ar mitro drānu no vēsās, bālās sejas maigi noslaucīja sakaltušos netīrumus. Izdarījusi visu iespējamo, viņa notupās un sāka pacietīgi gaidīt, ne reizes nenovērsdama skatienu no Mērijas, tikai lāgu lāgiem paspieda nedzīvās rokas vai noglāstīja vēso pieri. Tā viņa pavadīja gandrīz veselu stundu.

Beidzot atsprāga durvis, un kūtī līdz ar vēju un lietus virpuli iesteidzās kāds vīrietis.

— Paldies dievam, ka jūs esat klāt, daktera kungs! — večiņa iesaucās. — Es jau baidījos, ka nenāksiet.

— Kas noticis? — ārsts īsi jautāja.

Viņa dažos vārdos pastāstīja. Ārsts vienaldzīgi pakratīja galvu un noliecās pār gulošo. Renviks bija jauns cilvēks, sava aroda pratējs, bet Līvenfordā vēl nepazīstams, tāpēc darīja visu, lai iegūtu klientūru. Tas viņu arī šai naktī izvilināja ārā, kamēr pārējie divi ārsti, kas tika aicināti pirms viņa, atteicās nākt līdzi. Viņš pavērās Mērijas bālajā, iekritušajā sejā un tad pārbaudīja vājo, nevienmērīgo pulsu. Kamēr viņš cēlā mierā vērās sava pulksteņa sekunžu rādītājā, vecā sieviņa bailīgi raudzījās viņa sejā.

— Vai jūs domājat, ka viņa mirs, daktera kungs?

— Kas tad viņa ir? — ārsts jautāja.

Vecā sieviņa pakratīja galvu.

— Es taču viņu nepazīstu. Bet tāda skaista, maiga meitene, un viņai tā jācieš, dakter. — Šķita, ka, tā runādama, viņa lūdz, lai ārsts darītu visu iespējamo.

— Un bērns? — viņš jautāja.

— Virtuvē. Pagaidām vēl ir dzīvs, bet tāds pavisam nožēlojams un vārgs mazs tārpiņš. — Ārsts salti un nosvērti apskatīja slimnieci, tomēr bija aizkustināts. Likās, viņa pieredzējusī acs redz visas viņas ciešanas, it kā tās neizdzēšamiem burtiem būtu ierakstītas Mērijas vaibstos. Viņš redzēja šauro, taisno degunu un saplakušās nāsis, platos, zilos riņķus ap iekritušajām, tumšajām acīm un sāpēs savilktās, mīkstās, bālās lupas. Viņā pamodās ar savādu siltu maigumu jaukta līdzjūtība.

Viņš atkal paņēma vārgo, ļengano roku savējā, it kā gribēdams, lai viņa spēcīgā ķermeņa dzīvības straume ieplūstu slimniecē; kad ārsts pēc tam pagrieza Mērijas roku un ieraudzīja plaukstā dziļo brūci, viņš neviļus iesaucās: — Nabagā bēms! Tik jauna un nevarīga! — Bet tad, kaunēdamies par savu vājību, skarbi turpināja; — Nav nekas labs. Asiņu noplūdums, liels asiņu zaudējums un ievainojums. Nez kāpēc arī ievainojums! Viņa jāved uz slimnīcu, — viņš beidzot vēl piemetināja.

Izdzirdis šos vārdus, jaunais zemnieks, kas līdz šim klusēdams bija stāvējis pie durvīm, sacīja; — Ja jūs vēlaties, daktera kungs, es tūlīt varu iejūgt zirgu.

Renviks pavērās večiņā, vai viņa ir ar mieru. Viņa ātri pamāja ar galvu un kā lūgdamās pacēla rokas.

— Nu tad labi! — Viņš saslējās. Šai gadījumā viņam nebija nekādu izredžu saņemt honorāru, viņš varēja sagaidīt tikai grūtības un nepatikšanas, pat riskēt ar savu labo slavu, kas vēl nebija visai plaša. Tomēr viņš gribēja palīdzēt. Viņš juta, ka viņam tas jādara. Viņa tumšās acis pēkšņi iemirdzējās, tik liela bija vēlēšanās slimo glābt. — Nav tik vien kā ievainojums, — viņš skaļi noteica. — Man nepatīk viņas elpa. Varētu būt arī plaušu karsonis, un, ja tas... — Viņš zīmīgi pakratīja galvu, novērsās, noliecās pār savu somu, izņēma dažus uzmundrinošus medikamentus un pielietoja tūlīt, kā nu apstākļi atļāva. Kad viņš bija beidzis, durvju priekšā jau stāvēja pajūgs, vienkārši zemnieku rati, dziļi un smagi kā siena ore. Bērnu ietina segā un uzmanīgi novietoja stūrī, tad viņi pacēla Mēriju un noguldīja blakus bērnam. Beidzot ratos iekāpa arī Renviks; kamēr viņš atbalstīja Mēriju, jaunais zemnieks arī ielēca ratos, apsēdās savā vietā un sāka braukt. Tā viņi naktī aizbrauca uz slimnīcu; dīvainā ambulance rībēdama un dārdēdama lēni virzījās uz priekšu; ārsts turēja rokās vājinieci un, cik labi varēdams, centās pasargāt no spējiem triecieniem uz grambainā ceļa.

Večiņa noskatījās viņiem pakaļ, nopūtās, apgriezās, aiztaisīja kūtī durvis un salikusi iegāja mājā. Virtuvē vectēva pulkstenis kaktā svinīgi nosita astoņas reizes. Večiņa mierīgi piegāja pie kumodes, izņēma bībeli, lēnām uzlika uz deguna vecās tērauda brilles, uz labu laimi atšķīra grāmatu un vieglu sirdi sāka lasīt.

XII

Vējš, kas tā plosījās rietumos, austrumos trakoja vēl mežonīgāk. Svētdienas pēcpusdienā, kad negaiss piemeklēja Līvenfordu un apkārtējos ciemus, austrumu piekrastes grāfistēs tas nodarīja vēl lielākus zaudējumus.

Kad Deniss Edinburgā uzgāja uz Prinča ielas, vējš, joņodams pa veco, pelēko ielu, pārsvieda pār viņa galvu mēteli un viņu pašu gandrīz pacēla gaisā. Denisam patika vējš; viņā modās spēka apziņa, kad bija jācīnās pret vēju. Cepuri rokā, izpūrušiem matiem, pavērtu muti — viņš ar pūlēm devās uz priekšu. Vējš svilpoja pretī kā milzīgs vilciņš, arī Deniss dziedāja vai izkliedza nesakarīgas, neapzinātas skaņas, lai atbrīvotos no spēka pārpilnības, kas viņā strāvoja. Nedaudzie gājēji neviļus atskatījās, lai apbrīnotu viņu, un zilām, trīsošām lūpām skaudīgi nomurmināja: — Ak tu debess, šis zēns tiešām ir ko vērts!

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa četri.

«Atturībnieku viesnīcā ģimenēm un tirgotājiem» Deniss agri padzēra tēju. Tur viesus uzņēma labi, nebija nekādas greznības, bet sātni, pat pārāk sātni un garšīgi ēdieni; viņš bija notiesājis daudz desu un prāvu gabalu pudiņa un vēl pilnu šķīvi auzu raušu un piedevām Makinlija mammas dzīvojamā istabā izdzēris krūzi tējas. Vecā Makinlija mamma Denisa dēļ bija gatava darīt visu, jo jauneklis prata ar viņu apieties, tāpat kā ar vairumu citu cilvēku, un, Edinburgā uzturēdamies, pastāvīgi viņu apciemoja. Atvadoties Makinlija mamma bija iedevusi Denisam līdzi palielu paciņu ar sviestmaizēm, lai nebūtu jābadojas, kamēr vēlu vakarā nokļūs Dondijā, un tad piespiedusi viņu pie savām kuplajām krūtīm, lai stiprinātu viņa garu, kamēr atkal satiksies. «Tādi draugi noder,» viņš pateicībā nodomāja, ceļā novērtēdams sviestmaizīšu paciņas spēcinošo saturu; viņš devās uz Grantonu, lai ar kuģīti pāri jūras šaurumam brauktu uz Berntailendu. Viņš vienīgi baidījās, ka vējš varētu traucēt kuģīša satiksmi, citādi tas viņam nebūt netraucēja; bet, ja kuģis neies, viņš jutās pietiekoši spēcīgs, lai jūras šaurumu pārpeldētu.

Kaut gan plosījās stipra vētra, lietus tomēr vēl nelija, un, tā kā līdz Grantonai bija tikai trīs jūdzes,

Deniss nolēma turp iet kājām. Cik skaista bija dzīve! Vējš viņu reibināja; kad viņš juta vēju cērtamies vaigos, viņam radās vēlēšanās dzīvot mūžīgi. Vingri soļodams pa bruģi, viņš skaidri zināja, ka pēc stundas, kas bija viņa rīcībā, būs sasniedzis mērķi.

Kamēr viņš soļoja, viņa galvā rosījās patīkamas domas. Darījumos bija necerēti labi panākumi, un viņš bija pārliecināts, ka Dondijā nostiprinās savus sakarus ar Blēnu un biedriem. Jaunais Blēns bija firmas vadītājs; viņš ļoti cienīja Denisu, un Deniss bija pārliecināts, ka viss būs iegūts, ja izdosies Blēnu pierunāt stāties veikalnieciskos sakaros ar Faindleju. Viņš sāka apsvērt mazu, dedzīgu ievadu, ar ko rīt sākt sarunas. Viņš šo uzrunu lieliski nodeklamēja vējam un tukšajām ielām, pa kurām soļoja, sajuzdams ārkārtīgu prieku, un savus prātojumus papildināja ar izteiksmīgiem žestiem, tā ka brīdī, kad sasniedza Grantonu, Blēns jau bija dzirdējis tik daudz epigrammu un iepazinies ar tik daudziem tehniskiem sīkumiem, ka neatvairāmie pārliecinājumi vien jau bija padarījuši viņu piekāpīgu. Deniss atviegloti uzelpoja, ieraudzījis kuģīti jau šūpojamies nelielajā piestātnē, un visas zīmes rādīja, ka atiešanas brīdis nav tālu. Deniss paātrināja soļus un uzkāpa uz kuģa. No zemā klāja jūras šaurums izskatījās tumšāks un draudīgāks, nekā raugoties no ostmalas. Baltas putas virmoja pāri pelēkajiem viļņiem. Mazais kuģītis smaģi grīļojās, un tauvas, ar kurām tas bija piesiets pie mola plakanā staba, čirkstēja un gurkstēja, kad tās raustīja vējš un viļņi. Bet Deniss bija pieradis pie ūdeņiem, tāpēc gluži mierīgi piebiedrojās trim pasažieriem, kas bija sapulcējušies kuģa priekšgalā un, cieši vienoti kopējā briesmu nojautā, drūmi vēroja jūras šaurumu.

— Tas man šodien nemaz nepatīk, — viens sacīja.

— Jā, ūdens tik pelēks un draudīgs, — noteica otrs.

— Es jau sāku nožēlot, ka neklausīju sievai un nepaliku mājas, — sacīja trešais, mēģinādams jokot.

Deniss ņēmās viņus ķircināt.

— Vai jūs domājat, ka mūsu kapteinis uzņemtos šo braucienu, ja nebūtu pārliecināts, ka sveikā tiks pāri? — viņš jautri iesaucās. — Piecas jūdzes jau ir — tīrais nieks! Nu, pēc pārdesmit gadiem mcs šādu grāvi vienā lēcienā pārlēksim vai pārbridīsim ar koka kājām.

Visi šaubīdamies pavērās viņā, bet Deniss smējās, jokoja, zobojās, kamēr pārējie padevās, un viņš jau pēc piecām minūtēm tos bija sapulcinājis zem sava karoga. Tie viņu atzina par vadoni, un baiļu pilnā nojauta bija izgaisusi; viens pat izvilka nelielu pudeli.

— Vai pirms braukšanas neiedzersim kādu lāsīti? — viņš, acis mirkšķinādams, jautāja. Tas bija viesmīlības kalngals. Cienātājs iedzēra pirmais, tad pieklājīgi nogaršoja pārējie divi, bet Deniss atteicās.

— Es saēdos tik daudz desiņu, ka baidos tās pazaudēt, — viņš paskaidroja un izteiksmīgi norādīja uz nemierīgajiem ūdeņiem, lai liktu nojaust, ka viņa vienīgā vēlēšanās ir saglabāt lielisko azaidu, par ko nupat bija samaksājis. Pārējie sajūsmināti smējās; izredzes, ka šim bezrūpīgajam, drosmīgajam jaunajam cilvēkam varētu klāties tik ]auni, kā viņš pats rādīja, savukārt vairoja viņu pašcieņu. Deniss viņus iedrošināja, tūlīt piemērodamies viņu garīgajam līmenim, un tik labā omā stāstīja dažādas anekdotes, ka neviens pat nepamanīja nedz izbraukšanas brīdi, nedz šūpošanos bangās. Viens gan kļuva gluži zaļš, otrs pāris reižu krampjaini norīstījās, bet viņi drīzāk būtu nobeigušies nekā krituši negodā šā jaunā Hektora acīs, kurš patlaban, stāstīdams piekto anekdoti, bija nonācis pie lieliskās atbildes, kādu sevišķi jocīgos apstākļos īrs devis anglim un skotam.

Pārējie nedaudzie pasažieri nebija tik mierīgi un stāvēja, cieši saspiedušies kopā, kamēr kuģi sabangotajos ūdeņos kā riekstu čaulu mētāja šurp un turp. Viņi turējās pie margām, gulēja uz klāja vai arī nemaz neslēpa savu jūras slimību, kamēr putainais vējš gaudoja takelāžā, milzu viļņi alkatīgi vēlās pāri bortam, applūdinādami klāju, tāpēc, kuģim zvalstoties, ūdens šļakstēja no vienas malas uz otru.

Beidzot viņi tuvojās Berntailendai, izkļuva no sabangotajiem ūdeņiem un pēc ilgākas manevrēšanas piestāja malā. Mazā kuģīša kapteinis eļļainā blūzē, no kuras lāsoja ūdens, nokāpa no tiltiņa.

— Cik labi, ka esam tikuši līdz šejienei, — Deniss izdzirda viņu sakām. — Man šis brauciens nemaz nepatika. Tas bija bīstamākais, kādu jebkad esmu piedzīvojis.

Pasažieri steigšus izkāpa krasta. Daži bija tā cietuši, ka viņus vajadzēja pārnest pār laipu. Tad mazais varoņu bariņš atvadījās no Denisa.

— Tātad jūs tālāk nebrauksiet? — Deniss jautāja.

— Nē, nē, — viens atbildēja un pavērās mākoņos. — Mēs, paldies dievam, dzīvojam Berntailendā un tik drīz vis vairs nebrauksim uz Edinburgu. Pēc šīm briesmīgajām bangām es ļoti priecājos, ka atkal esmu mājās.

Viņi svinīgi paspieda Denisam roku un bija pārliecināti, ka nekad viņu neaizmirsīs.

— Tas tik bija zēns, kas toreiz vētrā brauca pār jūras līci, — viņi vēlāk vēl ilgi un bieži sacīs viens otram. — Likās, tam pat no paša nelabā nav bail.

Kad viņi bija atvadījušies, Deniss devās uz staciju. Vilciens, kas bija saskaņots ar Grantonas kuģīti un atstāja staciju piecos un divdesmit septiņās minūtēs pēc pusdienas, jau gaidīja; tā kā patlaban bija tikai divdesmit minūtes uz sešiem, Deniss staigāja pa peronu un vērās logos, trešajā klasē meklēdams kādu brīvu vietu. Pasažieru bija daudz vairāk, nekā šādā laikā varēja gaidīt, un Deniss pagāja garām visam sastāvam līdz pašai lokomotīvei, tomēr brīvu vietu neatrada. Pie lokomotīves stāvēja konduktors un sarunājās ar mašīnistu; Deniss konduktoru pazina, jo kādā iepriekšējā braucienā bija ar to iepazinies; tāpēc viņš piegāja klāt un to uzrunāja.

— Nu, kā klājas Deivijam Makbītam? — viņš iesaucās. Konduktors pagrieza galvu, mirkli palūkojās viņā piesardzīgi, it kā pētīdams, tad viņa skatiens noskaidrojās.

— Ā, tas esat jūs, mister Foil, — viņš sirsnīgi atbildēja. — Es pirmajā mirklī jūs nepazinu.

— Bet visā apkārtnē taču nav man līdzīga cilvēka! — Deniss smējās.

— Vai laiks pie jums tāds pats? — jautāja Makbīts. — Mēs ar Mičelu, — viņš norādīja uz mašīnistu, — patlaban runājām par vētru; šis vējš mums nemaz nepatīk. Nav paredzams nekas labs.

— Vai tad vējš šo veco, kūpošo tējmašīnu dzīs atpakaļ? — Deniss smējās.

Mičels domīgi pakratīja galvu.

— Ne jau par to ir bēda, — viņš sacīja, un viņa skatiens pauda vairāk nekā vārdi; tad viņš pievērsās palīgam, kas stāvēja viņa vietā, un jautāja:

— Kāds ir spiediens, Džon?

Kurinātājs pagrieza šurp melno seju. Smaidā paspīdēja balti zobi.

— Tvaika pietiks līdz Aberdīnai, — viņš atbildēja. — Un arī tālāk, ja gribēsi.

— Ar Dondiju pietiks ir man, ir tev, Džon Maršal, — mašīnists dzedri noteica.

— Kā tu domā, vai izturēs? — Makbīts nopietni jautāja, aizmirsis Denisa klātieni.

— Ko var zināt, — Mičels izvairīgi atbildēja. — Bet drīz mēs to uzzināsim, jā, jā, itin drīz.

— Kas tie par noslēpumiem? — Deniss jautāja un uzskatīja te vienu, te otru.

Kurinātājs novērsās no atvērtajām katla durvīm, liesmu atspulgs dejoja pār viņa melno, ņirdzīgi spīdīgo seju.

— Viņi baidās no viena tiltiņa, — viņš zobojās un atkal sāka bērt ogles. — Jūs vēl dabūsiet just, ko nozīmē tērauds un cements.

— Taisies labāk prom, balamute! — Mičels saniknots rājās. — Tas ir divas jūdzes garš, un vējš pūš tieši virsū — jā, un apstrādā to kā ar desmittūkstoš elles āmuriem. — Pēc šiem vārdiem mazā sabiedrība pēkšņi apklusa, tad Makbīts satrūkās un paskatījās pulkstenī. — Nu labi, — viņš noteica, — ir jau vienalga, ko mēs domājam, pēc saraksta laiks braukt, un mums jābrauc. Iesim, Foila kungs.

— Par ko tad īsti bija runa? — jautāja Deniss, iedams konduktoram blakus pa peronu. Deivijs Makbīts uzmeta viņam ašu skatienu, bet neatbildējis ar nolūku mainīja sarunas tematu, sacīdams:

— Jums ir lielisks jauns mētelis.

— Vai patīk?

— Protams! Tas šai naktij īsti piemērots un arī elegants.

— Vai tas ir pietiekoši elegants arī kāzām, Deivij? — jautāja Deniss un draudzīgi piemiedza acis.

— Protams, — Deivijs izklaidīgi atbildēja; bet tad viņš piepeši saausījās.

— Kas? Ko? Jūs taču nedomājat...

Deniss pamāja ar galvu.

— Es vairs nedomāju! Es to darīšu. Visai iespējams, ka jau otrdien to atkal vilkšu mugurā. Jā, jā, tas ir daļa no mana pūra.

Makbīts brīdi šaubīdamies raudzījās uz Denisu, bet tad viņa sadrūmusī seja atplauka, un viņi abi sāka sirsnīgi smieties.

— Kas to būtu domājis! Kas to būtu domājis! Ko jūs sakāt! — Deivijs iesaucās. — Jūs tiešām esat varens zellis! Jums viss ātri sokas. Nu, es jums novēlu vislabāko, jums un jūsu izredzētajai, lai kas viņa būtu! Cik es jūs pazīstu, tad viņai jābūt skaistai. Bet tagad nāciet. Līgavaini jau nevar sēdināt pie trešās klases pasažieriem. — Atvērdams tukšās pirmās klases kupejas durvis, viņš kā zobodamies pavērās Denisā. – Drošs paliek drošs.

— Paldies, Deivij! — Deniss atzinīgi noteica. — Jūs esat krietns zēns. Es jums atsūtīšu tādu kāzu pīrāgu, ka jūs uz tā varēsiet izstiepties visā garumā. — Tad viņš jau nopietnāk piemetināja: — Uz redzēšanos Dondijā! — Iedams prom, konduktors smaidīdams pamāja ar galvu. Mirkli vēlāk atskanēja svilpiens, noplanda karodziņš, un vilciens atstāja staciju.

Palicis viens savā godībā, Deniss apmierināts pavērās apkārt, atzvēlās spilvenos, uzlika kājas uz pretējā sēdekļa un domīgi sāka lūkoties griestos. Pamazām viņa skatiens kļuva sapņains un cauri zemajiem griestiem aizklīda tālēs.

Viņš domāja par Mēriju.

Otrdien viņš būs apprecējies — tā Deniss mierīgi apsvēra. Ne gluži tā, kā bija cerējis, arī ne tādā veidā, kā dažreiz bija domājis, tomēr apprecējies. Apprecēšanās veidam nav nekādas nozīmes, galvenais ir tas, ka nu viņš vairs nebūs jauns puisis; jau tagad viņš sev likās vecāks un sajuta lielāku atbildību. Viņu pārņēma mierinošs siltums, domājot par savu augstsirdīgo rīcību, jo viņš taču labprāt uzņēmās šo atbildību. Viņš atspēkoja domu, it kā būtu kādreiz gribējis izvairīties no savas kaisles sekām. — Nē! — viņš skaļi iesaucās. Tāds cūka es neesmu, lai pamestu tādu meiču kā Mērija. — Viņš atkal dzīvi iedomājās viņas paļāvību, maigumu, ticību viņam; sākumā viņš to visu atcerējās ar lielu maigumu, bet tad ar slepenām bažām; Mērijas dēl viņš cerēja, ka Līvenfordu negaiss varbūt neskars. Par spīti laimīgajai noskaņai, viņam nez kāpēc uzmācās tāds kā nemiers; apspiestā svētlaime, kas sekoja pārāk lielajai sajūsmai ceļojuma sākumā, pamazām izvērtās neizskaidrojamā grūtsirdībā. Viņš mēģināja šo sajūtu aizgainīt, centās domāt par skaisto nākotni, kas Mēriju un viņu gaidīja mazajā vasarnīcā Garšekā, domāja par apbrīnojamiem panākumiem, kādus viņš gūs, par braucieniem atvaļinājuma laikā, ārzemju ceļojumiem, kuros viņi vēlāk dosies, — tomēr nespēja izkliedēt mākoni, kas aizēnoja viņa starojošo optimismu. Viņš sāka Mērijas dēļ baiļoties un pats sev jautāt, vai darījis pareizi, likdams viņai tik ilgi gaidīt.

Nu sāka līt; kupejas logus aizklāja tumša ūdens un dubļu sega. Trakojošā vētra svieda pret vagoniem lielas dubļu pikas, kas plakšķēja kā slapjas lupatas, kamēr lietus šļācās pār visu vilcienu kā mežonīga strūkla no milzu šļūtenes. Deniss juta, ka grūtsirdība klust vēl lielāka, kad viņš ar skumju pilnu nožēlu iedomājās Mērijas valdzinošo skaistumu un atcerējās, kā plūcis šā skaistuma puķi. Viņa varmācīgais pieskāriens šo meiteni bija pārvērtis sievietē, kurai viņa dēļ smagi jācieš. Viņš bija izniekojis meitenes maigo jaunavību. Jau tādēļ vien, ka viņa bija spiesta kaut ko slēpt, Mērijas dzīve bija pārvērtusies par elli; viņam šķita, ka viņa nekad vairs neatgūs sava auguma dievišķo samērību, ko viņš bija izkropļojis. No viņa krūtīm izlauzās nopūta, kad vilciens pie kādas piestātnes pamazām samazināja ātrumu un apstājās. Tas bija parastais pasažieru vilciens un bija jau pieturējis vairākās stacijās, tikai Deniss to nebija ievērojis, bet nu, viņam par lielu nepatiku, kupejas durvis atvērās un iekāpa kāds vecs laucinieks. Tas smagi apsēdās otrā stūrī, izmircis līdz ādai, no viņa drēbēm uz spilveniem un grīdas tecēja urdziņas; izgarojumi jaucās ar alkohola smaku, kas bija spēcīgāka par ūdens iztvaiko jumiem. Deniss pablenza viņā, tad vēsi piezīmēja: — Šī ir pirmās klases kupeja.

Vecais vīrs sameklēja lielu, sarkanu mutautu ar baltiem punktiem un, šņaucot degunu, sacēla tādu troksni, it kā pūstu taurē.

— Kā tad, — viņš svinīgi noteica un it kā izbrīnā pavērās apkārt. — Ļoti patīkami, ka jūs man to pateicāt. Man reti gadās tik lepni ceļot; bet man ir gluži vienalga, kāda te klase, jo man vispār nav biļetes. — Viņš sāka kratīties piedzēruša cilvēka skaļos smieklos.

Denisam tagad nebija prātā joki, viņš bija tik sadrūmis, ka pat neievēroja izdevību pasmieties. Citādi negaidītā ceļabiedra ierašanās viņam būtu sagādājusi lielu jautrību, bet nu viņš tikai īgni to vēroja.

— Vai jūs tālu braucat? — viņš beidzot iejautājās.

— Uz Dondiju — uz veco, labo Dondiju. Es runāju par pilsētu, jūsu zināšanai, nevis par cilvēku. Nē! Nē! Es nerunāju par dendiju Dondiju, es runāju par skaisto pilsētu Dondiju, — svešais atbildēja un pēc tam, kad visu nopietni un sīki bija paskaidrojis, nozīmīgi piemetināja: — Man nemaz nebija laika biļeti nopirkt.

Deniss saņēmās. Viņam kļuva skaidrs, ka nepatīkamā ceļabiedra klātbūtne būs jāpacieš līdz brauciena beigām, un viņš padevās liktenim.

— Kāds patlaban laiks? — viņš jautāja. — Liekas, jūs esat pamatīgi samircis.

— Samircis! Esmu slapjš kā no iekšpuses, tā no ārpuses. Bet lieciet vērā, ka viens ir pretlīdzeklis otram; tādam rūdītam ganam, kāds esmu es, slapjas drēbes I neko nekait, tās uz miesas izžūst — un viss kārtībā. Bet šis vakars tomēr ir gauži draņķīgs. Cik labi, ka neesmu ārā, kalnos.

Viņš vairākas reizes palocīja galvu, izņēma no kabatas mazu, smirdošu māla pīpi, aizkūpināja to, uzspieda tai virsū metāla vāku, pabīdīja mutes kaktiņā un skaļi sūca; kad vagons jau bija pilns dūmu, viņš labpatikā nospļāvās uz grīdas, nemaz neizņemdams pīpi no mutes.

Deniss viņā skatījās gan ar līdzjūtību, gan ar riebumu. Iedomādamies šo rupjo, nodzērušos veco lempi jaunībā un domīgi sev jautādams, vai arī pats varētu pārvērsties tādā vecā žūpā, viņš sadrūma vēl vairāk.

Nenojauzdams, kā sarunu biedru ietekmējis, vecais gans turpināja: — Jā, nu man jāšķiras no kalniem; Tas izklausās gluži jauki, vai ne? Jā, jā! Atvados no kalniem, puisīt! — Viņš smējās un sita ar plaukstām pa gurniem. — Tas skan kā dzejas virsraksts. Atvados no kalniem. Nu, lai būtu kā būdams, es atgriežos savā dzimtajā pilsētā, un jūs nekad neuzminēsiet, kādā nolūkā. — Viņš skaļi iesmējās un gandrīz aizrijās ar dūmiem.

— Vai jūs varbūt esat ticis pie naudas? — jautāja Deniss.

— Nē, nē! To mazumiņu naudas, kas man ir, esmu iekrājis grūtā un godīgā darbā. Miniet vēlreiz.

Kad Deniss klusēja, vecais pļāpīgi turpināja:

— Jā! Jūs tam neticētu, bet tā ir kaila patiesība, ka es... — Viņš apklusa un labu laiku blisināja acis, bet tad pēkšņi noteica: — Es braucu uz Dondiju, lai tur apprecētos. — Redzami apmierināts par savu vārdu iespaidu, viņš negribēja rimties.

— Es esmu spēcīgs vīrs, kaut arī, protams, ne tik jestrs kā agrāk, un tur mani gaida skaists, brašs sievišķis. Viņa bija laba draudzene manai pirmajai sievai. Jā! Rīt no rīta es apprecēšos. Tāpēc es braucu ar šo vilcienu un nogrēkojos pret svēto dienu.

Kamēr vecais vāvuļoja, Deniss to vēroja ar riebumu, kura gklvenais iemesls droši vien bija dīvainā sagadīšanās un līdzība ar viņa paša nodomu. Tātad te bija otrs līgavainis, ar kuru viņu šaurajā vagona kupejā saistīja kaut kas kopējs. Vai šis nelāgā izskata vecis iemiesoja Denisa negodu vai lika viņam nojaust bēdīgo nākotni?

Deniss satraukts sev jautāja, vai viņš savas kārtas ļaužu acīs neizskatās tikpat nožēlojams kā šis sirmbārdis savējo acīs. Pārdomādams savu dzīvi, viņš šaustīja sevi ar zaimiem un pārmetumiem. Viņu satrauca neparastais pazemojums, ko viņš tik pēkšņi un ātri pieredzēja, un izmisīgā sajūta neatstājās, kamēr viņš sadudzis un klusēdams iebrauca Sv. Forta stacijā. Te viņa ceļa biedrs piecēlās un, izkāpdams no kupejas, noteica: — Mums vēl jābrauc krietns gabaliņš. Es tikai izkāpšu un palūkošos, vai nevar dabūt kaut ko pret aukstumu. Tikai mazu lāsīti, lai sasildītu iekšas. — Bet viņš tūlīt atnāca atpakaļ un drošinādams sacīja: — Es atgriezīšos! Es neaizeju pavisam, neuztraucieties. Tā es jūs vienu neatstātu. Es atgriezīšos un palikšu ar jums līdz Dondijai. — Tad viņš smagi aizslāja.

Deniss paskatījās pulkstenī, bija piecas minūtes uz astoņiem. Vilciens vēl nebija nokavējies, bet, kad Deniss izbāza galvu pa logu, viņš ievēroja, ka vējš pārgājis gandrīz vētrā. Pasažieri, kas bija izkāpuši no vagona, nevarēja uz perona nostāvēt; kaut arī vilciens stāvēja, tomēr šķita, ka tas šūpojas uz riteņiem. Ap Makbītu bija sastājies satrauktu ļaužu pūlis, ko pātagoja vējš.

— Vai mēs droši varam braukt tālāk, konduktor?

— Šausmīgs vējš! Vai vilciens to izturēs?

— Vai tas nenoskries ņo sliedēm?

— Lai dievs žēlīgs! Kāda nakts! Kā ar tiltu? Ak, kaut mēs būtu jau mājās!

Denisam šķita, ka viņa draugs galvenais konduktors izskatās samulsis un satraukts, tomēr, kaut gan Makbīts tiešām baidījās par lielo atbildību, kādu uzņēmās par simtiem cilvēku, viņš atbildēdams saglabāja ierēdņa nesatricināmo mieru.

— Tilts ir drošs kā Skotijas banka, cienīgā!

— Mazs vējiņš. Tikai tāda vēsmiņa. Kaunieties, jūs taču esat vīrs!

— Jā taču, jā, vilciens noturēsies uz sliedēm, un pēc stundas jūs ar savu meitiņu būsiet mājās, mīļā kundze!

Deniss visu laiku dzirdēja tikai šādas un līdzīgas atbildes — mierīgas un nosvērtas. Likās, konduktora paļāvība pilnīgi pārliecina pasažierus; pēc viņa mierinošajiem vārdiem ļaudis izklīda un iekāpa savās kupejās.

Beidzot deva signālu, un vilciens atkal sakustējās. Pa to laiku Deniss vēroja veco ganu, kas, cīnīdamies ar vēju, centās iekļūt pēdējā vagonā; tomēr aiz bailēm un steigas vecajam paslīdēja kāja, un viņš nokrita uz perona. Vilciens viņa acu priekšā aizgāja, atstādams viņu garšļaukus guļam; kad viņi izbrauca no stacijas, Deniss vēl uzmeta pēdējo skatienu viņa pārsteigtajai, izbaiļu pilnajai sejai, kurā atspoguļojās gandrīz smieklīgs izmisums. Kamēr vilciens tuvojās Tē upes tilta dienvidu posmam, Deniss sēdēja savā kupejā un drūmā uzjautrinājumā domāja par ganu, kas rīt noteikti nokavēs savas kāzas. Vai tikai tā nav pamācība arī viņam pašam? Jā gan, arī viņam vajadzēja mācīties no šā dīvainā, nepatīkamā starpgadījuma. Viņš otrdien Mērijai neliks gaidīt!

Vilciens turpināja ceļu un septiņos trīspadsmit minūtēs sasniedza tilta galu. Šai vietā tas palēnināja gaitu un tikai tad uzbrauca uz vienīgajām sliedēm, kas veda pāri tiltam, jo pie sarga būdiņas bija jāpārmij signālnūjiņas. Bez šīs apmaiņas nedrīkstēja tālāk braukt; arvien vēl nemiera tirdīts, Deniss nolaida logu, lai paskatītos, vai viss kārtībā. Vētra viņam gandrīz norāva galvu, tomēr viņš lokomotīves sarkanās uguns gaismā neskaidri saredzēja tilta masīvās sijas un spraišļus, kas atgādināja milzīga rāpuļa skeletu, izturīgu kā tērauds un cietu kā dimants. Piepeši viņš ieraudzīja sargu, kas nāca lejā pa savas būdiņas pakāpieniem, ar vienu roku stingri un uzmanīgi turēdamies pie margām. Viņš iedeva kurinātājam nūjiņu un atkal atgriezās būdiņā, visiem spēkiem cīnīdamies ar vēju, turklāt uz pēdējā pakāpiena viņu kāds atbalstīja, no būdiņas izstiepdams pretī roku.

Vilciens atkal uzņēma gaitu un uzbrauca uz tilta. Deniss aiztaisīja logu un mierīgi atslīga sēdeklī, bet, braucot garām sarga būdai, viņa acu priekšā pavīdēja divas bālas, šausmu pilnas sejas, kas, līdzīgi rēgiem, parādījās un pazuda tumsā.

Vētra tagad plosījās pilnā sparā. Vējš tā trieca lietu pret vagonu sāniem, it kā tos dauzītu tūkstoš veseru, mitrais sniegs sitās logos un tos pilnīgi aizķepēja. Vilciens trīcēja un šūpojās uz sliedēm kā piedzēries, un, kaut gan virzījās lēni un uzmanīgi, tomēr šķita, ka niknais un brāzmainais negaiss triektin triec to uz priekšu. Tumsa, ratu rīboņa un dārdoņa, vētras gaudošana un viļņu bangas, kas sitās pret tilta balstiem, radīja vistrakākā ātruma sajūtu.

Deniss klusi un vientuļi sēdēja savā kupejā, zvalstīdamies vilciens arī viņu grūstīja gan uz vienu, gan uz otru pusi; piepeši viņam likās, it kā vilciena riteņu klandoņā viņš saklausītu kādus vārdus. Ripodami pa sliedēm, riteņi smagā izmisumā šķita atkārtojam: «Dievs, stāvi mums klāt! Dievs, stāvi mums klāt! Dievs, stāvi mums klāt!»

Lēnais, skumīgais ritms, ko pavadīja vētras brāzieni, kā ar āmuriem dauzīja Denisa smadzenēs. Viņu sāka mākt nojauta, ka tuvojas drausmīga, nenovēršama nelaime. Bija dīvaini, ka viņš baidījās nevis par sevi, bet pat Mēriju. Kā zibeņi vina iztēles tumsā plaiksnīja drausmīgas vīzijas. Viņš Mēriju redzēja baltā līķautā, skumji lūdzošām acīm, saveltiem, slapjiem matiem, asiņainām kājām un rokām. Viņai mācās virsū visādi ķēmi, un viņa trīsēdama atrāvās tumsā, kas visu atkal aprija. Tad Deniss viņu redzēja kā sāpju pārņemtu Madonnu, bālu un skumji smaidošu, ar mazu, kuslu bērniņu uz rokām. Viņš šausmās iekliedzās un paniska izmisumā uzlēca kājās. Viņam gribējās būt pie viņas, gribējās atvērt durvis, izlēkt no šīs šaurās kastes, kas viņu iekļāva kā zārks. Viņš būtu atdevis visu, kas viņam bija, lai tikai izkļūtu no kupejas. Bet viņš to nevarēja.

Viņš bija ieslodzīts vilcienā, kas nepielūdzami virzījās uz priekšu un pats savu uguņu gaismā līčloču aizlocījās kā tumši sarkana čūska. Vilciens no tilta sākuma jau bija nobraucis vienu jūdzi un sasniedzis vidējo loku, kur tērauda pinums izveidoja lielu cauruli, kurai tam vajadzēja doties cauri. Vilciens iebrauca šai tunelī lēni, bailīgi, it kā negribot, viss drebēdams, kamēr vētra drāzās tam pretī un centās pārvarēt tagad jau lielāku pretestību. Riteņi rībēja gluži kā bēru zvani un nebeidza kliegt: «Dievs, stāvi mums klāt! Dievs, stāvi mums klāt! Dievs, stāvi mums klāt!»

Kad viss vilciens jau atradās starp tilta vidējā posma dzelzs plāksnēm, vētra ar gaviļu rēcienu sasniedza sava spēka un uzvaras kalngalus.

Tilts sabruka. Tērauda sijas salūza kā zari, cements sadrupa kā smiltis, dzelzs balsti saliecās kā kārklu klūgas. Tilta vidējā daļa izkusa kā vasks. Tā drupas apbēra nomocīto vilcienu, kas vienu mirkli kā negudrs gaisā grieza riteņus. Tūlīt pēc tam vesela lavīna sadragātu stiklu un koku uzvēlās Denisam virsū, sagraizīja un saspieda viņu ar nāvējošu spēku. Viņš juta, kā plaisā metāls, kā grūst mūri. Pārvarīgs izmisums, kas izlauzās simt cilvēku spējā, īsā, baigā nāves baiļu un šausmu kliedzienā, drausmīgi atbalsojās viņa ausīs ar iznīcības liktenīgo baigumu. Kūpejas sienas saļodzījas un pārkrita pār viņu kā līķauts, grīda pacēlās uz augšu. Kad Denisu kā vilciņu sāka griezt riņķī, arī viņš skaļi iesaucās: — Dievs, stāvi mums klāt! — Un tad klusi izdvesa: — Mērij!

Tad neticamā ātrumā vilciens, izlocīdamies kā raķete, izveidoja tumsā mirdzošu gaismas līkni un mēmi iegrima melnajā elles ūdensvirpulī — noslaucīts no zemes virsas uz visiem laikiem. Brāzdamies lejā, Deniss vienā mirklī, kas likās garš kā mūžība, saprata, kas noticis. Viņš saprata visu, bet tad tūlīt beidza saprast. Tai pašā brīdī, kad Līvenfordas kūtī atskanēja viņa bērna pirmais, vārgais kliedziens, tēva sakropļotais ķermenis iekrita tumšajā, sabangotajā ūdenī un bez dzīvības nogula jūras šauruma dziļumos.

OTRĀ DAĻA

I

Līvenfordas Haistritu stindzināja marta rīta spalgais aukstums. Gaisā virmoja lielas sausas pārslas, kas lidodamas lejup viegli un līgani kā taurenīši; apklāja sasalušo zemi ar biezu sniega segu. «Atziema nokavējusies un tagad negrib iet prom,» nodomāja Broudijs, stāvēdams sava veikala durvīs un vērodams tukšo Haištrītu. Dīvaini, bet ielas klusums viņu nomierināja, lāva vieglāk elpot. Pēdējos trīs mēnešos viņam bija grūti sastapties ar citiem pilsoņiem, tāpēc mazā kustība uz ielas atveldzēja viņa lepnumu, kas, lai gan cietis, tomēr nebija salauzts. Pastāvīgi sarauktā piere tagad izlīdzinājās, un viņš apbrīnoja savu stipro gribasspēku. Jā, šais trīs mēnešos viņam nebija klājies viegli, bet viņš nudien bija turējies kā īsts vīrs! Pret viņu tika izšauts milzums bultu, kas bija dziļi ieurbušās, bet ne ar vienu vārdu, ne ar vienu kustību viņš nebija izrādījis, cik loti sāp ievainotais lepnums. Viņš bija uzvarējis. Broudijs atstūma četrstūraino platmali vēl vairak pakausī, iebāza īkšķus vestes piedurkņu izgriezumos, īgni ievilka platajās nāsīs svaigo gaisu un cīņas spara pilns vēroja kluso ielu. Šai spalgajā salā viņš nevalkāja ne mēteli, ne šalli; apmierinājums par savu norūdījumu bija tik liels, ka viņš tādas vājuma izpausmes nicināja. Kāda velna pēc man vajadzīgs mētelis, — liecināja viņa izaicinošā stāja, kaut arī šorīt viņam vajadzēja ielauzt plānu ledus kārtu, kas klāja auksto ūdeni mazgājamā bļodā. Skarbais laiks atbilda viņa jutoņai. Viņš tīksminājās spīvajā salā, dziļi ieelpodams spirdzinošo, auksto gaisu; reizē ar gaisu mutē ielidoja arī baltās sniega pārslas un izkusdamas it kā viesa viņā jaunu spēku.

193

Piepeši viņš ieraudzīja nākam kādu vīru. Tikai aizskartais lepnums atturēja viņu durvīs, jo pēc izskata viņš pazina vienu no glumākiem un slepenākiem pilsētas ņirgām. — Velns rāvis to garmēli! — nomurmināja Broudijs, izdzirdīs tuvojamies lēnos, klusos soļus un vērodams, kā nācējs uzmanīgi šķērso ielu. — Es labprāt viņam aizbāztu to lielo muti. Jā, nāk šurp. Tā jau domāju.

Pienāca Grīrsons, ietinies līdz zili nosalušajām ausīm. Kā Broudijs bija gaidījis, viņš apstājās.

— Novēlu jums labu rītu, Broudija kungs, — viņš iesāka, sevišķi draudzīgi stiepdams vārdu «jums», ko varēja uztvert kā īpašu cieņas izpaudumu vai arī kā ironiju.

— Labrīt! — Broudijs īsi atņēma. Viņš jau agrāk bija cietis no šīs asās mēles un juta pret šo vīru vislielāko neuzticību.

— Sals laikam vēl ilgi neatkāpsies, — Grīrsons turpināja. — Ziema bija ļoti barga, bet, kā redzu, jums tā nemaz nav kaitējusi. Jūs gan esat no dzelzs, ka to visu spējat izturēt.

— Šāds laiks man kā radīts, — noņurdēja Broudijs, nicīgi skatīdamies uz Grīrsona zilo degunu.

— Bet, — Grīrsons veikli atsāka, — lai cik stiprs sals, tas tomēr reiz beidzas. Un salūst arī visbiezākais ledus, gan jau pienāks siltas dienas, un, jo spalgāks sals, jo maigāks atkusnis. Visi apstākļi reiz mainīsies pašos pamatos. — Viņš vientiesīgi pavērās Broudijā.

Broudijs ļoti labi saprata šo vārdu divdomību, bet nebija tik attapīgs, lai tādā pašā garā atbildētu. — Tā, tā, — viņš īgni un nicīgi noteica. — Jūs gan esat gudrinieks! Īsts gudrinieks!

— Nē, nē, Broudija kungs! Tā ir tikai nojauta! Arī romieši zīlēja pēc laika.

— Kas to būtu domājis, ka jūs esat arī skolots.

— Mīļais cilvēk! — Grīrsons mierīgi turpināja. — Šodien manā mājā ielidoja sarkankrūtītis — tāds pavisam izbadējies. — Viņš pakratīja galvu. — Putniem šādā laikā grūti... un visiem, kam nav patvēruma. — Iekams Broudijs paspēja atbildēt, viņš piemetināja: — Nu, kā tad klājas jūsu ģimenei?

Broudijs centās atbildēt pavisam rāmi: — Pateicos, gluži labi. Nesijai skolā lieliski panākumi, kā jūs jau būsiet dzirdējis. Arī šogad viņa iegūs visas godalgas. — «Nu tu dabūji,» Broudijs nodomāja, «tu un tavs tukšpauris dēls, ko mana apdāvinātā meitene pastāvīgi nobīda otrā vietā!»

— Es neesmu nekā dzirdējis. Tomēr tas ir ļoti jauki. — Grīrsons brīdi klusēja un tad lēnīgi turpināja: — Vai pēdējā laikā esat saņēmis kādu ziņu par jūsu otru meitu — es runāju par Mēriju.

Broudijs sakoda zobus, bet savaldījās un mierīgi atbildēja: — Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs manā klātienē šo vārdu nepieminētu.

Grīrsons izlikās pārspīlēti apbēdināts.

— Piedodiet, Broudija kungs, ja esmu jūs aizkaitinājis, bet man šī meiča vienmēr ir ļoti patikusi. Es biju tā noraizējies viņas ilgās slimības dēļ; bet nupat dzirdēju, ka viņa Londonā dabūjusi vietu, un prātoju, vai viņai to sameklējuši tie no Darokas — es runāju par Foiliem. Tomēr nešaubos, ka jūs zināt tikpat maz, cik es. — Viņš piemiedza acis un, šķielēdams uz Broudiju, turpināja: — Jā, es ļoti interesējos par šo notikumu. Ziniet, no cilvēciskā viedokļa. Es biju ļoti satriekts, kad nabaga mazā radībiņa slimnīcā nomira.

Broudijs kā sastindzis vērās viņa acīs, bet spīdzināšana turpinājās.

— Runā, ka tas bijis skaists bērns un ārsts daudz pūlējies, lai viņu glābtu. Viņš ļoti rūpējies arī par māti. Es par to nebrīnos, jo tas bija ļoti neparasts gadījums ar sarežģījumiem, plaušu karsoni un tamlīdzīgam lietām. — Viņš pārspīlētā līdzjūtībā pakratīja galvu. — Mīļais cilvēk! Cik briesmīgi, ka arī tēvs netika taupīts, lai Mēriju padarītu par godīgu sievu — hm, hm! Bet piedodiet, Broudija kungs, ka aizmirsos. Atkal esmu ļāvis vaļu savai mēlei. — Atvainodamies Grīrsons likās gluži satriekts. Viņš bija sāpīgi iedzēlis Broudijam, Broudijs bija sarāvies, un Grīrsons bija pietiekami gudrs, lai zinātu, kad jāatkāpjas.

Broudijs skatījās savam mocītājam tieši virsū. Viņā vārījās dusmas, tomēr viņa balss bija mierīga un apvaldīta: — Lokiet vien savu medus mēli kā čūsku, tas mani nemaz neskar!

Tā bija gluži aplama rīcība, jo deva tiešu iemeslu dzēlienu atkārtot, un Grīrsons arī to darīja. Viņš klusi un lēnīgi iesmējās.

— Tā ir pareizi! Tā ir pareizi! Tas ir gars, kas nekad nepadodas! Es jūs apbrīnoju, Broudija kungs, — viņš turpināja. — Apbrīnoju jūsu nesatricināmo viedokli, kādu jūs šai kauna pilnajā gadījumā esat ieņēmis. Vīru, kam pilsētā tik ievērojams stāvoklis, šāds trieciens viegli būtu varējis izsist no sliedēm, jo visa pilsēta mēnešiem ilgi par to vien runāja.

— Pūļa tenkas man gluži vienaldzīgas, — Broudijs atcirta, tomēr viņa elpa kļuva ātrāka. Vismīļāk viņš ar skatieniem būtu šo irgoņu nogalinājis; ja viņš gribēja saglabāt savu cieņu, citus ieročus nedrīkstēja lietot, bet lepnums neļāva atkāpties.

— Jā, jā, — Grīrsons domīgi noteica. — Tomēr c i t u s tas būtu satriecis, ja viņus piemeklētu tāds negods un par viņiem smietos visa pilsēta. Mīļais dievs! — viņš vēl klusi piemetināja, it kā tikai nupat tas būtu iešāvies prātā. — Ar to pietiktu, lai vienkāršs cilvēks meklētu apmierinājumu alkoholā.

Broudija acis zem kuplajām uzacīm draudīgi pavērās Grīrsonā. Vai arī šai ziņā par viņu jau tenkoja?

— Nekas tā nevar uzmundrināt kā maza lāsīte, sevišķi tādā reizē, — Grīrsons vēl kodīgi piemetināja. — Nu, tagad man jāiet. Tā stāvot un pļāpājot var nosalt. Ar labu dienu, Broudija kungs.

Pazemīgi noliecis galvu, viņš ātri aizgāja, nedodams Broudijam laika atbildēt. Kaut gan, aukstumā stāvēdams, Grīrsons bija sācis drebēt, tomēr viņu iekšēji sildīja pašapmierinātības uguns. Viņš tvīka, iedomādamies, kā noraustījās Broudija nikno acu plaksti, kad tanīs ieurbās viņa asi vīlētās atkarpes, un līksmoja, atcerēdamies, cik smagi sēcošā elpa cilāja krūtis, kad beidzot pilienu pa pilienam bija iedarbojusies vārdu inde. Grīrsons nokrekšķinājās, iztēlodamies bagātīgos pārdzīvojumus, par kuriem vakarā gribēja pastāstīt klubā. Uzvaras apziņā viņš jau tagad pats sev aplaudēja. Un kāpēc taupīt šo vīzdegunīgo muļķi? Par ko tas galu galā sevi uzskata, ka ir tik uzpūtīgs un bezkaunīgs? Un kurš cilvēks gan sava paša miesu un asinis tādā naktī būtu iztriecis no mājas kā suni? Broudijs taču ir vainīgs bērna nāvē. Jā, arī Mēriju tas gandrīz bija iedzinis kapā, ja varēja ticēt tam, ko runāja. Plaušu karsonis un dzemdību drudzis — dievs vien zina, ko viņa izcietusi. Tīrais skandāls, jā gan, pat tai gadījumā, ja viņa nebūtu nekas cits kā tikai maza, mīļa... Viņš soļoja tālāk un beidzot izzuda no redzes loka, tīksminādamies par saviem prātojumiem.

Broudijs noraudzījās viņam pakaļ, viņa lūpas bija sakniebtas tievā, izliektā līnijā. «Tā šie ļautiņi mēdz darīt,» viņš nodomāja. «Tagad tie mēģinās mani nomētāt ar akmeņiem, samīt, sasist lupatu lēveros, jo esmu piespiests pie zemes.» Tomēr viņš lepni saslējās. Viņš nebija piespiests pie zemes! Lai tie, kas tā domā, pagaida, tad redzēs! Pēc pāris mēnešiem viss šis nolādētais atgadījums būs aizmirsts, tikai retais to vairs miglaini atminēsies. Viņa īstie draugi, apgabala dižākie vīri, jutīs viņam līdzi. Bet, atceroties pārciesto, viņa sakniebtās lūpas tikko manāmi noraustījās. Visas tās nedēļas, ko Mērija, cīnīdamās starp dzīvību un nāvi, bija pavadījusi slimnīcā, Broudijs bija vienaldzīgs un ciets kā nejūtīgs akmens, nesatricināms savā apņēmībā atteikties no meitas. Viņa pati bija nostādījusi sevi ārpus likuma, un viņš gluži atklāti bija paziņojis, ka ļaus viņai aiziet bojā ārpus godīgas sabiedrības. Par spīti savas sievas klusajām ciešanām, par spīti vētrainajām tenkām, šaudīgajām pilsētas sabiedrības domām un asajai sarunai ar ārstu Renviku, par spīti sabiedrības pārmetumiem un apvainojumiem, viņš bija palicis nesatricināms un nepiekāpīgs. Viņš pat nebija gribējis Mēriju redzēt, un doma par nelokāmo lēmumu tagad nomierināja viņa satraukto prātu. Tomēr viņi nezināja, ko viņš bija pārdzīvojis; trieciens viņa lepnumam bija gandrīz nāvējošs. Ar niknuma pilnu prieku viņš domaja par mierinājumu, kas viņu šais grūtajos menešos bija stiprinājis, kas viņa garam lika ar baudu kavēties pie Tē upes tilta katastrofas. Ārlaulībā dzimušā bērna nāve viņam nesagādāja nekādu atvieglojumu — viņš šo bērnu jau pašā sākumā bija noliedzis —, bet domas par Foila sadragāto ķermeni, kura nožēlojamās atliekas bija savāktas un tagad trūdēja Darokas zemē, viņu gandrīz nekad neatstāja. Tās bija kā balzams viņa aizskartajai augstprātībai. Viņa fantāzija tīksminājās reālu un slimību sīkumu iztēlē. Viņam nerūpēja, ka gājuši bojā simtiem citu; visa vilciena bojā eja bija tikai pelnītās atriebības ierocis. Šis jauneklis bija viņu apkaunojis, bija iedrošinājies viņam pretoties; bet nu viņš bija pagalam. Tas bija tīkams mierinājums.

Broudijs patlaban gribēja iet veikalā, kad viņu atkal kāds uzrunāja. Kā nemiera un baiļu tirdīts trusītis no tuvējām durvīm bija iznācis kāds neliela auguma vīrs un tagad gribēja ar viņu runāt. Tas bija Drons. Nicināšana pavīdēja Broudija stingajos, skarbajos vaibstos, kad viņš vēroja Drona biklumu, atgriezās pašapziņa, ko vienmēr atjaunoja baiļu vērtējums, kādas viņš spēja iedvest citiem, viņš nicīgi jau nojauta iemeslu, kādēļ mazais vīrelis ieradies. «Vai viņš stāstīs, ka atkal piedzimis bērns?» Broudijs sev jautāja, ievērojis dīvaino skatienu, ko Drons viņam uzmeta.

Drons tiešām izturējās ievērības cienīgi; apvaldītā satraukumā trīcēdams, viņš ātri berzēja rokas un nemitīgi mirkšķināja izbalējušās skropstas; viņa kājas drebēja kā krampjos; tā viņš stāvēja un stomīdamies centās dabūt pār lūpām kādu vārdu.

— Nu, runājiet! — Broudijs uzsauca. — Un neaizturiet mani pie manām ārdurvīm! Ar kādas pasugas kucēnu jūs šoreiz dievs svētījis?

— Nē, šoreiz nav tas, — Drons atbildēja un atkal sāka krampjaini raustīties. Tad viņš lēni piemetināja, kā mēdz darīt cilvēki, kas apsvēruši sakāmo: — Es tikai sev jautāju, vai jūs pilnīgi droši zināt, ka jums nav vajadzīgas manas veikala telpas, kuras es jums pagājušā gada beigās piedāvāju. — Viņš nolieca galvu uz tukšā veikala pusi. — Jūs varbūt esat aizmirsis, ka toreiz mani izsviedāt uz ielas, bet es ne! Es neesmu aizmirsis, kā jūs mani nogrūdāt zemē! — Pēdējos vārdus izrunājot, viņa balss kļuva arvien skaļāka un spalgāka.

— Jūs pakritāt, nabaga vīrelīt, tas bija viss. Ja jums mana veikala priekšā patīk sēdēt uz dibena, es jums to nevaru pārmest; bet ja tas nebija tik patīkams stāvoklis, kā jūs varbūt bijāt iedomājies, tad žēlojieties savai sievai. Man gar to nav nekādas daļas, — Broudijs mierīgi sacīja. Tomēr viņu ietekmēja Drona sejas izteiksme, kurā atspoguļojās divu pretēju jūtu cīņa. Tas bija pa daļai šausmu, pa daļai līksmes pilns skatiens, kāds varētu pavīdēt trusīša acīs, ieraugot, ka viņam izliktā cilpā ieskrējis pats ienaidnieks, kas šo cilpu izlicis.

— Es sev jautāju,, vai jūs to tiešām tik noteikti zināt, — Drons izstostīja un tad steigšus turpināja:

— Es jautāju, vai jūs noteikti zināt, ka manas veikala telpas jums nav vajadzīgas. Bet jūs šo veikalu nevarētu dabūt arī tad, ja gribētu! Es to vairs neizīrēju! Es to esmu pārdevis! Pārdevis Mungo cepuru un zeķu sabiedrībai! — Pēdējos vārdus viņš izkliedza uzvarētāja triumfā un tad aizelsdamies turpināja: — Es par to dabūju vairāk, nekā tas ir vērts, jo šiem ļaudīm ir naudas kā spaļu. Viņi grib ierīkot modernu, lielisku preču namu ar visām iespējamām precēm, sevišķiem skatlogiem un speciālu nodaļu platmalēm un cepurēm. Es jau zināju, ka jums šī jaunā ziņa sagādās prieku, tādēļ nevarēju ilgāk gaidīt! Tiklīdz parakstīju līgumu, steidzos šurp! — Viņa balss uzvaras priekā kļuva vēl skaļāka un pārgāja gandrīz histēriskā kliedzienā. — Šī prieka vēsts jums būs īsti uz kārā zoba, jūs mežonīgais, rupjais lempi! — viņš ķērca. — Zelējiet to, kamēr uznāk vēmiens! Tas jūs atradinās darīt pāri cilvēkiem, kas vājāki par jums. — It kā baidīdamies, ka Broudijs varētu uzbrukt, viņš ātri apgriezās un iesteidzās savā mājā.

Broudijs stāvēja gluži mierīgs. Drona gļēvo dusmu uzplūdums viņu nemaz nesatrauca, bet gan satrieca jaunā ziņa. Vai nelaime nekad no viņa neatkāpsies? Mungo sabiedrība, ķas bija dibināta Glazgovā un sākumā aprobežojās tikai ar šo pilsētu, pēdējā laikā izstiepa savus taustekļus arī tuvākā apkārtnē; kā pionieri, kas pārliecinājusies par vispusīgi apgādāto veikalu priekšrocību, viņi bija apmetušies Lanerkšīras pilsētu lielākajā daļā un pamazām izpletās arī Klaidā. Broudijs zināja, ka šī invāzija bija izputinājusi dažu labu mazāku veikalnieku, jo sabiedrība apžilbināja pircējus ne tikai ar gadījuma izpārdošanām un spīdošām skatlogu iekārtām, kur preces bija novērtētas nevis godīgos šiliņos, bet mānīgos skaitļos — piemēram, 11^3/4 šiliņu — un izpušķotas mirdzošām zīmītēm, kas iekairināja fantāziju, piemēram, «Piemērots bērniem» vai «Ļoti lēni», vai pat «Izmeklēti skaisti» —, bet arī nekaunīgi konkurēja ar zemākām cenām. Sabiedrība jau bija ierīkojusies Darokā un Ardfilānā, to Broudijs zināja, bet, kaut arī tā netirgojās tikai ar cepurēm vien, viņš tomēr bieži bija mēģinājis sev iestāstīt, ka Līvenfordu liks mierā tādēļ, ka te atrodas viņa tik iecienītais veikals, kam bija vislabākā slava. Viņš bija nicīgi nodomājis, ka šie ļaudis gada laikā nepārdotu nevienu cepuri. Bet nu viņi tomēr nāca! Viņš labi zināja, ka notiks cīņa, smaga cīņa. Lai tad tie pamēģina Džeimsam Broudijam kaitēt un izdara attiecīgus secinājumus! Pēkšņi viņš skaidri saprata, ka tie apmetīsies kaimiņos, un nevaldāmā niknumā draudīgi pacēla dūri pret tukšajām veikala telpām, tad apgriezās un iegāja savējās.

Viņš uzkliedza Perijam, kurš, kā jau paradis, bija visur klāt: — Ko jūs te slaistāties apkārt, aitasgalva? Sāciet taču pārmaiņas pēc ko darīt! Kad es redzu jūs pastāvīgi stāvam vaļā muti, man tiešām kļūst nelabi!

— Ko jūs vēlētos, lai es daru, šefa kungs? Nav taču neviena, ko apkalpot.

— Es pats redzu, ka neviena nav, ko apkalpot. Vai jūs varbūt ar to gribat teikt, ka man nav neviena pircēja, man, kuram pieder labākais un solīdākais veikals visā pilsētā? Šodien sniegs attur ļaudis nākt uz veikalu, tu muļķadesa! Uzposiet telpas vai arī paņemiet ziepes un ejiet nomazgāt kājas! — Broudijs nokliedza un, durvis aizcirtis, iegāja savā kantorī.

Viņš apsēdās. Tagad, kad viņš bija viens un viegli nolieca pieri, ko tik drosmīgi grieza pretī visai pasaulei, kļuva redzama gandrīz nemanāma pārmaiņa viņa sejā: gludie, stingrie vaigi bija mazliet iekrituši, lūpu kaktiņos iegrauzušās smalkas sāpju rieviņas. «Herolds» gulēja uz rakstāmgalda neatlocīts — jau mēnešiem viņš nebija ieskatījies nevienā laikrakstā, un šī pārmaiņa bija ļoti zīmīga, — tagad viņš avīzi ar vienaldzīgu pretīgumu straujā vēzienā nomēza no galda zemē. Tūlīt pēc tam roka sameklēja kabatu, un viņš, ieradumam neapzināti padodamies, izņēma pīpi un tabakas maku, pēkšņi uz tiem paskatījās, it kā izbrīnā pats sev jautādams, kā tie nokļuvuši viņa rokā, tad riebumā saviebās un nolika visu sev priekšā uz galda. Viņš negribēja smēķēt šai rītā, kas bija sagādājis tikai nepatikšanas. Kaut gan istabā gaiši kvēloja ogles un viņš pastāvīgi dižojās ar savu vienaldzību pret laika pārmaiņām, viņam pēkšņi kļuva auksti. Pār muguru pārskrēja drebuļi, un viņš spēji atcerējās, ko Grīrsons bija teicis. «Nekas tā nevar uzmundrināt un sasildīt kā maza lāsīte.» Maza lāsīte! Vai tā ir pieauguša cilvēka valoda? Broudijs nosprieda, ka Grīrsonam ar tā maigo, samtaino balsi un glumajiem līdēja paņēmieniem šāds izteiksmes veids piestāv. Tad viņam iešāvās prātā, ka pilsētā viņu jau droši vien uzskata par žūpu, lai gan viņš mēnešiem ilgi nebija alkoholu pat pie mutes pielicis.

Viņš nīgri piecēlās un caur aizsarmojošo logu pavērās uz sniegu, kas jau bija pārklājis zemi, aizsalušo Līvenu, namu jumtus un visu apkārtni un joprojām sniga, it kā būtu nodomājis nekad nerimties. Broudijam šķita, ka pārslas, lidodamas lejup, uzgulst viņam un šī sākumā vieglā nasta ik mirkli kļūst smagāka un nomācošāka. Tā domājot, viņa trulajā prātā sāka briest kāds domu dīglis, kas līdz šim bija snaudis. Viņš spēji izjuta lielo netaisnību, ko viņam nodarīja, apslēptā veidā pārmetot, ka viņš meklē mierinājumu dzeršanā. — Tā tas ir, — viņš nomurmināja. — Es saņemu pārmetumus, kaut gan neesmu baudījis nekāda prieka. — Bēdīgā ainava laukā viņu stindzināja. Viņš atkal nodrebinājās un turpināja sarunu ar sevi. Tieksme izteikt skaļi savas domas bija kaut kas gluži jauns, bet domu gaita tā kļuva skaidrāka. — Viņi saka, es labprāt iedzerot kādu malku, jā, jā! No šīm kašķainajām cūkām to var sagaidīt, kaut arī tam nebūtu nekāda pamata. Bet velna milti! Es tos turēšu pie vārda. Man tik un tā jānoskalo šo tenku riebīgā piegarša... tāds nožēlojams, mīksts darījums ar savu «mazo lāsīti». Viņš pats un viņa glumais «Piedodiet» un «Atļaujiet», šī rakņāšanās un kašņāsanās mēslos. Kādu dienu es viņam iesperšu ar kāju un pārmācīšu. Jā, man pēc visām šīm riebeklībām tiešām jāizskalo mute. — Broudija seja savilkās apņēmīgā grimasē, kad viņš ironiski, arvien vēl pievērsies tukšajai telpai, piemetināja: — Tomēr es jums pateicos, Grīrsona kungs, pateicos par labo priekšlikumu.

Tad viņa vaibsti pārvērtās; pēkšņi viņu pārņēma mežonīga un nepārvarama tieksme piedzerties. Viņš jutās tik spēcīgs, tik brutāli stiprs, ka viņam gribējās lauzt dzelzs stieņus, viņa vitālais spēks bija tik dzīves un baudu kārs, ka viņam likās, viņš varētu izdzert degvīnu veselām mucām. — Kādēļ man jādzīvo kā priesterim? Tik un tā par mani runā. Un es gādāšu, lai viņiem netrūktu, ap ko trīt mēles, lai velns viņus parauj! — viņš iesaucās, uzmauca platmali uz pieres un sparīgi izgāja no veikala.

Dažus namus tālāk bija kluss, neliels restorāns «Vintonas ģerbonis», kas piederēja vecākai, cienījamai matronai Fīmijai Duglasei. Viņa bija pazīstama savu dzērienu, tikumības un ērtās viesistabas dēļ, ko pilsētas iedzīvotāju labāko aprindu izmeklētie gari, kuriem tā bija kļuvusi par iemīļotāko patvērumu, dēvēja par «Fīmijas mazo dibenistabu». Šoreiz Broudijs, ieiedams krogā, vairījās no šī sabiedrības zieda, jo viņam nebija laika tērgāt; viņš gribēja dzert; jo ilgāk viņš gaidīja, jo vairāk iekāroja. Viņš iegāja vispārējā telpā, kas bija tukša, un pasūtīja apkalpotājai lielu glāzi viskija groka. — Bet ātri! — viņš noteica, jo rīkle bija sausa aiz lielas iegribas. Ja viņš bija nolēmis piedzerties, nekas viņu nebūtu varējis atturēt; nekas vairs nebūtu spējis remdēt slāpes, kas kaltēja rīkli, kas viņu spieda drudžaini sažņaugt un atlaist dūres un nikni mīdīt zāģa skaidām apkaisīto grīdu, gaidot karsto viskiju. Kad apkalpotāja atnesa groku, Broudijs izdzēra karsto šķidrumu vienā malkā. — Vēl vienu! — viņš nepacietīgi uzsauca.

Viņš izdzēra četras lielas glāzes viskija, kas bija karsts un stiprs kā liesma, — izdzēra tūlīt, tikko tas bija atnests. Nu tas iedarbojās kā ugunīgs raugs. Viņa vaigi pietvīka, un viņš sāka justies labāk; pēdējo trīs mēnešu ēnas izklīda; kā dūmu vērpetes tās vēl virpuļoja smadzenēs, tomēr pamazām izzuda. Viņa mute savilkās ironiskā smīnā, jo viņš atkal atradās sava pārākuma un neaizskaramās personības iespaidā, tomēr tā bija juceklīgo domu vienīgā izpausme. Viņš izturējās mierīgi, kustības kļuva piesardzīgākas; viņš pilnīgi valdīja pār sevi, kamēr iedragātais lepnums rada dziedinājumu rožainajās domās, kas priecīgi joņoja viņa galvā. Apkalpotāja bija jauna un pievilcīga, un viņai nekas nebūtu pretī, ja šis savādais, neveiklais vīrs viņu uzrunātu, bet Broudijs viņu nemaz neievēroja, pat neredzēja, viņš tikai baudīja brīnišķīgo sajūtu, ka atbrīvojies no ienīstās mazdūšības, un iedziļinājās nesakarīgo, bet žilbinošo nākotnes nodomu un uzvaru apcerē; klusi pie letes stāvēdams, viņš tukšu skatienu raudzījās sienā. Beidzot viņš lika pasniegt pudeli viskija, samaksāja un aizgāja.

Atgriezies savā kantori, viņš turpināja dzeršanu. Ar katru glāzi viņa gars kļuva skaidrāks, pārāks, spēcīgāks; locekļi klausīja ātrāk un labāk smadzeņu dotajām pavēlēm; Broudijs atzina par pareizu visu savu pēdējā laika rīcību.

Tukšā pudele stāvēja priekšā uz galda, uz etiķetes bija uzspiests nosaukums «Kalnu rasa», kas Broudija apmiglotajai fantāzijai likās ļoti piemērots; viņš jutās varens kā kalns un mirdzošs kā rasa.

— Jā, — pievērsies pudelei, viņš nomurmināja. — Iegaumē manus vārdus: viņi nespēj mani uzvarēt! Es esmu pārāks par viņiem. Es viņus vēl pataisīšu rāmus. Viss, ko darīju, bija pareizi. Ne soli es neatkāpšos no ceļa, kuru esmu izvēlējies šai gadījumā ar Mēriju. Pagaidi tikai, gan redzēsi, kā es tagad brāzīšos uz priekšu! Viss tiks aizmirsts, un nekas mani nespēs apturēt! Gan es atgūšu pamatu zem kājām.

Īstenībā viņš nemaz nezināja, kas tie «viņi» ir, bet nenoteikti ietilpināja šai kategorijā visus, kuri, pēc viņa domām, bija viņam pretojušies, necienīgi pret viņu izturējušies vai nebija atzinuši par tādu vīru, kāds viņš bija. Viņš vairs nedomāja par konkurenci, kas apdraudēja veikalu, tā viņa augstprātīgā lepnuma uzpūstai lieluma mānijai tagad likās pārāk niecīga, smieklīgi nevarīga, lai sagādātu nepatiku. Pretinieki, ko viņš atzina, bija kaut kas vispārējs, nenoteikts, un tomēr viņš skaidri juta, ka daudz roku varētu pacelties pret viņa nesatricināmo cieņu; un šis trakums, kas slepus viņā pastāvīgi bija glūnējis, kļuva vēl stiprāks un postīgāks. Kamēr briesmas, kas apdraudēja viņa stāvokli, vērtās arvien lielākas, viņa ticība savām spējām tās pārvarēt arvien auga un sasniedza tādus augstumus, ka Broudijs jutās gandrīz visspēcīgs.

Beidzot viņš satrūkās un paskatījās pulkstenī. Rādītāji, kas viņam likās lielāki un melnāki nekā parasti, rādīja desmit minūtes pirms vieniem.

— Klāt pusdienas laiks, — viņš laipni pats sev aizrādīja. — Pienācis brīdis atkal doties pie savas mīļās, daiļās un priekšzīmīgās sievas. Cik lieliski, ja vīram ir tik skaista sieviņa, kas viņu vilināt vilina mājup! — Viņš svinīgi, tomēr vingri piecēlās, nemaz neievērodams šausmu pārņemto Periju, kas, viņam garām ejot, dziļi palocījās. Tad viņš lepni izgāja no veikala un, sasniedzis ielas vidu, izturējās kā īsts lielkungs. Paceltu galvu, krūtis izriezis, viņš cēlā pašapziņā soļoja pa ielas vidu. Nedaudzie gājēji pārsteigti raudzījās uz viņu, un viņš, uz ietvēm pašķielēdams, manīja pārsteiguma pilnos skatienus; viņa uzpūtība kļuva vēl lielāka, — apreibināto pašpaļāvību spēcināja ļaužu apbrīna. Viņa stāja likās sakām: «Apskatiet mani labi! Tas ir Broudijs, ko jūs redzat, — Džeimss Broudijs, un viņš nudien ir īsts vīrs!» Visu ceļu mājup viņš gāja kā pa sapņiem, it kā soļodams uzvaras gājiena priekšgalā; viņš tik neatlaidīgi turējās tieši ielas vidū, ka daudzie pajūgi bija spiesti braukt viņam ar līkumu un tā atzīt viņu par neapstrīdamu ceļa valdnieku.

Savas mājas priekšā viņš apstājās. Baltā sniega sega piešķīra tai mānīgu cieņu, mīkstināja asās līnijas, padarīja vieglākus neveiklos un stingos apveidus, apsedza nevienlīdzīgos elementus un radīja lielāku samērību, tā ka Broudija apmiglotajās acīs māja slējās pret pelēkajām debesīm smagnējā diženumā un likās ļoti liela. Nekad vēl šis nams viņam nebija tā paticis, nekad viņš tik ļoti to nebija apbrīnojis; kad viņš atvēra ārdurvis un gāja iekšā, viņu reibināja apziņa, ka tas pieder viņam.

Priekštelpā viņs noņēma platmali un nopurināja biezo sniega kārtu; viņa kustības bija tik straujas, ka sniegs lidoja uz visām pusēm. Viņš uzjautrināts vēroja, kā mīkstās pikas plīkšķēdamas atsitas pret griestiem, sienām, gleznām un lukturiem; tad viņš, spēcīgi stampādams smagos zābakus, atbrīvoja arī tos no sniega un ledus. «Drusku darba tai neveiklajai slampai gan būs, kamēr visu atkal uzkops,» viņš nodomāja un kā uzvarētājs iegāja virtuvē.

Viņš tūlīt apsēdās un ķērās pie milzīgās, kūpošās zupas bļodas, kas patīkami un garšīgi smaržoja pēc vērša gaļas un kauliem un ko miežu putraimi bija padarījuši pavisam biezu. Broudiju gaidīdama, tā jau stāvēja galdā — neievērots viņa sievas padevības un gādības apliecinājums. «Īsti piemērota aukstai dienai,» viņš nodomāja, kāri un ar rijīga dzīvnieka nepacietību cilādams lielo, pārpilno karoti un nemitīgi kustinādams žokļus. Gaļu un kaulu krimslīšus, kas peldēja zupā, viņa spēcīgie zobi ātri sakošļāja, viņš tīksminājās par savu ēstgribu, kas sen nav bijusi tik laba kā šodien, un arī ēdiens ilgi nav tā garšojis.

— Zupa bija lieliska, — viņš atzinās sievai un nočāpstināja biezās lūpas. — Un tā ir tava laime. Ja tu šādā dienā zupu būtu piededzinājusi, es tev gāztu pa purnu. — Tā kā sieva neparastās uzslavas dēļ stāvēja kā sastingusi, viņš tai uzkliedza: — Ko stāvi kā sālsstabs? Vai tas ir viss, ko man dos ēst?

Viņa tūlīt aizsteidzās, tomēr, atgriezdamās ar bļodu vārītas vērša gaļas ar kartupeļiem un kāpostiem, baiļu pārņemta domāja, kas gan noticis, ka vīrs šodien nav drūms un nerunīgs, bet trokšņains un neparasti labā omā. Viņš nogrieza lielu gabalu treknās vērša gaļas, uzlika uz šķīvja un pēc tam to piekrāva ar kartupeļiem un kāpostiem; tad viņš sāka ēst. Piebāzis pilnu muti, viņš zobgalīgi uzlūkoja sievu.

— Nudien, mīļā, tu man esi brīnišķīga sieva, — viņš čamstinādams vāvuļoja. — Esi noaugusi gandrīz tikpat taisna kā tavs skaistais deguns. Nē, neskrej prom! — Lai viņu aizturētu, viņš draudīgi pacēla nazi un ēda tālāk. Tad šķietami noraizējies turpināja: — Man jāatzīstas, ka pēdējā laikā tu skaistāka neesi kļuvusi; bēdas tev ļoti kaitējušas; tu tiešām nekad neesi tā līdzinājusies vecam ormaņa kleperim kā tagad. Es redzu, tu arvien vēl valkā šos lēkšķainos rītasvārkus, kas atgādina grīdlupatu. — Viņš domīgi ar dakšiņu bakstīja zobus. — Bet tie tev piestāv ļoti labi.

Mamma, nespēdama izturēt izsmiekla pilno skatienu, stāvēja kā ļodzīga niedre un raudzījās laukā pa logu, it kā skatiens tālumā palīdzētu paciest vīra ņirgas. Viņas seja bija pelēka un neveselīga, caurspīdīga kā stikls, acis trulā, stingā izmisībā plaši ieplestas; šaurās, sastrādātās rokas satraukti knibinājās ap saitīti, kas karājās pie viņas tērpa.

Pēkšņi Broudijam iešāvās prātā kāda doma. Viņš paskatījās pulksteni.

— Kur Nesija? — viņš uzkliedza.

— Es iedevu ēdienu līdzi, lai viņai no skolas nav jānāk pa sniegu mājās.

Viņš nokrekšķinājās. — Un mana māte? — viņš jautāja.

— Viņa šodien negribēja celties aiz bailēm no aukstuma, — Broudija sieva čukstēja.

Viņš zviedzīgi iesmējās. — Tas ir gars, kādu tev vajadzēja, tu mīkstčaule! Ja tev bijis viņas prāts, tu stingrāk stāvētu uz kājām un nebūtu tik ātri novecojusi. — Tad pēc brīža turpināja: — Tā nu tikai mēs divi esam kopā. Ļoti aizgrābjoši, vai ne? Nu labi. Man tev jāpaziņo kaut kas jauns. Tas būs lielisks pārsteigums.

Viņas skatiens tūlīt novērsās no loga; viņa klusēdama pavērās vīrā un gaidīja.

— Tikai neuztraucies, — viņš ņirgājās. — Es nerunāšu par smalko padauzu — tavu meitu. Tu nekad nedabūsi zināt, kur viņa savu galu ņēmusi. Šoreiz runa būs par veikalu. Tu taču vienmēr esi bijusi tik labs palīgs un atbalsts, ka man tev jāpastāsta sekojošais. — Viņš mirkli svinīgi klusēja. — Mungo apģērbu sabiedrība nopirkusi veikalu blakus tava vīra, jā, blakus Broudija — cepurnieka veikalam. — Viņš skaļi iesmējās. — Un tā var notikt, ka tu drīz nokļūsi nabagmājā! — Viņš ierēcās par savu joku.

Broudija sieva atkal pavērās tālumā. Viņai pēkšņi uznāca vājums, un viņa apsēdās; bet, kad viņa to bija izdarījusi, Broudija izsmiekla pilnais skatiens sadrūma, no karstā ēdiena jau piesarkusī seja dusmās pietvīka vēl vairāk.

— Vai es tev atļāvu apsēsties, tu nepieklājīgā vecā ragana? Piecelies, kamēr es tikšu ar tevi galā!

Viņa piecēlās kā paklausīgs bērns.

— Varbūt tev daudz neizsaka tas, ka šiem nolādētajiem plukatām pieticis bezkaunības apmesties pie manu durvju sliekšņa. Varbūt tu ēdienu un dzērienu dabū pārāk viegli, kamēr man jāpūlas. Vai tad ar savu vājo prātiņu tu neapjēdz, ka tā būs cīņa līdz galam — līdz viņu galam? — Viņš uzsita ar dūri pa galdu. Trokšņainā jautrība pamazām izgaisa, tās vietā stājās saīgums. — Ja tu neesi spējīga domāt, tad vismaz liec kaut ko galdā! Ej atnes man pudiņu!

Viņa atnesa sutinātus ābolu ķiļķenus, un viņš kāri sāka tos ēst, kamēr Broudija kundze kā ar ūdeni apliets pūdelis stāvēja galda otrā galā. Jaunā ziņa, ko viņš pastāstīja, viņai nedarīja daudz raižu. Broudija personības pārākuma ēnā viņa nebaidījās no materiāliem sarežģījumiem; kaut gan viņš saimniecībai deva maz un šai ziņā bija taupīgs, viņa tomēr zināja — naudas viņam diezgan, jo bieži bija redzējusi, ka viņš no kabatas izņem pilnu sauju mirdzošu zelta gabalu. Viņas biklo sirdi māca citas bēdas. Kopš sešām nedēļām viņa no Metjū nebija saņēmusi nevienu vēstuli, un arī pirms tam viņa vēstules bija kļuvušas arvien īsākas un pienāca tik nekārtīgi, ka māti pārņēma liels nemiers un raizes. Mēriju nu viņa uzskatīja par galīgi zaudētu; viņa pat nezināja, kur meita atrodas; viņa tikai bija dzirdējusi, ka Foili tai Londonā apgādājuši vietu, bet, kādu vietu, to Broudija kundze nezināja. Nu viņa visas savas cerības un mīlestību veltīja dēlam. Nesija pilnīgi piederēja Broudijam, tā bija viņa lutekle, tā ka mammai palika tikai Metjū. Viņa to arvien bija mīlējusi par visiem vairāk un tagad iedomājās, ka tam būs uzbrukusi kāda nelaime vai slimība. Piepeši viņa satrūkās.

— Dod man cukuru! Ko tu sapņo un blenz tukšā gaisā? — Broudijs uzbļāva. — Ķiļķeni garšo pēc skābenēm. Tā, kā tu tos esi pagatavojusi ar rokām, es varētu pagatavot ar kājām. — Jo vairāk degvīna ietekme mazinājās, jo Broudijs kļuva īgnāks. Viņš izrāva sievai no rokām cukura trauku, apbārstīja ķiļķenus ar cukuru un tad neslēptā nepatikā tos notiesāja.

Beidzot viņš piecēlās un noskurinājās, cenzdamies aizdzīt miegu, kas sāka uzmākties. Jau iedams uz durvju pusi, viņš pievērsās sievai un griezīgi noteica: — Tagad tu apsēdīsies! Es nešaubos, ka tai pašā mirklī, kad es tev pagriezīšu muguru, tu ar savu muļķīgo grāmatu sēdēsi pie uguns, kamēr es būšu prom un strādāšu tevis labā. Nemēģini noliegt, ka tu neslinko, ka tu neesi slampa! Ja es to saku, tad tā ir — un beigas! Es tevi pazīstu un zinu gluži labi, kas tu esi, tu slinkā maita! — Augošā īgnumā viņš meklēja jaunus līdzekļus, kā sievu aizvainot, un pēkšņi viņam iešāvās prātā pavisam nešpetna doma. Viņa acis ļauni iemirdzējās, kad viņš nolēma izmantot Drona jauno ziņu, lai viņai sagādātu vēl lielākus sirdēstus.

— Un tagad, kad mūsu veikalam radusies konkurence, — viņš gausi turpināja, apstādamies pie durvīm, mums jābūt taupīgiem. Turpmāk šai namā tik daudz vairs netiks izšķiests kā līdz šim; esmu nolēmis dot tev mazāk naudas saimniecībai. Sākot ar šo dienu, tu nedēļā saņemsi desmit šiliņu mazāk, tikai iegaumē: es nevēlos, lai taupītu uz mana ēdiena rēķina. Tev jātaupa tur, kur naudu iznieko, bet man jāgatavo tāpat kā līdz šim. Klausies labi! Desmit šiliņu mazāk — bet tikai tev! Pārdomā to, kad lasīsi savu romānu! — Tad viņš apgriezās un izgāja.

Kad vīrs bija aizgājis, Broudija kundze tiešām apsēdās. Viņai bija tāda sajūta, ka nogāztos vīram pie kājām, ja tas aiziedams nebūtu viņai devis iespēju atpūtināt vārgo ķermeni, tik ļoti viņa bija nogurusi un tik skaudras sāpes juta sānos. Šīs sāpes bija pavisam savādas; tās atgādināja lēnu, urbīgu dunča dūrienu, un, kaut gan Broudija kundze pie tām bija pieradusi un tās neievēroja, sāpes tomēr grauza viņas spēkus; kad viņai drusku ilgāk bija jāstāv kājās, viņu pārņēma liels un neizprotams nogurums. Tagad, kad viņa tā sēdēja, viņas sejā, kas pēdējos trīs mēnešos bija manāmi sakritusi, atspoguļojās sasprindzinājums, kam nebija nekāda sakara ar patmīlīgām—domām par fizisko nespēku, — tā iemesls bija dziļākas un gremzīgākas bēdas.

Broudija pēdējie draudi viņu sevišķi neskāra; mamma tobrīd bija pārāk vārga, lai aptvertu šo vārdu nozīmi, un, kaut arī viņai bija palikusi neskaidra nojauta, ka vīra izturēšanās bijusi neparasta un dīvaina, par tās iemeslu viņai nebija ne mazākās jausmas. Viņu nemulsināja arī lamas. Šai ziņā viņa pret vīra asajiem vārdiem bija tā notrulusi, ka tikko atšķīra, ar kādiem tas viņu kuro reizi apvelta, nekad viņai neienāca prātā atvairīt šos izsmiekla pilnos zaimus; pret vīra gribu viņa nebija spējīga izteikt pat nevainīgāko un loģiskāko attaisnojumu. Jau sen viņai bija kļuvis skaidrs, ka saistījusies ar cilvēku, kura netaisnā rīcība pārspēj visu iedomājamo, un viņas vienīgais glābiņš meklējams padevīgā vienaldzībā pret neprātīgajiem pārmetumiem, ar kādiem tas viņu pazemoja. Gluži tik lielu vienaldzību viņai nebija izdevies sevi ieaudzināt, un virs viņu salauza, bet viņa vismaz bija ieguvusi spējas par viru nedomāt, tiklīdz tas atstāja māju. Tāpēc arī tagad, līdzko vīrs bija izgājis, viņa to izslēdza no domām, pievērsās pašreizējo raižu objektam — savam dēlam.

Sākumā Metjū vēstules pienāca kārtīgi; tās apliecināja dēla mīlestību, un māte jutās apmierināta. Reizē ar pirmajām vēstulēm viņš katru mēnesi sūtīja arī piecus dolārus, kas uz viņa vārda bija jāiegulda Līvenfordas celtniecības sabiedrībā. Šīs vēstules māti aplaimoja; tās bija jūsmīgas un interesantas, pilnas cēlu jūtu un neviltota godīguma. Tad pamazām ieviesās pārmaiņa, un Metjū vēstules, kas gan ar katru pastu vēl kārtīgi pienāca, kļuva daudz īsākas, to saturs citāds. Broudija kundze kāri izlasīja skopās un bieži vien satraucošās ziņas, bet mātes ilgas palika neapmierinātas; arī remdenie, nodrāztie mīlestības apliecinājumi, ar kādiem nemainīgi beidzās šīs vēstules, nespēja izkliedēt Broudija kundzes nemieru. Kad dēls vēstules saīsināja līdz pāris rindiņām, Broudija kundze sāka viņam pārmest; diemžēl veltīgi, jo viņš par aizrādījumu nemaz nelikās zinis un pirmo reizi, kopš māti bija atstājis, nokavēja pasta sūtījumu. Šī nolaidība vēlāk atkārtojās arvien biežāk, un nu Broudija kundze gandrīz sešas nedēļas nebija no dēla saņēmusi ne rindiņu.

Agnese Moira cieta tāpat; pēdējās vēstules, ko Mets tai rakstīja, bija tik vienaldzīgas, ka tās gandrīz varēja saukt par vēsām; tās bija pilnas aplinku, bet vēlāk jau gluži tiešu norādījumu, cik Indijas klimats kaitīgs sievām; tam visam vēl pievienojās apgalvojumi, ka viņš neesot cienīgs vai, pareizāk sakot, neesot piemērots laulības dzīvei. Moira jaunkundzes maigajai, mīlas pilnajai sirdij šīs vēsās un arvien retākās vēstules sagādāja daudz sāpju. Domādama par Agnesi, mamma, nevērojot nogurumu un nelāgo laiku, nolēma apmeklēt savu nākamo vedeklu; kaut gan šāda rīcība nebija saprātīga, tomēr dabiska un saprotama, — viņa gribēja rast mierinājumu pie cilvēka, kas cieta tāpat kā viņa. Pulkstenis rādīja, ka šim gājienam var ziedot divas stundas, lai neviens to nepamanītu, un tas bija ļoti svarīgi, jo, kops Mērija bija padzīta, Broudijs gribēja, lai sieva bez viņa ziņas nesper ne soli ārpus mājas.

Viņa piecēlās, uzkāpa savā istabā un novilka rītsvārkus, Ļaudama tiem noslīdēt uz grīdas; posdamās viņa ne reizes nepaskatījās spogulī, tikai ar slapju dvieli noslaucīja seju, tad no drēbju skapja izņēma apģērba gabalu — pavisam vecu roņādas kažoku un atbrīvoja no daudziem ar adatām piespraustiem papīriem. Šis kažoks — Broudija kundzes kāzu dienu relikvija — bija nonēsāts, stērbeļains, nodilis un vietām izbalējis pelēki brūns. Vairāk nekā divdesmit gadu tas pārmaiņus bija gan valkāts, gan atkal noglabāts; šis sadilušais un noplīsušais kažoks, kas reiz bija iekļāvis Broudija kundzes jaunavīgo augumu, izskatījās tikpat satriecošs kā tagadējā Margarita Broudija. Protams, šai drūmajā apgaismojumā viņai tā nelikās, viņa to arvien vēl uzlūkoja kā roņādas, īstas roņādas kažoku, kas gan vairs nebija gluži elegants un moderns, tomēr no īstām roņādām. Tāpēc viņa šo mēteli glabāja kā greznāko apģērba gabalu, kāds viņai bija. Turēdama kažoku rokā un atbrīvodama no apsega, viņa, tīksminādama acis, mirkli pat aizmirsa savas bēdas. Viņa to viegli izpurināja, maigi noglāstīja, pēc tam nesteigdamās uzvilka un nopūtās, it kā no sapelējušām ādām būtu izpurinājusi aizmirstās jaunības atmiņas. Tomēr šim mētelim bija vismaz tā labā īpašība, ka tas noslēpa savas īpašnieces netīro tērpu un silti ietina viņas sanīkušo stāvu. Tad viņa uz izpūrušajiem matiem uzlika cepuri un nevērīgi piesprauda ar adatām. Tā bija spalvām rotāta cepure ar noplukušu sēru lentu, kura kā drausmīga koķetērijas karikatūra plandīja aiz kreisās auss. Šādi sakārtojusi savu ielas tualeti, Broudija kundze nosteidzās pa kāpnēm un vainas apziņā gandrīz zagšus atstāja māju.

Ārā viņa negāja vis lepni pa ielas vidu, kā nupat bija darījis viņas vīrs, bet sīkiem solīšiem steidzās gar pašām namu sienām. Galva bija nodurta, seja aukstumā nozilējusi, likās, viņa vairās no ziņkārīgo skatieniem, visa viņas stāja pauda atteikšanos un ciešanas. Sniegs, nodilušo roņādas mēteli pārvērtis mirdzošā sermuliņu kažokā, sitās acīs un mutē un izraisīja klepu; tas spiedās cauri ne sevišķi izturīgajām kurpēm un tā saslapināja zeķes, ka labu gabalu no Moiru veikala Broudija kundzes kurpēs jau šļakstēja ūdens.

Kaut gan Agnese šādu viešņu nebija gaidījusi, viņa. tomēr priecājās, ieraugot mammu, un ļoti sirsnīgi to apsveica. Abas sievietes pārmija ašus skatienus; viena otras acīs meklēja labāku ziņu apliecinājumu, lai gan tūlīt redzēja, ka kvēlā vēlēšanās nav piepildījusies un atliek tikai gaidīt. Viņas skumji nodūra acis, tomēr savus jautājumus, uz kuriem jau bija dabūjušas mēmu atbildi, ietērpa vārdos.

— Vai tu šonedēļ ko esi saņēmusi, Agnes?

— Vēl ne, mammiņ. — Ticēdama tuvām attiecībām nākotnē, Agnese tā mēdza dēvēt Broudija kundzi. — Un tu?

— Nē, mīļā, vēl ne, bet varbūt pasts nelāgā laika dēļ nokavējies, — Broudija kundze bikli atbildēja.

— Par to es nebrīnos, — Agnese skumji noteica.

Īstenībā viņas centās viena otru krāpt, jo skaidri zināja, kad no Indijas pienāk pasts; pasta tvaikoņu pienākšanas un atiešanas laika noslēpumi viņām sen bija atklāti; bet šodien, kad viņas māca augoša nemiera neizturamā nasta, šis vājais pašapmāns bija gluži lieks. Kādu brīdi viņas, nekā nedomādamas, raudzījās viena otrā, it kā ar šiem pāris vārdiem būtu izteikts viss, kas viņām pārrunājams. Kā mājasmāte, kas apzinās savu pienākumu, Agnese attapās pirmā un laipni sacīja:

— Tu taču kopā ar mani izdzersi tasi tējas, mammiņ? Tu jau esi sniegā gluži izmirkusi un nosalusi.

Broudija kundze klusēdama piekrita un sekoja Agnesei veikala mazajā dibenistabā, kur starp neskaitāmām tukšām sausiņu bundžām, marmelādes podiem un koka šokolādes kārbām lēni kurējās maza dzelzs krāsniņa.

— Sēdies te, mammiņ, — Agnese turpināja, atvērdama krāsniņas durvis un nolikdama mazās, ugunīgās rīkles tuvumā krēslu. — Šis nejaukais laiks tā kaitē veikalam, ka taisni bail iedomāties, tāpēc varēšu tiku tikām patērzēt ar tevi.

It kā pēc savstarpējas vienošanās viņas brīdi klusēja, nepārmīdamas drūmās domas. Agnese uzlika katliņu, mamma pie uguns žāvēja slapjās kurpes un domīgi noteica:

— Jā, kamēr es nācu, atkal stipri sniga. Šādā laikā tiešām patīkami pasēdēt pie uguns.

Pēc šiem mammas vārdiem Agnese sarkanajās liesmās iemeta mazliet koksa un jautāja:

— Vai tu vēlies tēju vai kakao, mammiņ? Es šonedēļ saņēmu svaigu sūtījumu.

— Kakao man patiktu labāk. Tas aukstā laikā spēcina vairāk un ir garšīgāks nekā tēja. Tādēļ jau pie tevis tik patīkami, Agnes, ka tu vienmēr vari piedāvāt ko labu.

— Tevi es patiešām cienāju ar patiesu prieku, mammiņ, — Moira jaunkundze atbildēja un nozīmīgi savilka lūpas. — Būtu tiešām kauns, ja es tev negribētu izdarīt mazu pakalpojumu: Vai nenoģērbsi mēteli? — Viņa piesteidzās pie mammas, it kā gribēdama palīdzēt tai novilkt roņādas kažoku.

— Nē! Nē! Pateicos! — mamma skubīgi iesaucās, atcerēdamās savu noplukušo kleitu. — Es ilgi nevaru palikt. — Viņas acis tomēr pateicībā iemirdzējās, kad viņa pacēla pie lūpām tasi karstā kakao un ar baudu iedzēra dažus malciņus; viņa pat paņēma saldu biskvītu un sāka to skrubināt, līdz beidzot labpatikā nopūtās:

— Šī man bija grūta ziema. Nesaprotu, kā varēju to izturēt.

— Nabaga mammiņ. Es zinu, tev bija daudz jācieš.

— Jā, man tiešām bija jācieš. Es nekad nebiju domājusi, ka būs jāpiedzīvo tāds kauns, Agnes. To es nebiju pelnījusi. Bez tam tēvs mani vaino, ka es Mēriju neesot labi audzinājusi. — Viņa gandrīz nespēja izrunāt meitas vārdu, ko viņai tik cieši bija aizliegts pieminēt.

— Šai gadījumā nevar vainot nevienu citu kā tikai Mēriju, mammiņ. Tu viņu varēji ietekmēt tikai uz labu — ļaunums slēpjas pašā cilvēkā, kurš grēko. Ļauj man tagad ieņemt viņas vietu.

— Tas no tevis ļoti mīļi, Agnes, tomēr dažreiz naktīs ir brīži, kad es nevaru aizdzīt domas par viņu. Es nekad nedomāju, ka tik ļoti jutīšu viņas trūkumu — Mērija mājās bija tāda mierīga un klusa, — un nu es pat nezinu, kur viņa atrodas.

— Tagad tev viņa jāaizmirst, — Agnese maigi uzstāja.

— Tēvs jau nemaz neļauj pieminēt viņas vārdu. Pat tad ne, kad viņa slimnīcā gandrīz nomira. Arī tad ne, kad bija izdzisis mazais bērniņš.

Agnese saviebās.

— Es nezinu, mamma, vai man tev vajadzētu to teikt, — viņa gausi iesāka. — Un man arī nav patīkami par to runāt — tas nav temats labāko aprindu jaunavām, kaut arī tieši viņas neskar, — bet es nupat dzirdēju, ka viņa esot Londonā! — Šīs pilsētas vārdu minot, viņas balsī ieskanējās tādas aizdomas un morāls sašutums, kas liecināja, ka viņas acīs Londona ir pilsēta, kur mājo visas pasaules netikumi.

— Vai tu zini, ko viņa tur dara? — mamma iesaucās.

Agnese drūmi pakratīja galvu.

— Es noteikti nevaru pateikt, — viņa klusinātā balsī atbildēja. — Bet man stāstīja — ievēro labi, tikai stāstīja — viņa tur kalpojot.

— Tātad kalpone! — mamma stostījās. — Ak tu mīļais dievs! Kāds pazemojums! Tas ir drausmīgi! Ko sacītu viņas tēvs, ja viņš to zinātu! Broudija meita kalpone!

— Ko tad citu viņa varētu darīt? — Agnese, viegli nodrebinādamās, sacīja. — Mums jābūt pateicīgiem, ka viņa strādā godīgu darbu, ja tas tiešām tā ir.

Par spīti varbūtējām ģimenes saitēm starp viņu un Broudija kundzi, Agnese tomēr juta zināmu morālu un sociālu gandarījumu, kad bija atstāstījusi šo ziņu, ko dzirdējusi no pilsētas tenku vācelēm.

— Kalpone Londonā! — mamma vārgi atkārtoja. — Tas ir drausmīgi. Vai tad tie ļaudis Darokā viņas labā nekā nevarēja darīt?

— Jā, tur jau viss slēpjas! — Agnese iesaucās. — Foili gribēja ņemt bērnu pie sevis dēla piemiņai un vest līdzi uz Īriju — tu taču zini, ka viņi atkal aizbraukuši atpakaļ. Nevar jau visam ticēt, ko dzird; cilvēki sarunā visneticamākās lietas, tomēr man šķiet, ka šie Foili, kad bērns bija nomiris, sāka viņa māti ienīst un gribēja ātrāk tikt no viņas vaļā.

Broudija kundze pašūpoja galvu.

— Tas viņiem nebūs sagādājis nekādas grūtības, — viņa sacīja. — Mērija vienmēr ir bijusi neatkarīga meitene; viņa ne no viena nepieņemtu žēlastības dāvanas — nē, tad jau labāk pelnītu maizi pati.

— Lai nu kā, mammiņ, labprāt es tev to nestāstīju, bet man šķita, ka būs labāk, ja tu visu zināsi. Uz tevi tagad negulsies nekāda atbildība. Un, kaut gan viņa apkaunojusi mana līgavaiņa vārdu, es arī uz Mēriju neturu ļaunu prātu. Es ceru, ka viņa vēl laikā visu nožēlos; bet tev taču ir vēl otra meita, par ko tāpat jādomā.

— Jā, Agnes, tev taisnība! Man šis rūgtais biķeris jāizdzer, bet vienu gan man vēl gribētos pateikt — es nekad no Mērijas daudz necerēju, es viņu necienīju, kamēr nebiju zaudējusi. Tomēr man viņa jāaizmirst — ja tikai to varēšu — un jādomā par tiem, kas mums palikuši. — Viņa smagi nopūtās. — Kas gan noticis ar mūsu nabaga Metjū? Man sirds vai lūst, kad iedomājos, ka viņš nekā neraksta. Vai viņš būtu saslimis, kā tu domā? — Nu viņas bija nonākušas pie jautājuma, kas aizņēma visu viņu dzīvi. Pēc īsām pārdomām Moira jaunkundze šaubīdamās pakratīja galvu.

— Viņš par savu veselību nekā nav rakstījis, — viņa atbildēja. — Vienu vai divas reizes nav bijis darbā, to es zinu, bet neticu, ka slimības dēļ.

— Varbūt viņš negrib mūs satraukt, — Broudija kundze vilcinādamās noteica. — Tur taču plosās drudzis, malārija, dzeltenā kaite un visādas drausmīgas sērgas. Viņš varēja dabūt arī saules dūrienu, lai gan dīvaini par to domāt, kad šeit redzam tik daudz sniega. Metjū nekad nav bijis stiprs un veselīgs. — Tad viņa pavisam neloģiski vēl piemetināja: — Viņam vienmēr bijušas vājas krūtis un ziemā bronhīts, tāpēc vajadzēja valkāt siltu veļu.

— Bet, mammiņ, — Agnese nepacietīgi iesaucās, — tik karstā zemē taču nevar dabūt bronhītu! Sniega Kalkutā pavisam nav.

— Es to zinu, Agnes, — Broudija kundze stingri noteica, — bet arī karstā zemē tāda slimība var slēpti turpināties, un, kad atveras poras, viņš gluži ātri var saaukstēties.

Likās, Agnese šādai domu gaitai lāgā nepievienojās, jo, brītiņu klusējusi, viņa gausi iesāka:

— Es sev jau sen esmu jautājusi, mamma, vai tikai kāds no šiem melnajiem cilvēkiem Metjū ļauni neietekmē. Tur ir ļaudis, kurus sauc par radžām — bagāti pagānu firsti, par tiem es esmu lasījusi briesmu nostāstus, tie varētu Metjū pavedināt uz neceļiem. Viņu var viegli ietekmēt, — viņa svinīgi piemetināja, varbūt atcerēdamās, kā pati gļēvo jaunekli bija ievilkusi savos tīklos.

Broudija kundze tūlīt garā redzēja, kā visi Indijas maharadžas cenšas ar dārgakmeņiem aizvilināt viņas dēlu no taisnā ceļa, bet tūlīt atvairīja šis baismās domas.

— Kā tu tā vari runāt, Agnes? — viņa iesaucās. — Līvenfordā viņš satikās tikai ar godīgiem cilvēkiem. Tas taču tev būtu jāzina! Nekad viņš netiecās pēc nepiemērotas sabiedrības vai necienīgiem biedriem.

Bet Agnese, kas šo tematu pārzināja varbūt pat labāk, nekā kristīgai jaunavai pieklātos, — droši vien brīnumdarītājas mīlas ietekmēta, — nesaudzīgi turpināja:

— Un tad, mamma, — man to grūti dabūt pār lūpām, — bet tur ir ļoti, ļoti grēcīgas izpriecas — piemēram, dejotājas, tās dīda čūskas un dejo gluži... — Moira jaunkundze nodūra acis, nozīmīgi apklusa un piesarka, kamēr pūciņas uz viņas virslūpas tikli drebēja.

Broudija kundze viņā blenza tik šausmu pilnām acīm, it kā redzētu veselu midzeni čūsku, kuras Agnese tik spilgti bija aprakstījusi; gluži samulsusi par šo drausmīgo un tik pēkšņo atklājumu, viņa sašutusi iztēlojās vienu no tām nekaunīgajām palaidnēm, kas atstājusi rāpuļus, lai apdraudētu Metjū tikumību.

— Metjū nav no tādiem jaunekļiem! — viņa stostījās.

Moira jaunkundze smalkjūtīgi saknieba lūpas un tā sarauca savas biezās uzacis, it kā varētu Broudija kundzei pastāstīt pavisam nenojaustus noslēpumus par Metjū dedzīgajām kaislībām. Viņa tik izteiksmīgi dzēra kafiju, it kā gribētu teikt: «Tev galu galā jau būtu laiks pazīt savu bērnu tieksmes. Tikai mana neskartā jaunavība pasargājusi tavu dēlu no pagrimuma.»

— Tev taču nav nekādu pierādījumu, Agnes? — iekunkstējās Broudija kundze, kuras bailes Agneses dīvainā izturēšanās bija padarījusi vēl lielākas:

— Pats par sevi saprotams, ka noteiktu pierādījumu man nav, tomēr es varu izdarīt zināmus secinājumus, Moira jaunkundze salti atbildēja. — Ja prot lasīt starp viņa pēdējo vēstuļu rindām, tad viņš cita nekā nedara kā dzīvo klubā, spēlē biljardu, vakaros kopā ar citiem vīriešiem blandās apkārt un kūpina kā skurstenis. — Tad viņa pēc brīža īdzīgi piemetināja: — Nevajadzēja atļaut viņam smēķēt. Tas bija pirmais solis uz neceļiem. Es nekad šos cigārus neesmu varējusi ciest. Tas bija pavisam aplam.

Izdzirdusi pārmetumu, ka viņa pabalstījusi dēla pirmo soli uz neceļiem, Broudija kundze redzami saduga.

— Bet, Agnes, — viņa nenocietās, — tu taču pati neliedzi viņam smēķēt, un vispār... Es ļoti labi atceros, kā viņš mani lūdzās un sacīja, ka tu to uzskatot par vīrišķības pazīmi.

— Tu esi viņa māte. Es to teicu tikai tādēļ, lai zēnam sagādātu prieku. Tu taču zini, ka viņa dēļ es darītu visu, — Agnese atcirta un it kā šņukstēdama sāka elsot.

— Arī es viņa dēļ darītu visu, — Broudija kundze bezcerīgi noteica. — Bet es nezinu, kas no tā iznāks.

— Es jau bieži esmu domājusi, — Agnese turpināja, — vai tev nevajadzētu Broudija kungu pierunāt, lai viņš Metjū aizraksta stingru vēstuli un atgādina viņa pienākumus un saistības dzimtenē. Esmu pārliecināta, ka ir pats pēdējais laiks to darīt.

— Tas ir pilnīgi neiespējami! — mamma iesaucās. — Par to nav ko domāt. Es nekad to nevarētu izdarīt. Tas man nav pa spēkam, turklāt Metjū tēvs nekad neko tādu nedarītu. — Viņa nodrebinājās, iedomādamās savas attiecības ar Broudiju un pastāvīgo cenšanos mīkstināt visu, kas vīram varētu radīt nepatiku. Viņa bēdīgi pakratīja galvu un piemetināja: — Mums pašām jādara, kas mūsu spēkos, jo viņa tēvs nepakustinās ne pirkstu, lai viņu glābtu. Tas varbūt ir nedabiski, bet tāds nu reiz ir Broudija raksturs. Viņš ir pārliecināts, ka jau darījis visu, kas viņam bijis jādara.

Agnese izskatījās pavisam noraizējusies. — Es zinu, Metam vienmēr bija bailes... bijība pret tēvu, — viņa sacīja. — Un esmu pārliecināta, ka tu otrreiz vairs negribētu piedzīvot kaunu savā ģimenē.

— Agnes, es tev labprāt nerunāju pretī, bet šoreiz noteikti zinu, ka tu maldies. Es par savu zēnu nekad nevarētu domāt ļaunu. Tu tāpat baiļojies kā es, un bailes tevi novedušas uz nepareizām domām. Drusku pacieties, un nākamo nedēļu tu saņemsi labas ziņas.

— Esmu jau diezgan cietusies, — Moira jaunkundze ledaini atbildēja, tā izpauzdama savas dusmas pret Broudija kundzi un, atcerēdamās Mērijas kaunu, pret Broudijiem vispār. Viņas krūtis strauji cilājās, un viņai jau bija uz mēles dzēlīgs pārmetums, kad pēkšņi ieskanējās veikala zvans un Agnesei pakalpīgi bija jāuzlec kājās un jāsteidzas apkalpot kāds mazs zēns, kas prasīja pavisam niecīgu daudzumu konfekšu. Šis augstākā mērā necienīgais pārtraukums nemaz nebija piemērots noskaņot viņu lēnprātīgāk, gluži otrādi, tas viņu sadusmoja jo vairāk, un, kad pircējs griezīgā balsī par puspeniju lūdza saldumus, viņas niknums k]uva vēl lielāks.

Broudija kundzei nebija ne mazākās jausmas, kāds ļauns raugs cilā Moira jaunkundzes pārāk kuplās krūtis — viņa namamātes prombūtnē sadugusi sēdēja krāsns priekšā uz krēsla, iespiedusi smailo zodu roņādas mēteļa mitrajā apkaklē. Ap viņu cīnījās dažādu iztvaiko jumu strāvas, un arī viņa pati cīnījās ar sevi, minēdama, vai tikai nepareizā audzināšana nav vainojama Metjū rakstura vājībā. Viņai iešāvās prātā, ko pirms desmit gadiem bija teicis Broudijs, un viņa savās bailēs skaidri redzēja vīra nicinājuma pilno seju, kad tas atkal bija viņu pienācis sevišķā pielaidībā pret Metjū un uzkliedzis: «Tu šo vārgo mīkstčauli galīgi samaitāsi! Tu viņu pataisīsi par pilnīgu lupatu!» Viņa tiešām pastāvīgi bija centusies izsargāt Metjū no tēva dusmām, atvairīt visas dzīves grūtības, nodrošināt viņam priekus un priekšrocības, kādas pārējie bērni nebaudīja. Protams, viņam nekad nebija drosmes izpalikt no mācībām, bet, kad dažādu iemeslu dēļ viņš baidījās iet uz skolu, tad klibodams un gaudodams vienmēr griezās tikai pie viņas: «Mammiņ, es esmu slims, man sāp vēders.» Katrreiz, kad viņš aizbildinājās ar slimību, lai tā būtu, kāda būdama, viņš atdarināja šo kliba suņa gaitu, it kā jebkura orgāna sāpēm katrā ziņā vajadzētu pāriet vienā kājā un laupīt tai kustības brīvību. Pats par sevi saprotams, ka viņa šo viltību redzēja gluži labi, tomēr pastāvīgi uzvarēja neprātīga mātes mīlestība un viņa iztapīgi atbildēja: «Ej tūlīt savā istabā, dēls! Gan jau es tev uznesīšu ko gardu. Tava māte ir tavs labākais draugs, Met.» Viņas apslāpētajām jūtām bija nepieciešams rast izeju, un viņa tās izšķērdīgi dāvāja dēlam, jo šai drūmajā mājā viņu bija pārņēmusi nepārspējama tieksme vismaz dēlu saistīt pie sevis. Vai viņa ar savu lutināšanu tam būtu laupījusi vīrišķību? Ar maigumu un pārmērīgu piekāpību izveidojusi no dēla nīkuli? Bet, tikko šīs domas bija dzimušas viņas galvā, sirds tās tūlīt sašutumā atvairīja un čukstēja, ka māte bijusi pret dēlu tikai laba, maiga un iecietīga, gribējusi vienīgi labu; viņa taču dēla dēļ strādājusi kā verdzene, to apmazgājusi, aplāpījusi, apadījusi, spodrinājusi tam zābakus, uzposusi gultu, gatavojusi garšīgākos ēdienus.

— Jā, — viņa murmināja, — es zēnu aptekāju, cik spēju. To viņš nemūžam neaizmirsīs! Viņa dēļ es atrāvu pati savai mutei.

Viņa atcerējās visas dēlam ziedotās pūles, sākot ar pirmo autiņu mazgāšanu un beidzot ar somu kravāšanu, kad dēls brauca uz Indiju, un nu viņu mulsināja šaubas, vai tiešām visa viņas mīlestība un pakalpojumi bijuši veltīgi, ja Mets tā varēja pret viņu izturēties kā tagad. Apjukusi viņa sev jautāja, vai tā bijusi vienīgi viņas mīlestība, kas šīs milzīgās un nemitīgās pūles padarījusi neauglīgas, ka dēls tik aukstasinīgi varēja no viņas atteikties un sagādāt tik mokošas raizes.

Šai acumirklī viņu iztrūcināja kāds pēkšņs troksnis, viņa sadrūmusi pacēla acis un ieraudzīja Agnesi, kas atgriezusies skarbā balsī un vāji slēptā atriebības kārē bruka viņai virsū.

— Mamma, — viņa kliedza, — es taču Metjū precēšu! Es būšu viņa sieva un gribu zināt, kas notiks! Tev kaut kas jādara, tūlīt jādara!

Mamma ar savām lēnprātīgajām, valgi zilajām acīm, kas bikli mirdzēja zem smieklīgi pielāgotās melnās cepures, pazemīgi pavērās Agnesē.

— Nerāj taču mani, Agnes, — viņa padevīgi lūdzās. — Es jau tā tik ļoti ciešu, ka tavi skarbie vārdi ir lieki. Es neesmu spējīga runāt tev pretī, to jau tu pati redzi. — Tad viņa klusi piemetināja: — Ar mani ir beigas.

— Tas viss ir ļoti jauki! — Agnese saniknota iesaucās. — Bet es negribu, ka man Metu atņem. Man viņš pieder tāpat kā kuram katram citam. Es no viņa neatteikšos.

— Agnes, — mamma vārgā balsi atbildēja, — mēs taču nekā nezinām, mēs nevaram pateikt, kas notiek; bet mēs varam lūgt dievu. Jā! To mēs varam. Es domāju, ka būtu labi, ja mēs tūlīt un tepat raidītu pret debesīm mūsu lūgšanu. Varbūt visspēcīgais, tas pats kungs un dievs, kas Indijā noraugās uz Metu, paskatīsies arī uz mums, divām baiļu pārņemtām sievietēm, un ar savu gaismu mūs stiprinās.

Agnese jutās aizkustināta, jo mamma bija trāpījusi naglai uz galvas; viņas uzstājība noplaka, acis vairs nešķīla zibeņus, kad viņa sacīja: — Varbūt tev taisnība, mamma. Tas mūs nomierinās. — Tad viņa vairāk pieklājības nekā cita iemesla dēļ jautāja: — Vai tu skaitīsi lūgšanu priekšā vai man tas jādara?

— Tu proti labāk nekā es, — Broudija kundze pazemīgi atbildēja. — Aizliec kādu vārdu par mums abām.

— Labi, mamma, — Agnese pakalpīgi noteica.

Telpa, kurā viņas nometās ceļos, bija maza un piesmakusi, pilna pudelēm, kārbām, bundžām, netīriem iesaiņojumu salmiem un zāģu skaidām; viņu altāris bija kāda koka kaste, pestītāja tēls — ierāmēts plakāts pie sienas. Tomēr viņas lūdza dievu.

Agnese nometās ceļos, taisni izslējusies, viņas druknais, īsais augums bija sasprindzināts un gandrīz vīrišķīgi spēcīgs; savas apmātības ietekmē viņa skaļā, stingrā balsī sāka lūgt dievu. To ticīgo vidū, pie kuriem piederēja arī viņa, Moira jaunkundze bija pazīstama ar savām spēcīgajām un varenajām pašsacerētajām lūgšanām, un arī tagad vārdi plūda pār viņas lūpām pārliecinošā straumē, viņa lūdzās tā, kā jauns, dedzīgs priesteris lūdz par cilvēces grēkiem. Tomēr likās, viņa nelūdz, bet prasa, viņas tumšās acis kvēloja, kuplās krūtis cilājās aiz iekšēja satraukuma. Šai karstajā lūgšanā izpaudās visa viņas ugunīgā daba. Vārdi bija pilni cieņas, bikli, parasti, tomēr radās iespaids, ka viņa trīcēdama lūdz visspēcīgo, lai tas neatņem vīru, ko viņa ar savu ikdienišķo daiļumu, kas viņai piešķirts, ievilinājusi savos tīklos. Pirms Meta neviens vēl nebija viņu iekārojis, viņa zināja, ka viņas pievilcība ir apšaubāma, un, ja zaudēs Metu, varbūt nekad neradīs izdevību apprecēties. Visas viņas apspiestās jūtas tikai tādēļ bija apvaldītas un ierobežotas, ka viņa mierinājās ar daudzsološām nākotnes vīzijām, tāpēc savai skaļajai lūgšanai raidīja pakal otru, klusu, lai visspēcīgais neliedz viņai svētās laulības kārtas līksmību.

Mamma turpretim bija saplakusi kā tukšs maiss, sakritusi kā nosviestas, saburzītas drēbes; viņas galva liecās uz priekšu īstas lūdzējas pazemībā; skumju pilnās, bālās, ūdeņaini zilās acis aizmigloja asaras, kas ritēja lejup un pilēja no deguna. Kad viņa izdzirda kvēlos vārdus, viņas acu priekšā nostājās dēla tēls; tagad viņa gluži atklāti lietoja mutautiņu, ko sākumā darīja paslepus, un beidzot nekautrēdamās sāka gauži raudāt. Likās, viņas sirds visu laiku pukst taktī ar vārdiem: «Ak dievs, ja es pret Mēriju esmu bijusi netaisna, nesodi tik bargi! Neatņem man Metu! Atstāj man dēlu, lai viņš mani mīlētu!»

Kad lūgšana bija galā, iestājās ilgāks klusums; Agnese piecēlās, sniedza mammai roku un palīdzēja piecelties; abas sievietes stāvēja viena otrai cieši blakus un saskatījās draudzīgā, sirsnīgā izpratnē un līdzjūtībā. Mamma lēnprātīgi palocīja galvu, it kā gribēdama teikt: «Tas palīdzēs, Agnes. Tas bija brīnišķīgi.» Šķita, ka abās ielijuši jauna dzīvība. Visu cerību, baiļu un vēlējumu atklāšana nepazīstamajām debesīm, uzticēšanās visspēcīgajam un visuzinātājam deva viņām drosmi un mierinājumu. Nu viņas bija pārliecinātas, ka ar Metjū viss būs labi, un, kad mamma stiprināta un atsvaidzināta beidzot atvadījās, viņas pārmija skatienus, kas apliecināja viņu saldo, slepeno saderību, un šķīrās ar līksmu un sirsnīgu skūpstu.

III

Marta vidū telpās, kas atradās Broudija veikalam blakus, sākās visdzīvākā rosība. Agrāk, kad šīs telpas kā izsmiekls tukšas un nabadzīgas bija stāvējušas blakus solīdajam cepuru veikalam, Broudijs tās vēroja nicīgā riebumā; bet tūlīt pēc Drona paziņojuma, ka telpas pārdotas, viņš uz tām sāka skatīties pavisam citādi, viņa acīs atspoguļojās skaudra nenovīdība. Katrreiz, ieiedams savā veikalā vai to atstādams, Broudijs slepus uzmeta naidīgu skatienu tukšajam, nolaistajam lokālam — ātri, it kā baidīdamies, ka šo skatienu varētu pamanīt, bet tādā atriebības kārē, kas šķita nedzīvo celtni nolādam. Tagad abi tukšie logi vairs nebija nedzīvi, bet kļuvuši neciešami, un katru rītu, kad viņš tiem baiļu un vienlīdz tumšu nojautu pilns tuvojās cerībā manīt pazīmes, ka jaunā firma jau sākusi iekravāties, bet viņa acis ieraudzīja to pašu tukšumu, Broudijam uznāca vēlēšanās paķert smagu akmeni un izsist rūtis. Kad tā pagāja diena pēc dienas, vesela nedēja un tomēr nekas nenotika, šī vilcināšanās Broudiju saniknoja, — viņš taču bija sagatavojies cīņai! — un viņš neapzinīgi sāka prātot, vai tikai viss nav bijis Drona ļaunprātīgs izgudrojums, lai viņu sakaitinātu. Vienu dienu viņš nodzīvoja pilnīgā pārliecībā, ka veikals vispār nav pārdots, un pavisam atklāti triumfēja uzpūstā uzvaras priekā, tomēr pārejošo pašapmānu drīz vien izgaisināja īss sludinājums «Līvenfordas Ziņās», kur pāris rindās bija aizrādīts, ka aprīļa sākumā Mungo sabiedrība Haistrītā Nr. 62 atvērs jaunu nodaļu, par to sīkāk ziņos nākamās nedēļas numurā; tā konflikts starp Broudiju un nedzīvo ēku, kas bija radies tikai viņa slimīgajā iztēlē, izvērtās vēl asāks nekā sākumā.

Drīz pēc nekaunīgā sludinājuma «Ziņās» Broudija veikalā ieradās elegants, smalks kungs un laipni, tomēr it kā vainīgi stādījās priekšā, sniegdams savu vizītkarti.

— Kā jūs redzat, Broudija kungs, esmu Mungo cepuru un zeķu preču sabiedrības distrikta direktors. Es vēlētos, lai mēs kļūtu draugi, — viņš sacīja iin laipni deva roku.

Broudijs sastinga, tomēr ne ar vienu kustību neizrādīja savas jūtas, ne arī mainīja parasto izturēšanos, tikai nelikās redzam izstiepto roku. — Vai tas ir viss, ko jūs vēlaties? — viņš īsi jautāja.

— Es saprotu jūsu jūtas, — ienācējs atsāka. — Jūs mūs jau tagad uzskatāt par ienaidniekiem. Bet īstenībā tas gluži tā nav. Mēs gan zināmā mērā esam konkurenti, bet no piedzīvojumiem mācījušies, ka diviem līdzīgiem uzvēmumiem, kāds ir jūsējais un mūsu, bieži vien pat izdevīgi būt kaimiņos.

— Ko jūs sakāt? — Broudijs ironiski piezīmēja, kamēr otrs, lai palielinātu savu vārdu ietekmi, brīdi apklusa un tad, nepazīdams nedz šo vīru, nedz viņa iekarsīgo dabu, turpināja paskaidrot:

— Jā, tas tiešām tā ir, Broudija kungs. Mēs esam pārliecinājušies, ka tādi kaimiņi pievilina vairāk pircēju, un tas, protams, izdevīgi abiem veikaliem. Mēs pareizinām apgrozījumu un dalām peļņu! Tāda ir mūsu aritmētika, — viņš nobeidza, pārliecināts par savas runas labo iespaidu.

Broudijs uzmeta viņam ledainu skatienu.

— Tie ir salti meli, ko jūs tur samuldējāt! — viņš rupji atcirta. — Tikai neiedomājieties man pūst miglu acīs un nepieminiet manu veikalu vienā elpas vilcienā ar savu prasto pauninieku bodi! Jūs esat ieradušies, lai izzagtu man no kabatas naudu, un es pret jums izturēšos kā pret gluži parastiem kabatas zagļiem.

Svešais pasmaidīja. — Jūs taču nerunājat nopietni. Es pārstāvu iecienītu firmu; mums visur ir nodaļas, mēs neesam nekādi kabatas zagļi. Es pats personīgi atklāšu nodaļu un gribētu ar jums sadzīvot draudzīgi. Un jūs, — viņš glaimīgi piemetināja, — jūs.,. nu, jūs arī neizskatāties pēc tāda, kas nespētu saprast kopdarbības vērtību.

— Nepūtiet pīlītes par savu nolādēto kopdarbību! — Broudijs kliedza. — Ak tad tā jūs saucat rīcību, kuras mērķis ir citiem atraut pircējus!

— Jūs taču nevarat no mums prasīt, lai mēs jums piešķiram monopolu tirgoties ar cepurēm, — smalkais kungs jau mazliet sašutis noteica.

— Man nav nekāda daļa gar tiesībām, man ir vara, un es jums apgalvoju, ka jūs satriekšu! — Viņš zīmīgi savilka lielo bicepsu. — Satriekšu lupatu lēveros!

— Tā ir bērnišķīga iedoma, Broudija kungs! Kopdarbība vienmēr ir labāka nekā konkurence. Protams, ja jūs izvēlaties cīņu, — viņš atmeta ar roku, it kā nokratīdams jebkuru atbildību, — mums ir lielas rezerves. Mēs jau agrāk līdzīgos apstākļos dažreiz bijām spiesti pazemināt cenas, un to mēs viegli varētu izdarīt arī tagad.

Broudijs nicīgi pavērās kartona vizītkartē, ko bija saburzījis rokā. — Mīļais cilvēk, — kā nu jūs tur sauc, jūs stāstāt kā no lubu romāna. Man nenāk ne prātā kaut vai par fārtingu pazemināt cenas, — viņš līdzjūtīgi ņirgājās. — Man šeit ir sakari, un es neesmu tas vīrs, kas tos zaudētu.

— Es saprotu, — pārstāvis piesardzīgi noteica. — Tātad jūs gribat atklātu naidu.

— Pie joda! — Broudijs tam uzbļāva. — Tas ir vienīgais patiesais vārds, ko jūs esat pateicis, un es ceru, tas šeit būs arī jūsu pēdējais!

Izdzirdis šo nepārprotamo piezīmi, svešais apgriezās un mierīgi atstāja veikalu; nākamajā dienā — piecpadsmitajā martā — blakusveikala telpās ieradās vesela armija amatnieku.

Nu viņi tur strādāja un ar darba troksni, ar katru āmura klaudzienu, kas savā drausmīgajā vienmuļībā urbās smadzenēs, kaitināja Broudiju līdz neprātam. Pat darba pārtraukumos viņu tuvums Broudiju satrauca, jo viņš nemitīgi gaidīja āmuru klaudzoņas atsākumu, un, kad bija to sagaidījis, viņa pulss sita bīstami līdzīgā taktī. Kad caur sienu atskanēja zāģu džinkstēšana, viņš tā satrūkās, it kā zāģi skartu viņa kaulus; izdzirdis tērauda kaltu atsitamies pret akmeni, viņš sarauca pieri tā, it kā tie starp viņa acīm cirstu dziļu naida rievu.

Veikalu atjaunoja no augšas līdz apakšai. Ļaudis strādāja naski un, cenzdamies veikt darbu iespējami ātri, nevairījās arī no virsstundām: acīm redzot, samaksāt divkāršu darba algu Mungo sabiedrībai nebija nekas sevišķs. Nedēļas beigās bija novākti vecie logu rāmji, portāls, satrupušie plaukti un veikala galdi — visi pagājušo laiku gruveši, un nu ēkas kailā priekšpuse blenza Broudijā kā maska; tukšie logi atgādināja tumšus acu dobumus, tukšais portāls — ieplestu, bezzobainu muti. Tad galdnieki, mūrnieki un krāsotāji apvienojās un kopējiem spēkiem katru dienu arvien vairāk pārvērta ēku, Broudijs ienīda katru šī pārveidojuma posmu un savu briestošo naidu pret atjaunotajām veikala telpām vērsa arī pret amatniekiem, kas ar savu darbu tik apbrīnojami pārbūvēja celtni, radīdami skaistāko un modernāko veikalu visā pilsētā. Kad viens no viņiem reiz ienāca Broudijā veikalā un, cepuri noņēmis, laipni lūdza spaini ūdens, lai sev un bieidriem uzvārītu tēju, jo pie viņiem šodien sabojājies ūdensvads, Broudijs pārsteigto vīru iztrieca laukā. — Ūdeni! — viņš tam uzbļāva. — Jūs gribat ūdeni! Un jums nav kauna nākt šurp! No manis jūs nedabūsiet nekā. Ja jūs visi kopā ceptu elles ugunīs, arī tad es jums nedotu ne piliena! Ārā!

Tomēr Broudija rupjība nebūt neietekmēja darbu sekmes, gluži otrādi — vismaz viņam tā likās — vēl vairāk uzmudināja strādniekus, un viņš saīdzis vēroja, kā ieliek biezās, mirdzošās, zaļgani starojošās, caurspīdīgās logu rūtis no slīpēta stikla, kā naktī, līdzīgi sēnēm, kā no zemes izaug krāšņas vitrīnas, kā parādās mirdzošā izkārtne ar izrotāto uzrakstu. Beidzot viņa acu priekšā gaišā dienas laikā kā negantības kroni virs portāla uzkāra izšķērdīgi un spoži apzeltītu milzīga cilindra modeli, ko mazākā vēsmiņa jautri šūpoja uz balstiem.

Šai laikā Broudijs pret pilsētas iedzīvotājiem izturējās tā, ka tiem nebija ne miņas par viņa pārdzīvojumiem. Ārēji viņš bija mierīgs un vienaldzīgs, jo lepnums liedza žēloties. Saviem paziņām, kas viņu ķircināja, runādami par jauno konkurentu, viņš izrādīja dziļu nicināšanu pret jauno firmu un filozofu klubā Grīrsona žultainos jokus uzņēma ar mākslotu bezrūpību un savaldību.

Vispārējā pārliecība bija, ka Broudijs neapšaubāmi uzvarēs uzmācīgos svešiniekus.

— Es šiem ļaudīm dodu sešus mēnešus laika, — pilsētas galva Gordons kādu vakaru domīgi sacīja kluba izmeklētajiem biedriem, kad Broudija nebija klāt. — Un tad Broudijs tos būs izēdis. Kā pretinieks viņš ir sasodīti bīstams. Augstais dievs, viņš pat būtu spējīgs parakt pulvermucu zem skaistajām, jaunajām veikala telpām!

— Šā ecēkļa dēļ tiem tiešām neklāsies viegli, — Grīrsons piemetināja.

— Viņš tos izēdīs, — Gordons noteica. — Es viņu cienu, šo Džeimsu Broudiju. Es nepazīstu neviena cilvēka pasaulē, kas drausmīgo kaunu un negodu, ko viņam sagādāja meita, būtu pārcietis tā kā viņš, ne acu nepamirkšķinādams un nenokārdams galvu. Viņš ir īsts velns, ja ieņēmis ko prātā.

— Man tik noteiktas pārliecības nav, Gordon, nē, tik noteiktas pārliecības man nav, — Grīrsons noteica. — Es baidos, ka tieši stūrgalvība var izjaukt viņa nodomus, jo viņš ir tik nepiekāpīgs, ka būtu ar mieru sacensties ar visietiepīgāko ēzeli. Bez tam viņš kļuvis pārāk iedomīgs, tā ka ļaudīm — pat lauku dižciltīgajiem, kuriem viņš sākumā patika, — šī lieta sāk apnikt. Viņa lieliskās manieres ir kā laša gaļa: mazās devās tā garšo lieliski, bet, ja tā jāēd katru dienu, tad kļūst nelabi.

Broudijs, baudīdams visas sabiedrības ievērību un juzdams šo sarunu gandrīz labvēlīgo noskaņu, beidzot manīja, ka visu acis it kā uzmudinādamas vēršas viņā un visi uzskata viņu par pilsētas veco, solīdo tradīciju sargātāju pret apšaubāmiem modes jauninājumiem; ārēji viņš. vēl vairāk pārvērtās par dendiju, lika pašūt divus jaunus uzvalkus no vissmalkākā un dārgākā audekla un pie zeltkaļa nopirka krāšņu, ar opālu rotātu kaklasaites spraudi, ko tagad nēsāja vienkāršā zelta pakava vietā. Spraude tūlīt. ieinteresēja visus kluba dižākos.vīrus un apbrīnota gāja no rokas rokā.

— Tas ir skaists akmens, kaut arī es neesmu lietpratējs, — tarkšķēja Grīrsons. — Es ceru, ka šis pirkums jūs nebūs izputinājis.

— Nemērojiet manus ietaupījumus ar savējiem; es gluži labi zinu, ko varu atļauties, — Broudijs rupji atcirta.

— Nē! Nē! Tāds salīdzinājums man pat sapnī nevarētu ienākt prātā. Ja esat tik izšķērdīgs, tad jums jābūt ļoti bagātam. Es būtu ar mieru galvot, ka jūs nebaltām dienām esat iekrājis un nolicis veselu maisu sudrabā, — Grīrsons divdomīgi nošļupstēja, un viņa izsmējīgais skatiens sveloši ieurbās Broudija acīs.

— Stāsta, ka opāls nesot nelaimi. Manai sievasmāsai bija opāla gredzens, kas viņai sagādāja daudz likstu. Vēl tai pašā mēnesī, kurā gredzenu dabūja, viņa smagi krita, — Pakstons drūmi noteica.

— Ar mani tas nenotiks, — Broudijs piesmakušā balsī atbildēja.

— Vai tad jums nav bail to nēsāt? — Pakstons šaubīdamies jautāja.

Broudijs stingri pavērās viņā.

— Mīļais cilvēk, — viņš stiepti sacīja. — Jums taču jau būtu jāzina, ka šai dieva pasaulē es ne no kā nebaidos.

Bija dīvaini, ka viņš tagad gan ļoti rūpējās par savu ārieni un izskatu, bet nevienu mirkli nedomāja, ka vajadzētu izdaiļot neizskatīgās veikala telpas, gluži otrādi, likās, viņš ar nolūku tās nolaiž vēl vairāk. Kad Perijs, kas neatlaidīgi skaudīgām acīm bija vērojis blakus topošo greznību, reiz par šo jautājumu ieminējās un nedroši aizrādīja, ka pārkrāsošana veikala ārienei varētu nākt tikai par labu, Broudijs noteikti atbildēja: «Šai ziņā mēs ne pirkstu nepakustināsim! Kas savas cepures grib pirkt nokrāsotā kumēdiņu būdā, tas to var darīt, bet šis veikals pieder džentlmenim, un es to tāpat vadīšu tālāk.» Tā viņš sagaidīja pirmo ienaidnieka uzbrukumu.

Kad bija veikti pēdējie atjaunošanas un iekārtošanas darbi, beidzot tuvojās arī konkurences veikala atvēršanas diena. Marta pēdējā nedēļā darbs bija apbrīnojami sekmējies un vesela «Ziņu» sleja lielīgi vēstīja, ka pirmajā aprīlī notiks jaunā uzņēmuma atklāšana. Šķita, ka dienu pirms tam aiz biezajām, zaļajām aizlaidēm un noslēgtās ieejas noris kaut kas pavisam noslēpumains, daži bija redzējuši, kā nemierīgi šurp un turp skraidījis distrikta direktors, ko sabiedrība bija atsūtījusi, lai tas pirmos mēnešus vadītu jauno nodaļu; tas visu laiku šaudījies kā ēna, kā īsts noslēpuma simbols. Mungo sabiedrība, acīm redzot, bija nodomājusi pārsteigt Līvenfordu ar pēkšņu un žilbinošu sava veikala krāšņumu atklājumu; piepeši atsegs skatlogus, un redzētais satrauks visu pilsētu. Tādas bija Broudija domas, kad viņš pirmajā aprīlī tieši pusdesmitos — ne agrāk, ne vēlāk — atstāja savu māju un, kā vienmēr, pa ierasto ceļu soļoja uz savu veikalu. Kad viņš pilnīgi mierīgi gāja pa Haistrītu — kaut arī viņa stāja šķita mazliet pārspīlēti atturīga —, viņā raugoties, varēja domāt, ka viņš ir visvienaldzīgākais cilvēks visā Līvenfordā. Zobgalīgie apsvērumi glaimoja viņa uzpūtībai un stiprināja dziļi iesakņojušos pašpaļāvību, aizgainīdami netīksmi, kas allaž gluži neviļus uzmācās. Tagad, kad nepanesamais priekšdarbu laiks bija pagājis un cīņa tiešām sākusies, viņš atkal kļuva sava likteņa noteicējs un viņa izturēšanās likās sakām: «Ļaujiet man rīkoties! Tikai to es gaidīju. Un, kā jūs tagad esat sagatavojušies pret mani, tā es — nudien! — esmu sagatavojies pret jums.» Viņam patika cīņa. Bez tam cīņas sparu vairoja cerība, ka sadursmes karstumā atžirgs viņa nomāktais gars, kas tā bija cietis no nesen saņemtā trieciena, kurš tik smagi bija. Ievainojis ģimenes lepnumu. Viņa sirds cīņas priekā jau sāka pukstēt straujāk, iedomājoties, kā viņš ļaudīm parādīs, kas Džeimss Broudijs par vīru, atkal liks nojaust, kāds gars viņu iedvesmo, un, satriecot šos Mungo iznireļus, pilsētas iedzīvotāju acīs vēl vairāk pacels savu agrāko cieņu. Saslējies, krūtis izriezis, spieķi pār plecu — pārspīlēti ākstīgs dzīvesprieka izpaudums, ko jau mēnešiem bija atmetis —, tā viņš pašpaļāvīgi soļoja pa ielu.

Viņš piegāja pie jaunā veikala un tūlīt ievēroja, ka tas atvērts. Tramīgāks cilvēks varbūt tikai, garām iedams, slepus uzmestu acis, bet Broudijam šāda glūnēšana derdzās; viņš, arvien vēl turēdams spieķi pār plecu, gluži atklāti, it kā izaicinot apstājās ielas vidū, izpleta kājas, atgāza smagnējo galvu un zobgalīgi blenza ainavā, kas atklājās skatienam. Viņa seja savilkās ņirdzīgā smīnā! Tad viņš sāka kratīties smieklos. Broudija izturēšanās pauda līksmu atziņu, ka tas, ko patlaban redz, ir vēl aušīgāks uņ kliedzošāks, nekā viņš uzdrīkstējies cerēt, smieklīgāks par viņa pārdrošākām iedomām. Viens logs no apakšas līdz augšai bija piekrauts visdažādāko formu cepurēm, kas gluži kā piramīdas pacēlās starp kaklasaišu vijām un izplestu krāsainu mutautiņu pušķiem, turklāt starpas izdaiļoja zeķes un cimdi, kas, papardes veidā sakārtoti, bija izstiepuši savus ļenganos, tomēr pieklājīgos pirkstus. Bija skaidrs, ka šai apbrīnojami mākslinieciskai izstādei nav tikai dekoratīvs nolūks, un to taktiski pauda katrai precei piestiprinātā zīmīte ar burtiem M. C. Z. un vienkāršiem, sarkaniem cipariem uzspiestu cenu. Kaut gan Broudijs uzjautrināts aplūkoja arī šo mistraino ainavu, viņa uzmanību daudz vairāk saistīja otrs skatlogs, jo tajā nicinājuma pilnais skatiens ievēroja pavisam neredzētu jaunumu — divas vaska figūras. Vaska figūras — gluži neticami! Un tomēr tās tur stāvēja — nevainojama izskata un stājas džentlmenis stingā un neizteiksmīgā maigumā raudzījās uz mazu zēnu, kas, spriežot pēc gaišās ādas, lielajām, zilajām acīm un bērnišķīgi vientiesīgā smaida, neapšaubāmi bija šī paraugtēva paraugdēls. Tēvs bija izstiepis labo, dēls — kreiso roķu, tā viņi vienlīdz eleganti stāvēja, it kā gribēdami teikt: «Te nu mēs esam. Apskatiet mūs labi. Mēs šeit stāvam, lai jūs mūs apbrīnotu.»

Viņu uzvalki bija nevainojami, un Broudija skatiens no izgludinātajām biksēm aizklīda līdz kaklasaišu krāšņumam, apkaklīšu spožumam, sniega baltuma mutautiņiem, kuri rēgojās no krūšu kabatas, vēroja zeķu mirdzumu, derbija platmali ar ieliektu malu, kas aizēnoja tēva pieri, skaisto apaļo cepurīti uz jaunās atvases galvas un beidzot apstājās pie glītas kartiņas, uz kuras bija iespiests: «Viņus ietērpusi M. C. Z. sab. Lieciet tai ietērpt arī jūs.»

— Lelles! — Broudijs nošķendējās. — Idiotiskas lelles! Tas jau nav cepuru veikals, bet leļļu bode! — Šīs figūras viņu uzjautrināja visvairāk, jo kaut kas tāds Līvenfordā vēl nebija redzēts. Pēdējā laikā gan runāja, ka līdzīgi jauninājumi parādījušies Glazgovas lielākajos preču namos, bet Broudijs bija pārliecināts, ka drīz par tiem smiesies visa pilsēta.

Kamēr viņš savā pārākuma apziņā blenza logos, piepeši no veikala iznāca kāds vīrs, nesdams brūnu papīra saini. Broudija izsmējīgā dižošanās tūlīt noplaka, to bija trāpījis kā dunča dūriens. Tātad viņi jau sākuši tirgoties! Šo vīru viņš vēl nekad nebija redzējis un centās sevi pārliecināt, ka tas būs kāds aizkavējies amatnieks, kas pabeidzis darbu un tagad nes prom rīkus; tomēr tīrais iesaiņojums modināja aizdomas un radīja nemieru. Nu viņš jau iedragātu uzpūtību lēni iegāja savā veikalā.

Perijs, kā parasts, jau bija tur, lai Broudiju apsveiktu; šā rīta svarīgie notikumi Perijā bija uzjundījuši vēl dedzīgāku uzcītību un godbijību, ko pavairoja vāja cerība, ka jaunās konkurences dēļ radīsies iespēja parādīt kungam savu īsto vērtību un zināmā mērā panākt ilgoto vēlmju piepildījumu.

— Padevīgi novēlu labu rītu, šefa kungs. — Šim īpašajam gadījumam Perijs bija sadomājis neyainīgu joku, ko pats uzskatīja par asprātīgu un atjautīgu, un nu, saņēmis visu drosmi, nolēma to pastāstīt Broudijam.

— Šodien ir pirmais aprīlis, šefa kungs, — viņš uzbudināts sacīja. — Vai jūs ievērojāt sakarību, tie ...— Viņš jaunos kaimiņus pastāvīgi sauca šai nenoteiktajā vārdā, —... ka tie savu veikalu atvēruši māņu dienā?

— Nē! — Broudijs dusmīgi atrūca un īgni paskatījās jauneklī. — Bet klājiet vaļā savas gudrības!

— Visa pilsēta runā, Broudija kungs, ka jūs šos ļaudis apvedīšot ap stūri kā jau pirmajā aprīlī, — Perijs stostīdamies nobeidza; ieraudzījis savu vārdu iespaidu, viņš pārmērīgā apmierinātībā pazemīgi smējās locīdamies, jo arī Broudijs bija īsi iesmējies, priecādamies par Perija glaimīgo, bet — to Broudijs, protams, nezināja — izdomāto piezīmi, ka visa pilsēta viņu ievēro. Viņa dzelžainie pirksti lēnām sažņaudzās dūrē.

— Jā, es viņus apvedīšu ap stūri kā pirmajā aprīlī, tas ir skaidri! Es viņiem šo uzpūtību izdzīšu, es tos zeļļus mazliet pārmācīšu. Viņi vēl neapjēdz, pret ko uzsākuši cīņu, bet nudien dabūs to just. — Kā, to viņš īstenībā nezināja, bet šai mirklī, kaut viņam arī nebija nekāda rīcības plāna, ticība savām spējām satriekt konkurentus bija stingrāka par stingru.

— Vai jūs jau redzējāt tos putnu biedēkļus blakus?

— Jā gan, Broudija kungs. Jauna lielāko preču namu ideja. Ļoti oriģināli un moderni. — Pirmajā atizrautībā Perijs gandrīz cerēja, ka «šefs» tūlīt pasūtīs pāris brīnišķīgo jauno modeļu. Viņa acis sajūsmā iemirdzējās, bet, ieraugot Broudija zalgo skatienu, viņš tās nodūra, un viņam kļuva skaidrs, ka šoreiz izrunājies aplam.

— Moderni, jūs sakāt? Tas ir muļķīgs balagāns! Pie šiem ķēmīgajiem logiem pastāvīgi pulcēsies ļaudis.

— Bet, šefa kungs, — Perijs nedroši iebilda, — tas taču ļoti vēlami. Ja grib pievilināt ļaudis, vēršot viņu uzmanību uz veikala ārieni, tad var cerēt, ka viņi ieies arī veikalā. Tā ir zināma veida propaganda.

Broudijs mirkli truli blenza Perijā un tad saīdzis nopurpināja: — Vai tad jūs jau esat saindējies ar to pašu ākstību, ja ilgojaties pēc visādiem salašņām, lai tie mums izgāztu durvis? Ja tā, tad papūlieties ātrāk no šīs indes atbrīvoties, citādi jums var klāties plāni.

Perijs pazemots pavērās viņā un mulsi noteica: — Tas viss taču ir ūdens viņu dzirnavām, šefa kungs. — Tad viņš sasparojās un steigšus piemetināja: — Es redzēju, ka šie ļaudis zināmā mērā pievērsušies vispārējiem dekorējumiem, šefa kungs.

Broudijs saīdzis palocīja galvu.

— Kā būtu, šefa kungs, ja jūs arī savu veikalu paplašinātu ar dažām precēm? Piemēram, ar spieķiem un elegantiem cimdiem! Šefa kungs, smalki cimdi tiešām ir kaut kas elegants. — Perijs gandrīz lūdzās savu jauno, bet apspiesto ideju pārpilns.

Tomēr viņa spožie priekšlikumi neatrada dzirdīgas ausis. Broudijs viņu nemaz neievēroja, bet stāvēja neparastas pašanalīzes varā, pārdomādams dīvaino novēršanos no savām negrozīgajām parašām. «Kāpēc,» Broudijs sev jautāja, «es tagad stāvu šeit veikalā un karaliskā mierā neeju kantorī?» Pats par sevi saprotams, ka viņš tos tur blakus iznīcinās, — bet vai viņš to spēs, mierīgi sēdēdams pie rakstāmgalda un lasīdams «Glazgovas Heroldu»? Broudijs juta, ka ir kaut kas jādara, jāizstrādā noteikts rīcības plāns, bet, kad viņš, atradinājies no darba veikalā, mēģināja ko iesākt, viņa stingajā prātā nedzima neviena ideja, kas atbilstu varenajam pasākumam, kādu viņš kāroja īstenot. Ja šai gadījumā būtu jālieto tikai viņa drausmīgais spēks, viņš strādātu, kamēr sviedri lītu aumaļām, kamēr viņa kauli aiz pārpūles krakšķētu; ar prieku viņš būtu apķēris konkurentu veikala balsta stabus, tos izļodzījis un uzgāzis sev virsū visu māju; bet viņam modās vāja nojauta, ka rupjais fiziskais spēks te lieks, un šī atziņa sagādāja lielas ciešanas.

Šai brīdī veikalā ienāca kāda sieviete ar apmēram sešus gadus vecu zēnu pie rokas. Acīm redzot, viņa piederēja pie nabadzīgāko ļaužu kārtas, tāpēc griezās pie Perija, kas viņu godbijīgi sveicināja.

— Es gribētu cepuri savam puikam. Viņš nākamnedēļ sāks iet skolā, — viņa draudzīgi sacīja.

Perijs viņai laipni uzsmaidīja.

— Protams, cienītā! Ko drīkstu piedāvāt šim jaunajam cilvēkam?

Pēkšņi Broudiju sagrāba dīvaina tieksme, mežonīgs sašutums pret ienīsto konkurenci, un viņš juta vajadzību iejaukties, kaut arī šī pircēja piederēja pie zemākās šķiras ļaudīm, kurus viņš pastāvīgi atstāja palīga ziņā.

— Atļaujiet to izdarīt man, — viņš sacīja skarbā balsī, kas skanēja pavisam nedabiski.

Sieviete bailīgi paskatījās uz Broudiju, un viņas lielā drosme pilnīgi izgaisa; nu viņa no dāmas, kas izraugās cepuri un par to samaksā, lai sūtītu dēlu skolas dēkās, ļautu tam spert pirmo soli uz noslēpumainā dzīves ceļa, pārvērtās pavisam vienkāršā, nabadzīgā strādnieka sievā.

— Pagājušo reizi mani apkalpoja jaunais kungs, — viņa nedroši stostījās un norādīja uz Periju. — Es biju te arī pērngad un paliku ļoti apmierināta ar viņu.

Mazais zēns tūlīt sajuta mātes netīksmi, tāpat šā milzīgā, tumšā stāva dīvaino ietekmi; viņš paslēpa seju mātes brunčos un sāka gauži raudāt.

— Mammiņ, mammiņ! Es gribu iet mājās! — viņš šņukstēja. — Es negribu palikt te. Gribu mājās!

— Nečinksti! Beidz pinkšķēt! Nu, vai drīz būs miers? — Galīgi pazemotā nabaga sieviete stāvēja gluži samulsusi un apjukusi, kamēr bērns šņukstēdams vēl dziļāk paslēpa galvu viņas brunčos; viņa sāka zēnu purināt, bet, jo stiprāk purināja, jo skaļāk tas gaudoja; viņas seja pietvīka aiz kauna un īgnuma, un arī viņai pašai asaras vairs nebija tālu. «Vai tad šis Broudijs, šis riebīgais tēviņš, nevienu nevar likt mierā? Man taču vajadzīga tikai cepure manam zēnam, nevis viņš pats,» viņa sašutusi domāja, paņemdama brēkuli rokās, un tad vislielākā apjukumā sacīja: — Es labāk atnākšu citreiz. Viņš ir liels palaidnis. Es atnākšu tad, kad viņš pratīs uzvesties. — Kamēr, viņa šķietami bargi uzbruka pašas bērnam, aizvainotais mātes instinkts sacīja, ka nekad vairs te nespers kāju. Viņa jau bija pagriezusies uz iešanu un būtu pazudusi uz visiem laikiem, ja veikala dziļumā nebūtu atskanējusi Perija klusā un pieklājīgā balss:

— Varbūt konfektīti? — Un viņš veikli paņēma no atvilktnē apslēptās kārbas prāvu piparmētru konfekti un, turēdams divos pirkstos, kārdinot rādīja puisēnam. Tas tūlīt beidza raudāt, lielām, asaru un šaubu pilnām acīm caur mātes vilaines krokām pavērās Perijā un tad sāka raudzīties uz konfekti. Redzēdama šādu pārmaiņu, māte apstājās un jautājoši uzlūkoja zēnu.

— Vai tu gribi?

Pēdējo reizi krampjaini norīstījies, zēns draudzīgi paunāja Perijam un izstiepa mazo, kāro rociņu. Konfekte drīz vien izspīlēja slapjo, spīdīgo vaigu, un, tā kā nu atkal bija salīgts miers, Perijs iedrošināja zēnu vēl vairāk, paglaimoja mātei un apkalpoja abus, kamēr ievērojamais pirkums, jo nu abiem radās sajūta, ka tas ir īsts pirkums, tika izdarīts, un visi jutās apmierināti. Kad viņi gāja prom, viņš parastā pieklājībā pavadīja māti ar dēlu līdz durvīm, un viņa pazemīgi noliektais pakausis saņēma mātes pateicības pilno skatienu, kamēr Broudijs, kas saīdzis un lempīgs stāvēja sāņus, drūmi blenza grīdā.

Perijs atgriezās un apmierināts berzēja rokas. Šis dīvainais jaunais cilvēks dibināja savu pašapmierinātību tikai uz iedomātām spējām un nemaz nenovērtēja savas neapšaubāmās dāvanas, kas izpaudās veiklībā un intuīcijā; kaut gan nupat ar diplomātiju un taktu bija izcīnījis uzvaru, viņš sajuta vienīgi pazemīgu apmierinājumu, ka savam dižajam meistaram un maizes devējam saglabājis pircēju.

— Es nezināju, ka mēs savām cepurēm dodam līdzi arī saldumus. — Tas bija viss, ko Broudijs pateica, sadrūmis ieiedams kantorī.

Diena bija sākusies un ritēja tālāk. Broudijs palika savā istabā un gremdējās raižpilnās pārdomās. Pār viņa skarbo seju slīdēja ēnas, kā mākoņi slīd pār drūmiem kalniem. Viņš cieta. Lai arī viņam bija dzelzs griba, viņš tomēr nevarēja aizliegt savām ausīm uztvert katru skaņu, gaidīt to soļu palēnināšanos, kas tuvojās veikalam, apsvērt mazāko troksnīti ārpus kantora, it kā viņa dzirde gribētu atšķirt pircēja soļus no Perija soļiem, kurš staigāja šurp un turp; šodien viņš — kaut gan nekad agrāk apzināti to nebija ievērojis — uztvēra, ka šie trokšņi bija reti un nekā neizteica. Saules gaisma, plūzdama iekšā caur logu, spīdēja viņam virsū, dubļi, ko radīja atkusnis, kas bija stājies ilgā sala vietā, nu jau sen pazuduši, laiks bija jauks, sauss un silts, un ielas, to Broudijs zināja gluži labi, šai tuvā pavasara nojautā pildījās žirgtiem un priecīgiem ļaudīm, kas plūda iekšā arī veikalos. Tomēr aiz kantora durvīm klusumu nepārtrauca neviena jautājoša balss.

Likās, viņa urbīgais skatiens spiestos cauri mūrim, kas viņu šķīra no kaimiņu veikala, un viņa acīm atklātu sekmīgu rosību. Priekšpusdienas ņirdzīgo pašpaļāvību nomainīja atslābums, un viņš slimīgā tīksmē raudzījās, ka ļaudis kaislā iepirkšanās priekā blakusveikalā cits citu grūsta un stumda. Viņš cieši saknieba lūpas, atkal paņēma atstāto laikrakstu un mēģināja lasīt, tomēr jau pēc dažiem mirkļiem atkal pievērsās pats sev un savam niknumam, lai brīdi vēlāk atjēgtos, ka truli raugās mūri, kas viņu it kā hipnotizēja.

Saīdzis viņš domāja, cik jauki bijis pagājušos laikos, kad varēja atgāzties atzveltnī — jo ko gan citu viņš toreiz lai darītu? — un karaliskā dižumā ar vienu aci pa pusatvērtajām durvīm lūkoties uz Periju un pircējiem, kas pildīja viņa valstību. Veikalā visu izkārtoja Perijs, kurš, klausīdams sava kunga pavēlēm, piegādāja un stiepa visu, kas vajadzīgs; Broudijs nemaz neatcerējās, kad pēdējo reizi kāpis pa trepēm pēc precēm, līkņājis gar plauktiem un iesaiņojis cepures. Pircēju lielo vairumu viņš nemaz neievēroja, tikai pie dažiem reizēm piegāja, vēlīgi palocīja galvu, paņēma rokā cepuri, kura tai brīdī tika apskatīta, augstprātīgi paša preci lielīdams, noglāstīja virsu, nolieca malu, turklāt viss viņa stājā likās sakām: «Vai nu pērciet, vai nepērciet, labāku cepuri nekur nedabūsiet.» Viņš pats apkalpoja tikai pircējus no grāfistes labāko ģimeņu aprindām.

Cik toreiz bija brīnišķīgi, kad varēja būt pārliecināts, ka ļaudis noteikti nāks! Aklajā pašpaļāvībā un iedomībā viņam nekad nebija iešāvusies prātā doma, viņš pat necentās par to domāt, ka varbūt tikai konkurences un izvēles trūkums pircējus spiež nākt pie viņa, ka viņa veikals dibināts uz monopola; bet tagad viņš, sēdēdams un visu pārdomādams, sev par lielu nepatiku, apzinājās, ka privileģētais stāvoklis vismaz uz laiku beidzies. Nevērojot to, viņš bija stingri nolēmis savu izturēšanos nemainīt; ja viņam agrāk nevajadzēja skriet ļaudīm pakaļ un rneklēt noskrandušos pircējus, arī tagad viņu nepiespiedīs to darīt; nekad savā mūžā viņš nevienam nebija skrējis pakaļ un nu deva svinīgu zvērestu, ka nekad to arī nedarīs.

Modās neskaidras atmiņas par pirmajām Līvenfordā pavadītajām drūmajām dienām, kas bija tik tālā pagātnē, ka viņš tās gandrīz bija aizmirsis; tomēr arī caur šo miglas plīvuru viņš sevi redzēja kā vīru, kas nekad nebija centies iegūt citu labvēlību, nekad nebija glaimojis, nekad nebija tēlojis pakalpīga lišķa lomu. Kaut gan toreiz veikalā nebija neviena Perija, Broudijs tomēr bija taisnprātīgs, godīgs un noteikts, bija grūti strādājis un nekad nelūdzies citu labvēlības. Un viņam bija panākumi. Viņš izjuta dziļu gandarījumu, atcerēdamies savu lēno kāpienu augšup — kā viņu atzina pilsētas padome, ievēlēja filozofu klubā, kā viņš pamazām izstrādāja sava nama plānu, kā tas tika celts, atcerējās, kā pēc tam nemanāmi bija iekarojis tagadējo īpatnējo, savrupo, cienījamo stāvokli. Tās ir labās asinis dzīslās, tā viņš sev teica, kas to veikušas, kās viņu cēlušas augšup, palīdzējušas ieņemt īsto vietu sabiedrībā, nevērojot šķēršļus, kādi viņam jaunībā bija jāpārvar; viņa senču asinis — kā sugas zirgam — vienmēr runāja, tās viņu nenodos arī tagad.

Viņam pāri brāzās īstas dusmu bangas, iedomājoties pašreizējo netaisnību, un viņš uzlēca kājās. — Lai viņi pamēģina man to atņemt! — viņš skaļi iesaucās un pakratīja dūri. — Lai viņi visi nāk šurp! Es viņus satriekšu tāpat kā citus, kas mani apvaino. Pie manas dzimtas koka bija viena ietrunējusi atvase, — viņš kliedza, — un es to nocirtu! Es satriekšu katru, kas man stāsies ceļā. Es esmu Džeimss Broudijs, lai nolādēts katrs un visi kopā! Lai viņi pamēģina mest man sprunguļus riteņos un izputināt manu veikalu, lai pamēģina atņemt to, kas pieder man! Lai tik mēģina! Lai nāk kas nākdams, es tomēr vēl esmu e s !

Viņš atkal atslīga atzveltnī, nemaz neievērodams, ka kliedzis tukšā telpā, — kārā apmierinājumā viņš pietvērās tikai pašai pēdējai tīkamajai domai. Viņš bija viņš — Džeimss Broudijs, — neviens cits to nesaprata, neviens cits nekad nebūtu spējis aptvert lielo mierinājumu, neatsveramo lepnumu, ko šī apziņa viņam deva. Viņa domas no tagadnes likteņa triecieniem joņoja prom uz bagāto sapņu un ilgu zemi, un, noliecis galvu uz krūtīm, viņš ļāvās saldajiem sapņiem par nākotni, kad neierobežots varēs piepildīt sava lepnuma nesavaldīgās iekāres, varēs apmierināt tieksmes pēc izcila stāvokļa un godinājumiem.

Beidzot viņš nopūtās; kā no narkozes radīta miega un murgiem pamodies, viņš blisināja acis un sagrozījās. Viņš paskatījās pulkstenī un izbrīnījies ievēroja, ka diena tuvojas beigām un pienākusi viņa paša noteiktā veikala slēgšanas stunda. Viņš lēni piecēlās, nožāvājās, izstaipījās, aizdzina tīksmos sapņus, atkal savilka seju stingā vienaldzībā un iegāja veikalā, lai pārbaudītu šīs dienas darījumus. Tas vienmēr bija patīkams pienākums, ko viņš veica ar valdnieka cieņu, izturēdamies kā feodālo laiku firsts, kas no saviem vasaļiem saņem meslus. Perijam pastāvīgi bija vesela kaudze spīdoša sudraba, bieži arī mirdzoši zelta gabali un dažreiz pat čaukstoša banknote, kas pēc tam novietojās šefa dziļajā bikšu kabatā; kad tas bija noticis, Broudijs pavirši pavērās pārdoto preču sarakstā — pavirši tāpēc, ka bija pārliecināts, ka Perijs viņu nekad neapkrāps — pēc paša Broudija vārdiem, «tā būtu mazā vīriņa nelaime, ja viņš to mēģinātu», — uzsita uz pietūkušās kabatas, paņēma cepuri un pēc īsa rīkojuma aizgāja, likdams Perijam aizslēgt veikalu un nolaist aizlaides.

Bet šodien Perija izskats bija tik dīvains, kāds mēdz būt cilvēkiem, kas vienlaikus ir samulsuši un izmisuši. Parasti viņš kases atvilktni atrāva sparīgi un pakalpīgā lepnumā, it kā teikdams: «Mēs negribam sevi daudz lielīt, bet te ir tas, ko mēs šodien esam veikuši, šefa kungs.» Bet šodien viņš kasi izvilka pavisam bailīgi un kā atvainodamies tikko manāmi sarāvās.

— Ļoti klusa diena, šefa kungs, — viņš bikli sacīja.

— Laiks ir ļoti jauks, — Broudijs stūrgalvīgi runāja pretī. — Kur tad bijušas jūsu acis? Uz ielas taču vesels bars ļaužu.

— Jā, uz ielas bija īsta drūzma, — Perijs atbildēja, — bet ļoti daudzi... tas ir, daži iegāja ... — Viņš sāka stostīties. — Viņiem ļoti interesants skatlogs, — Perijs nedroši nobeidza.

Broudijs ieskatījās kasē. Tanī bija tikai seši nožēlojami sudraba šiliņi.

IV

Līvenfordas filozofu klubam notika sanāksme. Kaut arī lielais vairums biedru nebija ieradušies, telpas tomēr patīkami pildīja dūmi un seši biedri ērtos atzveltņos sēdēja ap kamīnā sprēgājošo uguni un šādā apgarotā noskaņā pēc sirds patikas filozofēja. Divi no klātesošajiem patīkami izklaidējās ar dambreti, kamēr pārējie, atgāzušies atzveltņos, smēķēja, tērzēja un ar biežiem spēcinošiem groka malkiem centās ierosināt svinīgajam brīdim piemērotas domas.

Par spīti izmeklēto vārdu bagātībai, saruna neveicās, starpbrīži likās svarīgāki nekā izteiktās domas, pīpes dūmi kodīgāki par nozīmīgu adjektīvu, biedru skatieni izvairīgi, dziļdomīgi un izklaidīgi. Godprātīgi apzinādamies savu garīgo pārākumu, viņi sēdēja kluba svētajās telpās, kur pulcējās visi tie godājamie Līvenfordas pilsoņi, kam bija iemesls uzskatīt sevi par cienījamākiem nekā pārējie, — un vismaz bija apmierināti apziņā, ka pacēlušies citiem pāri. Kļūt par šā kluba biedru jau nozīmēja pagodinājumu, kas šos laimīgos nostādīja izcilā stāvoklī, un tos apskauda visi mazāk laimīgi mirstīgie. Tiem kluba biedri vakaros, varbūt pat vienaldzīgi žāvādamies, mēdza teikt:. «Jā! Laikam būs jāaiziet uz klubu. Tur šovakar maza diskusija.» Tad viņi nesteigdamies devās prom, un viņus vēl uz ielas pavadīja pārējo skaudības pilnie skatieni. Tie, kas pie šiem izredzētajiem nepiederēja, kluba sociālo stāvokli vērtēja bezgala augsti, kas bija izskaidrojams ar to, ka klubam piešķīra lielu intelektuālu nozīmi, jo skanīgais vārds «filozofs» ierosināja domas par tālo un dižo tīrā prāta pasauli. Reiz gan kāds klasisko valodu skolotājs, kurš bija pārnācis uz Līvenfordas skolu un kura vārdam bija pievienots saīsināts Oksfordas universitātes akadēmiskā grāda apzīmējums, kādam savam kolēģim bija izteicies: «Izdzirdis kluba nosaukumu, es arī ļoti gribēju iestāties, bet nepatikā atklāju, ka šis klubs nav nekas cits kā smēķētāju un dzērāju sabiedrība.» Bet ko šis angļu āksts saprata? Vai tad viņam nebija zināms, ka ik ziemu noteiktā laikā tiek lasīti seši referāti, kuriem seko garas debates? Vai viņš nebija redzējis glīti iespiestās kartiņas, kuras visi biedri kā amuletu nēsāja vestes labās puses augšējā kabatā un kur bija uzskaitīti šā gada referātu un diskusiju temati? Ja tikai viņš būtu gribējis, viņš varētu gremdēties tik dziļos tematos kā:

«Mūsu nemirstīgais dziesminieks — ar referātu.»

«Vēstuļu balodis veselībā un slimībā.»

«Kuģu būves attīstība pie Klaidas.»

«Skotu atjautība un. humors — ar vietējām anekdotēm,» — vai pat:

«No kalēja mācekļa par pilsētas galvu — cienījamā nelaiķa līvenfordieša Matīsa Glouga dzīves gājums.»

Tādi patiesībā bija svarīgie referāti, ko lasīja klubā, un, ja nu vakaros, kad biedru galvas nebija nodarbinātas ar šiem dziļdomīgajiem tematiem un viņi neprātoja par rases un nācijas problēmām, bet drusku atpūtināja smadzenes, — vai tad bija kāds kauns vai grēks mazliet patērzēt, uzsmēķēt, pakavēt laiku ar vistu vai dambreti? Un, tā kā caur sāņdurvīm viegli varēja sasniegt Fīmijas tīro lokālu, — vai tas kāds grēks, ja reizēm aizsūta pēc groka glāzītes vai brīžiem sapulcējas «mazajā atsevišķajā istabā»?

Šādi pamatojumi, protams, nebija apstrīdami. Bez tam šī neoficiālā pilsētas padome bija radusi patenkot par pilsētas iedzīvotājiem un viņu darīšanām, ziedodama šim nolūkam visai daudz laika. Šai viņu filozofēšanas blakus nozarē ietilpa visdažādākie temati, sākot ar Džibsona sievas ķildīgo raksturu un beidzot ar lēmumiem izteikt vecajam Bleiram no Meina fermas pārmetumu, ka viņa govis, staigādamas pa ielām, neievēro higiēnas prasības; bet sevišķi nomierināja kluba paradums, kas vislabāk liecināja par Līvenfordas filozofu taisnīguma sajūtu, — netaupīt arī pašu biedrus, jo tie arī nebaudīja nekādas privilēģijas, kas tos varētu pasargāt no pārējo filozofu asajām mēlēm. Šovakar šo diskusiju objekts bija Džeimss Broudijs; par tādu viņš kļuva pēc tam, kad kāds biedrs nejauši uzmeta skatienu uz viņa tukšo atzveltni kaktā un pēc neilgām pārdomām piezīmēja:

— Broudijs šovakar nokavējies. Diezin vai viņš vispār vairs nāks.

— Gan būs klāt, par to nav ne mazāko šaubu, — noteica pilsētas galva Gordons. — Manuprāt, viņš nekad nav bijis tik akurāts kā tagad. Viņam jācenšas saglabāt rakstura stingrību, — tas taču jums skaidrs? — Viņš pavērās apkārt un gaidīja atzinību par saviem piemērotajiem un augstsirdīgajiem vārdiem. — Ar to es gribēju teikt, — viņš paskaidroja, — ka viņam jāpiemērojas apstākļiem vai arī galīgi jāaiziet bojā.

Pārējie sūca pīpes un klusēdami palocīja galvu. Viens dambretes cienītājs izdarīja gājienu, domīgi pavērās siltajā, aromātiskajā gaisā un tad teica:

— Augstais dievs! Cik ātri paiet laiks! Nu jau būs gads, kad viņš tai briesmīgā negaisa vakarā izdzina no mājas savu meitu.

Pakstons, kas bija slavens ar savu labo atmiņu uz skaitļiem, piezīmēja:

— Taisni pēc divām nedēļām būs gads; bet, ja spriestu pēc tā, ko Līvenforda kopš tā laika par Mēriju Broudiju dzirdējusi, tad šis gads tikpat labi varētu būt viena diena. Jau toreiz es teicu un atkārtoju arī tagad, ka Broudija izturēšanās bija ļoti nežēlīga.

— Kur šī meiča tagad atrodas? — kāds iejautājās.

— Stāstīja, — Pakstons atbildēja, — ka Darokas Foili viņai sameklējuši vietu, bet tās ir blēņas. Viņa aizgāja pati. Ārsts viņai gribēja palīdzēt, bet viņa nepalika. Tagad runā, ka viņa dabūjusi vietu kādā lielā Londonas namā, nabaga meiča jau nekas vairāk nebūs kā tikai kalpone. Foili viņas labā ne pirksta nepakustināja un tad aizbrauca atpakaļ uz Īriju...

— Taisnība, — noteica otrs dambretes cienītājs. — Veco Foilu dēla zaudējums bija galīgi satriecis. Šī katastrofa uz Tē upes tilta tiešām bija kaut kas drausmīgs, to nevar noliegt. Es nekad neaizmirsīšu šo nakti. Es toreiz biju pie savas svaines, un man vētrā vajadzēja iet mājās; viens vēja norauts dakstiņš gandrīz trāpīja manu ausi. Tas man tikko nenorāva galvu.

— Tā pilsētai būtu bijusi lielāka nelaime nekā tilta zaudējums, — Grīrsons savā kaktā ņirgājās. — Mums tev pie mācītājmuižas būtu jāceļ skaists piemineklis, tāds pats kā skaistā Livingstona statuja Džordža skvērā viņpus pilsētas. Iedomājies tikai, ko tu esi zaudējis. Ja dakstiņš tevi būtu nositis, tu pārvērstos jaunā Skotijas varonī...

— Nu, jaunajam tiltam jābūt stiprāk būvētam, citādi mani nepierunās braukt pāri. Tas taču pavisam nedzirdēts skandāls, ka toreiz aizgāja bojā tik daudzas vērtīgu cilvēku dzīvības. Es prasu, lai vainīgie tiktu sodīti, — noteica pirmais spēlētājs, lai vājinātu triecienu, ko nupat bija saņēmis viņa partneris.

— Mīļais cilvēk;! Jūs taču nevarat sodīt pašu visspēcīgo! — iesaucās Grīrsons. — Tas bija dieva roku darbs, un no viņa nevar pieprasīt zaudējumu atlīdzību.

— Tss! Tā nerunājiet, Grīrsonl — pilsētas galva viņam uzsauca. — Pievaldiet mēli! Tā jau ir tīrā dieva zaimošana, ko jūs nupat teicāt.

— Nē, nē, Gordon! — Grīrsons viņu mierināja. — Tas ir tikai likums, ziniet, mazliet jurisprudences. Es neteicu nekā ļauna ne par klātesošajiem, ne par visspēcīgo, ne arī par jums personīgi, — viņš šķielēdams piemetināja.

Iestājās nepatīkams klusums, un pat radās iespaids, ka diskusiju vienprātība izjaukta, bet tad pilsētas galva beidzot turpināja:

— Jau vistuvākajā laikā Broudijam būs jāslēdz savs veikals. Es pie viņa nekad vairs neredzu neviena cilvēka.

— Cenas, par kādām preces pārdod Mungo sabiedrība, atraus pircējus katram veikalam, kas mēģinās ar to konkurēt, — Pakstons, mazliet juzdams Broudijam līdzi, sacīja. — Viņi nolēmuši vispirms pazudināt Broudiju un tikai tad sākt pelnīt. Šoreiz viņš izdarījis lielu kļūdu. Man liekas, tas būs viņa gals.

— Gals ir īstais vārds, — norūca Grīrsons, kas no sava kakta tā vērās pārējos, it kā varētu par šo tematu pastāstīt daudz ko jaunu, ja tikai gribētu.

— Tomēr šķiet, ka Broudijam klājas labi. Viņš naudu nemaz netaupa — svaidās pa labi un pa kreisi, pērk visu, kas iepatīkas. Viss viņam ir pirmšķirīgs, un tomēr rodas iespaids, ka viņam tas vēl neliekas pietiekami labs. Paskatieties tikai uz viņa garderobi, skaisto kaklasaites spraudi, zīmoggredzenu un bez tam vēl, — runātājs piesardzīgi pavērās apkārt, pirms izteica turpmākos vārdus; — paskatieties uz viņa lielisko muižu! — Likās, visu klātesošo sejas savelkas vieglā smīnā, daži slepus izsmējīgi samirkšķinājās.

— Paskatieties taču uz viņa sievas kurpēm, greznajām drēbēm un eleganto ārieni! — ņirgājās Grīrsons. — Paskatieties uz viņa kontu bankā — viņa mazā Nesija šai ceturksnī par divām nedēļām nokavēja akadēmijā samaksāt skolas naudu! Paskatieties, kā šaudās viņa lepnības pilnās acis, kad viņš domā, ka neviens viņu nenovēro! Es jums saku, šis dižais, ļoti dižais vīrs — par tādu viņš sevi uzskata — sāk justies neomulīgi. — Grīrsona vārdos slēpās ļoti daudz zīmīgu norādījumu, kad viņš turpināja: — Var jau būt, ka man nav taisnība, bet pēc manas ievērības necienīgās pārliecības Broudijs pārdzīvo savas dzīves ļaunākas laikus. Un, ja viņš neuzmanīsies, viņš kritīs ļoti zemu, gulēs turpat, kur vienu otru jau iesviedis, — renstelē.

— Jā, viņš ir bīstams vīrs, un viņam būs daudz ienaidnieku. Bet, ja nu mēs esam sākuši runāt par rensteli, man arī šai sakarībā jums kaut kas jāpastāsta.— Pakstons domīgi ievilka no pīpes dažus dūmus. — Pagājušās sestdienas vakarā es gāju garām Broudija veikalam, kad man lika apstāties savāds skats. — Viņš atkal ievilka pāris dūmu. — Veikalā bija iegājis liela auguma ceļa strādnieks, pilns kā mārks; likās, tas jau nodzēris visu nedēļas algu un bija tādā jutoņā, ka gatavs svaidīties ar mārciņu banknotēm kā ar zirņiem — es viņam rokā redzēju veselu žūksni; tas grīļodamies stāv Broudija priekšā un prasa, lai viņam dod divas platmales, dažas cepures un diezin ko vēl. Viņš bija noskaņots izpirkt visu veikalu, jā gan, un arī samaksāt. Bet Broudijs — dievs vien zina, cik ļoti viņam vajadzīga nauda — stāvēja gluži mierīgs un ar savām skadrajām, apsarkušajām acīm vērās strādniekā. — Nonācis pie sava stāsta interesantākās vietas, Pakstons ilgi sūkāja pīpi, tad izņēma to no mutes, pavicināja gaisā un turpināja: — «Ja jūs, ar mani runājot, nevarat pateikt «lūdzu»,» — tā Broudijs nosēca, «tad jūs te nedabūsiet nekā. Varbūt citiem veikaliem,» viņš dzēlīgi sacīja, «tāda izturēšanās piemērota. Ejiet tur, ja jums tīk, bet pie manis jums jāuzvedas pieklājīgi, citādi es jūs aiztriekšu pie velna.» Es vairs nedzirdēju, ko šis vīrs atbildēja, bet tas laikam ļoti nokaitināja Broudiju, jo viņš pārlēca pāri galdam, sagrāba svešo aiz rīkles, un tas nepaspēja ne iepīkstēties, kad jau bija izsviests no veikala un iekaustīts gulēja netīrajā renstelē.

Pēc šī stāsta iestājās dziļdomīgs klusums.

— Jā, — pirmais spēlētājs beidzot nopūtās, — viņš ir drausmīgi ātrs. Bet nu viņa lepnums kļuvis gandrīz bīstams. Tas ir viņa lielākais ienaidnieks. Agrāk viņš šai ziņā nebija tik jūtelīgs, bet pēdējos gados kļuvis gandrīz nevaldāms. Viņš ir lepns kā Lucifers.

— Es esmu cieši pārliecināts, ka viņš arī kritīs tāpat kā Lucifers, — iebilda Grīrsons. — Paša uzpūtība smacē viņu nost. Tā kļuvusi tik liela, ka jau pārvērtusies mānijā.

— Un dibināta uz tik smieklīgām iedomām! — Pakstons klusi un piesardzīgi noteica. — Viņš iedomājies, ka ir rads Vintoniem! Es būtu ar mieru derēt, ka viņš ir pārliecināts, ka īstenībā viņam pašam vajadzētu būt grāfam. Cik dīvaini, ka viņš to slēpj un tomēr sevi ar to apreibina.

— Vintoni viņu nekad neatzīs par savējo. Lai arī viņš saucas par Broudiju. Lai viņš izskatās pēc Vintoniem. Bet ko nozīmē vārds, ko nozīmē līdzība? — sacīja pirmais spēlētājs. — Viņam nav ne mazākās iespējas to pierādīt.

— Baidos, ka visiem pierādījumiem pārvilkta trekna strīpa, — Grīrsons domīgi noteica. — Jo esmu pārliecināts, ka viss, kas pirms ilgiem laikiem varbūt noticis, nav norisinājies īstajā gultā. Tāpēc mūsu draugs par to negrib nekā stāstīt. Tāda varbūt patiesībā ir šī jaukā radniecība.

— Tā nav tikai radniecība vien, pēc kā viņš tīko, — Gordons gausi sacīja. — Nē! Nē! Šī mānija jau gājusi krietni uz priekšu. Es gan ne labprāt to jums stāstu un pats arī gandrīz nekā noteikta nezinu, tāpēc neviena nesaukšu vārdā, bet jūs nedrīkstat stāstīt tālāk. Es to dzirdēju no kāda vīra, kas Džeimsu Broudiju redzējis galīgi piedzērušu. Nav daudz ļaužu, kas to redzējuši, — viņš turpināja, — jo šai ziņā viņš ir ļoti piesardzīgs. Bet tai vakarā viņa mēle atraisījusies, viņš sācis runāt un...

— Kādu citu reizi, Gordon! — Pakstons pēkšņi iesaucās.

— Tss, tss!

— Pastāstiet par velnu!

— Gordon, vai jūs negribat savus jaunos ratus...

Bija ieradies Broudijs. Smagiem soļiem ienācis, viņš blisināja acis, kas pēkšņi no tumsas bija iekļuvušas gaišajā telpā, un rauca pieri, jo sarūgtināts nojauta, ka pārējie nupat labpatikā ap viņu trinuši savas viltīgās un gļēvās mēles. Šovakar viņa drūmie, stingie vaibsti pauda neslēptu niknumu, kad viņš uzmeta skatienu sabiedrībai un, drīzāk izaicinādams nekā sveicinādams, ne vārda nebildis, vairākkārt palocīja galvu.

— Nāciet iekšā, nāciet iekšā! — Grīrsons attapās. — Mēs nupat zīlējām, vai lietus, kas tikko taisījās, sācis jau līt.

— Vēl ir sauss, — Broudijs skarbi atbildēja. Viņa balss bija piesmakusi, zaudējusi agrāko skaņu un tagad apliecināja to pašu stoisko vienaldzību, ko izteica seja. Viņš paņēma savu pīpi un sāka to pildīt ar tabaku. Kāds vecāks vīrs, kluba pasūtāmais un pārvaldnieks, kura amata pakāpi apliecināja zaļš priekšauts, kā jautādams pabāza pa durvju spraugu galvu, un Broudijs īsi uzsauca: — Parasto!

Iestājās klusums, kamēr vecais vīrs aizgāja un pēc īsa brīža atgriezās ar lielu viskija glāzi Broudijam, lai pēc tam pazustu pavisam. Gordons uzskatīja par savu pienākumu pārtraukt klusumu, kas smagi nomāca visu sabiedrību; viņš paskatījās uz Broudiju un, tā bāluma ietekmēts, pats pret savu gribu laipni jautāja:

— Nu, Broudij, kā klājas? Kas pasaulē jauns?

— Viss labi, Gordon. Ļoti labi, — Broudijs gausi atbildēja. — Nevaru sūdzēties. — Viņa balss, kas ar mākslotu vienaldzību gribēja maskēt drūmo stāvokli, tomēr skanēja gandrīz traģiski un nevienu nepārliecināja, taču Gordons šķietamā jautrībā iesaucās:

— Tas ir jauki! Tā ir pareizi! Mēs pastāvīgi gaidām dienu, kad Mungo sabiedrības virpuļdurvis mitēsies virpuļot uz visiem laikiem.

Broudijs šos pieklājības melus un sabiedrības neīsto sajūsmu, kas tiem sekoja, vairs neuztvēra tai lielajā apmierinājumā, kādu bija izjutis vēl pirms sešiem mēnešiem. Pašreiz viņš drīzāk izrādīja stingu vienaldzību, ko pārējie tūlīt manīja. Viņa prombūtnē tie viņu netraucēti varēja nozākāt, aprunāt, notiesāt un pat izsmiet, bet, kad Broudijs bija to vidū, šie citādi tik spēcīgie jūtu izpaudumi manāmi noplaka un tie bieži vien pret savu gribu jutās spiesti izteikt kādu glaimīgu piezīmi, ko paši nopietni neuztvēra un nemaz nebija domājuši sacīt.

Broudijs bija vīrs, kuru nokaitināt likās nevēlami; bija ieteicamāk un drošāk iztikt ar labu, sagādāt viņam patīkamu omu nekā satracināt, bet, ievērojuši Broudija saīgumu un drūmo noskaņu, tie sev jautāja, vai viņa dzelzs griba un pašsavaldība tomēr beidzot nesāk ļodzīties.

Vispārējās pārdomas pārtrauca maiga, glaimīga balss, kas nāca no attālāka kakta un vērsās pie visas sabiedrības.

— Ja jūs domājat, ka Mungo slēgs savu veikalu, tad jums nāksies drusku pagaidīt. Nē, nē, viņi neslēgs — vismaz tuvākajā laikā ne, kāds brītiņš vēl būs jāpagaida, — vāvuļoja Grīrsons.

— Kā tā? — kāds iejautājās.

— Tā ir tikai maza, privāta informācija, — Grīrsons pakalpīgi atbildēja, izšķobīja lūpas, salika kopā pirkstu galus un noslēpumaini, bet vēlīgi, priekā starodams, vēroja visu sabiedrību, sevišķi Broudiju. Broudijs aši pacēla plakstus, un viņa acis zem kuplajām uzacīm pavērās cilvēkā, no kura viņš gan nebaidījās, tomēr no pieredzējumiem zināja, cik bīstama ir šā Grīrsona viltība un inde, kas aprēķināta tā, lai citi ilgāku laiku sajustu tās postošās sekas.

— Kas tad noticis, mīļais cilvēk? — jautāja Pakstons. — Runā!

Bet tagad, kad viņu ziņkāre bija sasniegusi augstāko pakāpi, Grīrsons nesteidzās izpaust savu slepeno informāciju un arvien vēl glaimīgi smaidīja, tā visus turēdams kā zivis pie āķa; viņš lika pārējiem izciest īstas Tantala mokas, kairinādams ar saldu augli, ko negribēja ļaut tiem baudīt, iekams tas nebūs galīgi nobriedis un sulīgs.

— Varu derēt, ka tas jūs neinteresēs, — viņš noteica. — Tāds gluži niecīgs vietējs sīkums, ko es uzzināju pilnīgi nejauši.

— Vai jums arī tas zināms, Broudij? — jautāja Pakstons, tā gribēdams izbeigt nepanesamo vilcināšanos.

Broudijs klusēdams pakratīja galvu un sarūgtināts sev jautāja, kā gan šim Grīrsonam izdodas pirmajam visur iebāzt degunu, turklāt viņš arvien bija arī pēdējais, kas beidza ošņāt.

— Tā ir pavisam maza informācija, — Grīrsons nerimās augošā pašapmierinātībā.

— Runājiet jel, viltīgais velns!

— Nu labi, ja jūs tā vēlaties: Mungo sabiedrības distrikta direktors brauc prom, jo nodaļa jau tagad darbojoties lieliski. Esmu dzirdējis, ka veikala apgrozība esot neparasti prāva. — Viņš Broudijam vientiesīgi uzsmaidīja un tad turpināja: — Jā! To viņi darīja gudri, piedāvādami brīvo vietu — un tā tiešām ir laba vieta — līvenfordietim. Un tas šo vietu arī pieņēmis.

— Kas tad tas ir? — daži iesaucās.

— Tas ir tiešām spējīgs puisis, šis jaunais Mungo sabiedrības nodaļas direktors.

— Kā tad viņu sauc?

— Viņš ir mūsu drauga palīgs, jaunais Pīters Perijs, — Grīrsons gari novilka un triumfēdams norādīja uz Broudiju.

Tūlīt sacēlās liela kņada.

— Ko jūs sakāt!

— Vecā atraitne, viņa māte, būs bezgala priecīga.

— Kāda karjera tādam jaunam zēnam!

— Pats par sevi saprotams, ka viņam šis piedāvājums bijis kā aklai vistai grauds.

Kad pirmais satraukums par negaidīto ziņu bija rimis un kluba biedri sāka saprast, kādu triecienu Broudijs saņēmis, iestājās klusums un visu acis pavērās viņā. Broudijs sēdēja un klusēja, gluži apdullināts no dzirdētā; viss viņa varenais stāvs sastinga, žokļi savilkās, zobi saspieda pīpes kātu kā knaibles, kas lēnām sakļaujas. Tātad Perijs viņu atstāj, Perijs, bez kura viņš pēdējā laikā nemaz nevarēja iztikt, jo beidzot viņam bija kļuvis skaidrs, ka pats vairs neprot pircējus apkalpot, nav vairs spējīgs pazemoties un piemēroties tādam iztapoņas darbam — pat tad ne, ja būtu gribējis. Spalgs knikšķis pārtrauca dziļo klusumu, kad, sarūgtinājumam pieaugot, Broudija zobi beidzot ļaunā spēkā tā sacirtās, ka pīpes kāts sadrupa. Kā transā viņš mirkli vērās salūzušajā pīpē, tad nokosto galu izspļāva uz grīdas, atkal klusēdams paskatījās uz sadragāto jūrasputu kātu un, nemaz neapzinādamies, ka pārējie klausās, nočukstēja:

— Man šī pīpe bija ļoti mīļa, ļoti mīļa. Mīļāka par visām.

Tikai tad viņš ievēroja seju apli, kuras blenza tā, it kā viņš šiem blenzējiem par prieku sēdētu arēnā, tikai tad atjēdzās, ka jāizliekas, cik vienaldzīgi uztver šo triecienu, vai vēl labāk — jārāda, ka tas nemaz nav nekāds trieciens. Viņš paņēma savā dzelžainajā rokā glāzi, pacēla to, pielika pie lūpām un, plakstus nepamirkšķinādams, stingi uztvēra Grīrsona skatienu, kurš tūlīt nodūra acis. Šai mirklī Broudijs būtu atdevis savu labo roku, ja spētu atbildēt ar tik griezīgu un asu piezīmi, kas šo glūņu tūlīt padarītu cīņas nespējīgu; tomēr, par spīti izmisīgajiem mēģinājumiem, viņa smadzenes nerosījās, lēnais, gausais prāts atteicās darboties, tā ka neatlika nekas cits kā izrādīt parasto nicināšanu un teikt:

— Tas neko nenozīmē, itin neko, tas man gluži vienalga.

— Droši vien viņš arī pircējus aizvilinās līdzi, — Pakstons noraizējies sacīja.

— Ja visu labi apsver, tā ir pretīga un nekrietna rīcība, Broudija kungā, — lišķīgi iesaucas viens no spēlētājiem. — Viņš taču pazīst visus jūsu pircējus.

— Tomēr jāatzīst, ka šai Mungo sabiedrības bandā ir spējīgi cilvēki. Pēc manām domām, tie ir ellišķīgi gudri puiši, — kāds cits noteica.

— Es to uzskatu par ļoti nožēlojamu rīcību, — Grīrsons lēni un apsvērti sacīja. — Man rodas iespaids, ka Perijs līdzinās žurkai, kas atstāj grimstošu kuģi.

Iestājās pēkšņs klusums, visi sēdēja kā sastinguši aiz bailēm, kādas izraisīja pārdrošā piezīme, apvainojums, kāds šai klubā nekad tik atklāti nebija vērsts pret Broudiju. Viņi gaidīja, ka Broudijs piecelsies, sagrābs vārgo Grīrsonu un pēkšņā mežonīgā niknumā un spēkā saraustīs gabalos. Bet viņš palika mierīgs un šķietami neaizskarts, it kā piezīmi nebūtu nedz dzirdējis, nedz sapratis. Viņa domas maldījās tumšā bezdibenī; viņš apsvēra, ka šis bija nāvējošākais trieciens, kādu jebkad saņēmis, kaut arī konkurenti jau pirms tam viņu gandrīz bija iznīcinājuši.

Cīņā pret viņu tie bija laiduši darbā visu savu milzīgo kapitālu. Neskaitāmos veidos bija likuši lietā viltību, bet, atņemot Periju, tie viņam laupīja pēdējo balstu. Nu viņš atcerējās Perija dīvaino izturēšanos pēdējā dienā, pa daļai baiļu, pa daļai sajūsmas pilno sejas izteiksmi, it kā tas būtu prieka un tomēr arī skumju pārņemts, it kā gribētu ko teikt, tomēr nespētu sadūšoties. Savādi, ka viņš Perijam nekā nepārmeta, jo taisnīgi atzina, ka tas tikai aizgājis uz labāku vietu, nekā viņš tam varētu nodrošināt. Viss naids vērsās vienīgi pret pašu Mungo sabiedrību. Tomēr šai mirklī viņa jūtās bija mazāk īsta naida nekā savādas līdzjūtības pret sevi pašu, skumjas par to, ka viņam, kas vienmēr bijis tik dižs un cienīgs, ciešanas sagādā tik nodevīgi paņēmieni un tādēļ pastāvīgi jātēlo vienaldzība, kamēr līdz šim kā bruņas viņu bija sargājusi bezrūpīgā augstprātība. Tā prātodams, viņš atkal ievēroja apkārtstāvošo ziņkāres pilnos skatienus un saprata, ka nedrīkst klusēt. Gandrīz nemaz neapjēgdams, ko runā, viņš tomēr sāka runāt un uzkurināja pats sevī arvien lielākas dusmas:

— Es pastāvīgi cīnījos godīgi, pastāvīgi cīnījos tīrām rokām. Es nekad nepazemotos un nemeģinatu kādu piekukuļot, bet, ja nu viņi piekukuļojuši šo kraupaino,

mazo smuli, lai tas mani atstāj, es viņiem to novēlu Viņi man aiztaupa pūles, jo man nebūs tas jāizsviež — jā, viņi to var paturēt tik ilgi, kamēr paši turas virs ūdens. Es par viņu veikalu nedotu ne plika graša. — Savu vārdu iedrošināts, aizrāvies no jūtām, kādu viņam nemaz nebija, viņš runāja tālāk. Viņa balss kļuva skaļāka, pašpaļāvīgāka, skatiens — spītīgāks un rāmāks. — Nē, es par to nedotu neviena nolādēta graša! — viņš kliedza. — Bet es šo puiku atpakaļ vairs nesaukšu. O nē, mani mīļie! Lai viņš ņem savus kukuļus, kamēr var un ir spējīgs to darīt, jo, kad šie ļaudis bankrotēs un būs aizbraukuši uz elli un viņš smilkstēdams griezīsies atpakaļ un lūgs savu veco vietu, es labāk noskatīšos, kā viņš cepas elles ugunīs, nekā pakustināšu pirkstu, lai viņam palīdzētu. Viņš aizskrēja ātri, un es nešaubos, ka ticēja savai laimei — nožēlojamais muļķis — bet, kad viņš atkal sēdēs mēslos, no kurienes es viņu izvilku, tad rūgti nolādēs dienu, kad atstājis Džeimsa Broudija firmu.

Savas runas ietekmē Broudijs galīgi pārvērtās un pilnīgi ticēja saviem vārdiem, kas bija skaidrā pretstatā drūmajam, saprātīgajam apstākļu novērtējumam pirms acumirkļa. Spēka apziņa stiprināja viņa garu; satraukumā ieplestām acīm viņš skatījās savos biedros. Viņš klusībā priecājās, ka vēl arvien spēj tos savaldīt, pārvarēt, iedvest tiem bailes, un, kad viņam beidzot iešāvās prātā iepriecinoša un piemērota doma, viņš uzlēca kājās un iesaucās:

— Nē! Lai Džeimsam Broudijam laupītu drosmi, ir vajadzīgs kaut kas vairāk nekā tas, ko mūsu mazais draugs tur kaktā iedrošinājās pateikt. Kad jūs mani dzirdēsiet žēlojamies, tad būs pienācis brīdis meklet sēru lentas, bet paies vēl ilgs, ļoti ilgs laiks, kamēr jums manis dēļ būs tās jānēsā. Tomēr tas ir labs joks! — Viņš niknā jautrībā vēroja pārējo šaudīgos skatienus. — Nudien, tas ir joks, kas pelnījis, lai mēs iebaudītu kādu malciņu. Kungi! — viņš pavēlnieciski iesaucās. — Pāriesim citās telpās, iedzersim kopā glāzi viskija!

Šim priekšlikumam visi tūlīt aplaudēja, sajūsmināti par viņa devīgo noskaņu un gaidāmo baudu, jau iepriekš nojauzdami dzīres.

— Uz jūsu veselību, Broudij!

— Lai mūžam dzīvo Skotija! Tas tik ir īsts vīrs!

— Es eju līdzi! Tikai mazu glāzīti viskija, lai sasildītos.

— Vecajam zirgam vēl spars kaulos!

Pats Gordons uzsita Broudij am uz pleca. — Broudij! Jūs tiešām esat īsts vīrs! Jums ir lauvas drosme, vērša spēks, jā, un paša velna lepnums, jūs nevar pieveikt. Man šķiet, jūs drīzāk nomirtu nekā ļautu sevi uzvarēt. — Visi piecēlās un apstāja Broudiju, tikai Grīrsons ne; tā Broudijs stāvēja vidū, un viņa liesmainais skatiens pakļāva visus; uzmudinādams un tomēr ieturēdams robežu, atzīdams un tomēr kritizēdams, uzslavēdams un tomēr pārmezdams, viņš līdzinājās galminieku ielenktam imperatoram. Viņa asinis, kas bija tikpat dižciltīgas kā ķeizaram, ritēja straujāk nekā ūdeņainais šķidrums šo ļaužu dzīslās. Viņa gausajās smadzenēs radās neskaidra nojauta, ka viņš veicis lielu un cēlu darbu, ka viņa izturēšanās, par spīti draudīgajam postam, bijusi cēla.

— Uz priekšu, uz priekšu! — viņi kliedza, jo viņus bija aizrāvusi Broudija bezrūpība un šī parasti tik noslēgtā rakstura augstsirdība, un viņi dega nepacietībā nogaršot stipro, dzelteno dzērienu, ko viņš solīja dot. Kad Broudijs viņiem pa priekšu pa kluba sāndurvīm bija izgājis svaigā gaisā un pēc tam visi sadrūzmējušies Fīmijas mazajā dibenistabā, viņš juta, ka briesmas jau pāri, ka viņš atkal kļuvis šo ļaužu kungs un pavēlnieks.

Drīz alkohols plūda straumēm, kad viņi uz Broudija Veselību gavilēdami dzēra Makdonalda smalko Chieftain—Whisky, slavēdami devēju, viņa vērienu, saprātu un izturību. Izņēmis no kabatas zelta gabalu un augstprātīgi uzsviedis uz sarkankoka galda, Broudijs kaut kur apziņas dziļumā izdzirda klusu veselīga saprāta balsi, kas aizrādīja, cik nepareizi tagad šķiesties ar naudu, bet viņš šo domu atvairīja un, mežonīgi to samīdīdams, skaļi uzsauca: — Uz mūsu veselību — jo kas gan var mēroties ar mums?

— Tas ir smalks malciņš, — Grīrsons nopurpināja, pacēla savu glāzi pret gaismu un noklakšķinaja mēli. — Smalks dzēriens, maigs kā mātes piens un mīksts — tik mīksts kā mūsu drauga skaisto cepuru filcs. Tikai žēl, ka tas ir daudz dārgāks par citu materiālu. — Viņš viltīgi un nozīmīgi pamirkšķinaja acis.

— Dzeriet tukšu, mīļais cilvēk! — Broudijs, uztvēris viņa skatienu, skaji uzsauca. — Izlaiziet, ja jums to gadījies nobaudīt! Un vēl par velti! Nudien, ja mēs visi būtu tādi skopuļi kā jūs, zeme vairs negrieztos.

— Tikai nepiesūcieties kā mārks, Grīrson, — Pakstons aizsmakušā balsī smējās.

— Ja nu mēs runājam par skopumu, tad man jājautā: vai esat dzirdējuši visjaunāko par mūsu mazo draugu? — iesaucās Gordons, pamāja Grīrsonam un pamirkšķināja Broudijam.

— Nē! Kas ir? Pastāstiet, Gordon! — visi vienā balsī kliedza.

— Labi, — Gordons, zīmīgi paskatīdamies, noteica. — Stāsts ir īss un smuks. Nupat daži bērni rotaļājušies mūsu drauga labības noliktavas priekšā blakus lielam pupu maisam, kas gulējis pie durvīm. Tad pienācis paša saimnieka dēls. «Ejiet prom, zēni!» jaunais Grīrsons uzsaucis. «Un neaiztieciet šīs pupas, citādi mans tēvs jums sados pa ādu. Viņš tās visas izskaitījis!»

Visi sāka nevaldāmi smieties, kamēr Grīrsons, kas nebūt nebija samulsis, vērodams dūmu vērpetes, murmināja:

— Es negribu noliegt, Gordon, ka protu noskaitīt piecas pupas, un tas šais laikos ļoti noderīgi, kad redz tik daudz posta un nabadzības.

Bet Broudijs, sēdēdams savā tronī, — stiprā viskija ietekmē viņa jau tā karstās asinis ritēja vēl straujāk,— šo mājienu nedzirdēja un neievēroja. Viņu bija pārņēmusi mežonīga bezbēdība un tieksme kaut ko izdarīt, likt lietā savus spēkus, kaut ko sadragāt; viņš pacēla tukšo glāzi pāri galvai, iejaucās sarunā un sāka kliegt: — Lai viņi brauc ellē! Lai kraupainās Mungo sabiedrības cūkas brauc ellē! — Un atvēzējies trieca tukšo glāzi pret sienu.

Pārējie, kas tagad arī bija tā iesiluši, ka varēja iejusties viņa noskaņojumā, trokšņodami piebalsoja:

— Tas ir lieliski!

— Vēl vienu kārtu, kungi!

— Līdz dibenam! Līdz dibenam!

— Uzdziedi mums kādu dziesmu, Vili!

— Runā! Runā!

Šai acumirklī viņu nesavaldīgo jautrību pārtrauca klauvējiens pie durvīm, un mīkstās rītakurpēs klusi, tomēr draudīgi istabā ienāca pati saimniece.

— Kungi, jūs šodien esat ļoti jautri, — viņa, piespiesti smaidīdama, sacīja, kas nozīmēja, ka sabiedrības izlaidība nav gluži vietā un saimniecei sevišķi nepatīk. — Es ceru, ka jūs neaizmirsīsiet manas mājas labo slavu. — Lai kā viņa viesus cienīja, tomēr jutās pārāk diža, pārāk tikumīga — jā, viņa pati jau stāvēja pārāk augstu, — lai baidītos no viņiem. — Man nemaz nepatīk dzirdēt plīstam stiklus, — viņa skābu seju piemetināja.

— Ciet klusu, Fīmij, par visu tiks samaksāts! — Broudijs kliedza. Viņa tikko manāmi palocīja galvu, it kā gribēdama teikt, ka tas pats par sevi saprotams, tomēr pēc tam drusku lēnīgāk jautāja:

— Kas tad noticis?

— Tikai mazas svinības, ko rīko mūsu cienījamais kluba biedrs, kurš stāv galda galā, — Grīrsons murmināja. — Es gluži labi nezinu, kas tiek svinēts, bet tos varētu saukt par pupu svētkiem bez pupām.

— Neielaidies ar viņu, Fīmij, labāk atsūti mums vēl vienu devu! — kāda balss iesaucās.

— Vai jūs pati arī negribat kādu glāzīti, Fīmij? — Gordons labvēlīgi jautāja.

— Nāc šurp, Fīmij, un sēdies man klēpī! — iesaucās viens no spēlētājiem, kas tagad nevarēja atšķirt dambretes kauliņu no piparkūkas.

— Atsūti viskiju, Fīmij! — pavēlēja Broudijs. — Gan es uzmanīšu, lai visi izturas pieklājīgi.

Saimniece katram atsevišķi un pēc tam visiem kopā uzmeta pārmetumu pilnu skatienu, kā draudēdama pacēla pirkstu un pēc tam iztuntuļoja ārā tikpat klusām, kā bija ienākusi. Aiziedama viņa purpināja:

— Neaizmirstiet manas mājas labo slavu! Dzērienu es jums atsūtīšu, bet jums jāizturas mierīgi, jādomā par manas mājas labo slavu!

Kad viņa bija aizgājusi, atkal atgriezās vecā jautrība un izvērtās vēl nesavaldīgāka nekā pirmāk.

— Nav ko baidīties no Fīmijas! — kāda balss iesaucās. — Viņas rējiens ir ļaunāks par kodienu, bet viņas seja drausmīgāka nekā abi kopā.

— Varētu domāt, ka viņas krogs ir tikumības templis! — kāds cits iesaucās. — Par savu lokālu viņa ir pārāk augstās domās. Vecene grib, lai dzerot te izturas lēnīgi un kautrīgi kā baznīcā.

— Tomēr lokāla priekštelpās viņa tur skaistu lellīti, — noteica tas spēlētājs, kas nebija tik iereibis. — Apkalpotāja Nansija esot tikpat vēlīga, cik skaista. — Viņš zīmīgi pamirkšķināja acis.

— Tss, tss! — Gordons viņu apsauca. — Nepiecūkojiet ligzdu, kurā pats sēžat.

— Jūs laikam runājat par dzeguzi, — otrs atcirta, bet es tā neesmu.

— Es jums nodeklamēšu kādu Berna dzejoli! — iesaucās Pakstons. — Es tagad varētu uzstāties ar «Velnu pie skroderiem».

— Mūsu priekšsēdētājs mums apsolīja mazu uzrunu, vai ne? — Grīrsons kodīgi piezīmēja.

— Jā! Runājiet, klājiet vaļā, ko jūs mums gribējāt teikt! — iesaucās prāvests.

— Runu! — visi atkārtoja. — Lai priekšsēdētājs runā!

Broudija postīgais lepnums, ko vēl vairāk palielināja iereibušo saucieni, it kā pacēlās augstākās sfērās, kur robežas izzuda un tīrākā gaisā šķita, ka viņa mēle pārvarēs domu nevarību.

— Lieliski! — viņš kliedza. — Es teikšu jums runu. — Viņš piecēlās, ievilka elpu, plati ieplestām acīm blenza klātesošajos un viegli grīļojās no vienas kājas uz otru. Piecēlies viņš sev jautāja, kas gan būtu sakāms.

— Kungi, — Broudijs beidzot lēni iesāka, bet viņu tūlīt pārtrauca dedzīgi aplausi. — Jūs visi zināt, kas es esmu. Es esmu Broudijs, Džeimss Broudijs, un, ko šis vārds nozīmē, to jūs varbūt paši varat iedomāties. — Viņš brīdi apklusa un pēc kārtas pavērās visos. — Jā gan, es esmu Džeimss Broudijs, karaliskās pilsētas Līvenfordas pilsonis, un bez tam tas ir vārds, kuru godā un ciena. Parādiet man vīru, kas kaut ar vienu vārdu vēršas pret Broudiju, un es jums parādīšu, ko šīs rokas spēj ar viņu izdarīt. — Viņš mežonīgi izstiepa rokas un žņaudza tukšu gaisu. Uzbudinājumā viņš neievēroja vispārējo vienaldzību, priecīgo izsmieklu Grīrsona skatienā, neredzēja nekā cita kā tikai godbijību. — Ja es gribētu, tad varētu pateikt kaut ko tādu, ka jums šermuļi pārskrietu pār kauliem. — Tad viņa blāvais skatiens pārslīdēja visiem pēc kārtas, balss k]uva klusāka, pārgāja aizsmakušos čukstos, un viņš viltīgi pakratīja galvu. — Bet nē! To es nedarīšu! Uzminiet, ja gribat, bet tagad es jums to neteikšu — varbūt jūs to nekad nedabūsiet zināt. Nekādi — Pēdējo vārdu viņš izkliedza. — Tā tas ir! Un, kamēr šīs krūtis elpos, es sava vārda cieņu turēšu augsti! Vēl nesen man bija lielas bēdas, kas būtu saliekušas spēcīgu vīru un vājāku pat salauzušas, — bet ko tās nodarīja man? Es vēl arvien esmu es, arvien vēl tas pats Džeimss Broudijs, tikai stiprāks un apņēmīgāks nekā jebkad. «Ja tava roka tevi kārdina, tad nocērt to,» stāv rakstīts svētajos rakstos. Man vajadzēja griezt paša miesā un asinīs, jā gan, un tomēr es, acis nepamirkšķinādams, to darīju. Man bija raizes mājās un ārpus mājas, līdēji, nelieši un zaglīgi okšķeri manu durvju priekšā — viltīgi draugi un netīri ienaidnieki visapkārt, jā, un arī ļauni, gļēvi mēlneši aiz muguras. — Viņš nikni pavērās Grīrsonā. — Bet, par spīti tam, Džeimss Broudijs tomēr paliek nesalauzts, stingrs un ciets kā klints, jā, un turēs savu galvu tikpat augsti ka līdz šim! — viņš kliedza, dauzīdams ar smago dūri savas varenās krūtis, un skaļā balsī nobeidza: — Es jums saku, es jums visiem to pierādīšu! Es to pierādīšu jums katram atsevišķi! — Kad bija sasniegts jūtu pārmērs un šie vārdi pasprukuši pavisam neapzinīgi un neviļus, tikai pauduši lielo satraukumu, viņš spēji apsēdās un rāmā, parastā balsī sacīja: — Un nu mēs iemetīsim vēl vienu ceļakāju.

Pēdējo viņa runas daļu apsveica skaļiem saucieniem, dauzot ar glāzēm pret galda virsu, un cauri šim troksnim skanēja Grīrsona gari stieptie vārdi:

— Ļoti jauki! Neviena runa man nav tā patikusi, kopš piedzērušais Toms caur cietuma logu nolamāja cietumsargu.

Viņi dzēra uz Broudija labklājību, uz viņa runu, uz viņa nākotni. Kāds drebulīgā falsetā dziedāja. Pakstons, ko neviens neievēroja, svinīgi paziņoja, ka arī viņš gribot teikt runu; otrs dambretes cienītājs mēģināja stāstīt garu, sarežģītu un piedauzīgu anekdoti; daži uzsāka dziesmas, un piedziedājumu rēca visi korī. Tad Broudijs, kura jutoņa bija mainījusies un kurš pārējo izlaidīgajā jautrībā palika nicīgi vienaldzīgs, atgrūda krēslu un piecēlās, lai ietu prom. Viņš saprata, cik liela nozīme ir šādai pēkšņai aiziešanai, sajuta, kādu iespaidu radīs, atstādams šos piedzērušos lopus vienus, lai tie bauro un trako pēc sirds patikas, kamēr viņš pazudīs mirklī, kad var aiziet valdonīgā godā un cieņā.

— Mīļais cilvēk, kas noticis? Jūs taču neiesiet mājās? — kliedza Gordons. — Pulkstenis vēl nav divpadsmit.

— Pagaidiet drusciņ, un mēs arī izsauksim vienu ceļakāju!

— Vai jūs gaida mīļā sieviņa? — Grīrsons, vientiesi tēlodams, jautāja.

— Man jāiet! — Broudijs skarbi iesaucās, aizpogāja mēteli un izstaipīja kājas. Viņu iebildes neievērodams, viņš svinīgi pavērās apkārt un sacīja:

— Kungi! Ar labu nakti!

Saucieni viņam sekoja vēl uz ielas aukstajā nakts vējā un radīja apmierinājuma sajūtu; jo vājāk Broudijs dzirdēja viņu kliedzienus, jo lielāku apmierinājumu izbaudīja; viņam šie kliedzieni likās ozianna saucieni, kas izgaisdami, bet viņu pavadīdami, kā sasalis vīraks no sarmas klātās ielas pacēlās vēsajā, dzidrajā gaisā. «Tas tik bija vakariņš!» viņš pats sev teica, soļodams starp balti mirdzošiem namiem, kas atgādināja atstātas pilsētas klusus tempļus. Viņa pašcieņa auga augumā, un viņš juta, ka izturējies tā, kā tobrīd pienācās. Izdzertais viskijs padarīja viņa soļus vingrus un jauneklīgus; šai pārmērības spraigumā, kas atbilda apkārtnes brīnišķīgajai, dzirkstošajai burvībai, viņš vismīļāk būtu devies kalnos; viņš it kā lidoja, viņa domas bija mežonīgas, bezmērķīgas iekāres pilnas, iztēle namu tumšajās telpās redzēja intīmu tuvību, kas viņu pildīja ar žulti un lika atcerēties likteņa netaisnību; viņš juta, ka turpmāk viņa apspiestajai, bet iekairinātajai kaislībai jārod apmierinājums. Īsais ceļa gabals līdz mājām radīja viņā tieksmi cienīgi nobeigt slavas vainagoto vakaru; savādās gaidās viņš iegāja namā un ar smago slēdzeni sparīgi aizslēdza durvis

Virtuvē viņš ieraudzīja gaismu, kas bija gluži neparasta un satraucoša parādība, jo tik vēlu visas ugunis pastāvīgi bija izdzēstas un tikai viena dega priekštelpā, uzticīgi gaidīdama viņu pārnākam. Viņš paskatījās pulkstenī, tas rādija pusdivpadsmit, tad vēlreiz pavērās gaismā, kas spīdēja pa durvju apakšējo spraugu. Viņš sarauca pieri, iebāza pulksteni kabatā, izgāja cauri priekšistabai, stingri satvēra rokturi, atdarīja durvis un iegāja virtuvē; tur viņš izslējās, palūkojās apkārt un ieraudzīja savu sievu, kas sadugusi sēdēja pie ugunskura pelnu drūmās kvēles.

Broudija kundze vīru bija gaidījusi, tomēr, tam ienākot, satrūkās, juzdama, ka viņas bēdīgās pārdomas iztraucēs skarbi, lai gan vēl neizteikti pārmetumi. Kad viņa drebēdama pagrieza galvu un Broudijs ieraudzīja sarkanas, iekaisušas acis, viņš vēl niknāk pablenza sievā.

— Kas tad tev lēcies? — viņš jautāja, ņirdzīgi pasvītrodams vārdu «tev». — Kāpēc tu vēl neguli? Tavas muļķīgās, tukšās acis izskatās kā ar sīpoliem sarīvētas.

— Tēv, — viņa čukstēja, — tu taču nedusmosies, vai ne?

— Pie joda, ko atkal pinkšķi? — Vai viņš bija pelnījis tādu saņemšanu un vēl šādā vakarā? — Vai pirms manas pārnākšanas jau nevarēji būt gultā? — viņš tai uzkliedza. — Tad man nebūtu uz tevi jāskatās, tu vecā slota! Tu tiešām esi smuka, taisni tāda, kādu cilvēks, vēlu pārnācis mājās, kāro satikt. Vai tu domāji, ka es tevi šai skaistajā mēnesnīcā vedīšu laukā un zvērēšu tēv mīlestību? Tu jau esi izkaltusi sausa kā veca, pārsprāgusi pīpe.

Šķita, ka, skatīdamās vīra niknajā, riebuma pilnajā sejā, Broudija kundze sabrūk vēl vairāk; viņa kļuva līdzīga ēnai, nespēja sakarīgi runāt un drebēdama neskaidri izteica tikai vienu vārdu: — Mets!

— Mets! Tavs mīļais, mazais Mets! Kas tam atkal noticis? — viņš, zobus atiezis, uzkliedza. — Vai atkal norijis plūmju kauliņu?

— Šī vēstule... — viņa stostījās. — Es... es to saņēmu jau no rīta. Visu dienu baidījos tev rādīt. — Trīcošu roku viņa sniedza vīram saņurcīto papīra lapu, ko visu dienu bija nēsājusi pie baiļu pilnās, strauji pukstošās sirds. Irgodams viņš rupji izrāva vēstuli no viņas rokām un sāka lēni lasīt, kamēr viņa mulsi mīņājās un tagad, kad bija jāaizstāv dēls, jau drošāk lūdzās: — Es ne mirkli to nebūtu paturējusi pie sevis. Bet man vajadzēja tevi gaidīt. Nedusmojies uz viņu, tēv. Viņš taču nebūs gribējis tevi sarūgtināt, noteikti ne. Mēs taču visus apstākļus vēl nezinām, bet tā laikam ir drausmīga zeme. Es jau nojautu, ka ar zēnu kaut kas noticis, kad viņš vairs kārtīgi nerakstīja. Mājās viņam būs labāk.

Broudijs nedaudzās rindiņas jau bija izlasījis.

— Tātad tavs lielais, skaistais, panākumiem vainagotais dēls atgriežas mājās pie tevis, — viņš šņāca — Pie mīļās mātes un viņas brunčiem.

— Varbūt tā būs labāk, — viņa čukstēja. — Es priecāšos, kad Mets atkal būs šeit, kopšu, ja būs vajadzīgs kamēr viņš atkal kļūs vesels un spēcīgs.

— Es zinu, ka tu priecāsies, kad tavs dēliņš atkal būs te, tu vecā zoss, bet es tam spļauju virsū! — Viņš atkal riebuma pārņemts pavērās saburzītajā papīrā, saņurcīja to un saniknots iesvieda ugunī.

— Kāpēc viņš atstāj savu labo vietu?

— Es nezinu vairāk kā tu, tēv, bet man šķiet, ka viņš nejūtas labi. Viņa veselība taču bija tik vārga. Viņš nebija piemērots tropu klimatam.

Broudijs atņirdza zobus.

— Nebija piemērots, tu aitasgalva! Tu biji tā, kas ar savu stulbo lutināšanu no viņa izaudzināja nekam nederīgu gļēvuli. Mīļais Met, — viņš mēdījās, — nāc pie savas mammiņas, viņa tev iedos peniju. Neliecies zinis par savu tēvu, dārgais balodīt, nāc, mīlulīt, mammiņa tevi noglāstīs. Tāpēc viņš laikam brauc atpakaļ, lai tītos tavos netīrajos brunčos. Ja tas tā, tad es viņu šais brunčos nožņaugšu. P.S. Lūdzu, pasaki to tēvam, — viņš ņirgājās. — Viņam, šim gļēvajam, vārgajam mīkstčaulim, nav pat tik daudz drosmes, lai rakstītu man pašam. Viņam jālūdz mīļā, maigā māte, lai tā man pasaka. Viņš tiešām ir ļoti vīrišķīgs — šis mazais vardulēns.

— Ak, Džeims, vai tu nevarētu mani drusku nomierināt? — viņa lūdzās. — Esmu tik nelaimīga. Es nezinu, kas noticis, un šī neziņa mani moka nost. Es baidos par savu bērnu.

— Tevi nomierināt, vecā āda? — viņš uzkliedza — Tas nu gan būtu lielisks skats, ja es apskautu tādu putnu biedēkli kā tu. — Tad viņš pretīguma pilnā balsī skarbi turpināja: — Es tevi ciest nevaru! Tu taču to zini. Tu manās acīs esi nevērtīgāka par poda lausku! Kā sieva tu esi tikpat laba kā māte. Viens tavs vanckars tev jau sagādājis kaunu, un, liekas, otrs ies to pašu ceļu. Laikam jau nokļuvis uz tā paša ceļa. Viņš tiešām tavai audzināšanai dara godu. — Piepeši viņa skatiens sadrūma. — Bet sargies aiztikt manu Nesiju! Viņa pieder man. Ne pirkstu tu viņai nedrīksti piedurt! Viņai ar savu lutināšanu neuzmācies, citādi es tev ielauzīšu pauri!

— Tu taču viņam neliegsi patvērumu, tēv? — viņa ievaidējās. — Nedzīsi viņu prom?

Viņš, naida pārņemts, iesmējās.

— Tā būtu mana nāve, ja tu Metu aizdzītu kā... kā... — Viņa galīgi sabruka.

— Man vēl jāapsver, — viņš atbildēja un tīksminājās ar domu, ka atstās sievu neziņā. Nu viņa dusmas par Metjū pēkšņo neveiksmi vērsās pret sievu, un viņš tai uzvēla visu vainu par dēla kļūmēm. Viņš sievu ienīda savas neapmierinātās iekāres dēļ, tās baudas dēļ, ko viņa nespēja dot, un dēla neveiksme riebumu vērta vēl lielāku. Nu viņš nolēma sievai atmaksāt, pārvērst to par sava niknuma āmura laktu. Ja Metjū bija uzteicis vietu un tagad brauca mājās, tad tā bija tikai sievas vaina; ja bērni izdarīja kādu pārkāpumu, tad tie pastāvīgi bija viņas bērni, ja pelnīja uzslavu, tad tie piederēja Broudijam.

— Tu esi pārāk taisnīgs, lai neuzklausītu, kas viņam sakāms vai ko viņš grib teikt, tēv, — viņa turpināja nožēlojami glaimīgā balsī. — Tik varens un dižs vīrs, kāds esi tu, nav spējīgs tā rīkoties. Tu taču viņu uzklausīsi, ļausi viņam visu izskaidrot — viņam droši vien būs bijuši dibināti iemesli.

— Gan jau viņš atradīs dibinātu iemeslu, — Broudijs mēdījās. — Viņš grib atgriezties mājās, lai tēvs viņu uztur, tas ir skaidrs. It kā mēs to vien gaidītu, lai varētu piebāzt viņa platās, pļāpīgās žaunas. Tas būs šīs slavenās atgriešanās īstais iemesls. Es nešaubos par viņa cerībām atrast šeit vietu, kur piens un medus tek, un es drīkstēšu pelnīt viņam maizi, bet tu no viņa kurpēm varēsi laizīt dubļus. Pie joda, ar to viens cilvēks nevar tikt galā, tas ir par daudz! — Viņu sagrāba naids, kas jaucās ar saltu riebumu. — Tas ir par daudz! — viņš tai vēlreiz uzkliedza. — Pie joda, tas ir par daudz! — Viņš pacēla roku, mirkli draudīgi paturēja gaisā, it kā no visa spēka gribētu sievai sist, tad pēkšņi nodzēsa gāzes lampu. Pār viņa sievu nolaidās tumsa, un viņš smagiem soļiem izgāja no virtuves.

Broudija kundze palika viena; pavarda pelnos vēl kvēlojošās dzirkstis neskaidri apgaismoja viņas sakņupušo stāvu; viņa bija gluži satriekta un sēdēja pavisam nekustīgi. Ilgu laiku viņa klusībā visu pārdomāja; kā tumšas, melnas bangas no viņas strāvoja bēdīgas domas un padarīja telpu vēl drūmāku. Raugoties dziestošajās sprikstīs, viņa gaidīja, kamēr Broudijs izģērbsies, liksies gultā un varbūt aizmigs; tad viņa negribīgi atlieca sadugušo augumu; kā vajāts zvērs, kas izlien no savas alas, viņa klusi atstāja virtuvi un uzmanīgi devās augšup. Pakāpieni, kas no Broudija smagās gaitas čīkstēja un brīkšķēja, no viņas vieglā svara pat . neieknikšķējās. Tomēr, kaut gan soļi nebija radījuši ne mazākā trokšņa, tumsā no viņas krūtīm izlauzās atvieglinoša nopūta, kad, pie guļamistabas durvīm apstājusies, viņa izdzirda vīra dobjo elpu. Viņš bija aizmidzis. Viņa taustīdamās cauri vienai istabai iegāja otrā un novilka noskrandušās, traipainās drēbes. Viņa tās sakārtoja rītam, nolika kaudzītē uz krēsla un uzmanīgi ielīda gultā, bailīgi vairīdama savu novītušo augumu no vīra kā nožēlojams un vārgs jērs, kas liekas blakus guļošam lauvam.

V

— Mamma, kāpēc Mets brauc atpakaļ? — Nesija nākamajā sestdienā jautāja.

Viņa rotaļājās mājās un staigāja mātei pakaļ kā nemierīgs un ziņkārs bērns, kam lietaina sestdienas priekšpusdiena liekas vislielākais nedēļas ļaunums.

— Viņš nevar paciest klimatu, — Broudija kundze īsi atbildēja. Viņai bija stingri nostiprinājies uzskats, ka, bērnus audzinot, no tiem jāslēpj viss, kam ir kāds sakars ar mājas iekšējo dzīvi, attiecībām un notikumiem, sevišķi ar tādiem, kas nav patīkami. Uz jautājumiem, kuri dziļāk skāra Broudija rīcību vai arī vispārējās dzīves parādības, viņa parasti atbildēja: «Gan tu kādreiz sapratīsi, mīlulīt. Katrai lietai savs laiks!» Lai saglabātu ģimenes lepnumu un godu, mamma neuzskatīja par grēku gluži atklāti melot, kad pie viņas griezās ar jautājumiem, uz kuriem vajadzēja atbildēt.

— Tur plosās briesmīgs drudzis, — viņa turpināja. Un, neskaidri nojauzdama, ka šādi var papildināt Nesijas zināšanas dabas mācībā, vēl piemetināja: — Tur ir arī lauvas, tīģeri, ziloņi, žirafes un visādi plēsoņas un kukaiņi.

— Bet, mamma, — Nesija nerimās, — Pakstonu Dženija sacīja, iemesls esot tas, ka no kuģu būvētavas mūsu Mets izsviests, jo nepildījis savus uzdevumus.

— Tad viņa tev stāstījusi baltus melus. Tavs brālis atstāja vietu kā džentlmenis.

— Kad viņš atbrauks, mamma? Kā tu domā, vai viņš ko atvedīs? Vai atvedīs man pērtiķi un papagaili? Papagailis man patiktu labāk nekā pērtiķis. Pērtiķis skrāpētu, bet papagailis runātu un teiktu: «Daiļā Pallij,» — bet kanārijputniņi to nevar, — vai ne? — Viņa brīdi padomāja un tad atkal uzsāka: —: Nē, arī to es negribētu, tad man būtu jātīra būris. Vislabāk man patiktu austrumnieku rīta kurpes vai arī skaista koraļļu kaklarota. Vai tu viņam to pateiksi, mamma?

— Rimsties, meitēn! Kā es viņam varu aizrakstīt, kad viņš jau ir ceļā uz mājām? Bez tam Metam jādomā par citām lietām, nevis par koraļļiem. Tu viņu redzēsi diezgan drīz.

— Tātad viņš drīz ieradīsies?

— Tu visu laikā uzzināsi, Nesij. — Tad viņa, izteikdama pati savas cerības, vēl piemetināja: — Viņš varētu ierasties apmēram pēc dienām desmit, ja izbraucis tūlīt pēc vēstules nosūtīšanas.

— Pēc desmit dienām! Tās ir jauki! — Nesija dudināja un moži skraidīja apkārt. — Man varbūt nebūs tik garlaicīgi, kad Mets atkal būs šeit, un piedevām vēl koraļļu kaklarota! Te ir drausmīgi, kopš... — Viņa pēkšņi apklusa, atcerēdamās, ka par šo tematu pilnīgi aizliegts runāt, nedroši pavērās mātē un mirkli samulsa; bet, redzēdama, ka pārmetumi nav gaidāmi, meitene bērnišķīgā iedomu juceklī atsāka: — Ko tas nozīmē, ja kādam ūdens smeļas mutē?

— Par ko tu atkal runā, Nesij? Tu tarkšķi vienā tarkšķēšanā. Ļauj man mierīgi strādāt!

— Kāda meitene klasē man jautāja, vai mans tēvs protot peldēt, jo viņa dzirdējusi savu tēvu sakām, ka Džeimsam Broudijam ūdens smeļoties mutē.

— Vai tu reiz beigsi man uzmākties ar savām muļķībām, Nesij? — mamma iesaucās. — Tēvs pats zina, ko dara, tavu padomu viņam nevajag. Tā ir nekaunība, tenkot ap viņa vārdu!

Tomēr šis bērnišķīgais jautājums radīja ļaunu nojautu; paņēmusi putekļu slotiņu, Broudija kundze, atstājot virtuvi, bažīgi sev jautāja, vai vīra augošai skopulībai tomēr nav dziļāks pamats, jo tas arvien vēl samazināja saimniecības naudu, tā ka viņa jau mēnešiem nevarēja savilkt galus kopā.

— Tā taču nebiju es, mamma, — Nesija atbildēja, rātni sakniebtām lūpām sekodama mātei dzīvojamā istabā. — Tā klasē runā citas meitenes. Ja paklausās, kā viņas runā, varētu domāt, ka pie mums kaut kas nav kārtībā. Es esmu labāka nekā viņas, vai ne, mamma? Mans tēvs taču varētu piekaut visus viņu tēvus kopā.

— Tavs tēvs ir cilvēks, kādu neatradīsi starp miljoniem. — Broudija kundze ar piespiešanos, tomēr varonīgi izrunāja šos vārdus, nemaz neapsvērdama teikuma divdomīgo nozīmi, tikai cenzdamās saglabāt mājas labākās tradīcijas. — Tu nekad netici, ja par viņu runā ko sliktu. Ļaudis samelš daudz ļauna, ja tie kādu apskauž.

— Tie ir rupji, riebīgi nelieši. Es to pasacīšu skolotājam, ja vēl dzirdēšu kādu sliktu vārdu par mums, — Nesija noteica, spiezdama pie loga rūts degunu kā mazu ķites lodīti. — Arvien vēl līst, gāž kā ar spaiņiem, — lai velns parauj šādu laiku!

— Nesij! Tu nedrīksti sacīt: «Lai velns parauj!» Tas nav pieklājīgi. Tu nedrīksti tik piedauzīgi runāt, — rājās mamma, pārtraukdama spodrināt netīri brūno klavieru bronzas lukturus. Nesiju viņa negribēja izlutināt. Viņa nolēma jau pašā sākumā aizrādīt uz vismazāko pārkāpumu. — To tu iegaumē, citādi es sūdzēšos tavam tēvam! — viņa piedraudēja un atkal pievērsās klavierēm, kas tagad, tīrīšanai atvērtas, iedomīgi smīnēja; atklātie taustiņi ņirgājās kā milzīgi mākslīgie zobi.

— Es tikai gribēju iet laukā parotaļāties, — pie loga atskanēja žēla balss, — bet nu visur peļķes, pat ja lietus pārstātu. Es visu nedēju tā noņēmos ap šiem muļķīgajiem uzdevumiem, tas ir drausmīgi, ka pat sestdienā nevar drusku parotaļāties. — Izmisumā viņa skatījās uz decembra mitro un drūmo ainavu, vēroja slapjo ielu, lietus applūdinātos tīrumus, mierīgos bērzu zarus iepretim, skumīgo stingumu, kurā nekustējās nekas, tikai nemitīgi lija lietus. Bet meitene ilgi nespēja klusēt un, lai arī ainava bija nomācoša, atkal sāka tērgāt: — Uz mūsu lielgabala sēž viens zvirbulis. Vēl viens — divi zvirbuļi, lietū sarāvušies, sēž uz mūsu bronzas lielgabala. Kāpēc šis lielgabals tur uzstādīts? Tas taču nešauj un tomēr pastāvīgi jāspodrina. Es nekad nebiju ievērojusi, cik tas jocīgs. Mamma, — viņa neatlaidās, — kāpēc lielgabals tur nolikts? Atbildi taču!

— Kā izrotājums, lai izdaiļotu māju. Tāds laikam būs bijis tava tēva nolūks, — mamma, stāvēdama aiz klavierēm, gurdā balsī atbildēja.

— Būtu labāk, ja tur ziedētu atraitnītes vai augtu skaisti koki kā Pakstonu Dženijas mājas priekšā, — Nesija noteica; tad viņa gausi pļāpāja tālāk, ietērpdama vārdos savas šaudīgās domas: — Kokos aiz tīruma nav ne mazākā vējiņa. Tie lietū stāv kā statujas. «Lietutiņ, kam blēņas dari! Spānijā tu palikt vari!» Tas lietu tomēr neaizdzen. Tā ir tikai izdoma, tāpat kā ziemsvētku vecītis. Tam ir balta bārda. Man gribētos redzēt, kāds izskatās spānis. Vai viņam melna āda? Spānijas galvaspilsēta ir—Madride. Pareizi. Sēdies pirmajā vietā, Nesij Broudij. Ļoti labi! Par to tavs tēvs priecāsies. Kas tā par brīvu dienu! Nu es stāvu te un atkārtoju ģeogrāfiju. Uz ielas nav nevienas dzīvas dvēseles. Nē! Nav taisnība, man šķiet, tur kāds nāk. Nāk šurp! Nevis kāds vīrs, bet telegrāfa izsūtāmais zēns! — Tas bija lielisks un neparasts atklājums uz tukšās, vienmuļās ielas, un Nesija sajūsmināta sāka prātot. — Mamma! Mamma! Kādam atsūtīta telegramma. Es redzu uz ielas ziņnesi. Viņš nāk tieši šurp! Skaties! Skaties! — viņa uzbudināta iesaucās, gaidās un satraukumā trīcēdama. — Nāk pie mums!

Broudija kundze nosvieda putekļu slotiņu, piesteidzās pie loga un ieraudzīja ziņnesi, kas nāca pa ielu. Tūlīt pēc tam viņa izdzirda ārdurvju zvanu ieskanamies tik spalgi, ka viņas pārbiedētajām ausīm tas šķita kā trauksmes zvans. Mamma stāvēja un nekustējās.Viņa baidījās no telegrammām kā no negaidītas nelaimes vēstnesēm; tās viņai nevarēja nest vēsti par laimīgām dzemdībām vai priecīgām kāzām, bet tikai par pēkšņiem, negaidītiem nāves gadījumiem. Brīdi nekustīgi nostāvējusi, viņa izdzirda otru nelaimes zvanu, kurš, it kā nevaldāmi raustīdams atmiņu valgu, lika atcerēties vienīgo gadījumu, kad viņa saņēma telegrammu, kas ziņoja par viņas mātes nāvi. Nemaz nepavērdamās Nesija, viņa neskanīgā balsī sacīja: — Pieej pie durvīm un paskaties, kas tur ir.

Kad Nesija, ziņkārē drebēdama, izskrēja no istabas, māte mēģināja nomierināties; viņa centās sevi pārliecināt, ka izsūtāmais varbūt ieradies ievākt ziņas par kādu nepazīstamu personu vai arī prasīt pēc nesalasāmas adreses, jo tādus jautājumus Broudijiem bieži gadījās dzirdēt, tāpēc ka viņi dzīvoja ielas pēdējā namā. Viņa ļoti uzmanīgi klausījās cerībā izdzirdēt skaņas, pēc kurām varētu secināt, ka pie ārdurvīm noris sauna, bet pūles bija veltīgas, jo Nesija drīz atgriezās, uzvaras priekā vicinādama dzeltenu papīra strēmeli.

— Tā ir tev, mamma! — viņa aizelsusies sauca. — Viņš prasa, vai došot atbildi.

Mamma paņēma telegrammu tā, it kā pieskartos indīgai odzei, bailīgi pagrozīja un paskatījās uz to tik dziļās šausmās, it kā tiešām redzētu bīstamo rāpuli. — Es bez brillēm nevaru salasīt, — viņa nomurmināja, jo baidījās telegrammu atplēst un centās iegūt laiku.

Kā zibens Nesija izšāvās no istabas un kā zibens atkal bija klāt, nesdama tērauda brilles. — Lūdzu, mamma, te ir brilles! Nu tu varēsi lasīt. Atplēs telegrammu!

Broudija kundze lēni uzlika brilles, atkal bailīgi pavērās drausmīgajā papīrītī, kas bija viņai rokā, un, pievērsusies Nesijai, paniskās bailēs neapņēmīgi izstostīja:

— Varbūt tā jānodod tavam tēvam. Galu galā man nemaz neklājas to atplēst. Tā jau tava tēva darīšana, mīļā Nesij, — vai ne?

— Mamma, atplēs taču pati! — Nesija nepacietīgi skubināja. — Tā adresēta tev, un ziņnesis gaida atbildi.

Broudija kundze stīviem, neveikliem pirkstiem atplēsa aploksni, drebēdama izņēma telegrammas strēmeli un pavērās tajā. Viņa ilgi uz to skatījās, it kā tur nebūtu tikai deviņi vārdi, bet garš un sarežģīts ziņojums, ko uzreiz nav iespējams aptvert. Tā skatoties, viņas seja pamazām k]uva vaska dzeltena, tad pelnu pelēkumā un likās saraucamies arvien mazāka un šaurāka. Vaibsti sāka raustīties un izstiepās, it kā pēkšņs ledains vējš būtu izdzēsis vājo kvēli, kas apgaroja viņas seju, un tagad to padarījis dīvaini un nedabiski stingu.

— Kas noticis, mamma? — Nesija vaicāja, pacēlusies pirkstgalos.

— Nekas, — Broudija kundze atbildēja vārgā, neskanīgā balsī. Viņa gurdi noslīga uz dīvāna, papīra strēmele trīcēja viņas drebošajās rokās.

Ārā gaidīdams, ziņnesis dažas minūtes bija nepacietīgi staigājis šurp un turp, nu viņš sāka neatlaidīgi svilpot un ar zābaku purniem dauzīt pakāpienus, tā likdams manīt, ka viņa pienākums nav visu dienu dirnēt pie durvīm.

— Vai ziņnesim jādod atbilde? — Nesija jautāja, vērodama mātes dīvaino stingumu un nesaprazdama tā iemeslu.

— Atbilde nav vajadzīga, — mamma nočukstēja.

Kad Nesija to pateica ziņnesim, tas, tāpat skali un vienaldzīgi svilpodams, aizgāja, jo, lai gan apzinājās savu likteņa sūtņa lomu, tomēr bija gluži nejūtīgs pret postu, kādu dažreiz radīja iznēsātās vēstis.

Nesija atgriezās dzīvojamā istabā un paskatījās uz māti. Nu viņai mamma likās vēl dīvaināka, viņa to gandrīz nepazina.

— Kas tad noticis, mamma? Tu izskaties tik bāla.— Viņa viegli pieskārās mātes vaigam, viņas siltie pirksti juta, ka tas gluži auksts un stings kā māli; tad viņa savādā nojautā iejautājās:

— Vai telegrammā bija kas par Metu?

Izdzirdusi dēla vārdu, Broudija kundze no stinguma atgriezās īstenībā. Ja būtu viena, viņa sāktu nevaldāmi raudāt, bet Nesijas klātienē ar pārcilvēcisku piepūli centās apslāpēt asaras; mēģinādama saņemties, viņa sāka pārdomāt. Domu un gribas sasprindzinājumā, kas patiesībā sniedzās pāri viņas spēkiem, Broudija kundze pēkšņi vērsās pie sava bērna.

— Nesij, — viņa izdvesa. — Uzej augšā un paskaties, ko vecāmāte dara. Par telegrammu nesaki ne vārda, bet mēģini noskaidrot, vai viņa dzirdējusi zvanu. Vai tu savai mammai izdarīsi šo pakalpojumu, mīlulīt?

Ātrā uztverē, uz ko dibinājās viņas sekmes, Nesija tūlīt saprata, ko māte no viņas vēlas. Ar prieku viņa uzņēmās uzdevumu, slepenu misiju, kas viņai tik ļoti patika, divas reizes lēni un nozīmīgi palocīja galvu un tad nesteigdamās atstāja istabu.

Kad meita bija aizgājusi, Broudija kundze attina papīra lodīti, kādā viņas krampjaini sarauktie pirksti bija saspieduši telegrammu, un gandrīz neapzinīgi pavērās tajā, kaut gan vēsts jau tāpat neizdzēšami bija iespiedusies atmiņā. Lasot viņas drebošās lūpas lēni izrunāja katru atsevišķu vārdu.

«Tūlīt telegrāfiski atsūti manas četrdesmit mārciņas Poste restante Marseļā. Mets.»

Viņš prasīja savu naudu! Prasīja ietaupījumu, ko viņai bija atsūtījis uz māju, lai iegulda celtniecības sabiedrībā! Viņa dēlu tūlīt vientuļu un atstātu redzēja Marseļā, grūtībās, izmisumā, kad tikai ar naudu var izkļūt no drausmīga un bīstama stāvokļa. Kāds viņam būs nozadzis naudas maku, viņš būs apdullināts un aplaupīts, kuģis būs aizbraucis ar visām viņa mantām un atstājis viņu Marseļā! Marseļa — šis nepazīstamais, svešais un baismais vārds vien stindzināja viņas asinis, lika domāt par visām iespējamām nelaimēm, kas uzbrukušas viņas dēlam, jo šīs mistiskās un briesmīgās prasības dēļ vien viņa to uzskatīja par šausmīgu un noslēpumainu apstākļu nevainīgu upuri. Viņa apsvēra visas viņas saprātam pieejamās varbūtības un ievēroja, ka telegramma nodota Marseļā šodien priekšpusdienā — cik ātri šī ļaunā vēsts bija steigusies! — kas pierādīja, ka viņš tomēr varējis nosūtīt telegrammu, tātad dzīvības briesmas viņam nedraud. Varbūt viņš jau atžirdzis no ļaunprātīgā uzbrukuma un nu bailēs un pacietībā gaida savu naudu? Viņas domas, kas plūda pa bezgalīgiem un līkumotiem šķituma kanāliem, nevērojot neskaitāmos atzarojumus, tomēr beidzot savienojās vienā vienīgā nežēlīgā secinājumā, ka viņai nauda jāsūta. No šīm domām viņa nodrebinājās. Viņa šo naudu nevarēja sūtīt; šīs četrdesmit mārciņas viņa bija iztērējusi līdz pēdējam penijam.

Beidzamos deviņus mēnešus viņai bija jākaujas ar lielu trūkumu. Broudijs saimniecības naudu pamazām

bija samazinājis uz pusi, tomēr prasīja, lai vismaz viņam pasniegtu to pašu lielisko un bagātīgo ēdienu; kad Broudija kundze vienreiz bija izrādījusi tieksmi taupīt arī šeit, vīrs viņu bija neganti nolamājis par nelabojamu muļļu, kas neprot pat veikt vienkāršos mājsaimniecības darbus. Viņš viņu izsmēja un lielīja savas vecās mātes spējas, minēdams neskaitāmus piemērus, ar cik labiem un lētiem ēdieniem māte viņu barojusi tad, kad viņš vēl nav bijis precējies. Viņš piedraudēja, ka, nevērojot mātes lielo vecumu, tomēr nodošot saimniecību viņas rokās. Tas neko nelīdzēja, kad mamma nedroši ieminējās, ka viņš nedodot pietiekoši naudas, ka pārtikas cenas cēlušās, augošai Nesijai vajagot vairāk drēbju, jaunas kurpes, dārgas skolas grāmatas, vecāmāte negribot atteikties ne no vienas ierastās ērtības un ēdiena. Pat ja viņa tomēr mēģinātu Broudiju pārliecināt, ka personīgām vajadzībām neizdod neviena fārtinga, ka jau kopš trim gadiem sev nekā nav iegādājusies, tāpēc izskatās galīgi noplukusi, ka tieši šīs pašaizliedzības un taupības dēļ viņš to nogāna un izsmej..! Redzēdams, ka pēc pirmajiem nedrošajiem un veltīgajiem iebildumiem viņa tomēr ar samazināto saimniecības naudu iztiek, viņš secināja, ka agrāk bijis pārāk devīgs, un, tā kā tagad naudas bija pavisam maz, viņu sajūsmināja doma, ka var taupīt uz sievas rēķina; viņš kļuva vēl skopāks, vēl smagāk uzmina savai sievai ar kāju.

Kaut gan viņa savā izmisumā no viena šiliņa centās iztaisīt divus, iepirkās tur, kur viss bija lētāks, tik ilgi kaulējās, līdz izpelnījās vislielākās sīkstules slavu, tomēr pārliecinājās, ka tā vairs nevar turpināties. Pieprasot samaksāt parādus, veikalnieki kļuva nepacietīgi, tāpēc viņa beidzot izvēlējās visvieglāko izeju un ķērās pie Meta naudas. Tūlīt radās atvieglojums. Broudijs retāk lamājās ēdienu dēļ, viņa varēja izpildīt vecāsmātes bērnišķīgās vēlēšanās, Nesija dabūja jaunu mēteli, skolas nauda tika samaksāta, miesnieki un tirgotāji nomierināti. Viņa pati no tā neieguva nekā, ne drēbes, ne citus vajadzīgus sīkumus, vienīgi īsu laiku nodrošinājās pret vīra pārmetumiem un atbrīvojās no raizēm, kādas sagādāja parādi. Savu rīcību viņa attaisnoja tā, ka patiesībā Mets naudu sūtījis viņai, viņš savu māti tik ļoti mīl un priecāsies, ka viņa to paņēmusi; vēl viņa sevi mierināja, ka naudu nav izlietojusi savām vajadzībām, ka labākos laikos to ietaupīs un atdos.

Četrdesmit mārciņas! Drausmīgi liela summa! Kaut gan viņa šo summu tik ātri bija izdevusi, nebija nekādu cerību to atdot. Agrākos apstākļos viņa ar vislielāko sīkstulību varbūt gada laikā būtu tik daudz ietaupījusi, bet naudu vajadzēja tūlīt. Sirds viņai sažņaudzās, lūpas trīsēja, bet Meta dēļ viņa ar dzelzs gribu tūlīt pārvarēja savu vājumu. Kad Nesija atgriezās, viņa apņēmīgi saknieba lūpas un pacēla galvu.

— Vecāmāte kārtoja savu tīni, — Nesija kā īsta sazvērniece čukstēja mātei. — Viņa zvanu nav dzirdējusi un nekā nezina. Es to izdibināju pavisam uzmanīgi.

— Tu esi krietna, gudra meitene, — mamma noteica. — Neviens par šo telegrammu nedrīkst zināt, Nesij. Tu nevienam par to nedrīksti stāstīt. Tā bija man un nevienam citam. Es tev uzticos. Un es tev ko skaistu uzdāvināšu, ja tu nevienam neteiksi. — Juzdama, ka Nesija gaida kādu paskaidrojumu, viņa nedroši nobeidzar: — Tā bija no kādas vecas draudzenes, kas dzīvo laukos, no tavas mātes vecas draudzenes, kas iekļuvusi nepatikšanās.

Sajūsmināta, ka māte viņai tā uzticas, Nesija piespieda pie lūpām kreisās rokas rādāmo pirkstu un ar šo kustību pasvītroja, ka ir cienīga piedalīties visintīmākās un noslēpumainākās sazvērestībās.

— Tas ir labi. Neaizmirsti, ka tu man devi vārdu. Tavam tēvam nekas nav jāzina, — Broudija kundze pieceldamās piemetināja. Viņai gribējās palikt vienai un pilnīgā mierā apsvērt stāvokli, bet bija laiks gatavot azaidu. Lai kādas bailes viņu māktu, mājas darbus vajadzēja padarīt, ēdienu nepielūdzamā akurātībā nolikt uz galda, kungam un pavēlniekam bija jāiztop, tas kārtīgi un bagātīgi jāpaēdina. Sākdama mizot kartupeļus, viņa apsvēra, kas būtu darāms.

Jau sākumā viņai bija skaidrs, ka no vīra palīdzība nav gaidāma. Meta dēļ viņa darītu visu, tomēr nebija iespējams griezties pie vīra un prasīt tik lielu summu kā četrdesmit mārciņas, jo viņa zināja gluži labi, ka nekādā gadījumā viņš tādu naudu nesūtīs. Ja arī viņa vīram izstāstītu patiesību, šī atzīšanās to tikai satracinātu, bet panākumu nebūtu nekādu. Visu apsvērdama, viņa pat varēja iedomāties, kā Broudijs stāvētu un ņirgātos: «Tātad viņš ir Marseļā? Nu, lai tiek šurp kājām vai arī peldus. Tas tavam luteklītim būs ļoti veselīgi.»

Vispirms viņa pārdomāja, vai lielajās bēdās neiet pie Agneses Moiras. Nebija šaubu, ka Agnese, kas, tāpat kā mamma, Metam nespēja neko atteikt, nevērojot nosodāmo vēsumu un vienaldzību, ko Mets pēdējā laikā izrādīja, tūlīt būtu ar mieru sūtīt naudu, tikai diemžēl bija nenoliedzami, ka Agnesei šo četrdesmit mārciņu nav. Moiri gan bija cienījami ļaudis, bet nabadzīgi. Trūkums nebija tālu no viņu durvīm, un, ja viņi pat gribētu dot Agnesei naudu, nebija domājams, ka tik īsā laikā spētu šādu summu sadabūt. Bez tam Moira jaunkundzes izturēšanās pret mammu skaidri liecināja, ka viņa ne bez iemesla jūtas aizskarta un aizvainota. Kā tādos apstākļos Broudija kundze varētu atzīties, ka pati apzagusi savu dievināto dēlu? Nevainojamā Moira jaunkundze viņu tūlīt notiesātu varbūt pat visu pilsētas iedzīvotāju acu priekšā.

Tāpēc mamma noraidīja domas par Agnesi; tomēr, ierasti gatavodama pusdienas, neatlaidīgi cīnījās pret šķietamo neiespējamību. Kad ieradās Broudijs, viņa tam pasniedza pusdienas, tāpat nenogurstoši cenzdamās atrisināt grūto problēmu. Viņa bija tik neparasti izklaidīga, ka aiz pārskatīšanās nolika vīram priekšā Nesijas mazo šķīvi.

— Sieva, vai tu esi piedzērusi? — viņš uzbļāva, skatīdamies uz mazo trauku. — Jeb vai no manis gaida, lai es atkārtoju brīnumu ar zivīm un maizēm?

Mamma steidzīgi pārmainīja šķīvjus un nosarka, iedomādamās, ka atklājusi savu slēpto prātaļošanu; viņa taču nevarēja taisnodamās pateikt: «Es domāju, kā un kur dabūt četrdesmit mārciņu, kas vajadzīgas Metam.»

— Viņa spēcinādamās būs drusku ieskatījusies glāzītē, — Broudiju vecāmāte ļauni svepstēja. — Ar to viņa sev priekšpusdienā būs kavējusi laiku.

— Ak tad tādām vajadzībām tiek tērēta saimniecības nauda? — ņirgājās Broudijs, uzķerdams mātes sākto sarunas pavedienu. — Dzeršanai! Nu, padomāsim, kas te būtu darāms.

— Vai tikai tāpēc viņai nav tik sarkans deguns un ūdeņainas acis? — vecā sieva turpināja.

Nesija neteica nekā, bet pārāk nepārprotamie, sazvērnieciskie skatieni, ko viņa uzmeta mammai, tā dūrās acīs, ka gandrīz visu atklāja. Tomēr nekas priekšlaikā neatklājās, un, kad Broudijs pēc azaida aizgāja un vecā arī bija ieslājusi savā istabā, mamma varēja brīvāk uzelpot. Viņa sacīja Nesijai:

— Vai tu nenovāktu traukus, mīlulīt? Man drusku jāiziet. Tu šodien mammai biji liela palīdze, un, ja tu vēl nomazgāsi traukus, es tev par vienu peniju atnesīšu saldumus. — Savā izmisumā viņa bija spējīga lietot pat tik smalkus diplomātiskus paņēmienus, un, kaut gan lietus jau bija mitējies, Nesija labprāt uzņēmās jauno pienākumu, jo meiteni vilināja saldumi un sajūsmināja apziņa, ka māte viņu uzskata par tik pieaugušu.

Broudija kundze paņēma cepuri un mēteli, to pašu, ko bija valkājusi, pavadīdama Metu uz Glazgovu, un izsteidzās no mājas. Viņa ātri pārgāja pāri pļavai un sākt iet pa ielu viņpus stacijas, un Dzelzceļa un Universitātes ielu krustojumā apstājās pie maza, zema veikala, kur pie apdrupuša dziedra bija piestiprinātas trīs misiņa bumbiņas — augļotāja kauna pilnā amata zīmes. Logā bija plakāts, kas netīriem, baltiem un jau izbalējušiem burtiem diezgan nesaprotami vēstīja: «Pērku zeltu, sudrabu, mākslīgos zobus, aizdodu naudu.» Aiz šī plakāta stāvēja maza, nožēlojama šīfertāfele, uz kuras jau skaidrāk, bet vēl atbaidošāk bija rakstīts: «Pērku lupatas.» Baigā netīksmē Broudija kundze vēroja veikalu, vienīgo lombardu cienījamā Līvenfordas pilsētā. Mamma ļoti labi zināja, ka šīs vietas apmeklēšana ir vislielākais pagrimums, kādā godājama persona var noslīdēt; vēl lielāks noziegums ir, ja kāds šo personu ierauga, — tas nozīmē kaunu, negodu un izslēgšanu no sabiedrības. Tas viss viņai bija skaidrs; viņai bija skaidrs arī tas, ka viņa nav spējīga stāties pretī iekšā gaidāmām šausmām, tomēr viņa saknieba lūpas un drosmīgi, ātri un klusi kā ēna ieslīdēja veikalā. Tikai skanīgais, virs durvīm piekārtais zvans pieteica viņas ierašanos; zvana medus saldās skaņas vēl atkārtojās, kad mamma jau stāvēja pie galda vienā no trim mazajiem nodalījumiem, kas atgādināja ložas. Te laikam skaitlim trīs bija zināma maģiska nozīme kā ārpusē, tā iekšpusē; bet lai nu kā, šai nodalījumā Broudija kundze bija mazāk novērota, nekā, ārpusē stāvēdama, domājusi. Tātad arī tik zemu kritušiem cilvēkiem piemita smalkjūtība. Kad zvans beidza skanēt, viņas deguns pamazām sajuta no kaut kurienes plūstam šurp karstu tauku un sīpolu smaku. Pēkšņā, taukainās smaržas radītā vājumā viņa aizvēra acis un, kad mirkli vēlāk atkal atvēra, ieraudzīja mazu, druknu vīru, kas stāvēja viņai pretī; likās, tas bija izburts no smagā, tumšā garaiņu mākoņa, kas pacēlās veikala dibenā. Tam bija gara, stūraina, viegli cirtota, pelēka bārda, tās pašas krāsas biezas uzacis un gaišas, dzīvas acis, kuras tas blisināja kā putns. Augļotāja izturēšanās bija godbijības pilna, bet mazās, apaļās acis neatlaidīgi vēroja Broudija kundzes seju. Tas bija kāds poļu ebrejs, kas tikai ar savai rasei raksturīgām spējām pārvarēt visas grūtības bija nokļuvis Līvenfordā, un, tā kā no augļošanas vien nevarēja pārtikt, vilka dzīvību, — tā vismaz likās, — uzpirkdams un pārdodams lupatas. Būdams lēnīgs un rāms, viņš nemaz neievēroja lamu vārdus, kādiem viņu apmētāja, kad viņš ēzeļa vilktos ratos brauca apkārt un sauca: «Lupatas, kaulus, pudeles!» Viņš ne par ko nesūdzējās, bet ļaudīm, kas bija ar mieru klausīties, žēlojās, ka pilsētā nav sinagogas.

— Ko vēlaties? — viņš Broudija kundzei jautāja.

— Jūs aizdodat naudu? — viņa. izmocīja.

— Kas jums būtu ko ieķīlāt? — viņš vaicāja. Viņš runāja ar jūtamu ebrejisku akcentu, piespiezdams mēli. Lai gan viņa balss skanēja laipni, mammu šausmināja tik rupja un atklāta valoda.

— Patlaban man nav nekā līdzi. Es gribētu aizņemties četrdesmit mārciņu.

Viņš no sāniem pavērās Broudija kundzē, apskatīja viņas notraipītās, vecmodīgās drēbes, raupjās rokas, aplauztos pirkstu nagus, vienīgo nespodro un nodilušo zelta gredzenu, smieklīgo, nonēsāto cepuri — neviens viņas nožēlojamās un nabadzīgās ārienes sīkums nepalika apslēpts viņa acīm. Viņš to uzskatīja par prātā jukušu. Glāstīdams ar īkšķi un rādāmo pirkstu savu gaļīgo, līko degunu, viņš domīgi noteica:

— Tā ir liela summa. Mums vajadzīga drošība. Jums jāatnes zelts vai dārgakmeņi, ja jūs gribat dabūt tik daudz naudas.

Pats par sevi saprotams, ka viņai vajadzēja būt rotas lietām! Tās Broudija kundzes romānos pastāvīgi apliecināja vienas vai otras dāmas turību, bet viņai bez laulības gredzena bija tikai mātes sudraba pulkstenis, ko viņa laimes gadījumā varētu ieķīlāt par piecpadsmit šiliņiem. Nojauzdama, ka ar viņas nodrošinājumiem nepietiek, viņa saminstinājās:

— Vai jūs nevarētu aizdot pret mēbelēm vai.. . vai pret parādzīmi? Es zinu... no laikrakstiem... ka daži tā aizdodot.

Augļotājs arvien vēl berzēja degunu, domādams, ka visas šīs sievas ir vienādas — noskrandušas, nostrādājušās un lielas muļķes. Vai tad šī te neredzēja, ka viņa veikals dibināts uz šiliņiem nevis uz mārciņām? Un ka viņš, ja arī varētu šo summu aizdot, prasītu tādus nodrošinājumus un procentus, kas — viņam tas bija skaidrs pēc pirmā acu uzmetiena — tālu sniegtos pāri viņas iespējām. Viņš laipni, bet noteikti pakratīja galvu, tomēr arvien vēl atbildēja pieklājīgi, pavadīdams savus vārdus glaimīgām roku kustībām:

— Tādus darījumus mēs neslēdzam. Pamēģiniet ar kādu lielāku firmu — varbūt pilsētā. Iespējams, ka viņi to dara. Tiem vairāk naudas nekā man, tādam nabaga vīram.

Pukstošu sirdi viņa pazemota un kā apdullusi vērās runātājā; viņa bija uzņēmusies risku un kaunu, nākdama uz šo nožēlojamo ūķi, tomēr nekā nebija ieguvusi. Turklāt bija mierīgi jānokiausās augļotāja atbildē— nekā cita taču nevarēja darīt, — un nu viņa atkal stāvēja uz netīrās ielas starp peļķēm, aizsviestām alvas kannām un ēdienu atliekām, turklāt nebija dabūjusi nevienu no tām četrdesmit mārciņām, kas viņai bija vajadzīgas. Viņa jutās galīgi salauzta un pazemota, tomēr, ātri iedama, visu laiku domāja, ka nekā nav izdarījusi, bet Mets šai mirklī gaida naudu. Viņa nolieca lietussargu, lai neviens neredzētu viņas seju, un steigtin steidzās mājup.

Nesija viņu gaidīja, dižodamās ar mazu, pašdarinātu priekšautu, pie tīrajiem traukiem lepni tēloja namamāti un izstiepa roku pēc nopelnītās saldās algas, bet mamma to nevērīgi nobīdīja sāņus.

— Citu reizi, Nesij! — viņa uzsauca. — Netraucē mani! Es tev to atnesīšu citreiz. — Viņa iegāja trauku mazgātavā un paņēma kārbu, kurā saimniecības vajadzībām, galvenām kārtām iekuram glabājās vecas avīzes un žurnāli. Izvilkusi lielāku žūksni, viņa izklāja avīzes uz akmens grīdas un, it kā elku pielūgdama, nometās ceļos; Viņa aši pārlapoja avīzes un atvieglota iekliedzās, kad skatiens atrada meklēto. Ko šis nožēlojamais žīds bija teicis? «Pamēģiniet pie kādas lielākas firmas,» viņš savā drausmīgajā žargonā bija vervelējis, tāpēc viņa laikrakstu slejās meklēja sludinājumu, kas ar daudz izrotājumiem vēstīja, ka Ādams Maksevičs — dzimis skots! — bez nodrošinājuma, tikai pret parādzīmi aizdod no piecām līdz piecsimt mārciņām, ārpilsētas klienti arī baudot vislielāko pretimnākšanu, un — kas bija ļoti svarīgi — tiekot ievērota vislielākā slepenība.

Broudija kundze elpoja mierīgāk, kad tāpat cepuri galvā un mēteli mugurā piecēlās, iesteidzās virtuvē, apsēdās un uzrakstīja īsu, bet piesardzīgu vēstuli, kurā Ādams Maksevičs tika ielūgts pirmdien pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā ierasties viņas mājās. Viņa rūpīgi aizzīmogoja vēstuli, vēlreiz pārvarēdama nogurumu, izgāja no mājas un devās uz pilsētu. Steigā pastāvīgās sāpes sānos bija vēl vairāk jūtamas, bet tās viņas ātro gaitu nepalēnināja; ap pusčetriem viņa sasniedza galveno pastu, nopirka pastmarku un iesvieda vēstuli kastītē. Tad nosūtīja šādu telegrammu: «Broudijs. Poste restante Marseļā. Nauda noteikti pirmdien. Mīlu. Mamma.» Maksa par šo ziņu viņu padarīja mēmu, bet, kaut gan viņa, strīpojot pēdējos divus vārdus, būtu varējusi to samazināt, tomēr sirds neļāva tā darīt. Viņai katrā ziņā vajadzēja likt Metam saprast, ka viņa pati šo telegrammu nosūtījusi, ka viņa dēlu mīl.

Ceļā uz māju viņu pārņēma atvieglojums. Nomierināja apziņa, ka viņa kaut ko izdarījusi, ka pirmdien dabūs naudu; tomēr vēlāk, kad diena jau tuvojās beigām, atkal uzmācās satraukums un nepacietība. Mierinājums, ko viņa bija radusi savā noteiktajā rīcībā, pamazām izzuda, no jauna uznāca skumjas, nevarība un šaubas. Viņa svārstījās starp galīgu neapņēmību un šausmām; lāgiem bija tāda sajūta, ka naudu nedabūs, lāgiem šķita, ka noslēpums atklāsies; viņa apšaubīja savas spējas to visu nokārtot un nodrebinājās kā ļaunos murgos, iedomādamās, ka tieši viņai jāpinas ar augļotājiem.

Svētdiena viņai likās ļoti gara, minūtes bezgalīgas, viņa pastāvīgi skatījās pulkstenī, it kā tādējādi varētu paātrināt laiku, izbeigt bailpilno satraukumu un dēla mokošās gaidas. Garās dienas gauso stundu ritējumā viņa simtreiz apsvēra vienkāršo plānu, ko bija izgudrojusi, atkal un atkal to mainīja un trīsēja, iztēlodamās, kā runās ar Makseviču, gan bija pārliecināta, ka tas pret viņu izturēsies kā pret dāmu, gan atkal paredzēja pretējo; viņa vēlreiz slepus izlasīja sludinājumu, piecsimt mārciņu piedāvājums viņai iedvesa drosmi, ko tūlīt nomainīja šausmas par šo klajo bezkaunību. Kad Broudija kundze beidzot devās pie miera, viņas galvā bija pilnīgs sajukums un viņa sapņoja, ka viņu aprok zelta gabalu lavīna.

Tikai ar pūlēm viņa pirmdien spēja saglabāt parasto mieru — tik drausmīgi viņu māca bailes; par laimi, šīs bailes neviens neievēroja, un viņa atviegloti uzelpoja, kad Nesija un pēc tam Broudijs izgāja pa vārtiem. Nu vēl bija jādabū prom Broudiju vecāmāte, jo kopš mirkļa, kad norakstīja vēstuli, mammai bija skaidrs, kādas briesmas draud, ja augļotāja apmeklējuma laikā mājās būs šī glūnīgā, pļāpīgā un naidīgā vecā sieva. Briesmas, kādas draudēja no vecāsmātes, bija pārāk lielas, lai viņas klātbūtnē varētu iedrošināties kaut ko darīt, tāpēc Broudija kundze apbrīnojamā viltībā izdomāja, kā izmantot sirmgalves lielāko vājību. Kad viņa ap pusdesmitiem vecajai sievai ienesa parastās brokastis — tumi un pienu, viņa tūlīt neatstāja sirmgalves istabu, kā parasti mēdza darīt, bet apsēdās uz gultas un, pārspīlēti noraizējusies, pavērās gulētājā.

— Vecomāt, — viņa iesāka, — liekas, tu pēdējā laikā nemaz vairs neizej no mājas. Tu šodien tiešām izskaties pavisam bāla. Kāpēc tu priekšpusdienās neizej pastaigāties?

Vecā turēja karoti savos dzeltenajos pirkstos un uzmeta mammai aizdomīgu skatienu.

— Kur lai es ziemas laikā eju? — viņa neuzticīgi jautāja. — Tu varbūt gribi, lai es dabūju plaušu karsoni un tu no manis tiktu vaļā?

Mamma piespieda sevi jautri iesmieties, kas viņai sagādāja īstas mokas.

— Šodien taču brīnišķīga diena! — viņa iesaucās. — Un vai zini, kas man padomā? Es tev iedošu vienu guldeni, lai tu sev varētu nopirkt drusku «Deesides» un piparkūkas.

Vecāmāte pavērās vedeklā ar vislielāko neuzticību, tūlīt juzdama, ka te kaut kas slēpjas, bet kārdinājums bija pārāk liels. Savā vecuma rijībā viņai sevišķi garšoja biskvīti, kurus sauca «Deesides», kaut gan viņai tikpat labi patika arī lielās, plakanās un apaļās piparkūkas; viņa rūpējās, lai divās alvas bundžās, kuras viņa glabāja istabā augšējā atvilktnē, pastāvīgi būtu šie gardumi; bet nu krājumi bija izsīkuši, ko ļoti labi zināja arī mamma. Tas bija vilinošs piedāvājums.

— Kur nauda? — viņa viltīgi iejautājās. Mamma klusēdama parādīja mirdzošo naudas gabalu.

Vecā blisināja asarojošās acis un, kāri skatīdamās, zibeņātri aplēsa, ka ar to pietiktu biskvītiem, piparkūkām un varbūt pat lāsītei degvīna.

— Nu jā, varbūt es tiešām varētu drusku paelpot svaigu gaisu, — viņa nomurmināja un, tēlodama vienaldzību, laiski nožāvājās.

— Tā ir pareizi, vecomāt, es tev palīdzēšu, — mamma viņu uzmudināja, drebēdama aiz prieka un bailēm, ka varētu sevi nodot, un palīdzēja vecaimātei izkāpt no gultas. Večiņa nepaspēja ne atjēgties, kad mamma jau bija viņai nākusi talkā uzvilkt ērtās drēbes, sasējusi neskaitāmās lentas un saitītes, uzvilkusi galošas un uzbāzusi izšūto aubi, un pēc tam ietinusi viņu melnā uzmetnī ar pērlēm rotātu kapuci. Tad mamma pasniedza večai liekos zobus, kas bija uzlikti uz ieplīsušas apakštases, iedeva divšiliņu gabalu cepumiem, noveda veco sievu lejā un noskatījās, kā tā aiztuntuļo pa ielu; pulkstenis vēl nerādīja pusvienpadsmit. Vislielākā steigā viņa uzposa gultas, nomazgāja traukus, uzkopa māju, sakārtoja apģērbu un aizelsusies apsēdās pie dzīvojamās istabas loga, gaidīdama ielūgto ciemiņu.

Kad uz kamīna novietotā marmora pulksteņa rādītāji tuvojās vienpadsmitajai stundai, mamma drebēja aiz satraukuma, iedomādamās, ka nama priekšā tūlīt apstāsies rati un līdz ar pirmo pulksteņa sitienu ieskanēsies zvans. Kad pulkstenis beidzot nosita vienpadsmit, mamma sev jautāja, vai Maksevičs naudu atvedīs zelta suverēnos vai tīrās bankrotēs; kad pulkstenis rādīja piecas minūtes pāri vienpadsmitiem, pēc tam jau piecpadsmit un neviens vēl nenāca, viņa kļuva nemierīga. Ja ielūgtais ciemiņš neieradīsies laikā, tad izjuks viss tik rūpīgi pārdomātais plāns; viņa nodrebinājās, iedomādamās, kas notiktu, ja tas ierastos pusdienas laikā, kad Broudijs būtu mājās.

Kad pulkstenis rādīja divpadsmit minūtes pirms divpadsmitiem un mamma gandrīz jau bija zaudējusi katru cerību, viņa pēkšņi iepretim mājai ieraudzīja divus svešus kungus. Viņi nāca kājām, somu viņiem nebija; abi bija gluži vienādi, turklāt — pēc Broudija kundzes pārliecības — ļoti eleganti ģērbušies. Viņu «katliņi», kuru atliektās malas gandrīz skāra pašu cepuri, dižmanīgi apēnoja vaigu bārdu; ļoti īsie mēteļi bija šauri un ar gariem, bieziem atlokiem, tā ka krūtis izspiedās kā baložu tēviņa guza, kamēr muguras apakšējā daļa tikpat vilinoši izliecās uz otru pusi; rūtainās bikses, kas augšā bija ļoti ērtas, uz apakšu sašaurinājās un beidzot cieši piekļāvās mazām, bet spīdošām kurpēm. Abiem bija garas, smagas pulksteņķēdes, kas augstu stiepās pāri lāsainajai vestei; un Broudija kundze pat no šī atstatuma redzēja, ka abu pirkstos ir dārgakmeņiem rotāti gredzeni, kas mirdzēja un laistījās. Nekad vēl, kamēr vien Broudija kundze atcerējās, Livenfordā nebija redzēti tik smalki un pašapzinīgi svešinieki, un viņa pukstošu sirdi nojauta — kaut gan bija gaidījusi patriarhālu džentlmeni vecmodīgā mētelī, labsirdīgu izskatu un izpūrušu bārdu —, ka šie elegantie kungi ir Makseviča — dzimušā skota sūtņi.

Stāvēdami ielas vidū, viņi lietpratīgi aplūkoja māju, un šķita, ka pēc tam, kad viņu skatieni bija kritiski novērojuši visus celtnes ārējos sīkumus, tie tagad urbjas cauri akmens sienām un vēro iekšējās konstrukcijas kļūdas, nicīgi vērdamies neskaitāmajos trūkumos, ko pat mājas iedzīvotāji līdz šim nebija pamanījuši.

Beidzot pēc ilgas, vienaldzīgas apskates viens lēnām pagrieza galvu un, tikko lūpas kustinādams, kaut ko pateica otram, kas atbīdīja cepuri vēl vairāk pakausī, nolaida pār izvelbtajām acīm plakstus un pašapzinīgi iesmējās.

It kā pēkšņi ar divkāršu redzi saslimusi un līdz nāvei izbijusies, viņa redzēja, kā tie reizē tuvojas, ienāk pa gadriņu vārtiem un apskata katru akmeni; kad viņi vārtu spraišļa tuvumā apstājās pie lielgabala, mamma izbijusies atrāvās aiz aizkariem.

— Tas izskatās mazliet komiski, bet materiāls labs — bronza, kā liekas, — viņa izdzirda vienu sakām; tas knibinājās ap savu lielo, ar pērli rotāto spraudi. Otrs, it kā gribēdams pārliecināties, vai bronzas stobram ir arī pareizā skaņa, uzsita tam ar pirksta nagu, bet tūlīt atrāva un ātri iebāza mutē. — Au! Lai nu kā, katrā ziņā tas ļoti ciets, — caur pusatvērto logu mamma izbrīnījusies saklausīja.

Atskanēja zvans. Broudija kundze kā nemaņā gāja ielaist. Durvis atvērusi, viņa ieraudzīja divus pilnīgi vienādi laipnus smaidus un acis, kas centās uztvert viņas nedrošo skatienu, kuru žilbināja zelta un ziloņkaula mirdzums.

— Broudija kundze? — viens jautāja, un smaids aizlidoja no viņa lūpām.

— Vai jūs mums rakstījāt? — jautāja otrs un arī beidza smaidīt.

— Vai jūs nākat no Makseviča kunga? — viņa izstostīja.

— Dēli, — pirmais pavirši atbildēja.

— Līdzīpašnieki, — otrs vēlīgi noteica.

Apmeklētāju veiklo manieru pārvarēta un vieglā netīksmē drebēdama, viņa tos vilcinādamās ieveda dzīvojamā istabā. Tūlīt viņu neatlaidīgie skatieni, kas līdz šim vēroja Broudija kundzi, novērsās, cieši nopētīja visas istabas mēbeles un priekšmetus un pēc tam zīmīgi sastapās; tad viņi sāka runāt valodā, kuru Broudija kundze nesaprata. Valoda bija sveša, bet skaņas pazīstamas; mammas vaigi sašutumā viegli pietvīka, klausoties skaņās, kas viņu padarīja arvien mazdūšīgāku un lika nodrebēt, tomēr viņai šķita, ka izrunātie vārdi nav īsti skotiski.

Beidzot abi pārmaiņus sāka viņu iztaujāt.

— Jums vajag četrdesmit mārciņu, kundze?

— Un pavisam slepus, nevienam nezinot, arī pats kungs to nedrīkst zināt, cienītā kundze?

— Varbūt bijāt mazliet vieglprātīga?

— Kādam nolūkam jums šī nauda vajadzīga, kundze?

Viņu viszinošie skatieni to plosīja, kamēr viņi paši, kustinādami pirkstus, mirdzināja savus gredzenus, tā laipni rādīdami, ka nauda ir viņiem, bet Broudija kundze ir tā, kam šis darījums nepieciešams. Viņa bija pilnīgi atkarīga no šo vīru žēlastības.

Kad mamma bija iztaujāta par visu, kam vien kāds sakars ar māju, viņas vīru, viņu pašu un ģimeni, viņi viens otram pamāja un piecēlās reizē kā viens vīrs. Kamēr viņi izgāja cauri viesistabai, trokšņaini un vienaldzīgi izstaigāja visu māju, aptaustīja, noglāstīja, apgrozīja un rokā nosvēra katru priekšmetu, izošņāja un apskatīja katru telpu, mamma viņiem sekoja kā nopērts, paklausīgs suns. Kad bija izokšķerējuši visus slēptākos kaktus, atvēruši visu kambaru durvis, apskatījusi drēbju skapju un tīņu saturu, ielauzušies pat Broudija kundzes guļamistabā un lietpratīgi pabāzuši degunu zem gultas, tā ka viņa aiz kauna nosarka, viņi beidzot nokāpa lejā; viņi apskatīja visu, tikai ne reizi nepavērās mammā. Abu sejās viņa redzēja noraidījumu.

— Te diemžēl nekas neiznāks, kundze. Mēbeles ir pavisam nevērtīgas. Smagas, vecmodīgas, neviens tās nepirks. — Beidzot viens dedzīgā atklātībā pateica. — Pret tām mēs varētu aizdot divdesmit, varbūt pat divdesmit piecas mārciņas. Jā, varbūt pat divdesmit piecas, bet tad jums būtu jāmaksā mūsu noteiktie procenti — viņš turpināja un izņēma no vestes kabatas zobu bakstamo un aplēsdams visu laiku cītīgi ar to rīkojās. — Vai jūs esat ar mieru?

— Jā, kundze, — noteica otrs, — patlaban grūti laiki, un jūs neesat no tiem, ko varētu saukt par drošu parādnieku. Mēs dāmu priekšā esam ļoti piekāpīgi — jocīgi, ar cik daudz dāmām mums iznāk veikalu darīšanas —, bet jūs mums nevarat dot nekādu drošību.

— Mēbeles taču ir labas, — mamma dziestošā balsī izdvesa. — Tas ir ģimenes mantojums.

— Tagad jūs tās nevarētu pārdot, mīļā kundze, — vīrs ar zobu bakstāmo viņai iegalvoja un bēdīgi kratīja galvu. — Nē, nekādā ziņā. Mēs jums jau piedāvājām augstāko cenu, pavisam pieklājīgu cenu. Ko jūs sakāt par divdesmit piecām mārciņām labā, skaidrā naudā?

— Man vajag četrdesmit mārciņu, — mamma nevarīgi atbildēja. — Ar mazāku summu man nav līdzēts. — Viņa bija nolēmusi turēties pie četrdesmit mārciņām, un tikai pilna summa spēja viņu apmierināt.

— Vai jūs mums nevarat vēl ko parādīt, kundze? — viens uzmācās. — Pavisam jocīgi, ko visu dāmas nesameklē, kad vajadzīgs. Vai jums nav kāds slēpts stūrītis?

— Tikai virtuve, — Broudija kundze pazemīgi atbildēja un atvēra durvis, gribēdama tos ievilināt šai vienkāršajā telpā, lai piespiestu vēlreiz apsvērt viņas lūgumu. Viņi nelabprāt sekoja, bet tad viņu uzmanību tūlīt saistīja kāda gravīra, kas svēdrainā riekstkoka rāmī redzamā vietā karājās pie sienas. Gravīra saucās «Pļāvēji», tā bija apzīmēta kā «Pirmais novilkums», paraksts bija: J. Bells.

— Vai tā pieder jums, kundze? — viens pēc ilgākas klusēšanas jautāja.

— Jā, — Broudija kundze atbildēja. — Tā pieder man. Agrāk tā piederēja manai mātei. Šo mazo zīmuļa uzmetumu daudzi apbrīnojuši.

Abi pie gravīras klusi sarunājās, pētīja to caur vairojamo stiklu, berza un aptaustīja, it kā tā jau piederētu viņiem.

— Vai jūs to negribētu pārdot, kundze? Protams, nekā sevišķa tur nav, tas pilnīgi izslēgts, bet mēs jums par to dotu, teiksim, piecas mārciņas, — otrs beidzot pārvērstā, glaimīgā balsī noteica.

— Es nekā nedrīkstu pārdot, — mamma čukstēja. — Broudija kungs to tūlīt ievērotu.

— Nu, teiksim, desmit mārciņu, kundze! — iesaucās otrs, izlikdamies sevišķi augstsirdīgs.

— Nē, nē, mamma atbildēja. — Bet, ja tai kāda vērtība, vai jūs pret to man nevarētu aizdot pārējo summu? Ja to var pārdot, tad taču var arī ieķīlāt? — Viņa gaidīja drudžainās bailēs, klausīdamās svešinieku balss skaņās, vērodama izteiksmīgos žestus un pat uzacu savilkšanu, kad tie runāja par gravīru. Beidzot, pēc ilgām pārrunām, viņi bija ar mieru.

— Jūs tomēr savu panācāt, kundze, — viens sacīja. — Mēs jums aizdosim četrdesmit mārciņu, bet jums jāieķīlā gan gravīra, gan mēbeles.

— Mēs jums dosim šo naudu, kundze, —— noteica otrs. — Bet mēs to darām tikai jūsu dēj. Mes redzam, ka tā jums steidzīgi vajadzīga; bet Jums jābūt skaidrībā, ka mēbeles un gravīra piederes mums, ja jūs parādu nenokārtosiet.

Viņa klusēdama palocīja galvu, viņu gandrīz smacēja nepanesamas bailes un domas par tik grūti izcīnītu uzvaru. Viņi atgriezās dzīvojamā istaba un apsēdās pie galda, kur mamma pilnīgā vienaldzībā parakstīja garo līgumu un noteikumus. Viņa tikai ievēroja, ka ik mēnesi jānomaksā trīs mārciņas, bet šai mirklī viņa par to nedomāja; kad svešie iedeva čaukstošās banknotes, viņa tās paņēma kā sapnī un kā mēnessērdzīga izvadīja tos ārā. Visam par spīti, naudu Metam viņa bija dabūjusi.

Naudu mamma nosūtīja telegrāfiski agrā pēcpusdienā. Savā pārkairinātajā fantāzijā viņa redzēja, kā tīrās banknotes aizlido pa zilo gaisu, lai glābtu dēlu; kad nauda bija nosūtīta, viņa pirmoreiz pēc trīs dienām atviegloti uzelpoja un beidzot jutās mierīga.

VI

Nākamajā rītā Broudijs sēdēja pie galda pavisam saīdzis un vienaldzīgs. Divas asas, taisnas rievas, kas pēdēja laikā bija kļuvušas vēl dziļākas un līdzinājās aizaugušām rētām, iekritušo acu starpā iezīmēja pieres vīdu un viņa drūmajai sejai piešķīra savādu, domu pilna izbrīna izteiksmi. Rīta spožajā gaismā, kas atsedza visu, viņa seja tiešām likās attaisnojam Pakstona mājās izteikto piezīmi, ka Broudijs grimst arvien lielākās grūtībās; pat tagad, kad viņš— klusi un mierīgi sēdēja pie galda, šķita, ka viņa juceklīgās domas kā harpunēta valzivs nevarīgi šaudās uz vienu un otru pusi, nespēdamas rast pamatu. Viņa niecīgais saprāts, kam nebija nekāda samēra ar vareno ķermeni, nevarēja rādīt ceļu; pūlēdamies izbēgt no galīgas katastrofas, viņš meklēja izeju visbezjēdzīgākos virzienos, tomēr skaidri nojauzdams, ka posts nāk arvien tuvāk.

Viņš gan nekā nezināja nedz par telegrammu, nedz par mammas iepriekšējās dienas rīcību, un, par laimi, viņam nebija ne mazākās jausmas, kādas necienīgas kājas bija mīdījušas viņa valstību, bet pilnīgi pietika ar paša rūpēm un raizēm, lai viņa jutoņa izvērstos deglī, kuru niecīga dzirkstele varētu iedegt liesmās; notiesājis tumi, viņš vāji slēptā nepacietība gaidīja kafiju, ko Broudija kundze, stāvēdama pie trauku mazgātavas krāsns, viņam patlaban ielēja.

Šī rīta kafijas tase arī piederēja pie Broudija kundzes sīkajām mocībām, jo viņa prata pagatavot brīnišķīgu tēju, bet tikai reti spēja apmierināt Broudija garšu, kad tas prasīja tikko vārītu un karstu kafiju. Šis nevainīgais dzēriens bija kļuvis ērts iegansts, lai ik rītu varētu apveltīt sievu ar visādiem pārmetumiem, un Broudijs arī gandrīz vienmēr izmantoja šo gadījumu. Kafija nebija pietiekoši stipra, bija pārāk salda vai biezumaina; vai nu tā dedzināja mēli, vai atkal bija pārvilkusies ar uzvārīta piena pretīgo plēvi. Lai kā mamma to gatavoja, tā nekad netika atzīta par labu. Jau kafijas tases uzlikšana uz galda mammai bija mocība, jo Broudijs, zinādams, kā viņai trīc roka, pieprasīja, lai tasi piepilda līdz malām, bet uz apakštases nedrīkstēja nolīt neviens piliens. Pēdējais pārkāpums bija vissmagākais, un, kad tas tomēr notika, tad Broudijs ar nolūku ļāva kafijai uzpilēt uz svārkiem un pēc tam kliedza:

— Ak, tu netīrā slota, paskaties, ko esi izdarījusi! Tavas nolaidības dēļ es nevienu uzvalku nevaru saglabāt tīru!

Torīt Broudijs bija saniknojies, jo mamma lika viņam gaidīt veselas deviņas sekundes; viņa skatienā jautās izsmiekls, kad viņa saspringtā uzmanībā un drebošu roku lēni nesa lejā līdz malām pilno tasi un tīro apakštasi. Viņa gandrīz jau bija sasniegusi mērķi, kad pēkšņi griezīgi iekliedzās, nosvieda tasi zemē un abām rokām saķēra kreisos sānus. Broudijs pārskaities blenza saplēstajos traukos, izlietajā kafijā un beidzot pavērās sievā, kas, gulēdama starp trauku šķembām, locījās sāpēs. Tad viņš tai kaut ko uzkliedza. Viņa šo kliedzienu nedzirdēja, jo pārāk asas bija sāpes, ko sagādāja pēkšņie krampji sānos, no kuriem sāpes izplatījās pa visu trīcošo ķermeni, urbdamās kā balti nokaitēts iesms. Pēc brīža sāpes kļuva mazākas, viņa piecēlās gluži bāla un nostājās vīra priekšā, šai mirklī neatcerēdamās, ka izlējusi kafiju. Atvieglojums, kādu viņa sajuta pēc sāpēm, bija tik liels, ka viņa kļuva neparasti droša un runīga.

— Ak, Džeims! – viņa elsoja.— Tik drausmīga lēkme man nekad nav bijusi. Tā mani galīgi nobeidza.Laikam būs jāgriežas pie ārsta. Man tik bieži uznāk sāpes, un dažreiz es cirkšņos varu sataustīt mazu sacietējumu. — Tad viņa apklusa, jo pēkšņi ievēroja, ka Broudijs jūtas aizskarts.

— Vai tiešām? — viņš ņirdzīgi nošņāca. — Tiklīdz mums iesāpēsies vēders, mēs tūlīt skriesim pie ārsta. Tas jau mums tīrais nieks! Tāds pats nieks kā labais dzēriens, ko izlejam uz grīdas, un porcelāns, ko sasitam! Ko tad šis zaudējums nozīmē! Ko nozīmē manas brokastis! Tikai dauzīt un atkal dauzīt! — Viņa balss ar katru vārdu kļuva arvien skaļāka un skaļāka, bet tad pēkšņi mainījās, un viņš sāka ņirgāties. — Varbūt tu gribētu, lai sasauc visu pilsētas ārstu konsiliju? Varbūt viņi, uzšķīruši gudrās grāmatas un sabāzuši kopā tukšās galvas, izdibinātu, kas tev kaiš? Kuru no tiem tu labprāt apmeklētu?

— Runā, ka Renviks esot labs ārsts, — viņa neapdomīgi ieminējās.

— Ko? — viņš iekliedzās. — Tu gribi iet pie šī diedelnieka, kas pagājušajā gadā man sagādāja tik daudz nepatikšanu? Pamēģini tikai!

— Es negribu iet ne pie viena, tēv, — mamma jau lūdzās. — To es pateicu tikai drausmīgo sāpju dēļ, kuras mani jau ilgāku laiku tik bieži moca. Bet nu tās jau pārgājušas, un es par tām vairs nedomāšu.

Nu viņa niknumam vairs nebija robežu.

— Tu par tām nedomāsi! Es gluži labi redzu, kā tu par tām nedomā! Neceri, ka neesmu ievērojis, cik pretīgi tu brīžiem izdaries! Tiešām nelabi metas, un es to turpmāk vairs necietīšu. Vācies citā istabā! Sākot ar šo vakaru, tu manā gultā vairs negulēsi! Nenāc man par tuvu, tu riebīgā, vecā ragana!

Mamma saprata, ka viņu izdzen no laulības gultas, kur viņa kādreiz mīlā gulējusi vīram blakus, kurā viņam dāvājusi bērnus. Gandrīz trīsdesmit gadu tā bijusi viņas atpūtas vieta; bēdās un slimībās viņa tur bija izstiepusi savus nogurušos locekļus. Viņa nedomāja par atvieglojumu, kāds viņu gaida, kad nakts nebūs jāpavada saīgušā vīra tuvumā, kad Mērijas bijušā istabā varēs justies mierīga un netraucēta; viņa sajuta tikai lielo kaunu, ka viņu nobīda pie malas un aizmet prom kā vecu, nolietotu apģērba gabalu. Viņa pietvīka, it kā vīrs būtu pateicis ko nepiedienīgi rupju, bet tad dziļi pavērās viņam acīs un sacīja:

— Lai notiek, kā tu vēlies, Džeims! Vai man vēlreiz uzvārīt tev kafiju?

— Nē! Dzer pati savu žurgu! Es varu iztikt arī bez brokastīm, — viņš nošķendējās. Lai gan Broudijs jau bija izēdis lielu bļodu pienā vārītas tumes, viņam tomēr bija sajūta, ka sieva ar nolūku samaitājusi brokastis, ka viņam atkal jācieš viņas nolaidības vai ļaunprātības dēļ.

— Es nebrīnītos, ja tu ar savu sasodīto tūļību sāktu mūs mērdēt badā! — viņš aiziedams vēl uzkliedza.

Drūmais noskaņojums neizzuda arī ceļā uz veikalu, un, lai gan šis starpgadījums gandrīz jau bija aizmirsts, viņš tomēr nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņam nodarīta pārestība, un domas par dienu nebūt nebija tādas, kas spētu atjaunot viņa dvēseles līdzsvaru. Perijs nu viņu bija atstājis. Protams, nejauku lamu un pārmetumu pavadīts, tomēr aizgājis, un Broudijs izcila un darbīga palīga vietā spēja sameklēt tikai mazu pasūtāmo zēnu, kas prata vienīgi atvērt veikalu un izdarīt sīkus pakalpojumus. Nemaz nerunājot par zaudējumiem, kādi radās pēc spējīgā Perija aiziešanas, viss veikala darba smagums nu gūlās uz Broudija platajiem, bet pie šī darba nepieradušajiem pleciem, un pat viņa kūtrais saprāts pamazām pietika sāpīgai atziņai, ka viņš pilnīgi zaudējis spējas apkalpot pircējus. Viņš ienīda un nicināja šo darbu, nekad nezināja, kur kāda prece atrodas, uztraucās un ātri zaudēja pacietību, vārdu sakot, bija savam tagadējam darbam daudz par dižu.

Pamazām viņš sāka nojaust arī to, ka pircēji no labākajām aprindām, kuru draudzību viņš tik ļoti cienīja, nespēj veikalu uzturēt; augošā nemierā viņš ievēroja, ka tie tikai retos gadījumos vairs iegriežas viņa veikalā un, kā jau īsti džentlmeņi, ne visai raizējas par savu parādu kārtošanu. Agrāk viņš pats arī par šiem parādiem daudz neinteresējās, gaidīja gadu, divus, trīs, pat četrus gadus, jo bija pārliecināts, ka galu gala tie tomēr tiks samaksāti; viņi redzēs, tā viņš sev glaimoja, ka Džeimss Broudijs nav nekāds piparbodnieks, kas trīc par savu naudu, bet tāds pats džentlmenis ka viņi, kurš spēj gaidīt, kamēr otram džentlmenim labpatiks samaksāt. Turpretī tagad, kad veikala ieņēmumi tik ļoti sarukuši un nauda tik nepieciešama, viņam uzmācās bažas par lielajām summām, kādas pienācās no daudziem lauku muižniekiem; bet, kaut gan viņš pēc neparastām pūlēm visu aplēsa un piesūtīja tiem atgādinājumus, tikai nedaudzi, to vidū arī Lata, tūlīt samaksāja, pārējie izturējās tā, ka panākumi būtu bijuši tādi paši, ja viņš savas vēstules būtu iesviedis Līvenā. Viņš ļoti labi apzinājās, ka rīkotos ļoti nepareizi, ja rēķinus piesūtītu vēlreiz, jo šie ļaudis bija paraduši maksāt tad, kad viņiem pašiem patīk, nevis tad, kad viņam tas vajadzīgs; ar savu uzmācību viņš tos tikai būtu aizdzinis uz visiem laikiem.

Viņa paša parādi nedaudzajām konservatīvajām lieltirgotāju firmām, kuras viņš bija pagodinājis ar savu labvēlību, ievērojami pārsniedza parastās robežas. Tā kā viņam vienmēr trūcis veikalnieciska ķēriena, tad viņš bija paradis pasūtīt preces uz labu laimi, kad ienāca prātā, nepievērsdams pavadzīmēm, faktūrām un rēķiniem nekādu uzmanību, kamēr pēc zināma laika pie viņa ieradās šo firmu cienījamais pārstāvis, kā jau tas starp solīdiem veikalniekiem parasts. Tad Broudijs pēc pieklājīgas un sirsnīgas sarunas par dienas jautājumiem piegāja pie maza kantora sienā iebūvēta zaļa seifa, lepni to atvēra un izņēma zināmo linaudekla maisiņu.

— Labi, — viņš pēc tam cienīgi noteica, — kāda summa man patlaban jāmaksā?

Otrs izvairīgi kaut ko nomurmināja un it kā negribēdams izņēma no kabatas skaisto vēstuļu mapi un sameklēja rēķinu; likās, viņš to pasniedz tikai tāpēc, ka Broudijs pats prasa. Tad viņš laipni sacīja:

— Nu labi, Broudija kungs, ja jūs tā vēlaties; te būs jūsu rēķins. — Broudijs tikai uzmeta skatienu kopsummai un pēc tam no maisa noskaitīja soverēnus un sudraba gabalus. Kaut gan daudz ērtāk būtu bijis maksāt ar čeku, viņš tādu maksāšanas paņēmienu nicināja, jo bija pārliecināts, ka īstam džentlmenim parādi jākārto skaidrā naudā. «Nauda paliek nauda,» viņš reiz kādam atbildēja, kas aizrādīja uz čeku ērtībām. «Vērtību pret vērtību. Kāda tam nozīme, ja es uz mazas papīra strēmelītes uzrakstu dažus vārdus? Lai to dara tie, kam tas patīk, — skaistais, spožais sudrabs bija labs maniem senčiem, tas būs labs arī man.» Kad otrs bija parakstījis un apzīmogojis kvīti, ka naudu saņēmis, Broudijs to nevērīgi iebāza vestes kabatā, abi džentlmeņi sirsnīgi paspieda viens otram roku un, apliecinājuši savstarpēju cieņu, svinīgi šķīrās. Tā, pēc Broudija uzskatiem, labi audzinātam vīram bija jakārto savas veikala darīšanas.

Šodien arī viņš gaidīja līdzīgu apciemojumu, bet šis apstāklis viņam nebūt nesagādāja lepnu pašapmierinājumu, gluži otrādi — viņš no tā baidījās. Šodien viņu gribēja apciemot pats Sopers no Bīlslandes lielākās un konservatīvākās firmas, ar kādām viņam bija sakari, «Sopers un biedri» galvenais īpašnieks, turklāt Broudijam — pretēji paradumam — par to jau iepriekš rakstiski bija paziņots, ko viņš uzskatīja par lielu un neparastu apvainojumu. Viņš ļoti labi saprata šādas rīcības iemeslu, tomēr jutās ļoti sarūgtināts par šo triecienu, kas skāra viņa lepnumu, un drūmā netīksmē domāja par drīzo sarunu.

Ieradies veikalā, viņš mēģināja aizdzīt nelabo nojautu, nododamies ikdienas darbam, bet darba bija ļoti maz: ar tirgošanos nemaz neveicās. Tomēr viņš mēģināja kaut vai šķietami ar kaut ko nodarboties un kā milzīgs lācis neveikli slāja pa telpām. Šī lempīgā komēdija nespēja apmānīt pat mazo pasūtāmo zēnu, kas bailīgi pa dibenistabas durvīm vēroja, kā Broudijs pēc kada nevajadzīga darba apstājas un truli blenž tukšumā. Zēns brīžiem vēl dzirdēja, ka viņš mulsi, kā apmāts kaut ko murmina. Ar ielas puikas apķērību zēns saprata, ka viņa maizes devējs stāv bezdibeņa malā, un liela atvieglojumā nosprieda, ka drīzumā būs jāmeklē jauna un patīkamāka vieta.

Stundas vilkās bezgala lēni, un šķita, ka priekšpusdienā nerādīsies neviens pircējs, līdz beidzot ienāca kāds vīrs, un Broudijs pazina savu veco klientu. Kaut gan tas nebija no viņa cienījamākiem pircējiem, tomēr bija palicis uzticīgs, un viņš pārspīlētā laipnībā steidzās tam pretī un apsveica:

— Sveiks, draugs! — viņš sacīja. — Ar ko varu pakalpot?

Pircēju tāda negaidīta laipnība mazliet pārsteidza, un tas īsos vārdos pateica, ka tam vajadzīga vienkārša audekla cepure, tikai vienkārša audekla cepure, kādu nesen jau iegādājies, pelēka, lielums seši un septiņas astotdaļas.

— Tāda, kāda jums tagad galvā? — Broudijs iedrošinādams jautāja.

Pircējs samulsa.

— Nē, — viņš atbildēja. — Citāda. Šī ir mana svētdienas cepure.

— Atļaujiet man to apskatīt, — Broudijs noteica, jo viņu pārņēma savāda nojauta; viņš izstiepa roku, pēkšņi nocēla pircējam no galvas cepuri un sāka to pētīt. Iekšpusē uz spožas zīda drēbes bija iespiesti burti M.C.Z. — ienīsto konkurentu simbols. Broudija seja tūlīt pārvērtās, un viņš nikni pasvieda cepuri atpakaļ. — Ak tā! — viņš iekliedzās. — Svētdienas vajadzībām jūs iepērkaties blakus, vai ne? Lai svētdienās varētu palepoties? Un tad jums nav kauna nākt pie manis pēc vienkāršas, parastas cepures, kad jūs šiem nelgām jau esat iegrūdis savu naudu? Vai jūs domājat, ka es ņemšu paliekas, ko tie jums atstājuši? Ejiet tikai atpakaļ šai vaska leļļu bodē un pērciet nekam nederīgus niekus! Jūs man varētu piedāvāt mārciņu, arī tad es jums nekā nepārdotu!

Pircējs izskatījās pavisam samulsis.

— Bet Broudija kungs! Es taču tā nemaz nedomāju. Es iegāju blakus tikai ziņkāres dēļ. īstenībā tikai tāpēc, ka to gribēja mana sieva. Viņa man nelika miera, gribot apskatīt jauno veikalu. Sievietes jau tādas ir, to taču jūs pats arī zināt, — bet nu es atkal atgriezos pie jums.

— Bet es jūs vairs negribul — Broudijs rēca. — Vai jūs domājāt, ka ar mani var jokus dzīt? Es to necietīšu! Jūsu priekšā stāv vīrs, nevis leijerkastes pērtiķis, kādi danco blakus! — Un viņš spēcīgi uzsita ar dūri pa galdu.

Stāvoklis bija smieklīgs. Likās, it kā viņš gaidītu, lai šis vīrs krīt uz ceļiem un lūdz atkal uzņemt viņu pircējos; it kā Broudijs savās bērnišķīgajās dusmās gaidītu, lai otrs lūgtu atļauju pie viņa iepirkties. Strādnieka sejā pavīdēja izbrīns; tas nesaprašanā nogrozīja galvu.

— Kas man vajadzīgs, to es varu dabūt arī citur. Jūs, bez šaubām, esat ļoti cienīgs kungs, bet jūs taču zāģējat nost zaru, uz kura pats sēžat.

Kad viņš bija aizgājis, Broudija dusmas pēkšņi rimās. Viņa sejā atspoguļojās neapmierinātība, kad viņš atjēdza, ka izdarījis lielu muļķību, kas noteikti kaitēs veikalam. Šis vīrs, kuram viņš bija atteicies pārdot, stāstīs to citiem, savās dusmās pārspīlēs, un droši vien jau pēc pāris stundām par viņa rīcību runās visa Līvenforda. Ļaudis nosodīs viņu un viņa uzpūtību, un, kaut gan agrāk viņš par šādām naidīgām tenkām priecājās, stūrgalvīgi par tām tīksminādamies, pēdējā laika pieredze lika saprast, ka tie, kas dzirdēs izdzītā pircēja stāstu, vairīsies no tāda pazemojuma un turpmāk metīs viņa veikalam līkumu. Ar šīm nemiera pilnajām domām kaudamies, viņš aizvēra acis un nolādēja šo vīru, visus ļaudis un arī pašu pilsētu.

Kad pulkstenis jau rādīja vienu, viņš pateica zēnam, ka uz pusstundu izies. Kopš pēc Perija aiziešanas bija zaudējis atbildīgu darbinieku, Broudijs tikai atsevišķos gadījumos un reti ēda pusdienas mājās, jo tālajā ceļā vienmēr zaudēja pacietību. Tādos brīžos viņam gluži nedibinātas cerības radīja bažas, ka tikai viņš nepalaiž garām kaut ko tādu, kas pēkšņi spētu atjaunot viņa veikala labo slavu. Tāpēc viņš iegriezās tuvējā «Vintona ģerbonī». Pirms gada viņam pat prātā nebūtu nācis ieiet šai lokālā citā laikā kā vēlā vakarā un tad arī tikai pa atsevišķām durvīm, kas bija nodotas viņa un citu filozofu rīcībā; nu viņa apmeklējumi bija kļuvuši parasti, un Nansija, daiļā apkalpotāja, viņam pusdienās tūlīt atnesa aukstu pastēti ar marinētiem sarkaniem kāpostiem.

— Ko jūs dzersiet, Broudija kungs, vai glāzi alus? — viņa jautāja, paceldama garās, tumšās skropstas un uzmezdama ašu skatienu.

Viņš kūtri pavērās jautātājā, tomēr, par spīti sliktajai omai, ieraudzīja dažus sīkus, dzeltenus vasaras raibumiņus, kas it kā maigi zeltaini sarkankrūtīša olu plankumi rotāja viņas glezno, balto ādu.

— Jums būtu jāzina, Nansij, ka alu es nekad nedzeru. Es to neciešu. Atnesiet man viskiju un aukstu ūdeni.

Nansija jau atvēra muti, lai pateiktu, ka viņai sāp sirds, skatoties, kā tāds krietns vīrs katru dienu tik daudz dzer, bet tad viņu pārņēma bailes un viņa neteica nekā. Nansija Broudiju uzskatīja par dižu, izcilu cilvēku, kura sieva, kā runāja, esot īsts putnu biedēklis, tāpēc ziņkārei piejaucās arī līdzjūtība un sevišķas raizes par šo vīru, kad viņa redzēja tā skumjo un rūpju pilno seju. Viņas acīs Broudijs bija romantiska persona.

Kad Nansija atnesa viskiju, viņš pateikdamies uzmeta tai drūmu, nīgru skatienu, tomēr kalpotājai šķita, ka skatiens viņu nevis noraida, bet iedrošina, tāpēc viņa visu laiku, kamēr Broudijs ēda, palika tuvumā, gaidīdama izdevību viņam pakalpot, bet tas viņu sāņus uzmanīgi vēroja. «Smuka, maza lellīte,» viņš nodomāja, kamēr viņa skatiens no mazajām, glīti ietērptajām kājiņām pāri skaisti veidotām potītēm, kurām cieši piekļāvās melnas zeķes, aizslīdēja līdz stingrajiem gurniem, labi veidotām, bet kuplām krūtīm un apstājās pie lūpām, kas gluži kā sārti fuksijas ziedi atšķīrās no baltās ādas. Nansiju tā vērojot, viņu pārņēma liels satraukums. Pēkšņi pamodās nevaldāmas alkas pēc saldkāres priekiem, kas viņam bija liegti; viņam gribējās tūlīt piecelties no galda un savām varenajām rokām apskaut Nansiju, sajust jauna, vingra ķermeņa tuvumu, aizmirst gļēvo, verdziski padevīgo miesas graustu, ar ko viņam tik ilgi bija vajadzējis apmierināties. Šai mirklī viņš gandrīz nekā nevarēja norīt, rīkle kļuva sausa, sajūtot citu izsalkumu. Viņš par Nansiju bija dzirdējis klusas tenkas un slēptus mājienus, kas viņa iekāri vērta vēl mežonīgāku un lika noprast, ka šis salkums viegli apmierināms; tomēr viņš ar pārcilvēcisku gribasspēku sevi pārvarēja un kā automāts turpināja ēšanu, degošām acīm raudzīdamies šķīvī.

«Citreiz,» viņš sev atkal un atkal centās iestāstīt, jo zina ja, ka no svarīgās pēcpusdienas sarunas nedrīkst izvairīties, ka viņam sevi jāpārvar un jāstiprinās apspriedei ar Soperu, no kuras varbūt bija atkarīga viņa veikala nākotne. Tāpēc viņš vairs nepaskatījās uz Nansiju, lai gan tagad meičas klātbūtne vien jau viņu mulsināja. Kad, novācot šķīvjus, viņu skāra Nansijas elkonis, viņam vajadzēja sakost zobus. «Citreiz! Citreiz!»

Klusēdams viņš steidzīgi apēda pasniegtos sausiņus un sieru, tad piecēlās, piegāja pie Nansijas un zīmīgi iespieda viņas siltajā rokā naudas gabalu.

— Pēdējās nedēļās jūs tiešām labi par mani rūpējāties, — viņš sacīja un savādi pavērās viņā. Es jūs neaizmirsīšu.

— Broudija kungs! Es ceru, kā ar to jūs negribat teikt, ka turpmāk pie mums nenāksiet! — viņa noraizējusies iesaucās. — Es justos apbēdināta, ja jūs vairs nenāktu.

— Tātad jūs justos apbēdināta? — viņš lēni atkārtoja Nansijas vārdus. — Jauki! Man šķiet, mēs ļoti labi saderētu kopā. Tādēļ neraizējieties. Es noteikti atnākšu. — Pēc mirkļa viņš klusāk piemetināja: — Un vai jūs varat iedomāties, kādēļ?

Viņai izdevās nosarkt, un viņa klīrīgi nodūra galvu. Par spīti bailēm, Nansija tomēr juta, ka viņš to ievērojis un noskaņots aplaimot ar lielāku uzmanību; tā kā viņa vairs nebija jaunava, viņas jutekļi kvēlāk atsaucās uz vitālo spēku, ko Broudijs izstrāvoja. Bez tam viņš bija tik devīgs, šis Broudija kungs!

— Ko gan tik diženam vīram kā jums var dot tik neievērojama meiča kā es? — viņa valšķīgi nočukstēja. — Tā nevar jūs saistīt.

— Es atnākšu, — viņš vēlreiz atkārtoja, cieši pavērdamies Nansijā, tad ātri apcirtās un aizgāja.

Mirkli viņa stāvēja pavisam mierīga, acis dzirkstīja gandarījumā, šķietamā pazemība izzuda, viņa pieskrēja pie loga un pacēlās pirkstgalos, lai redzētu Broudiju aizejam pa ielu.

Kad Broudijs atkal atgriezās veikalā, viņš sparīgi centās aizgainīt kaisles radītās ainas, kas tik patīkami kairināja viņa jutekļus, un sagatavoties apspriedei ar Soperu. Bet viņa domām trūka sakarības un kopības kā vienmēr, un arī tagad viņš nebija spējīgs izstrādāt noteiktu un pareizu rīcības plānu; mirklī, kad viņš sāka apsvērt kādu iespēju, domas tūlīt novirzījās sāņus un prātā atkal iešāvās Nansija, viņas acu siltais skatiens un drīzā tikšanās. Izmocījies viņš beidzot atteicās no šīs cīņas. Juzdams, ka tik un tā nesagatavotam būs jāpakļaujas sarunas norisei, viņš piecēlās un, lai sagaidītu viesi, atstāja kantori un iegāja veikalā.

Kā Sopers vēstulē jau bija ziņojis, viņš ieradās tieši trijos, un Broudijs, kas jau gaidīja, steidzās pretī viņu apsveikt. Kad viņi viens otram paspieda rokas, Broudijam šķita, ka ciemiņa rokas spiedienā vairāk spēka nekā sirsnības; viņš tomēr aizgainīja šīs aizdomas un pārspīlēti sirsnīgi teica:

— Ienāciet taču manā kantori, Sopera kungs. Lai gan vēl agrs pavasaris, laiks ļoti jauks. Tiešām patīkams.

Tomēr ciemiņš nebija noskaņots tērzēt par laiku. Kad viņi pie rakstāmgalda nosēdās viens otram pretī, viņš vēsā pieklājībā paskatījās uz Broudiju un tad novērsās. Viņš ļoti labi zināja Broudija apstākļus un veco sakaru dēļ gribēja būt laipns. Bet stipri jūtamā alkohola dvaka un Broudija vaļīgā izturēšanās viņā radīja lielu nepatiku. Sopers pats bija vīrs ar ļoti stingriem morāliem uzskatiem, fanātisks Plimutas brāļu piekritējs un bez tam vēl rosīgs Skotijas atturības biedrības darbinieks. Viņš bija ģērbies ļoti solīdi šūtā uzvalkā un tagad sēdēdams aplūkoja savus lieliski koptos nagus, bet tā saknieba lūpas, ka Broudija intereses šķita apdraudētas.

— Ja skaidrais laiks pieturēsies, aršana veiksies labi. To es nesen ievēroju, iedams garām Mēna fermai, — Broudijs, kura neatjautība nespēja piemēroties otra naidīgajam noskaņojumam, neatlaidīgi turpināja, un viņa trulais prāts centās ievirzīt sarunu tai pašā gultnē, kādā tā bija ritējusi agrāk, kad apstākļi bija citādi. — Es bieži pastaigājos brīvā dabā, jā, man tiešām liels prieks, kad redzu, kā brangi zirgi auglīgajos tīrumos velk arklu.

Sopers ļāva viņam brīdi turpināt, bet tad pēkšņi pārtrauca saltā, skarbā balsī.

— Broudija kungs, jūsu parāds mūsu firmai sasniedzis tieši simt divdesmit četras mārciņas desmit šiliņus un sešus pensus. Veikala biedri mani lūdza braukt šurp un prasīt samaksu.

Broudijs tik pēkšņi apklusa, it kā lodes trāpīts.

— Ka ... kas? — viņš stostījās. — Ko jūs ar to gribat teikt?

— Es atzīstu, ka tā ir liela summa, bet jūs mūsu pārstāvim jau trīs reizes esat atteicies kārtot rēķinus, tāpēc ierados pats, jo summa ir visai prāva un jūs esat vecs noņēmējs; jūs taču varat iedomāties, ka tikai šai nolūkā esmu braucis šurp.

Broudijā sīvi cīnījās divas pretējas jūtas — dusmas par Sopera nekaunību un izbrīns par parāda lielumu. Kaut gan viņam nebija pie rokas nekādu dokumentu, lai Sopera uzdoto skaitli pārbaudītu, viņš tomēr tūlīt zināja, ka tas pareizs; šie ļaudis nemēdza kļūdīties. Sopera vēsums viņam iedvesa šausmas, bet apstāklis, ka nedrīkstēja tā atbildēt, kā gribētos, viņu galīgi saniknoja. Ja viņam būtu bijusi nauda, viņš Soperam tūlīt būtu samaksājis un acumirklī pārtraucis sakarus ar šo firmu; viņš tomēr apzinājās, ka tas nav iespējams, tādēļ ar pūlēm nomāca niknumu.

— Jūs taču tik vecam noņēmējam piešķirsiet laiku saistību kārtošanai? — viņš beidzot saņēmās, tā aplinkus atzīdams, ka nav spējīgs šo summu samaksāt.

— Jūs mums neesat nekā maksājis jau vairāk kā gadu, Broudija kungs, tāpēc saprotams, ka mēs sākam bažīties. Man diemžēl jālūdz tūlīt dzēst parādu.

Broudijs vispirms pablenza uz viņu un tad uz siena iebūvēto seifu, kurā, kā viņš zināja, nebija pat pilnas piecas mārciņas, un sašļucis iedomājās noguldījumu bankā, kas bija gluži sarucis.

— Ja jūs nesamaksāsiet, — Sopers turpināja, — mums diemžēl būs jāierosina pret jums prasība. Mēs to nedarīsim ar labu prātu, bet mums būs jāierosina prasība.

Broudija skatiens sastinga kā nokaitinātam vērsim.

— Es nevaru nekā maksāt, — viņš sacīja. — Šodien es nevaru samaksāt. Tomēr jums nekas nebūs jāierosina, kā jūs to sakāt; jums taču būtu jāzina, ka Džeimss Broudijs ir goda vīrs. Es jums samaksāšu, bet jums jādod man laiks šo summu sadabūt.

— Kā jūs to domājat panākt, ja drīkstu jautāt, Broudija kungs?

— Mīļais draugs, jūs varat man jautāt, kamēr kļūsiet gluži zils aiz dusmām, bet tā ir mana darīšana. Jums nav jāzina nekas cits kā tikai tas, ka nedēļas beigās jūs savu naudu dabūsiet. Es jums to esmu solījis, un mans vārds ir tikpat kā skaidra nauda.

Sopers paskatījās uz Broudiju, un viņa seja kļuva mazliet laipnāka.

— Jā, — viņš pēc brīža noteica, — to es zinu. Zinu arī to, ka jums bija jācīnās ar grūtībām, Broudija kungs. Šie cenu nositēji, šīs sabiedrības ar saviem modernajiem veikaliem ... — Viņš zīmīgi paraustīja plecus. — Bet arī mums ir savas rūpes un jākārto savas saistības. Tagad veikala darījumos jūtām nav vietas. Tomēr... kāds tad īsti ir jūsu stāvoklis?

Kamēr Broudijs mēģināja izdomāt kādu izaicinošu atbildi, viņam pēkšņi iešāvās prātā ļauns joks, ka nekas šo Soperu tā nesatrauks kā kaila patiesība.

— Pēdējās divās nedēļās esmu ieņēmis nepilnas trīs mārciņas, — viņš pēkšņi izgrūda. — Kā jums tas patīk?

Sopers šausmās pacēla savas labi koptās rokas.

— Broudij, jūs mani satriecāt! Man gan šis tas jau ir stāstīts, bet es nevarēju iedomāties, ka apstākli tik ļauni, kā jūs sakāt. — Viņš brīdi pavērās Broudija grumbainajā sejā un tad jau draudzīgāk turpināja: — Biržas ļaudīm ir viens princips, kuru jums vajadzētu labi apsvērt: dažreiz labāk spēli izbeigt. Labāk izbeidziet savu zaudēto spēli, pirms jūs aizejat bojā. Neskrieniet ar galvu sienā. Jūs man piedosiet, bet jūs taču saprotat, ko es gribēju teikt. — Viņš piecēlās un grasījās iet prom.

— Es jūs nesaprotu. Pie joda, ko tad jūs gribējāt teikt? — Broudijs jautāja. — Es esmu šeit. Es vienmēr šeit esmu bijis, un es šeit arī palikšu!

Sopers ceļā uz durvīm apstājās.

— Es jums vēlu tikai labu, Broudij! — viņš iesaucās. — Un tas, ko es teicu, domāts kā padoms, lai jums palīdzētu. Jūs šo padomu varat pieņemt vai noraidīt, bet no pieredzējumiem secinu, ka šeit jūs esat nokļuvis neiespējamā stāvokli. Savā laikā jūsu veikals bija vienreizējs, bet tagad šie ļaudis blakus jūs simtkārt pārspējuši. Padomājiet taču, ka mēs dzīvojam 1881. gadā! Mēs visi ejam līdzi jaunajām idejām un pielietojam modernas metodes, tikai jūs ne, tāpēc progresa riteņi jūs notriekuši gar zemi. Gudrs cilvēks saprot, ka ir uzvarēts; un es jūsu vietā veikalu slēgtu un ar visu iegūto naudu dotos projām. Kāpēc jūs nebraucat prom un neuzsākat ko citu? Tik varenam, spēcīgam vīram, kāds esat jūs, vajadzētu apsaimniekot un vadīt lauku māju. — Viņš tiešām sirsnīgā draudzībā sniedza roku un aiziedams noteica: — Jūs taču nedē}as beigās mūs neaizmirsīsiet?

Broudijs viņam noskatījās pakal stingu, neizteiksmīgu seju un tik spēcīgi spieda rakstāmgalda malu, ka dzīslas uz spalvainās, tumšās rokas piepampa kā virves.

— Apsaimniekot lauku mājas! — viņš čukstēja. — Pats par sevi saprotams, ka viņš nezina, cik maz man palicis. — Un, kamēr viņa domas mežonīgās ilgās aizlidoja laukos; viņš skumīgi murmināja: — Viņam tomēr taisnība. Tā būtu mana īstā dzīve, ja es to varētu atļauties. Man vajadzēja apmesties tās zemes tuvumā, ko es tā mīlu, kurai īstenībā vajadzēja būt manai. Bet to es vairs nespēju. Man šeit jācīnās tālāk.

Nu viņš zināja, ka jāieķīlā māja, vienīgā vērtība, kas viņam vēl bija palikusi, lai sadzītu naudu Sopera parādam un nokārtotu milzumu citu saistību, kas pamazām bija sakrājušās. To neviens nedabūs zināt, viņš slepus gribēja apmeklēt savu advokātu Glazgovā, kam viss bija jānokārto, bet jau tagad Broudijam uzmācās drūma sajūta, it kā māja vairs nepiederētu viņam. Šķita, ka viņš spiests paša rokām sākt postīšanas darbus un nojaukt stipro celtni, kura viņa acu priekšā bija izaugusi akmeni pēc akmens, pamazām pacēlusies kā ilgoto cerību pils. Viņš mīlēja savu namu, tomēr viņam tas būs jāieķīlā, lai glābtu sava vārda godu. Pirmām kārtām vajadzēja saglabāt neaptraipītu goda vīra slavu, tūlīt bija jāpierāda, ka viņš — Džeimss Broudijs nevienam nepaliks parādā. Pasaulē bija dažas tādas lietas, ko viņš nebija spējīgs izdarīt. Bet tad domas novirzījās citās sliedēs; viņa acis iespīdējās, apakšlūpa pamazām pastiepās uz priekšu, un mute savilkās iekāres pilnā smaidā. Savu rūpju tuksnesī viņš pēkšņi ieraudzīja zaļu saldkaires oāzi. Tomēr šai pasaulē bija arī tādas lietas, ko viņš spēja izdarīt! Sadrūmis, kā nozieguma noslēpumu sevī slepenu nolūku glabādams, viņš atstāja veikalu, nevērīgi pamezdams to bez uzraudzības, un gausi aizsoļoja uz «Vintonas ģerboni».

VII

Broudija kundze gulēja ēdamistabā uz dīvāna. Tā nebija viņas parastā atpūta, it īpaši tik agrā pēcpusdienas stundā, kad viņai čakli vajadzēja mazgāt pusdienas traukus. Bet šodien viņas spēki bija izsīkuši agrāk nekā parasts, un viņa juta, ka pirms vakariņām vēl jāatpūšas.

— Ar mani ir beigas, — viņa bija pateikusi Broudiju vecai mātei. — Man ir tāda sajūta, ka tūlīt būs jāsabrūk. Es drusku atgulšos.

Vecā bija pavērusies vedeklā pārmetumu pilnu skatienu un bailēs, ka varētu lūgt, lai viņa nomazgā traukus, atbildējusi:

— Tiešām daudz nevajag, lai tevi nogāztu no kājām; tu taču pēdējā laikā pastāvīgi pinkšķi un vaimanā par savu nespēku. Es tavos gados strādāju otrtik kā tu un pat acu nepamirkšķināju.

Tomēr mamma pēc vecāsmātes aiziešanas bija iegājusi dzīvojamā istabā un nogūlusies uz dīvāna. Nu viņa jutās labāk, bija atžirgusi un mierīgi apsvēra, ka būtu daudz spēcīgāka, ja jau agrāk neliegusi sev šādu īsu pēcpusdienas atpūtu; tomēr viņa jutās laimīga jau tāpēc vien, ka pēdējās desmit dienās nebija jāpārcieš drausmīgās lēkmes, tikai parastās tirpoņas sāpes, kas viņu jau tik ilgi bija mocījušas, ka viņa tās vairs neievēroja.

Jau bija pagājušas gandrīz trīs nedēļas, kopš viņa Metam bija aizsūtījusi naudu, un, ja spriestu pēc dēla vēstules, kurā viņš apliecināja naudas saņemšanu, tad šīs četrdesmit mārciņas tikpat labi un droši būtu varējušas vēl tagad gulēt Makseviču naudas skapī. Iedomājoties vien šo smieklīgo, ienīsto vārdu, mamma ikreiz nodrebinājās, tik grūti viņai bija jāpūlas, lai sataupītu naudu pirmajam maksājumam, jāskopojas un jākrāj, lai lāgu lāgiem varētu dažus naudas gabalus iesviest alvas bundžā, kas tikai šai nolūkā, ko nekad nedrīkstēja aizmirst, bija nolikta sāņus. Spriežot pēc grūtībām, kādas sagādāja naudas krāšana, viņa juta, ka šis parāds turpmākajos divos gados viņu apdraudēs kā virs galvas pakārts zobens.

Pats par sevi saprotams, ka Metu viņa nevainoja. Par spīti mocošām raizēm un rūpēm, viņas lūpas jau tagad savilkās vieglā smaidā, domājot par dēla atgriešanos. Sirds dziļumos viņa bija stingri pārliecināta, ka Mets ierašanās brīdī mīļi un saprotoši izstieps roku un ar vienu vienīgu vārdu atbrīvos māti no smagās atbildības. Sāpēs sakniebtās lūpas savilkās smaidā, kad viņa iedomājās, ka drīz vien dēls metīsies viņas skavās un mierinādams pateiksies par pārcilvēciskajām pūlēm viņa labā, tās simtkārt atmaksādams. Viņa iztēlojās dēla ceļojuma pēdējos posmus, redzēja Meta vīrišķīgo stāvu uz kuģa klāja, redzēja viņu strauji nokāpjam, steidzamies cauri trokšņainajai drūzmai, braucam pa laužu pilnajām ielām, nemierīgi sēžam vilciena vagonā kupejas stūrī un beidzot drudžainā steigā ielecam ratos, kas to atvedīs pie viņas.

Dēla atgriešanās aina arvien tēlojās mammas acīs, domas par drīzo piepildījumu žilbināja viņu, bet, kad nu Broudija kundze lēni pavērās logā un pamazām saskatīja, ka mājas priekšā piebrauc somām piekrauti rati, viņa tā sarauca pieri, it kā nespētu redzētajam ticēt. Tas taču nevarēja būt Mets, viņas zēns, viņas mīļais dēls! Un tomēr, tavu brīnumu! Tas bija viņš, kas, beidzot atgriezies pie viņas, cēlā nevērībā izkāpj no ratiem, tik vienaldzīgi, it kā nemaz nebūtu nobraucis vairāk kā trīstūkstoš jūdžu, lai tikai nokļūtu pie savas mātes. Īsi iekliegdamās, viņa grīļīgi piecēlās, kā trenkta izskrēja no mājas un apskāva Metu gandrīz jau tad, kad tas vēl nebija gluži izkāpis no ratiem.

— Met! — viņa jūtu pārmērā stostījās. — Ai, Met!

Viņš vairīdamies drusku atkāpās.

— Nav nemaz tik liela laime, mamma. Neņem to tā pie sirds. Tu mani nožņaugsi, ja nerimsies.

— Ai, Met! Manu mīļo, mīļo zēn! — viņa čukstēja. — Beidzot tu atkal esi pie manis!

— Saņemies, mamma! — viņš iesaucās. — Neapraudi mani tik gauži! Esmu pieradis pie sausa klimata. Nu, nu, pietiek! Nepārvērt manu jauno kaklasaiti mutautiņā!

Klausīdama dēla iebildēm, mamma viņu beidzot atbrīvoja no savām skavām, tomēr negribēja gluži šķirties, tāpēc mīļi satvēra viņa roku, it kā baidīdamās dēlu atkal pazaudēt, un satraukta iesaucās:

— Es gandrīz nevaru ticēt, ka tu atkal esi pie manis, dēliņ! Tevi ieraugot, manas gurdās acis atdzīvojas. Tieši tai mirklī, kad tu piebrauci, es domāju par tevi. Es ļoti sajutu tavu trūkumu, ļoti!

— Lai nu kā, tagad es tomēr esmu šeit, vecenīt, — viņš māti ķircināja, — atgriezies tai pašā vecajā Līvenfordā, tai pašā savu senču mājā un pie tās pašas vecās mammas!

Broudija kundze dievinoši pavērās dēlā. Te varbūt viss bija palicis tāpat kā agrāk, bet viņš gan bija pārmainījies, viņš vairs nebija tas nenobriedušais jauneklis, kas māti atstāja pirms diviem gadiem.

— Ak tu kungs, Met! — viņa iesaucās. — Tu tiešām izskaties ļoti elegants. Tevī ir kaut kas tāds, kas man gandrīz aizrauj elpu. Nu tu esi īsts vīrietis, dēls!

— Tas tiesa, — viņš sacīja, vairāk skatīdamies apkārt nekā uz māti. — Šai laikā esmu šo to iemācījies. Drīz vien arī vecās Līvenfordas ļaudīm kaut ko iemācīšu. Nudien, te viss tik garlaicīgs, kad atceros to, pie kā esmu radis. — Tad viņš pavēlnieciski griezās pie važoņa un skaļi uzkliedza:

— Ei, ienesiet manas somas!

Viņa lepnuma uzplūdā ievēroja, ka dēls, kas bija aizbraucis tikai ar mazu, misiņa apkaltu lādīti, tagad atgriežas ar daudzām somām un saiņiem. Tai ievērojamā dienā, kad izlidoja no mātes sargājošās paspārnes, viņš nebija arī spējīgs tik nevērīgi valdonīgā balsi kaut ko uzsaukt važonim. Viņa nevarēja nociesties neizteikusi savu mīlas pilno izbrīnu par šādu pārmaiņu, iedama bramanīgajam dēlam līdzi priekšnamā.

— Tas nav nekas! — viņš vienaldzīgi iesaucās. — Tur es biju pieradis pie vesela bara sulaiņu — melnie, protams, tu taču zini, — un tādos apstākļos jau ātri iemācās pavēlēt. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka es arī šo veco kleperi mazliet patramdu. Bet samaksā viņam, mamma! Man acumirklī nav klāt sīknaudas. — Likās, viņš uzskata par kaunu norēķināties ar vienkāršu važoni. Pēdējo reizi visam nevērīgi pārlaidis acis, viņš iegāja namā. Mamma aizskrēja pēc naudas maciņa un tūlīt samaksāja važonim. Tad viņa atgriezās un noslēdza ārdurvis, lai dēlu pēkšņi atkal neaizrautu prom. Uzskatot somu kaudzi priekšnamā, viņa sajuta lielu prieku, un viņas sirds laimē pukstēja: «Viņš atkal ir te! Mets atkal ir te un paliks pie manis!»

Dēlu viņa atrada virtuvē; izstiepis kājas un nokāris rokas gar sāniem, viņš sēdēja atzveltnī kā īsts dižciltīgas vienaldzības iemiesojums.

— Ļoti nogurdinošs ceļojums! — viņš murmināja, nemaz nepagriezdams galvu. — Man šķiet, ka šeit vilcieni ir ļoti trokšņaini. Tie rada nejaukas galvassāpes.

— Atpūties, atpūties, manu zēn! — viņa iesaucās. — Nu tu esi majas, un tad jau ir pats galvenais. — Mamma apklusa, jo viņai bija tik daudz sakāms, ka viņa nezināja, no kura gala sākt; turklāt bija skaidrs, ka pirms savas patmīlīgās ziņkāres apmierināšanas jāstiprina dēla spēki, pagatavojot pašas rokām kādu garšīgu ēdienu. — Es mirstu aiz ziņkāres visu dzirdēt, Met, — viņa sacīja. — Bet vispirms es gribu tev pagatavot kaut ko uzkožamu.

Viņš ar rokas mājienu noraidīja mātes priekšlikumu.

— Tomēr, mīlulīt! Drusku auksta šķiņķa vai tasi lēcu zupas. To tu noteikti varēsi ieēst. Tu taču vēl atceries labo, sātīgo zupu, ko es pastāvīgi tev gatavoju. Tu tik labprāt to ēdi.

Mets tikai noraidoši pakratīja galvu un teica: — Patlaban man nemaz negribas ēst. Es esmu radis pusdienot ļoti vēlu un bez tam... es jau drusciņ iekodu Glazgovā.

Viņa jutās mazliet vīlusies, tomēr vēl neatlaidās:

— Tu pēc ceļojuma būsi izslāpis, dēls. Iedzer glāzi tējas. Neviens to tik labi neprot pagatavot kā es.

— Nu labi! — viņš piekrita. — Tad dod šurp, ja tas ir labākais, ko tu vari pagatavot.

Viņa lāgā nesaprata, ko viņš ar to grib teikt, un lielā iztapībā aizsteidzās vārīt tēju. Atnesusi lielo, kūpošo tasi, viņa apsēdās uz zema krēsla dēlam pretī un kāriem skatieniem vēroja katru tā kustību. Viņas skatieni to nebūt nemulsināja; dzerdams tēju, Metjū izņēma no kabatas gaišu ādas etviju, paņēma resnu Manilas cigāru, izvilka no tā salmiņu un aizsmēķēja; vārdi nebūtu varējuši tik skaidri apliecināt, ka nu viņš ir pats savs kungs, pilnīgs džentlmenis.

Skatīdamās dēla veiklajās kustībās un apbrīnodama skaistā uzvalka mīksto, gaišo drānu, viņa mazliet noraizējusies ievēroja, ka dēla seja pārvērtusies, kļuvusi vecāka, nekā viņa to bija cerējusi ieraudzīt. Sevišķi pārvērtušās bija viņa acis, tās likās tumšākas nekā agrāk, un kaktiņos bija izveidojies sīku grumbu tīkliņš, viņa vaibsti bija asāki, seja bālāka, gandrīz dzeltena, āda cieši piekļāvās vaigiem. Nu mamma bija pārliecināta, ka dēls piedzīvojis daudz sarūgtinājumu, un, nodomājusi, ka tagad viņš jau atpūties, maigā balsī lūdzās:

— Met, izstāsti man visu!

Viņš pievērtām acīm palūkojas mātē un izklaidīgi jautāja:

— Ko tad?

— Ai, dēls, visu! Mātes acis tu nespēj apmānīt. Kāds pret tevi ir bijis cietsirdīgs un arī netaisns. Bet es taču zinu tik maz. Pastāsti man, kā tu atstāji Indiju un kas tev gadījies ceļā.

Viņa acis atvērās platākas; viņš pavicināja cigāru un tūlīt kļuva runīgs.

— Ak tā! — viņš noteica. — Tas pasakāms dažos vārdos. Par to nav daudz ko stāstīt. Es pametu savu vietu vienkārši tāpēc, ka tā bojāja man nervus. Man vaļsirdīgi jāatzīstas, mamma, ka nevarēju ciest biroja vadītāju dokā. Neko viņam nevarēja izdarīt pa prātam. Ja pēc izklaidēšanās klubā nākamā rītā mazliet nokavējos vai dažādu sabiedrisku pienākumu dēļ kādu dienu gadījās neierasties darbā, viņš bija vienkārši neciešams. — Mets, smēķēdams cigāru, kā aizvainots pavērās mātē un tad sašutis turpināja: — Tu pati zini, ka es neciešu, ja mani grib locīt pēc savas gribas. Es nekad neesmu piederējis pie tiem, kas atļauj citiem uzmesties par kaklakungiem. Tas nav manā dabā. Tāpēc es skaidri un gaiši pasacīju savas domas un uzteicu vietu.

— Kāpēc tu par to nerunāji ar Voldija kungu, Met? — māte, dalīdamās dēla sašutumā, jautāja. — Viņš ir līvenfordietis un labs cilvēks. Viņš pazīstams kā taisnīgs vīrs.

— Tas pats jau ir tas nelietis, par ko es stāstu! — Mets sarūgtināts atbildēja. — Viņš bija tas, kas gribēja mani dancināt kā tādu kūliju. Tas nav nekāds džentlmenis! — viņš piemetināja. — Tikai nolādēts psalmotājs un vergu dīdītājs.

Mammas sejā pavīdēja mulsums un raizes.

— Tad tāds bijis īstais iemesls, dēls? Tad viņš nav rīkojies pareizi, ja tevi tā mocījis. — Viņa brīdi klusēja un tad nedroši atsāka: — Mēs domājām, ka tas varbūt noticis tavas vājās veselības dēļ.

— Esmu vesels kā rutks, — Metjū īdzīgi sacīja. — Tā bija šī nolādētā vieta. Viss pārējais man tur patika. Būtu bijusi jauka dzīve, ja mani likuši mierā. Bet viņš man nekā nepadarīs, šis vecais maita. Es atkal braukšu prom — uz Birmu! Vai arī varbūt uz Malaju salām. Pēc visa tā, ko esmu redzējis, es nekādi nespētu palikt šai riebīgajā perēklī.

Broudija kundze ļoti izbijās. Te bija viņas dēls, nupat atgriezies mājās, tikko atkal nodots viņas rokās, un jau pirmajā mirklī runā par aizbraukšanu, grib atgriezties mežonīgajās, svešajās zemēs, kas viņai iedveš šausmas, un kā Aleksandrs doties jaunos iekarojumos.

— Bet kādu laiciņu tu taču atpūtīsies, — viņa trīcošām lūpām sacīja. — Varbūt dzimtenē dabūsi vietu, kas tev patiks labāk. Tad tev nevajadzētu mani atstāt.

Viņš īsi iesmējās.

— Vai tu tiešām domā, ka pēc tādas dzīves, kāda man bija tur, es tagad varētu palikt šai alā? Ko tu man vari piedāvāt tās vietā? Padomā tikai! — viņš iesaucās. — Tur bija klubi, dinejas, balles, zirgu skriešanās sacīkstes, polo partijas, sulaiņi visapkārt — viss, ko vien sirds vēlas!

Dēls ar saviem romantiskajiem meliem Broudija kundzi tā samulsināja, ka viņa to redzēja izmeklētā sabiedrībā, pulka banketos blakus virsniekiem sarkanās parādes uniformās, kopā ar spožā zīdā tērptām dāmām, un, apzinādamās smieklīgo niecīgumu, ko varēja piedāvāt šīs greznības vietā, bikli iebilda:

— Dēls, es zinu, ka mājās nekā tamlīdzīga nav. Bet es darīšu visu un rūpēšos, lai tev būtu patīkami. — Viņš neatbildeja nekā, tikai izteiksmīgi klusēja, tā ka Broudija kundze baidījās, ka saruna varētu izsīkt, it kā pēc diviem gadiem viņam nebūtu ne mazākās vēlēšanās kaut ko pastāstīt vai dzirdēt, kā viņai šai laikā klājies. — Vai atpakaļbrauciens bija labs? — viņa beidzot jautāja.

— Ciešams. Pavisam ciešams, — viņš atzinās. — Laiks bija jauks, bet beigās es jau sāku garlaikoties. Tāpēc Marseļā izkāpu.

— Tur, uz kurieni es tev... nosūtīju tavu naudu? — viņa stostīdamās ievaicājās. — Vai tu saņēmi?

— Viss kārtībā, — viņš nevērīgi atbildēja. — Tomēr sasodīti ilgi bija jāgaida. Lēni atnāca, ātri aizgāja.

— Tev laikam šī lielā summa bija ļoti vajadzīga, Met?

— Pareizi, — viņš atbildēja. — M a n tā bija vajadzīga — ar to taču pietiek, vai ne?

— Protams, protams, Met, — viņa noteica. — Es jau pēc tavas telegrammas sapratu, ka tev tā nepieciešama. Bet tā taču bija tik liela summa!

— Jāsmejas par tādu summu! — viņš saīdzis atbildēja. — Klausoties tevī, varētu domāt, ka tā nemaz nav bijusi mana nauda. Es taču to nopelnīju, vai ne? Es taču to tev nenozagu! Tā bija mana nauda, un es to varēju iztērēt pēc patikas.

— Iztērēt... — viņa kā sastingusi atkārtoja. — Tev taču tā bija vajadzīga svarīgākiem nolūkiem, ne vienkāršam tēriņam?

Viņš skali iesmējās.

— Mamma, tu mani iedzīsi kapā! Tu taču zini, ka es atgriezos pāri kontinentam. Kā tad es būtu izticis bez kabatas naudas? — Viņš apklusa un svinīgā zobgalībā pavērās viņā. — Es. tev pastāstīšu, ko es darīju, mamma. Es Parīzē apstaigāju visus aklos ubagus un izdalīju tiem naudu. Tas bija pēdējais joks, ko es jautrajā Parīzē sev atļāvos, pirms no šīs kārdinājumu pilnās pilsētas atgriezos mājās.

Broudija kundze juta, ka zūd pamats zem kājām; viņa savās iedomās redzēja Parīzi, kas gaiši rādīja, ka viņa pazemojusies, nokļuvusi nekristīgo augļotāju nagos tikai tādēļ, lai dēlu ar pilnu naudas maku nodotu samaitātās pilsētas netiklajām izpriecām. Kādu mežonīgu un neapvaldītu izpriecu dēļ viņa divus gadus maksās tādus meslus? Nevērojot savu kvēlo mīlestību un briesmas, ka varētu dēlu apvainot, viņa tomēr pārmetoši teica: — Ai, Met, man gan būtu paticis labāk, ja tu šo pilsētu nebūtu apmeklējis. Dēliņ, es jau negribu teikt, ka tu savu naudu esi izlietojis nepareizi, bet šī... šī pilsēta taču esot pilna dažādu kārdinajumu, kas jaunam cilvēkam tik bīstami. Es baidos, ka tu nebūsi pareizi rīkojies, un esmu pārliecināta, ka Agnese būs tādās pašās domās.

Viņš atkal rupji iesmējās.

— Ko Agnese domā un saka, tas mani tagad interesē tikpat maz kā pērnais sniegs. Es zinu ļoti labi, ko viņa teiks, bet viņas spriedums manai gaumei nav piemērots, tajā pārāk daudz no dziesmu grāmatas. Es nekad vairs nesēdēšu uz viņas dīvāna. Nē! Viņa nav man piemērota sieva, mamma. Man ar viņu vairs nav nekā kopīga.

— Met! Met! — mamma iekliedzās. — Tā tu nerunā! Tā taču nevar būt nopietnība! Agnese tevi uzticīgi mīl.

— Uzticīgi mīl! — viņš mēdījās. — Lai viņa savu mīlu pataupa tiem, kam tā vajadzīga. Kas tad viņai vispār ir? Nekā! Es tevi lūdzu neaizmirst, — viņš lielīgi turpināja, — ka esmu iepazinies ar sievietēm, kuru mazais pirkstiņš ir vairāk vērts nekā visa Agnese. Pievilcība! Temperaments! Dzīvība!

Broudija kundzi sagrāba šausmas. Kad viņa kā lūgdamās pavērās dēlā, viņai pēkšņi iešāvās prātā kāda doma.

— Tu taču savu svinīgo solījumu būsi turējis, dēls, vai ne? — viņa bailīgi izstomīja.

Viņš dīvaini paskatījās uz māti un sev jautāja, vai vecā arvien vēl domā, ka viņš staigā ieķēries viņas priekšautā. Varbūt viņš tomēr izrunājies pārāk neapdomīgi.

— Tikai vienu otru holandiešu paegļu degvīna glāzīti, — viņš atbildēja. — Tur mums tas bija jādzer, tu zini, aknu dēļ.

Viņa tūlīt iztēlojās dēla sausās, izžuvušās aknas, kuru dēļ tas bija spiests lietot alkoholu, lai tās atkal piesūktos. Viņa juta, kāda laime un svētība, ka dēls atgriezies šai mērenajā klimatā, kamēr drosmīgi turpināja sākto sarunu.

— Agnese ir laba meiča, Met! Viņa būtu īsts atbalsts katram vīrietim. Viņa tevi uzticīgi gaidījusi. Viņai sirds lūzīs, ja tu viņu tagad atstāsi.

— Ir jau labi, mamma, — viņš maigi noteica. — Neraizējies! Neuztraucies! Ja tu tā gribi, es pie viņas aiziešu. — Viņam pēkšņi iešāvās prātā doma, ka pēc lielajiem piedzīvojumiem būtu tīri uzjautrinoši atkal satikt Agnesi Moiru.

— Tas ir labi, dēls. Apciemo viņu. Es jau zināju, ka tu to darīsi manis dēļ. — Viņa tagad atviegloti uzelpoja, sajuta savas mīlestības varu pār dēlu un bija pārliecināta, ka viss atkal būs labi, kad jaunie ļaudis satiksies. Ja viņš bija noklīdis uz neceļiem, Agnese viņu droši uzvedīs uz pienākuma šaurās takas. Nu viņa, baidīdamās, ka dēls pēkšņi varētu atsaukt solījumu, steidzīgi turpināja izjautāšanu.

— Man liekas, tu tur diemžēl esi dzīvojis ļoti izlaidīgi, Met. Es jau tev neko nepārmetu, manu zēn, bet tev būs bijis grūti novirzīt savu garu uz dievam patīkamām domām. — Dēla neskaidrie norādījumi viņu bija satraukuši; viņa gribēja zināt vairāk, gribēja sevi nomierināt, tāpēc tincināja: — Tu taču katru dienu savu nodaļu tomēr izlasīji, vai ne, dēls?

Viņš nemierīgi sakustējās atzveltnī un īgni pavērās mātē.

— Tu runā gluži tāpat kā vecais Voldijs, mamma, — viņš nepacietīgi atbildēja. — Tu man droši vien jautāsi, vai es nestaigāju pa Čauringrodu, svētos rakstus kaklā pakāris, vai arī katru vakaru nestiepu bībeli līdzi uz dejas grīdu.

— Tā nerunā, Met! Tā nerunā! Es nevaru izturēt, kad tu tik vieglprātīgi runā. — Mamma trīcēja. Mets ne tikai nebija izkliedējis viņas aizdomas, bet tās pat pastiprinājis. — Varbūt tagad, kad esi šeit, tu kopā ar Agnesi atkal iesi uz sapulcēm. Tu taču tagad esi man viss. Es gribu, lai tu būtu laimīgs, un tikai dievbijīga dzīve cilvēku šai pasaulē var darīt laimīgu, dēliņ.

— Ko tu zini no laimes! — viņš uzkliedza. — Tu vienmēr esi izskatījusies pēc raudu sievas.

— Tu taču kopā ar Agnesi apmeklēsi sapulces, vai ne, Met? — viņa neatlaidās. — Dari man prieku, pamēģini kaut vienu reizi.

— Redzēsim, — viņš izvairīgi atbildēja. — Kad gribēšu, tad aiziešu, bet tagad neskaiti man pātarus! Tas man nepatīk, neesmu pie tā radis, es to negribu.

— Tu droši vien sagādāsi man šo prieku un aiziesi, — viņa čukstēja, uzlikdama uz viņa ceļiem savas sastrādātās rokas. — Tu zini, ka Mērijas vairs te nav, ka man nav neviena, tikai tu. Tu taču vienmēr biji mans mīļais, mīļais zēns.

— Es jau dzirdēju, ka Mērijas šeit neesot. Kur tad viņa tagad ir pēc savas dēciņas?

— Kuš! Kuš! Tā nerunā! — Broudija kundze spēji iesaucas. — Tā ir neganta valoda! — Viņa sašutusi apklusa, bet tad turpināja: — Mēs domājam, ka viņa ir Londonā, bet viņas vārdu mājās aizliegts minēt. Dieva dēļ, neizsaki to tēva klātbūtnē!

Viņš atgrūda mātes glāstošo roku.

— Kāda man daļa gar tēvu! — viņš iesaucās. — Es pats tagad esmu vīrs. Es varu darīt, kas patīk. Es no viņa vairs nebaidos.

— Es to zinu, Met. Tu esi dižs un liels vīrs, — viņa glaimoja. — Bet tavs tēvs pārdzīvojis drausmīgus laikus, kamēr tu biji prom. Es paļaujos uz tevi, ka tu viņu pārāk nenokaitināsi, jo tad jau viņš tik un tā izgāzīs savas dusmas uz mani. Nestāsti viņam neko tādu, ko tu pateici man. Tagad viņš ir tik jūtīgs, ka tas viņam varbūt nepatiktu. Viņam daudz raižu. Veikals vairs neiet tā kā agrāk.

— To viņš pelnījis, — Mets saīdzis noteica un piecēlās, jo māte tam atkal nebija izrunājusi pa prātam.— Tu varbūt domā, ka mani interesē, kā viņam klājas? Lai tikai viņš pamēģina man piesieties, tad dabūs velnu redzēt! — Iedams uz durvju pusi, viņš vēl piemetināja:

Tagad iešu augšā mazliet nomazgāties.

— Pareizi, Met! Tava vecā istaba tevi gaida. Es to sakārtoju jau tad, kad tu tikko biji aizbraucis. Neviens tur nav bijis, neviena cita roka tur nav pieskārusies. Tava gulta arī labi izvēdināta. Ej tikai un atsvaidzinies. Kamēr tu būsi augšā, es pagatavošu tēju. — Viņa dēlu maigi uzlūkoja, cerēdama dzirdēt kādu pateicības vārdu par savām rūpēm, bet viņš arvien vēl jutās aizvainots un klusēdams izgāja priekšnamā. Viņa dzirdēja, kā dēls paņem vienu somu un uzkāpj augšā. Viņa stāvēja pavisam klusu un centās saklausīt vismazāko troksnīti augšā; viņa dzirdēja, kā Mets ieiet vecāsmātes istabā, dzirdēja lielīgos smieklus, ko bija piesavinājies svešumā, dzirdēja, kā viņš vecomāti braši apsveic. Nevērojot dīvaino satraukumu, šie trokšņi viņu tomēr nomierināja, un viņa pateicībā izjuta dēla tuvumu; pēc šiem drūmajiem atšķirtības gadiem viņas mīļais dēls atkal bija mājās. Viņa izdvesa īsu pateicības lūgšanu un tad steidzīgi ķērās pie vakariņu gatavošanas.

Drīz iesteidzās Nesija. Viņa priekšnamā bija redzējusi ceļasomas, pieskrēja mātei klāt un sauca:

— Vai viņš jau mājās, mamma? Kādas lielas, skaistas ceļasomas! Kur viņš ir? Vai viņš man no Indijas ko pārvedis? Ai! Es gribu Metu redzēt! Kur viņš ir? — Kad Broudija kundze pateica, viņa uzskrēja augšā, sauca Metu, nespēdama sagaidīt, kad brāli ieraudzīs. Bet jau pēc dažiem mirkļiem viņa atkal lēni nokāpa lejā, nostājās iepretim mammai, bet šoreiz jau vīlusies un viegli saraukusi pieri; likās, viņas lielās cerības galīgi izirušas. — Es viņu gandrīz nevarēju pazīt, — viņa pieauguša cilvēka balsi noteica. — Viņš nemaz neizskatās pēc mūsu Meta. Viņš pat nepriecājās, mani ieraugot.

— Tss, Nesij! — mamma to apsauca. — Tu runā blēņas. Viņam garš cejojums aiz muguras. Ļauj taču brālim atpūsties!

— Kad es iegāju, viņš patlaban dzēra no mazas ādas pudelītes. Viņš teica, lai es viņu netraucējot.

— Viņš būs gribējis izkravāt savas lietas, bērns. Neesi taču tik nepacietīga. Viņam tagad jādomā par daudz ko citu, nevis par tevi.

— Kad es viņam jautāju,, kur mans kompass, viņš atbildēja, ka aizsviedis prom, viņš vēl ko teica, bet es nesapratu, apmēram kaut ko tādu, ka tas izskatījies pēc tava deguna.

Broudija kundze koši piesārta, bet nekā neatbildēja Viņa bija pārliecināta, ka Nesija pārpratusi piezīmi, nepareizi iztulkojusi, tomēr viņas sirds kļuva smaga, minot, ko īsti dēls gribējis teikt.

— Es cerēju, ka viņš man varbūt pārvedis mazu koraļļu kaklarotu vai ko tamlīdzīgu, — Nesija neatlaidās. — Arī vecāmāte ir stipri saīgusi, viņa gaidija, ka Mets atvedis ko ēdamu. Liekas, viņš nevienam nekā nav atvedis.

— Neesi tik patmīlīga, Nesij! — mamma skarbi iesaucās, šai pārmetumā izpauzdama savu apslāpēto nemieru. — Tavam brālim nauda vajadzīga citām lietām, ne tikai tavu iegribu apmierināšanai. Lai es par to vairs nedzirdētu ne vārda! Ej un pasauc vecomāti, lai nāk lejā un sagrauzdē maizi!

Broudija kundze vēl zemāk nolieca galvu, nomākti gatavodamās klāt galdu.

Kad pienāca tējas laiks, arī Mets ieradās virtuvē. Viņa dzeltenā āda uz žokļu kauliem bija viegli piesarkusi, runa vēl nesakarīgāka kā atbraukšanas brīdi, un mamma tūlīt saoda, ka viņš pirms tikšanās ar tēvu mazliet stiprinājies. Viņa dēlu slepus novēroja un, kaut arī tā vārdi bija plātīgi, nojauta, ka Metam bail no tēva: tai pašā acumirklī viņai aizmirsās pašas pazemojums un viņa neapzināti bija gatava dēlu aizstāvēt.

— Sēdies pie galda savā krēslā, dēls! Nenogurdini sevi vēl vairāk!

— Ir jau labi, mamma, — viņš atbildēja. — Es palikšu stāvam. Pēdējās ceļojuma dienās esmu nosēdējies gluži līks. Man ļoti gribas drusku izlocīt kājas. — Viņš satraukti staigāja pa istabu, nervozi nopētīja visu, kas atradās tuvumā, un pastāvīgi traucēja mammu, kad tā tekāja no virtuves uz ēdamistabu.

Broudiju vecāmāte, kas bija ienākusi pēc viņa un tagad sēdēja pie kamīna, iesaucās:

— Tu jau kusties kā dzīvsudrabs! Vai no melnajiem iemācījies tā dauzīties apkārt? Man reibst galva, tevī skatoties. — Viņa arvien vēl bija ļoti sarūgtināta, tāpēc ka nebija dabūjusi nekādu dāvanu.

Beidzot viņš kopā ar citiem nosēdās pie galda. Par spīti stingrajai apņēmībai, satikšanās stunda — tuvojās jau pusseši — viņu baidīja; jau dienām apsvērtais ciešais lēmums — griezt tēvam pretī krūtis un tēlot piedzīvojuša cilvēka stingrību pamazām saļodzījās, viņa nodoms pirmajā tikšanās reizē izlikties vienaldzīgam un drošam pamazām izgaisa.

Braucot mājās, viņš viegli bija sevi pārliecinājis, ka tēva dēļ nav vērts uztraukties, bet tagad, kad sēdēja savā vecajā krēslā, pie tā paša galda, tai pašā pazīstamajā telpā, kad saspringti ausījās, vai neatskanēs smagie soļi, viņu pārvarēja vecās atmiņas; viņš zaudēja visu jauniegūto drosmi un paļāvību un pārvērtās satrauktā pusaudzī. Mets neviļus pavērās mātē un nepatikā atklāja, ka viņa to vēro ar līdzjūtīgu, saprotošu skatienu. Viņš redzēja, ka māte pareizi novērtē viņa satraukumu un bailes, tāpēc iedegās nevaldāmās dusmās un tai uzkliedza:

— Ko tu uz mani tā skaties? Tas jau cilvēku var pataisīt traku! — Viņš saniknots lūkojās uz māti, kamēr tā nodūra acis.

Kad Metjū pussešos izdzirda tik labi pazīstamo blīkšķi, tēvam durvis aizcērtot, viņš neviļus sarāvās; blīkšķis atskanēja tieši noteiktā sekundē, jo tagad, kad Broudijs pret savu veikalu bija kļuvis pilnīgi vienaldzīgs, viņš pēc ilgāka pārtraukuma atkal ļoti kārtīgi ieradās azaidā. Kad tēvs ienāca, Metjū satrūkās, mēģināja pārvarēt roku trīsas un sagatavojās visasākam uzbrukumam. Bet Broudijs neteica ne vārda, viņš uz dēlu pat nepaskatījās. Viņš apsēdās un tūlīt pievērsās ēdienam; likās, ēdiens viņam ļoti garšoja. Metjū jutās pazemots. Savās iedomās par gaidāmo tikšanos viņš nekā tamlīdzīga nebija paredzējis, un nu viņam gluži kā skolas zēnam, kas ielikts kaktā, uznāca vēlēšanās kliegt: «Paskaties, tēv, es taču esmu šeit! Paraugies uz mani.»

Tomēr Broudijs to nedarīja, viņš nelikās zinis par dēlu, bet mierīgi ēda, skatījās kaut kur tukšumā un nebilda ne vārda; tā ka beidzot šķita, ka viņš vispār nemaz negrib dēlu ievērot. Beidzot, pēc ilgāka laika, kad sasprindzinājums kļuva gandrīz neciešams, viņš pagrieza galvu un pavērās Metā. Šis skatiens redzēja un izteica visu, tas izurbās cauri ārējai čaulai un iespiedās mīkstajā, trīcošajā miesā, visdziļākajos jūtu kaktiņos, apgaismoja tos un likās sakām:

«Tātad tu tomēr esi atgriezies. Es tevi pazīstu. Arvien vēl vārgulis un nu galīgi sabrucis!»

No šā skatiena Metjū manāmi saruka, un, kaut gan viņš visiem spēkiem centās raudzīties tēvam. acīs. tomēr to nespēja. Viņa skatiens kļuva nedrošs, vairīgs, un beidzot, sāpīgi ievainodams savu uzpūtīgo lepnumu, Metjū nodūra acis.

Broudija sejā pavīdēja nešpetns smīns. Redzēdams, ka dēls bez neviena vārda padodas, viņš beidzot sāka runāt. Savā griezīgajā balsī viņš nepateica nekā cita kā tikai:

— Klāt esi gan! — Tomēr šo īso vārdu spriegumā jautās dučiem ņirdzīgu pārmetumu. Mamma drebēja. Viņas dēla spīdzināšana bija sākusies, un, kaut gan Broudija kundze redzēja, ka viss ievirzās ļaunāk, nekā viņa bija iedomājusies, tomēr neiedrošinājās bilst ne vārda, baidīdamās vēl vairāk saniknot vīru. Viņa tramīgā līdzjūtībā uzmeta skatienu Metam, kad Broudijs turpināja:

— Tiešām ļoti patīkami redzēt tavu smuko ģīmi, kaut gan tas kļuvis dzeltens kā Gvinejas banāns. Nu man nāk prātā, ka tavs purns vienmēr mazliet atgādinājis mīklu, bet dzeltenu to laikam padarījis zelts, ko tu tur svešā zemē esi sakrājis.

Viņš labu brīdi pētīgi vēroja Metjū un prijecājās, ka, par dēlu zobodamies, var izgāzt dusmas, kas viņu pagājušos mēnešus slāpējušas nost.

— Un tas ir to vērts, nav šaubu, ka tas ir to vērts, — Broudijs turpināja. — Tu jau mums no svešām zemēm,

kur tik smagi strādājis, būsi pārvedis veselu kaudzi zelta. Nu tu laikam esi bagāts vīrs? Vai tu esi bagāts? — viņš pēkšņi iekliedzās.

Metjū tikai bēdīgi pakratīja galvu; ieraudzījis šo kluso noliegumu, Broudijs niknā izsmieklā savilka uzacis.

— Ko! — viņš kliedza. — Tu neesi atvedis nekādu bagātību? Tas ir gluži nedzirdēti! Spriežot pēc tava lepnā brauciena pa Eiropu un lielajām ceļasomām priekšnamā, es biju pārliecināts, ka tu esi vismaz atvedis maisu zelta. Bet, ja nu tu tik bagāts neesi, kāpēc tad ļāvi sevi izsviest no vietas?

— Man tā nepatika, — Mets nomurmināja.

— Ko tu saki! Iedomājies tikai! — Broudijs noteica, it kā griezdamies pie visiem. — Viņam šī vieta neesot patikusi. Viņš laikam ir ļoti ievērojams vīrs, ka tik grūti apmierināms; un tad vēl šī godīgā atzīšanās, ka viņam vieta nav patikusi. — Tad viņš vēl skarbāk Metam uzsauca: — Vai tikai nav tā, ka tu nepatiki šai vietai? Man šeit Līvenfordā stāstīja, ka tu esot dabūjis ar celi pa dibenu, ka viņiem tāpat biji apriebies, kā man jau tagad esi apnicis. — Viņš brīdi apklusa un tad laipni turpināja: — Bet varbūt es tev daru pāri? Es nešaubos, ka tev kas lielisks padomā — kāda brīnišķīga jauna vieta. Tā taču laikam būs, vai ne?

Viņa tonis prasīja atbildi, un Metjū saīdzis pateica «nē»; nu viņš tēvu ienīda tādā niknumā, ka viņam šermuļi pārskrēja pār kauliem; viņš jutās neciešami aizvainots, ka viņu — tik daudz ceļojušu, piedzīvojušu un rūdītu kavalieri tā var apvainot; viņš sevī nozvērējās vēlāk — kaut arī tagad neizrādīja nekādu pretestību —, kad būs spēcīgāks, no ceļojuma atžirdzis, par katru apvainojumu atriebties.

— Ak tad tev nav izredžu ne uz kādu jaunu vietu? — Broudijs šķietamā laipnībā iesaucās. — Ne vietas, ne naudas! Tātad tu esi vienkārši atbraucis atpakaļ, lai dzīvotu tēva maizē. Atgriezies kā nopērts suns. Tev laikam šķiet, ka liekēža dzīve pie tēva ir patīkamāka nekā darbs.

Metjū atkal nodrebēja.

— Ko? — Broudijs iekliedzās. — Vai tev salst? Tās būs pēkšņās pārmaiņas sekas, jo tu no drausmīgā karstuma, kur, smagi strādājot, ieguvi dzelteno kaiti, atkal esi atgriezies vēsumā. Tavai mīļajai mātei būs jāizņem no lielajām ceļasomām ārā daži silti apģērba gabali. Es vēl ļoti labi atceros, kā viņa tevi, kad vēl biji zēns, tīstīja siltās villainēs. Arī tagad, kad jau esi stalts jauneklis, viņa tev neļaus salt. Nē! Nē! Tu taču esi vērtīgs cilvēks! — Viņš pasniedza savu tasi, lai viņam atkal ielej siltu tēju, un vēl piemetināja: — Es sen neesmu dzēris tik garšīgu tēju. Taisni prieks atkal redzēt tavu sieram līdzīgo seju.

Metjū šīs dzēlīgās piezīmes vairs nevarēja paciest, tāpēc vairs neizlikās ēdam, bet piecēlās un vārgā balsī mammai sacīja:

— Es to vairs nespēju izturēt. Es negribu tēju. Es iešu prom.

— Sēdies! — Broudijs uzkliedza un ar savu vareno dūri nosēdināja viņu atpakaļ atzveltnī. — Apsēdies, dižais kungs! Tu drīksti iet tikai tad, kad es tev ļauju, ne agrāk. Es ar tevi vēl neesmu galā.

Kad Metjū sabruka krēslā, Broudijs griezīgi turpināja: — Vai tad tu negribi mūs pagodināt ar savu cēlo klātbūtni? Tu divus gadus biji prom. un tagad nevari pasēdēt kopā ne pāris minūšu! Vai tu neredzi, ka mēs visi vēlamies dzirdēt stāstu par tavām brīnišķīgajām dēkām svešumā? Mēs visi te vai mirstam aiz nepacietības dzirdēt vārdus, — kas plūdīs pār tavām lūpām. Klāj vaļā! Pastāsti mums visu!

— Ko lai es stāstu? — Mets īgni jautāja.

— Par lielisko, satraukuma pilno laiku, ko tu tur viņpus jūras pārdzīvoji. Par radžām un firstiem, ar kuriem biji tudraugos, par nošautiem ziloņiem un tīģeriem, pastāsti, kamēr tev vēl laika diezgan to visu izfantazēt. Tagad tu būsi nepārspējams burvju mākslinieks, vai ne? Tev taču vairs nebūs nekā neiespējama?

— Es spēju daudz vairāk, nekā tu domā, — Mets samulsis atbildēja.

— Ko tu saki! — Broudijs ņirgājās, pieķerdamies dēla vārdiem. — Tu mūs laikam gribi pārsteigt, vai ne? Tas ir tas pats vecais stāsts par to, ko tu darīsi. Nekad tu nerunā par to, ko esi izdarījis, tikai stāsti, ko turpmāk darīsi. Ak dievs! Kad es redzu tavu gļēvo ģīmi un skaisto uzvalku, man tiešām uzmācas jautājums — kam tu esi derīgs? — Broudiju dusmas slāpēja nost, tomēr viņš savaldījās un mierīgā, ironiskā balsī turpināja: — Bet tas jau nav tik svarīgi. Tādos svētkos, kad tu atkal esi mūsu vidū, mums pret tevi jābūt iecietīgākiem. Pats galvenais jau ir tas, ka tu atkal esi pie mums, atgriezies sveiks un vesels, izglābies no drausmīgajām briesmām, par kurām tikai savas kautrības dēļ nekā nestāsti. Mums par tavu atgriešanos būs jāievieto «Ziņās». Tad visi tavi smalkie draugi — un pirmām kārtām draudzenes — zinās, ka tu atkal esi mājās. Tās ap tevi lidos kā bites ap medus podu. Tas laikam ir tas, kas tev patīk, vai ne? Ka sievietes tev skrien pakaļ un lutina?

Metjū nekā neatbildēja, bet Broudijs, nicīgi savilcis lūpas, pēc brīža turpināja:

— Nākamajā svētdienā tava māte tevi droši vien glīti uzposīs un aizvedīs uz baznīcu, lai visa smalkā sapulce tevi varētu apbrīnot. Ja tu būsi pietiekami glums, tu atkal varēsi iespiesties korī un visiem priecināt ausis, ar savu skaisto balsi slavēdams radītāju. Tas tiešām būtu vīra cienīgs darbs — atkal dziedāt korī, vai ne? Atbildi, tu taču neesi mēms! Vai tu dzirdi, ko es tev saku?

— Es nedziedāšu nevienā korī, — Metjū atcirta, sašutis domādams, ka tēvs ar nolūku atgādina vecos laikus, lai viņu padarītu smieklīgu.

— Tātad pazudušais dēls atsakās dziedāt korī? — Broudijs ņirgājās. — Tas nu ir kas nedzirdēts! Viņš, kam tik skaista, jauka balss! Nu, manu lielisko zēn, — viņš nīgri turpināja, — ja tu nedziedāsi savai mātei, tad uzdziedāsi man. Tu dziedāsi tā, kā es spēlēšu. Nedomā, ka es tev neredzu cauri! Tu esi apkaunojis ir mani, ir sevi. Tev nebija tik daudz goda jūtu, lai paliktu savā vietā kā vīrs — nē, tev vajadzēja atgriezties mājās kā nopērtam sunim pie savas mīļās mammas. Tikai neiedomājies, ka tu pie manis varēsi daudz ko atļauties. Uzvedies godīgi, citādi to rūgti nožēlosi. Vai saproti, ko es tev teicu? — Viņš pēkšņi piecēlās un dusmās pavērās dēlā. — Es ar tevi vēl neesmu galā! Gan es tev izdzīšu visus niķus! Es jūs brīdinu, cienītais kungs, nestājieties man ceļā! Citādi uz vietas satriekšu! Saproti?

Metjū gan jutās drošāks, redzēdams, ka tēvs taisās iet prom, bet tai pašā laikā tas viņu satracināja, jo tagad viņš skaidrāk apjēdza savu pazemojošo stāvokli; tāpēc viņš pacēla galvu un, sāņus paskatījies, nomurmināja:

— Tas nu ir skaidrs, ka tev es nekad nestāšos ceļā!

Broudija acis nikni iegailējās. Viņš sagrāba Metjū aiz pleciem.

— Tu suns! — viņš kliedza. — Neskaties tā manī! Neiedrošinies to darīt, citādi es tevi miltos samalšu! Tu mēsls, kas arī saucas Broudijs! Tu mani apkauno. Jā gan! Vēl vairāk nekā tava slampīgā māsai — Kad Metjū atkal nodūra galvu, Broudijs riebumā un dusmās turpināja: — Man riebj, kad iedomājos, ka tik dižas asinis varējušas radīt tādu vanckaru kā tu. Tu esi pirmais Broudijs, ko var saukt par gļēvuli, bet, dieva vārds, tu tāds esi! Tu esi gļēvs karātavu putns, un es kaunos tevis dēļ! — Viņš sagrāba dēlu, sapurināja un tad pēkšņi palaida vaļā; Metjū bezspēcīgi atkrita sēdeklī.

— Piesargies, es tevi no acīm neizlaidīšu! — Broudijs vēl iesaucās un atstāja istabu.

Kad viņš bija aizgājis, Nesija un vecāmāte klusēdamas skatījās uz Metu, bet mamma nokrita ceļos blakus krēslam un apskāva viņa plecus.

— Neuztraucies, Met! Neuztraucies, mans mīļais, mīļais dēls! Es taču tevi tā mīlu, — viņa šņukstēja.

Viņš atgrūda mātes roku, viņa seja raustījās.

— Gan es viņam to atmaksāšu, — viņš pieceldamies čukstēja. — Gan es ar viņu izrēķināšos. Ja viņš ar mani vēl nav galā, arī man ar viņu vēl daudz kas nokārtojams.

— Tu taču tagad vairs nekur neiesi, dēls? — Broudija kundze, baiļu pārņemta, iesaucās. — Tu taču šovakar paliksi pie manis? Es tā gribētu, lai tu paliktu pie manis.

Viņš pakratīja galvu.

— Nē, — viņš atbildēja, ar pūlēm cenzdamies runāt mierīgi. — Man jāiziet. — Viņš nolaizīja sausās lūpas. — Man jāapciemo daži... veci draugi. Es iešu. Dod atslēgu!

— Neej prom, dēls, — viņa lūdzās. — Neuztraucies tēva vārdu dēļ. Viņš tā nemaz nedomā. Viņam ir raizes. Paliec tagad pie savas mātes, esi labs dēls. Tu taču vēl nemaz neesi dzēris tēju. Paliec mājās, un es tev pagatavošu kaut ko garšīgu. Es tevi mīlu, Met. Es tevi tik ļoti mīlu, ka tevis dēļ esmu ar mieru darīt visu.

— Tad dod man atslēgu, — viņš atkārtoja. — Tas ir viss, ko es tagad vēlos.

Viņa klusēdama iedeva dēlam atslēgu. Viņš to iebāza kabatā un sacīja: — Es atgriezīšos vēlu. Negaidi mani!

Bailēs trīcēdama, viņa tam sekoja līdz durvīm. — Tu taču būsi uzmanīgs, Met, vai ne? Nedari palaidnības, dēls! Domā par mani, neesi vieglprātīgs! Es to nepārciestu tagad, kad tu atkal sveiks un vesels esi pie manis.

Viņš neatbildēja, bet izsteidzās ārā un pazuda tumsā. Viņa klausījās dēla soļu atbalsī, kamēr tā izgaisa nakts klusumā, tad īsi iešņukstējās un atgriezās virtuvē. Neziņā, kas notiks, viņu māca neizsakāmas bailes.

VIII

Nākamajā rītā Broudija kundze pamodās ļoti agri, kad tikko svīda gaisma. Tomēr viņa tālumā jau izdzirda pirmo aicinošo gaiļa dziesmu, kas, lai arī vēl bija tumšs, jau vēstīja jauna rīta ausmu. Kaut gan viņa vakarā bija ilgi gaidījusi, Metjū nepārnāca, tāpēc viņas pirmā doma pēc nemierīgās nakts bija — pārliecināties, vai dēls sveiks un vesels. Nu viņai vairs nevajadzēja klusi un bailīgi ģērbties: tagad viņa vīru nevarēja traucēt, jo gulēja viena mazajā istabiņā, kur agrāk bija dzīvojusi Mērija; tomēr paraduma dēļ viņas kustības arī tagad bija klusas, arī tagad viņa kustējās kā ēna. Palsā gaisma, krizdama caur logu, tikai neskaidri iezīmēja viņas spokaino, salīkušo stāvu, kamēr viņa drebēdama ģērbās. Viņas veļa bija vienos ielāpos, tās uzvilkšana katrreiz sagādāja vislielākās grūtības; arī tagad nejutīgie, raupjie pirksti saltajā telpā kā apjukuši darbojās ap nonēsātajiem veļas gabaliem. Kamēr viņa taustīdamās ģērbās, zobi klabēja aiz aukstuma; tas bija vienīgais troksnis, kas nodeva viņas klātbūtni.

Atrisinājusi sarežģīto apģērba gabalu mīklu un ietērpusi savu kārno augumu, Broudija kundze ņēmās berzēt rokas, lai asinis sāktu riņķot mazliet straujāk; tad viņa zeķēs klusi atstāja istabu.

Metjū guļamistaba, kas atradās austrumu pusē, bija gaišāka; klusi iegājusi, viņa zem savandītajām segām un palagiem ieraudzīja dēla auguma apveidu; Metjū vienmērīgi elpoja, un arī viņa atviegloti uzelpoja. Rīta zilganajā gaismā dēla seja izskatījās gluži pelēka, mutes kaktiņi bija apkaltuši, pieri sedza savēlušās tumšu matu pinkas. Mēle bija mazliet izkārta un likās tāda kā sapampusi, pie katra elpas vilciena tā sakustējās, pastiprinādama elpas dobjo sēkoņu.

Broudija kundze maigi sakārtoja palagus un segas un pat mēģināja atbīdīt no Metjū acīm matu šķipsnas, bet, kad viņš, mammai pieskaroties, nepatikā sakustējās un kaut ko nomurmināja, atrāvās un veikli atvilka arī roku, tomēr to kā svētīdama paturēja virs dēla galvas. Arī viņas skatiens dažus mirkļus kā svētīdams kavējās pie dēla sejas. Beidzot viņa negribīgi novērsās un grasījās iet prom. Atstādama istabu, viņa ievēroja, ka svārki, veste un bikses nekārtīgi nomestas uz grīdas, krekls nosviests vienā, apkakle un kaklasaite otrā kaktā; it kā priecādamās, ka var izdarīt dēlam pakalpojumu, mamma noliecās, savāca izkaisītos apģērba gabalus, rūpīgi uzlika uz krēsla, vēl pavērās gulētāja sejā un tad klusi izgāja no istabas.

Apakšā visu atsedza nemīlīgās agras rīta stundas gaismas pali — gluži kā okeāna atplūdi, jo nakts visus priekšmetus bija atstājusi vislielākajā nekārtībā; izdzisušo pavardu, netīros, pelēkos pelnus, nemazgātos šķīvjus, kas it kā pamestas krastmalas pretīgi gruveši aizblīvēja virtuves izlietni.

Broudija kundze parasti vispirms izdzēra tasi stipras tējas un tikai tad ķērās pie darba, jo pati juta, ka vienīgi pēc tam spējīga kaut ko darīt; tad iekūra uguni, nomazgāja traukus, uzslaucīja grīdu un gatavoja tumi. Karstais, smaržīgais dzēriens līdzinājās eliksīram, kas viņu stiprināja un sasildīja, noskaidroja galvu un deva spēkus grūtajiem dienas darbiem.

Bet šorīt viņa gan steidzīgi uzvārīja tasi tējas, tomēr pati to nedzēra; viņa rūpīgi nogrieza divas plānas šķēlītes maizes, apzieda ar biezu kārtu sviesta, nolika tās uz maza šķīvīša un pēc tam uznesa Metjū istabā.

— Met, — viņa čukstēja, viegli pieskardamās dēla plecam, — te tev būs tēja, dēls. Tā tevi atsvaidzinās. — Lai gan viņa jau bija noliekusies pār Metu, tas krāca tālāk un ar katru elpas vilcienu izdvakoja nejauku degvīna smaku, kas māti loti satrauca un spieda runāt skaļāk. — Met, man ir kaut kas labs! — Ar šiem vārdiem viņa to pastāvīgi bija iekārdinājusi, kad tas vēl bija mazs puisēns; arī tagad viņš pusnomodā sakustējās, nepacietīgi sarāvās un vēl aizmiegtām acīm nomurmināja: — Ļauj man gulēt, zēn! Ej pie velna! Man nevajag chota hazri.

Tad viņa to sapurināja vēl vairāk.

— Met, dēliņ, tēja tev nāks par labu. No rīta tā tevi ļoti atspirdzinās.

Nu viņš atvēra acis un truli pablenza mātē. Viņa plaksti bija uzpampuši; tumšajos redzokļos mamma pamazām saskatīja, kā dēlā mostas apziņa par savu bēdīgo, neapskaužamo stāvokli.

— Ak tu tā esi, — viņš nomurmināja. — Kāpēc tu mani modini, ko tu gribi? Ļauj man gulēt!

— Bet garšīgā tēja, dēls! Tā tik ļoti atspirdzina! Es pati jau agrā rītā biju apakšā un to pagatavoju.

— Ko tu man pastāvīgi mācies virsū ar savu tēju! Ļauj man gulēt! Lai velns parauj visu! — Viņš uzgrieza mātei saliekto muguru un tūlīt atkal aizmiga.

Stāvēdama pie guļošā dēla, māte nelaimīga skatījās tējas tasē, it kā nespēdama aptvert šos noraidošos vārdus un lamas; tad viņa nosprieda, ka dēls varētu vēl apdomāties, tāpēc nolika tējas tasi uz krēsla blakus gultai, uzlika tai virsū apakštasi, apklāja ar šķīvi sviestmaizītes un skumji atstāja istabu.

Visu rītu Mets viņai neizgāja no prāta. Uguns sprakšķēja, trauki tika nomazgāti, apavi nospodrināti, tume vārīdamās burbuļoja; tad viņa uznesa vīram silto ūdeni bārdas skūšanai un sāka klāt galdu, pastāvīgi domādama par Metu, sūrodamās par viņa vārdiem un nodevīgo elpas smaku, tomēr visu laiku savā sirdī dēlu attaisnodama. Viņu taču bija satriekuši pārdzīvojumi, mājās atgriežoties, un tēva sliktā izturēšanās; un viņa izteiksmes veids izskaidrojams tā, ka zēns bija dzīvojis mežonīgā zemē un vēl nebija pilnīgi uzmodies, kad ar viņu runāja. Kamēr viņa dēlam visu piedeva, klusā māja sāka pamazām atdzīvoties, augšā atskanēja skaļāki un noteiktāki trokšņi, durvis atvērās un aizcirtās, un mamma, baiļu pārņemta, gaidīja sadursmi starp tēvu un dēlu, niknas balsis, pat pļaukas.

Viņa jutās patīkami pārsteigta, kad nekā tamlīdzīga nedzirdēja, tad nokāpa Nesija, ātri paēda, paķēra grāmatu somu un steigšus aizgāja; ieradās arī Broudijs un, drūmi klusēdams, notiesāja brokastis. Viņa pielika visas pūles, lai šai rītā nerastos ne mazākās domstarpības; lai noskaņotu vīru iespējami labvēlīgi, bija pat sagatavojusies dēla vēlās pārnākšanas dēļ pavisam negodīgi melot; tomēr, kaut gan Broudijs nejutās labā omā, viņas bailes, izrādījās, bija nedibinātas, un viņš aizgāja, dēla vārdu nemaz nepieminējis.

Kad vīrs bija prom, Broudija kundze uzelpoja vieglāk; izdzērusi nokavēto tējas tasi, viņa vēl vairāk atguva dvēseles mieru; tad viņa pagatavoja vecaimātei brokastis un īsi pirms desmitiem uznesa tās augšā. Apmeklējusi veču, viņa uz pirkstgaliem izgāja cauri koridoram, pielika ausi pie Meta istabas durvīm un sāka klausīties. Izdzirdusi dēlu mierīgi elpojam, viņa klusi atvēra durvis. Broudija kundze tūlīt redzēja, ka nekas nav aizskarts; viņas satrauktās jūtas visu iztēloja kā klusu pārmetumu: neaiztiktā tējas tase, šķīvis ar sviestmaizēm — viss likās pārmetam mātes pārspīlēto, muļķīgo mīlu un iedomību.

Dēls vēl gulēja. Viņa apjukusi pati sev jautāja, vai tikai dēlam, kas atgriezies no zemeslodes pretējās puses, tagad naktīs miegs nenāk, bet gribas gulēt dienā; viņai ienāca prātā, ka Metam priekšpusdienā vajadzētu dažas stundas nogulēt. Kaut gan ne gluži pārliecināta, tomēr jau mazliet atvieglotu sirdi viņa nodomāja, ka šāds iemesls attaisno dēla izturēšanos, tāpēc viņa to netraucēja un atkal klusi izgāja no istabas.

Viņa mēģināja nodoties mājas darbiem, tā gribēdama izkliedēt rūpes, bet raizes tomēr auga augumā; viņa zināja ļoti labi, ka notiks liels tracis, ja dēls, tēvam atgriežoties, vēl būs gultā. Viņa tramīgi ausījās, vai Mets drīz necelsies. Ap pusdienas laiku viņa izdzirda viegli iečīkstamies gultu un pēc tam arī dēla soļus. Viņa steigšus ielēja no katliņa siltu ūdeni, uzskrēja augšā un nolika to dēlam pie durvīm.

Pagāja ilgs laiks, kamēr viņš apģērbās, tomēr ceturksni pirms vieniem gausi nokāpa lejā un ienāca virtuvē.

Mamma to mīļi apsveica.

— Es ļoti priecājos, ka tu tik labi un ilgi gulēji, dēliņ, bet tu taču vēl neesi brokastojis. Vai tu pirms pusdienas negribi ko iekost? Tev tikai jāpasaka, man nesagādās nekādu grūtību tev kaut ko pagatavot... — Viņa jau bija atvērusi muti, lai piedāvātu parasto tējas tasi, bet vēl laikā atcerējās dēla šorītējo piezīmi un tad turpināja: — Kādu nieku, kas man mājās gadīsies pie rokas.

— Es rītos daudz neēdu. — Viņš bija ļoti eleganti ģērbies, citā uzvalkā nekā iepriekšējā dienā: gludos, brūnos svārkos ar piemērotu brūnu kaklasaiti; viegli drebošiem baltiem pirkstiem kaklasaites mezglu taustīdams, viņš nedroši vērās mātē, jo, spriežot pēc tās dievinošās izturēšanās, nodomāja, ka māte nav labi sapratusi viņa vakardienas pazemojumu. — Man trūkst svaigo augļu, ko mans sulainis man mēdza pagādāt, — viņš sacīja, domādams, ka viņam vēl jādod kāds paskaidrojums.

— Rīt tu dabūsi pāris labu ābolu, Met, — māte dedzīgi noteica. — Tos es noteikti nopirkšu. Tikai pasaki man, kas tev garšo, pie kā tu esi tur pieradis, un es darīšu visu, lai tev to sagādātu.

Viņa izturēšanās vien jau noraidīja katru domu par skābajiem, apvītušajiem āboliem, ko māte šai neauglīgajā zemē varēja sagādāt; viņš izteiksmīgi pamāja ar roku un īsi atbildēja:

— Es runāju par mango augļiem, banāniem un ananasiem. Man garšo tikai vislabākais.

— Labi, dēls, mēs parūpēsimies, lai tev būtu vislabākais, — viņa drosmīgi atbildēja, kaut gan Meta lielīgā piezīme viņu mazliet mulsināja. — Es tomēr esmu tev pagatavojusi gardas pusdienas, un vēlāk, ja tikai tev būs patika, mēs varam iziet drusku pastaigāt.

— Es brokastoju ārpus mājas, — viņš vēsi noteica, it kā viņa augstprātīgais gars domātu par visu citu, tikai ne par pastaigu kopā ar smieklīgo, nonīkušo māti.

Broudija kundzes seja izstiepās, un viņa sāka stostīties:

— Man... es tev esmu izvārījusi tik labu, sātīgu zupu, manu zēn, labāko, kādu tikai var iedomāties.

— Liec priekšā vecajam, — viņš saīdzis noteica. — Tas izstrēbs veselu kublu. — Brīdi klusējis, viņš jau maigāk turpināja: — Es tevi gribētu lūgt, mamma, vai tu man šodien nevarētu aizdot vienu vai divas mārciņas. Tas ir ļoti nepatīkami, bet mani čeki vēl nav atsūtīti no Kalkutas. — Viņš nepatikā sarauca pieri. — Tas man sagādā daudz raižu. Tāda idiotiska kavējuma dēļ man tagad jādzīvo bez naudas. Aizdod man piecas mārciņas, es tev tās jaunnedēļ atdošu.

Piecas mārciņas! Izdzirdusi šos vārdus, viņa bezmaz sāka histēriski šņukstēt, iedomādamās Meta neiespējamo prasību, ka jādod piecas mārciņas — un tieši viņai, kas vai garu izlaida, kamēr sagrabināja apkaunojošo mēneša nomaksu, ko drīzumā no viņas piedzīs. Ar milzu pūlēm bija ietaupītas trīs mārciņas, kas gluži kā ubaga nauda vara un sudraba gabalos gulēja viņas maciņā.

— Met! — viņa iesaucās. — Tu nesaproti, ko prasi. Visā mājā nebūs tik lielas summas!

— Ko nu stāsti, — viņš skarbi sacīja. — To tu viegli vari sameklēt. Dod tikai šurp! Kur tad ir tava rokassomiņa?

— Nerunā tā ar mani, dēliņ, — viņa čukstēja. — Es to nevaru izturēt. Es tevis labā darītu visu, bet, ko tu tagad prasi, tas nav iespējams.

— Tad aizdod vismaz vienu mārciņu, ja jau esi tik skopa, — viņš noteica un cieši viņā pavērās. — Netūļājies! Dod šurp šo nožēlojamo mārciņu!

— Tu nespēj mani saprast, dēls, — viņa lūdzās. — Es tagad esmu tik nabaga, ka gandrīz netieku cauri. Tēvs vairs nedod pietiekoši iztikai. — Viņai uznāca neprātīga vēlēšanās pastāstīt, kā viņa sameklējusi naudu sūtīšanai uz Marseļu, tomēr vēl pēdējā mirklī apķērās, cik šis brīdis tādai vaļsirdībai nepiemērots.

— Jā, ko tad viņš īsti domā? Viņam taču ir savs veikals un šis dārgais, lieliskais nams, Metjū ņirgājās. — Kur tad viņš tagad liek savu naudu?

— Ak, Met, man tiešām nav viegli tev to stāstīt, — viņa šņukstēja, — bet man šķiet, ka ar tēva veikalu viss nav kārtībā... Es... es pat baidos, ka nams apkrauts parādiem. Viņš man gan ne vārda nav teicis, bet es viņa istabā redzēju dažus papīrus. Tas ir drausmīgi. Tur vainojama konkurence, kāda viņam tagad radusies pilsētā. Viņš droši vien uzvarēs, bet pagaidām man no viena šiliņa jāiztaisa divi.

Mets pārsteigts un saīdzis stingām acīm raudzījās mātē, tomēr arvien vēl nepiekāpās.

— Tas viss ir ļoti labi un jauki, mamma, — viņš nomurmināja. — Bet es tevi pazīstu. Tu arvien kaut ko noglabāji sliktākiem laikiem. Es gribu vienu mārciņu. Es tev saku, tā man vajadzīga. Tā man nepieciešama.

— Bet, mīlulīt, vai tad es tev neteicu, cik grūti mums klājas? — viņa šņukstēja.

— Es tev jautāju pēdējo reizi — vai tu man aizdosi naudu vai ne? — viņš piedraudēja.

Kad māte atkal noraidīja dēla lūgumu, viņa uztraukumā bija pārliecināta, ka dēls viņai sitīs, bet Mets ātri apsviedās un aizgāja. Piespiedusi roku pie sāniem, viņa brīdi klausījās, kā viņš augšā skraida pa istabām, beidzot aizcērt durvis, nokāpj lejā, ne vārda neteicis, iziet cauri priekšnamam un tad ar lielu blīkšķi aizsit ārdurvis.

Kad troksnis jau bija izgaisis, tā atbalss kā ļauna nojauta vēl nodrebēja viņas smadzenēs; viņa neviļus aizklāja ausis ar rokām, lai nekā nedzirdētu, un kā īsta nelaimes čupiņa apsēdās pie virtuves galda. Atspiedusi galvu rokās, viņa sēdēja un prātoja, vai stāsts par bankas čeku nebūs izdomāts, ja nu, kad dēls iztērējis arī četrdesmit mārciņu, tam vairs nav ne penija. Vai viņš nebija gandrīz draudējis? To viņa labi nezināja, bet nauda dēlam bija tik ļoti vajadzīga, un viņa... viņa nebija varējusi dot. Tūlīt viņai iešāvās prātā, ka pēdējo lūgumu tomēr būtu spējusi izpildīt, tā ka zināmā mērā vaina bija viņas pusē; viņu pārņēma liels maigums pret dēlu un satraukums par pašas nevarību. Nabaga zēns, viņš paradis sastapties ar džentlmeņiem, kas naudu izdod viegli, tāpēc bija gluži dabiski, ka arī viņam pašam vajadzēja kabatā būt naudai. Patiesībā tā bija. pilnīga nepieciešamība pēc dzīves augstākajā sabiedrībā. Nebija pareizi, ja jaunam, tik elegantam cilvēkam, kāds bija Mets, jāiziet bez naudas. Viņa āriene tiešām bija nevainojama, un nu viņa zināmā mērā pat nožēloja, ka nebija iedevusi vismaz dažus šiliņus, ja tikai viņš tos būtu ņēmis pretī. To visu pārdomādama un no patīkamākā viedokļa apsvērdama, Broudija kundze, atzinusi savu nepareizo izturēšanos, kā nepārspējamas varas dzīta uzgāja dēla istabā un maigā rūpībā sāka kārtot izsvaidītos apģērba gabalus. Nu viņa atklāja, ka dēla garderobe nemaz nebija tik pilnīga, kā pirmajā acumirklī bija licies, jo izrādījās, ka viena soma gluži tukša, divās tikai plāni trinīša uzvalki, bet kāda cita piebāzta ar netīru veļu. Viņa centīgi ķērās pie zeķu lāpīšanas, kreklu izlabošanas, apkaklīšu mazgāšanas, jo šos mazos pakalpojumus darīja ar prieku jau tādēļ vien, ka juta īstu svētlaimi, tikai pieskaroties viņa lietām.

Sakārtojusi dēla apģērba gabalus un savākusi prāvu vīkšķi izlabošanai, ko līksminesa prom, viņa beidzot iegāja savā istabā, uzklāja gultu un jautrā jutoņā ķērās, pie putekļu slaucīšanas. Kad viņa piegāja pie lēzenās porcelāna tasītes, kas atradās uz maza galdiņa pie loga, viņu pārņēma dīvains pārsteigums: šķita, ka trūktu kaut kā sen pierasta. Viņa brīdi izklaidīgi visu apsvēra bet tad pēkšņi apķērās, ka nedzird sava pulksteņa pazīstamos tikšķus; pulkstenis, ko viņa nēsāja tikai svinīgos gadījumos, pastāvīgi gulēja uz tasītes, kas tagad bija tukša, un tikai dažas izsvaidītas matadatas blenza viņai pretī. Kad Broudija kundze bija spiesta mainīt savu istabu, viņa šo tasīti ar pulksteni, protams, bija paņēmusi līdzi; patiesībā jau veselus divdesmit gadus pieskāriens tasītei bija saistīts ar tikšķieniem, tā ka viņa tūlīt ievēroja notikušo pārmaiņu.

Skaidri zinādama, ka pulkstenis nav pie viņas, Broudija kundze tomēr pielika roku pie ņiebura; pulksteņa tur nebija, un mamma satraukta izmeklējās savā, Broudija un dzīvojamā istabā un pēc tam virtuvē. Jo ilgāk vilkās nesekmīgā meklēšana, jo lielākas raizes iegula viņas sejā. Tas bija viņas mātes pulkstenis ar skaistu sudraba vāku, apzeltītu ciparnīcu, sīkiem radītājiem un Šveicē ražotu mehānismu, kas pastāvīgi rādīja pareizu laiku. Kaut arī pulkstenis nebija nekāda dārglieta, Broudija kundzei tas ar mazo, izbalējušo mātes attēlu vākā bija ļoti mīļš. Tā bija viņas vienīgā rotaslieta, un tādēļ vien viņa to vērtēja ļoti augsti. Noliekdamās un pārmeklēdama grīdu, viņa jau zināja, ka pulkstenis nav nekur noglabāts, un tādēļ pati sev jautāja, vai kāds to nav nejauši paņēmis.

Pēkšņi viņa piecēlās. Viņas sejā izzuda nepatika un atspoguļojās izmisums. Uzreiz kļuva skaidrs, ka pulksteni paņēmis Mets. Kad viņa atteicās dot dēlam naudu, tas bija iegājis viņas istabā un pēc tam, ne vārda neteikdams, aizsteidzies. Nu viņa zināja noteikti, ka viņš niecīgās summas dēļ, ko par par to iegūs, bija pulksteni paņēmis. Ar prieku viņa pulksteni būtu iedevusi, ja viņš io būtu lūdzis, tāpat kā visu citu, kas viņai piederēja, bet viņš pulksteni bija nelietīgi nozadzis. Bezcerīgi viņa atbīdīja no pieres sirmu matu šķipsnu, kas, veltīgi meklējot, bija pārķērusies pār acīm.

— Met, mans mīļais dēls! — viņa skaļi iesaucās. — Tu taču zini, ka es tev to būtu iedevusi! Kā tu man varēji to nozagt?

Šai dienā pēc dēla atbraukšanas, kad viņa sirds dziļumos gaidīja mierinājumu savās bēdās, Broudija kundze iegrima vēl dziļākos izmisuma bezdibeņos. Pagāja pusdienas laiks, un diena bez sevišķiem pārdzīvojumiem tuvojās vakaram. Pievakarē un mijkrēšļa stundās viņas raizes kļuva vēl lielākas un viņai uznāca nepārvaramas ilgas dēlu redzēt. Vajadzēja tikai palikt viņiem abiem kopā, mātei un dēlam, un viņa juta, ka spētu mīkstināt dēla nocietināto sirdi. Viņa bija pārliecināta, ka dēls nespēs turēties pretī viņas lielajai mīlestībai; dziļā nožēlā tas gulēs viņai pie kājām, ja tikai viņa spētu vārdos izteikt, kāda mīlestība mīt viņas sirdī. Bet viņš neieradās, un, kad pussešos vēl nebija atgriezies uz tējas laiku, māte jutās pilnīgi izmisusi.

— Tavam smalkajam dēliņam laikam ellišķīgas bailes nākt mājās, — Broudijs ņirgājās, kad viņa tam pasniedza tēju. — Viņš ar nolūku vairās no manis un dauzās apkārt, kamēr es atkal būšu aizgājis. Tad viņš ielavīsies mājās un meklēs pie tevis mierinājumu un līdzjūtību. Nedomā, ka es to nesaprotu, kaut arī tas notiek man aiz muguras.

— Nē, tēv, nē! — viņa iesaucās. — Es tev galvoju, ka nekā slēpjama nav. Mets tikai aizgāja apciemot dažus draugus.

— Tiešām? — Broudijs turpināja. — Es nemaz nezināju, ka viņam draugi vispār ir, bet, spriežot pēc taviem vārdiem, jādomā, ka viņš ļoti pazīstams varonis! Nu labi, pasaki savam paraugdēlam, ka es pataupīšu visu, kas man sakāms, kamēr viņu atkal satikšu. Es to neaizmirsīšu.

Viņa neatbildēja, tikai atnesa ēdienu; kad vīrs bija aizgājis, Broudija kundze atkal apsēdās un gaidīja.

Apmēram stundu pēc Broudija aiziešanas — ap septiņiem tiešām pārradās arī Mets. Viņš atnāca pavisam mierīgs, kaut ka sāniski ielavījās telpā un ar to pašu biklumu sejā kā zēna gados glaimīgi un maigi sacīja:

— Piedod, ka. pārnāku tik vēlu, mīļā mamma. Es ceru, ka nebūšu sagādājis tev uztraukumu.

Viņa laipni pavērās dēlā.

— Biju gan noraizējusies par tevi, Met. Es taču nezināju, kur tu esi.

— Es to saprotu, — viņš nedrošā balsī sacīja. — Tā bija ļoti neapdomīga rīcība. Man šķiet, ka es vēl neesmu pieradis pie mājas dzīves. Pēc savas aizbraukšanas varbūt esmu kļuvis mazliet nevērīgs pret tevi, mamma, bet es centīšos laboties.

— Tu pēc tāda nemaz neizskaties, kas varētu būt nevērīgs! — viņa iesaucās. — Varbūt tikai pats pret sevi, jo aizgāji neēdis. Vai tu tēju jau dzēri?

— Nē, — viņš atbildēja, — tēju es vēl neesmu dzēris. Bet nu man tiešām gribas ēst. Vai tev ir kas priekš manis?

Par spīti šīsdienas izmisumam, viņa atkal jutās aizkustināta un pārliecināta, ka tas tomēr ir viņas mīļais dēls, kas atbrīvojies no savām nelādzīgajām Indijas parašām.

— Met, — viņa nopietni teica, — tev taču būtu tas jāzina pārāk labi, lai vēl jautātu. Tavas vakariņas jau sen gatavas.

Viņa aizsteidzās uz virtuvi un atnesa pienā sutinātu žāvētu zivi un parādīja to viņam. Tas bija ēdiens, kas Metam agrāk sevišķi garšoja. — Pagaidi mirklīti, — viņa iesaucās, — un es tev visu būšu sakārtojusi!

Broudiju vecāmāte jau bija iegājusi savā istabā, bet Nesija galdu apkrāvusi skolas grāmatām, tomēr mamma jau dažos mirkļos pusi apsedza ar baltu galdautu un sagatavoja visu patīkamai maltītei.

— Tā, — viņa noteica. — Es tev jau tūlīt sacīju, kā ilgi nebūs jāgaida. Nav neviena, kas tevi tā varētu aprūpēt kā tava māte. Apsēsties, Met, un rādi, ko tu spēj!

Viņš pateicībā pavērās mātē un tad nolieca galvu.

— Mamma, tu esi pārāk laba pret mani. To es neesmu pelnījis. Pēc visa tā, kā es izturējos, man ir tāda sajūta, it kā tu krātu kvēlošas ogles uz manas galvas. Un tomēr tas ir labi, vai ne?

Viņa laimīga pamāja ar galvu un priecīga vēroja, kā viņš piebīda pie galda krēslu, apsēžas un lieliem kumosiem sāk ātri ēst. «Nabaga zēns, viņš jau ir dzīvojis pusbadā,» viņa nodomāja, skatīdamās, kā, nazim un dakšiņām strādājot, pazūd sulīgā, baltā zivs. Nesija, kas sēdēja otrā galda galā un sūkāja zīmuļa galu, raudzījās brālī pāri grāmatai ar citām jūtām.

— Dažiem tomēr vairāk laimes nekā pārējiem, — viņa skaudīgi noteica. — Mums vakariņās zivju nebija.

Mets viņā pavērās apvainotu skatienu un tad piesardzīgi iebāza mutē pēdējo lielo zivs gabalu.

— Ja es to būtu zinājis, Nesij, — viņš taisnojās, es tev arī būtu piedāvājis. Kāpēc tu neteici agrāk?

— Neesi tāda patmīle, meitēn! — mamma skarbi uzsauca. — Tev arī visa bija pārpilnam, un tu pati to labi zini. Tavam brālim tagad vajadzīgs sātīgs ēdiens. Viņš pārcietis grūtus laikus. Mācies tikai savus skolas uzdevumus! Met, ņem šos auzu cepumus!

Dēls atkal uzmeta viņai pateicības pilnu skatienu un ēda tālāk. To redzēdama, māte atkal jutās ļoti laimīga un, aizmirsusi pulksteņa zudumu, lūkojās dēlā vislielākā labsirdībā un svētlaimē; katrs kumoss, ko viņš apēda, viņai, sagādāja īstu baudu, it kā pati izjustu tā brīnišķīgo garšu. Pilna līdzjūtības, viņa ievēroja, ka dēla seja klāta putekļiem; pati izbrīnījusies par savu apķērību, viņa iedomājās, ka Mets no tēva būs slēpies netīros krūmos. Viņa sāka bažīties par dēlu, un viņas labvēlību nomainīja tieksme to sargāt; tas atkal bija viņas mīļais, mīļais zēns, un viņa to sargās pret visu pasauli.

— Vai tev labi garšoja, dēls? — viņa beidzot jautāja, alkdama Meta atzinības. — Es pieliku visas pūles, lai pagatavotu iespējami gardāku ēdienu. Es taču zināju, ka tas tev pastāvīgi labi garšojis.

Viņš aplaizījās.

— Tas bija lielisks, mamma. Daudz garšīgāks nekā visi gardumi, ar kuriem mani baroja Indijā. Man tiešām jāatzīst, ka tavas virtuves man trūka. Kopš aizceļošanas nekad neesmu paēdis tik labi kā tagad.

— Vai taisnība, dēls? — viņa iesaucās. — Tas man sagādā lielu prieku. Bet vai tu vēl ko nevēlētos?

Pašķielējis uz bufeti, viņš tur ieraudzīja bļodu ar maziem ābolīšiem; viņš viegli varēja iedomāties, ka māte tos pagādājusi viņam. Mets mirkli domīgi pavērās mātē.

— Es tagad labprāt apēstu vienu ābolu, mamma, — viņš atbildēja kā cilvēks, kam prātā nav ne mazākās viltības. Broudija kundzi pārņēma neaprakstāms prieks, ka tik labi uzminējusi dēla vēlēšanos, un viņa tūlīt atnesa bļodu.

— Es par to jau biju pārliecināta. Es šorīt zēnam tos liku atnest! — viņa sajūsmināta iesaucās, tā ļaudama saprast, ka ievēro katru dēla vēlēšanos. — Tu man teici, ka gribētu augļus, un es tūlīt nolēmu, ka tu tos dabūsi.

— Es tev pateicos, — viņš paskaidroja, kozdams cietajā auglī, — un esmu dzirdējis, ka āboli atņemot patiku smēķēt. Un kādēļ man būtu jāsmēķē? Tas man nedara nekā laba.

Broudija kundze noglāstīja viņa plecu un nomurmināja:

— Met, es ļoti priecājos, dzirdot tevi tā runājam. Tas man sagādā daudz lielāku prieku nekā viss cits pasaulē. Esmu laimīga. Jūtu, ka nu mēs sapratīsimies labāk. Mūs bija satraukusi ilgā šķiršanās, bet šos pārpratumus būs sūtījusi pati debess, lai mūs pārbaudītu. Es lūdzu dievu, lai mēs abi saprastos, un necienīgas sievas lūgšana ir uzklausīta.

Viņš mirkli pazemīgi nolieca galvu, knibinādamies ap ābolu, pēc tam pacēla acis un, labi apsvērdams katru vārdu, sagādāja mātei jaunu pārsteigumu:

— Vai tu zini, mamma, ka es pēcpusdienā biju pie Agneses?

Viņa priecīgi pārsteigta saslējās.

— Protams, — viņš steidzīgi turpināja, neļaudams viņai runāt, — pagaidām es vēl nekā skaidri nevaru pateikt. Tu nekā nedrīksti jautāt. Man jāklusē par to, kas mūsu starpā notika, bet visumā tas bija kaut kas svarīgs. — Viņš mātei kautri uzsmaidīja. — Man šķiet, ka tu priecātos, ja dabūtu to zināt.

Viņa sajūsmināta sasita plaukstas; viņas svētlaimi mazliet traucēja tikai apziņa, ka tā nebija viņa pati, kas dēla soļus novirzīja uz taisno ceļu, bet cita sieviete, proti, Moira jaunkundze. Tomēr viņa bija pārmērīgi priecīga, apspieda savas necienīgās domas un iesaucās:

— Tas ir jauki! Tas ir lieliski! Agnese par to priecāsies tāpat kā es. — Viņas salīkusī mugura mazliet saslējās, kamēr miklās acis raidīja uz debesīm klusu pateicības lūgšanu; kad viņa atkal nolaida acis, Metjū teica Nesijai:

— Mīļā Nesij, es nupat biju patmīlīgs, bet tagad es to izlabošu. Es tev atdošu šo pusābolu, ja tu mani un mammu uz brītiņu atstāsi divatā. Man ar viņu kaut kas pārrunājams.

— Blēņas, Nesij! — mamma iesaucās, kad Nesija priecīga izstiepa roku. — Ja tu vēlies ābolu, tad nerauj taču savam brālim kumosu no mutes laukā.

— Jā, mamma, es to došu Nesijai, — Mets laipni atkārtoja. — Bet viņai brīdi jāļauj mums izrunāties. Man tev kaut kas jāsaka, ko tikai tu drīksti dzirdēt.

— Nu labi, Nesij, — Broudija kundze piekāpās, paņem ābolu, pateicies Metam un turpmāk neapgrūtini mūs ar tādām nepateicības pilnām piezīmēm! Tu pagaidām vari atstāt savus skolas darbus, ieiet viesistabā un kādu pusstundu paspēlēt klavieres. Un tagad ej! Paņem sērkociņus un esi uzmanīga, aizdedzinot gāzi!

Priecīga, ka atbrīvojusies no ienīstajām grāmatām, Nesija izskrēja ārā, un drīz pēc tam atskanēja saraustītas klavieru skaņas, ko sākumā pārtrauca starpbrīži, kam nebija nekāda sakara ar melodiju, bet kas radās, noceļot ābolu no basu taustiņiem.

— Nu, Met, — Broudija kundze silti teica, piebīdīdama savu krēslu dēla krēslam un juzdama, ka viņas neiespējamais priekšpusdienas sapnis tuvu piepildījumam. Viņa trīcēdama ļāvās jūtu brāzmām.

— Mamma, — Mets nevilcinādamies iesāka, uzmanīgi pētīdams savas rokas, — es gribētu lūgt, lai tu man piedod... nu jā .. manu nenosvērto rīcību pēc atgriešanās mājās; bet tu jau zini, ka man bija rūpes. Man par daudzām lietām jālauza galva.

— To es redzēju, dēls, — māte līdzjūtībā piekrita. Mana sirds steidzās tev pretī, un es redzēju, ka tu esi satraukts. Ne jau katrs tā saprot tavu maigo raksturu kā es.

— Paldies, mamma! — viņš iesaucās. — Tu esi tikpat labsirdīga kā vienmēr, un, ja tu aizmirsīsi visus rupjos vārdus, ko es tev teicu, es tev būšu bezgala pateicīgs! Es centīšos kļūt labāks.

— Nenoliec sevi tā, Met! — viņa iesaucās. — Es to negribu dzirdēt. Tu vienmēr esi bijis labs zēns. Tu pastāvīgi esi bijis mans mīļais, mīļais dēls, un es nekad neesmu pieredzējusi, ka tu būtu izdarījis ko īsti ļaunu.

Viņš brīdi pacēla acis un zagšus uzmeta viņai ašu skatienu, tad atkal nodūra galvu un nomurmināja:

— Cik labi, mamma, kad ar tevi atkal var saprasties.

— Mēs nekad vairs nenaidosimies, mīlulīt, vai ne? — viņa maigi čukstēja.

— Protams, mamma, — viņš piekrita un tad pēc zīmīga starpbrīža piemetināja: — Mēs ar Agnesi šovakar iesim uz dievvārdiem.

— Tas ir jauki, Met! — viņa izdvesa. Tātad nu viņš bija pilnīgi glābts! — Es tik ļoti par to priecājos! Cik labprāt es ietu jums līdzi! — Viņa nedroši apklusa. — Tomēr... man... man šķiet, ka jums labāk patiks divatā. Tādos gadījumos labāk, ja trešais netraucē.

— Varbūt tev taisnība, mamma, — viņš mulsi noteica. — Tu taču zini, kā tas ir.

Viņa paskatījās pulkstenī un ievēroja, ka jau ceturksnis pirms astoņiem. Viņai bija ārkārtīgi grūti pārtraukt šo sarunu, tomēr, īstā pašaizliedzībā laimīgi nopūtusies, viņa piekrita:

— Diemžēl pulkstenis jau rāda gandrīz astoņi. Tev būs jāiet, citādi nokavēsies. — Viņa jau grasījās piecelties.

— Vēl vienu mirkli, mamma!

— Ko tu vēlies, mīlulīt?

— Es tev vēl ko gribēju jautāt. — Viņš vilcinājās un sirsnīgi vērās viņā, jo juta, ka tagad, no sava viedokļa raugoties, pienācis sarunas visbīstamākais mirklis. — Mamma... — viņš nedroši sacīja.

— Kas ir, mīļais Met?

— Redzi, mamma... Es taču drīkstu pret tevi būt vaļsirdīgs. Es biju šausmīgi izšķērdīgs, — viņš atzinās. — Bez tam ļaudis vēl izmantoja manu devību. Un nu man nemaz nav naudas. Kā es varu ar Agnesi iziet, ja man tukšas kabatas? — viņš izskatījās pēc cilvēka, kas kļuvis savas devības upuris, un runāja pavisam sakaunējies. — Esmu radis, ka man kabatā pastāvīgi ir nauda. Ja nu man tagad dzimtā pilsētā jāiziet kopā ar dāmu, es jūtos pavisam nelaimīgs. Vai tu man nevarētu izlīdzēt, mamma? Kamēr es atkal būšu ko uzsācis.

Viņa tūlīt saprata, ka lūgums ir pavisam dibināts un pamatots. Viņa nebija maldījusies, domādama, ka dēls, pieradis pie augstas un devīgas sabiedrības, Līvenfordā nevar iztikt bez naudas; un vēl mazāk viņš šai nožēlojamā stāvoklī var sastapties ar Moira jaunkundzi. Kvēlā sajūsmā par atgūto saprašanos viņa aizmirsa visu apdomību, klusēdama piecēlās, augstsirdīgā pašaizliedzībā atslēdza tīni un izņēma četrstūraino bundžu ar pirmajam smagā parāda maksājumam ietaupīto naudu. Aizmirsusi nākotni, viņa dievinādama pavērās Metā un nedomāja neko citu kā vienīgi to, ka ir tikai sava mīļā un uzticīgi padevīgā dēla māte.

— Tas man ir viss, Met, — viņa vaļsirdīgi pateica. — Un to es esmu ietaupījusi ļoti svarīgai un nopietnai vajadzībai. Tomēr es tev drusciņ iedošu.

Viņa acis kvēloja, kad māte atvēra bundžu un izņēma vienu mārciņu.

— Ņem to par kabatas naudu, dēls, — viņa vienkārši sacīja mīlestībā starojošu seju un, salīkušo stāvu uz viņa pusi pagriezusi, sniedza naudu. — Es tev to dodu ar prieku. Šī mārciņa ir tava! — Tas bija augstākais un aizgrābjošākā skaistuma pilns ziedojuma mirklis.

— Cik tad tev pavisam ir? — Meijū apķērīgi jautāja; viņš piecēlās un piegāja mātei klāt. — Tur jau ir daudz naudas!

— Gandrīz trīs mārciņas, — viņa atbildēja, — un man tiešām bija ļoti grūti tās ietaupīt. Mums tagad klājas visai ļauni, Met. Daudz ļaunāk, neka tu varbūt domā. Mēneša beigās man visa šī nauda būs ļoti vajadzīga.

— Mamma, ļauj man to uzglabāt! — viņš glaimīgi sacīja. — Es to līdz mēneša beigām paturēšu pie sevis. Es to neaizskaršu. Es to tikpat labi varu glabāt savā kabatā kā tu šai vecajā alvas bundžā. Cik jocīgi — glabāt naudu tādā vietā! — Viņš gribēja padarīt smieklīgu mātes nodomu — glabāt naudu tādā mazā bundžā. — Es būšu tavs baņķieris, mamma! Man būs patīkama sajūta, ka man ir tāds atspaids pat tādā gadījumā, ja man šī nauda nekad nebūtu vajadzīga. Jau tas vien, ka nauda ir pie manis, man radīs lielu labsajūtu. Dod šurp, mamma! Viena mārciņa tiešām ir nieks tādam vīram, kāds esmu es. — Viņš gaidoši izstiepa roku.

Viņa nenoteiktās un baiļu pilnās šaubās pavērās dēlā.

— Man tiešām ļoti svarīgi, lai mēneša beigās šī nauda atkal būtu, — viņa stostījās. — Es nezinu, kas notiktu, ja man tās trūktu.

— Tad jau tu to dabūsi, — viņš māti mierināja. — Tu vienmēr redzējies par niekiem. Paļaujies uz mani. Es esmu tikpat drošs kā Anglijas banka. — Viņš no atvērtās bundžas izņēma naudu un mierinādams tērgāja tālāk. — Tu taču neļausi savam Metam staigāt apkārt kā ubagam, vai ne, mamma? — To iedomājoties vien, viņš jau sāka smieties. — Džentlmenim kabatā vajadzīga nauda, lai būtu drošības sajūta. Tu atkal to dabūsi tikpat noteikti, kā rīt ausīs jauna diena, mamma, — viņš turpināja, ieiedams priekšnamā. — Par to es parūpēšos! Manis dēļ tev nevajag palikt nomodā. Es laikam tik drīz nepārnākšu.

Viņš aizgāja, līksmi pamādams ar roku, kamēr viņa ar tukšo bundžu palika stāvam un skatāmies tikko aizvērtajās durvīs. Viņa satraukti nopūtās, klausīdamās klavieru jautrajās, bet nepareizajās skaņās. Tad kā neprātīga apslāpēja uzmācīgo domu par pazudušo pulksteni un šaubas, vai tiešām darījusi gudri, tik viegli izlaizdama no rokām naudu. Mets bija labs zēns! Viņš atkal piederēja mātei, un abpusējā mīlestība pārvarēs visas grūtības, novērsīs visus šķēršļus. Viņš bija ceļā, lai kopā ar labu, kristīgu meiču lūgtu dievu. Viņas sirds atkal sajuta laimi, un ar savu rīcību apmierināta viņa atgriezās virtuvē.

Viņa apsēdas un skatījās ugunī, un viņas sejā atspulgojās atmiņas par dēla maigumu. — Zivs zēnam garšoja, — viņa murmināja. — Man viņam jāpagādā vēl kas garšīgs.

Kad viņa jau grasījās saukt Nesiju atpakaļ pie skolas darbiem, pie ārdurvīm kāds spalgi piezvanīja. Mamma izbijusies piecēlās, jo parastam apciemojumam laiks jau bija pārāk vēls. Metam bija atslēga, tas nevarēja būt viņš; piesardzīgi atvērdama durvis, Broudija kundze nodomāja, ka tagad viņu satrauc mazākais sīkums. Tā bija Moira jaunkundze, kas priekšnama lampas gaismā bāla stāvēja viņas priekšā.

— Agij, mīļā, vai tu tā esi? — mamma zināmā mērā atvieglota iesaucās un piespieda roku pie sāniem. — Es tiešām satrūkos. Tu nokavējies tikai par dažām minūtēm, citādi būtu sastapusi Metjū.

— Vai drīkstu ieiet, Broudija kundze? — Mamma atkal satrūkās. Visu trīs gadu laikā Agnese viņu nekad tā nebija uzrunājusi un vēl tādā dīvainā, pārvērstā balsī.

— Vai tu drīksti ienākt!... Pats par sevi saprotams, ka drīksti, bet... es taču teicu, ka Mets aizgāja pie tevis.

— Es labprāt gribētu ar jums parunāt, lūdzu.

Mamma pārsteigta ielaida Agnesi, kuras skatiens bija pavisam ledains. Viņas iegāja virtuvē.

— Kas tad īsti noticis, mīļā? — Broudija kundze jautāja. — Es vairs nekā nesaprotu. Mets taču aizgāja pie tevis. Vai tu nejūties vesela?

— Pateicos; esmu pilnīgi vesela, — Moira jaunkundze vēsi atbildēja. — Vai jūs zinājāt, ka... ka Metjū pēcpusdienā bija pie manis? — Viņai bija ļoti grūti izrunāt Meta vārdu.

— Jā, viņš man to nupat pateica. Viņš aizgāja, lai kopā ar tevi ietu uz sapulci; Mets aizgāja tev pakaļ, — Broudija kundze truli un mehāniski atkārtoja, kamēr viņas sirds sažņaudzās bailēs.

— Tie ir meli! — Agnese iekliedzās. — Viņš nav gājis pie manis un arī nedomā iet uz sapulci!

— Ko? — mamma izdvesa.

— Vai viņš jums stāstīja, kas šo pēcpusdienu notika? — jautāja Agnese, stīvi nosēzdamās un stingi raudzīdamās vienā punktā.

— Nē! Nē! — mamma elsoja. — Viņš sacīja, ka vēl nevarot par to runāt.

— Tam es labprāt ticu, — Agnese sarūgtināta noteica.

— Kas tad tas bija? — Broudija kundze šņukstēja. — Dieva dēļ, pastāsti man visu!

Agnese brīdi klusēja, tad ātri ievilka elpu un atguva drosmi atzīties savā pazemojumā. — Viņš atnāca un oda pēc alkohola, taisnību sakot, viņš jau bija piedzēries. Tomēr es, viņu ieraugot, priecājos. Mēs iegājām veikala dibentelpā. Viņš sarunāja ļoti daudz muļķību... un tad mēģināja aizņemties... aizņemties no manis naudu. — Viņa iešņukstējās. — Es jau būtu arī devusi, bet redzēju, ka viņš to grib nodzert. Kad es atteicu, viņš mani šausmīgi nolamāja. Viņš lādējās. Viņš teica, ka es esot... — Viņa pilnīgi sabruka. No viņas lielajām acīm plūda asaras. Kuplās krūtis trīcēja elsās, platā mute drebēdama savilkās. Izmisuma pilnā apsūdzības trauksmē viņa Broudija kundzes priekšā nokrita ceļos. — Bet tas vēl nebija viss! — viņa iesaucās. — Man īsu brīdi vajadzēja ieiet veikalā. Un, kad es atgriezos, viņš mēģināja... viņš mēģināja man uzmākties, mamma. Man ar viņu bija jācīnās. Ai! Ja tikai viņš būtu bijis mīļš, es arī nebūtu liegusies. Man pilnīgi vienalga, vai es esmu slikta vai laba! Es to būtu darījusi! Es to būtu darījusi! — viņa kliedza. Šķita, ka asaras Agnesi noslāpēs. — Es viņu mīlu, bet viņš mani nemīl! Viņš mani nosauca par riebīgu cūku. Viņš— mēģināja ... viņš mēģināja mani izvarot. Ai! Ai! Mamma, tas mani beidz nost! Es jau pati vēlējos, lai viņš to dara, ja tikai viņš mani mīlētu. Es to vēlējos! — viņa atkārtoja vislielākā histērijā. — Man vajadzēja tev to izsūdzēt. Esmu sliktāka, nekā bija Mērija. Kaut es jau būtu mirusi un apbedīta!

Viņa atmeta galvu un mežonīgi lūkojās uz Broudija kundzi. Abu sieviešu skatieni sastapās un saplūda trulā izmisumā; tad mammas lūpas dīvaini savilkās, mute sašķiebās greizi, viņa mēģināja runāt, bet nespēja un iekliegdamās bez spēka atslīga krēslā. Raugoties mammas saļimušajā augumā, Agneses pašas vaibsti pamazām pārmainījās un viņa drīz vien aizmirsa savas bēdas.

— Vai tu esi slima? — viņa iesaucās. — Es tiešām nedomāju, ka tas tevi tā satrieks. Es pati esmu tik uztraukta, nemaz neiedomājos, ka tas spētu tevi tā satriekt. Vai tev nevarētu kaut kā palīdzēt?

Mamma centās saskatīt Agneses seju, tomēr vēl nebija spējīga parunāt.

— Ko es tevis labā varētu darīt? — Agnese atkal iesaucās. — Tu izskaties tik slima, ka man tevis dēļ bail. Vai pasniegt ūdeni, vai būtu jāsauc ārsts? Runā taču!

Beidzot mamma sāka runāt.

— Es biju pārliecināta, ka mans zēns kopā ar tevi ies kalpot tam kungam, — viņa pārvērstā balsi čukstēja. — Es lūdzu dievu, lai tas tā notiktu.

— Ak, tā nerunā! — Agnese iesaucās. — Nu tev jānāk man līdzi un mazliet jāatpūšas. Atgulsties taču, kamēr atkal jutīsies labāk!

— Man sāp sāni, — mamma neskanīgi sacīja. — Man laikam lūzusi sirds. Ļauj man atgulties. Es gribu mieru un pilnīgu vientulību tumsā.

— Tad ļauj man palīdzēt! — iesaucās Agnese, saņēma mammas nevarīgo roku, palīdzēja piecelties un uzveda pa kāpnēm viņas guļamistabā, nejuzdama ne mazāko pretestību. Tur viņa mammu izģērba un noguldīja.

— Ko es vēl tavā labā varētu darīt? — viņa beidzot jautāja. — Vai tu nevēlētos sildāmo pudeli?

— Atstāj tikai mani vienu, — atbildēja mamma, gulēdama uz muguras un stingi vērdamās tukšumā. — Tas bija mīļi, ka tu man palīdzēji, bet nu es vēlētos būt gluži viena.

— Atļauj man vēl drusku pasēdēt pie tevis. Es tūlīt negribētu iet prom.

— Nē, Agnes, es vēlos, lai tu ej prom, — Broudija kundze noteica neskanīgā balsī. — Es gribētu iegrimt tumsā. Izdzēs lampu un atstāj mani vienu. Ļauj man palikt vienai.

— Vai tomēr neatstāt mazu gāzes liesmiņu? — Agnese neatlaidās. — Lai kas notiktu, es tomēr nespēju tā aiziet.

— Es gribu tumsu, — Broudija kundze pavēlēja, un gribu palikt viena!

Agnese grasījās vēl ko teikt, bet, juzdama, cik visi iebildumi veltīgi, uzmeta vēl pēdējo skatienu nekustīgajam stāvam gultā un tad, paklausīdama pavēlei, izdzēsa uguni. Viņa klusēdama izgāja no mājas.

IX

Kad Metjū mammas acu priekšā aizvēra durvis un skriešus noskrēja pa kāpnēm lejā, viņš bija vislabākajā omā, tēlotā pazemība kā maska nokrita no sejas, un viņš pašapzinīgi pasmaidīja. «Tā jāapstrādā šī vecā muļķe! Smalki! Tas man izdevās lieliski! Tiešām veikli,» viņš smīnēdams nodomāja. «Sākumam ļoti labi.» Viņš lepojās ar saviem panākumiem un loloja patīkamas cerības, ka nākamreiz veiksies vēl labāk, jo bija pārliecināts, ka mamma noteikti kādā drošā vietā noglabājusi lielāku summu. Viņam tikai jāpalūdz, tad šī nauda nokļūs viņa rokās. Tie nieka šiliņi, ko viņš bija ieguvis, ieķīlājot pulksteni, Metjū tikai saniknoja, jo bija cerējis dabūt daudz vairāk, bet nu viņam bija dažas mārciņas, tāpēc arī atgriezās pašpaļāvība un labsajūta. «Vajadzīgs tikai drusku kabatas naudas,» viņš līksmi nodomāja, «un viss atkal kārtībā.» Viņš zināja gluži labi, ko ar to iesākt.

Pilsētas ugunis patīkami vilināja. Protams, pēc Kalkutas, Parīzes un Londonas Līvenforda bija nožēlojami maza, bet tieši šī nicināšana viņam sagādāja brīnišķu labsajūtu. Viņš, pasaulnieks, šodien pilsētas iedzīvotājiem kaut ko parādīs! Jā, nudien! Viņš tiem parādīs zilus brīnumus! Šī doma viņu sajūsmināja, viņš guldzoši iesmējās un bezbēdīgi vērās apkārt. Steigdamies uz priekšu, viņš otrā ielas pusē samanīja ātri ejam kādu sievieti, noraudzījās tai pakaļ un, acis blisinādams, nodomāja: «Kas tā skrien, tā nekam neder. Kāpēc viņai tā jāskrien?» Viņš nezināja, ka tā bija Agnese, kas gāja pie viņa mātes.

Viņš tumsā paātrināja soļus; tumsa viņu ietina kā mētelī un piešķīra daudz lielāku možumu nekā spilgtā dienas gaisma. Cik savādi, ka agrāk šī ierosinošā tumsa viņam bija iedvesusi bailes! Tas taču ir īstais laiks, kad cilvēks atdzīvojas un var cerēt uz piedzīvojumiem! Atmiņā uzausa Indijas pasakainās naktis un vēl pavairoja cerības. — Tās tiešām bija īstās naktis! Tie bija īstie prieki! Es noteikti braukšu atpakaļ. Par to jūs varat būt pārliecināti, — viņš ejot murmināja.

Viņš līksmi iegriezās pirmajā restorānā, kas tai ielā gadījās.

— Džinu ar rūgto! — viņš lietpratēja balsī iesaucās un nosvieda uz bufetes mārciņas banknoti. Kad atnesa dzērienu, viņš vienā malkā iztukšoja glāzi un vēlīgi palocīja galvu. Turēdams rokā otru glāzi, viņš iebāza kabatā izdoto naudu, bravūrīgi pabīdīja cepuri uz sāniem un apskatīja telpas.

Viņš tūlīt atklāja, ka tas ir pavisam nabadzīgs lokāls ar pelēksarkanām sienām, nožēlojamu apgaismojumu, netīriem spļaujamiem traukiem un zāģu skaidām nobārstītu grīdu. Ak debess! Zāģu skaidas uz grīdas pēc tiem austrumnieku paklājiem, kuri Parīzē katrā mazā lokālā tik pavedinoši ļāva gremdēt kājas savā mīkstajā vilnā. Lai arī viņš bija pieprasījis, džinam tomēr nebija pieliets rūgtais. Bet viņš par to neuztraucās, tas taču bija tikai sākums. Tādas jautras dēkas viņš pastāvīgi iesāka ar to, ka steidzīgi iemeta pāris glāzīšu stipra dzēriena. «Kad vienu sēriju esmu ieņēmis,» viņš mēdza teikt, «tad tūlīt jūtos tādā pašā kārtībā kā vilcienu saraksts! Tad esmu viens ugunīgs puika!» Skaidrā prātā viņam trūka spara, drosmes un uzņēmības, jo, nevērojot lielību, viņš būtībā bija tāds pats neapņēmīgs gļēvulis kā agrāk, tikai reibums iedvesa paļāvību. Viņa jūtīgais organisms viegli padevās alkoholam, un tad pārdrošie sapņi un uzstājīgās iegribas ātri izpaudās darbos, tā ka pēc katras glāzes viņš izturējās pašapzinīgāk un izaicinošāk.

— Vai tad šovakar šai caurumā nekas neies vaļā? — viņš bramanīgi jautāja krodziniekam; tā bija viena no tām dzertuvēm, kur aiz bufetes nepieciešams spēcīgs vīrietis. Krodzinieks pakratīja īsi apcirpto apaļo galvu, ziņkāri pavērās Metā un pats sev jautāja, kas gan šis jaunais kungs varētu būt.

— Nē, — viņš piesardzīgi atbildēja. — Nedomāju vis. Ceturtdien pilsētas zālē bija amatnieku koncerts.

— Ak tu debesu tēvs! — Mets skaļi iesmējās. — To taču nevar saukt par izpriecu. Jums šeit pārāk maz civilizācijas. Vai tad jums nav zināms kāds mazs, smalks lokāls ar dažām glītām meičām, kur var padejot? Kaut kas, kur var īsti iztrakoties.

— Tādu lokālu te nav, — krodzinieks īsi atbildēja, noslaucīja ar dvieli galdu un saīdzis piemetināja: Šī ir pieklājīga pilsēta.

— It kā es to nezinātu! — Mets lielīgi iesaucās, vērodams otru viesi lokālā — kādu strādnieku, kas sēdēja pie sienas uz sola un, lēni sūkdams alu no kausa, pētīgi skatījās Metā. — It kā es to nezinātu! Tā ir sausa kā tuksnesis un dievbijīgākā pilsēta visa Eiropas kartē. Hā! Bet jums vajadzētu redzēt to, ko es esmu redzējis! Es varētu pastāstīt tādus brīnumus, ka jums mati slietos stāvus. Bet kādēļ? Jūs jau šeit neprotat atšķirt pudeli ābolu vīna no franču konjaka.

Viņš skaļi iesmējās par šo piezīmi, augošā jautrībā vērodams klausītāju neticīgās sejas, bet tad pēkšņi apsvēra, ka te, lai arī viņa vārdi atstāja vēlamo iespaidu, tomēr nekas jauns, nekādi piedzīvojumi nav gaidāmi, tāpēc pamāja ar galvu un, īsi atsveicinājies, izgāja laukā naktī.

Viņš lēni soļoja pa Baznīcas ielu. Apziņa jau bija ieguvusi lielisko, patīkamo vienaldzību. Viņu pārņēma brīnišķīga labsajūta: radās ilgas pēc gaismas, sabiedrības un mūzikas. Viņš saīdzis vēroja aizslēģotos skatlogus, nedaudzos steidzīgos gājējus un nicīgi izmēdīja krodzinieka pēdējo piezīmi: «Šī ir pieklājīga kapsēta.» Metjū pret Līvenfordu juta vislielāko nicināšanu. Ko gan šāda pilsēta varēja dot rūdītam vīram, kas pazina pasauli, sākot ar Barakporas deju lokāliem un beidzot ar Odeona bāru Parīzē.

Baznīcas ielas un Haistrītas krustojumā Mets iegāja citā dzertuvē. Bet te viņa seja tūlīt noskaidrojās. Šis lokāls bija silts, labi apgaismots un pilns ļaužu. Mirdzoši spoguļi un slīpētas glāzes atspulgoja neskaitāmus gaismas starus; aiz bufetes stāvēja vesela rinda pudeļu gaišiem uzrakstiem, caur pusaizvilkto aizkaru Mets otrā istabā ieraudzīja gludu, zaļu biljarda galdu.

— Dodiet man pudeli «Mackay Special» ! — viņš lielīgi pasūtīja. — Džonu Mekaiju — cita marka man neder.

Viņu ļoti svinīgi apkalpoja paresna, piesarkusi sieviete ar ahāta auskariem. Kad viņa ielēja dzērienu, Mets apbrīnoja viņas mazā pirkstiņa izliekumu, ko uzskatīja par smalkuma vispilnīgāko izpausmi. Kaut gan sieviete jau bija labi gados, viņš tai maigi uzsmaidīja. Viņš taču bija īsts salonu lauva! Viņš nekādā ziņā nedrīkstēja zaudēt savu labo slavu.

— Cik jauks un patīkams mazs lokāls, — viņš skaļi noteica. — Tas man atgādina Spinozas bāru Kalkutā. Protams, šis ir mazāks, bet gandrīz tikpat patīkams. — Sarunas apkārt apklusa, un Mets, jūsmodams, ka visi viņu apbrīno, kā īsts lietpratējs dzēra viskiju un turpināja: — Protams, tur gan nedabū skaidru mantu! Tikai tad, ja šiem ļaudīm skatās uz pirkstiem. Viņi pielej pārāk daudz vitriola. Tas atgādina «Knock—out» džinu Portsaidā. Tomēr nav neka labāka par īstu «Džonu Mekaiju». — Mets patikā ievēroja, ka daži sāk virzīties tuvāk. Kāds angļu matrozis viņam draudzīgi uzsita uz pleca un jau stīvu mēli jautāja:

— Vai arī esat tur bijis, šefa kungs?

— Nupat atgriezos, — Mets laipni atbildēja un iztukšoja glāzi. — Pāri mazajam dīķim no Indijas.

— Es tāpat, — otrs noteica, brīdi svinīgi nopētīja Metu un paspieda viņa roku, it kā apstāklis, ka abi atgriezušies no Indijas, liek tiem sabrāļoties uz visiem laikiem.

— Tur sasodīti karsti, vai ne, šefa kungs? Karstums rada slāpes, kuras moka visu laiku, kamēr tiek atpakaļ.

— Vai arī nevēlaties kādu glāzi?

— Nē, jūs būsiet mans viesis.

Tā viņi draudzīgi strīdējās, kamēr beidzot jautājumu izšķīra loze.

— Daiļā dāma! — Mets iesaucās un sajūsmināts pavērās druknajā apkalpotājā. Viņš bija laimējis, un matrozis mazajai sabiedrībai pasūtīja dzērienus. — Ar dāmām pastāvīgi jābūt draudzīgās attiecībās, — Metjū iesmējās. Viņš priecājās, ka uzmetis naudas gabala attēla pusi un laimējis, matrozis atkal savā dzērāja viesmīlībā jūsmoja, ka tieši viņš, matrozis, zaudējis. Dzerot viņi sacentās neticamu dēku atstāstījumā, un pūlis izvalbītām acīm klausījās par moskītiem, musoniem, bāriem, bazāriem, kuģu dreifiem, pagodām, svētām un vienkāršām govīm un indusu sieviešu augumiem un anatomiskām detaļām. Vārdi plūda tikpat viegli kā dzērieni, kamēr matrozis, kas bija dzēris daudz vairāk, sāka stostīties un dzērāja sajūsmā raudāt; Mets šai brīdī bija sasniedzis tikai pirmo nakts izpriecas stadiju un augošā pašapziņā meklēja iemeslu, kā no pudeles biedra atkratīties.

— Ko gan šai pamirušajā pilsētā var iesākt? — viņš sauca. — Vai tad jūs nevarat izdomāt kādu uztraucošu izpriecu? — Tā nebija sabiedrība, kādā viņš bija gājis pirms sava brauciena uz Indiju, tāpēc neviens viņu nepazina; tā kā viņi pat nezināja, ka viņš tās pašas vecās un cienījamās pilsētas dēls, Mets uzskatīja par labāku tēlot ievērojamu svešinieku un apbrīnojamu kosmopolītu.

Viņi nekā nespēja izdomāt, kas būtu bijis Meta cienīgs, un klusēja, kamēr viens beidzot ieminējās:

— Kā būtu ar vienu biljarda partiju?

— Ak biljarda partija? — Mets dziļdomīgi atkārtoja. — Tas man patīk jau labāk.

— Biljards! — iekliedzās matrozis. — Pats par sevi saprotams, ka es esmu gluži skaidrs! Es maksāju katram dzīvam cilvēkam, ko... ko tikai jūs gribat... ko... es... — Viņa balss izvērtās piedzēruša nesaprotamās klaigās. Metjū viņā vienaldzīgi noraudzījās.

— Tātad jūs esat īsts čempions, vai ne? Lieliski! Es jums par vienu mārciņu izspēlēšu piecdesmit punktu sēriju, — viņš, matrozi izaicinādams, noteica.

— Labi! — tas atkliedza. Plakstus nolaidis un galvu šūpodams, matrozis vēroja Metu un nesakarīgā, tomēr nepārprotamā un gleznainā valodā paskaidroja, ka ir ar mieru, lai viņu iesāla vai nosauc par lielākā nelieša dēlu, ja viņš savu vārdu ņemtu atpakaļ. — Kur ir jūsu nauda? — viņš beidzot svinīgi jautāja.

Katrs sameklēja noteikto summu un iedeva to glabāt tiem skatītājiem, kas šo godu bija izpelnījušies tāpēc, ka pirmie ieteikuši spēlēt biljardu; tā kā šai lokālā uz tik nedzirdēti augstu summu nekad nebija spēlēts, nemierīgais pūlis satraukts sekoja abiem biljarda istabā, un spēle sākās.

Metjū, kas bija izmeties kreklos un izskatījās īsti stilam piemērots, sāka spēli. Viņš bija labs spēlētājs, ko arī pats apzinājās, jo Kalkutā cītīgi trenējies, bieži vien pat tādās dienās, kad bija jāsēž kantora krēslā; tāpēc viņš apmierināts nodomāja, ka otrs — vēl tādā stāvoklī — ar viņu nevarēs mēroties. Kā īsts profesionālis viņš apskatīja savu kiju, nozieda to ar krītu un, juzdams, ka atrodas visas sabiedrības uzmanības centrā, izdarīja pirmo sitienu, bet sarkano bumbu tomēr neiekustināja. Viņa pretinieks, viegli grīļodamies, uzlika uz galda arī savu bumbu, ātri novērtēja atstatumu un ar kiju deva strauju triecienu. Viņa bumba spēcīgi atsitās pret sarkano, apbrīnojamos leņķos to vajāja pa galdu un beidzot iedrāzās tai pakaļ labajā apakšējā tīkliņā. Pūlis skaļi izteica atzinību par tādu apbrīnojamu laimes gadījumu. Matrozis pagriezās, atspiedās uz biljarda galda, nopietni palocījās un tad triumfēdams uzsauca Metam:

— Ko jūs par to sacīsiet, šef? Kas nu ir piedzēries? Vai es neteicu... ka esmu skaidrs? Vai tas nebija grūdiens? Otru bumbu es spēlēšu netieši. — Viņš gribēja spēli pārtraukt un nolasīt dziļi pamatotu referātu par sava apbrīnojamā grūdiena izcilām īpašībām un garāk paskaidrot, kā to veicis, bet, citu pierunāts, tomēr nolēma turpināt spēli. Kaut gan viņš arī tagad pievērsās spēlei kā uzvarētājs, nākamais grūdiens nebija tik laimīgs: bumba bija trāpīta pārāk zemu, kā ķircinādama palēcās un pēc tam pāri biljarda galda malai ar skaļu blīkšķi novēlās uz grīdas; šo grūdiena iznākumu uzņēma gandrīz ar vēl lielāku atzinību nekā spēlētāja pirmo veiksmi.

— Ko es par to dabūšu? — viņš uzpūtīgi griezās pie visas sabiedrības.

— Ar kāju pa dibenu! — kāds iesaucās. Matrozis apbēdināts kratīja galvu, bet pārējie smējās; pat druknā apkalpotāja, kas gandrīz izmežģīja kaklu, vērodama spēli, neviļus sāka irgoties, bet drīz bailīgi apklusa, izpauzdama savu prieku par atbildi ar rātnāku ieklepošanos.

Nu pienāca Metjū kārta; kaut gan bumbas bija labvēlīgi izdalījušās, viņš rīkojās ļoti uzmanīgi, sāka ar trīs pavisam vieglām bumbām un tikai tad devās īstajā uzbrukumā. Nu viņš spēlēja ar tādu akurātību, raidīdams bumbas uz labās puses vidējo tīkliņu, ka pēc katra grūdiena trāpītā bumba lēni, bet apbrīnojami noteikti atgriezās spēlētājam vēlamā stāvoklī lejpus galda vidus. Skatītāji satraukti un pelnītā cieņā aizturēja elpu un vēroja viņa uzvaras gājienu. Zem gaišajām lampām viņa baltā, tuklā roka slīdēja pār gludo vadmalu kā bāla medūza zaļā ūdenī; viņš rīkojās ar kiju tik viegli un maigi kā sieviete; iebaudītais alkohols padarīja viņu drošu. Tā bija lielākā bauda, ko dzīve viņam varēja sniegt: ne tikai rādīt pūlim savu māku un nevainojamo stāju, bet panākt, lai visi viņu skaudības pilni apbrīno. Viņa tukšā uzpūtība kāri tīksminājās pārējo godbijībā.

Saspēlējis trīsdesmit deviņus punktus, viņš taisīja daudznozīmīgu pārtraukumu, no jauna nozieda kiju ar krītu, ar nolūku izlaida vienu vieglu bumbu, kas gulēja pie paša tīkliņa un neatlaidīgi pievērsās tikai grūtām kombinācijām. Viņš tās visas veica un pēc trijiem straujiem grūdieniem kā uzvarētājs ieguva pēc kārtas piecdesmit punktu. Lokālu pāršalca īsta sajūsmas vētra.

— Turpiniet, kungs! Neizbeidziet spēli! Parādiet mums savu mākslu!

— Kas viņš ir? Šis vīrs ir īsts brīnums!

— Pacienājiet mūs ar alu, mister! Tas tiešām to

vērts!

Bet Mets ar valdonīgu žestu atteicās spēli turpināt, labi tēlotā vienaldzībā iebāza laimestu kabatā un iesvieda kiju kaktā; nodrošinājis slavu, viņš baidījās to mazināt. Pūlis viņu apstāja, draudzīgi sita uz pleca, grūstījās, smējās, žestikulēja un vāvuļoja. Viņa pretinieks, ko tikai ar pūlēm pārliecināja, ka partija nobeigta, nemaz nelikās noskumis, bet reibonī vēl Metjū apskāva.

— Vai jūs redzējāt manu grūdienu, šefa kungs? — viņš nenoguris pastāvīgi atkārtoja. — Tas vien jau bija mārciņu, nē, piecas mārciņas vērts. Tas bija īsts ziemeļaustrumu... nolādēti spēcīgs vējš. Protams, es esmu gluži skaidrs. — Viņš spītīgi pavērās apkārt, it kā meklēdams kādu, kas to varbūt gribētu apšaubīt.

Viesi atgriezās pie bufetes, kur Mets visus klātesošos cienāja ar alu. Mets bija viņu varonis; viņi tam uzsauca laimes, tad sadalījās mazākās grupās un pārsprieda šo ievērojamo uzvaru.

Mets lepni staigāja pa lokālu, jo viņš bija tas, kas pacēlās augstāk par visiem un valdīja. Viņš nepazina neīstu kaunu vai liekuļotu kautrību, bet apstaigāja visas grupas, griezās gan pie viena, gan pie otra un bez kādiem aplinkiem jautāja: — Vai jūs redzējāt manu grūdienu? Ļoti smalki, vai ne? Apsvērts uz mata! — Tad atkal: — Lai nelabais parauj, es reiz ieguvu vienā sērijā divsimt punktu — punktu bija pat vēl vairāk! — Un kādam trešajam: — Nožēlojamais jūras cūka, kāds viņam bija aprēķins spēlēt ar mani? Es viņu būtu uzvarējis, spēlējot ar savu spieķi. — Viņš lielījās līdz neiespējamībai, un, jo vairāk dzēra, jo muļķīgāka kļuva viņa uzpūtība, kamēr beidzot bija pārliecināts, ka viņam glaimo visu lokāla apmeklētāju balsis. Viņa paša mēle arī piebiedrojās šai slavas dziesmai, viņam šķita, ka viņam par godu iededzinātas tūkstošiem sveču, viņa sirds tīksminājās apmierinājumā un sajūsmā. Nekad viņš nebija piedzīvojis līdzīgu triumfu. Viņš sevi uzskatīja par labāko biljarda spēlētāju Līvenfordā, visā Skotijā, pat karaļvalstī; tas jau kaut ko nozīmēja, ja varēja sasniegt piecdesmit punktu sēriju. Kādēļ šie ļaudis bija nolēmuši viņu pazemot, ieslogot kantorī, kad viņš tik brīnišķi spēlē biljardu?

Pēkšņi, kad viņa sajūsma bija sasniegusi kalngalus, pūļa mānīgā labvēlība atslāba; bija saķildojušies divi tikko atnākuši viesi — viens īru karaflotes kareivis un kāds mūrnieks, — un vispārējā uzmanība novērsās no Meta; nu visi vēroja abus pretiniekus, kurus pūlis visādi uzmudināja, lai izraisītu kautiņu. Galu gala viņš tiem bija izmaksājis tikai alu, bet iegūt popularitāti tik lēti vis nevarēja, un tā viņš gandrīz vienā mirklī bēdīgs un atstāts atjēdzās kādā kaktā. Aiz īgnuma par tādu pārmaiņu viņš gandrīz sāka raudāt, jo, lai kādus panākumus guva, tomēr nespēja pietiekoši ilgi noturēties skatuves vidū, arvien viņu priekšlaikus nobīdīja pie malas. Viņam uznāca vēlēšanās pieskriet pie šiem ļaudīm, atkal iegūt viņu labvēlību, kliegt: «Paskatieties šurp! Es esmu tas vīrs, kas vienā sērijā ieguva piecdesmit punktu! Neaizmirstiet mani! Es esmu slavenais biljarda spēlētājs! Pulcējieties atkal ap mani! Tādu spēlētāju kā es jūs katru dienu neredzēsiet!» Īgnums pamazām izvērtās dusmās; nepatikā viņš izdzēra divas lielas glāzes viskija, uzmeta ļaudīm pēdējo sašutuma pilno skatienu un atstāja lokālu. Neviens neievēroja viņa aiziešanu.

Ejot viņam šķita, ka iela mazliet līgojas un kustas kā kuģa klājs rāmos viļņos; Mets tomēr līdzsvaru gudri pielāgoja lēnajiem viļņiem — viegli šūpodams augumu uz vienu un otru pusi, viņš visu laiku noturējās taisni. Šāda līgošanās viņu sajūsmināja un lika aizmirst aizvainoto uzpūtību. Iedams pāri Haistrītai, viņš jau sāka domāt, ka, nezaudēdams pamatu zem kājām šai pastāvīgi svārstīgajā līdzenumā, veic varbūt ne mazāku varoņdarbu par to, ko bija veicis, spēlējot biljardu.

Viņš juta, ka vēl nav vēls, un centās uz pilsētas valdes nama pulksteņa apgaismotās ciparnīcas saskatīt stundu; plati izpletis kājas un atmetis galvu, viņš pūlējās noskaidrot telpas un laika noslēpumus. Tornis arī viegli šūpojās, tā pieskaņodamies ielai, rādītājus skaidri nevarēja saredzēt, tomēr viņš bija pārliecināts, ka pulkstenis ir tieši desmit; kad mirkli vēlāk pulkstenis tiešām nosita desmit, viņa sajūsma par savu gudrību bija neaprakstāma. Viņš dunošās skaņas pavadīja rokas mājieniem, it kā pats iedarbinādams zvanu.

Viņam likās, pat sastingušajā Līvenfordā tas ir pārāk agrs laiks doties mājup. Lai tāds vīrs, kāds ir Metjū Broudijs, šai bērnišķīgi agrajā stundā — pulksten desmitos ietu uz māju? Pilnīgi neiespējami! Viņš iebāza roku bikšu kabatā un, kad bija samanījis mārciņas banknotes mierinošo čaukstoņu un izdzirdis auksto sudraba naudas gabalu žvadzēšanu, uzmauca platmali vēl dziļāk un turpināja savu ceļu pa ielu. Cilvēkam varēja zust katra cerība, redzot ielās tik maz ļaužu, īstā pilsētā viņš tagad zinātu, kas darāms; nebija nekā vieglāka pasaulē kā iesēsties važonī, nozīmīgi pamirkšķināt un likt, lai aizved uz kādu «salonu»; viņam tikai vajadzēja lepni atgāzties sēdeklī un uzsmēķēt cigāru, kamēr zirgs aizvizina vēlamā vietā. Bet Līvenfordā nebija ne važoņu, ne dēku, ne sieviešu. Vienīgā meiča, ko viņš sastapa un pārdroši uzrunāja, aizbēga prom tādās nāves bailēs, it kā viņš būtu tai iesitis, tāpēc viņš nolādēja šo pilsētu tās muļķīgās mietpilsoniskās tikumības dēļ, nolādēja visas sievietes, tāpēc ka tās tik agri dodas pie miera, tāpēc ka ir tik neciešami tikumīgas. Viņš atgādināja mednieku, kas dzenas pakaļ medījumam, vajādams to jo neatlaidīgāk, jo tālāk tas aizbēdzis; viņš streipuļoja pa Haistritu no viena gala uz otru, nesekmīgi cenzdamies atrast līdzekli, kā pārvarēt dzēruma mazdūšības izraisīto grūtsirdību, kas auga augumā. Beidzot, kad viņš jau gribēja iegriezties kādā dzertuvē, lai noslīcinātu neveiksmes radītās bēdas, viņam kaut kas iešāvās prātā. Viņš piepeši apstājās un par nepieļaujamo aizmāršību sāka sev sist pa gurniem; viņa sejā lēnām atplauka smaids, kad viņš atcerējās māju Koledžas ielā, kurai jaunībā bija steidzies garām nodurtām acīm un aizturētu elpu. Šī augstā, tumšā un šaurā māja atradās starp Klaidas aģentūru un vienkāršu krāmu tirgotavu, pie Vennelas, un par to šad tad izplatījās visdažādākās baumas; kā ūdenī iemests akmens šo baumu sīkie, apaļie vilnīši sakustināja Līvenfordas gludo un nevainojamo tikumības līmeni, kas pilsētas piedzīvojušo jauniešu vidū šai mājai radīja noslēpumainu, bet klusībā atzītu slavu. Šā nama logi pastāvīgi bija aizklāti, un dienas laikā tajā neredzēja nevienu ejam iekšā. Bet naktīs tur iemirdzējās noslēpumainas ugunis, bija dzirdami soļi un reizēm arī mūzika. Lai cik apslēpta bija šī grēcība, to jau sen vajadzēja izsvēpēt no tik vecas, cienījamas un tiklas pilsētas kā Līvenforda, tomēr šķita, ka šo namu sargā kāda spēcīga roka, kas tā nemorālo pastāvību gan tieši neatbalsta, tomēr neuzkrītošā veidā slēpj; ļaunprātīgas mēles pat melsa, ka diezgan bieži šai namā satiekoties daži pilsētas tēvi un cienījami pilsoņi, protams, visā klusībā un ievērojot savu cieņu.

— Šis ūķis tev kā radīts, Met. Gan tu redzēsi, vai tev ir taisnība vai nav. Tu taču tik bieži gribēji zināt, kas tur ir, un nu tu noskaidrosi, — viņš sajūsmināts murmināja, streipuļodams uz Koledžas ielas pusi iepazīties ar netikumu, no kura jaunībā tā bija vairījies. Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka nekas nevar būt joceklīgāks par to, ka viņš nu dodas uz Līvenfordas atklāto namu, un sāka tik nevaldāmi smieties, ka vajadzēja apstāties un nevarīgi atspiesties pret kāda nama sienu; pajautrinādamies viņš tā kratījās aušīgu smieklu lēkmē, ka asaras ritēja pār vaigiem.

Kad Mets atkal atguva iespēju soļot tālāk, visa nomāktība bija zudusi un viņš sajūsmināts nodomāja, ka tomēr izklaidējas daudz labāk, nekā bija cerējis. Izdzertais alkohols vēl nebija sasniedzis savu augstāko iedarbības pakāpi, un Mets ar katru soli, ko streipuļodams spēra uz priekšu, kļuva arvien vieglprātīgāks, neapdomīgāks un izlaidīgāks.

Viņš sāka soļot pa Vennelu. Šaurā ieliņa likās dzīvāka nekā visas platās un galvenās pilsētas ielas kopā; tajā bija neredzama, tomēr jūtama rosība. Pagalmos un sētās, pat cauri plānajām namu sienām skanēja visdažādākie trokšņi — balsis, smiekli, suņu gaudas, leijerkastes skaņas, dziedāšana. Mets saprata, ka šai nostūrī neiet agri gulēt, juta, ka nokļuvis savā elementā, un kā zinātājs apstājās pie kāda apgaismota loga, caur kuru atskanēja bļaustīšanās un dziesmas; kā iekairināts suns viņš atmeta galvu un pievienoja savu skaļo dzērāja balsi korim augšā. Mūzika tūlīt apklusa, pēc brīža atvērās logs, un Metam ar šalti gāzās virsū samazgu straume. Samazgas tomēr nolija garām, tikai viegli apslacīdamas Meta kājas, un viņš priecīgi atrāvās atpakaļ, pagodināts par šādu uzņemšanu.

Tālāk ejot, viņa deguns sajuta cepta speķa smaržu, kas nāca no kāda nama, kuram Mets gāja garām; patīkamā smarža liecināja, ka tur gatavo vēlas vakariņas. Viņš tūlīt manīja izsalkumu un, paskatījies apkārt, otrpus ielas ieraudzīja vēl atvērtu veikalu, kur pārdeva tādus gardumus kā pastētes, pudiņus, recinātu cūkas galvu, ķidas un sīpolus. Pēkšņa salkuma dzīts, viņš devās pāri ielai, visu laiku truli murminādams: — Dāmas var pagaidīt. Metam kaut kas jāiekož. Tev jāstiprinās, manu zēn. — Tā viņš lielīgi iegāja veikalā. Tur viskija radītā ēstgriba pārvarēja viņa labās manieres, un viņš skaļi iesaucās: — Pastēti, bet ātri! Un labi daudz mērces!

— Par vienu vai diviem penijiem? — jautāja nosmulējies zēns, kas stāvēja aiz letes.

— Par sešiem, ēzeli tāds! — Metjū atcirta. — Vai tu domā, ka man pietiek no tavām nožēlojamām, mazajām kripatiņām? Izmeklē man vislielāko un dod šurp, mērkaķi! — Viņš nosvieda naudas gabalu, paņēma avīzē ietīto pastēti un izgāja ārā, jo. lepnums neatļāva to apēst turpat. Soļodams pa ielu, viņš attina papīru un gabaliem bāza gardumu mutē; viņš ēda ar lielu kāri, steigā birdinādams zemē gabaliņus, kas tūlīt kļuva par visu izsalkušo ielas kaķu laupījumu.

Beidzis ēst, viņš atviegloti nopūtās, atkal atcerējās savas labās manieres, nolaizīja pirkstus un rūpīgi tos noslaucīja mutautiņā. Tad steidzās tālāk; paēdis un padzēris viņš bija pilnīgi sagatavojies smalkākiem un pikantākiem nakts kārdinājumiem. Beidzot viņš sasniedza pazīstamo namu, ko atrada bez jebkādām grūtībām, jo Līvenfordā uziet ceļu bija viegli; tad viņš brīdi apstājās un vēroja cieši aizsegtos, apgaismotos logus. Tā stāvot, viņu neviļus pārņēma pusaudža gadu biklums, un šī sajūta lika vilcināties. Bet nevaldāmā iekārē pēc priekiem, kas tur gaidīja, viņš satvēra sitamo un spēcīgi piedauzīja pie durvīm. Troksnis vēl ilgi atbalsojās visā šaurajā ielā, kad Mets jau bija mitējies klauvēt; pēc pēdējās atskalas iestājās dīvains klusums, kas, likās, pārņēma arī mājas iekšējo dzīvi. Mets grīļodamies stāvēja uz sliekšņa un pēc brīža jau grasījās vēlreiz piedauzīt, kad durvis atvērās pavisam mazā spraugā. Neviesmīlīgais šaurums viņu tomēr neatbaidīja, — kā piedzīvojis un apķērīgs vīrs viņš tūlīt spraugā iebāza kāju.

— Labvakar, cienītā kundze, — viņš nošļupstēja. — Vai jūs esat mājās?

— Ko jūs gribat? — no tumšā priekšnama atskanēja skarba, dobja sievietes balss.

— Redzēt jūsu smuko ģīmīti, daiļaviņ! — viņš lielīgi atbildēja. — Nu, ko jūs gaidāt? Neesiet taču tik nežēlīga un cietsirdīgai Atļaujiet man uzmest skatienu jūsu spulgajām acīm un kuplajiem gurniem.

— Kas jūs tāds esat? — sieviete savā skarbajā balsī taujāja tālāk. — Kas jums ieteica nākt šurp?

— Esmu vecs šīs pilsētas iedzīvotājs, saldumiņ, kas nesen atgriezies no ārzemēm, turklāt ar pilnām kabatām skanošā. — Viņš kārdinādams pažvadzināja naudu un īsi un muļķīgi iesmējās.

Pēc mirkļa skarbā balss stingri noteica:

— Ejiet prom! Jūs esat alojies. Šī ir godīga māja. Mēs ar jums negribam ielaisties nekādās darīšanās. — Sieviete grasījās aizcirst durvis. Parastos apstākļos Metu tāds noraidījums būtu aizbaidījis, viņš droši vien būtu gājis prom, taču nu viņš ar celi neļāva durvis aizvērt, bet jau mākslotā lielībā sacīja:

— Ne tik strauji, dārgumiņ! Neesiet taču tik uzpūtīga un iedomīga! Jums darīšana ar piedzīvojušu cilvēku. Laidiet mani iekšā, citādi es sacelšu tādu traci, ka visa iela saskries pie jūsu namdurvīm. Vēl vairāk, es jums uzlaidīšu virsū visu pilsētu.

— Ejiet tūlīt prom, citādi es pasaukšu policiju! — sieviete pavilcinājusies noteica, bet šķita, ka viņas baiss vairs nebija tik droša.

Mets tumsā pablisināja acis, jo manīja, ka uzvarēs, viņš tiešām jutās lepns, ka pastāvīgi spēj krāpt sievietes.

— Nē, to jūs nedarīsiet! — viņš viltīgi atcirta. — Nav ne mazāko šaubu, ka policijas ierašanās jums te nebūt nav vēlama. To es zinu labāk nekā jūs. Es esmu tas džentlmenis, kura ierašanās jums šodien vēlama — pagaidiet tikai, gan redzēsiet.

Viņa nekā neatbildēja, un, tā kā viņas klusēšana Metu iedrošināja un tikai kāpināja iekāri, viņš turpināja:— Es gribu drusku pamielot acis ar jums, Dollij. — Tad durvju spraugā iespieda plecu un ar varu ielauzās priekšnamā. Sieviete pacēla lampu; viņš brīdi lampas gaismā mirkšķināja acis, tad viņa mute pavērās, un viņš truli un neticīgi sāka blenzt sievietē. Izķēmoto, atbaidošo seju klāja plats, sarkans plankums; zilgansarkanai rētai līdzīgs čūlājošs audzējs bija ieēdies viņas sejā un kaklā. Šī seja Metu slimīgi saistīja ar savu neredzēto pretīgumu.

— Ko jūs vēlaties? — viņa skarbā balsī atkārtoja.

Mets samulsa; ar pūlēm viņš novērsa skatienu no viņas sejas, bet, aplūkojot plašo, augsto priekšnamu, atkal atgriezās iedragātā pašpaļāvība: šai namā taču bija arī citas istabas, kas vilināja ar savu noslēpumainību. Viņa pati droši vien bija tikai savedēja; nebija šaubu, ka aiz kādām durvīm Metu gaida dažādas izpriecas. Viņš atkal pavērās sievietē, bet viņas pretīgā seja Metu no jauna tā ietekmēja, ka viņš nespēja aizgriezties un negribēdams nomurmināja:

— Jums sejā drausmīga zīme. Kā jums tā radusies?

— Kas jūs tāds esat? — viņa atkal skarbi atkārtoja. — Es jums jautāju pēdējo reizi, iekams lieku jūs izsviest ārā.

Meta piesardzība bija vējā.

— Mans vārds ir Broudijs... Metjū Broudijs, — viņš smalkā balsī nosvepstēja. — Kur ir meičas? Es gribu tās redzēt. Jūs pati man nederat, mīļā.

Metam runājot, sieviete cieši paskatījās viņā, un lampas šaudīgajā gaismā šķita, ka viņas ļaunajos vaibstos pavīd gan izbrīns, gan satraukums. Beidzot viņa gausi atbildēja:

— Es jums jau sacīju, ka šis nams nav tas, ko jūs domājat. Te jūs daudz izpriecu neatradīsiet. Šai namā neviens cits nedzīvo, vienīgi es. Ieteicu jums tūlīt iet prom.

— Es jums neticu! — viņš stūrgalvīgi iesaucās un dusmās sāka plosīties un kliegt: — Jūs esat mele, nekaunīga mele! Vai jūs domājat, ka esmu pēdējais muļķis, ko var apmānīt ar tādām pasaciņām? Vai jūs domājat, ka es jums, vecā ķēmene, ļaušu sevi piešmaukt, es, kas esmu atbraucis no citas pasaules malas? Nē! Es ar varu ielauzīšos katrā šīs mājas telpā un ātrāk, nekā jūs domājat!

Viņam trokšņojot, augšā atskanēja kāda balss, un sieviete tūlīt uzlika roku uz Metjū mutes.

— Turiet muti, vai sapratāt? — viņa nikni iesaucās. — Jūs man uzkūdīsiet visus kaimiņus. Kāds velns jūs te attriecis, lai apgrūtinātu godīgu sievieti? Pagaidiet tepat, līdz pāriet žvingulis. Tad es ar jums izrēķināšos. Gaidiet, kamēr es nāku atpakaļ, citādi jums klāsies plāni! — Viņa to sagrāba aiz rokas, atvēra priekšnamā kādas durvis un grūšus iegrūda mazā salonā. — Gaidiet te, es jums saku, citādi jūs to nožēlosiet visu mūžu! — viņa uzkliedza, uzmeta brīdinošu skatienu un, durvis aizcirzdama, atstāja Metjū aukstajā, nemīlīgajā istabā vienu. Viņa aizgāja tik ātri, ka Meta apmiglotās smadzenes vēl lāgā nebija aptvērušas, kas īsti noticis; nu viņš riebumā un dusmās apskatīja mazo, auksto istabu, kurā bija iegrūsts. Viņā modās alkatīgas atmiņas par citiem namiem, kuros skanēja mežonīga mūzika, skaļi, jautri smiekli, kur spilgtā gaisma apmirdzēja brīnišķīgu sarkanu samtu, pakalpīgas, gandrīz kailas sievietes centās iegūt viņa labvēlību. Viņš vēl ne trīs minūtes nebija pavadījis istabā, kad skurbais prāts sāka atkal darboties; apsvērdams, cik muļķīgi, ka viņš — vīrs ar tādiem piedzīvojumiem ļāvis sevi ieslēgt šai mazajā istabiņā, Mets pieņēma stingru lēmumu. Viņu neaizturēs šai šaurajā telpā, kad turpat deguna priekšā gaida visādas izpriecas! Viņš piecēlās, paklusi atvēra durvis un uz pirkstgaliem atkal atgriezās plašajā priekšnamā, kurā no augšas plūda neskaidras balsu skaņas. Viņš aši paraudzījās apkārt. Te bija vēl trīs no priekšnama atveramas durvis; neapņēmīgi viņš tās brīdi uzlūkoja, beidzot izvēlējās durvis, kas bija tieši pretī, uzmanīgi piezagās klāt, nospieda rokturi un ielūkojās istabā. Tikai tumsa un auksts, piesmacis gaiss. Šīs durvis aizvēris, viņš piegāja pie nākamām, bet arī te viņu gaidīja vilšanās, jo tur bija mājas tukšā virtuve; viņš kaut ko īgni nopurpināja, ātri apgriezās un, nekā nedomādams, devās uz pēdējo istabu.

Te Mets tūlīt kā sastindzis apstājās, augumu pāršalca patīkamas trīsas. Pie uguns sēdēja kāda meiča un lasīja avīzi. Viņam bija tāda pati sajūta kā zeltracim, kas beidzot atradis, ko meklējis. Viņš sajūsmā guldzoši iesmējās un, nekustīgi stāvēdams, apbrīnoja meičas skaistumu; viņu apbūra tās bālo vaigu maigais apaļums, ko apspīdēja kamīna liesmas. Viņš redzēja lokano augumu un daiļi veidotās kājas, jo viņa Metu vēl nebija pamanījusi un kājas no uguns neatrāva. Viņa bija pievilcīpa, bet Metam caur iekāres miglu meiča likās pati skaistuma pilnība. Izdzirdusi Meta soļus, jaunā sieviete pacēla galvu, viņas sejā atspoguļojās mulsums, viņa izlaida no rokām avīzi un spēji iesaucās: — Šī istaba ir aizņemta, rezervēta!

Viņš iedomīgi pamāja ar galvu un sacīja:

— Pareizi. Tā ir rezervēta man un tev. Nebaidies, neviens mūs netraucēs. — Viņš smagi apsēdās krēslā meičai blakus un mēģināja satvert tās roku.

— Bet jūs nedrīkstiet šeit palikt, — viņa izbijusies sacīja. — Jums nav tiesību to darīt. Es... es tūlīt pasaukšu saimnieci.

Viņa bija bikla kā irbe un, kā Mets alkatīgi nodomāja, tikpat mīksta un apaļa. Viņam gribējās iekost tās tuklajā plecā.

— Nē, mana mīļā, — viņš stīvu mēli noteica, saimnieci es jau satiku. Mums priekšnamā bija ļoti patīkama saruna. Viņa nav skaista, toties godīga. Jā gan! Viņai tiks mana nauda, bet tu tiksi man pašam.

— Tas nav iespējams! Jūs mani apvainojat! — viņa iesaucās. — Tas būs pārpratums. Es jūs nekad neesmu redzējusi. Es gaidu kādu, kas kuru katru mirkli var ierasties.

— Lai viņš pagaida, kamēr es būšu aizgājis, dārgā, — Mets piesmakušā balsī sacīja. — Tu man tā patīc, ka es tevi nevaru atstāt.

Viņa sašutusi uzlēca kājās.

— Es kliegšu! — viņa iesaucās. — Jūs neapjēdzat, ko darāt! Viņš jūs nositīs, kad ieraudzīs te.

— Viņš var iet pie velna, lai kas viņš būtu! Nu tu esi mana! — Mets iekliedzās un sagrāba meiču, iekams tā paguva iekliegties.

Mirklī, kad Mets bija piespiedis meiču sev klāt un noliecies pār viņas seju, atsprāga durvis; viņš saniknots pacēla galvu, lai iebrucēju nolamātu, un ieskatījās tieši acīs tēvam. Mirkli, kas līdzinājās mūžībai, visi trīs stāvēja kā sastinguši, it kā pārsteigums, dusmas un bailes tos būtu pārakmeņojušas., Tad Meta roka lēni noslīdēja gar sāniem, un meiča klusi atbrīvojās no viņa skavām It kā šī kustība Broudijam būtu atdevusi spēju runāt, viņš, tomēr ne mirkli nenovērsdams acu no dēla sejas, sacija saltā balsī, kas bija griezīga kā tērauds.

— Vai viņš tev nodarīja pāri, Nansij?

Skaistā «Vintonas ģerboņa» apkalpotāja lēni piegāja pie Broudija un trīcēdama šņukstēja.

— Nekas. Nebija jau tik ļauni. Viņš neko nenodarīja. Jūs ieradāties īstā laikā.

Broudijs saknieba lūpas, viņa skatiens kļuva vēl skadrāks, kad viņš noteica:

— Tad neraudi, meitēn! Taisies prom!

— Vai man pagaidīt jūs tepat šai mājā, dārgais? — viņa čukstēja. — Ja jūs vēlaties, es to darīšu.

— Nē! — viņš, ne mirkli nevilcinādamies, iesaucās. — Tu jau pietiekoši daudz esi pārdzīvojusi, ej mājās! — Viņa acis iepletās, rokas sažņaudzās dūrēs un atkal atvērās, kad viņš lēnām turpināja:

— Man gribētos ar šo kungu... palikt divatā, tikai divatā.

Kad meiča steidzās Broudijam garām, viņš, uz to nepaskatīdamies, noglāstīja tās vaigu, bet neviens muskulis viņa sejā neatslāba.

— Nedariet viņam pāri, — meiča bailīgi čukstēja. — Viņš negribēja nekā ļauna. Jūs taču redzat, ka viņš nav skaidrā prātā.

Broudijs neatbildēja, bet, kad viņa bija izgājusi, mierīgi aizslēdza durvis un piegāja dēlam klāt. Abi paskatījās viens otram acīs. Šoreiz Metu nepiespieda nodurt acis, jo viņš pats tūlīt ar nolūku sāka raudzīties grīdā. Viņa noreibušajās smadzenēs joņoja vesels domu jūklis. Nāves bailes, ko viņš nupat bija izjutis, nomainīja gluži pretējas jūtas, kas izvērtās mežonīga rūgtuma pilnā naidā. Vai tas tiešam ir liktenis, ka tēvs viņu pastāvīgi nomāc? Atmiņas par katru pazemojumu, katru izsmieklu, katru sitienu, ko viņš no tēva savā mūžā bija saņēmis, dedzināja alkohola sakarsētās smadzenes kā kvēla liesma. Vai arī tagad pacietīgi jāpanes tēva sitieni tikai tādēļ vien, ka, pats to nezinādams, pieskāries viņa iekārotai padauzai? Alkohola, kvēla naida un neapmierinātas kaisles satracināts, Mets stāvēja pavisam mierīgs un neskaidri juta, ka vismaz pārvarējis bailes.

Broudijs tik ilgi blenza dēla nodurtajā galvā, kamēr niknums pārmāca viņa dzelzs savaldību.

— Mērkaķi! viņs caur sakostajiem zobiem nošņāca. — Un tu iedrošinājies to darīt! Iedrošinājies stāties ceļā starp mani un to, kas pieder man! Es tevi jau brīdināju nenākt man pārāk tuvu, un tagad... tagad es tevi nožņaugšu! — Viņš jau izstiepa lielās rokas, lai sagrābtu dēla kaklu, bet Mets atlēca atpakaļ, aizstreipuļoja galda otrā pusē un mulsi blenza tēvā. Viņa bālo seju klāja sviedru lāses, mute raustījās kā krampjos, viss augums trīcēja.

— Tu neesi labāks par mani, kuilis tāds! — viņš spalgi iekliedzās. — Nedomā, ka tu arī turpmāk varēsi mani tiranizēt! Tev pašam bija vajadzīga šī slampa! Un tas ir viss. Bet, ja es viņu nevarēšu iegūt, tad parūpēšos, lai arī tu viņu nedabūtu. Tevis dēļ jau diezgan esmu cietis, ilgāk es vairs necietīšu. Neskaties manī tādām acīm!

— Tevī skatīties! — Broudijs uzbļāva. — Es ne tikai skatīšos tevī, bet tik ilgi tevi žņaugšu, kamēr no tavas nožēlojamās miesas būs izspiesta pēdējā dzīvības sula.

— To es gribētu redzēt! — Mets aizelsies kliedza. — Tu mani nežņaugsi... tu mani ilgāk nespīdzināsi! Tu domā, ka es no tevis baidos, bet rūgti maldies. Es tev parādīšu kaut ko tādu, uz ko tu nebūsi sagatavojies.

Redzot tādu negaidītu pretsparu, Broudiju sagrāba vēl trakāks niknums, viņa acis iegailējās, un viņš klusēdams sāka iet apkārt galdam. Viņš lēni tuvojās dēlam, bet, lai cik tas bija savādi, Metjū nekustējās. Viņš ne tikai nekustējās, bet, mežonīgi iekliegdamies, iegrūda trīcošo roku bikšu kabatā, izrāva mazu pistoli un, cieši to sažņaudzis, tēmēja uz tēvu.

— Tu nezināji, ka man tā ir, tu sumpurni! — viņš kliedza. — Tu nezināji, ka es to pārvedu tieši no Indijas. Tur ir viena lode, ko es kā ceļojuma piemiņu pārvedu tev. Saņem to tagad, un lai velns tevi parauj! Saņem to tagad, tu pretīgais lempi! — Viņš saknieba bālās lūpas un pēkšņi nospieda rādāmo pirkstu. Uzliesmoja spilgta, dzeltena uguns, istabā spalgi norībēja šāviens. No tāda tuvuma lode tomēr tikai skāra Broudija deniņus un ieurbās spogulī virs kamīna, stikla drumslas, šāviena atbalsij izskanot, tinkšķēdamas nobira zemē.

Mirkli Broudijs stāvēja kā sastindzis, tad, skaļi iekliegdamies, metās uz priekšu un ar dūri iezvēla dēlam acu starpā. Trieciens bija tik drausmīgs, ka Metjū sabruka kā nokauts dzīvnieks un krizdams atsitās ar galvu pret galda kāju. Viņš nesamaņā gulēja uz grīdas; no deguna un ausīm plūda asinis.

— Slepkava! — Broudijs nošņāca un zvīļošām acīm raudzījās nemaņā guļošajā dēlā. — Tu gribēji nogalināt savu miesīgu tēvu? — Kamēr viņš tā stāvēja, kāds neganti piedauzīja pie durvīm un drebēdama istabā ieskrēja saimniece. Viņas atbaidošā seja kļuva vēl drausmīgāka, kad viņa uz grīdas ieraudzīja pistoli un saļimušo jaunekli.

— Mans dievs! — viņa izstostīja. — Jūs taču nebūsiet ... Jūs taču nebūsiet nošāvis savu miesīgo dēlu?

Broudijs spieda mutautiņu pie asiņojošajiem deniņiem, viņa seja bija sastingusi, viņš arvien vēl smagi elsoja.

— Atstājiet mūs divatā! — viņš pavēlēja, arvien vēl skatīdamies uz dēlu. — Viņš jau gribēja nogalināt mani.

— Tad viņš uz jums šāvis! — saimniece iekliedzās un sāka lauzīt rokas. — Es jau domāju, ka nekas labs nav paredzams, kad viņš pēkšņi te ielauzās. Un kādu troksni šī pistole sacēla!

— Tagad ejietl — viņš skarbi pavēlēja. — Ejiet, vai būs vēl lielāks troksnis, ja bailes no tā ir jūsu vienīgās rūpes.

— Nepārsteidzieties, — viņa lūdzās. — Neaizmirstiet manas mājas labo slavu.

— Lai velns parauj ir jūs, ir jūsu māju! Tai ir tikai viena slava, un tā nav laba! — viņš iesaucās un saniknots pavērās saimniecē. — Vai tad jūs nesaprotat, ka mani gandrīz nošāva? — Viņš to sagrāba aiz pleciem un izgrūda no istabas. Aizslēdzis durvis, Broudijs atkal atgriezās un uzmeta niknu skatienu nemaņā guļošajam dēlam; tad piegāja tuvāk un iespēra tam ar kāju.

— Tu gandrīz noslepkavoji savu tēvu, — viņš murmināja. — Kā dievs debesīs, to es tev atmaksāšu! — Tad viņš lēni piegāja pie galda, apsēdās, sakrustoja rokas uz krūtīm un pacietīgi gaidīja, kamēr dēls atžirgst.

Labu brīdi istabā valdīja klusums, vienīgi sienas pulkstenis tikšķēja un lāgiem caur kamīna restēm čabēdami nobira sārņi; tad Mets pēkšņi ievaidējās un sakustējās. Viņš abām rokām satvēra galvu; no deguna arvien vēl pilēja asinis; viņš mēģināja piecelties sēdus, bet nespēja un, klusi ievaidēdamies, atkal noslīga uz grīdas. Sitiens gandrīz bija sadragājis galvaskausu, un no šī satricinājuma viņam kļuva nelabi. Tēva klātbūtni Mets tomēr vēl neapzinājās, jo visa istaba griezās, viņš sāka stipri vemt. Viņš jutās loti slikti, atraugājās un atkal vēma. Kuņģa pretīgās grēmas plūda no mutes un riebīgā receklī sajaucās ar asiņu peļķi uz grīdas. Likās, viņš nekad nebeigs vemt, kuņģa krampji viņu nogalinās; beidzot tomēr vemšana mitējās, viņš lēni pagriezās uz sāniem, tad piecēlās un pusnemaņā aizstreipuļoja līdz krēslam, kas stāvēja pie galda. Viņa seja bija bāla un asinīm notašķīta, acis sadauzītas un uzpampušas, tomēr viņš vēl drusku varēja redzēt, pavērās apkārt un tad klusēdams sāka blenzt tēvā.

— Kā redzi, tu vēl esi te, — Broudijs maigi čukstēja, — un es arī. — Pēdējos vārdus viņš izteica stiepti un nozīmīgi un pabīdīja krēslu dēlam tuvāk. — Tikai mēs divi esam šai istabā. Vai tas nav lieliski? Tā man reta bauda būt kopā ar tevi un sēdēt tev tik tuvu. — Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Tava māte būtu sajūsmināta, ja viņa tevi tagad varētu redzēt. Tava seja droši vien ļoti iepriecinātu viņas sirdi! Elegantais uzvalks, uz kura tu esi uzvēmis tik skaistu, jaunu rakstu, viņu tiešām aizgrābtu! Viņas dižais, apbrīnojamais dēls!

Metjū nespēja parunāt, bet vārdi te arī bija lieki; Broudijs pacēla pistoli, sāka to grozīt dēla šausmu pilno acu priekšā un vēl mierīgākā balsī turpināja: — Kad es tevī noskatos, jūtos pārsteigts, ka tādam mīkstčaulim, kāds esi tu, radās drosme mēģināt mani nogalināt. Tu taču esi īsta mēslu čupa. Bet, kaut gan man nav sevišķas vēlēšanās dabūt lodi pierē, tomēr zināmā mērā žēl, ka tev tas neizdevās. Tu tik jauki šūpotos virves galā un ar striķi ap tavu dzelteno kaklu skaisti izskatītos gaisā.

Metjū, kas nu bija pilnīgi atžirbis no reiboņa, pagrieza bālo, nožēlojamo seju uz tēva pusi un, pašaizsardzības instinkta mudināts, mēģināja piecelties, lai mestos ārā no istabas.

— Paliec, kur esi, vanckar! — Broudijs nikni uzsauca. — Vai tu domā, ka ar tevi jau esmu galā? Tu šo māju atstāsi tad, kad es to gribēšu, un ir ļoti iespējams, ka vispār vairs neatstāsi.

— Es biju zaudējis galvu, tēv, — Metjū čukstēja. — Es nezināju, ko daru, es... biju piedzēries.

— Ak tā, tu ieskaties arī glāzē, ko? — tēvs ņirgājās. — Kas to būtu domājis! Tātad tā arī ir viena no tām džentlmeņa izdarībām, ko tur esi piesavinājies. Tad nav brīnums, ka tu tik vāji tēmē.

— Man taču nebija nolūka šaut, — Mets čukstēja. — Es pistoli nopirku tikai tādēļ, lai to parādītu. Es tā nekad, nekad vairs nedarīšu.

— Tss, smurguli! — Broudijs viņu pārtrauca. — Nedod pārsteidzīgu solījumu. Varbūt tu jau rīt gribēsi kādu pavisam nopietni un patiesi noslepkavot — iešaut tam galvā tā, lai smadzenes izšķīst pa grīdu.

— Tēv, lūdzu, ļauj man iet projām, — Metjū kunkstēja. — Tu taču droši vien saproti, ka es to negribēju darīt.

— Ej nu ej! — Broudijs ņiigājās. — Tā tikai tāda izruna, kas nemaz nepiestāv tik dižam vīram, kāds esi tu, tas nemaz nepiestāv tavas mātes lieliskajam dēlam! Rādās, ka tu no sevis būsi izvēmis visu drosmi. Būs tev jādod drusku iedzert, lai tu atkal varētu saņemties. — Viņš paņēma no galda zvanu un skaļi pašķindināja. — Padomā tikai, — viņš, drausmīgi smiedamies, turpināja, — nošauts cilvēks nemaz nevarētu pazvanīt! Ja tu mani būtu nokniebis, es tev vairs nevarētu piedāvāt nevienu glāzīti.

— Nerunā vairs tā, tēv, — Mets šņukstēja. — Tas man iedveš bailes. Es jau tev teicu, ka neapjēdzu, ko daru.

Ieradās saimniece un, lūpas sakniebusi, abus uzlūkoja.

— Mēs visi vēl esam dzīvi, kā redzat! — Broudijs viņai jautri uzsauca. — Par spīti pistolēm, pulverim un piemiņas lietām no Indijas; un, tā kā mēs esam dzīvi, tad tagad iedzersim kaut ko. Atnesiet mums viskiju un divas glāzes!

— Es negribu dzert, — Mets vaimanāja. — Es jūtos pārāk nelabi. — Viņam gandrīz plīsa galva aiz sāpēm un jau domas vien par alkoholu radīja pretīgumu.

— Ko? — Broudijs ņirgājās. — Tu taču nerunā nopietni? Tu, piedzīvojušais džentlmenis, kas nēsā līdzi revolveri? Nē, mans mīļais, būs labāk, ja tu piedāvā jumu nenoraidīsi, jo tev pamatīgi jāstiprinās, iekāms es tevi nodošu policijai.

— Policijai! — Mets šausmās iesaucās. — Nē! Nē! To tu nedarīsi, tēv! — Bailes vērta viņu nožēlojamu. Sitiens, satraukums un tēva klātiene Metu bija pārvērtuši mīkstmiesī, viņš labprāt būtu uz ceļiem rāpojis pie tēva kājām, ja tikai ar to varētu iegūt žēlastību.

Broudijs nepatikā pavērās dēlā; viņš lasīja Meta domas un redzēja, cik bezgalīgu gļēvulību pauž šīs aizpampušās acis. Kamēr saimniece atnāca ar pudeli un glāzēm, viņš klusēja; kad tā atkal bija aizgājusi, viņš lēni murmināja:

— Dievs, esi man žēlīgs! Un tāds izdzimums nes manu vārdu! — Tad viņš sarūgtināts paņēma pudeli un piepildīja abas glāzes ar stipro dzērienu.

— Tā! — viņš iesaucās. — Iedzersim uz mana dižā un krietnā dēla veselību! Lai dzīvo smalkais vīrs no Indijas! Sieviešu elks! Vīrs, kas gribēja noslepkavot savu tēvu! — Viņš saniknots pasniedza dēlam glāzi. — Izdzer, pintiķi, citādi es tev ietriekšu to zobos! — Viņš vienā malkā iztukšoja glāzi un draudīgi pavērās Metā, kas, sāpēs mocīdamies, pūlējās norīt savu dzēriena devu.

— Un tagad, — Broudijs ņirgājās, — pavadīsim jauku, brīnišķīgu nakti, tikai tu un es. Pielej savu glāzi! Pielej glāzi, es saku!

— Tēv, ļauj man iet mājās! — iesaucās Mets, kam viskiju derdzās pat uzskatīt. — Man gribētos iet mājās. Šķiet, ka galva tūlīt plīsīs pušu.

— Ak, tu manu mīlulīt! Ak, tu manu mīlulīt! — Broudijs, atdarinādams sievas balsi, sacīja. — Mūsu Metam drusku sāp galva, laikam tai vietā, kur es iesitu, vai ne, dēliņ? Tas ir drausmīgi! Ko nu iesākt? — Iztukšojis savu glāzi, viņš izlikās kaut ko dziļi pārdomājam. — Mīlulīt, es nevaru izdomāt nekā labāka par malciņu alkohola. Tas tādam godavīram kā tu ir vispiemērotākais līdzeklis — mazliet laba, stipra viskija. — Viņš piepildīja otru glāzi ar svelošo šķidrumu, paliecās uz priekšu, sagrāba saviem dzelzs pirkstiem dēla apakšžokli, atspieda vaļā gļēvo muti un ātri ielēja glāzes saturu Metam rīklē; kamēr Metjū, gandrīz noslāpdams, rīstījās, Broudijs liekuļotā, drausmīgā laipnībā turpināja: — Tā ir labāk! Tā ir daudz labāk! Un tagad pasaki man — nekautrējies, bet esi gluži vaļsirdīgs, — pasaki man, ko tu domā par Nansiju. Tev jāzina, ka viņa varbūt nav cēlusies no tik dižiem vecākiem kā tava māte, bet viņas miesa nesmird. Nē, dažā ziņā viņa ir tīrīga un laba meiča. Laikam viss vienā laikā nevienam nevar būt. — Tad viņš nometa masku un pēkšņi pērkonīgā balsī ierēcās: — Vai tev viņa patika, es jautāju!

— Es nezinu. Es to nevaru pateikt, — Metjū vaimanāja, skaidri zinādams, ka neviena atbilde nebūs laba.

Broudijs domīgi pamāja ar savu lielo galvu.

— Tev būs taisnība. Es tev nedevu pietiekami daudz laika to izmēģināt. Cik žēl, ka ierados pārāk agri. Man jūs abus vēl desmit minūtes vajadzēja atstāt divatā. — Viņš ar nolūku uzjundīja savu iztēli, bet tas notika neskaidrā, neapjaustā sadismā, tāpēc ka Broudijs zināja — jo vairāk pats sevi spīdzinās, jo lielākas mokas pārcietīs dēls. Jo vairāk viņš pārliecinājās, ka dēls baidās pat atcerēties nupat notikušo, jo nežēlīgāk viņš tam ar šīm ainām uzmācās.

— Dēls, — viņš turpināja, — es tevi apbrīnoju, kad redzēju, cik cieši tu biji viņu apskāvis, kaut gan viņa droši vien tik skaistam zēnam kā tu nekā nebūtu liegusi. Tu viņu tā biji sagrābis, it kā cīnītos ar vīrieti.

To Metjū ilgāk vairs nevarēja izturēt. Viņa pacietības mērs bija pilns, viņš nolieca galvu, kas sāpēja, it kā to dauzītu tūkstoš āmuriem, uz galda un pēkšņi sabruka nožēlojamās raudās. Viņš iesaucās:

— Tēv, nosit mani, ja gribi! Tas man gluži vienalga. Nosit mani un dari visam galu, tikai, dieva dēļ, nespīdzini!

Broudijs paskatījās uz dēlu un juta vilšanos un nevaldāmas dusmas; viņam zuda cerība vēlreiz sakaitināt Metu un izraisīt uzbrukumu, lai tad to atkal notriektu zemē un tā sagādātu sev lielu baudu. Viņš redzēja, ka Mets ir pārāk vājš, pārāk salauzts un nožēlojami nelaimīgs, lai otrreiz uzbruktu, un tas Broudijā radīja tādu niknumu, ka viņš piepeši paliecās uz priekšu un ar plaukstu drausmīgi iezvēla dēlam pa galvu.

— Še tev, tu nožēlojamais lupata! — viņš skaļi iekliedzās. — Tev taču nav pat tik daudz dūšas, cik aitai! — Viņa dusmu smalkākais izpaudums — sarkasms un ironija pazuda, viņu sagrāba nevaldāms niknums, seja kļuva melna kā draudīgs padebess. — Tu pieskāries manai meičai! Tu pacel savu roku pret mani! Pret mani! — viņš rēca.

Mets, nevarīgi lūgdamies, pavērās tēvā. — Neskaties uz mani! — Broudijs kliedza, it kā dēls būtu apgānījis kādu svētumu. — Tu neesi cienīgs pat paskatīties uz manām kurpēm! Kad es uz tevi paskatos, man gribas tev iespļaut ģīmī! Še tev vēl un vēl, un vēl! — Viņš atkārtoja, līdz ar katru vārdu bliezdams pa dēla galvu kā pa tukšu mucu; Meta galva būkšķēdama sitās pret galdu. — Ak dievs! — Broudijs riebumā iesaucās. — Kas tu esi? Tava galva skan kā tukšas bungas. Vai tev jāpiedzeras, lai varētu sevi aizstāvēt? Vai tavās asinīs nav ne pilītes lepnuma? Vai tad tu nejūti nekāda lepnuma, ka esi mana vārda mantinieks? — Vislielākā dusmu uzplūdā Broudijs pēkšņi satvēra Metu aiz rokas un.uzrāva gaisā kā lupatu lelli. — Kādēļ es ar tevi tērēju laiku? Iesim mājās! — viņš kliedza. — Es tevi aiznesīšu mājās no šā netiklā nama un sveiku un veselu nodošu mātei. Šī vieta tiešām nav piemērota tik dievbijīgas sievietes dēlam. — Viņš satvēra dēla roku, atbalstīja grīļīgo, gandrīz samaņu zaudējušo jaunekli, tad nosvieda uz galda naudu un uzlika galvā cepuri. — Vai tu vari padziedāt? — viņš iesaucās, vilkdams Metu ārā pelēkajā, tukšajā ielā. — Mājup ejot, mums drusku jāpadzied. Koris būsim tikai tu un es, lai ļaudīm rādītu, kādi mēs labi draugi. Dziedi taču, mērkaķi! — viņš kliedza un nežēlīgi grieza dēla roku. — Dziedi, citādi es tevi nožņaugšu!

— Ko ... ko lai es dziedu? — dēls aizsmakušā balsī izmocīja.

— Vienalga. Dziedi kādu baznīcas dziesmu. Jā! — Šī iedoma Broudiju sajūsmināja. — Tā būs ļoti piemērota. Jo tev taču neizdevās noslepkavot savu tēvu — tev jādzied pateicības un slavas korālis. Rauj vaļā kaut ko no vecās dziesmu grāmatas, krietnais, varenais vīrs! Sāc! — viņš pavēlēja.

— Cilvēkam kā zālei klājas... — Mets drebošā balsī iesāka.

— Skaļāk! Ātrāk! — Broudijs kliedza. — Vairāk sajūsmas! Ieliec sayu sirdi! Iedomājies, ka tu nupat atgriezies no lūgšanu sapulces! — Viņš bīdīja dēlu uz priekšu, atbalstīja, rāva, piecēla, kad tas paklupa, sita melodijas takti un lāgu lāgiem zaimojoši piebalsoja.

Viņi gāja pa šauro Vennelu, un dziesmas vārdi pieskandināja kluso un mierīgo nakts gaisu. Soļi un dziedāšana kļuva arvien klusāka, kamēr beidzot izskanēja un izgaisa nakts rāmajā melnumā.

X

Iekļauta savas istabas tumsā un mājas klusumā, Broudija kundze gulēja uz šaurās gultas plānā salmu matrača. Nesija un vecāmāte bija aizmigušas, bet pēc Agneses aiziešanas mamma sasprindzināta palika nomodā, lai dzirdētu pārnākam Metu. Pēc vakarā saņemtā trieciena viņas galva bija tukša un trula, pilnīgi nespējīga domāt, bet gaidīdama viņa cieta fiziski. Asās sāpes bija atgriezušās. Nemierīgi viņa grozījās gan uz vieniem, gan uz otriem sāniem, izmēģinājās gan šā, gan tā, cenzdamās mazināt mokošās sāpju lēkmes, kas bija pārņēmušas visu viņas ķermeni. Kājas bija aukstas, bet karstās rokas nemitīgi glāstīja nodilušo lupatu segu, ar ko viņa bija apsegusies. Tumsā viņas pirksti taustīja katru segas rakstu, it kā viņa neapzinīgi gribētu izsekot ikvienam adatas dūrienām. Viņai bija neskaidra vēlēšanās pēc siltas ūdens pudeles, kas no karstās galvas atvilktu asinis ledaini stingajās kājās, bet viņa bija pārāk vārga, lai spētu pakustēties, un bez tam vēl izjuta neizprotamas bailes, kas viņu pārņēma, iedomājoties, ka būtu jāatstāj savas istabas drošā osta; viņa baidījās, ka varētu uzbrukt jauna nelaime, ka uz kāpnēm varētu piedzīvot vēl ko drausmīgāku.

Gausi vilkdamās, sekundes izvērtās minūtēs, minūtes stundās, un nakts klusumā viņa tiešām sadzirdēja tālo pilsētas torņa pulksteni,, kad tas, klusi sanēdams, nosita divpadsmit. Tātad jau bija sākusies jauna diena, kad atkal būs jāskaita grūtsirdīgo, gaišo dienas stundu ritums. Bet viņas domas negāja šo gaitu. Sapratusi, ko nozīmē šī stunda, viņa tikai nomurmināja: — Viņš atgriezīsies vēlu! – Viņi abi atgriezīsies vēlu! Ar nomāktiem raksturiem piemītošo pesimismu viņa gremdējās dažādu bēdīgu iespēju dziļumos un nelaimīga prātoja, vai tikai Mets pilsētā nav sastapies ar tēvu. Neiedomājamie sarežģījumi, kādi varētu sekot viņu sadursmei, lika Broudija kundzei nodrebēt pat tagad, kad viņa nekustīgi gulēja gultā.

Beidzot, kad bailes jau bija kļuvušas nepanesamas, viņa ārā uz ielas izdzirda soļus. Izmisumā viņa gribēja steigties pie loga un mēģināt tumsā kaut ko saskatīt, bet šādas pūles nespēja uzņemties un bija spiesta palikt mierīgi guļam un baiļu pilna uzmanīgi klausīties, kad vārtos apgriezīsies slēdzene. Drīz viņa tiešām saklausīja noskrapstam atslēgu, bet, durvīm atveroties, viņas bailes pieauga, jo tūlīt viņa izšķīra vīra valdonīgo balsi — ņirdzīgu un pavēlošu un tad dēla nedrošo un pazemīgo atbildi. Viņa dzirdēja, kā ar lielu troksni svempjas augšā kaut kas smags, kam seko vājāka, daudz nogurušāka cilvēka šļūcošie soļi. Uz pēdējā pakāpiena pie viņas istabas durvīm Broudijs skaļi un draudīgi noteica:

— Lien tagad savā būdā, suns! Rīt es ar tevi atkal parunāšu. — Atbildes nebija, varēja tikai sadzirdēt ātrus soļus un skaļi aizcērtamies durvis. Mājā atkal iestājās klusums, ko pārtrauca viens otrs troksnis, kas nāca no Broudija guļamistabas: nobrīkšķēja dēlis, iečīkstējās krēsls, uz grīdas tika nosviestas kurpes, nokrakšķēja atsperes, kad viņa varenais stāvs iegāzās gultā. Pēc šī beidzamā trokšņa mājā iestājās pilnīgs klusums.

Broudija kundzes nevarība bija it kā stiprinājusi viņas jutekļus un nojautas spēju. Viņai bija skaidrs, ka varbūtība, no kuras tā baidījušies, pārvērtusies īstenībā un dēlu piemeklējusi vēl kāda satriecoša nelaime. Par to viņu pārliecināja dēla nedrošie soļi un bezcerīgi nevarīgā balss, bet nu viņas fantāzija darbojās pilnā sparā, un viņai šķita, ka nakts klusums pildās ar izmisīgām skaņām. Viņai šķita, ka dzird kādu raudam. Vai tas būtu vējš, kas gaudo ap māju, vai viņas dēla apspiestie šņuksti? Kāda pārsteidzīga rīcība gan varētu sekot šādām bēdām? Viņa iedomājās pašnāvības līdzekļus, pie kādiem savā izmisumā varētu ķerties viņas pazudušais, tomēr vēl arvien mīlētais dēls. Tūlīt pēc tam šņuksti izvērtās maigā, sērīgā mūzikā, kas bēru korāļa neatlaidībā kļuva arvien skaļāka. Viņa visiem spēkiem centās nomierināties un aizmigt, tomēr nevarēja. Milzu satraukumā, kas svārstījās starp īstenību un sapņiem, šīs žēlas vēlās pār viņu kā pelēkas bangas pār atstātu liedagu, kad viļņu šalkoņa jaucas ar jūras putnu bezcerīgajām klaigām. Lietus gāzē viņa redzēja lielas, mitras, tikko izraktas māla pikas un to vidū rupji tēstas līķu nestuves, uz kurām gulēja dzeltens zārks, redzēja, kā to nolaiž kapā, kā uz tā sāk birt smagās, lipīgās māla pikas. Klusi iekliegusies, viņa, krampjos raustīdamās, nogūlās uz muguras. Skaudro fizisko sāpju lēkme izkliedēja pusneapzinātās vīzijas. Sāpes, kas viņu jau agrāk šad tad bija sagrābušas, tagad kļuva neciešamas un ilgstošas. Tās bija daudz briesmīgākas par dzemdību mokām, un kā zibens viņai prātā iešāvās doma: «Tā jācieš tāpēc, ka esmu nodevusi savu meitu, pieļaudama to tik grūtā brīdī izdzīt negaisā no mājas.» Viņa juta, kā novājinātā sirds, apdullinošo sāpju mākta, drebēja. — Ak dievs! — viņa čukstēja. — Remdini manas sāpes, es tās ilgāk nevaru paciest! — Tomēr sāpes nerimās, bet vēl pastiprinājās, kamēr kļuva pavisam neciešamas; saturēdama garo naktskreklu, viņa beidzot kā neprātā izrāpās no gultas. Iedama viņa grīļojās, tomēr sāpes neļāva apstāties; kailām kājām viņa iemeimuroja dēla istabā un iekrita tā gultā.

— Met, — viņa elsoja. — Mani atkal sagrābušas sāpes. Tās vairs nepāriet, aizskrien pēc ārsta! Skrien ātri, dēls!

Viņš tikko bija iemidzis un, ieraudzījis drausmīgo parādību, šausmu pārņemts, pietrūkās sēdus. Māte Metu ļoti nobaidīja, jo viņš nespēja saredzēt nekā cita kā tikai garu, baltu stāvu, kas uz muguras šķērsām gulēja viņa gultā.

— Kas ir? — viņš iesaucās. — Ko tu no manis gribi? — Tad viņš neskaidri nojauta, ka māte slima, un jautāja: — Kas tev kait, mamma?

Viņa gandrīz nespēja paelpot. — Es mirstu. Mūsu dieva un kunga dēļ, Met, atsauc ārstu! Šīs sāpes mani nobeigs, ja tu nepasteigsies.

Mets vēl nebija atžirdzis no paša pēdējiem pārdzīvojumiem; viņš izlēca no gultas un, kad viņa jau tāsatriekto dvēseli pāršalca karsta nožēla, pārvērtās atkal izbiedētā zēnā, kas apzinās savu nodarījumu.

— Vai tā mana vaina, mamma? — viņš kunkstēja. — Vai tas tāpēc, ka es paņēmu tavu naudu? Es tā nekad vairs nedarīšu. Es tev atnesīšu arī pulksteni. Es tev būšu labs dēls!

Viņa gandrīz neklausījās, nespēja arī saprast Meta vārdus.

— Skrien ātri! — viņa vaidēja. — Es to ilgāk nespēju paciest.

— Es jau eju, eju! — viņš galīgi sagrauzts izdvesa. Kā negudrs viņš milzīgā steigā uzrāva bikses un svārkus, uzāva kurpes, noskrēja lejā un izsteidzās no mājas. Gariem, ļodzīgiem soļiem viņš drāzās pa ielas vidu, un sapinkotie mati uz sadauzītās un sapampušās pieres no straujās gaitas plīvoja. — Ak dievs! — viņš ejot čukstēja. — Vai tiešām es būšu nogalinājis arī savu māti? Tā ir vienīgi mana vaina. Par visu var pārmest tikai man. Es pret viņu neizturējos labi. — Nakts uzdzīvei sekojošā nomāktībā viņš jutās vainīgs, ka māte pēkšņi saslimusi, viņu kratīja spēcīgs drudzis, raudādams viņš raidīja pret debesīm aprautus solījumus laboties, lai tikai mamma paliktu dzīva. Skriedams atmestu galvu, pie sāniem piespiedis elkoņus, vaļēju kreklu un atsegtām, elsojošām krūtīm, viņš līdzinājās noziedzniekam, kura vienīgais nolūks — izbēgt pelnītam sodam. Kaut gan Meta patiesais nolūks bija sasniegt pilsētu, savās bēdās un pretrunīgu domu jūklī viņš sākumā nemaz neapzinājās īsto mērķi — meklēt ārstu, bet, kad elpas vilcieni kļuva īsāki un ātrāki, kad sānos radās asas sāpes un viņš juta, ka ilgi tā nevarēs skriet, apziņa kļuva skaidrāka. Noguruma izmisumā viņš tomēr saprata, ka tālo ceļu līdz Nokshilai, kur dzīvoja Lorijs, nespēs veikt. Pēkšņi viņš atcerējās, ka mamma vienā no savām garajām vēstulēm bija ļoti labvēlīgi atsaukusies par kādu Renviku, kas dzīvoja Velhalrodā.

To iedomādamies, viņš pie dzelzceļa tilta nogriezās pa kreisi un pēc jauna izsīkušo spēku sasprindzināmjuma atviegloti uzelpoja, kad pie viena no ielas tumšajiem namiem ieraudzīja sarkanu gaismu.

Elsodams Mets piesteidzās pie durvīm, lielā steigā sameklēja nakts zvanu un baiļu satraukumā no visa spēka piezvanīja. Viņš tik spēcīgi bija vilcis zvana rokturi, ka gaidīdams vēl ilgi dzirdēja skaņas, kas atbalsojās klusajā namā; pēc dažiem mirkļiem atvērās logs, un Mets ieraudzīja kāda vīra galvu un plecus.

— Kas tur ir? — no augšas atskanēja skarba balss.

— Jūs tūlīt esat vajadzīgs, ārsta kungs! — iesaucās Mētjū, kura bailēs augšup vērstā seja jautātājam likās ļoti bāla. — Mana māte saslimusi. Viņai uznākusi briesmīga lēkme.

— Kas viņai kaiš? — Renviks jautāja.

Es to nevarēšu pateikt, ārsta kungs, — Metjū satriekts atbildēja. — Es par to vispār nekā nezināju, kamēr viņa nupat sabruka. Bet viņa cieš briesmīgas sāpes. Nāciet ātri!

— Kur tad viņa dzīvo? — Renviks atturīgi jautāja. Viņš uz šo notikumu neskatījās no Metjū viedokļa; viņam tas bija vienkāršs nakts apmeklējums, gadījums, kas varēja gan būt, gan nebūt nopietns, biežu un nepatīkamu piedzīvojumu atkārtošanās — labas nakts atpūtas zaudējums.

— Viņu sauc Broudija, ārsta kungs. Jums droši vien ir zināms nams Daroka ielas galā.

— Broudija! — iesaucās ārsts un pēc brīža jau citādā balsī jautāja: — Kādēļ jūs griežaties tieši pie manis? Jūsu māte taču nepieder pie maniem pacientiem.

— Es no visa tā nekā nezinu! — Mets drudžainā steigā iesaucās. — Bet viņai nepieciešams ārsts. Jums jānāk, viņa tik ļoti cieš. Es jūs ļoti lūdzu, nāciet! Runa ir par dzīvību un nāvi.

Tas bija cits Renviks nekā pirms diviem gadiem, sekmes viņam bija devušas iespēju izvēlēties un nepatīkamu uzdevumu arī noraidīt; tomēr šim aicinājumam viņš nespēja atteikt.

— Tādā gadījumā es iešu, — viņš īsi noteica. — Ejiet jūs pa priekšu. Pēc dažām minūtēm būšu tur.

Metjū atviegloti nopūtās, raidīja pārspīlētus pateicības vārdus pret jau aizvērto logu, tad apgriezās un steigšus devās mājup. Bet, kad viņš piegāja pie tēva mājas, viņam tomēr bija bail vienam iet iekšā; drebēdams aiz aukstuma, viņš vienos svārkos stāvēja ārā, juzdams, ka uzdrīkstēsies iet iekšā tikai tad, kad būs ieradies ārsts. Kaut gan viņš tagad svārkus bija sapogājis līdz augšai un saturēja arī apkakli, aukstais nakts gaiss spiedās drēbēm cauri; tomēr bailes, ka varētu ieraudzīt ko briesmīgu, varbūt atrast māti savā gultā jau mirušu, spieda viņu gaidīt pie vārtiem. Gaidīt nevajadzēja ilgi, jo drīz vien ielas stūrī parādījās divas dzeltenas spuldžu liesmiņas, kas, braucējam tuvojoties, kļuva arvien gaišākas. Beidzot rati piegriezās pie mājas un apstājās; tā ka gaisma krita Metam tieši virsū, tumsā, kas bija aiz šīs gaismas, atskanēja Renvika skarbā balss:

— Kāpēc jūs negājāt iekšā? Pēc tādas skriešanas stāvēt aukstumā ir neprāts. Jūs varat pamatīgi saaukstēties. — Viņš izlēca no ratiem un no tumsas ienāca gaismas lokā. — Kas noticis ar jūsu galvu? — viņš piepeši iesaucās. — Vai esat dabūjis belzienu?

— Nē, — Metjū samulsis stostījās. — Es... es... kritu.

— Briesmīgs pampums, — Renviks lēni noteica un pētoši vēroja Metu, bet vairāk viņš nekā nebilda, tikai pasvieda augšup rokassomu, tā vedinādams iet iekšā.

Viņi iegāja priekšnamā. Tūlīt viņus ieskāva melna tumsa un klusums.

— Iededziniet taču uguni! — Renviks uztraucās. Jo ilgāk viņš ar Metjū bija kopā, jo labāk viņa atjautīgais prāts novērtēja tā nevarību un neapņēmību. — Vai tad jūs to nevarējāt izdarīt jau pirms manas ierašanās? Jums būs jāsaņemas, ja gribēsiet palīdzēt savai mātei.

— Ir jau labi, — Metjū čukstēja. — Man kabatā ir sērkociņi. — Drebošu roku viņš uzrāva sērkociņu un priekšnamā iededza mazo gāzes lampiņu, kuras drūmajā gaismā viņi, sekodami paši savām šaudīgajām ēnām, gāja tālāk un uzkāpa augšā. Broudija kundzes istabas durvis stāvēja pusvirus; iekšā bija dzirdami ātri elpas vilcieni; tos saklausījis, Metjū sabruka un sāka šņukstēt: — Paldies dievam, viņa vēl dzīva!

Saņēmusi pēdējos spēkus, mamma, kā par brīnumu, bija atvilkusies atpakaļ savā istabā un nu gulēja nevarīga kā ievainots zvērs, kas pēdējiem spēkiem sasniedzis savu alu. Ārsts no Meta trīcošajiem pirkstiem izņēma sērkociņus, iededza mammas istabā gaismu, tad mierīgi izveda Metu ārā, pēc tam aiztaisīja durvis, atgriezās un blakus slimniecei apsēdās uz gultas. Viņa tumšās, drūmās acis vērigi pētīja izdēdējušā stāva apveidu, un, kamēr viņš maigi pārbaudīja ātro, nevienmērīgo pulsu un skatījās uz iekritušajām miesas daļām, kur jau bija sācies dilums, ārsta seju apēnoja aizdomas, kas jau tagad veidojās viņa smadzenēs. Tad viņš uzlika plaukstu uz slimnieces vēdera un, viegli pieskardamies, konstatēja stingo muskuļu nenormālo pretestību, pēc tam viņa sejā pavīdēja vēl lielākas raizes. Šai brīdī viņa atdarīja acis, lūgdamās pavērās ārstā un tad lēni nočukstēja:

— Jūs tomēr atnācāt! — Vārdi un skatiens liecināja, ka viņa to uzskata par savu glābēju. Viņš mainīja sejas izteiksmi, un mirklī, kad viņa paskatījās, ārsta vaibsti pauda laipnu un mierinošu paļāvību.

— Jums sāp šinī vietā, — viņš sacīja, viegli pieskardamies kādai vietai. — Šeit.

Viņa pamāja ar galvu, brīnīdamās, ka ārsts tūlīt atradis vietu, kur jūtamas sāpes; tas viņas acīs ārstam piešķīra brīnišķīgu varu; ārsta pieskāriens it kā dziedēja viņu, maigā roka pārvērtās talismanā, kas noteikti atradis viņas nelaimes noslēpumu. Viņa pacietīgi ļāva izmeklēt savu novārdzināto ķermeni, juzdama, ka tas ir vīrs, kuram dota gandrīz dievišķīga vara viņu dziedināt.

— Nu jau ir labāk, — viņš drošināja, juzdams, ka slimā kļūst mierīgāka. — Vai jūs vatat izturēt dziļāku spiedienu? Tikai vienu reizi? — viņš jautāja. Viņa atkal pamāja ar galvu un, klausīdama rīkojumam, centās elpot vienmērīgi, kamēr ārsta garie, spēcīgie pirksti caur visu ķermeni trauca pulsējošas sāpes. — Lieliski! — Viņš mierīgā laipnībā pateicās. — Jūs esat ļoti drosmīga. — Ne ar plaksta notrīsēšanu viņš tai neatklāja, ka dziļi miesas audos sataustījis ļaundabīga audzēja mezgliņus, pret kuriem, kā viņš labi zināja, cilvēku māka vēl bija bezspēcīga. — Vai jūs jau sen jūtat šīs sāpes? — viņš it kā nevērīgi iejautājās. — Droši vien šī nebūs pirmā lēkme?

Viņa ar pūlēm atbildēja:

— Nē, sāpes es sajutu jau sen, tās vairākas reizes atkārtojušās, ārsta kungs, bet nekad nav bijušas tik ilgstošas kā nupat. Sāpes parasti drīz pārgāja, bet šoreiz tās nerimstas. Tagad ir jau labāk, tomēr vēl nav mitējušās.

— Jums droši vien bijušas arī citas pazīmes, Broudija kundze, — viņš sacīja, un viņa izteiksmīgās acis likās jautājam vairāk nekā vārdi. — Jums taču vajadzēja zināt, ka nav kaut kas kārtībā. Kāpēc jūs agrāk par to neparūpējāties?

— Es to zināju ļoti labi, — viņa atbildēja. — Bet man nekad nebija laika parūpēties par sevi. — Ne ar vienu vārdu viņa nepieminēja vīra neiecietību, turpinādama: — Es to neievēroju. Es domāju, gan jau pāries.

Viņš, viegli pārmezdams, pakratīja galvu un teica:

— Jūs diemžēl esat bijusi loti nolaidīga, Broudija kundze. Tādēļ jums tagad kādu laiku jāpaliek gultā. Jums reiz jāatpūšas — jums jau sen bija vajadzīga atpūta un miers.

— Kas tad man kaiš? — viņa čukstēja. — Vai tas... vai tas ir kaut kas nopietns?

Viņš piecēlās un laipni uzlūkoja slimnieci.

— Vai es neteicu, ka jums vajadzīgs miers? —viņš, izvairīdamies no atbildes, sacīja. — Rīt es atkal atnākšu un izmeklēšu jūs pamatīgāk, ja jums nebūs sāpju. Tagad jums labi jāizguļas. Man te ir zāles, kas remdēs sāpes.

— Vai jūs man varat palīdzēt? — viņa nevarīgi murmināja. — Otrreiz es to vairs nepārciestu.

— Gan jau pāries, — viņš mierināja. — Par to es parūpēšos. — Viņa klusēdama vēroja, kā viņš paņem somu, to atver un izņem mazu pudeļīti, no kuras uzmanīgi kādā glāzē noskaita dažus pilienus; kad viņš mazliet pielēja ūdeni un atkal pievērsās slimajai, Broudija kundze uzlika savu sastrādāto roku uz ārsta rokas un aizgrābta sacīja: — Jūs pret mani esat tik labs. Nav brīnums, ka visi jūs daudzina. Par jūsu labsirdību, ka šodien atnācāt pie manis, varu jums tikai pateikties; un to es daru no visas sirds.

— Tagad izdzeriet, — ārsts nomurmināja, spiezdams viņas kaulainos, tulznainos pirkstus. — Tas jums tagad visvairāk vajadzīgs.

Viņa paņēma glāzi un izdzēra to īstā maza bērna uzticībā, pat savilka bālās lūpas vārgā, traģiskā smaidā un čukstēja:

— Rūgts, ārsta kungs. Tām jābūt labām zālēm.

Viņš, to iedrošinādams, arī atbildēja ar smaidu.

— Nu jums vajadzīga atpūta, — viņš noteica. — Jums nepieciešams labs un ilgs miegs. — Vēl arvien turēdams viņas roku, ārsts atkal apsēdās Broudija kundzei blakus un gaidīja, kamēr miegazāles sāks iedarboties. Ārsta klātbūtne slimo iedrošināja kā labsirdīga, magnētiska vara; talismans, kuru viņa turēja rokā, it kā baidīdamās laist to vaļā, viņu stiprināja; brīžiem viņa atvēra acis, lai ārstu pateicībā uzlūkotu. Tad viņas redzokļi lēnām savilkās, vaibsti izlīdzinājās un viņa miegaini nomurmināja:

— Lai dievs jūs svētī, ārsta kungs. Jūs izglābāt manas Mērijas dzīvību, jūs izglābsiet arī mani. Atnāciet, lūdzu... drīz atkal. — Tad viņa aizmiga.

Ārsts lēni atbrīvoja roku no tagad jau nevarīgajiem slimnieces pirkstiem, sakravāja somu un pieliecās, lai aplūkotu viņas ķermeni. Viņa sejā, no kuras bija nozudusi ticības un paļāvības maska, pavīdēja skumju pilna atziņa par nenovēršamo un cilvēcīga līdzjūtība. Viņš mirkli pastāvēja; tad sakārtoja segu, nogrieza gāzes liesmiņu pavisam mazu un atstāja istabu.

Kāpņu apakšā viņu sagaidīja Mets, kura pelēkā, izbaiļu pilnā seja bija bāla kā nespodrs mēness.

— Kā viņa jūtas? — viņš klusi jautāja. — Vai labāk?

— Nu sāpju vairs nav, un viņa guļ, — Renviks atbildēja. — Miegs un atpūta jūsu mātei nepieciešami visvairāk. — Viņš cieši paraudzījās uz Metu un apsvēra, ko drīkstētu pateikt.

— Kur ir jūsu tēvs? — viņš beidzot jautāja. — Man laikam būs jārunā ar viņu.

Metjū skatienā pavīdēja bailes, aizpampušo acu plaksti nolaidās, viņš samulsis mīņājās, čukstēdams:

— Tēvs jau aizgājis gulēt un tagad aizmidzis. Es viņu negribētu traucēt. Būs prātīgāk, ja viņu nemodinās. Tas nekāda labuma nedotu.

Redzēdams Meta nožēlojamo izskatu, Renviks sadrūma. «Kas tā par māju,» viņš sev jautāja, «un kas tie par cilvēkiem? Mātei, dēlam, pat nabaga Mērijai — visiem bail no šī visspēcīgā vīra, mājas kunga, no šī nicināmā Broudija!»

— Es nezinu, — viņš beidzot, katru vārdu apsvērdams, dzedri sacīja, — vai man būtu vēlams turpināt jūsu māti ārstēt, bet jūs varat savam tēvam pateik, ka rīt es viņu apciemošu.

— Vai viņa ilgi slimos? — Metjū šļupstēja.

— Visļaunākajā gadījumā apmēram sešus mēnešus.

— Tik ilgi! — Mets novilka. — Viņas ziņā ir visi mājas darbi. Kā mēs bez viņas iztiksim?

— Jums būs bez viņas jāiztiek, — ārsts stingri sacīja. — Ir pēdējais laiks, lai jūs to saprastu.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Metjū apjucis jautāja.

Jūsu māte mirst ar nedziedināmu iekšķīgu vēzi. Viņa vairs nekad neatstās gultu. Sešu mēnešu laikā viņa gulēs kapā.

Mets tā sabruka, it kā ārsts viņam būtu iesitis. Viņš nevarīgi apsēdās uz kāpnēm. Mamma mirst! Vēl pirms piecām stundām viņa to centīgi bija apkalpojusi, pasniegusi pašas pagatavotu garšīgu maltīti, nu viņa nevarīgi gulēja gultā, no kuras vairs nekad nepiecelsies! Viņš atspieda galvu rokās un neredzēja, kā ārsts aiziet, nedzirdēja arī aizcērtamies durvis. Sāpju un nožēlu salauzts, viņš neskatījās uz priekšu, bet atpakaļ; kavēdamies atmiņās, viņš pārdomāja visu savu dzīvi; viņa satrauktās pārdomas izstaigāja visas pagātnes takas. Viņš juta mātes maigo roku pieskārienu, viņas vaiga glāstu, viņas lūpas uz savas pieres. Viņš redzēja, kā māte ienāk istabā, kad viņš saīdzis guļ gultā, un mierinādama saka: «Es tev atnesu ko labu, dēls.» Viņš redzēja mātes vaibstos visdažādākos izteiksmes veidus: vilinošus, lūdzošus, glaimojošus, bet visi pauda to pašu bezgalīgo mīlestību pret viņu. Tad viņš mātes seju redzēja pilnīgi rāmu klusā nāves stingumā, bet pat šai saltajā apskaidrotībā jautās maigums, ko viņa tam pastāvīgi bija dāvājusi.

Palicis viens uz kāpnēm, viņš sabruka un nerimās čukstus atkārtot:

— Mamma! Mamma! Tu taču vienmēr biji tik laba pret mani!

XI

— Kur karstais ūdens? — Broudijs kliedza. — Karstu ūdeni! Man ūdeni bārdas skūšanai! — Kreklā un biksēs viņš stāvēja gaitenī pie savas istabas durvīm un sauca lejup. Pirmo reizi, kamēr vien viņš varēja atcerēties, karstais ūdens bārdas skūšanai neatradās noteiktā sekundē durvju priekšā; kā sen paradis, viņš arī tagad noliecās pēc krūzes, bet krūzes nebija.

Redzot šādu nedzirdētu un nepieļaujamu nolaidību, viņš pirmajā mirkli izjuta pārsteigumu, ko tūlīt nomāca personīgs aizvainojums, kas žultaino omu, kādā viņš jau bija piecēlies, nebūt nepadarīja labāku. Šorīt viņam pagājušās nakts notikumi rādījās citādā gaismā, un pēc īsām pārdomām viņš pamazām kļuva vai traks, apsverot, ka dēls atklājis viņa attiecības ar Nansiju un satikšanās vietu Koledžas ielā. Dusmas, ka tāds nožēlojams zeņķis kā Mets iedrošinājies iejaukties viņa personīgajā dzīvē, lika aizmirst briesmas, no kurām viņš bija izglābies, neparastais starpgadījums ar šāvienu nobālēja un izgaisa nebūtībā, dēla iejaukšanās viņa izpriecās Broudiju ārkārtīgi saniknoja. Pēc smagā miega viņa galva bija galīgi dulna; pastāvīgās raizes par nīkstošo veikalu, kuras neatlaidīgi uzglūnēja, lai rītos viņu apsveiktu, arī pastiprināja ļaunās, īgnuma pilnās dusmas. Un nu, kad viņam bija sevišķa vēlēšanās noskūties un atsvaidzināties, lai mazliet sakārtotu domas, viņš nevarēja dabūt karstu ūdeni! «Tā jau ir parasta lieta,» viņš nodomāja, «šai nolādētajā mājā nekad nevar dabūt to, kas cilvēkam vajadzīgs!» Tāpēc viņš gluži pamatotā sašutumā vēlreiz pilnā kaklā iebļāvās: — Ūdeni! Tūlīt uznest! Pie joda, vai tad man būs te jāstāv, kamēr kājas pieaug pie grīdas, tikai tādēļ vien, ka jums tā patīk? Ūdeni, nolādētie!

Nekādas atbildes. Viņu pārsteidza, ka mamma klupšus nesteidzas augšā pa kāpnēm, bailēs un steigā nesdama pazīstamo krūzi, lai pēc tam stostīdamās lūgtu piedošanu. Apakšā valdīja neparasts klusums. Viņa nāsis izpletās kā saniknotam vērsim, kas ošņā gaisu, bet no apakšas neplūda šurp patīkama ēdiena smarža. Šņākdams viņš jau grasījās kāpt lejā, lai iespaidīgāk izteiktu savas vēlēšanās, kad pēkšņi atvērās Meta istabas durvis, kļuva dzirdami daži neskaidri vārdi, pēc tam iznāca Nesija un bikli tuvojās tēvam.

Viņu ieraugot, Broudija dusmas aprima, grumbas pierē izlīdzinājās, niknumā sakniebtās lūpas mazliet atslāba. Nesijas klātbūtne pastāvīgi viņu padarīja laipnāku, tas arī bija iemesls, kāpēc tieši tēva mīlule tikusi izraudzīta par jaunās ziņas vēstnesi.

— Tēt, — viņa nedroši iesāka, — mamma šorīt nav piecēlusies...

— Ko? — viņš iekliedzās tā, it kā nespētu ticēt savām ausīm. — Vēl nav piecēlusies? Tik ilgi vēl gultā?

Nesija pamāja ar galvu.

— Bet tā nav viņas vaina, tēt, — Nesija mierinādama murmināja. — Nepārmet viņai... viņa nejūtas labi. Viņa mēģināja piecelties, bet nespēja pakustēties.

Broudijs kaut ko noburkšķēja. Viņš zināja, ka sieva aiz slinkuma izliekas slima, ka viss notiek tikai tādēļ, lai nebūtu jānes siltais ūdens. Tad viņš iedomājās savas brokastis. Kas tās pagatavos? Viņš tūlīt paspēra soli uz mammas istabas durvju pusi, lai pārliecinātos, vai viņa personīgā ierašanās arī nespēs likt tai aizmirst slimību un pamudināt uz derīgāku nodarbību.

— Mammai visu nakti bijis ļoti slikti, — Nesija atsāka. — Metam nakts vidū vajadzējis skriet pēc ārsta.

Izdzirdis šo nedzirdēto un pārsteidzošo vēsti, Broudijs apstājās kā zemē iemiets un mulsās dusmās iesaucās:

— Pēc ārsta! Kādēļ tad man par to nekas nav zināms? Kāpēc negriezās pie manis? Vai tad tiešām šai mājā visam jānotiek man aiz muguras? Kur ir Mets?

Metjū, kas pie pusatvērtajām durvīm visu bija dzirdējis, lēni iznāca no istabas. Ieraugot viņa bālo un iekritušo seju, varēja domāt, ka viņš nemaz nav gulējis; nu viņš gaišajā dienā mulsi pavērās tēvā. Lai nu kā, Nesija tomēr bija veikusi savu uzdevumu, pateikdama tēvam satriecošo vēsti; Metam šķita, ka tagad būs vieglāk visu izskaidrot.

— Kāpēc tu man par šo... par šo dēku nekā neteici, cienījamais kungs? — Broudijs saniknots jautāja. Viņš izvairījās lietot vārdu slimība; pēc viņa domām, tā bija tikai sazvērestība pret viņa ērtībām, kopēja noruna, lai viņu kaitinātu. — Kāpēc tu vispirms nenāci pie manis?

— Es negribēju tevi traucēt, tēv, — Mets nomurmināja. — Es domāju, ka tu jau guli.

— Tu pēkšņi esi kļuvis ļoti uzmanīgs pret mani, — Broudijs ņirgājās. — Parasti tu par manu labsajūtu nemaz tā neesi rūpējies. — Viņš brīdi zīmīgi klusēja un tad piemetināja:

— Tu atsauci Loriju? Ko tad viņš saka?

— Loriju ne, — Metjū pazemīgi atbildēja. — Es viņu nevarēju dabūt, tēv. Atnāca Renviks.

Broudijs dusmās nodrebēja.

— Ko? — viņš iekliedzās. — Tu ievedi šo mērkaķi manā mājā? Kā tu iedrošinājies, muļķi! Vai nezini, ka mēs esam nesamierināmi ienaidnieki? Pats par sevi saprotams, ka viņš mammai ieteica palikt gultā. Skaidrs! — viņš nerimās. — Esmu pārliecināts, ka viņš liks tai gulēt veselu nedēļu, pie kam vēl izrādīsies, ka mēs to esam nomocījuši. Droši vien viņš tagad parakstīs cāļa cepeti un šampanieti, bet mums būs jābadojas, lai samaksātu viņa vizītes.

— Tēv! — Metjū lūdzās. — Tam es neticu. Viņš man sacīja, ka... ka mammas stāvoklis tiešām nopietns.

— Pē! — Broudijs mēdījās. — No tāda nelieša es sagaidu visu, un tu ne par matu neesi labāks, ja bez manas ziņas ved viņu mājās. To es tev vēl atmaksāšu. Tu atkal esi izdarījis pārkāpumu.

— Bet... — Mets stostījās. — Viņš teica... viņš teica, ka priekšpusdienā atnākšot un viņu pamatīgāk izmeklēšot... un viņš gribot runāt ar tevi.

— Tā! — Broudijs noteica. Savilcis lūpas ņirdzīgā smīnā, viņš stāvēja un klusēja. Tātad Renviks šai priekšpusdienā ieradīsies viņa mājā, — vai tas maz iespējams? Varbūt lai ievadītu savas parastās vizītes, jo viņš, bez šaubām, ir pārliecināts, ka tik padevīgs radījums kā mamma būs lielisks iedomu slimnieks, ar ko viņš varēs rīkoties pēc patikas. Kā vienmēr, kad pieņēma kādu svarīgu lēmumu, arī tagad Broudijs savilka roku dūrē un sakoda zobus. — Es pats viņu sagaidīšu, — viņš neizsakāmā naidā skaļi noteica. — Es pats gribu dzirdēt, kas viņam sakāms. Es viņu pārsteigšu. Viņš nenāks vis pie mammas, bet pie manis.

Mirkli it kā pablenzis tālē, Broudijs apgriezās.

— Nesij, — viņš sacīja, — ej un uznes savam tēvam karstu ūdeni! Esi uzmanīga un neapplaucējies, meitiņ! Un tad izdzen no pēļiem to veco sievu, manu māti! Viņai kaut kas mums jāpagatavo brokastīs. Ja mamma valstās pa gultu, tad citiem jāstrādā. Nu, žigli! — Viņš uzsita meitenei uz vājā pleca uii atgriezās guļamistabā.

Karsto ūdeni atnesa drīz, un viņš uzsāka savu parasto rīta tualetes ceremoniju. Tomēr domas nekavējās pie tā darba, ko viņš darīja. Mirkļiem viņš pēkšņi pārtrauca skūšanos, viņa acis iegailējās, un viņš mežonīgā nicinājumā papurināja galvu.

— Protams, viņš manai sievai liks gulēt, — Broudijs saniknots purpināja, jo nu jau uzskatīja par apzinīgu ļaunprātību, ka Renviks piespiedis mammu palikt gultā. — Šis nelietis ir velnišķīgi nekaunīgs. Bet gan es viņam nolasīšu sprediķi! Es viņam parādīšu, ko nozīmē atkal jaukties manās darīšanās!

Kopš meitas smagās slimības Broudijs pret Renviku juta dziļu naidu to pārmetumu dēļ, kurus ārsts neaizmirstamajā sarunā bija metis acīs, kad Broudijs atteicās Mēriju apmeklēt un viņai palīdzēt. Viņā uzliesmoja svelošs naids, jau iepriekš apsverot vārdus, kādiem viņš Renviku noķengās. Nevienu mirkli viņam neienāca prātā, ka būtu jāieiet pie sievas; šai dēkā viņa bija tikai nenozīmīga statiste, un, kad viņš būs ticis galā ar Renviku, viņa, bez šaubām, pati piecelsies un atkal gatavos pusdienas — sevišķi labas pusdienas, lai atlīdzinātu to, ko viņš brokastīs bija zaudējis.

— Gan es ar viņu izrēķināšos, — viņš vairākas reizes atkārtoja. — Iesviedīšu honorāru viņam ģīmī un teikšu, lai pazūd no manas mājas!

Augošās dusmās viņš brokastīs nevarēja norīt gandrīz ne kumosa; starp citu, maltīte nebūt neradīja ēstgribu. Tume bija ne tikai piedegusi, bet arī ūdeņaina, un Broudijs drūmi blenza vecajā mātē, kas bija saspraudusi svārkus virs strīpainajiem apakšbrunčiem un ļoti lepojās ar savu gatavošanas mākslu.

— Šī tume nekam neder! — viņš saniknots uzkliedza. — To pat cūkas neēstu.

Viss gāja ačgārni. Grauzdētās maizītes bija mīkstas un šūnainas; viņa tēja, ar ko viņam tagad vajadzēja apmierināties iemīļotās kafijas vietā, vāja un pagatavota no neuzvārīta ūdens; ceptā ola bija cieta kā koks, šķiņķis gandrīz pārogļojies.

— Viņai noteikti jāceļas augšā! — viņš skaļi iesaucās. — Kaut ko tādu es otrreiz vairs nevaru ēst. Ar šo gaļu jau var cilvēku noindēt.

Pretī ņirdza netīrā krāsns, kurpes nebija nospodrinātas, skujoties viņš bija sagraizījies; spīvās dusmās viņš piecēlās no galda un apsēdās atzveltnī gaidīt Renviku. Viņš īgni vēroja mātes vecīgās un neveiklās kustības, viņa dzirdi nepatīkami skāra troksnis, ar kādu virtuvē krita un saplīsa bļoda. Pamanījis Nesiju, viņš to skarbiem vārdiem aizdzina uz skolu. Viņa bija nokavējusi vismaz vienu stundu un cerēja palikt nepamanīta vai pat no skolas atbrīvota, bet viņš pavēlēja iet, un viņa pazuda, pat nemēģinādama iebilst. Metjū nerādījās, bet slēpās savā istabā. Par mammu nedzirdēja neviena vārda.

Broudijs nespēja nomierināties. Viņš paskatījās pulkstenī — jau pusvienpadsmit, tātad vesela stunda nokavēta veikalam, kas stāvēs tukšs, bez neviena apkalpotāja, tikai trulais, kūtrais zēns stulbi blenzīs katrā ienācējā; tad viņš sarūgtināts nodomāja, ka arī viņa klātbūtnei nebūtu nekādas nozīmes — tik maz pircēju tagad iegriezās viņa veikalā.

Viņš piecēlās un satraukts sāka staigāt apkārt. Virtuve viņam šai apgaismojumā likās tāda kā sveša; viņš bija atrauts no ikdienas darba, tāpēc viņam visa apkārtne šķita dīvaina un neparasta. Pārmaiņas ierastajā dzīvē, kas tik strauji sekoja pagājušās nakts nedabiskajiem notikumiem, izraisīja savādu neīstības sajūtu, kas mulsināja Broudija viduvējo saprātu, kamēr bezspēcīgā izbrīna radīta jūtelība vēl vairāk uzjundīja dusmas. Kā tīģeris krātiņā viņš nemierīgi staigāja pa priekštelpām. Jo ilgāk bija jāgaida, jo lielāks kļuva niknums, beidzot, it kā gribēdams Renvika atnākšanu paātrināt, viņš iegāja viesistabā un saīdzis sāka skatīties laukā pa logu. Tad viņam pēkšņi iešāvās prātā, ka ārsts viņu varētu ieraudzīt un šādu stāvēšanu pie loga noturēt par vājuma pazīmi;.lai atvairītu šīs nepatīkamās domas, viņš steigšus atrāvās no loga un atkal iegāja virtuvē, kur piespieda sevi apsēsties un savaldīties. Tā nu viņš gaidīja — ārēji vienaldzīgs, bet iekšēji ārkārtīgi satraukts, vienīgā nepacietības izpausme bija tā, ka viņš, ātri kustinādams kāju, pastāvīgi dauzīja to pret grīdu, tā traucēdams virtuves klusumu.

Vienpadsmitos atskanēja ārdurvju zvans. Kā skrējējs, kas ilgu laiku gaidījis startu, Broudijs uzlēca no sēdekļa un, savas apmātās enerģijas dzīts, pats piegāja pie ārdurvīm un ar spītīgi plašu žestu tās atvēra līdz pat sienai. Viņa varenais stāvs aizšķēršļoja ieeju.

— Nu! Kas ir? — viņš naidīgi jautāja. — Ko jūs vēlaties?

Renviks bija tērpies nevainojami šūtā ielas uzvalkā un vienaldzīgi stāvēja pie sliekšņa, cienīgi izceldamies sava kučiera, lieliskā zirga un eleganto ratu fonā. Pašpaļāvīgs savas plašās un ienesīgās prakses apziņā — viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos iet iekšā, bet labu brīdi klusēja un tikai tad laipni atbildēja:

— Ā! Šorīt tas ir pats Broudija kungs, ko es redzu!

— Nav runa par mani, — Broudijs nicīgi noteica. — Ko jūs te meklējat?

— Tiešām jāsaka, — Renviks mierīgi noteica, — ka — jūs esat pati pieklājība. Pēc mūsu pēdējās tikšanās jūs nemaz neesat mainījies — vismaz uz labo pusi ne.

— Kāds ir jūsu apmeklējuma nolūks, cienītais kungs? — Broudijs, smagi elsodams, jautāja. — Netriniet ap mani savu glumo mēlil Atbildiet tieši!

— Labi. Tā kā jūs runājat bez aplinkiem, arī es darīšu tāpat. Es ierados naktī pēc tam, kad jūsu dēls mani neatlaidīgi bija lūdzis, — un patiesībā pret savu gribu, — pie jūsu sievas, un esmu pārliecināts, ka jums tas zināms. — Viņš brīdi apklusa, ar cimdu nevērīgi notrieca no piedurknes kādu puteklīti un tikai tad turpināja: — Šai priekšpusdienā es jūsu sievu gribēju apmeklēt pēdējo reizi, — viņš sevišķi pasvītroja vārdu «pēdējo», — lai, pamatīgāk izmeklējot, apstiprinātu jau naktī uzstādīto bēdīgo diagnozi.

Broudijs drūmi blenza ārstā. Renvika nesatricināmais džentlmeņa miers viņu satracināja nesamērīgi vairāk, nekā to būtu varējis panākt vislielākais dusmu izvirdums. Tādam viņš tūlīt būtu varējis atbildēt ar to pašu. Bet pret šādu garīga pārsvara mieru viņa trulais prāts bija tikpat nespēcīgs kā runga pret spožu rapieri; viņš jau bija neskaitāmās vietās ievainots, iekām spēja laist darbā savas atbildes smago ieroci.

Pats ieminēdamies, ka turpmākie apmeklējumi nav gaidāmi, ārsts viņu gandrīz jau bija atbruņojis, bez tam norādījums uz mammas veselības stāvokli modināja viņa interesi.

— Ko tad jūs viņai konstatējāt? — viņš ņirgājās, tomēr neapzināti mainīja taktiku. — Viņa tiešām lieliski iederas gultā.

Renviks klusēdams mazliet sarauca pieri. Bet šī tikko manāmā kustība tomēr bija tik ietekmīga, ka Broudijs sajuta savas piezīmes sevišķo nepiedienību. Satracināts par šo kluso nicinājumu, Broudijs steigšus lika lietā parasto līdzekli, pie kura mēdza ķerties tad, kad viss cits šķita nesekmīgs: viņš to uztvēra kā personīgu apvainojumu.

— Neņirgājieties par mani! — viņš kliedza. — Tas jūsu pretīgo ģīmi nebūt nepadara skaistāku!

Renviks lūkojās viņā tikpat vienaldzīgi kā iepriekš. Lielais vairums cilvēku sava auguma dēļ bija spiesti skatīties Broudijā no apakšas uz augšu, kas Broudijam sagādāja neizsakāmu baudu. Tas viņā radīja pārākuma un varas apziņu. Bet Renviks bija vienā augumā ar Broudiju, un slieksnis, uz kura ārsts stāvēja, parastos apstākļus mainīja tai ziņā, ka nu viņš uz Broudiju varēja skatīties no augšas.

— Mans nodoms nav šeit velti tērēt laiku, — viņš beidzot vēsi noteica. — Ja jums ir maz darba, tas vēl nenozīmē, ka arī man nav ko darīt. Jūs neesat spējīgs saprātīgi domāt. Jūs esat tik apmāts par savu personīgo dižumu, ka jūs vēlaties, lai visi jūsu priekšā drebētu. Nešaubos, ka jūsu ģimenes nelaimīgie piederīgie no jums baidās, bet es, par laimi, ne! Saprotiet to pareizi, ja jūs to spējat. Un nu es jums novēlu labu rītu!

Renviks, strauji apgriezās un jau grasījās kāpt lejā, kad Broudijs to satvēra aiz elkoņa.

— Pagaidiet! Pagaidiet! — viņš iesaucās. Saruna nebija ievirzījusies vēlamās sliedēs; viņš bija iedomājies, ka negribot ielaidīs Renviku mājās pēc tam, kad tas glaimodams un klanīdamies būs apmierinājis viņa aizskarto cieņu. Sirds dziļumos viņš juta nepārvaramu tieksmi zināt, ko ārsts par mammas veselības stāvokli domā, un, kaut arī viņam bija gribējies likt Renvikam saprast, ka tas nav nekas vairāk kā kalpotājs, ko var atlaist, tam nevērīgi iepriekš samaksājot algu, viņš tomēr nevēlējās palikt neziņā par mammas slimību.

— Tā neaizejiet! — viņš iesaucās. — Jūs nepateicāt, kas manai sievai kait. Par ko tad jums maksā, ja jūs nevarat pateikt, kādēļ šonakt te bijāt. Jums taču kaut kā jāattaisno sava rīcība.

Renviks nicīgi novērsās.

— Cik man zināms, tad par honorāru nav bijusi runa. Attiecībā uz otru jautājumu es jums jau sacīju, ka galīgo diagnozi varu noteikt pēc jaunas un pamatīgas izmeklēšanas. — Tad viņš atbrīvojās no Broudija tvēriena un atkal grasījās iet projām.

— Lai velns jūs parauj! — Broudijs pēkšņi iesaucās. — Manis dēļ nāciet iekšā un dariet, ko gribat! Ja jau nu esat te, mēs taču šo gadījumu varam izmantot.

Renviks lēni atgriezās un tik laipni, ka tas Broudiju padarīja vai gluži traku, sacīja:

— Tā kā jūs mani lūdzat atpakaļ, es iešu, bet iegaumējiet, ka tikai jūsu sievas dēļ. — Viņš pagāja garām druknajam cerberam un ātri uzkāpa augšā.

Galīgi satracināts un uzvarēts, Broudijs palika priekšnamā viens. Viņš saniknots rauca pieri, neapmierināts berzēja zodu, izstiepa roku, lai aiztaisītu durvis, tad atkal iedomājās, ka tas līdzinātos pakalpojumam, ja viņš aiz Renvika aizvērtu durvis.

— Lai viņš pats taisa ciet durvis! — viņš noburkšķēja. — Ilgi jau viņam tur nebūs ko darīt. Drīz vien viņš atkal būs ārā, bet tad nu gan uz visiem laikiem. — Caur vaļējām durvīm viņš īgni nopētīja ārsta lielisko pajūgu, kas stāvēja pie vārtiem; viņa satumsušais, skaudīgais skatiens ievēroja zirga skaistās kājas, muskuļainos plecus, daiļi izliekto kaklu. Viņš novērtēja, cik šāds dzīvnieks varētu maksāt, cik naudas izdots par izturīgo, karietei līdzīgo pajūgu, par kučiera eleganto livreju, neaizmirsa pat cilindru ar kokardi, ko kučieris lielīgi nēsāja, un šie uzskatāmie ārsta turības pierādījumi Broudijam bija kā dadzis acī. Viņš spēji novērsās un sāka staigāt pa priekštelpu. — Vai tad viņš nekad vairs nenāks lejā? — Broudijs sev jautāja. — Ko viņš tik ilgi tur augšā uzturas?

Viņš nepacietīgi domāja, kas gan patlaban augšā notiek, un neviļus sarāvās, iztēlodamies, kāda šī izmeklēšana varētu būt. Lai gan viņam ar sievu jau sen vairs nebija nekādu intīmu attiecību un viņš to bija atstūmis ar kaunu un negodu, tomēr domas, ka cits vīrietis ap viņa sievu nodarbojas — kā viņš garā izteicās — viņu satracināja. Kaut sieva arī bija veca, noziedējusi un nolietota, tā tomēr arvien vēl bija viņa īpašums, viņa manta, viņa piederums. Viņš šo piederumu vairs nekad nelietos, nekad neizmantos, bet viņai tomēr pastāvīgi vaiadzēia būt uz visu gatavai. Tādi biia viņa uzskati, un, ja viņš būtu dzīvojis citā laikmetā, tad noteikti būtu nogalinājis katru apnikušu mīļāko tikai aiz perversām bailēm, ka tā varētu nokļūt cita rokās. Tagad viņu sāka spīdzināt smieklīgas un pretīgas domas.

— Nudien, — Broudijs iesaucās, — ja tas dakteris drīzumā nenāks lejā, es pats iešu augšā!

Tomēr viņš negāja. Renvika saltā nicināšana it kā paralizēja viņa dzīvnieciskās jūtas, un, lai gan viņš, protams, neviena nebaidījās, tomēr ārsta garīgais pārsvars bija tik liels, ka tas viņu nomāca, pat pakļāva. Pārāks un bezbailīgs gars viņā pastāvīgi modināja apslēptu, ļaunu neuzticību, naidu un neapvaldītu nepatiku, sajūtu, kura viņam pašam par ļaunu laupīja pat to saprāta mazumiņu, kas viņu parasti vadīja. Tā viņš smagi staigāja pa priekštelpu, kamēr beidzot, kad jau veselu pusstundu bija gaidījis, atskanēja Renvika soļi. Skatoties ārstā, kā tas lēni kāpj lejā, Broudijs neapzinīgi juta, ka īgnums kaut kā jāizpauž.

— Vai tad jūs neteicāt, ka jums daudz darba? — viņš ņirgājās. — Un tik ilgi palikāt augšā!

— Ne pārāk ilgi, ja to uzskata par pēdējo vizīti, — Renviks salti atbildēja.

— Kas tad šai vainas? — Broudijs tādā pašā tonī turpināja. — Es nešaubos, ka viņa visu laiku būs gvelzusi visādas muļķības par savām kaitēm.

— Tas man atgādina, — ārsts, viņa piezīmi neievērojis, sacīja, — ka rīt jums katrā ziņā jāaicina jūsu mājas ārsts. Ja jūs vēlaties, es varu ar viņu sazināties. Jūsu sievai vajadzīga pastāvīga un nepārtraukta ārstēšana.

Broudijs neticīgi pablenza ārstā un tad ņirdzīgi iesmējās.

— Vai viņai galu galā nevajadzēs arī kopējas?

— Tā jūsu krietnajai sievai noteikti vajadzīga, tas ir, — Renviks mierīgi turpināja, — ja jūsu līdzekļi to atļauj.

Broudijs saprata šo vārdu pazemojošo nozīmi.

— Pievaldieties! — viņš nošņāca. — Es jums jautāju, kas viņai kait.

— Ieildzis, nedziedināms dzemdes vēzis, — Renviks lēni atbildēja.

Broudijam plati iepletās mute, dzirdot šo briesmīgo vārdu. — Vēzis, — viņš atkārtoja. — Vēzis! — Pat viņš, kam bija tik dzelžains raksturs, viegli nobālēja, tomēr izmisis centās savaldīties.

— Tie ir meli! — viņš skaļi iesaucās. — Jūs tikai gribat ar mani izrēķināties! Gribat mani nobaidīt ar saviem neģēlīgajiem meliem!

— Es vēlētos, kaut tie būtu meli, bet man vairs nav ne mazāko šaubu, ka mana diagnoze pareiza, — Renviks bēdīgi noteica. — Nabaga slimniecei vairs nevar līdzēt, var tikai mazināt viņas ciešanas — nekad viņa no šīs gultas vairs nepiecelsies.

— Es jums neticu! — Broudijs noburkšķēja, — Ne tik es nedodu par jūsu spriedumu! — Kā pātagu pliukšķinādams, viņš ārsta deguna priekšā sita knipjus. Īstenībā viņu mazāk uztrauca sievas briesmīgā slimība nekā pazemojošais stāvoklis, kādā ārsts, pēc Broudija domām, viņu bija nostādījis. — Es ievākšu drošākas ziņas, nekā jūs man varat dot! — viņš iesaucās. — Pasaukšu pats savu ārstu! Viņš ir daudz gudrāks par jums! Ja viņa slima, viņš to izārstēs!

Renviks palocīja galvu.

— Es tiešām ceru, ka viņš to spēj, tomēr man jums jāatgādina, — viņš nopietni piemetināja, — ka medicīnā galvenie ārstēšanas noteikumi ir miers un saudzība, nevis bailes.

— Es jums pateicos par visām jūsu blēņām! — Broudijs rupji iesaucās. — Te būs! Cik jums pienākas par šo pūšļošanu? Cik mums jāmaksā par to, ka jūs viņai likāt gulēt? — Un viņš bāza roku bikšu kabatā.

Ārsts sāka iet uz durvju pusi un ieurbās Broudijā ar tādu skatienu, kas lika saprast, ka viņam labi zināms tā neapskaužamais finansiālais stāvoklis.

— Nekas. Tiešām nekas. Jūsu tagadējos materiālos apstākļos nekas. Par to es pat nedomāju. — Viņš brīdi klusēja un tad piemetināja: — Ievērojiet vienu: es vairs nenākšu, ja netikšu saukts.

Tad viņš izgāja.

Savilktām dūrēm Broudijs nevarīgi noskatījās viņam pakaļ. Tikai tad, kad pajūgs vairs nebija redzams, viņam iešāvās prātā piemērota atbilde.

— Lai es viņu vēlreiz sauktu! — viņš kliedza. — Nekad vairs viņš nespers kāju manā namā! Nolādētais nelietis! Es neticu nevienam viņa melīgajam vārdam! Skaidri meli! — viņš atkārtoja, it kā gribēdams pats sevi pārliecināt.

Priekšnamā stāvēdams, viņš nezināja, ko darīt; tomēr, par spīti šai neapņēmībai un tēlotai vienaldzībai pret Renvika domām, vārds «vēzis» drausmīgā nojautā plosīja viņa smadzenes. Dzemdes vēzis! To viņš uzskatīja par šīs briesmīgās slimības visdrausmīgāko veidu. Kaut gan viņš bija tēlojis stūrgalvīga neticīgā lomu, nu viņu sāka mocīt tikpat stingra pārliecība; citu pēc cita viņš virknēja dažādus pierādījumus, kas visi šķita neapstrīdami. Tātad viņas slimība nebija izlikšanās, viņas noslēpumainajā rīcībā nebija nekā nosodāma, tā bijusi nožēlojama nepieciešamība.

Pēkšņi viņu sagrāba drausmīga nojauta. Vai arī viņš nebija saindēts? Tā kā viņam nebija ne mazākās jēgas par infekciju, viņš sev jautāja, vai slimība nav pielipusi arī viņam; viņš tūlīt atcerējās agrāko tuvību, intīmās attiecības un arī jutās netīrs. Neviļus viņš sāka aplūkot savu muskuļaino ķermeni, it kā tas jau varētu uzrādīt dažas briesmīgās slimības pazīmes. Šī apskate viņu nomierināja, bet līdz ar aizdomām neatvairāmi radās īgnums pret sievu. — Vai viņa nevarēja labāk par sevi rūpēties? — viņš nomurmināja, it kā viņa pati būtu zināmā mērā vainojama savā nelaimē.

Viņš nopurinājās un izgāza krūtis, kas bija izliektas kā muca, lai tā atbrīvotos no uzmācīgajām un pretrunīgajām domām. Gluži neapzināti viņš atgriezās aukstajā, nelietotajā viesistabā, apsēdās šai nemīlīgajā telpā un vēlreiz mēģināja izšķirties, kas tagad būtu darāms. Kaut gan viņam bija jāpilda Renvikam izteiktie draudi un jāaicina Lorijs, viņš jau tagad zināja, ka tās būs veltas pūles. Tas jau bija tikai viņa zemisko dusmu izpaudums; sirds dziļumos viņš gluži labi zināja, ka Lorijs bija daudz nespējīgāks ārsts par Renviku. Bija skaidrs arī tas, ka jāuziet pie sievas, tomēr viņam trūka drosmes šo pienākumu izpildīt, jo, apzīmogota ar drausmīgo slimību, laulātā draudzene likās vēl pretīgāka un atbaidošāka nekā agrāk. Broudiju atbaidīja gan sieva pati, gan nepatīkamais pienākums viņu apmeklēt. Viņš tūlīt atmeta domas par viņu un sāka apsvērt mājas saimniecības stāvokli. «Īsts juceklis,» viņš nodomāja. «Un diezgan līdzīgs manam veikala stāvoklim!» Platās sejas rupjajos vaibstos pamazām iegula gandrīz skumīgs mulsums, skarbums un ļaunums pagaisa, grumbas pierē izlīdzinājās. Bet šī līdzjūtības izpausme attiecās uz viņu pašu, uz Broudiju. Viņš nedomāja par savu sievu, bet par sevi, juta līdzi pats sev, nožēloja Džeimsu Broudiju, tāpēc ka to māca tik daudz raižu.

— Jā, — viņš atmaidzis murmināja. — Tas ir labi, ka tu tomēr esi vīrs, par spīti visām pārestībām. Tev vēl būs šis tas jāpārcieš! — Tad viņš piecēlās un tik lēni un smagi kāpa augšā, it kā rāpdamies pa redelēm. Pie mammas istabas durvīm viņš apstājās, saņēmās un iegāja iekšā. Viņa jau bija dzirdējusi, ka vīrs kāpj augšā, un pagriezusies tā, lai viņu varētu sagaidīt ar lūdzošu, glaimojošu smaidu.

— Nedusmojies, tēv, — viņa tūlīt iesāka. — Es mēģināju piecelties, bet nespēju. Man tiešām ļoti žēl, ka tev sagādāju liekas raizes. Vai tu dabūji labas brokastis?

Šķita, ka nu viņš to uzskata gluži citām acīm, jo ievēroja, ka sievas seja kļuvusi stinga, deniņi un žokļi izspiedušies, viss augums pēkšņi sabrucis. Viņš nezināja, ko atbildēt, jo tik ilgi nebija sievai teicis neviena laipna vārda, ka nu viņa mēle atteicās tādu izrunāt, tāpēc savā neapņēmībā viņš jutās neērti, nelādzīgi un muļķīgi. Broudijs bija radis pavēlēt, prasīt, sodīt, pārmācīt; līdzi just viņš nespēja. Gluži izmisis viņš raudzījās sievā.

— Tu taču nedusmojies, tēv, es ceru, — viņa bikli sacīja, jo bija pārpratusi vīra skatienu. — Pēc pāris dienām es atkal būšu kājās. Ārsts sāka, man tikai drusku jāatpūšoties. Es darīšu visu, lai viss atkal ieietu parastās sliedēs.

— Es jau nedusmojos, sieva, — viņš aizsmakušā balsī noteica. Tad pēc brīža, ar pūlēm sevi pārvarēdams, piemetināja: — Tev jāguļ pavisam mierīgi, kamēr noskaidrosies, ko Lorijs tevis labā var darīt.

Viņa tūlīt sarāvās.

— Nē! Nē, tēv! — viņa iesaucās. — Nevajag saukt Loriju. Renviks man ļoti patīk, es jūtu — viņš mani izārstēs. Viņš ir tik labs un spējīgs. Viņa zāles man tūlīt palīdzēja.

Broudijs sakoda zobus, klausīdamies viņas nebeidzamajās atrunās. Agrākos apstākļos viņš būtu atbildējis ar nejaukiem lāstiem, bet nu, ievērojot viņas un patiesībā arī savu stāvokli, viņš nezināja, ko teikt. Viņš jau bija nolēmis aicināt Loriju pie slimnieces, bet tagad, cenzdamies piešķirt balsij iespējami maigāku noskaņu, tikai iesaucās:

— Gan jau redzēsim! Gan jau redzēsim, kā tev turpmāk klāsies!

Broudija kundze šaubās pavērās vīrā, jo juta — ja neļaus nākt Renvikam, viņa nomirs. Viņa bija sajūsmināta par šā ārsta skaidro noteiktību, par tā neparasto laipnību. Viņu neapzināti kaut kas saistīja pie šā ārsta kā meitas glābēja; viņš par Mēriju arī bija stāstījis, cildinādams viņas pacietību un izturību tik grūtā slimībā. Broudija kundze tūlīt juta, ka vīrs naidīgi noskaņots pret ārstu, bet no pieredzes zināja, ka nedrīkst runāt pretī. Viņa steidzās to nomierināt.

— Ko mēs tagad iesāksim, Džeims? Mums taču jārūpējas par tavu labklājību. Tev nepieciešamas ierastās ērtības.

— Būs jau labi, — viņš nomurkšķēja. — Vecā darīs visu, kas viņas spēkos.

— Nē! Nē! — mamma neatlaidās. — Es priekšpusdienā visu apsvēru. Man jātiek veselai, cik ātri vien iespējams, — bet vai mēs pa šo laiku, nevarētu pieņemt kādu meiču, kas prastu gatavot tev ēdienus pa tavai gaumei? Es viņu pamācītu, es pateiktu visu, kas darāms — kā pēc tavas gaumes jāvāra zupa, kādas garšvielas jāpieliek tumei, kā jāizvēdina tavas drēbes, kā...

Broudijs ar noteiktu un nepacietīgu galvas mājienu viņu pārtrauca. Vai viņa nesaprata, ka šāda kalpone maksā naudu? Vai viņa domāja, ka viņš ir bagāts? Viņš ar kādu asu piezīmi jau gribēja pārtraukt sievas vārdu birumu. «Vai, tā pļāpādama, viņa domā, ka es esmu galīgi nevarīgs?» viņš sev jautāja. «Vai viņa pārliecināta, ka bez viņas saimniecība sabruks?» Tomēr viņš apzinājās, ka, tiklīdz atvērs muti, pateiks kaut ko nepiedienīgu — smalkjūtīgi runāt viņš nebija spējīgs, — tāpēc saknieba lūpas un sapīcis klusēja.

Vīra klusēšanas iedrošināta, Broudija kundze cieši pavērās viņā un bailīgi sev jautāja, vai drīkstētu runāt par to, pēc kā ilgojās viņas sirds. Vīra neparastā maiguma iedrošināta, viņa pēkšņi izdvesa:

— Džeims! Vai mēs nevarētu... vai nevarētu saukt atpakaļ Mēriju vadīt saimniecību?

Viņš atkāpās no gultas. Izlikšanās bija galā; zaudējis apvaldu, viņš kliedza:

— Nē! To mēs nedarīsim. Es tev biju aizliedzis pieminēt pat viņas vārdu. Viņa šeit neatgriezīsies citādi kā tikai rāpus uz ceļiem. Lai es viņu lūgtu nākt atpakaļ! Nekad! Arī tad ne, ja tu gulētu uz nāves gultas!

Pēdējie vārdi atbalsojās istabā kā taures sauciens, un mammas acīs pavīdēja bailes.

— Kā tu vēlies, Džeims, — viņa trīcēdama sacīja. — Bet esi tik labs un nekad vairs neatkārto šos drausmīgos vārdus. Es vēl negribu mirt. Es kļūšu vesela, dzirdi! Es drīz vien piecelšos!

Slimnieces optimisms viņu sarūgtināja. Viņš nespēja saprast, ka pusmūža kopdzīvē sievā bija ieaudzinājis paradumu — vīra klātbūtnē pastāvīgi izlikties žirgtai Viņš nesaprata arī to, ka viņas pastāvīgā vēlēšanās veikt visus neskaitāmos pienākumus bija viens no tiem iemesliem, kādēļ viņai gribējās iespējami drīz atstāt. gultu.

— Ārsts nekā slikta neteica, — viņa pielabinādamās sacīja. — Tas esot tikai tāds iekaisums. Kad tas pāries, es droši vien ļoti drīz atgūšu spēkus. Es šādu vārguļošanu nevaru izturēt. Man jādomā par tik daudz ko. — Viņa raizējās par sava parāda kārtošanu. — Protams, tikai par dažādiem sīkumiem, par kuriem citi galvu nelauzītu, — viņa ātri piemetināja, it kā baidīdamās, ka vīrs varētu uzminēt viņas domas.

Viņš drūmi pavērās sievā. Jo vairāk viņa runāja par savu slimību, jo stiprāka kļuva Broudija pārliecba, ka viņa to nepārcietīs; jo vairāk viņa runāja par nākotni, jo bērnišķīgāka kļuva vīra acīs. Vai viņa, nāvei acīs skatoties, būs tikpat aušīga, cik nevarīga bijusi dzīvē? Viņš izmisis centās atrast vārdus. Ko šai nāvei nolemtajai, bet tik vientiesīgajai sievietei lai saka?

Bet nu vīra izturēšanās Broudija kundzi sāka mulsināt. Viņa pateicībā bija nodomājusi, ka viņš ir tik mierīgs aiz saudzības pret viņu, kā vīru tā spiež rīkoties tās pašas jūtas, kas viņu pamudināja staigāt uz pirkstgaliem tais retajos gadījumos, kad viņš bija slims un kopjams. Taču viņu mulsināja vīra skatiena dīvainā izteiksme, un viņa pēkšņi ievaicājās:

— Ārsts tev par mani nekā neteica, vai ne? Viņš neteica nekā tāda, ko man būtu noklusējis? Man šķita, viņš pirms aizbraukšanas bija ļoti ilgi apakšā.

Broudijs truli paskatījās uz sievu. Likās, viņš garā apsvēra šo jautājumu it kā no tālienes, lēnām, vienaldzīgi, nespēdams atrast piemērotu atbildi.

— Pasaki man, Džeims, ja viņš ko teica! — viņa, baiļu pārņemta, iesaucās. — Būtu labāk, ja es to zinātu. Pasaki! — Viņa bija pārvērtusies, viņas izturēšanās vairs nebija tik mierīga un paļāvīga, bet satraukta un raižu pilna.

Kad Broudijs ienāca istabā, viņš vēl skaidri nezināja, kā izturēties. Viņam trūka gan līdzjūtības, gan takta, viņš neprata arī melot. Šīs nevarīgās, salauztās sievietes klātienē viņš jutās apjucis kā slazdos iekritis zvērs. Pēkšņi viņā uzliesmoja dusmas.

— Kāda man daļa gar to, ko viņš saka? — viņš skarbi iesaucās. — Tāds nelietis teiktu, ka tu guli uz nāves gultas arī tad, ja tev sāpētu tikai zobi. Viņš ir nejēga, galīgs nejēga. Vai es tev jau neteicu, ka saukšu Loriju? — Viņa dusmu pilnie, neizmeklētie vārdi Broudija kundzi ķēra kā zobena cirtieni. Tai pašā mirklī viņā radās briesmīgā pārliecība, ka slimība ir nedziedināma. Viņa nodrebinājās, baiļu plīvurs aizmigloja acis kā viegls pēdējās tumšās segas priekšvēstnesis.

— Vai viņš teica, ka es miršu? — viņa izstostīja.

Broudijs nikni pablenza sievā, satracināts, ka nokļuvis tādā stāvoklī. Tagad no viņa mutes plūda dusmu pilni vārdi.

— Vai tu reiz beigsi runāt par šo muldoņu? — viņš iesaucās. — Tevī klausoties, varētu nodomāt, ka viņš ir pats dievs augstais. Atradusi viszini! Ja viņš tevi nevar izdziedināt, Līvenfordā ir arī citi ārsti! Kāpēc jāceļ tik liela brēka?

— Es saprotu. Nu es saprotu, — viņa čukstēja. — Es vairs necelšu nekādu brēku. — Mierīgi gultā gulēdama, viņa stingu un urbīgu skatienu pavērās vīrā; viņas skatiens it kā izspiedās cauri mazās istabas sienām un izbailēs tiecās tālē. Pēc ilgākas klusēšanas viņa noteica it kā pati sev: — Tas tev nebūs liels zaudējums, Džeims! Esmu jau kļuvusi tev nederīga un pārāk veca. — Tad viņa vēl klusi piemetināja: — Ak vai! Met, manu mīļo zēn, kā lai tevi atstāju?

Klusēdama viņa sāka skatīties sienā un iegrima savu domu dzelmē, atstādama viņu stāvot ar drūmi sarauktu pieri. Mirkli viņš truli blenza viņas nevarīgajā stāvā, tad, ne vārda neteicis, sparīgi izgāja no istabas.

XII

Spilgtā augusta saule pēkšņi pārrāva caurspīdīgo plīvuru, ko pār zemi klāja lietus gāzes pēdējās šaltis, un aplēja Haistrītu ar blāvu spulganumu, kamēr svaigā vēsma, kas, villainos mākoņus aizdzenot, atbrīvoja saulei ceļu, lēnām gainīja prom lietu zeltainās miglas vizmā.

— Saules lietus! Saules lietus! — dziedāja bariņš zēnu, pa žūstošo ielu skriedami uz Līvenu peldēties.

— Skatieties! — viens no viņiem svarīgi iesaucās. — Varavīksne! — Un viņš norādīja uz slaido loku, kas it kā šaura, lentītēm rotāta dāmas groziņa stīpa mirdzēdams liecās pāri visam ielas garumam. Visi apstājās, lai apbrīnotu varavīksni. Cilvēki novērsa skatienus no pelēkās zemes un vērās augšup debesīs, māja cits citam ar galvu, jautri smējās, aiz sajūsmas klaigāja un sasaucās pāri ielai.

— Brīnišķīgi!

— Cik skaistas krāsas!

— Pārspēj pat veco Kuperu un viņa krāsu bodi, vai ne? — Pēkšņā, negaidītā un brīnišķīgā parādība cilvēkus iepriecināja, pacēla pāri pelēkajai ikdienai, un, kad viņi atkal nolaida acis, spožā, mirdzošā loka atspulgs tajās tomēr palika, apstarodams visu dienu.

Šai spilgtajā saules gaismā no «Vintonas ģerboņa» iznāca arī Džeimss Broudijs. Viņš pat nepaskatījās uz varavīksni; saīdzis, cepuri uz acīm uzmaucis, rokas dziļi svārku kabatās sabāzis, viņš soļoja nodurtu galvu un neredzēja nekā; lai gan viņam sekoja daudz acu, viņš nesveicināja neviena. Spēcīgs kā ērzelis — viņš gāja pa ielas vidu un juta, ka «viņi», šis glūnīgās okšķerētājas cūkas, viņu izspiegodami novēro, zināja, ka atrodas visu uzmanības degpunktā, ja arī gribētu palikt vienaldzīgs. Kopš nedēļām viņam jau šķita, ka viņš un viņa nīkstošais veikals pārvērties par tādu vietu, kurai visa pilsēta pievērš dīvainu un nedabisku uzmanību, ka pilsoņi, ko viņš pazina, un arī tādi, kurus agrāk nekad nebija redzējis, ar nolūku slaistās ap viņa veikalu, nekautrīgi, ziņkāri un ļaunprātīgi cenzdamies ieskatīties iekšā. Sava kantora tumsā viņš varēja iztēloties, kā šie saltie, glūnīgie skatieni par viņu ņirgājas, un reiz bija izsaucies: «Lai tikai viņi skatās, šie riebīgie cūkas! Lai skatās, kamēr acis izsprāgst no pieres! Gan es viņiem kaut ko parādīšu!» — «Vai viņi būs uzminējuši,» nu viņš sarūgtināts sev jautāja, iedams savu ceļu, «ka es nāku no svinībām :— ka savā veikalā nosvinēju pēdējo dienu?» Vai viņi zināja, ka viņš niknuma pilnā humorā nupat bija izdzēris krietni daudz viskija, lai tā atzīmētu savu materiālo sabrukumu? Broudijs grīni pasmīnēja, iedomādamies, ka ar šo dienu vairs nebūs cepuru tirgotājs, ka pēdējo reizi bijis savā kantorī un uz visiem laikiem aizcirtis tā durvis.

Pakstons, stāvēdams otrpus ielas, čukstēja savam kaimiņam:

— Skatieties, skatieties, tur iet Broudijs! — Un viņi abi blenza uz smagnējo vīru, kas soļoja otrā ielas pusē.

— Man viņa tomēr tā kā žēl, — Pakstons turpināja. — Tāda nīkuļošana viņam nemaz nepiestāv.

— Nē, — otrs piebalsoja. — Viņš tiešām nav tas vīrs, kam būtu jāiet bojā.

— Par spīti spēkam un izturībai, — Pakstons atsāka, — viņā ir kaut kas neprātīgs un nevarīgs. Tas viņam bija šausmīgs trieciens. Vai redzat, kā salīkuši viņa pleci, it kā viņš uz muguras nestu smagu nastu?

Viņa kaimiņš pakratīja galvu.

— Es gan uz to skatos citādi. Viņš pats pie visa vainīgs. Es nevaru ciest šā cilvēka drūmo, nikno lepnumu, kas tagad vēl audzis augumā. Tas atgādina slimību, kura kļūst arvien ļaunāka, turklāt iemesls ir tik neprātīgi bērnišķīgs. Ja viņš sevi tagad varētu redzēt tādu,kādu mēs viņu redzam, viņam vajadzētu kļūt lēnīgākam.

Pakstons uzmeta sarunu biedram savādu skatienu.

— Es gan par viņu tā nerunātu, — viņš noteica. — Kaut ko tamlīdzīgu, kaut arī klusām, teikt par Džeimsu Broudiju ir ļoti bīstami — un tagad vēl vairāk nekā jebkad. Ja viņš to varētu sadzirdēt, viņš mestos jums virsū un jūs nosistu.

— Viņš mūs nedzird, — otrs mazliet satrūcies atbildēja un tad piemetināja: — Spriežot pēc viņa izskata, viņš atkal dzēris. Dažus cilvēkus nelaime padara prātīgus, citus turpretī vēl trakākus.

Abi atkal apgriezās un noskatījās, kā Broudijs lēni slāj tālāk. Pēc brīža Pakstons jautāja:

— Vai jūs pēdējā laikā esat dzirdējis, kā klājas viņa sievai?

— Ne vārda. Cik man zināms, tad neviens to nedabū redzēt. Dažas draudzes dāmas viņai nesušas marmelādi un tamlīdzīgas lietas, bet Broudijs tās sagaidījis pie sētas un dzinis prom. Vēl ļaunāk, viņš visu atnesto iesviedis tām sejā.

— Ko jūs sakāt? Jā, neviens nedrīkst jaukties ne viņa, ne viņa piederīgo darīšanās! — iesaucās Pakstons. Pēc brīža viņš jautāja: — Vēzis, vai ne, Džon?

— Jā, tā runā.

— Kāda briesmīga nelaime!

— Ziniet, — otrs aiziedams noteica, — tas nav labi, bet, manuprāt, nabaga sievai arī ne ļaunāk kā būt saistītai ar tādu vīru kā Džeimss Broudijs.

Šai laikā Broudijs jau bija iegājis savā veikalā, viņa soli atbalsojās gandrīz jau tukšajās telpās, kurās bija palikusi tikai desmitā daļa no precēm, jo pārējo viņš, pateicoties Sopera rūpēm un draudzībai, bija varējis likvidēt. Zēns, kas jau tā reti ieradās, bija pazudis pavisam, un Broudijs bija viens kailajās, netīkamajās, nolaistajās telpās, kur pie pāri palikušajām kārbām karājās zirnekļu tīkli un klusi liecināja par pamestību, kāda šeit valdīja. Stāvēdams šai postažā, Broudijs domās redzēja šīs telpas pilnas ar pagājušo labo laiku tēliem, to laiku, kad viņš lepni staigāja pa veikalu, noraidošs pret vienkāršākajiem pircējiem, bet draudzīgs un laipns pret personām ar stāvokli un amatu. Viņam likās neaptverami, ka tie pārvērtušies ēnās, kas tikai viņa fantāzijā ienākušas veikalā, ka viņš ar tiem vairs nesmiesies, nejokos un netērzēs lokālā, kurā bija pavadījis divdesmit savas dzīves gadus. Tas bija tas pats veikals, viņš bija tas pats vīrs, tomēr šīs dzīvās būtnes pamazām un noslēpumainā kārtā bija no viņa atrāvušās, neatstādamas nekā cita kā bēdīgas atmiņas. Nedaudzie vecie pircēji, galvenām kārtām lauku dižciltīgie, kas viņam bija palikuši uzticīgi, viņa bojā ejas postu, kā likās, bija tikai paildzinājuši, un tagad, kad tā bija klāt, viņu sagrāba nevaldāmas dusmas un skumjas. Viņš sarauca zemo pieri un nesekmīgi mēģināja sev izskaidrot, kā tas gadījies, saprast, kā šī dīvainā, neiedomājamā pārmaiņa notikusi. Kā viņš to bija pieļāvis! Neviļus no viņa platajām krūtīm izlauzās krampjaina nopūta, tad viņš it kā dusmās un riebumā par tādu vājību noņerkstināja zobus un lēnām iegāja savā kantorī. Neviena vēstule, neviens laikraksts negulēja,uz rakstāmgalda, gaidot viņa vēlīgo uzmanību; visu klāja bieza putekļu kārta. Tomēr, kad viņš nolaistajā kantorī stāvēja kā bezcerīgas cīņas vadonis, ko tagad uzskatīja par galīgi zaudētu, nožēlas jaucās ar vieglu, skumju atvieglinājumu, kaut gan viņš saprata, ka nu viņu sagaida visļaunākais, ka nevienādās cīņas mokošā neziņa beigusies.

Nauda, ko viņš ieguva, ieķīlādams māju, bija iztērēta; kaut gan viņš bija centies to taupīt, nu viņa avoti bija galīgi izsmelti. Tomēr, tā viņš domāja, savas saistības viņš bija nokārtojis līdz pēdējai; viņš nevienam nekā nebija paradā, un, ja arī bija iznīcināts, tomēr nebija meklējis glābiņu nicināmajā bankrotā. Viņš apsēdās pieputējušajā atzveltnī; viņš gandrīz neredzēja mākoni, kas sacēlās ap viņu, nelikdamies zinis par plāno putekļu kārtu, kas nosēdās uz viņa drēbēm — pēdējā laikā viņš savām drēbēm un ārienei nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību. Viņš nebija skuvies, un acu baltumi krasi atdalījās no tumšajiem bārdas rugājiem; pirkstu nagi bija aplūzuši un galīgi apgrauzti, kurpes nenospodrinātas, kaklasaite, kurai trūka parastās adatas, vaļīga, it kā viņš pēkšņā gaisa trūkumā ar vienu rāvienu to būtu atraisījis. Arī uzvalks nebija kārtībā, jo no rītiem viņš ģērbās pa kaklu pa galvu. Viņa svarīgākās rūpes tiešām bija iespējami ātri atstāt māju, kurā atskanēja drausmīgi sāpju kliedzieni, kur nebija nekādas kārtības, kura bija pilna nemazgātu trauku un zāļu smakas, mājas, kur viņam nāca vēmiens no riebīgi pagatavota un tāpat pasniegta ēdiena, kur viņu kaitināja noraudājies dēls un nespējīga, veca māte. Tā viņš tur sēdēja; pēkšņi viņš iebāza roku svārku iekškabatā un uzmanīgi izņēma plakanu, melnu pudeli, tad, arvien vēl skatīdamies tukšumā, iecirta spēcīgos zobus korķī un ātrā rāvienā izvilka to no resnā kakla. Spējais paukšķis pārtrauca klusumu. Broudijs iebāza pudeles kaklu starp pastieptām lūpām un, lēni paceldams roku, iedzēra lielu, guldzošu malku, tad starp zobiem ātri ievilka gaisu, nolika pudeli uz galda un stingi tajā pavērās. To viņam bija piepildījusi Nansija. Viņa acis tūlīt iemirdzējās, it kā pudelē atspoguļotos Nansijas attēls. Šī Nansija tiešām bija laba; viņa grūtsirdības atvieglinājums, bēdu remdinājums; par spīti ļaunā likteņa sitieniem, viņš to nekad neatstās, pastāvīgi turēsies pie viņas, lai nāk kas nākdams. Viņš mēģināja ieskatīties nākotnē, kaut ko izdomāt, izlemt, kas būtu darāms, bet nekas neiznāca. Tai pašā mirklī, kad viņš sāka kaut ko dziļāk apsvērt, domas novirzījās uz vistālākām blakus lietām. Viņš atcerējās bērnības ainavas — kāda zēna smaidu, kas bija viņa rotaļu biedrs, karsto, saulaino mūri, kura spraugās viņš kopā ar citiem zēniem dzenājis kamenes, dūmus šautenes stobra galā, kad bija nošāvis pirmo trusīti; viņš dzirdēja izkapts šņākoņu, meža baloža dūdošanu, kādas vecas ciema sievas asos, griezīgos smieklus.

Galvu pakratījis, viņš aizdzina šos tēlus un iedzēra otru malku, domādams par spēcīgo mierinājumu, kādu viņam sagādāja alkohols. Nomāktā oma uzlabojās, lūpas savilkās smīnā, un «viņi», šie spriedelētāji, ienaidnieki, kas pastāvīgi viņam rēgojās, kļuva nicināmāki un nožēlojamāki nekā jebkad. Šajā jaunajā garastāvoklī viņam pēkšņi iešāvās prātā lieliska ideja; par to ilgāk domājot, viņš īsi un zobgalīgi iesmējās. Ja visu pilsētas iedzīvotāju acis viņam sekoja, pētīdamas un vērodamas viņa nelaimi, un gaidīja, kad viņš kā nopērts suns aizvilksies prom no savas bojā ejas vietas, viņš tiem parādīs, kā Džeimss Broudijs saņem likteņa triecienus. Aiziedams viņš parādīs tādu dramatisku skatu, ka izspiegotāji acis vien blisinās. Viņš strauji iztukšoja viskija pudeli, priecādamies, ka smadzenes beidzot guvušas ierosmi, kas viņu pamudināja darboties; viņš bija sajūsmināts, ka aprobežotā prāta nesekmīgo lauzīšanu varēs izbeigt fiziskā darbībā, lai cik dīvaina tā būtu. Viņš piecēlās, ar lielu troksni apgāza krēslu un iegāja veikalā, kur naidīgi uzskatīja aiz letes sakrautās kārbas; tad viņš piegāja pie kārbām un to saturu ātri izsvieda uz grīdas. Nikni viņš meta zemē visdažādākā materiāla un veida cepures. Viņam bija pretīgi kārbas mierīgi attaisīt, tāpēc viņa spēcīgās rokas saplēsa kartonu kā zīdpapīru, viņš rāva un plēsa tik mežonīgi, it kā trakā riebumā plosītu beigtu ienaidnieku miesas. Saplēsto kārbu gabalus viņš izsvaidīja uz visām pusēm, tie piepildīja telpu un kā sniegs bija sakrituši pie viņa kājām. Tā iztukšojis visas kārbas, viņš salasīja uz grīdas izkaisītās cepures, ar savām garajām, spēcīgajām rokām saspieda vienā pikā un kā uzvarētājs devās uz veikala durvīm. Viņu bija sagrābusi mežonīga sajūsma. Tā kā cepures viņam nebija vajadzīgas, viņš tās atdos, izdalīs par velti, tā atriebdamies saviem ienaidniekiem, atņemot tiem pircējus, un šī augstsirdīgā ziedošana kļūs viņa pēdējais diždarbs šinī ielā.

— Nāciet šurp! — viņš kliedza. — Kas grib cepuri? — Viskija ietekmē viņš zaudēja apvaldu, un neprātīgā izšķērdība viņam šķita apbrīnojama un lieliska. — Tādas izdevības jūsu mūžā otrreiz vairs nebūs! — viņš kliedza, sašķobījis lūpas smaidā. — Nāciet šurp, visi labie, godīgie ļautiņi, un skatieties — te būs kaut kas labs priekš jums!

Bija gandrīz dienas vidus, laiks, kad iela bija visdzīvākā. Tūlīt viņu apstāja ziņkārigo ielas puiku bars, ap kuriem pamazām pulcējās garāmgājēji, pilsoņi, kas stāvēja klusēdami un neticēdami, tomēr cits citam iebikstīja sānos un zīmīgi saskatījās.

— Šodien cepures par velti! — Broudijs kliedza tik skaļi, cik atļāva plaušas. — Nevis tā kā tai vaska leļļu bodē! — viņš sauca naida pilnā izsmieklā, jo cerēja, ka arī blakus dzirdēs viņa lamas. — Es tās izdāvāšu! Es jums tās atdošu, vienalga, vai jums tās vajadzīgas vai ne! — Un viņš tūlīt sāka skatītājiem izdāļāt cepures. Kā jau bija teicis, tās nemaksāja nekā, un ļaudis truli un pārsteigti ņēma dāvanas, ko tie neprasīja un varbūt nekad savā mūžā nelietos. Viņiem bija bail atteikties, un Broudijs, redzēdams savu varu pār šiem ļautiņiem, tīksminājās un raudzījās tiem vēl ciešāk acīs; ja viņa skatiens uztvēra kāda skatienu, tas bija spiests nolaist acis. Viņa rakstura dziļi apslēptā primitīvā tieksme beidzot bija apmierināta. Viņš jutās savā elementā, atradās ļaužu vidū, kas, mutes iepletuši, uztvēra katru viņa vārdu, katru kustību un, kā Broudijam šķita, apbrīnoja viņu. Viņa pārspīlētās mežonības drausmīgums liedza tiem smieties, tie, baiļu pārņemti, klusēdami stāvēja un blenza Broudijā, gatavi kuru katru mirkli atkāpties, ja viņš pēkšņi sāktu amoka skrējienu. Viņi atgādināja apburtu aitu baru briesmīga vilka priekšā.

Bet tad viņam cepuru izdalīšana apnika, Broudijs kāroja neierobežotākas, neapvaldītākas rīcības. Tādēļ viņš sāka mest cepures tuvāk stāvošajiem pie kājām; metieni drīz izvērtās spēcīgos sviedienos pūlī, jo nu viņš pēkšņi ienīda visas šīs baltās, neizteiksmīgās sejas; tie pārvērtās viņa ienaidniekos, un, jo vairāk viņš tos nicināja, jo nežēlīgāk apmētāja ar cepurēm, mežonīgā tieksmē ievainot un aiztriekt.

— Nāciet šurp! — viņš rēca. — Ņemiet tās visas! Ar tām es esmu galā uz laiku laikiem. Man šīs nolādētās cepures nav vajadzīgas, kaut gan tās ir labākas un lētākas nekā blakus! Labākas un lētākasl! — viņš nemitīgi auroja. — Ja jums tās agrāk nebija vajadzīgas, tad tagad es jūs piespiedīšu tās ņemt!

Viņš svieda tik spēcīgi un trāpīja tik pareizi, ka pūlis atvirzījās; kamēr ļaudis novērsa sejas un izklīstot viņu nosodīja, viņš tos bombardēja tāliem, spēcīgiem sviedieniem.

— Man jāmetot miers? — viņš ņirgādamies kliedza. — Lai velns mani parauj, ja es to darītu! Vai tad jūs tās pat par velti negribat, ka skrejat prom? Jūs palaižat garām izdevību, kādas jūsu mūžā otrreiz vairs nebūs!

Viņš tīksminājās par sajukumu, kādu bija radījis, un, kad pūlis vairs nebija sasniedzams, paķēra aiz malas vienu cilindru un svieda pa roku galam, un spēcīga vēja brāzma to kā bumbu jautri ripināja tālāk, kamēr tas atsitās pret kāda vīra kājām, kas tālu lejā gāja pāri ielai.

— Tas tik bija šāviens! — Broudijs, skaļi smiedamies, kliedza. — Lielisks trāpījums! Te ir vēl viena un vēl viena! — Tad viņš pirmajai cepurei laida pakaļ citas, un no pakalnes, mežonīgi lēkādamas, griezdamās, dancodamas, palēkdamās un šļūkdamas, sāka ripot visdažādākā veida cepures. Likās, it kā vētra pēkšņi būtu norāvusi cepures lielam cilvēku baram; nekad vēl Līvenforda nebija redzējusi tādu neatkārtojamu un neparastu skatu. Beidzot Broudija krājums bija izsīcis, un viņš, turēdams milzīgajā ķetnā pēdējo cepuri, brīdi apstājās un pārdomāja, novērtēdams tās smagumu — tā bija ļoti cieta salmenīca, kura formas un stīvuma dēļ Broudijām likās sevišķa mērķa cienīga. Pašķielējis sāņus, viņš pēkšņi ieraudzīja Perija — sava bijušā palīga bālo, baiļpilno seju, kas parādījās kaimiņu veikala durvīs. «Tātad šis zeņķis ir te,» Broudijs nodomāja. «Šī žurka, kas, atstādama grimstošu kuģi, glāba savu ādu. Skaistais Mungo panoptika direktors!» Kā šņācošu ripu viņš plakano cepuri zibens ātrumā trieca tieši bālajā, izbiedētajā sejā. Cietā, robainā cepures mala ķēra Perija muti un izsita vienu zobu; Broudijs, ieraudzīdams asinis un vērodams, kā izbiedētais jauneklis atlec atpakaļ veikalā, rēca aiz prieka par trāpīgo sviedienu.

— Tagad tu izskatīsies piemērotāks vaska leļļu kabineta vadīšanai, tu nožēlojamais lupata! To es tev jau sen biju parādā! — Viņam šķita, ka tas ir labākais un cienīgākais retās un ievērojamās drāmas noslēgums. Viņš pasvieda rokas gaisā un sajūsmināts tās pavicināja, tad, priecīgi ņirgdams, atgriezās veikalā. Kad viņš iekšā ieraudzīja pilnīgu tukšumu, tikai visapkārt izmētātās saplēsto kārbu drazas, ņirdzīgais smaids sastinga; bet viņš nedeva sev laiku apdomāties. Pārkāpis pāri atkritumiem, viņš iegāja kantorī un, arvien vēl sekodams iznicināšanas kārei, izrāva visas galda atvilktnes, tukšo viskija pudeli trieca pret sienu un ar spēcīgu grūdienu apgāza smago rakstāmgaldu. Tad viņš niknā un ļaunā apmierinājumā pavērās apkārt, paņēma durvju atslēgu, kas karājās uz naglas pie loga, pacēla spieķi un, galvu atpakaļ atgāzis, atkal izgāja cauri veikalam un aizslēdza ārdurvis. Šī pēdējā rīcība viņam pēkšņi radīja sajūtu, ka nu tiešām visam beigas — un uz visiem laikiem, tā ka atslēga kļuva smieklīga un lieka; izvilcis no durvīm, viņš to uzlika uz plaukstas un izklaidīgi aplūkoja, tad pēkšņi atkāpās atpakaj, pārmeta augsti pāri nama jumtam un vērīgi ieklausījās, kamēr izdzirda to noplunkšķam upē. «Lai viņi laužas veikalā, kā prot,» viņš sarūgtināts nodomāja; viņš ar šo lietu bija galā.

Ejot mājup, viņš nevarēja vai arī negribēja domāt, viņam nebija ne mazākās jēgas, ko iesāks turpmāk. Vajadzēja turēt kārtībā lielu mūra namu, kas bija apkrauts parādiem, gādāt par vecu, nespēcīgu māti, slimu sievu, nekam nederīgu dēlu un vēl mazu meitu, kurai jādod izglītība; lai arī viņš bija tik spēcīgs, ka ar visām saknēm varētu izraut koku, tomēr viņa pleciem šī pienākumu nasta bija par lielu. Broudijs to neatskārta gluži skaidri, bet, kad satrauktā nesavaldība bija beigusies, viņš neapzinīgi juta sava stāvokļa nedrošību, un tas viņu smagi nomāca. Visvairāk viņu nomāca tas, ka viņam kabatā nebija naudas; kad viņš tuvojās mājai un tās priekšā ieraudzīja labi pazīstamo augsto pajūgu un dzeltenbrūno zirgu, viņa piere saraucās. — Lai velns visu parauj! — viņš nomurmināja. — Tas nelietis atkal te! Ko viņš gan domā, kur es ņemšu naudu, lai samaksātu garo rēķinu, ko viņš pēc tik daudzām vizītēm man pasniegs? — Iedomājoties savu stāvokli, viņš jutās aizvainots, ieraugot Lorija ratus pie vārtiem; viņš cerēja izvairīties no nepatīkamās tikšanās un nepamanīts ielavīties mājā, tāpēc bija jo vairāk sapīcis, kad sastapa Loriju pašās durvīs.

— Tikai mazliet apraudzīju jūsu sievu, Broudija kungs, — ārsts mākslotā sirsnībā sacīja. Tas bija labi ģērbies, stalts vīrietis uzpūstiem vaigiem, mazu muti, sārtām lūpām un strupu zodu, ko tikai nedaudz garāku padarīja pelēka bārdiņa.

— Es viņai mēģināju iedvest drosmi; mums jādara viss, ko mēs varam.

Broudijs klusēdams pavērās ārstā, un viņa drūmās acis runāja skarbāku valodu nekā vārdi: «Daudz tu viņai esi līdzējis, tukšais vējagrābsli!»

— Diemžēl uz labo pusi daudz nav gājis, — Lorijs turpināja, it kā Broudija niknais skatiens atraisītu viņam mēli. — Nekāda sevišķa uzlabošanās nav manāma. Baidos, ka drīz būsim galā. — Tas bija viņa parastais banālais izteiciens, kad gribēja norādīt uz pacienta tuvu nāvi; un viņš dziļdomīgi kratīja galvu, nopūtās un skumjā padevībā glāstīja mazo ķīļbārdiņu.

Broudijs ar riebumu vēroja šī iedomīgā pūšļotāja ākstīgās kustības, un, kaut arī nenožēloja, ka aicinājis to, lai kaitinātu Renviku, tomēr nedz ārsta pašapzinība, nedz mākslotā līdzjūtība nespēja viņu maldināt.

— To jūs man stāstāt jau sen, — viņš sacīja. — Jūs un jūsu pareģošana! Man šķiet, jūs zināt vēl mazāk nekā jebkurš cits, kad būsim galā! Man jau sāk apnikt.

— Es saprotu! Saprotu, Broudija kungs, — Lorijs noteica un it kā mierinādams viegli pamāja ar roku. — Jūsu sāpes ir gluži dabiskas, gluži dabiskas! Noteikti mēs vēl nevaram pasacīt, kad šis bēdīgais gadījums notiks. Tas atkarīgs no asiņu reakcijas, šis jautājums ir pats galvenais, no asiņu reakcijas sakara ar asinsķermenīšu sastāvu. Dažreiz asinsķermenīši ir spēcīgāki, nekā mēs domājam!. Jā. Dažreiz asinsķermenīšu iedarbība ir apbrīnojama. — Apmierināts, ka tā atkal parādījis savas zināšanas, viņš saskrullēja ūsas un viszinoši pavērās Broudijā.

— Jūs ar saviem asinsķermenīšiem varat braukt uz elli! — Broudijs nicīgi noteica. — Jūs viņai tikpat daudz esat palīdzējis, cik melns aiz naga.

— Bet, Broudija kungs! — Lorijs iesaucās pa daļai iebildīgi, pa daļai mierinoši. — Esiet taču prātīgs. Es taču šeit esmu katru dienu. Es daru, ko spēju.

— Tad izdariet kaut ko vēl labāku! Nobeidziet viņu un dariet visam galu! — Broudijs sarūgtināts noteica, pēkšņi apgriezās, atstāja Loriju stāvam un iegāja mājā, kamēr ārsts ieplestām acīm nolūkojās viņam pakal, mazo muti savilcis sašutuma pilnā aplī.

Mājā Broudijs saīga vēl vairāk, kad, lai gan bija atnācis agrāk nekā parasts, pamanīja, ka azaids vēl nav gatavs; viņš nolamāja māti, kas salīkusi stāvēja virtuvē starp traukiem ar netīru ūdeni, podiem un kartupeļu mizām.

— Es jau tam esmu par vecu, Džeims, — viņa stostīdamās atbildēja. — Neesmu vairs tik veikla kā agrāk, un mani vēl aizkavēja ārsts.

— Tad sakustini savus vecos kaulus! — viņš nokliedza. — Es esmu izsalcis! — Tādā netīrā juceklī viņš nevarēja sēdēt un savā niknumā nolēma laiku pirms pusdienām pavadīt pie sievas — pie labās sievas, kā Lorijs viņu bija nosaucis, — un paziņot viņai priecīgo vēsti par veikala likvidēšanu.

— Reiz viņai tas tik un tā būs jādzird, — viņs nomurmināja. — Un, jo ātrāk, jo labāk. Tā ir tāda ziņa, ko nedrīkst glabāt pie sevis. — Pēdējā laikā viņš bija paradis iet sievas istabai garām, un, tā kā tagad jau divas dienas nebija viņu redzējis, tad viņa negaidīto ciemiņu sagaidīs ar jo lielāku prieku.

— Redzi nu, — viņš, ieiedams slimās istabā, laipni sacīja. — Tu vēl esi te. Es ceļā satiku ārstu, un viņš man ļoti daudz stāstīja par taviem asinsķermenīšiem — pēc viņa domām, tie esot neparasti spēcīgi.

Vīram ienākot, viņa nepakustējās, bet gulēja pavisam mierīgi. Tikai acu spožums liecināja, ka viņa vēl dzīva. Tais sešos mēnešos, kopš bija spiesta gulēt gultā, Broudija kundze bija drausmīgi pārvērtusies; ja kāds diendienā nevarēja novērot, kā pamazām dilst viņas miesa, tas droši vien vairs nepazītu pat to slimo un vārgo sievieti, kāda viņa bija toreiz. Zem vieglās kokvilnas segas viņas ķermenis līdzinājās skeletam, kam gūžas kauli izspiedās augstā, jocīgā leņķī, kāju un roku tievos, garos kaulus sedza tikai ļengana, krunkaina āda, bet pār seju bija pārvilkts ciets, sauss pergaments ar caurumiem acīm, degunam un mutei. Viņas lūpas bija bālas, sausas, izžuvušas, sasprēgājušas, klātas mazām, brūnām, sausām krevelēm, kas bija pielipušas kā zvīņas; virs iekritušajiem vaigiem piere likās nedabiski, nesamērīgi liela. Dažas pelēku matu šķipsnas, tikpat nedzīvas un novītušas kā pati seja, bija izirušas uz spilvena un iekļāva mironīgos vaigus. Viņas nespēks bija acīm redzams, un šķita, ka viņa, tikai pārmērīgi piepūloties, spēj elpot; tieši šā nespēka dēļ viņa Broudijam neatbildēja, vienīgi pavērās ar tādu skatienu, kura izteiksmi viņš nespēja saprast. Viņa nodomāja, ka vīrs vairs nekā nespēj pateikt, kas viņu varētu aizvainot.

— Vai tev ir viss, kas vajadzīgs? — viņš klusā balsī un mākslotā aizgādībā turpināja. — Viss, kas nepieciešams taviem asinsķermenīšiem? Katrā ziņā — zāļu tev diezgan, ļoti bagātīga izvēle, kā redzu. Viens, divi. trīs, četri, — viņš skaitīja. — Četras dažādas pudeles ar zālēm. Acīm redzot, pārmaiņa vienmēr nāk par labu. Bet, sieva, ja tu tāpat turpināsi, mums pie taviem smalkajiem paziņām Glazgovā vajadzēs otrreiz aizņemties, citādi mēs to nevarēsim atļauties.

Dziļi viņas acīs, kas vienīgās vēl bija dzīvas mironīgajā sejā, izpaudās pārdzīvojumi un atvērās jauna brūce, — skatienā pavīdēja mēms lūgums. Pirms pieciem mēnešiem viņa savā izmisumā bija spiesta atzīties, ka aizņēmusies no augļotājiem; viņš gan visu summu bija samaksājis, bet kopš tā laika vienmēr atgādināja šo nelaimīgo notikumu, sāka par to runāt pie katra, pat niecīgākā iegansta. Pat viņas tagadējais izskats Broudiju neaizkustināja, jo viņam pret sievu vairs nebija ne mazākās līdzjūtības, viņš juta tikai, ka tā viņam kļuvusi lieka nasta un viņš no tās laikam nekad nespēs atbrīvoties.

— Jā, — viņš laipni turpināja. — Zāļu dzeršanā tu tiešām esi izrādījusi labas spējas. Šai ziņā tu esi tikpat čakla kā svešas naudas izdošanā. — Tad viņš bez kādiem aplinkiem mainīja sarunas tematu un nopietni jautāja: — Vai tu šodien esi redzējusi savu dižo, krietno dēlu? O jā! Protams, — viņš turpināja, uzskatīdams viņas klusēšanu par atbildi. — Man tiešām liels prieks to dzirdēt. Es domāju, ka viņš varbūt vēl nav piecēlies, bet redzu, ka esmu alojies. Apakšā viņa tomēr nav. Liekas, pēdējā laikā man nekad netiek dota izdevība viņu redzēt.

To dzirdot, viņa tomēr sakustināja savas stingās lūpas un beidzot klusi atbildēja:

— Tagad Mets man ir labs dēls.

— Nu, tā ir tikai taisnīga atmaksa! — viņš zīmīgi iesaucās. — Tu taču arī viņam biji priekšzīmīga māte. Tavas audzināšanas sekmes jums abiem tiešām dara godu. — Viņš apklusa, jo ievēroja viņas vārgumu. Patiesībā viņš gandrīz pats nezināja, kāpēc tā ar sievu runā, bet nespēja atbrīvoties no gadiem ilgā paraduma, viņu tā spieda darīt paša sarūgtinājums un nelaime, tāpēc, viņš klusā balsī turpināja; — Tu visus savus bērnus esi smalki uzaudzinājusi! Piemēram, Mēriju — ko gan labāku var vēlēties, ja padomā, kas no viņas iznācis? Es gluži labi nezinu, kur viņa atrodas, bet esmu pārliecināts, ka viņa dara tev lielu godu. — Ievērojis, ka sieva grib ko teikt, viņš apklusa un gaidīja.

— Es zinu, kur viņa atrodas, — viņa lēni čukstēja.

Viņš stingi pavērās sievā.

— Jā, — viņš noteica, — tu zini, ka viņa ir Londonā, bet to zinām arī mēs, un tas ir viss, neko vairāk tu nekad neuzzināsi.

Likās gandrīz neticami, ka viņa sakustināja izģindušo roku, lai gan izskatījās, it kā nemaz nespētu to izdarīt; viņa to pacēla no segas un ar mājienu lika Broudijam klusēt; kad izžuvusī roka atkal nolaidās, viņa vārgā un drebošā balsī sacīja:

— Tu nedrīksti dusmoties uz mani, tu nedrīksti dusmoties uz viņu. Es no Mērijas saņēmu vēstuli. Viņa ir laba meitene — arvien vēl ir laba. Nu es redzu skaidrāk kā jebkad, ka esmu viņai darījusi pāri. Tagad viņa mani grib redzēt, Džeims, un es... un man viņa drīz jāredz, pirms es mirstu. — Viņa mēģināja vīram kā lūgdamās, kā pielabinādamās uzsmaidīt, bet viņas vaibsti palika stīvi un auksti, tikai lūpas tikko manāmi pavērās nožēlojamā grimasē.

Viņa piere pamazām pietvīka.

— Viņa iedrošinājusies tev rakstīt? —viņš nomurmināja. — Un tu iedrošinājies lasīt?

— Ārsts Renviks viņai rakstījis uz Londonu, kad tu viņu pie manis vairs nelaidi, un paziņojis, ka es... ka es laikam vairs ilgi nedzīvošot. Viņš loti interesējas par Mēriju. Tanī priekšpusdienā viņš man teica, ka Mērija, mana meita Mērija, esot drosmīga un arī godīga.

— Viņš pats ir bijis drosmīgs, pieminēdams manā mājā šo vārdu, — Broudijs klusā, sasprindzinātā balsī noteica. Viņš nedrīkstēja sievai uzbļaut, nedrīkstēja trakot, to viņam aizliedza tas līdzjūtības mazumiņš, kas viņā tomēr bija, tāpēc tikai sarūgtināts piemetināja: — Ja es būtu zinājis, ka viņš šādi iejauksies, es viņam būtu ielauzis pauri, pirms viņš gāja caur šīm durvīm.

— Tā nerunā, Džeims, — viņa murmināja. — Tagad vairs nespēju pārciest lielākus sarūgtinājumus. Man gan ir bijis bēdīgs, neizdevies mūžs. Daudz paliek nedarīts, kas būtu jāpadara, bet man jāredz... ak, man jāredz Mērija, lai mēs abas savā starpā visu izlīdzinātu.

Viņš tā sakoda zobus, ka tie nočirkstēja; žokļu muskuļi pārvērtās cietos mezglos.

— Tev viņa jāredz, tev viņa jāredz! — viņš mēdījās. — Cik aizgrābjoši! Mēs visi metīsimies ceļos un kauksim, domādami par šo brīnišķīgo izlīgšanu. — Viņš lēni šūpoja galvu no vienas puses uz otru. — Nē! Nē! Mana mīļā, šaipus kapa tu Mēriju neredzēsi, un es stipri šaubos, vai arī viņā saulē tas notiks. Nekad tu viņu vairs neredzēsi! Nekad!

Vājiniece nekā neatbildēja, tikai vairāk ierāvās sevī un kļuva vēl vienaldzīgāka, viņam vēl tālāka. Ilgu laiku viņas skatiens vērās griestos. Istabā valdīja klusums, tikai kāds kukainis miegaini spindza, lidodams ap dažiem saldi smaržojošiem kazvijas stiebriem, ko Nesija bija noplūkusi un ielikusi vāzē blakus gultai.

Beidzot viņas augums viegli notrīsēja.

— Nu labi, Džeims, — viņa nopūtās, — ja tu to saki, tad jau tam tā jābūt — tā jau tas vienmēr ir bijis; bet es tik ļoti vēlējos — ak, cik ļoti vēlējos! — viņu vēlreiz redzēt. Dažreiz, — viņa lēnām un ar lielām pūlēm turpināja, — man šīs sāpes bija kā radības — tik asas un griezīgas, un tas man lika domāt par Mērijas bērniņu, ko viņa nedabūja redzēt. Ja tas būtu palicis dzīvs, es priecātos šo bērniņu turēt savās rokās. — Viņa bezcerīgi paskatījās uz savām novītušajām rokām, kas tagad ne glāzi ūdens nespētu pielikt pie lūpām. — Bet tā bija dieva griba, ka tam tā nevajadzēja notikt, un ar to jāsamierinās.

— Sieva, tu esi ļoti pārdroša, šādā brīdī domādama par tādām lietām, — Broudijs dusmojās. — Vai tev nav bijis diezgan raižu ar pašas bērniem, ka tev vēl vajag... atcerēties šādas lietas?

— Tā jau bija tikai iedoma, — viņa čukstēja, — un tādu man bijis daudz, kamēr es šeit guļu šos garos, garos mēnešus — tie bija tik gari kā sēru gadi... — Viņa nogurusi aizvēra acis un aizmirsa vīru, kamēr ainas, par kurām viņa bija runājusi, atkal tēlojās viņas acīm. Kazvijas saldā smarža blakus gultai lika domām atgriezties pagātnē, un nu viņa vairs nebija piesmakušajā, piepelējušajā istabā, bet atkal tēva mājās. Viņa redzēja pamatīgās, balti krāsotās ēkas, dzīvojamo māju, pienotavu un garo, glīto stalli, kas no trim pusēm skaisti iekļāva tīro pagalmu, redzēja tēvu pārnākam no medībām, nesot rokā zaķi un dažus fazānus. Viņa bija sajūsmināta par gludajām, raibajām spalvām, glaudīdama putnu mīkstās krūtis.

— Viņi ir tikpat mīksti kā tu, — tēvs, mīļi smiedamies, iesaucās, — tikai ne tuvu tik skaisti.

Jā, toreiz viņa nebija veca ragana, viņas augums vēl nebija izsmieklam nolikts.

Tad viņa mātei palīdzēja kult sviestu, vēroja, kā no baltā krējuma veidojas zeltainais sviests — šķita, ka agrīnās gailenes laužas cauri sniega segai.

— Ne tik strauji, mīlulīt, — māte viņu bija apsaukusi, jo viņa grieza pārāk ātri. — Tu jau sev izgriezīsi roku.

Toreiz viņa nebija kūtra, viņu arī neuzskatīja par neveiklu.

Viņas domas svētlaimē aizklīda lauku mājā, un nu viņa savā fantāzijā gulēja saldi smaržojošā svaigā sienā, klausījās, kā stallī kārpās zirgi, pieglauda vaigu savas iemīļotās telītes maigajiem sāniem. Viņa pat atcerējās, kā to sauca — «Rozabella», tā viņa to bija nokrustījusi. «Kas tas govij par vārdu!» govju meita Bella viņu bija ķircinājusi. «Kāpēc viņu vienkārši nesaukt manā vārdā!» Viņu sagrāba nepārvaramas ilgas pēc dzimtā stūrīša, atceroties garos, karstos pēcpusdienas cēlienus; tad viņa gulēja, atspiedusi galvu pret līko ābeles stumbru, un raudzījās, kā bezdelīgas, līdzīgi spārnotām, zilām ēnām, šaudās ap baltajiem, saulē izbalējušajiem mūriem. Kad ābols nokrita viņai blakus, viņa to pacēla un dziļi ielaida tajā zobus; vēl tagad viņa uz izkaltušās mēles juta spirdzinošo, saldskābo sulu, kas veldzēja viņas drudža karstumu. Tad viņa sevi redzēja izrakstītā muslīna kleitā: viņa stāvēja kalnā pie oša, kas auga Paunijupes augšgalā, un viņai tuvojās kāds jauneklis, kura rupjais, neveiklais spēks pievilka viņas maigumu. Nu viņa lēnām, atvēra acis.

— Džeims, — viņa čukstēja, un viņas skatiens skumjā dedzībā meklēja vīra acis, — vai tu atceries dienu pie Paunijupes, kad tu man spraudi matos skaistās, sarkanās sērmūkšļa ogas? Vai tu atceries, ko toreiz teici?

Viņš pablenza sievā, izbijies par tādu pārmaiņu viņas runā, un sev jautāja, vai tikai viņa nemurgo; viņš stāvēja bezdibeņa malā, bet viņa pļāpāja par dažām aušīgām pīlādžu ogām pirms trīsdesmit gadiem. Viņa lūpas trīsēja, kad viņš lēnām atbildēja:

— Nē, es vairs neatceros savus vārdus, — bet pasaki man, saki, ko es toreiz teicu!

Viņa aizvēra acis, it kā gribēdama atvairīt visu, lai paliktu tikai sen pagājušās jaunības dienas, un tad lēni nomurmināja: — Tu teici, ka ogas neesot tik skaistas kā mani skaistie, cirtainie mati.

Kad viņš neviļus pavērās plānajās, pelēkajās pinkās, kas iekļāva sievas seju, viņu pēkšņi saviļņoja briesmīgs satraukums. Pats par sevi saprotams, ka viņš to dienu atcerējās! Viņš atcerējās brīnišķīgo, mazo gravu, strauta čaloņu, sauli, kas viņus aplēja ar saviem stariem, atcerējās, kā uzšāvās augšā zars, no kura viņš bija noplūcis ogu čemuru; nu viņš atkal redzēja, kā viņas cirtu mirdzums atdalījās no košā ogu sārtuma. Viņš centās atvairīt domas, ka šis izdilušais radījums gultā toreiz gulējis viņa skavās un uz mīlas vārdiem atbildējis ar mīkstām, svaigām lūpām. Tas nevarēja tā būt, un tomēr — tā tas bija! Viņa seja raustījās, mute sašķobījās, cīnoties ar uzplūdušām jūtām, kas atdūrās pret viņa pretestību kā trakojošs kalnu strauts pret granīta aizsprostu. Varena, nevaldāma dziņa modināja viņā vēlēšanos akli, neprātīgi runāt tā, kā jau kopš divdesmit gadiem nebija runājis, un teikt:

«Protams, Margarit, es atceros šo dienu, un tu biji skaista — skaista un salda kā puķe.» Bet viņš tādus vārdus vairs nespēja izteikt. Vai viņš šai istabā bija ienācis, lai aizgrābtībā pļāpātu un ņaudētu? Nē, viņš bija ienācis pastāstīt par savu bojā eju un to arī darīs, par spīti nedabiskajai vājībai, kas bija uznākusi.

— Vecā, — viņš sašķobītu muti nomurmināja, — tu ar tādām runām iedzīsi mani kapā. Kad būsi nespējnieku namā, tad tev vajadzēs stāstīt kaut ko tamlīdzīgu, lai mani uzjautrinātu.

Viņas acis tūlīt atvērās, skatiens baismā jautājumā atkal izurbās viņam cauri, tomēr viņš piespieda sevi turpināt, melīgi atdarinādams parasto ņirdzīgo paņēmienu.

— Jā! — viņš iesaucās. — Tagad jārunā par to! Man vairs nebūs piecdesmit mārciņu, ko tevis dēj sviest laukā pa logu. Es sava veikala durvis aizslēdzu uz visiem laikiem. Mēs visi drīz būsim nabagu patversmē. — Izrunādams pēdējos vārdus, viņš redzēja, kā pārmainās viņas seja, bet kāds velnišķīgs, tikko pārdzīvotās vājības modināts impulss, kas iedarbojās jo spēcīgāk tāpēc, ka sirds dziļumos viņš nemaz tā negribēja runāt, spieda viņu tuvināt galvu viņējai, pamudināja turpināt: — Klausies! Ar veikalu ir cauri! Es tev to jau teicu pirms gada — vai tu atceries, tu ar savām nolādētajām, muļķīgajām sērmūkšļa ogām? Es tev saku, mēs esam izputināti! Tu man biji tāds palīgs, ka tiktāl nu esi mani novedusi. Mēs esam pagalam, pagalam, pagalam!

Šie vārdi viņu ietekmēja tieši un briesmīgi. Kad viņa beidzot saprata to nozīmi, červeļainā, dzeltenā sejas āda sāka tik šausmīgi raustīties, it kā pēkšņas nepanesamas ciešanas mēģinātu atdzīvināt mirstošos audus, it kā asaras velti censtos spiesties ārā no ķermeņa izžuvušā avota. Viņas acis pēkšņi kļuva lielas, stingas un spožas, un viņa, ārkārtīgā sasprindzinājumā trīcēdama, piecēlās gultā sēdus. Vesela vārdu straume drebēja uz viņas lūpām, bet mēle neklausīja, un viņa nekā nespēja pateikt; kamēr uz pieres parādījās aukstas sviedru lāses, viņa kaut ko nesakarīgu nošļupstēja un tad apklususi izstiepa roku. Pēc tam viņas seja aiz piepūles kļuva pelēka, un viņa pēkšņi skaļā balsī iekliedzās:

— Met! Met! Nāc pie manis! — Viņa izstiepa abas trīcošās rokas un tad jau vājākā balsī sauca: — Nesij! Mērij! Kur jūs esat?

Viņš gribēja steigties klāt, tomēr palika stāvot kā zemē iemiets; bet neviļus pār viņa lūpām — tikpat dīvaini kā ziedošs zars pie kaila koka — pārvēlās vārdi:

— Margarit, sieva... Margarit... neņem pie sirds, ko es teicu. Es jau nemaz tik ļauni nedomāju.

Bet viņa nedzirdēja un lēni pēdējo reizi izdvesa:

— Kāpēc tavu ratu riteņi kavējas, ak kungs? Es esmu gatava iet pie tevis!

Tad viņa viegli atslīga atpakaļ uz spilvena. Mirkli vēlāk pēdējā dziļā nopūta krampjaini noraustīja izdilušo, izmocīto ķermeni, un viņa palika mierīgi guļam. Taisni uz muguras, izstieptām rokām, viegli pie plaukstām pieliektiem pirkstiem — tā viņa tur gulēja klusēdama un tā, it kā būtu krustā sista. Viņa bija mirusi.

XIII

Viesistabā sanākušo sabiedrību, kas jutās ļoti neērti, Broudijs vēroja skatieniem, kas nevēstīja nekā laba; vispirms viņš pavērās Nesija, tad Metā un vecāmātē, beidzot niknuma pilnais skatiens apstājās pie Viljema Lamsdena kundzes. Viņi nupat bija apbedījuši Margaritas Broudijas mirstīgās atliekas, un viesi, kas, nevērojot Broudija noraidošo pieres raukšanu, turējās pie veco ierašu atzītām tiesībām, bija atgriezušies mājās iestiprināties.

— Mēs viņiem nedosim nekā! — Broudijs šorīt bija uzkliedzis mātei. Pārejošais un nokavētais maigums pret sievu tagad bija izgaisis, un viņš neganti dusmojās par viņas radinieku iebrukumu. — Man viņu te mājā nevajag. Tiklīdz viņa būs apbedīta, lai visi vācas prom! — Vecā sieva bija cerējusi uz garšīgu tēju ar cienastu, bet bija spiesta mainīt savas prasības.

— Džeims, — viņa bija iebildusi, — mājas goda dēļ tev viņiem jāpiedāvā glāze vīna un cepumi.

— Neviens no mūsu tuviniekiem nav vairs starp dzīvajiem un nevar ierasties, — viņš piktojās. — Kāda man dala gar viņas radiem? Man vajadzēja no viņiem atkratīties, kad viņi man rakstīja.

— Viņi ļoti kāri uz mantojumu, — vecāmāte centās viņu apklusināt. — Bet tev viņi tomēr drusku jāpacienā. Citādi tas būtu nepieklājīgi.

— Nu tad dod viņiem ko rīt! — Broudijs iesaucās un, tā kā viņam pēkšņi kaut kas bija iešāvies prātā, vēl piemetināja: — Jā, dod viņieml Pabaro šīs cūkas! Es tev pagādāšu palīgu.

Ar īstu satīra prieku viņš vēroja, kā Nansija atnes un visiem pasniedz biskvītus un vīnu. Viņš atkal bija pats savs kungs, un viņam likās brīnišķīgi, ka ataicinājis mājā Nansiju tieši tai pašā brīdī, kad viņa sievas līķi no turienes nesa laukā: abas sievietes, mirušā un dzīvā,, bija, tā sakot, satikušās durvīs; viņa acis, sastapdamās. ar Nansijas skatienu, iegailējās slepenā jautrībā.

— Nekautrējies, Met! — viņš zīmīgi uzsauca Metam, kuram Nansija pārgalvīgā pašapziņā patlaban ielēja vīnu. — Ņem glāzi! Tā tev nāks par labu pēc tādas gaudošanas. Tu vari būt gluži mierīgs. Es taču esmu šeit un uzmanīšu, lai vīns tev nesakāpj galvā. — Ar riebumu viņš vēroja dēla drebošo roku. Mets viņam atkal bija sagādājis kaunu, jo raudādams un vaimanādams bija sabrucis pie kapa, kaucis, smilkstējis un histēriski rāpojis uz ceļiem, kad uz zārka smagi uzkrita pirmā lāpsta zemes.

— Nav nekāds brīnums, ka viņš ir satraukts, —Dženete Lamsdena laipnā balsī sacīja. Viņa bija resna, labsirdīga sieviete kuplām, skaistām krūtīm, kas vēlās pāri ne visai labi pašūtajam ņieburam. Nu viņa pārlaida skatienu visai sabiedrībai un draudzīgi piemetināja: — Tomēr man šķiet, ka tā bija atpestīšana un žēlsirdība. Tur, kur viņa ir tagad, viņa būs laimīgāka, par to es galvoju.

— Tiešām žēl, ka nabadzītei nebija pagādāts neviens vainags, — sacīja Viljama Lamsdena kundze, saraukdama degunu un atmezdama galvu. Viņas lūpas bija sakniebtas, mute zem garā, smailā deguna pauda nicināšanu; dzerdama no savas tases, viņa uzmanīgi pavērās Nansijā, pēc tam atkal lēni pacēla galvu un skatījās prom. — Bez puķēm apbedīšana tomēr nav pilnīga, — vina stingri piemetināja.

— Jā, tās zināmā mērā nomierina, — Dženete Lamsdena izlīdzinoši noteica. — Šīs lielās lilijas ir tik skaistas!

— Es vēl nekad neesmu bijusi bērēs, kur nav puķu, — Lamsdena kundze ar rūgtu pārmetumu sacīja. — Pēdējās bērēs, kurās es piedalījos, bija vesels vezums ziedu, un kur tad vēl vainagi, kas klāja zārku.

Broudijs cieši viņu uzlūkoja.

— Nu, cienījamā, — viņš laipni teica, — es ceru, ka jums visām būs kārotās puķes, kad jūs izvadīs pēdējā gaitā.

Uzrunātā pagrieza savu lielo degunu uz Broudija pusi un uzmeta tam šaubu pilnu skatienu, jo lāgā nezināja, vai šo piezīmi uzņemt kā komplimentu vai kā apvainojumu; tad viņa savā neziņā pavēloši pievērsās vīram, meklēdama palīdzību. Tas bija mazs, dzīslains vīrelis, kas stīvajā, spīdīgi melnajā uzvalkā ar sastērķelēto uzkreklu un «gatavo» kaklasaiti jutās ļoti neērti, jo vēl aizvien oda pēc staļļa; viņš tūlīt pareizi iztulkoja sievas sirsnīgo skatienu un, uzticīgs savam pienākumam, iesāka:

— Apbedīšanai puķes piestāv labi, protams, tas ir ieskatu jautājums, tomēr es gribētu teikt, tās ir zināmā mērā mierinājums pakaļpalicējiem. Bet visdīvainākais man liekas tas, ka tās labi piestāv arī kāzās. Tas man tiešām noslēpums, ka puķes var piestāvēt tik pretējām ceremonijām. — Viņš nokāsējās un laipni pavērās Broudijā. — Vai zināt, es jau esmu bijis daudzās bērēs, jā, un arī daudzās kāzās. Reiz es pat aizbraucu četrdesmit jūdžu no mājām, — bet, vai jūs ticat vai neticat, — viņš triumfēdams nobeidza, — trīsdesmit divus gadus nevienu nakti neesmu gulējis citur kā savā gultā.

— Tiešām, — Broudijs īsi noteica, — tas man pie muguras lejas daļas.

Pēc šīs rupjības iestājās nepatīkams klusums, kuru pārtrauca tikai Nesijas šņuksti. Abas grupas neuzticīgi pavērās viena otrā kā svešinieki, kas vilciena kupejā sēž katrs savā pusē.

— Cik drūma diena, tā tiešām piestāv bērēm, — Lamsdens beidzot spītīgi noteica, vērodams pa logu nemitīgo lietu. Pēc viņa vārdiem trīs ciemiņi atkal uzsāka klusu sarunu, kas attiecās tikai uz viņiem, bet vēlāk kļuva skaļāka.

— Jā, tas ir diezgan bēdīgi.

— Vai jūs ievērojāt, cik smagi krita lietus lāses, kad kapā ielaida virves?

— Man liekas savādi, ka garīdznieks nenāca mums līdzi uz māju, lai pateiktu dažus vārdus.

— Viņam droši vien būs bijis kāds iemesls.

— Bet kaparuna tiešām bija sevišķi skaista. Tiešām žēl, ka nabadzīte pati to vairs nevarēja dzirdēt.

— Kā tur bija? «Uzticīga sieva un mīloša māte», vai ne?

Viņi pašķielēja uz Broudiju, it kā gaidīdami, lai tas šo pēdējo pagodinājumu pieklājības dēļ apstiprina, bet viņš izlikās viņus nedzirdam un, domās nogrimis, skatījās caur logu. Redzēdami, ka Broudijs tik izklaidīgs, viņi kļuva drošāki.

— Es nabadzīti labprāt vēlreiz būtu redzējusi, bet biju tik pārsteigta kā nekad savā mūžā, kad izdzirdu, ka zārku aizskrūvējuši pirms mūsu ierašanās.

— Viņa būs stipri pārmainījusies pēc tādas slimības, jā, un arī pēc visām bēdām, kas bija jāpārcieš.

— Jaunībā viņa bija jautra, dzīva meitene. Viņas smiekli līdzinājās strazda vīterošanai.

— Jā, tāda viņa bija, — Dženete beidzot noteica un uzmeta pārmetumu pilnu skatienu Broudijam, kas stāvēja pie loga, un viņas vārdi likās paužam: «Viņa bija par labu priekš tevis!»

Pagāja īss klusuma brīdis, tad Lamsdena kundze, pievērsusi pētīgu skatienu Nesijai un galvenām kārtām viņas zilajai sarža kleitiņai, nomurmināja:

— Es jūtos gandrīz aizvainota, redzēdama nabaga bērnu bez kārtīga sēru tērpa. Tas jau gandrīz skandāls!

— Mani pārsteidza bēru vienkāršība, pārāk lielā vienkāršība, — piemetināja Dženete. — Tikai divi rati, un neviena vienīga cilvēka no pilsētas.

Broudijs visu dzirdēja, īstenībā viņš bija ielāgojis katru vārdu, tikai sarūgtinātās omas radītā vienaldzībā ļāva viņām turpināt, bet nu viņš apgriezās un skarbi noteica:

— Tā bija mana stingra vēlēšanās, lai apbedīšana notiktu iespējami klusi. Vai jūs gribējāt pilsētas orķestri, par brīvu izdalītu viskiju un uguņošanu?

Viņas patiesi uztraucās par tādu rupjību, niknumā sasēdās ciešāk kopā un sāka domāt par atvadīšanos.

— Viljem! Vai tev Līvenfordā nav zināms kāds lokāls, kur mēs varētu padzert tēju, gaidot mūsu vilcienu? — Lamsdena kundze drebošā, bet žultainā balsī jautāja, tā dodama zīmi iet prom. Viņa bija cerējusi uz siltu un aukstu gaļas ēdienu, pastēšu, taukos ceptu raušu, tējas cepumu un citu gardumu pārpilnību, nevis tikai uz vāju skābo vīnu un pirktiem cepumiem. Viņi bija ieradušies no tāla Aršeras ciema un nekā nezināja par Broudija nabadzību, un uzskatīja viņu par spējīgu piedāvāt cienīgāku un garšīgāku maltīti nekā to, pie kuras nupat sēdēja.

— Vai jūs nevēlaties biskvītus, ja vēl esat izsalkušas? — Broudiju vecāmāte, viegli nokrekšķinādamās, jautāja. — Tie ir «Deesides» — tos es jums varu ieteikt. — Neparastais vīns viņai likās kā nektārs, viņa to bija pamatīgi iebaudījusi, un tagad viegls sārtums klāja viņas grumbainos, dzeltenos vaigus ar izspiestiem kauliem; viņa bija ārkārtīgi priecīga par šādu izdevību un kārtīgi atzīmēja Margaritas Broudijas nožēlojamo atlieku atgriešanos zemes klēpī. — Iedzeriet vēl lāsīti vīna, jā?

— Pateicos, nē! — atbildēja Lamsdena kundze un augstprātīgi savilka muti līdz pēdējai iespējai, lai caur šo mazo spraugu izgrūstu jo nicīgākus vārdus. — Es nemēdzu daudz dzert. Es tā neesmu radusi, bez tam man sevišķi negaršo tas, ko jūs tur dzerat. Vai zināt, — viņa turpināja, uzvilkdama melno ādas cimdu, — tā ir diezgan bezkaunīga izskata meiča, kas šādā brīdī te ir mājās. Vai viņa jau sen te?

Broudiju vecomāti, kas nekā neatskārta, apjucināja pieklājīga ieklepošanās.

— Es viņu nepazīstu, — viņa mulsi atbildēja. — Viņa ieradās tikai šodien. Džeimss viņu atsūtīja man palīgā.

Lamsdena kundze ar savu precēto māsīcu pārmija, zīmīgus skatienus. Abas nicīgi pamāja ar galvu, it kā gribētu teikt: «Tā jau mēs domājām!» — un tad pasvītroti līdzjūtīgi pavērās Nesija.

— Ko tu iesāksi bez savas mātes, meitiņ? — viņa iejautājās.

— Tev uz kādu laiciņu jāatbrauc pie mums, maziņā, — noteica otra. — Tev fermā droši vien patiks.

— Es pats varu par Nesiju parūpēties, — Broudijs viņas ledaini pārtrauca. — Ne viņai vajadzīga jūsu palīdzība, ne līdzjūtība. Kad jūs par viņu atkal dzirdēsiet, viņa būs izdarījusi kaut ko tādu, kas nedz jums, nedz jums līdzīgām nav pa spēkam.

Kad Nansija ienāca istabā, lai aiznestu glāzes, viņš turpināja:

— Klausieties, Nansij! Šīs divas dāmas nupat izteicās, ka jūs esot bezkaunīga, — vai jūs neteicāt «mātīte», manas dāmas? Jā, tātad bezkaunīga mātīte. Vai jūs par šo labo spriedumu nevarētu izrādīt savu atzinību un izvadīt viņas no mājas — un, es domāju, arī šis kundziņš darītu prātīgi, ja ietu viņām līdzi.

Nansija izaicinoši atmeta galvu.

— Ja tā būtu mana māja, — viņa sacīja un raidīja Broudijam pārdrošu skatienu, — viņas te vispār nebūtu ienākušas!

Abas sievietes sašutušas piecēlās.

— Šī valoda, un šī izturēšanās! Un vēl bērna klātbūtnē! — šņāca Dženete, iedama uz durvju pusi. — Turklāt tādā dienā!

Lamsdena kundze, kas bija tikpat sašutusi, bet mazāk iebaidīta, saslējās visā savā diezgan pamatīgajā, stūrainajā augumā un spītīgi atgāza galvu.

— Mani apvainoja, — viņa caur plānajām, sakniebtajām lūpām ķērca, — apvainoja mājā, kurā es ierados pēc ilga un dārga brauciena, lai nestu mierinājumu! Es eju, es jau eju, nekas mani vairs nespētu aizturēt, bet, — viņa uzsvēra, — iekāms pametu šo māju, es gribētu zināt, ko mūsu mīļā māsīca atstājusi mūsu ģimenei.

Broudijs pavērās viņā un īsi iesmējās.

— Tiešām? Ko tad viņa jums varētu atstāt?

— Es nejauši dabūju zināt no Viljema, ka Margarita Lamsdena bez porcelāna, gleznām un greznuma lietām, un labākā guļamistabas kamīna, un pulksteņa, un mātes medaljona ienesusi šai mājā arī krietni daudz sudraba! — viņa saniknota iesaucās.

— Jā, un viņa krietni daudz arī aiznesa, — Broudijs rupji atcirta. — Ārā! Kad es paskatos jūsu saskābušajā, rijīgajā, mantkārīgajā sejā, man nāk vēmiens! — Rokas vicinādams, viņš savus viesus kā aitu baru dzina uz durvīm. — Ārā jūs visi, te jums nav ko meklēt! Man žēl, ka es jums savā mājā pasniedzu kumosu maizes.

Lamsdena kundze, gandrīz raudādama aiz dusmām un niknuma, uz sliekšņa vēl apsviedās.

— Mēs griezīsimies pie tiesas! — viņa ķērca.— Es nebrīnos, ka nabaga Margarita Lamsdena te aizgāja bojā. Viņa jums un jūsu bezkaunīgajām slampām bija pārāk laba. Jūs nabaga sievietes apbedīšanu pārvērtāt kliedzošā skandālā. Nāc, iesim mājās, Viljem!

— Tā ir pareizi! — Broudijs ņirgādamies iesaucās. — Ņemiet tikai Viljemu līdzi uz māju viņa paša gultā. Es nebrīnos, ka viņš to tik ļoti mīl, ja viņam zem segas tik ērmīga rota kā jūs. — Viņš skatījās uz viņu un ņirgājās. — Jūs darāt prātīgi, nelaizdama viņu prom ne uz vienu nakti, jo, iespējams, viņš vairs neatgrieztos.

Kad viņa kopā ar citiem aizgāja augsti paceltu galvu un tumši pietvīkusi, viņš nosauca pakaļ:

— Es neaizmirsīšu aizsūtīt jums atpakaļ puķes, ja jums tās vajadzīgas!

Bet, kad Broudijs atgriezās viesistabā, ar pūlēm tēlotā vienaldzība izgaisa; tā kā viņš gribēja palikt viens, tad pārvērstā, mierīgā balsī lika visiem atstāt telpu. Kad tie bija izgājuši, viņš griezās pie Metjū un zīmīgi sacīja:

— Ārā no mājas un meklē darbu! Es vairs negribu redzēt tavu muļķīgo pinkšķēšanu un puņķošanos. Meklē sev darbu! Uz mana kakla vairs nesēdēsi! — Bet, kad Nesija gāja garām, viņš tai noglāstīja galvu un maigi sacīja:

— Neraudi, meitiņ, tēvs par tevi gādās. Nožāvē asaras. Uzskrej augšā un paņem grāmatu vai ko citu. Tev ne par ko nav jāraizējas. Es gādāšu par tavu nākotni.

Tas bija viņa dzīves tuvākais mērķis, tā viņš nodomāja — rast gandarījumu un attaisnojumu Nesija. Viņa bija glābiņš: gudra, neparasti apdāvināta, kā viņš sev centās iestāstīt. Viņš rūpēsies par meiteni, uzmudinās, vedīs no vienas uzvaras pie otras, kamēr visā pilsētā skanēs viņas un viņa vārds. Briesmīgajā neveiksmē un nupat pārdzīvotajos likteņa triecienos viņš saskatīja tikai pārejošas likstas, kuras ar laiku noteikti pārvarēs. «Īstu vīru nevar piespiest pie zemes.» Tas bija viņa bieži atkārtotais lozungs, kas viņam arī tagad iešāvās prātā un viņu mierināja, Viņš sāks no jauna — apdomīgāk nekā pirms tam; viņš gandrīz uzskatīja to par veiklu šaha gājienu — ar Nesijas palīdzību iekarot savu agrāko cienīta vīra stāvokli. Viņš jau iepriekš dzirdēja Nesijas vārdu uz visu lūpām un iztēlojās, kā pats dalīsies vispārējā cieņā. «Pēc sievas nāves viņam visur sāka laimēties,», viņš jau dzirdēja ļaudis runājam. «Tā vīram būs bijusi kā sprungulis ratu spieķos.» Cik tas bija pareizi! Kad viņš palīdzēja vieglo zārku nolaist kapā, viņš juta tikai vienu, ka beidzot ir brīvs, ka vairs nav neviena, kas pārpildīs viņa pacietības mēru un apgrūtinās naudas maku. Viņš neatcerējās nekā, kas runātu nelaiķei par labu; viņa atmiņā nebija palikusi neviena sievas labā īpašība, viņš domāja tikai par viņas vājībām, par fiziskās pievilcības trūkumu pēdējos gados. Vairs nebija nevienas maigas jūtas, nevienas atmiņas par agrāk kopā pavadītām dienām; atmiņa bija apmākusies kā tumša debess, kas nelaiž cauri neviena līksma gaismas stara. Viņš bija pārliecināts, ka sieva ir bijusi nekam nederīga — gan kopdzīvē, gan pakļāvībā, gan bērnus dzemdējot. Arī par Nesiju viņai nepienācās nekāda atzinība, jo tā bija, to viņš juta, tikai viņa miesa un asinis; visas atmiņas par laulāto draudzeni varētu ietvert vienā vārdā — nespējīga. Galīgā un neatsaucamā šķiršanās Broudiju bija satraukusi ar savu pēkšņo un vareno īstenību, bet nu viņu parņema savāds atvieglinājums. Viņš vēl bija jauns un spēcīgs vīrietis, viņu gaidīja daudz prieka, ko viņš tagad, kad viņa mirusi, brīvi varēs baudīt. Biezā apakšlūpa nokārās, kad domas atzinībā pievērsās Nansijai, tad tās gaidu pilnas šāvās tālāk iztēles treknajās, erotiskajās ganībās. Nansijai pastāvīgi vajadzēja būt pie viņa — nu viņa uz visiem laikiem varēs palikt šeit. Tagad vairs nebija nekā, kas varētu kavēt viņu dzīvot ar Nansiju kopā, nebija nekādu dibinātu iebildumu pret to, ka Nansija viņam kalpo; šī doma viņu uzjautrināja — nu jā, viņam taču bija vajadzīga saimniece!

Atradis šai iepriecinošajā lēmumā mierinājumu, Broudijs atkal nemanot sāka domāt par jaunāko meitu. Viņa prāts nebija spējigs sekot vairāk kā vienai domu gaitai, tāpēc, nonācis uz vienas takas, viņš neatlaidīgi devās pa to tālāk; nu viņam kļuva skaidrs, ka dzīvot savā mājā, uzturēt un audzināt Nesiju tā, kā viņš gribēja, varēs tikai tad, ja tūlīt atradis kādu ienākumu avotu. Viņš saknieba lūpas un; dziļdomīgi palocīja galvu, izlēmis tūlīt īstenot plānu, kas pēdējās divās dienās viņa galvā bija nobriedis. Viņš piecēlās un iegāja priekšnamā, uzlika cepuri, paņēma zīda lietussargu un tad lēnām izgāja no mājas.

Ārā bija vēss un svaigs gaiss, līņāja smalks, tikko manāms lietus — viegls un maigs kā rasa tas slacināja Broudija drēbes un skāra viņa karsto pieri kā glāsts. Kāri ieelpodams balzamam līdzīgo miklo dūmaku. viņš juta kā sevišķu labvēlību, ka nebija jāguļ šaurā koka šķirstā četras pēdas zem mitras mālu zemes, bet varēja staigāt svaigā gaisā spēcināts, dzīvs un brīvs. Raksturīgi, ka no viņa aprobežotā prāta jau bija pilnīgi izzudušas atmiņas par pazemojumiem veikalā, tapat arī par nesavaldīgo ālēšanos Haistrītā, izbeidzot veikala gaitas; neveiksme viņam rādījās pavisam citā gaismā; viņš nebija uzvarēts un satriekts, bet bija un palika džentlmenis, tikai nelabvēlīgu apstākļu upuris. Lamsdenu radītais niknums bija pārgājis, un tagadējais gājiens viņā atkal viesa pašapzinīgu cieņu; tā viņš svinīgi soļoja pa ielām, nevienu neuzrunādams, bet sveicinādams tos, kuri likās sveiciena cienīgi. Šķita, viņš stiprina pats savu pārliecību, ka tagad, atbrīvojies no sievas un Nansijas iedvesmots, sāk jaunu un svarīgu dzīves posmu.

Baznīcas ielas galā viņš nogriezās taisnā leņķī un attālinājās no Haistrītas, dodamies uz Jaunpilsētu. Veikali kļuva retāki; pa labi rindojās strādnieku mājokļi — vienkārši namiņi, kas bez dārziņiem pieslējās tieši ielai, pa kreisi stiepās augsta mūra sēta. Virs šī mūra auga pīlādžu jaunaudzes bezzarainie puduri, un sāļganais jūras vējš, traukdamies tiem pāri, sacēla šalkoņu, kas skanēja Broudijam ausīs. Dažus simt jardus tālāk viņš apstājās pie kāda ēku bloka, kas pārrāva augsto, gludo mūra sētu un valdonīgi pievērsās ielai; viņš apstājās pie galvenajiem vārtiem. Broudijs līdzinājās cilvēkam, kas uzmanīgi studē vienkāršu misiņa izkārtni — uz šīs izkārtnes bija pavisam īss uzraksts «Līvenfordas kuģu būvētava — Lata un biedri», bet patiesībā viņš saņēma visus spēkus, lai pārkāptu pār to durvju slieksni, kuru priekšā stāvēja.

Tagad, kad viņš bija pienācis pie mērķa, viņu pārņēma neparasts satraukums, kas vājināja ciešo apņēmību; jau milzīgā uzņēmuma ārējais izskats, neskaidrās domas par milzīgo vērtību, ko tas pārstāvēja, lika viņam sajust savu mazvērtību, sevišķi tagad, kad viņš bija nokļuvis tik neapskaužamos apstākļos. Viņš nikni atvairīja šīs domas, atkal sev iegalvodams, ka svarīgs ir pats vīrs, nevis nauda, un ātri, bet cienīgi izgāja cauri lieliskajam portālam.

Steigdamies viņš nokļuva pie maza aizlaižama lodziņa ar uzrakstu «Ziņu birojs». Bet viņš to neievēroja un iemaldījās īstā gaiteņu labirintā. Dažus mirkļus viņš kā sagūstīts minotaurs saīdzis staigāja pa garajām ejām, kamēr nejauši satika kādu jaunu cilvēku, kurš, spriežot pēc īsā spalvaskāta, kas rēgojās kā šķēps aiz auss, droši vien bija kāds no kantoristiem.

— Es gribu runāt ar seru Džonu Latu, — viņš rupji pieteicās. Šais koridoros viņš jutās kā apstulbis. — Es tūlīt gribu ar viņu runāt.

Jauneklis nobālēja, izdzirdis varenā vīra vārdu. Viņam ceļā uz šo personu stājās vesela virkne augstāko ierēdņu, direktoru, departamenta priekšnieku un virs— inspektoru.

— Vai jūs esat pieteikts? — viņš nedroši jautāja.

— Nē, — Broudijs atbildēja.

— Tā tiešām nav mana darīšana, — atbildēja jauneklis, tūlīt noveldams no sevis jebkuru atbildību. — Bet jums būtu lielākas izredzes, ja jūs būtu pieteikts. — Viņš beidzamo vārdu izrunāja tik svinīgi, it kā tā būtu slēdzene, kas nepieciešama, lai atslēgtu svētnīcas durvis.

— Atstājiet tagad šo savu «pieteikts»! Man ar viņu jārunā! — Broudijs tik strauji iesaucās, ka jaunais cilvēks atrada par vajadzīgu nākt klajā ar ko citu.

— Es varētu pajautāt Šārpa kungam, — viņš sacīja, nosaukdams tā pusdieva vārdu, kuram pats bija padots.

— Tad aizvediet mani pie viņa! — Broudijs nepacietīgi sacīja. — Bet ātri!

Jauneklis pārsteidzoši viegli soļoja pa gaiteņiem un pēc dažiem paskaidrojumiem stādīja viņu priekšā Šārpam; tad viņš tūlīt aizsteidzās, it kā gribētu izbēgt no visām iespējamām sekām.

Šārpa kungs skaidri nezināja, nē, viņam pat bija vislielākās šaubas, vai seram Džonam šodien būs iespējams kādu pieņemt. Firmas vadītājs esot loti aizņemts un izteicis noteiktu vēlēšanos, lai viņu netraucējot, viņš iešot drīz prom, un vispār, ja lieta neesot sevišķi svarīga, Šārpa kungs tikai loti nelabprāt iešot pie sera Džona, lai pieteiktu Broudija kungu.

Broudijs ar savām mazajām, niknajām acīm pavērās Šārpā.

— Pasakiet seram Džonam, ka ar viņu vēlas runāt Džeimss Broudijs! — viņš iekarsis iesaucās. — Viņš mani labi pazīst. Viņš mani tūlīt pieņems.

Šārps aizsteidzās, bet pēc laiciņa atkal atgriezās un vēsi lūdza Broudija kungu apsēsties, jo sers Džons viņu drīz pieņemšot.

Broudijs viņam uzmeta uzvarētāja skatienu, kas likās sakām: «Es taču tev to jau teicu, muļķis tāds!» — apsēdās un gaidīja, vērodams darbīgo kalpotāju baru, kuri gluži kā bites sanēja apkārt un kuru darbībai, kā likās, sekoja Šārpa asais skatiens. Kamēr lēni pagāja minūtes un Broudijam jau sāka salt kājas, viņš gaidīdams domāja, ka «drīz» nozīmē diezgan ilgu laika sprīdi; un, jo ilgāk viņam vajadzēja gaidīt, jo mazāks kļuva viņa triumfs, kamēr Šārpa pašapmierinātība redzami auga. Nu Broudijs sāka saprast, ka viņš tik viegli nevar iekļūt sera Džona birojā, cik viegli sers Džons var ieiet viņa kantorī, ka te ievērojami grūtāk pie sera Džona pietikt nekā pie gadījuma lopu skatē to uzrunāt. Broudiju pārņēma smaga nomāktība, no kuras viņš neatbrīvojās arī tad, kad viņu beidzot pēkšņi aicināja pie firmas šefa.

Kad Broudiju ieveda kabinetā, sers Džons Lata, sēdēdams pie rakstāmgalda, ātri pacēla galvu, ne vārda nebildis, norādīja uz kādu krēslu un atkal sāka pētīt uzmetumu, kas atradās viņam priekšā. Broudijs iegremdēja vareno augumu atzveltnī un sāka apskatīt greznās telpas. Viņš ievēroja dārgos Indijas ozola paneļus, maigi niansētās krāsas, jūras ainavas pie sienām, brīnišķīgos kuģu modeļus uz skaistiem paaugstinājumiem; kamēr viņa kājas dziļi iegrima biezajos paklājos un viņš apbrīnoja rakstāmgalda izrotājumus un zelta tabakdozi, kas uz tā stāvēja, viņa nāsis mazliet iepletās un acis iemirdzējās dziļā atzinībā. Šķita, ka visa viņa stāja teiktu; «Tādas lietas man patīk. Tas ir īpašums, kādam vajadzētu piederēt man.»

— Nu, Broudij, — sers Džons beidzot sacīja, tomēr nepaceļot galvu, — kas jauns?

Broudijs gan manīja, ka šajos vārdos nav ne mazākā siltuma, tomēr dedzīgi iesāka:

— Ser Džon! Esmu pie jums ieradies pēc padoma. Jūs esat vienīgais cilvēks Līvenfordā, pie kura es griežos. Jūs saprotat mani un visu, kam sakars ar mani, ser Džon; to es agrāk ļoti bieži esmu jutis un nu ierados pie jums pēc palīdzības.

Lata ziņkāri viņā pavērās.

— Jūs runājat mīklās, Broudij, — viņš vēsi noteica. — Un šāds runas veids jums nepiestāv. Jūs esat vairāk radīts tiešam darbam nekā aplinkām runām. — Tad viņš lēni piemetināja: — Un arī darbi jums ne vienmēr piestāv.

— Ko jūs ar to gribat teikt, ser Džon? — Broudijs iesaucās. — Kas jums aiz manas muguras ko sastāstījis?

Lata paņēma skaistu ziloņkaula lineālu un, viegli ar to sizdams pa galdu, gausi atbildēja:

— Manas simpātijas jūs esat zaudējis, Broudij. Mēs nevaram Līvenfordā tā dzīvot, lai nedzirdētu visas pilsētas tenkas un jaunumus, — un jūs sevi esat padarījis smieklīgu vai pat vēl ļaunāk.

— Jūs taču nerunājat par to neprātu .. . ar cepurēm?

Lata pakratīja galvu.

— Tā, protams, bija aušība, bet, ievērojot jūsu raksturu, saprotama. Ir citas lietas, kuras droši vien arī jums zināmas. Jūs esat zaudējis savu sievu un, kā dzirdēju, arī veikalu. Jūs esat piedzīvojis vilšanos, tāpēc es daudz neteikšu. Tomēr esmu par jums dzirdējis daudz ļauna. Jūs zināt, es nekad nesperu ar kāju tam, kas guļ zemē, bet, — viņš mierīgi turpināja, — es interesējos par visiem ļaudīm mūsu pilsētā, un man nepatīk, ja runā ļauni kaut vai par pašu zemāko manas kuģu būvētavas strādnieku.

Broudijs nokāra galvu kā nopērts skolas zeņķis un nedroši sev jautāja, vai sers Džons runā par Meta neveiksmi vai par «Vintonas ģerboni».

— Jūs varbūt esat ievērojis, — Lata mierīgi turpināja, — ka kopš pagājušā gada sākuma es jūsu veikalu vairs neesmu apmeklējis. Tas notika tāpēc, ka es dzirdēju par kādu jūsu rīcību, ko es uzskatu par tikpat netaisnu, cik nežēlīgu. Jūs pret savu nelaimīgo meitu esat izturējies kā nelietis un plukata, Broudij, un, ja arī daži jūsu rīcību izskaidros ar aizvainotām goda jūtām un jums piedos, man ar jums nevar būt nekā kopēja, kamēr uz jums gulstas tāds kauna traips.

Broudija rokas savilkās dūrēs, grumbas noliektajā pierē kļuva dziļākas. Lata, viņš rūgti nodomāja, bija vienīgais cilvēks visā Līvenfordā, kas ar viņu tā drīkstēja runāt, īstenībā vienīgais, kas šādus vārdus drīkstēja izteikt nesodīts.

— Es tur vairs nekā nevaru darīt, — viņš stūrgalvīgi sacīja un apmierinājās ar šiem vārdiem vien tikai tāpēc, ka bija atkarīgs no otra labās gribas. — Tas nu ir pagājis un izbeigts.

— Jūs varat viņai piedot, — Lata nopietni teica. — Jūs varat man apsolīt, ka viņa vienmēr atradīs patvērumu jūsu mājā, ja tas viņai kādreiz būtu vajadzīgs.

Broudijs saīdzis klusēja, viņa domas nebija vis nodarbinātas ar Mēriju, bet pavisam dīvainā kārtā ar Nesiju. Viņas dēļ viņam vajadzēja kaut ko darīt. Galu galā viņam bija pavisam viegli piekāpties, tāpēc viņš, arvien vēl nodurtu galvu paklājā raudzīdamies, izgrūda: — Lai notiek tā, ser Džon!

Lata ilgi lūkojās varenajā, noliektajā stāvā. Retajos tikšanās gadījumos viņš Broudiju bija vērojis ar lietpratēja skatienu, kas interesējas par visu neparasto; viņš to bija cienījis kā lielisku vīrišķīga spēka iemiesojumu, par viņa iedomām pasmaidījis un izbrīnas pilnā ziņkārē cietis Broudija dīvainos tukšos un nedibinātos mājienus. Viņš to bija vērtējis, kā izglītots cilvēks interesējas par savdabīgu un ekscentrisku paraugu, bet nu viņu Broudija klātbūtne kaut kā atbaidīja, viņš to uzskatīja par pārmainījušos un pazemotu, domāja, ka agrākai augstprātībai un uzpūtībai varbūt bijis, dziļāks pamats. Tad Lata ātri atvairīja šīs domas — lai nu kā, šis vīrs taču bija piekāpies.

— Kā es jums varētu palīdzēt, Broudij? — viņš nopietni jautāja. — Pastāstiet, kādi ir jūsu apstākļi.

Broudijs beidzot pacēla galvu, jo ievēroja, ka saruna, — lai gan viņš nezināja, kā, — ievirzījusies tais sliedēs, kurās viņš to bija gribējis ievirzīt.

— Es savu veikalu slēdzu, ser Džon, — viņš iesāka. — Jūs zināt tikpat labi kā es, kā šī... — Viņš norīstījās un savaldījās — ... kā šī sabiedrība, kas ielavījās mūsu pilsētā, ar mani apgājās un kā zaglis naktī apmetās man blakus. Viņi lietoja viszemākos paņēmienus, viņi aizvilināja manu veikalvedi; viņi nosita cenas, labu preču vietā pārdeva nožēlojamus mēslus, viņi... viņi no manas miesas izsūca asinis.

Dzirdot paša vārdus, viņā modās atmiņas, viņš nožēloja pats sevi, un tas atspoguļojās arī viņa acīs, viņa krūtis elsoja; viņš teatrāli izstiepa roku.

Bet kaut kāda iemesla dēļ tas Latu nemaz neietekmēja, viņš ar mājienu Broudiju apturēja un piezīmēja:

— Un ko darījāt jūs, Broudij, lai viņu taktiku padarītu nekaitīgu? Vai jūs veikalu paplašinājāt, vai kļuvāt pret pircējiem laipnāks?

Broudijs viņā pavērās trulā, stūrgalvīgā ietiepībā.

— Es gāju savu ceļu! — viņš iedomīgi iesaucās. — To ceļu, kuru vienmēr biju gājis.

— Es saprotu, — Lata lēni noteica.

— Es šos ļaudis apkaroju! — Broudijs iesaucās. — Es viņus apkaroju kā džentlmenis, es cīnījos godīgi. Jā, es ar šīm divām rokām būtu saplosījis viņus gabalos, ja viņiem būtu bijusi drosme stāties man pretī. Bet viņi dziļi parakās zem manis — un kā es būtu varējis pazemoties un nostāties ar tiem uz vienas pakapes, uz viena līmeņa ar šiem suņiem?

— Un vai jums tagad ir kādas finansiālas grūtības? — sers Džons jautāja. — Vai jums ir parādi?

— Nē! — Broudijs lepni atbildēja. — Es pats esmu izpostīts, bet nevienam cilvēkam ne fārtinga neesmu parādā. Es ieķīlāju savu māju, bet, ja man arī nekas nepieder, parādā neesmu nevienam. Es godīgi varētu sākt no jauna, ser Džon, ja jūs būtu ar mieru man palīdzēt. Manai mazajai Nesijai jātiek uz priekšu. Viņa ir gudrākā meitene visā Līvenfordā. Viņa cenšas pēc jūsu tēva kunga stipendijas, tikai viņai jādod iespēja savu uzdevumu veikt.

— Kāpēc jūs nepārdodat savu smieklīgo māju? — Lata ieminējās, jo Broudija vārdi viņu bija noskaņojuši labvēlīgāk. — Tagad tā jums noteikti par lielu. Tad jūs varētu dzēst hipotēku un ar pārpalikumu sākt mazākā mājā.

Broudijs lēni pakratīja galvu.

— Tā ir mana māja, — viņš svarīgi noteica. — Es to esmu cēlis un gribu tajā palikt. Es to labāk pats savām rokām noārdītu nekā pārdotu. — Tad viņš pēc brīža drūmi piebilda: — Ja jums nav cita priekšlikuma, es jūs ilgāk netraucēšu.

— Sēstieties, mīļais cilvēk! — Lata iesaucās. — Jūs jau esat jūtīgāks par mimozu. — Dziļi domās iegrimis, viņš izklaidīgi rotaļājās ar savu lineālu, kamēr Broudijs šaubās un nesaprašanā vēroja, kā reizē ar jūtām mainās viņa sejas izteiksme. Beidzot Lata sāka runāt. — Jūs esat dīvains cilvēks, Broudij! — viņš sacīja. — Jūsu garīgā pasaule man ir mīkla. Vēl pirms vienas minūtes es biju nodomājis likt jums lūgties palīdzību, bet es jūtu, ka mani pie jums saista kaut kas, kam es nespēju pretoties. Es jums piedāvāšu sekojošo: veikals vairs nav priekš jums, Broudij. Jūs esat pārāk liels, gauss un smagnējs. Jums nebūtu nekādu panākumu, ja jūs atkal sāktu savā nozarē, pat ja jums tas būtu iespējams. Ar tik spēcīgiem muskuļiem jums vajadzētu strādāt fizisku darbu, bet man šķiet, tas jums liktos pazemojoši. Bet jūs taču varat strādāt ar spalvu, vest grāmatas, saskaitīt skaitļus. Varbūt mēs atradīsim jums kādu vietu. Kā jau teicu, es jums to piedāvāju, — tas ir viss, ko varu darīt jūsu labā. Jūs varat to noraidīt, ja gribat.

Broudija acis iemirdzējās. Viņš taču visu laiku zināja, ka sers Džons viņam izpalīdzēs, ka stiprās draudzības saites to piespiedīs viņam palīdzēt, turklāt karaliski palīdzēt; viņš juta, ka viņu gaida kaut kas liels un svarīgs.

— Jā, ser Džon, — viņš dedzīgi atbildēja. — Ko jūs man piedāvāsiet? Esmu jūsu rīcībā, ja varu būt jums noderīgs.

— Es jums varētu piedāvāt ierēdņa vietu birojā, — Lata vienaldzīgi turpināja. —: Nejauši gadījusies brīva vieta koku nodaļā. Jums gan vēl būs jāpamācās, bet jums es algu mazliet paaugstinātu. Jūs saņemtu divas mārciņas desmit šiliņus nedēļā.

Broudijs iepleta muti, viņa seja pauda vislielāko apjukumu. Viņš gandrīz negribēja ticēt savām ausīm, viņa acis aptumšojās aiz pārsteiguma un bēdāin, kamēr rožainās ainavas, kuras viņam tik pēkšņi bija parādījušās un kuru vidū viņš greznā kabinetā — varbūt šim līdzīgā — bija sēdējis un komandējis veselu baru paklausīgu padoto, pamazām izgaisa.

— Apdomājiet kādu mirkli, — Lata mierīgi sacīja, pieceldamies un ieiedams blakus telpā. — Jums mani uz brīdi jāatvaino.

Broudijs centās domāt. Kamēr Lata bija atstājis istabu, viņš sēdēja satriekts un salauzts zem pazemojuma sloga. Viņam — Džeimsam Broudijam jāpaliek par ierēdni! Un tomēr! Ko citu viņš varēja darīt? Nesijas dēļ viņam bija šī vieta jāpieņem. Viņš pieņems šo nolādēto vietu, bet tikai pagaidām! Vēlāk viņš visiem šiem neliešiem parādīs un pirmām kārtām šim Latam!

— Nu? — Lata jautāja, kad atkal bija ienācis kabinetā. — Kā tad būs?

Broudijs smagi pacēla galvu.

— Es to pieņemu, — viņš atbildēja un piemetināja balsī, kurai centās piešķirt ironisku noskaņu, bet tā padarīja to vienīgi traģisku, — un pateicos jums.

Kā apdullināts viņš skatījās uz Latu, kas pie rakstāmgalda pavilka kādu zvanu, un dzirdēja, kā tas tūlīt ienākušam izsūtāmam zēnam pavēl:

— Pasauciet Blēra kungu!

Blērs ieradās tikpat ātri un noslēpumaini, kā bija ieradies izsūtāmais zēns, bet Broudijs gandrīz nepaskatījās ne uz mazo veiklo stāvu, ne acīs, kuru skatiens savā oficiālajā vēsumā pārspēja pat Šārpa skatienu. Viņš nedzirdēja abu vīru sarunu, bet pēc laiciņa, par kuru nebūtu varējis pateikt, vai tas bija īss vai garš, juta, ka audience pie Latas beigusies.

Viņš piecēlās un, izgājis no greznajām telpām, lēni sekoja Blēram, kas viņu cauri gaiteņiem noveda pa kāpnēm lejā, tad viņi šķērsoja kādu pagalmu un iegāja vientuļā biroja ēkā.

— Tā gan atrodas pavisam atsevišķi no galvenās nodaļas, bet esmu pārliecināts, ka jūs šo apstākli neizmantosiet. Tas būs jūsu rakstāmgalds, — Blērs dzedri noteica. Bija skaidrs, ka viņš Broudiju uzskata par nelūgtu viesi, tāpēc, izskaidrojot vienkāršos pienākumus, centās vārdos ielikt tik daudz ledainas nicināšanas, cik vien bija iespējams. Abi pārējie ierēdņi šai telpā, jauni cilvēki, pāri savām grāmatām ziņkāri vēroja neparasto skatu. Viņi gandrīz nevarēja ticēt, ka tas būs viņu jaunais darba biedrs.

— Jūs taču iegaumējāt? — Blērs beidzot iesaucās. — Vai nu jums viss skaidrs?

— Kad man jāsāk? — Broudijs truli jautāja, juzdams, ka no viņa gaida kādu atbildi.

— Rīt, man šķiet, — Blērs atbildēja. — Sers Džons par to nekā noteikta neteica. Ja jūs drusku gribat iepazīties ar grāmatām, manis dēļ varat sākt arī tūlīt. — Atstādams istabu, viņš nicīgi noteica: — Bet līdz sirēnas signālam ir tikai pusstunda laika. Es domāju, ka ar to jums nepietiks, lai iemācītos savu darbu.

Klusēdams, it kā neapjauzdams, ko dara, Broudijs nosēdās uz augstā krēsla pie pults; atvērtā grāmata viņa acu priekšā bija viens vienīgs balts plankums. Viņš neredzēja skaitļus, ar kuriem nākotnē būs jānodarbojas, nejuta, ka uz viņu dīvainā atturībā klusēdami blenž abi jaunekļi. Viņš bija ierēdnis! Ierēdnis, kas strādāja par pieciem šiliņiem nedēļā. Viņa gars satrūkās no šā negrozāmā fakta, nerazdams nekādas izejas. Bet nē! Viņš nespēs panest šo pazemojumu! Tai pašā mirklī, kad izkļūs no šejienes, viņš kaut kur iegriezīsies un dzers, dzers, kamēr būs aizmirsis pazemojumu, ļausies aizmirstībai, kamēr tas viss liksies smieklīgi māņi. Cik ilgi Blērs bija teicis? Pusstundu, kamēr atskanēs taure. Jā, tik ilgi viņš varēja pagaidīt. Šo īso laiciņu viņš paliks pazemojošajā kalpībā, tad atkal būs brīvs. Viņu sagrāba trīsas, kad viņš uz labu laimi satvēra spalvaskātu un iemērca tintes pudelē.

TREŠĀ DAĻA

I

— Bet kaut ko tamlīdzīgu viņām taču nemaz nav iespējams valkāt, pat ja āda melna, — Nansija grudzināja. — Jūs gribat man iestāstīt niekus. — Viņa sēdēja uz virtuves galda un šķelmīgi pieliekusi galvu, vēroja Metu, šūpodama kājas uz viņa pusi, it kā piešķirot savai piezīmei lielāku nozīmi.

— Protams, — viņš, atspiedies pret trauku skapi, jautri atbildēja, mēģinādams viņu valdzināt ar savu skatienu, pozu un eleganto izskatu. — To valkā iezemiešu dāmas — kā jūs viņas mēdzat saukt.

— Melša tāds! — viņa ķircinādamās iesaucās. — Ko tik visu jūs nezināt! Jūs vēl gribēsiet man iestāstīt, ka Indijā arī pērtiķi valkā bikses. — Viņi abi skaļi smējās par šo joku, juzdami, ka var lieliski patriekties: viņa priecājās, ka radusies patīkama pārmaiņa tukšās priekšpusdienas vienmuļībā, kad mājās nebija Meta īgnā, drūmā tēva; viņš — ka radusies tik lieliska izdevība parādīt savas runas dāvanas un iznesību tikpat žilbinoši, it kā viņi abi sēdētu mirdzošā bārā un viņš ar Nansiju flirtētu.

— Esat gan jūs balamute, — viņa turpināja pamācošā, tomēr ierosinošā tonī. — Pēc tam kad jūs man pastāstījāt, ka nēģeri grauž riekstus, kuri ir sarkani kā asinis, jūs vēl gribēsiet man iestāstīt, ka viņi sukā sev matus ar krēsla kāju — kā Dans, smieklīgais, mazais vīriņš Dans. — Atkal viņi abi smējās, bet viņa, izlikdamās kautrīga, piecēlās un sacīja: — Man tomēr nav iebildumu pret šādām pasaciņām. Bet, kad jūs sākat stāstīt divdomības, tad gan man jāsarkst. Jūs, protams, esat īsts gudrinieks salīdzinājumā ar mani, nabaga nevainīgu meiteni, kas nekad nav bijusi ārzemēs, — jūs esat apceļojis tik lieliskas, interesantas zemes.. Pastāstiet man vēl kaut ko!

— Bet, man šķiet, jūs vairs nevēlējāties klausīties, — viņš ķircinājās. Viņa savilka koši sārtās lūpas pūcīgā grimasē.

— Met, jūs ļoti labi zināt, ko es domāju. Man ļoti patīk klausīties visus šos neparastos nostāstus. Nerunājiet tikai par dāmām. Ja es būtu tur bijusi, es tām pat virsū neskatītos. Pastāstiet man par puķēm un skaistiem, raibiem putniem, un zvēriem, par papagaiļiem, leopardiem, tīģeriem. Es gribētu dzirdēt par bazāriem, par tempļiem, zelta un ziloņkaula elkiem — man nekad neapniktu par tiem klausīties.

— Jūs esat meiča, kas spējīga otru uzkūdīt, — viņš atbildēja. — Neesat vis lēti apmierināma. Par ko tad es runāju, pirms jūs sākāt izjautāt mani par tām — kuras es nedrīkstu saukt vārdā? — Viņš iesmējās. — Jā! Jūs varbūt neticēsiet, bet Indijā govi miljoniem cilvēku uzskata par svētu. Šī dzīvnieka attēli novietoti visās iespējamās vietās, un iezemiešu kvartālā redz ielās apkārt klaiņojam lielas, brangas govis ar ziediem appušķotiem ragiem un puķu vītnēm ap kaklu; tās visu apošņā, it kā tām viss piederētu gan mājās, gan stolos — tie ir kaut kas līdzīgs mūsu pārdotavām, — un neviens šiem lopiņiem nesaka «nē». Man reiz gadījās redzēt, kā viena no šīm bestijām apstājās pie augļu un sakņu stola, nepaguvu ne līdz trīs noskaitīt, kad tā jau bija izēdusi tukšu visu veikalu no viena gala līdz otram, un veikala īpašnieks tikai nevarīgi noskatījās, kā visu aprij; kad govs visu bija notiesājusi, viņš neko citu nevarēja darīt kā noskaitīt īsu lūgšanu vai appīt tai ap kaklu pārpalikušās puķes.

— Vai tiešām, Met? — viņa dedzībā elsoja, acis plaši iepletusi. — Tas ir kaut kas brīnišķīgs, ko jūs stāstāt! Kas to būtu domājis, ka cilvēki pielūdz kaut ko tādu kā govs!

— Protams, Nansij, ir dažādas govis, — Mets, acis mirkšķinādams, atbildēja, taču tūlīt nopietnākā balsī turpināja: — Jā, bet tas, ko es jums nupat stāstīju, nav vēl nekas. Es jau nemaz nevaru aprakstīt visu tur redzēto. Jums pašai jāceļo, lai skatītu visus tos brīnumus, kādus jūs pat sapnī nevarat iedomāties. Un ir vēl citas zemes, vēl skaistākas par Indiju, kur daudz veselīgāks klimats, daudz mazāk moskītu un tikpat daudz brīvības.

Viņa domīgi raudzījās Metā, kas tik aizrautīgi stāstīja, ka pats sajūsminājās: vērodama viņa slaido stāvu, skaisto brūno uzvalku, glīto, labi kopto ārieni, iedzimto patīkamo sejas bālumu, Nansija brīnījās, ka varējusi bēgt no viņa, kā bija darījusi, pirmo reizi satiekoties. Sešu nedēju laikā kopš Broudija kundzes bērēm kļuvusi pilntiesīga Broudiju nama saimniecības vadītāja, viņa pamazām bija sākusi izturēties pret Metu labvēlīgi, aizstāvēt viņu Broudija priekšā, priecāties par jautrākām sarunām pēc vecā vīra nomācošās klusēšanas un mokošās mazrunības.

— Jūs manī nemaz neklausāties, mazā draiskule! — Mets pēkšņi iesaucās. — Vai tad maz vērts mēli deldēt un klāstīt savas gudrības, ja daiļava neklausās? Turklāt jūs taču pati to vēlējāties.

— Vai jūs domājat, ka esmu skaista, Met? — viņa jautāja, sapņaini viņā raudzīdamās, bet tagad viņas skatiens bija vēl pavedinošāks, viņas poza vēl izaicinošāka.

— Protams, Nansij! — viņš dedzīgi iesaucās, un viņa acis iedzirkstījās. — Jūs esat skaista kā bilde. Īsta bauda jūs te redzēt. Tādas vienmēr bijušas manas domas, kopš es jūs pirmoreiz ieraudzīju.

— Jā, — viņa domīgi turpināja. — Jūs bijāt ļoti nejauks zēns, kad ieraudzījāt mani pirmoreiz, bet kopš tās reizes jūsu manieres ārkārtīgi uzlabojušās. Tiešām, šurp nākdama, es domāju, ka jūs mazliet baidāties ar mani runāt, bet tagad redzu, ka tas ir pāri, un es tiešām par to neskumstu, lai gan man ļoti gribētos zināt, ko par šādu pārmaiņu teiktu jūsu tēvs.

Mets bija viegli saslējies, it kā grasīdamies viņai tuvoties, bet, pēdējos vārdus dzirdot, mirdzošā kvēle viņa acīs pēkšņi apdzisa; sadrūmis viņš atkal atspiedās pret trauku skapi un īgni atteica:

— Nesaprotu, ko tāda jauna meiča kā jūs atrod šādā drūmā, vecā īgņā. Jums daudz labāk piederētos kāds jaunāks vīrietis.

— Bet viņā ir spēks, Met, — Nansija domīgi atbildēja, vēl vienmēr kairinādama Metu ar saviem skatieniem. — Un man patīk šo spēku salauzt. Patlaban es viņu varētu tīt ap pirkstu. Bet jums nav jāaizmirst, — viņa, izturēšanos mainīdama un galvu atpakaļ atmezdama, piebilda, — ka es šeit esmu tikai saimniecības vadītāja.

— Jā! — viņš sarūgtināts iesaucās. — Jums ir lielisks stāvoklis! Jūs šeit esat veikli iekārtojusies, Nansij.

— Un kā ar jums? — viņa asi atcirta. — Jūs arī nemaz neesat iekārtojies tik slikti, lai gan vienā laidā stāstāt par lielisko vietu, ko meklējat svešās zemēs.

Viņš, to apbrīnodams, iesmējās.

— Gods, kam gods, man jāapbrīno jūsu veiklā mēle! Ar to jūs esat spējīga vīrieti satracināt, ja vien gribat.

— To es spēju gan, — viņa zīmīgi atbildēja. — Un pie tam ātri.

Kā viņa spēja iekvēlināt asinis — šī koķetā meiča, kas pilnīgi piederēja tēvam un kā tēva īpašums bija viņam aizliegts auglis.

— Nansij, jums tikpat labi zināms kā man, ka tas ir tikai laika jautājums, kamēr es atrodu sev vietu, — viņš nopietni atbildēja. — Esmu pieteicies kādā pusducī firmu. Es dabūšu pirmo brīvo vietu. Šai nolādētajā tukšajā ligzdā es nespētu palikt visu mūžu. Kopš mātes nāves mani te vairs nekas nesaista, taču man nebūs viegli jūs atstāt, to es jums saku gluži atklāti.

— Es jums ticēšu daudz vairāk, kad jūs būsiet dabūjis vietu, Met, — viņa kodīgi piebilda. — Bet jums nevajadzētu būt tik iecietīgam pret večuku. Vairāk patstāvības! Vairāk ticības savām spējām! Pēc manām domām, jums vajadzīga sieva ar veselīgiem dzīves uzskatiem, kas jūs atbalstītu un parādītu, kā jārīkojas.

— Gan jau es ar veco izrēķināšos, — Mets spītīgi teica. — Gan radīsies izdevība. Es viņam par visu atmaksāšu, ko viņš man nodarījis. — Brīdi klusējis, viņš cēli piebilda: — Jā, un par visu, ko viņš nodarījis manai nabaga mātei, likdams viņai tik daudz ciest. Lai nu kā, bet tagad viņš galīgi nodzeras.

Nansija neatbildēja, bet, domīgi griestos raudzīdamās, atmeta atpakaļ galvu, parādīja glītā baltā kakla izliekumu un, graciozi augumu atliekdama, pacēla svārkus gandrīz līdz ceļiem.

— Jūs sevi pazemojat viņa dēļ, kad es jums saku! — Mets dedzīgi iesaucās. — Viņš ir plātīgs, mūžīgi saskābis lempis. Padomājiet tikai, ko viņš dara ar Nesiju — kā viņš meiteni spīdzina ar šīm mācībām! Padomājiet, ko viņš nodarījis mammai! Viņš nav tā vērts. Vai jūs pati to neredzat?

Smieklus valdīdama, viņa atbildēja:

— Es nebaidos, Met. Esmu spējīga pati par sevi rūpēties. Man prātā tikai pāris sīkumu, kas attiecas vienīgi uz mani pašu. Vienkārši tāds noslēpums starp Nansiju un mani, — viņa apburoši čukstēja.

— Kāds tas ir? — viņš satraukts dedzīgi iesaucās.

— Es jums kādreiz pateikšu, ja jūs būsiet labs.

— Sakiet tagad! — viņš uzstāja. Viņa tomēr vilcinājās un, galvu sānis pametusi, paskatījās pulksteni, tad atbildēja: — Ai! Jau laiks gādāt azaidu. Man jādomā par maniem tiešajiem pienākumiem, un es nedrīkstu aizmirst, kāpēc šeit esmu, citādi mani izsviedīs laukā. Jūs taču pusdienas neēdīsiet mājās, vai ne?

Arī Mets paskatījās pulkstenī, lai zinātu, cik viņam vēl atlicis laika līdz tam mirklim, kad paša drošības labad jāpazūd no mājas, lai izvairītos no sastapšanās ar tēvu: pēc mammas nāves viņš iekārtojās tā, lai iespējami retāk redzētos ar tēvu.

— Jā, es iešu prom. Jūs zināt, ka es slāpstu nost, ja man jāsēž ar viņu pie viena galda; ne jau tāpēc, ka es baidītos no viņa, jo viņš. jau vairs nerunā ne vārda, — bet, jo vairāk mēs viens otram griežam ceļu, jo labāk mums abiem. No manas puses tas vienkārši ir vesela saprāta jautājums.

Kamēr viņš mainīja pozu, lieliski tēlodams vienaldzību un neatkarību, viņa aizlika rokas aiz galvas, it kā tā būtu jāatbalsta, lai negāztos atpakaļ, un uzsmaidīja Metam maigi un noslēpumaini.

— Met, panāciet drusciņ šurp, — viņa beidzot nomurmināja.

Mets neticīgi vērās Nansijā, tuvodamies galdam, uz kura viņa sēdēja. Viņš gāja tik lēni, ka Nansija viņu uzmudināja.

— Tuvāk, tuvāk, es jau nekodīšu.

«Es ar prieku ļautos tik kārotam sodam,» Mets nodomāja, pamezdams skatienu uz viņas baltajiem, taisnajiem zobiem aiz sārtajām, smaidošajām lūpām, kas pret balto ādu atmirdzēja jo košāk, jo tuvāk viņš piegāja.

— Tā jau ir labāk, — viņa beidzot teica, — tā jau var manīt vairāk temperamenta. Zināt ko, Met, jūsu tēvs ir liels muļķis, atstādams kopā šinī pretīgajā mājā uz tik ilgu laiku divus tādus jaunus cilvēkus kā mūs. Ja viņam būtu pieticis saprašanas apsēsties un visu apsvērt, viņš to nekad nebūtu pieļāvis. Es jau dienām ilgi neesmu izgājusi no mājas nekur citur kā tikai iepirkties, un viņam pat prātā neienāk aizvest mani kaut kur izklaidēties. Tagad klausieties. Rīt pilsētai zālē būs koncerts, Met, — viņa čukstēja, pavedinoši paceldama uz augšu tumšās skropstas. — Ko jūs teiktu, ja mēs abi turp aizietu? Viņš par to nekad neko nedabūs zināt, un naudu biļetēm es kaut kā izvilkšu no viņa.

Mets raudzījās Nansijā kā apburts, nedomādams par viņas vārdiem, kurus tikko bija sadzirdējis, bet redzēja tikai viņas tvirtās krūtis, kā tās, viņai atpakaļ atliecoties, vilinoši cilājās un kā — viņš nebija vienīgais, kas to bija ievērojis, — sīkie, zeltainie vasaras raibumi kā ziedputekšņi klāja taisno degunu un maigi veidoto augšlūpu. Viņš zināja tikai to, ka viņu māc iekāre, lai gan viņš baidījās šo meiču iegūt, un, kad viņš dziļi ieskatījās Nansijas tumšajās acīs, apspiestā kvēle mudināja viņu rīkoties pārsteidzīgi un strauji un lika pasprukt vārdiem:

— Nansij, Nansij, jūs esat velnišķīgi valdzinoša!

Mirkli viņas skatiens zaudēja pavedinošo izteiksmi, pārvērzdamies glaimīgā iedomībā.

— Tagad es to sāku manīt, — viņa murmināja, un nākamais vīrietis, kas mani iegūs, lēti vis netiks cauri. — Tad viņas balss mainījās un viņa glaimīgi turpināja: — Bet kā būs ar koncertu, Met? Tie ir Makkelviji — lieliski mākslinieki. Es līdz nāvei ilgojos mazliet izklaidēties. Šādā koncertā mums abiem būtu izdevība lieliski uzjautrināties. Mums taču vienmēr divatā ir gājis jautri, un mēs abi dabūsim papriecāties. Tātad norunāts, Mel, jūs mani aizvedīsiet!

Viņš juta siltās elpas glāstu sev uz vaigiem; neveikli un mulsi viņam paspruka vārdi:

— Labi, Nansij! Es jūs aizvedīšu. Es darīšu visu, ko vien vēlaties, — jums tikai man jāpasaka.

Nansija viņam apburoši uzsmaidīja, veikli nolēca no galda un pieskārās ar pirkstgaliem viņa vaigam.

— Tātad norunāts! — viņa priecīgi iesaucās. — Mēs lieliski izklaidēsimies, tur nav šaubu. Atstājiet to visu manā ziņā, biļetes un visu pārējo. Mēs varam sastapties zālē, bet, mājup ejot, jums pa šo garo, tumšo ielu jānāk man līdzi, — viņa viltīgi piebilda. — Man vienai bail. Varbūt man būs vajadzīga jūsu aizsardzība. — Tad viņa pēkšņi pacēla acis un iesaucās: — Dieva dēļ! Paskatieties taču pulkstenī! Man vairs tikko atliek laika uzcept desas. Mudīgi prom, Met, ja negribat ieraudzīt savu dižo tēvu. Žigli prom, bet nāciet atpakaļ, kad gaiss atkal būs tīrs, tad mēs abi kopā iekodīsim kaut ko garšīgu — tikai mēs abi.

Nansija uzmeta viņam siltu skatienu, un viņš aizgāja, ne vārda nebilzdams, jo satraukto jūtu uzbangojums bija saistījis mēli, padarījis viņa gaitu un soļus neveiklus.

Kad Mets bija aizgājis, Nansija sāka gatavot azaidu, nemaz nedomādama steigties, bet rīkodamās ar nesatricināmu un gandrīz apzināti uzsvērtu nolaidību. Viņa iesvieda pannā uz pavarda mārciņu desu un, atstājusi pannu bez uzraudzības, pārklāja galdu ar netīru galdautu, uzmeta galdā noteiktajās vietās dažus šķīvjus un nevērīgi nolika tiem blakus nažus un dakšiņas.

Nansijas nolaidība mājsaimniecībā bija asā pretrunā ar viņas tīro, glīto ārieni, bet vēl skaidrāk to apliecināja virtuves izskats. Tagadējo saimniekošanas veidu raksturoja biezā putekļu kārta uz kamīna un plauktiem, traipainās un nenoberztās restes, neslaucītā grīda un aprūsējušais pavards, skābais, sasmakušais gaiss, ko radīja netīrība un nolaidība, kas valdīja telpās. Mājas iekšiene bija bēdīgi pārvērtusies kopš tiem laikiem, kad mamma bija tikusi nepelnīti zaimota par nolaidību, lai gan toreiz viņas nekad neatzīto pūliņu dēl mājā bija valdījusi priekšzīmīga tīrība; bet tagad, kad desas it kā sūdzēdamās šļakstīja taukus uz sienām, šķita, ka tās aptraipa un pazemo telpas.

Pēkšņi tauku sprakšķēšanu dūmu piesātinātajā tvanā pārtrauca cits troksnis — tika atvērtas un noslēgtas ārdurvis, tad priekšnamā atskanēja smagi, šļūcoši soļi. Nansija pazina Broudija soļus, tomēr it nemaz neuztraucās, lai gan ēdiens vēl nebija gatavs; viņa izklaidīgi turpināja vērot pannu. Nansija trakā steigā nenesa mājastēvam lieliski smaržojošas viras, līdz pat malām piepildītas kafijas tases vai spožus tējas katliņus. Izdzirdusi Broudiju sparīgi virtuvē iesoļojam un klusējot apsēžamies pie galda, viņa brītiņu nogaidīja, tad jautri uzsauca:

— Jūs, Broudij, šodien esat pārnācis par agru! Pusdienas tik drīz vēl nebūs gatavas. — Kad viņš, kas nekad ne sekundi nenovirzījās no ierastās stundas, neko neatbildēja, Nansija vēl skaļākā balsī aizrādīja: — .Jūs pēdējās dienās ierodaties tik nenoteiktā laikā, ka es nekad nezinu, kad jūs gaidīt, bet varbūt šinī mājā visi pulksteņi rāda nepareizi. Pagaidiet mazlietiņ, drīz būs gatavs!

Viņš «gaidīja mazlietiņ», neteikdams ne vārda. īsajā laikā kopš viņa iestāšanās Latas un biedru birojā viņš bija pārmainījies vēl uzkrītošāk un stiprāk nekā virtuve. Kamēr Broudijs tā sēdēja, nodurtu galvu šķīvī raudzīdamies, likās, it kā viņš būtu sarāvies, ka drēbes vairs lāgā nederētu, ka tās būtu šūdinātas pilnīgākam augumam un nevainojamā, brašā, allaž cīņas spara pilnā stāja kļuvusi manāmi pazemīgāka. Vaibsti bija kļuvuši rupjāki un skarbāki, acis, zaudējušas urbīgo skatienu, domīgi blenza tukšumā un bija viegli apsarkušas. arī vaigus tīkloja sarkanas dzīsliņas. Lūpas bija sausas, cieši sakniebtas, deniņi iekrituši un vaigi noliesējuši, uz pieres īgnuma grumba rēgojās kā dziļi iededzināta zīme. Šķita, ka šī vīra stingrie apveidi būtu izplūduši, asie vaibsti izdēdējuši un kāda dīvaina viela viņa asinīs sagrāvusi un iznīcinājusi visu viņa vīrišķīgo spēku.

Kad ienāca Nansija ar desu šķīvi, Broudijs kā magnēta pievilkts aši paskatījās augšup, bet, kad viņa nolika šķivi uz galda, viņš ierunājās griezīgā balsi, kas atgādināja viegli bojāta instrumenta skaņu:

— Vai tu neesi izvārījusi zupu, Nansij?

— Nē! — viņa strupi atcirta. — Zupas nav.

— Šodien es labprāt iestrēbtu kādu karoti buljona, — viņš mazliet īgni noteica. — Gaisā jau manāms vēsums; bet, ja jau tev zupas nav, neko nevar darīt. Kur tad kartupeļi?

— Man šodien neatlika laika izvārīt kartupeļus. Esmu tā noplēsusies ar darbiem, ka neko vairs neapjēdzu. Jūs nevarat prasīt no manis katru dienu nezin ko, un es neesmu radusi bāzt rokas aukstā, netīrā ūdenī un mizot kartupeļus. Jūs labprāt apmierinājāties ar vēl vienkāršākām pusdienām, kad gājāt «Vintona ģerbonī», lai redzētu mani, un tagad jūs nemaz neesat turīgāks kā toreiz. Apēdiet to, kas ir, un jūtieties apmierināts!

Viņa redzokļi jau izpletās, kad viņš paraudzījās Nansijā, uz lūpām jau bija dusmīga atbilde, bet viņš piespieda sevi savaldīties, paņēmis desu no šķīvja, nogrieza gabalu maizes un sāka ēst. Nansija brītiņu pastāvēja viņam blakus, rokas sānos iespiedusi, pievirzījusies pavisam tuvu, pilnīgi apzinādamās savu varu, bet, kad parādījās Broudiju vecāmāte, viņa ātri iegāja trauku mazgātavā.

Vecā sieva pienāca pie galda jau saīgusi, un šis īgnums atspoguļojās viņas iekritušajā, krunkainajā sejā; sēzdamās viņa nopurpināja: — Atkal tas pats! — Bet Broudijs, šos tikko sadzirdamos vārdus uztvēris, pagriezās pret māti un, pa vecam paradumam zobus atiezis, uzkliedza:

— Kas desām vainas? Ja tev nepatīk vienkāršs, kārtīgs ēdiens, vari iet uz nabagmāju, un, ja tu to nevēlies, tad savaldi savu ļengano mēli!

No viņa vārdiem, bet sevišķi no skatieniem, kas tiem sekoja, vecā tūlīt ierāvās sevī un drebošām rokām gausi uzlika sev ēdienu, ko tik pārsteidzīgi bija nonievājusi. Viņas izžuvušās smadzenes vairs nespēja pilnīgi aptvert visu pārmaiņu nozīmi savā apkārtnē; viņa nojēdza tikai to, ka tagad viņai trūkst daudzu seno ērtību, ka jāēd nebaudāmi ēdieni; muti sapīkumā čāpstinādama, viņa izgāza dusmas asos, ļaunos skatienos uz to, kura bija paslēpusies trauku mazgātavā.

Pēc īsa brīža, kamēr viņi abi klusēdami ēda, Broudijs pēkšņi pārtrauca vienaldzīgo gremošanu un mazliet pacēla galvu, jo bija izdzirdis vieglu troksni, it kā kāds ienāktu namā; stingu skatienu viņš pavērās uz durvīm, kas veda priekšnamā, un nepacietīgi gaidīja parādāmies Nesiju. Viņa tūlīt arī ienāca, un, lai gan Broudijs turpināja pusdienot, viņa acis sekoja Nesijai. Viņa nobīdīja no zoda tievo gumijas saiti un noņēma vienkāršo salmu cepuri no galvas, nosvieda to uz dīvāna, novilka zilo jaku, nolika to blakus cepurei, papurinādama galvu, atraisīja savus linu dzeltenos matus un apsēdās krēslā blakus Broudijam. Viņa nogurusi atzvēlās atpakaļ un ar vieglu sašutumu bērnišķīgajā sejā pētīja galdu. Lai gan Nesija nekā neteica, tomēr bija manāms, ka, ieraugot sasalstošos taukus, viņai zuda jau tā niecīgā ēstgriba; viņa ar patiku būtu mazliet iebaudījusi sutinātu gaļu vai gabaliņu jēra kotletes, turpretī tagad viņa pat domāt par to nevarēja. Piecpadsmit gadu vecumā augošais organisms prasīja lielāku uzmanību un dažādību uzturā; lai gan Nesijai par to nekas nebija zināms, viņa tomēr instinktīvi juta, ka šāds ēdiens nav viņai piemērots, jo reizēm viņai reibst galva un viņa jūtas gurdena. Kamēr Nesija tā sēdēja, tēvs, kas, viņai ienākot, nepārtraukti bija viņu vērojis, ierunājās. Viņa sejas izteiksme nemainījās, bet balsij viņš mēģināja piešķirt citu noskaņu, cenzdamies Nesiju pierunāt.

— Sāc nu ēst, Nesij, mīlulīt! Nesēdi taču tā, neļauj ēdienam atdzist! Tādam jaunam meitēnam kā tu vajadzēja būt izsalkušam kā vilkam un steigties pusdienās, it kā gribētu aprīt visu māju.

Izdzirdusi tēva vārdus, Nesija mitējās prātot, tūlīt paklausīja un, gandrīz kā atvainodamās, nomurmināja:

— Man sāp galva, tēt, tieši pierē, it kā tur būtu aplikta stīpa. — Un viņa gurdi pacēla roku pie pieres.

— Ko nu, ko nu, Nesij, — Broudijs klusā balsī mierināja, lai trauku mazgātavā nevarētu sadzirdēt. — Tu pārāk daudz runā par galvas sāpēm. Ja tu vienmēr kliegsi — «deg!», mēs tev vairs neticēsim arī tad, kad tas būs nopietni. Kamēr tev nebūs uzvaras stīpa ap roku, tikmēr nedomā par stīpu ap pieri.

— Reizēm man tā sāp piere, it kā tā būtu cieši apžņaugta ar stīpu, — meitene bailīgi nomurmināja.

— Tss! Tss! Pierei te nav nozīmes, meitēn, bet gan smadzenēm, kas aiz pieres. Tev jābūt pateicīgai, ka šai ziņā tu esi tik lieliski apveltīta. — Kad Nesija negribīgi sāka ēst, Broudijs ar pārspīlētu atzinību turpināja: — Tā ir pareizi! Bez ēšanas nav nekāda strādāšana. Iestiprinies kārtīgi! Tādam jaunam cilvēkbērnam kā tu stingrs darbs dod pamatīgu ēstgribu, un izsalkums ir labākais pavārs. — Pēkšņi uzmetis mātei ļaunu skatienu, viņš skarbi piebilda: — Priecājos, ka tu neesi tik izlepusi kā citi.

Nesija, apmierināta, ka varējusi tēvam izpatikt un iegūt uzslavu, mazliet atplauka un ar divkāršu sparu ķērās pie maltītes un reizi pa reizei uzmeta Broudijam biklu skatienu, kamēr viņš, atmiņās kavēdamies, turpināja:

— Kad es biju tavos gados, Nesij, es spēju apēst veselu vērsi, atskrējis no tīruma mājās pusdienot. Es biju spēcīgs puisis — jā, es ēdu visu, ko deva. Bet man nekad nepietika. Nē! Nē! Toreiz man klājās citādi nekā tagad tev, Nesij. Man nebija to iespēju, kas tev. Saki man, — viņš draudzīgi vaicāja, — kā tad šodien veicās?

— Gluži labi, — viņa vienaldzīgi atbildēja.

— Vai tu vēl arvien esi pirmajā vietā?

— Ai, tēt! — Nesija atvairījās. — Man jau apnicis vienmēr paskaidrot, ka pie mums tādu pirmo vietu vairs nav. Pēdējos trijos mēnešos es tev jau desmitiem reižu esmu teikusi, ka tagad mūs vērtē pēc gada ceturkšņa pārbaudēm. — Ar vieglu iedomības pieskaņu viņa piemetināja: — Tev taču jāatzīst, ka es šai stadijai esmu jau pāri.

— Jā! Jā! — viņš steigšus atbildēja. — Biju galīgi piemirsis, ka tik lielai meitai un centīgai studentei kā tu gar tādām. bērnišķībām vairs nav daļas, Protams, protams, tagad mums jādomā tikai par eksāmeniem. — Viņš brītiņu klusēja, tad viltīgi ievaicājās: — Cik ilgi mums vēl jāgaida līdz lielajam?

— Man šķiet, apmēram seši mēneši, — viņa nedroši atbildēja un nobālusi turpināja ēšanu.

— Tas ir jauki,— viņš atbildēja. — Nav vairs ilgi jāgaida, un tomēr atliek daudz laika sagatavoties. Tu vismaz nevari teikt, ka neesi to savlaicīgi zinājusi. — Viņš gandrīz nesadzirdami čukstēja: — Jā, es tevi uz to pamudināšu, mazā, — mēs abi, tu un es, mēs iegūsim Latu.

Broudiju vecāmāte bija sēdējusi pie galda gaidpilnās cerībās, ka pirmajam ēdienam sekos otrais, un, sarunu nevērodama, bija gribējusi jautāt, tikai neiedrošinājusies: «Vai tad vairāk nekā nebūs?», «Vai tas viss, ko mums pasniegs?». Nu viņa beidzot atmeta veltās cerības. Ar vilšanās pilnu, bet apspiestu nopūtu viņa, kājas pa grīdu šļūkādama, atbīdīja krēslu no galda, izslēja stīvo augumu un sapīkusi iztenterēja no virtuves. Kāpdama pāri slieksnim, viņa ar skumjām atcerējās, ka vairs nav nekāda mierinājuma, jo vissvētākajā viņas istabas stūrītī viņu gaidīja divas tukšas skārda bundžas, kuras kā izlaupītas un pēc tam vairs nepiepildītas sakramentu glabātavas mēmi vēstīja par seno godību — iemīļotajiem «Deesides» cepumiem un garšīgajām piparkūkām.

Vērodams meitu, Broudijs nemaz nemanīja, ka māte aizgājusi, un gandrīz lišķīgā balsī teica:

— Vai tev nekā nav ko pastāstīt, Nesij? Droši vien kāds tev kaut ko būs ieminējies. Vai tev neviens atkal nav teicis, ka tu esi maza gudriniece? Es varu galvot, ka tu esi dabūjusi sevišķi labas atzīmes mājas daros. — Likās, it kā viņš neatlaidīgi lūgtu Nesiju dalīties ar viņu uzslavās un goda pierādījumos, kas piešķirti Džeimsa Broudija meitai; kad meitene noraidoši pakratīja galvu, viņa skatiens sadrūma: viņam bija iešāvusies prātā kāda doma, un viņš nikni uzprasīja: — Vai atkal būs runāts par tavu tēvu, ko? Kāds no šiem jaunajiem izdzimteņiem palaidis muti? Tie jau visu saklausās no saviem vecākiem, kas ir nelietīgi neslavas cēlāji; bet, ja viņi tev kaut ko tādu saka, tad paziņo man! Un netici tam! Turi galvu augstu paceltu! Domā par to, kas mēs esam, ka tu esi Broudija un pastāvi uz savām tiesībām! Parādi viņiem, ko tas nozīmē! Jā, un tu, mana meita, šiem salašņām to parādīsi tad, kad viņu puņķaino degunu priekšā paķersi Latu. — Viņš apklusa, tad, sejai raustoties, turpināja: — Vai tas jaunais Benkerts vai Grīrsons tev atkal nav teikuši indīgas piezīmes?

Viņa bailīgi sarāvās, iesaukdamās: — Nē! Nē! Neviens nav bildis ne vārda, tēt! Visi pret mani izturas tik laipni! Pakstona kundze man iedeva gabalu šokolādes, ieraudzījusi mani ejam lejup pa ielu.

— Ak tā gan? Tiešām? — Viņš vilcinājās, iekāms nebija šo ziņu īsti aptvēris. Acīm redzot, tā viņam nepatika, jo viņš nomurdēja: — Jauki! Nākamreiz tu viņai pasaki, lai savas dāvanas patur pati sev. Saki viņai, ka mums pašiem visa ir diezgan. Ja tu, lielā kārumniece, gribi saldumus, tu vari palūgt man. Vai tad tu nezini, ka visas pilsētas tenku vāceles tikai to vien gaida, lai mūs kaut kā pazemotu? «Broudijs nevar nopirkt savai meitai saldumus!» — to mēs rīt droši vien jau dabūsim dzirdēt, un, kamēr šīs tenkas nokļūs līdz Krosam, es jau tevi mērdēšu badā. — Viņa sašutums pamazām pieauga un balss kļuva aizvien skaļāka: — Tev vajadzēja vairāk saprašanas, viņi taču visi nostājušies pret mums! Tā tas šobrīd ir. Bet lai nu paliek! Lai viņi apmētā mūs ar dubļiem, cik viņiem patīk! Lai kaut visi paceļ rokas pret mani — gan es izkulšos viņiem par spīti! — Beidzot, zvērojošu skatienu augšup pavērsis, viņš pēkšņi ieraudzīja, ka Nansija iznākusi no virtuves un platām acīm, grīni smīnēdama, nicīgi viņā noraugās. Tūlīt viņa uzpūtība saplaka, un viņš, kā nedarbā pieķerts, nodūra galvu, kad viņa sāka runāt.

— Ko jūs te klaigājat? Es domāju, kādu būs ķērusi trieka, kad izdzirdu jūs tā aurojam. — Broudijs neko neatbildēja, un viņa griezās pie Nesijas:

— Par ko tad viņš atkal rūca? Ceru, ka nebūs uzbrucis tev, manu cālīt?

Nansijai virtuvē ienākot, Nesija nomāca tādu kā nepatiku, un tagad viņas seja un kakls, kas sākumā bija kļuvuši bāli, pārklājās ar košu sārtumu. Viņa klusā balsī mulsi atbildēja:

— Ai nē, nebija nekā, nekā tamlīdzīga.

— Prieks dzirdēt, — Nansija atbildēja. — Šāds troksnis jau cilvēku var padarīt kurlu. Man vēl tagad ausis džinkst. — Viņa pārmetoši paraudzījās apkārt un jau gribēja iet prom, kad Broudijs, uz Nesiju pašķielējis un pūlēdamies runāt vienaldzīgi, teica:

— Kad būsi paēdusi, Nesij, paskrejies kādu gabaliņu pa ielu un pagaidi mani. Pēc brīža es būšu gatavs, un tad iesim abi reizē. — Kad meitene piecēlās no galda, paņēma savas lietas no dīvāna un, neomulīgi klusēdama, atstāja virtuvi, Broudijs pagrieza vēl vienmēr nodurto galvu, ārkārtīgā jūtu saspriegumā paraudzījās caur pieri Nansijā un noteica:

— Apsēdies, sieva! Neesmu redzējis tevi visu maltītes laiku. Nedusmojies par to mazo tracīti. Tagad tev vajadzētu mani jau pazīt. Ne mirkli neesmu bijis aizmirsies.

Kad viņa nevērīgi noslīga krēslā, kuru Nesija tikko bija atstājusi, Broudija skatiens iezīdās viņā ar īstu īpašnieka prieku, kas runāja skaidrāk par vārdiem, cik ļoti Nansija viņam vajadzīga. Tik ilgi viņš bija izticis bez jaunas, dzīvības pilnas sievietes, tik sāpīgi mocījies blakus savai pāragri novecojušai sievai, ka šis vingrais, baltais augums bija stipri sabangojis viņa asinis, viņš kaisa kā drudzī, un, apmierinādams mežonīgo, tik ilgi aizturēto iekāri, padarījis viņu gandrīz par vergu.

— Tu mums šodien nepasniedzi pudiņu, Nansij, — viņš turpināja, neveikli saņemdams viņas roku savā milzīgajā ķetnā. — Vai tu nedosi tāpēc kaut vienu skūpstu? Tā tev, sieva, nebūs žēl, bet man tas būs saldāks par katru ēdienu, ko tu vari man pagatavot.

— Bet, Broudij, vienmēr viens un tas pats, — viņa atbildēja, galvu atliekdama. — Vai tad pārmaiņas pēc jūs nevarat izdomāt ko citu? Jūs aizmirstat, ka esat īsts milzis un es — maza meiča, kas nespēj panest, ja viņu pārāk bieži aiztiek. — Lai gan šie vārdi bija domāti kā aizrādījums, Nansija tiem piešķīra kārdinājuma pieskaņu, kas Broudijam lika ciešāk saspiest viņas roku un teikt:

— Nedusmojies, mazā, ja biju rupjš pret tevi. Es tā negribēju. Nāc apsēdies tuvāk! Nāc nu!

— Ko? — viņa iesaucās. — Gaišā dienas laikā! Jūs esat traks, Broudij! Un vēl pēc pagājušās nakts! Tā jūs mani vēl pataisīsiet par ēnu! Nē! Mani jums neizdosies tā nolietot kā to otru. — Viņa ar saviem apaļajiem vaigiem un vingro augumu, kas sešos dīkā dzīvē pavadītos mēnešos bija vēl vairāk nobriedis un kļuvis pilnīgāks, it nemaz nelīdzinājās ēnai. Raudzīdamās Broudijā un pareizi novērtēdama viņa atkarību no sevis, Nansija ievēroja, ka šī vīra iespaids uz viņu jau mazinās, ka dīvaino spēku, kas viņu tā valdzināja, vājina dzeršana un uzmācība, ka tagad viņam vairs nav pietiekami naudas, lai apmierinātu viņas iegribas, ka viņš izskatās vecs un sapīcis un vairs viņai nepiedien. Nansija klusībā viņu gandrīz nicināja, kad lēni un mērķtiecīgi atkal teica: — Varbūt es tomēr došu jums vienu skūpstu. Ievērojiet, tikai vienu skūpstu. Ko jūs man dosiet pretī?

— Sieva, vai es tev neesmu devis jau pietiekami daudz? — viņš drūmi atbildēja. — Tev ir tas pats dzīvoklis un uzturs, kas man, un esmu jau šo to pārdevis no savas iedzīves, lai apmierinātu tavus untumus. Neprasi neiespējamo, Nansij!

— Kuš! Jūsos klausoties, jau var nodomāt, ka esat man uzdāvinājis veselu muižu! — viņa untumaini iesaucās. — Lai gan es būtu tās vērta! Es jau neprasu, lai jūs vēl pārdotu kaut kādas kaklasaišu adatas vai važiņas, vai gleznas. Man vajadzīgs tikai pāris šiliņu, lai rīt varētu aiziet uz Overtonu pie krustmātes Ennijas. Dodiet man piecus šiliņus, un jūs dabūsiet skūpstu!

Sašutumā viņam nokārās apakšlūpa.

— Tu jau atkal gribi iziet? Tu vienmēr aizej un atstāj mani vienu. Kad tu atgriezīsies?

— Man šķiet, jūs mani vismīļāk piesietu pie šīs galda kājas. Neesmu jūsu verdzene; esmu šeit tikai saimniecības vadītāja. — Pēc viņas domām, tas Broudijam bija trieciens, nepārprotams mājiens, ka viņš ne reizi nebija piedāvājies viņu precēt. — Es jau nepalikšu prom visu nakti. Ap desmitiem būšu atpakaļ. Dodiet šurp tos divus sudraba gabalus, un, ja jūs labi uzvedīsieties, varbūt es būšu pret jums mīļāka, nekā jūs pelnāt.

Nansijas skatiens bija tik neatvairāms, ka viņš iebāza roku kabatā, kurā vairs neatrada veselu sauju zelta soverēnu, kā senāk, bet tikai dažus nožēlojamus naudas gabalus, starp kuriem sameklēja prasīto.

— Te būs, — viņš beidzot sacīja. — Tas man nenākas viegli, bet tu ļoti labi zini, ka es tev neko nespēju atteikt.

Nansija uzlēca kājās un uzvaroši pacēla naudu gaisā: viņa jau gribēja aizbēgt, kad piecēlās arī Broudijs, satvēra viņu aiz rokas un iesaucās:

— Kā tad būs ar mūsu norunu? To taču tu nebūsi aizmirsusi. Vai es tev neko nenozīmēju? — Viņas vaibsti tūlīt pārmainījās, viņa pacēla galvu, platām acīm naivi un vientiesīgi paraudzījās Broudijā un nomurmināja:

— Man šķiet, ka jūs man nozīmējat gan kaut ko. Vai jūs domājat, ka es citādi būtu šeit? Atmetiet šādas dīvainas iedomas. Tā jau runā tikai traki. Jūs turpmāk varbūt teiksiet, ka es aizeju, lai jūs atstātu.

— Nē, tā es nedomāju, — viņš atbildēja un mežonīgi piekļāva viņu sev klāt. Cieši apskāvis vingro augumu, kas neizrādīja nekādu pretošanos, viņš juta, ka tajā slēpjas aizmiršanās un balzams aizvainotajam lepnumam, bet Nansija, seju sānis pagriezusi, raudzījās prom un domāja, cik viņš smieklīgs ar savu muļķīgo lētticību, ka viņa ilgojas pēc jaunāka, mazāk lempīga, mazāk kārīga, pēc tāda, kas viņu apprecētu.

— Sieva, kas gan tev par varu, ka man sirds vai pušu plīst, tiklīdz es tevi tā jūtu savā tuvumā? — viņš apslāpētā balsī jautāja, viņu apskāvis. — Tādā brīdī es aizmirstu visu, man esi tikai tu! Man gribētos, lai tas turpinātos mūžīgi.

Nansijas novērstajā sejā pavīdēja viegls smīns, kad viņa atbildēja:

— Un kāpēc lai tā nebūtu? Vai es sāku jums jau apnikt?

— Nē, tu man liecies arvien jaukāka. — Pēc īsa brīža viņš pēkšņi iesaucās: — Tā tak nebija tikai nauda vien, ko tu no manis gribēji, Nansij?

Viņai tas noderēja par iemeslu, lai atraisītos no Broudija skavām. Pavērsusi pret viņu dusmīgu seju, Nansija iesaucās:

— Kā jūs varat tā runāt? Kas vēl nebūs! Tūlīt jūs to nožēlosiet, ja nerimsieties!

— Nē, nē! — viņš strauji iebilda. — Es jau nemaz tā nedomāju. Nauda tev atvēlēta, un sestdien es tev atnesīšu kādu skaistu lietiņu. — Sestdienās viņš saņēma algu, un viņa seja sadrūma, atceroties savu atkarību darba vietā un liktenīgās pārmaiņas dzīvē; šķita, ka viņš būtu kļuvis vecāks, kad, acis nodūris, ieminējās: — Nu man jāiet. Nesija gaida. — Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma. — Kur tad Mets šodien? — viņš jautāja.

— To gan es nezinu. — Nansija apspieda žāvas, it kā intereses trūkums viņu nogurdinātu. — Viņš aizgāja tūlīt pēc brokastīm. Droši vien ātrāk par vakariņu laiku neatgriezīsies.

Mirkli viņā pavēries, Broudijs lēni teica:

— Nu man arī laiks doties prom. Es aizeju.

— Labi! — viņa priecīgi iesaucās. — Ejiet vien un pielūkojiet, ka tūlīt pēc kantora slēgšanas nāktu mājās! Ja šovakar, kad es atgriezīšos, būsiet dzēris kaut vienu glāzīti, jūs dabūsiet ar tējas katliņu pa galvu.

Zem biezajām uzacīm pamirdzēja nokaunējies skatiens, kas nemaz nepiestāvēja krunkainajai, drūmajai sejai; tad viņš mierinādams pamāja ar galvu, atsveicinādamies ieknieba viņai vēlreiz rokā un aizgāja.

Priekšējā pagalmā, kurš tagad bija nezālēm aizaudzis un kur trūka smieklīgā bronzas lielgabala, kas pirms trim mēnešiem bija pārdots lūžņos, viņš atrada Nesiju pacietīgi gaidām; vārgo, stūraino augumiņu viņa bija atspiedusi pret gadriņu vārtu stabu. Ieraudzījusi tēvu, viņa saslējās, un abi, ne vārda neteikdami, kopā gāja līdz tai vietai, kur pie dzelzceļa sliedēm viņu ceļi šķīrās: Broudijs devās uz savu darba vietu kuģu būvētavā, bet Nesija uz skolu. Šie kopējie gājieni bija kļuvuši par parašu, un Broudijs bija pasācis Nesiju pa ceļam uzmundrināt, atgādināt, pamudināt viņu sasniegt žilbinošus panākumus; bet šodien viņš nerunāja ne vārda, tikai soļoja, klaudzinādams ar smago oša spieķi, svārki nokarājās kā maiss, četrstūrainā, nobružātā un neizsukātā platmale bija atbīdīta pakausī kā nožēlojama kādreizējās augstprātības karikatūra. Viņš soļoja klusēdams, apjucis, domās nogrimis, un viņa meita neiedrošinājās bilst ne vārda. Tagad viņš sabiedrībā arvien bija sevī ierāvies, turēja galvu taisni, raudzījās tālumā un nevienu neievēroja. Tā viņš pats sev radīja plašas, tukšas ielas, kurās valdīja nevis ziņkāras, pētošas, izsmiekla pilnas sejas, bet viņa paša vientulība.

Kad viņi bija sasnieguši vietu, kur vajadzēja šķirties, viņš apstājās un teica meitenei:

— Tagad ej, Nesij, un mācies cītīgi! Turies sīksti pie sava darba! Neaizmirsti to, ko es tev pastāvīgi saku, — ja darbs ir pūļu vērts, tas jāpadara labi. Tev jādabū Latas stipendija, lai plīst vai lūst! — Viņš iebāza roku kabatā. — Te tev penijs šokolādei. — Broudijs jau gandrīz smaidīja. — Tu varēsi man to atdot, kad būsi nopelnījusi stipendiju.

Viņa paņēma naudu — veikli, bet ar pateicību — un gāja savu ceļu, lai pavadītu trīs mācību stundas piesmakušajās telpās. Tā kā viņa nebija ēdusi brokastis un iekodusi tikai trūcīgas pusdienas, viņa vismaz stiprināsies un gūs spēkus studijām ar lipīgo aveņu krēma šokolādes tāfelīti.

Kad Nesija bija aizgājusi, Broudija sejā pilnīgi izzuda tikko jaušamā sajūsma. Sasparojies viņš nogriezās sāņus un turpināja ceļu uz ienīsto biroju. Tuvodamies kuģu būvētavai, viņš mazliet saminstinājās — brīdi svārstījās, tad pazuda «Montieru bāra» durvīs, iegāja dzertuvē, kur mudžēt mudžēja strādnieki zilos kokvilnas darba apģērbos, — bet viņš tos neievēroja, viņa acīs vienīgais apmeklētājs bija viņš pats, — un izdzēra glāzi neatšķaidīta viskija. Tad viņš izsteidzās laukā, lūpas cieši sakniebis, lai slēptu alkohola smaku, un drūmi iesoļoja pa kuģu būvētavas «Lata un biedri» vārtiem.

II

Nākamās dienas vakarā, kad Nansija bija aizgājusi pie savas krustmātes Overtonā un Mets, kā parasti ap šo laiku, nebija mājās, Broudiju virtuvē valdīja dziļa, mierīga un mājīga omulība. Tā vismaz šķita mājas kungam, kad viņš, galvu atgāzis, pīpi zobos un kājas sakrustojis, sēdēja savā vecajā atzveltnī, turēdams rokā pilnu glāzi ar iecienīto dzērienu — karstu viskija groku. Viņš vēroja Nesiju, kas, pārliekusies pār grāmatām, bālo pieri saraukusi, sēdēja pie galda un cītīgi mācījās, tad viņš nopētīja māti, kas sakarā ar nīstamās iebrucējas pagaidu prombūtni vēl nebija aizgājusi atpakaļ uz savu istabu, bet tupēja ierastajā vietā pie plīvojošās uguns. Broudija vaigi viegli sārtojās, lūpas, pīpi sūcot, bija mitras un biezas, domīgās, glāzei pievērstās acis valgas un izteiksmīgas; bija notikusi kāda dīvaina pārvērtība: visas raizes aizmirsušās, galvā viena vienīga patīkama doma — cik jauki pavadīt omulīgu vakaru pašam savās mājāsl Viņš gan tagad vakaros vairs nekur neizgāja, vispār atstāja māju tikai darba laikā, vairījās no kluba un ielām un bija izdzīts arī no tīkamās Fīmijas mazās dibenistabiņas; tas patiesībā nebija nekāds sevišķi svarīgs notikums, ka viņš viens pats sēdēja pie kamīna, un diezin vai bija iemesls tik neparastai labsajūtai.

Taču, zinādams, ka šovakar pie tējas galda viņam saimniecības vadītājai nebūs jāizskaidrojas par aizkavēšanos, viņš, nākdams no darba, iegriezās dzertuvē, un nu viņu bija nomierinājušas dažas iztukšotās glāzes un domas par tām, kas vēl sekos; šķiršanās sāpes no Nansijas mazināja šī uzjautrināšanās, ko sniedza neparastā brīvība; un, domājot par viņu tuvību naktī, uzkurinātā svētlaime bija viņu sagrābusi agrāk un spēcīgāk nekā citus vakarus. Atzveltnī sēžot un caur dzidro, dzintaraino groka glāzi raugoties, viņa amats kantorī pārvērtās labi atalgotā slinkuma lāpīšanā, ierēdņa darbs šķita patīkama izklaide; šī nodarbošanās bija tikai untums, un viņš to varēja pārtraukt pēc patikas; viņš jutās laimīgs, ka likvidējis savu veikalu, pametis necilo, netīro tirgošanos, jo bija pilnīgi skaidrs, ka tā nepiedienēja ne viņa raksturam, ne izglītībai; katrā ziņā viņš savu tagadējo laika kavēkli — vietu kantorī drīz vien apmainīs pret izcilāku, ienesīgāku nodarbošanos, pārsteigs visu pilsētu, radīs sev gandarījumu un sajūsminās Nansiju. Viņa Nansija — ai! Tā tik bija sieviete, kā radīta vīrietim! Viņu iedomājies, Broudijs tukšoja glāzi uz viņas veselību, naivi ticēdams, ka viņa pie savas krustmātes Overtonā jauki pavada laiku. Rožaini, tvanaini mākoņi lidinājās kvēpainajās, neuzpostajās telpās, piešķirot netīrajiem aizkariem liegu nokrāsu un aizsedzot tumšāku četrstūri pie sienas, kas apliecināja Bella gravīras nozušanu; pat Nesijas bālie vaigi tagad šķita sārtāki un vecās sievas īgnā, krunkainā seja maigāka. Kāri ievilkdams krietnu malku, viņš pār glāzes malu raudzījās mātē un, atvilcis elpu, āzēdams viņai uzsauca:

— Tu laikam— gan vēlētos būt manā vietā, vecā slota? Jā, to jau es manu no tavām kārajām acīm, ka tu labprāt gribētu, lai šī manta nokļūtu tavā rīklē, nevis manējā. Nu, tad klausies, — tas ir lielisks viskija groks, — taisni tik daudz cukura, cik vajadzīgs, un arī ūdens ne par daudz, ne par maz. — Viņš skaļi smējās par savu joku, tā ka Nesija sabijusies pacēla acis. Uztvērusi tēva skatienu, meitene tūlīt tās nodūra, bet viņš iesaucās:

— Mācies, tu mazā slinkuma lāpītāja! Kam velti kavē laiku? Vai es tādēļ maksāju skolas naudu, lai tu nemācītos, bet sēdētu un, muti iepletusi, blenztu uz cilvēkiem?

Tad viņš atkal pievērsās mātei, svinīgi nogrozīja galvu un vāvuļoja tālāk.: — Man viņa jāpamudina. Tas ir vienīgais līdzeklis atradināt viņu no nolaidības, ko viņa mantojusi no mātes. Bet paļaujieties tikai uz mani! Par spīti visam, es viņu padarīšu par studenti. Galva viņai ir uz pleciem! — Viņš ieņēma vēl vienu malku no glāzes un skali sūca pīpi.

Vecā sieva pievērsa dēlam nīgru skatienu un, gan uz viņa sasarkušo seju, gan uz viskija glāzi raudzīdamās, ievaicājās:

— Kur tad tā ... kur tā šovakar ir?

Brīdi vērojis māti, viņš skaļi iesmējās. — Vai Nansija? Vai par viņu tu jautā, vecā ragana? Vai viņa apbūrusi arī tevi, ka nedrīksti izrunāt viņas vārdu? — Pēc mirkļa viņš mākslotā svinīgumā turpināja: — Nu labi, es tev to neteiktu, bet, ja tu loti gribi zināt, viņa aizgāja uz pestīšanas armijas sanāksmi.

Māte nosodoši pavērās Broudijā, kurš, sajūsmināts par savu joku, kratījās smieklos, un atbildēja tik skarbi, cik vien iedrošinājās:

— Es tur neredzu nekā smieklīga. Ja viņa būtu gājusi turp, kad bija jaunāka, tad varbūt... — Māte apklusa, sajuzdama dēla skatienu, un nodomāja, ka būs pateikusi par daudz.

— Turpini vien, — viņš ņirgājās, — klāj vaļā visu, kas tev sakāms, nopaļā mūs visus, ja tev tā patīk: ir cilvēki, kuriem nekad nevar izdarīt pa prātam. Tu nebiji apmierināta ar mammu, tagad tu sāc ērcēties arī ar manu Nansiju. Tu laikam iedomājies, ka esi spējīga viena pati vadīt saimniecību, lai varbūt šad tad tiktu pie glāzītes. Ak, tu velna vecene! Kad pēdējo reizi ēdu tevis vārītās pusdienas, tad bezmaz saindējos. — Ar pārākumu viņš ņirdzīgi noraudzījās mātē, gudrodams, kā vislabāk viņu izjokot. Pēkšņi viņam iešāvās prātā smieklīga iedoma, kas likās tik pārgalvīga, ka viņš sajūsmā sev uzsita pa gurnu. Mātei skauda, ka viņš dzer, jā, tā tas bija, jo viņa kārām acīm raudzījās šurp kā kaķis uz krējumķērni, gatava to tūlīt izlakt. Un viņa to dabūs, viņa, kas tik mudīga citus nonicināt! Nudien! Viņa to dabūs. Viņš māti piedzirdīs, piedzirdīs kā mārku. Viņš atcerējās, ka mājās vēl ir viskijs, ka nemaz daudz nevajadzēs, lai tas večai sakāptu galvā, un, jūsmodams par jocīgo uzjautrinājumu, bet jautrību neizrādīdams, viņš līgojās atzveltnī un atkal plikšķināja sev pa gurnu. Tāds joks! Tas tik ir ko vērts!

Tad viņš pēkšņi rimās smieties, kļuva nopietns, viltīgi piemiedza šaurās acis un piebilda:

— Jā, vecā, man šķiet, ka neesmu darījis pareizi, tā runādams ar tevi. Var manīt, ka tas tevi pavisam satriecis. Tu jau izskaties gluži pārbijusies. Še! Vai negribi drusciņ iekampt, lai sapurinātos? — Kad māte uzmeta viņam ašu, neticīgu skatienu, viņš dedzīgi pamāja ar galvu un turpināja: — Jā, es domāju nopietni, pavisam nopietni. Kāpēc lai es dzeru viens pats un tev nedodu? Ej atnes sev glāzi!

Viņas trulais skatiens iekārē iegailējās, bet, pazīdama dēla dzēlīgo mēli, vecā vēl šaubījās un baidījās piecelties, lai viņa ņirdzīgie smiekli neliktu pievilties. Viņa tikai aplaizīja lūpas un drebošā balsī iesaucās:

— Vai tik tu neāzē mani?

Viņš atkal sparīgi pakratīja galvu, šoreiz noliedzoši, paņēma pa rokai nolikto pudeli un vilinoši pacēla mātei pie acīm.

— Paskaties šurp! Tīčera «Kalnu rasa». Žigli! Ej atnes glāzi ūdens!

Viņa spēji uzlēca kājās, it kā startējot skriešanās sacīkstēs, un iesteidzās trauku mazgātavā. Viņa drebēja, domādama par šo laimi, jo nebija baudījusi ne pilītes kopš bēru dienas, un arī toreiz bija tikai vīns, nevis īsts, uzmundrinošs dzēriens. Viņa jau bija atpakaļ un turēja glāzi izstieptajā rokā, iekams Broudijam uznāca jauna smieklu lēkme, vērojot viņas alkatīgo lāčošanu; līdz malām piepildījis mātes glāzi, viņš iesāka mierīgā un gādīgā balsī:

— Veciem cilvēkiem jau pa reizei noder kāds malciņš. Skaties, es tev atvēlu ar kaudzi. Nepiegāz tikai par daudz ūdens klāt.

— Ai nē, Džeims, — viņa iebilda. — Nelej man pārāk daudz. Tu tak zini, ka es daudz nevaru panest, — tikai mazu pilīti, lai sasildītos.

Viņas pēdējie vārdi Broudijam pēkšņi atsauca kaut ko atmiņā, tas viņa jautrībai bija kā pātagas cirtiens, un viņš dusmīgi teica:

— Šādus vārdus tu man neatkārto! Tie man pārāk labi liek atcerēties kādu, kuru es neciešu. Kāpēc tu runā kā gluma, riebīga lišķe? — Broudijs cieši viņā paskatījās, kamēr viņa, baidīdamās, ka dēls var atkal viņai atņemt viskiju, steidzīgi to izdzēra. Viņš atriebes alkās iesaucās:

— Vēl! Te būs vēl! Dod glāzi!

— Nē, nē! — viņa bailīgi iebilda. — Man pietiek. Es jau sasilu un izgardināju muti. Es tev ļoti pateicos, bet vairāk gan man negribas.

— Tu man neteiksi nekādu «nē»! — viņš rupji iesaucās. — Kāpēc nevari dzert labu dzērienu? Tu taču to kāroji un tagad dabūsi, pat ja man pašam nāktos to ieliet tavā vecajā rīklē. Paturi savu glāzi, mēs smalki iedzersim!

Pārsteigta viņa padevās un, kad viņš vēlreiz bija ielējis krietnu mēru, jau dzēra lēnāk, ar lielāku baudu, čāpstinādama lūpas, paturēja šķidrumu uz mēles, pa starpām murminādama:

— Jā, tā ir īsta manta. Tas ir ļoti mīļi, Džeims, ka tu man to iedevi. Es tikai neesmu radusi. — Tad viņa klusēja, kamēr šķidrums glāzē bija izsīcis, pēc tam viņai paspruka: — Tas ir kaut kas sevišķs, vai ne? Es tiešām jūtos atkal gluži kā jaunības dienās. — Viņa nokrekšķinājās. — Man ienāca prātā... — Viņa jau nokrekšķinājās skaļāk.

Kamēr māte pļāpāja, Broudijs drūmi smīnēja.

— Jā, — viņš nomurdēja. — Kas tev ienāca prātā, vecā? Pastāsti man ar, lai es dabūju pasmieties.

Pēc tam viņa sāka krekšķināt vēl vairāk, varen uzjautrināta, paslēpa krunkaino seju mezglainajās rokās, beidzot klīrīgi pašķielēja ar vecīgo, asaraino aci un čukstēja drebošā balsī:

— Ziepes! Es domāju par ziepēm.

— Tu domāji par ziepēm! — viņš māti mēdīja. — Tas ļoti piemēroti. Varbūt tev tās vajadzīgas, lai nomazgātos. Ja tā, tad man jāatzīst, ka ir pats pēdējais laiks.

— Nē! Nē! — viņa skaļi iesmējās. — Tā nav. Man tikai pēkšņi ienāca prātā, kā manos jaunības laikos rīkojās sievas, kad iegribējās kāda šņabīša. Viņas... viņas aizgāja uz ciema veikalu un lika to sev ierakstīt grāmatiņā kā ziepes — ziepes! — Vecāmāte jutās ārkārtīgi uzjautrināta par tik lielisku viltību un atkal paslēpa seju plaukstās; tomēr pēc brītiņa viņa palūkojās uz dēlu un piebilda: — Ne jau es tā esmu rīkojusies. Nē! Es biju ļoti cienījama un pratu turēt māju tīru arī bez tādiem līdzekļiem.

— Pareizi. Lielies vien, lielies! — viņš zobojās.

Ļauj dzirdēt, cik priekšzīmīgs tikumības paraugs tu esi bijusi. Es jau klausos ar abām ausīm.

— Jā! Toreiz gāja jauki! — viņa teica, atmiņās kavēdamās, pacilātā omā pilnīgi zaudējusi bailes no dēla. — Man bija daudz ko turēt. Tavs tēvs līdzinājās tev mats matā. Tā pati lepnā uzstāšanās, pie tam iekarsīgs kā šaujamais pulveris. Bieži jo bieži viņš, vakarā pārnācis, sāka mani strostēt, ja nebija kas pa prātam. Bet es šādos dusmu negaisos vienmēr pratu izlocīties. Man vēl šodien prieks to atcerēties. — Viņa brītiņu apklusa, un viņas skatiens aizklīda tālē. — Es visu to atceros un redzu, it kā tas būtu bijis vēl vakar. Cik viņš bija lepns! Lepns kā Lucifers!

— Un vai viņam trūka iemesla būt lepnam? — dēls skarbi iesaucās, jo pamanīja, ka dzeršana māti nebija novedusi tādā stāvoklī, kādā bija vēlējies viņu redzēt, ka vairs nav iemesla par māti smieties. — Vai tad tu nezini, no kādas dzimtas viņš cēlies?

— Kā nu ne, to es zināju jau sen, — viņa ietiepīgā, ļaunprātīgā pārdrošībā viltīgi turpināja. — Viņš izturējās kā hercogs ar saviem mūžīgajiem: «Pasniedz man to!», «Dodiet man šo!» — ar skaistajiem uzvalkiem un dižošanos ar saviem senčiem un savām tiesībām, ja tik viņš tās būtu dabūjis. Viņš bieži pļāpāja par senu, attālu radniecību ar Vintoniem, bet es sev reizēm jautāju, diez vai viņš pats tam tic. Ir kāda zināma radniecība, — viņa šļupstēdama ņirgājās, — bet man šķiet, ka tā saistās tikai ar piegulēšanu.

Broudijs cieši paskatījās mātē, likās, viņš negribēja ticēt pats savām ausīm, tad beidzot atguva valodu un kliedza:

— Rimsties! Rimsties! Tu, vecā cūka! Kas tu tāda esi, ka iedrošinies tā runāt par Broudijiem? Tev taču pašai ir šis uzvārds. Kā tu drīksti manā klātbūtnē to aptašķīt dubļiem? — Viņš satvēra pudeli aiz kakla, it kā taisīdamies sviest mātei.

— Bet, Džeims, — viņa .vāvuļoja, ne mazākā mērā neuztraukdamās, tikai nedroši vienu roku iebilstot pacēlusi. — Neesi muļķis, es nepiederu pie tiem putniem, kuri piegāna paši savu ligzdu, ja es ko runāju, tas, tā teikt, paliek pašu ģimenē, — un tev, protams, arī zināms, ka šī lieta izmeklēta un izpētīta, un nav nekas cits kā sens ārlaulības sakars starp Dženetu Dregborni, virsdārznieka meitu, un jauno Robertu Broudiju, kas titulu ieguva daudzus gadus pēc tam. Nē, nē, viņi nekad nav bijuši precējušies.

— Pievaldi savas nekrietnās žaunas! — viņš uzbļāva mātei. — Citādi es izraušu tavu netīro mēli! Tā tik vēl trūka, ka tu tur sēdētu un nozākātu manu vārdu! Tev vajadzētu justies laimīgai, ka mans tēvs tevi apprecējis. Tu ... tu... — Viņš sāka stomīties, dusmas viņu smacēja, vaigi raustījās, skatoties mātes cietsirdīgajā, krunkainajā sejā. Tagad viņa bija galīgi apdzērusies un turpināja, nevērodama nedz viņa dusmas, nedz Nesijas izbīli:

— Laimīgai! — viņa šļupstēja, dzērāja smaidā lūpas pavērusi. — Varbūt esmu bijusi laimīga, varbūt .arī ne, bet, ja tu visu zinātu no sākuma līdz beigām, tev varbūt tā liktos liela laime. — Viņa sāka griezīgi smieties, un pēkšņi viņas liekie zobi, kas nekad nebija turējušies sevišķi stingri un tagad, aiz siekalu pārmērības kļuvuši vaļīgi, rēgojās starp lūpām kā zviedzoša zirga zobi, neapvaldītas jautrības mirklī izkrita no mutes un sašķīda druskās uz grīdas. Tas savā ziņā bija pat labi, jo citādi Broudijs noteikti būtu sācis veco māti dauzīt, bet tagad viņi abi blenza izkritušajos un gabalos salūzušajos zobos, kas bija izbiruši uz grīdas kā nolobītas mandeles. Māte noraudzījās tajos smieklīgi iekritušiem vaigiem un krunkainu, pilnīgi svešādu seju, Broudijs — skurbā pārsteigumā.

— Te nu tie guļ tev priekšā kā pērles cūkai! — viņš beidzot izsaucās. — To tu esi pelnījusi ar savu nolādēto bezkaunību.

— Mani labie, liekie zobi! — viņa vaimanāja, zaudējuma satriekta un runādama ar mokām. — Četrdesmit gadus es tos lietoju! Un tie bija tik izturīgi, ar atsperi vidū. Ko nu lai es iesāku? Es nevaru ēst. Es tikko varu parunāt.

— Būtu ļoti labi, ja tas atturētu tevi locīt savu melīgo mēli. To tu esi pelnījusi.

— Tos vairs nevarēs izlabot, — viņa smilkstēja. — Tev jānopērk man jauni zobi. — Viņa izmisusi vēl vienmēr raudzījās zemē. — Es taču nevaru gaļu tikai sūkāt. Tad jau viss labums paliks neizmantots. Tu taču nopirksi man jaunus zobus, Džeims?

— Nu tu vari svilpot! — viņš atbildēja. — Kam tādam vecam, pusdzīvam mērkaķim zobi! Ilgi tev tie vairs nebūs vajadzīgi. Uzlūko to kā dieva sodu.

Izdzirdējusi šos vārdus, māte sāka vaimanāt; kaulainās rokas žņaudzīdama, viņa stostīdamās murmināja:

— Ko nu lai iesāku! To es nepārcietīšu. Kas tagad notiks ar mani? Es tos tik ilgi lietoju. Tikai viskijs pie visa vainīgs. Es biju tā pieradusi pie tiem. Tā būs mana nāve.

Drūmi viņš raudzījās šai smieklīgajā, smilkstošajā sievā. Tad viņš paraudzījās apkārt un pēkšņi pamanīja, ka Nesija izbijusies, tomēr uzmanīgi vēro šo skatu.

— Ko tu atkal niekojies? — viņš ierēcās, jo mātes piezīmes bija mainījušas viņa omu. — Vai nevari strādāt? Jauku stipendiju tu iegūsi, pastāvīgi apkārt lūrēdama. Kas tad nu atkal?

— Es tādā troksnī nevaru mācīties, tēt, — viņa bailīgi atbildēja un nodūra acis. — Nevaru koncentrēties. Nav iespējams strādāt, ja apkārt tik daudz runā.

— Ahā! — viņš atbildēja. — Jauki, mums tagad mājās telpu netrūkst. Ja tev virtuve nav pietiekami laba, pārcelies uz viesistabu. Tur tevi netraucēs ne mazākais troksnītis. Ja tad tu vēl aizbildināsies, tas jau būs slinkums. — Broudijs piecēlās un, pirms viņa paspēja kaut ko iebilst, lēni līgodamies, piegāja pie galda, kur sabīdīja grāmatas kaudzē, tad sagrāba tās milzīgajās ķetnās, apgrieza apkārt un aizlāčoja, uzsaukdams Nesijai: — Nāc! Prom uz viesistabu! Labākā istaba visā mājā manai Nesijai! Tu tur varēsi mierīgi un pamatīgi strādāt. Ja tu virtuvē nevari mācīties, tad katru vakaru iesi viesistabā.

Nesija paklausīgi piecēlās un sekoja tēvam aukstajā, piesmakušajā telpā, kur viņš, tumsā streipuļodams, uzsvieda grāmatas uz galda un beidzot ar mokām iededza gāzi. Aukstās stikla bumbas bālā gaisma apmirdzēja vēso, neapsegto sarkankoka galdu, izdzisušo, pamesto kamīnu, visu auksto, nemājīgo, neuzkopto, pieputējušo istabu un beidzot valdonīgo Broudiju un sakņupušo meiteni.

— Nu tu esi šeit! — viņš jūsmīgi iesaucās. Viņa labā oma daļēji bija atkal atgriezusies. — Viss kārtībā un tev pa rokai. Ņem tikai krēslu un sāc mācīties! Tu nevari teikt, ka neesmu tev palīdzējis. — Viņš uzlika divus pirkstus uz grāmatu kaudzes un izgrūstīja to pa visu galdu, sajaukdams grāmatas vēl vairāk un izsviezdams laukā visas grāmatu zīmes. — Skat! Te tev vietas atliku likām. Vai tu pat paldies nepateiksi?

— Paldies, tēt, — viņa padevīgi nomurmināja.

Viņš apmierināts vēroja Nesiju, kad viņa apsēdās un nolieca kalsno augumiņu pār galdu, kā skolas uzdevumus mācoties; tad pārspīlētā uzmanībā uz pirkstgaliem smagi izšļūca no istabas, vēl pabāzdams galvu durvīs un noteikdams:

— Pēc brītiņa es atkal ienākšu paskatīties, kā tev veicas. — Iedams atpakaļ virtuvē, viņš nodomāja, ka rīkojies pareizi, jo tas bijis vienīgais, kas Nesijai trūcis; pats ar sevi augstākā mērā apmierināts, viņš atkal apsēdās atzveltnī un, sevi atalgodams, ielēja vēl glāzi viskija. Tikai tad viņš ieraudzīja māti, kas joprojām truli un nekustīgi sēdēja kā sērojoša atraitne un izskatījās tik sarukusi, it kā neredzams spēks būtu izsūcis viņai visu dzīvību.

— Vai tu vēl tepat? — Broudijs viņu uzrunāja. — Tevī paskatoties, nemaz nevar iedomāties, ka pirms mirkļa tev bija tik dzēlīga mēle. Visapkārt tāds klusums, tāpēc domāju, ka būsi jau aizgājusi izgulēt savus melus. Bet nu gan taisies, ka tiec! Ej taču, tu man esi apnikusi caur un cauri. — Tā kā viņa vēl tūļojās, Broudijs uzbļāva: — Mudīgi! Laukā!

Kamēr Broudijs bija viesistabā, viņa bija uzlasījusi mākslīgo zobu paliekas un, pilnīgi atskurbusi, turēja drumslas, cieši rokā sažņaugusi, tad pazuda no virtuves. Salīkušais, sadrūmušais stāvs bija dīvaini bēdīgs pretstats tai jautrajai dedzībai, ar kādu viņa bija skrējusi pēc glāzes sev pašai par postu.

Palicis virtuvē viens pats, neviena nenovērots, Broudijs pievērsās pudelei ar vēl lielāku dedzību, lai noskalotu nepatīkamās atmiņas par mātes klātbūtni un rūgtās pārdomas, ko bija radījušas viņas piezīmes. Viņš ļoti labi zināja, ka mātes daļēji izbalējušo, juceklīgo atmiņu pamatā ir rūgta patiesība, tomēr viņam, kā jau vienmēr, labpatika palikt aklam pret īstenību, un, lai gan šāda izvairība viņa trulajam, nevarīgajam prātam nekad nav likusies sevišķi grūta, šoreiz alkohola apmiglotajām smadzenēm tā šķita vieglāka nekā jebkad. Drīz vien viņš bija aizmirsis šo starpgadījumu un smieklīgās atmiņas par pēkšņo, uztraucošo notikumu ar mātes zobiem un tagad, ērti atgāzies atzveltnī, dzēra, kamēr bija pilns kā mārks. Pacilātībai pieaugot, Broudiju sāka mākt vientulība, un viņš, nepacietīgi kāju šūpodams un cītīgi pulkstenī skatīdamies, sāka gaidīt Nansiju. Taču pulkstenis rādīja tikai deviņi; Broudijs zināja, ka pirms desmitiem viņa neatgriezīsies, un, tā kā rādītāji, par spīti Broudijā pūlēm paātrināt to gaitu, kustējās vienmuļi un lēni, viņš piecēlās un sāka staigāt pa virtuvi no viena gala uz otru. Prātā iešāvās traka doma: iet pastaigāties pa pilsētas ielām, ielauzties klubā un ar pāris ņirdzīgiem, izmeklētiem vārdiem visiem tiem neliešiem sabojāt omu, bet, lai gan viņš tīksminājās ar šīm vilinošajām domām, tās beidzot bija jāatmet, jo Nansija varētu dusmoties. Tagad viņu vairs nemocīja īgnums un drūmā nomāktība un viņš lempīgi soļoja šurpu turpu pa virtuvi; mati bija izpūruši, saņurcītais uzvalks kūļājās vēl jocīgāk, rokas svaidījās kā dīki spriguļi, un viņš sajuta vēlēšanos izpaust savu dvēseles līksmi kaut kādā noteiktā, piemērotā darbībā. Pagātne uz brīdi bija aizmirsta, un nākotne ierobežota tikai ar pāris nākošajām stundām. Tagad Broudijs atkal bija viņš pats, tomēr brīžiem, kad soļi kļuva pārāk skaļi, viņš,. noraizējies par savas studentes mieru, blakus istabā, galvu pakratīdams, pats sevi brīdināja un tad sāka soļošanu no jauna ar lielāku un pārspīlētāku uzmanību.

Beidzot šīs telpas kļuva viņam pārāk šauras un nespēja viņu vairs apmierināt. Neviļus viņš izgāja pa durvīm un devās apstaigāt māju. Viņš uzkāpa augšā, atvēra mātes guļamistabas durvis un uzkliedza večai indīgu piezīmi. Tad, klusi krekšķinādams, iegāja Meta guļamistabā, kur ar īgnumu apskatīja tualetes ūdeņu pudeles un matu ziedes trauciņus, un, kad bija aizdedzis visas spuldzes, tā ka māja mirdzēja gaišās ugunīs, viņš beidzot atradās pats savā istabā. Šeit, kādas slepenas varas mudināts, viņš piegāja pie kumodes, kurā glabājās Nansijas drēbes, un, reizē tramīgs un nokaunējies, sāka vilkt laukā un aplūkot smalki izstrādātos veļas gabalus, ko Nansija sev bija iegādājusies par viņa doto naudu. Viņš aptaustīja glītos, mežģīnēm apšūtos kreklus, paburzīja caurspīdīgo batistu, saņēma pirkstos plāno linaudeklu, paturēja neveiklajā ķetnā garās zeķes, un viņa mute raustīdamās sašķiebās, kad viņš iedomājās šo smaržīgo veļu tās īpašniecei mugurā. Asinīm pieplūdušās acis nenovērsdamās lūkojās veļas baltumā un redzēja Nansijas alabastra balto augumu, ko viņš apbrīnoja ar sajūsmu, un viņam šķita, ka šīs drānas, ko viņš turēja rokā, ieguvušas savu krāsu, saskardamās ar viņas pienbalto miesu. Tā stāvēdams un tīksminādamies par veļas gabaliem, viņš atgādināja vecu, rupju faunu, kas nejauši uzgājis pamestu nimfas šķidrautu, satvēris to un aplūkodams alkatīgi sakairinājis savu iztēli.

Beidzot viņš ar ceļgalu aizbīdīja atvilktni un, sānis raudzīdamies, zagšus izšļūca no istabas, klusi pievērdams durvis. Izgājis laukā, viņš jutās tā, it kā sekmīgi, nevienam nezinot, būtu veicis kādu slepenu pasākumu, jo mulsais biklums bija zudis; viņš saberzēja rokas, piepūta vaigus un sparīgi nokāpa lejā. Priekšnamā viņš atvēra dzīvojamās istabas durvis un jokainā nopietnībā iesaucās:

— Vai drīkstu ieiet, cienītā? Varbūt jūs neesat mājās? — Tad, negaidīdams atbildi, kura arī nemaz nesekoja, viņš iegāja istabā un tādā pašā tonī teica: — Apstaigāju savu māju, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, lai šodien tevi netraucētu iebrucēji. Gaisma visos logos! Smalka uguņošana, lai parādītu tiem nekrietnajiem cūkām, ka šeit, Broudiju namā, mēs dzīvojam jautri. — Nesija itin nekā nesaprata, ko viņš ar to domā, tikai lūkojās viņā savām rāmajām, zilajām acīm, kas šķita lielākas un it kā izspiedušās dzedrajā sejā. Aukstumā drebēdama, rokas sakrustojusi, plānajās zeķēs kājas klāt pierāvusi, lai sasildītos, viņa neko citu nejuta kā savus stingstošos locekļus; meitenes acu priekšā vēl arvien atainojās nesenais notikums virtuvē, un viņai it nemaz nebija veicies ar mācībām. Tagad viņa bailīgi vērās tēvā.

— Kā tev labi sokas? — viņš turpināja, raudzīdamies viņā skadru skatienu. — Vai tev te pietiekami kluss, lai varētu mācīties? Ko tu esi paveikusi, kamēr esi šeit?

Nesija, juzdamās vainīga, piecēlās, jo zināja, ka neko nav padarījusi un nespēj neko apslēpt.

— Man lāgā neveicas, tēv, — viņa pazemīgi atbildēja, — te ir briesmīgi auksts.

— Ko? Tev nav veicies? Un es tevis dēļ izturējos tik klusi kā pelīte. Ko gan tu īsti domā?

— Tur vainīga aukstā istaba, — viņa atkārtoja. — Man šķiet, ka ārā salst.

— Istaba! — viņš iesaucās, piedzēruša cilvēka nopietnībā saraukdams pieri. — Vai tu pati nelūdzi un neuzstāji, lai tevi šeit atved? Vai ar savām paša rokām tev neienesu grāmatas, neaizdedzināju gāzi un nepiesēdināju tevi pie darba? Tu pati gribēji tikt šeit iekšā un tagad man pārmet un žēlojies. —.Viņa sasarkušajā sejā parādījās pārspīlēts sašutums. — Tev neesot lāgā veicies! Pie joda! Vajadzēja vairāk piespiesties un dūšīgāk, strādāt!

— Ja kamīnā būtu iekurta uguns! — viņa nedroši iebilda, jo pamanīja, ka šodien tēvs nav tik bargs. — Es tagad citu neko nespēju kā drebēt un klabināt zobus.

Nesijas vārdi iespiedās alkohola atmiekšķētajās smadzenēs un aizskāra kādu maigāku stīgu, jo viņš dedzīgā, pilnīgi pārvērstā balsī iesaucās:

— Mana Nesija dreb! Bet es esmu sakarsis kā uz plīts, bet mana mīļā, mazā meitene dreb un vēlas uguni. Un kāpēc gan ne? Tas ir saprātīgi. Pat vairāk nekā saprātīgi. Tu acumirklī dabūsi uguni, lai man vai savām paša rokām tā būtu jāiekur! Sēdi mierīgi, gaidi un vēro, ko tavs tēvs darīs tevis labā! — Broudijs pacēla pirkstu, norādīdams, lai viņa paliek savā vietā, smagiem soļiem atstāja istabu un iegāja pagrabā, kas atradās blakus mazgātavai, parakņājās zem oglēm un beidzot atrada meklēto — garu dzelzs lāpstu. To kā trofeju vicinādams, viņš virtuvē piegāja pie pavarda un nolaida restu priekšējos stieņus, tad pabāza lāpstu zem gailējošām oglēm, sarausa veselu liesmainu kaudzi sarkanās kvēles, ko triumfēdams aiznesa dzīvojamā istabā, velkot aiz muguras garu dūmu karogu. Viņš iemeta kvēlojošās ogles kamīnā un svarīgi iesaucās: — Pagaidi brītiņu! Tikai vienu brītiņu! Tu vēl neesi redzējusi visu. — Viņš nozuda un tūlīt atgriezās ar lielu klēpi malkas pagaļu un ogļu pilnu lāpstu. Tad neveikli pietupās, uzlika skaidas uz oglēm, nogūlās garšļauku un elsdams sāka pūst, kamēr, viņam par apmierinājurnu, uzšāvās liesma. Nu viņš tusnīdams piecēlās, nostājās pie uguns kā bullis pie siles un cītīgi ņēmās barot liesmu ar oglēm, tā ka beidzot bija izaugusi augsta, sprēgājoša uguns piramīda. Abas rokas un viens sārti kvēlojošs vaigs bija ogļu putekļiem notriepts, celis melns no sodrējiem; nepievērsdams tam uzmanību, viņš raudzījās savā meistardarbā ar ārkārtīgu sajūsmu un izsaucās: — Paskaties! Vai es tev neteicu? Lūk, uguns, pie kuras tu varētu izcept veselu vērsi! Šādā siltumā tu nevari salt. Bet, tā kā tev nu ir uguns, tad cītīgi pie darba! Nav daudz tādu tēvu, kas savu meitu dēj tā nopūlētos, tāpēc pieraugi, lai manas pūles nebūtu veltas! Uz priekšu! Ķeries pie mācībām!

Pēc šāda pamudinājuma viņam, šķiet, negribējās celties, viņš palika sēžam, atzinīgi lūkodamies šaudīgajā liesmā un brīžiem murminādams: — Jauka uguns! Skaista liesma! — Beidzot viņš tūļīgi piecēlās, ar kāju paspēra lāpstu sānis un noņurdēja: — Tagad es iešu un atnesīšu savu glāzīti šeit pie tevis. — Viņš atstāja istabu. Kad Broudijs gāja laukā, Nesija, pēc nedabiskās izturēšanās pārliecinājusies, ka tēvs atkal piedzēries, uzmeta viņa mugurai baiļpilnu skatienu. Visu vakaru meitene nebija tikusi ne rindiņu uz priekšu un tagad patiesi bija nobijusies no tēva neparastās uzvedības. Lai gan pēdējā laikā tēvs pret viņu izturējās daudz uzmanīgāk un negaidītā un neaprēķināmā lutināšana bieži pārtrauca pastāvīgo mudināšanu mācīties, viņa tēvu tomēr ne reizi nebija redzējusi tik dīvaini rīkojamies kā šodien. Izdzirdusi tēva soļus, kad viņš atgriezās, nesdams gandrīz tukšu viskija pudeli, viņa sēdēja kā sastingusi, kustināja bālās lūpas un izlikās, it kā būtu iedziļinājusies darbā, lai gan nemaz nespēja saskatīt lappusi, ko turēja tuvu acīm.

— Tā ir pareizi, — Broudijs murmināja. — Redzu, ka tu mācies. Esmu darījis labu tev, tagad dari tu labu man. Tas ir atkal parāds, kas tev būs jā atmaksā, kad iegūsi Latas stipendiju. — Viņš atlaidās atzveltni pie kamīna un sāka dzert. Nu viņam šķita, ka vakars ir garš, garš kā gads un ka viņš pats šajā laikā pārdzīvojis tik dažādas dziļas un satraucošas izjūtas, ka šis laika sprīdis lieliski palīdzējis panest viņam ilgu un gaidu mokas, ko drīz vien vainagos Nansijas tuvība. Viņš kļuva jautrāks kā jebkad. Viņam radās vēlēšanās dziedāt. Melodijas jaucās atmiņā un lika jūsmīgi klanīt galvu, ar kāju un roku sitot takti. Šķita, ka mazās ačeles izspiedīsies no pieres, skatienam šaudoties pa istabu un meklējot līdzekli, kā izpaust savu augstākā mērā sakāpināto svētlaimi. Pēkšņi skatiens apstājās pie flīģeļa. — Nudien, — viņš teica, — kam tad tas tur stāv, ja to nelieto, šis skaistais trīsstūrainais riekstkoka instruments, kas pirkts pie Mordoka — nopirkts un samaksāts jau pirms divdesmit gadiem. Tas taču ir skandāls — redzēt to dīkā stāvam, kad par meitas klavierstundām izdota nauda!

— Nesij! — viņš iekliedzās tā, ka meitene izbailēs uzlēca kājās. — Tagad jau tu pratīsi visu grāmatu no galvas. Met to pie malas! Tagad tev būs mūzikas stunda, un es būšu tavs skolotājs. — Viņš skaļi iesmējās, tad piebilda: — Nē, es neesmu vis tavs skolotājs, bet solists. — Jūsmīgi viņš pastiepa roku. — Mēs nodziedāsim dažas jaukas, vecas skotu dziesmas. Mudīgi, mudīgi! Uzspēlē sākumam «No visiem vējiem rietenis».

Nesija piecēlās no krēsla un vilcinādamās raudzījās tēvā, jo atcerējās, ka jau kopš sešiem mēnešiem viņš bija noliedzis atvērt flīģeli; viņa juta, ka jāpaklausa, tomēr baidījās to darīt; kad viņa neapņēmīgi palika stāvam, viņš kundziski uzsauca:

— Nāc! Nāc! Ko tu vēl gaidi?. «No visiem vējiem rietenis». Es tev pavēlu! Ilgi neesmu tā juties. Esmu nobriedis dziesmai!

Bija pāri desmitiem, Nesijai sen jau vajadzēja atrasties gultā, ilgstošā piepūle bija viņu nogurdinājusi; viņa jutās galīgi sagurusi, bet bailes ņēma virsroku, un meitene neiedrošinājās iebilst; tāpēc viņa piegāja pie flīģeļa, atvēra to, uzmeklēja skotu dziesmu krājumu, kas bija piederējis Mērijai, apsēdās un sāka spēlēt. Viņas sīkie, drebošie pirksti, cik labi vien prazdami, spēlēja pieprasīto melodiju, kamēr viņš atzveltnī pie kamīna jūsmīgi vicināja pīpi un skaļi dziedāja.

No visiem vējiem rietenis

Man sirdi mulsina,

Tas daiļo meiču redzējis,

Kas sirdi jūsmina.

— Skaļāk! Skaļāk! — viņš kliedza. — Sit dūšīgi! Es dziedu savai Nansijai par godu. Mums vajadzīga dziļāka izjūta! «Arvien, arvien man domas skrien piemanas mīļās Džīnas!» — viņš bļāva pilnā kaklā. — Nudien! Tas bija jauki. Ja mēs viņu saucam par Džīnu— tā būs prātīgāk. Tālāk! Spēlē otru pantiņu vēlreiz un dziedi pati arī! Dziedi! Dziedi! Vai drīz būs? Viens, divi, trīs!...

Es viņu redzu ziedu rasā...

Nesija tēvu vēl nekad nebija redzējusi tādā jutoņā, nokaunējusies un pārbijusies viņa pievienoja savu drebošo balstiņu tēva baurošanai, un viņi abi dziedāja kopā.

— Tas ir lieliski! — viņš iesaucās, kad dziesma bija galā. — Ceru, ka mūs būs dzirdējuši pie Krosa! Tagad dziedāsim «Kā sārta roze mana mīļā», lai gan, taisnību sakot, viņa drīzāk ir skaista, balta roze. Vai tu vēl neesi atradusi? Tu šovakar esi ļoti tūļīga un neveikla. Bet es, es esmu viegls kā pūka. Es varētu dziedāt līdz pat rītam.

Nesija skumji vilka līdzi dziesmu, ko tēvs lika otrreiz atkārtot, pēc tam viņa bija spiesta spēlēt un dziedāt «Kalni un lejas», «Ak, sērmūkslīt» un «Ennij Lorij», kamēr viņai rokās iemetās krampji un galva sāka griezties, un viņai šķita, ka drīz vien nokritīs zemē no krēsla. Viņa lūgdamās pagriezās pret tēvu un asarām acīs iesaucās:

— Tēv, laid mani! Ļauj man iet gulēt! Esmu nogurusi. — Viņš, pieri savilcis, lēni pavērās Nesijā, kas tik rupji bija pārtraukusi viņa svētlaimīgo noskaņu. — Tātad tu ne reizi nevari paspēlēt savam tēvam! — viņš iesaucās. — Un tas pēc visiem pūliņiem tevis labad, kad tēvs tev iekūra uguni! Tai mirklī, kad pienāk tava kārta, tev jāiet prom un jāliekas gultā! To tu sauc par pateicību? Nu, ja tu to nedarīsi ar labu, tad es tevi piespiedīšu. Spēlē! Spēlē, kamēr es teikšu diezgan, vai dabūsi ar pātagu! Spēlē manu pirmo dziesmu vēlreiz!

Viņa no jauna pagriezās pret flīģeli un nogurusi, asaru aizmiglotām acīm atkal iesāka «No visiem vējiem rietenis». Viņš dziedāja līdzi un, ja Nesija satraukumā kļūdījās, ar drūmu skatienu ieurbās viņas šaurajā, saliektajā mugurā.

Viņi bija jau nokļuvuši dziesmai līdz pusei, kad pēkšņi atvērās dzīvojamās istabas durvis un Nansija spulgām acīm, baltiem, aukstumā viegli piesārtušiem vaigiem, cirtainiem matiem, koķetu cepurīti un glītu zvērādas apkakli, kas lieliski izcēla viņas vingrās krūtis, — Nansija — viņa Nansija stāvēja viņa priekšā. Plaši atplestu muti, pīpi izstieptajā rokā turēdams, viņš pārtrauca dziedāšanu un muļķīgi blenza Nansijā, domādams, ka nebūs dzirdējis atveramies ārdurvis, tā viņš blenza, kamēr Nesija, nenieka nenojauzdama, it kā tēva kluso izbrīnu un apbrīnu uz flīģeļa pavadīdama, nospēlēja dziesmu līdz galam, un tad istabā nolaidās klusums.

Beidzot Broudijs mazliet mulsi iesmējās. — Mēs tikai uzdziedāsim vienu mazu dziesmiņu tev par godu, Nansij, un to tu tiešām esi pelnījusi, jo esi skaista kā bilde.

Viņas acis spulgoja vēl ledaināk un lūpas kļuva šauras, kad viņa atbildēja:

— To es dzirdēju jau uz ielas, troksnis bija pietiekami liels, lai cilvēki salasītos ap māju — un vēl visos logos gaisma. Jūs atkal esat pietempies, un jums netrūkst nekaunības minēt mani par iemeslu! Kauns! Paraugieties uz savām rokām un seju! Jūs izskatāties pēc veca skursteņslauķa. Ir gan jauka atgriešanās mājās pēc tik brīnišķīga vakara!

Broudijs viņu pazemīgi uzlūkoja un tīksminājās par viņas spirgtumu un skaistumu, lai viņa būtu kaut vai divreiz ledaināka, un, cenzdamies mainīt sarunu, lēni murmināja:

— Vai tu, Nansij, labi izpriecājies pie savas krustmātes? Man tevis pietrūka, Nansij. Man šķiet, ka neesmu tevi redzējis vai veselu gadu. Tu esi pārāk ilgi aizkavējusies.

— Es vēlētos, kaut būtu aizkavējusies vēl ilgāk! — viņa izsaucās, uzmezdama Broudijam bargu skatienu. — Ja es gribu mūziku, es zinu, kur varu to paklausīties. Nebļaujiet uz mani un nedzeriet uz manu veselību — jūs, netīrais žūpa!

Šos briesmīgos vārdus dzirdēdama. Nesija, kas pārakmeņojusies sēdēja pie klavierēm, sarāvās, jo gaidīja, ka tēvs šai trakajai sievietei, kas tā bija izrunājusies, metīsies virsū, taču, viņai par lielu pārsteigumu, viņs pat nepakustējās, ļāva nokarāties apakšlūpai, paskatījās Nansijā un noburkšķēja:

— Es saku tev, Nansij, ka man tevis pietrūka. Nekliedz tā uz vīrieti, kas tevis dēļ vai prātu zaudējis.

Nepiegriezdams meitas klātbūtnei ne mazākās vērības, niņš ar sentimentāla dzērāja patosu turpināja: — Zini, Nansij, tu esi mana roze! Tu esi mana elpa! Man vajadzēja kaut kā pavadīt laiku. Mudīgi augšā, ģērbies nost un nedusmojies! Es... es arī drīz iešu augšā.

— Vai tiešām? — viņa iesaucās, galvu atmezdama, — Jūs esat pilns kā mārks, jūs, rupjais, lielais lempi! Varat iet augšā, kad gribat, man vienalga. Tas man neko nenozīmē, to jūs drīz vien redzēsiet. — To pateikusi, Nansija uzsteidzās pa kāpnem un pazuda viņa skatienam.

Galvu nokāris, Broudijs sēdēja kā sastindzis, skumjās domās nogrimis: Nansija dusmojās, viņa ir jānomierina, jāpielabinās viņai, tikai tad varēs atgūt viņas labvēlību. Izmisīgi prātodams, viņš pēkšņi ievēroja, ka meita vēl tepat, un saīdzis nodomāja, ka pats sevi nodevis viņas klātbūtnē. Viņš pusbalsī nomurdēja, acu nepacēlis:

— Prom gultā! Ko tu te kvemi? — Kad Nesija kā ēna bija izslīdējusi no istabas, viņš vēl joprojām sēdēja pie ātri dziestošās uguns; tad viņš iedomājās, ka Nansija droši vien jau gultā un tagad būs kļuvusi pieejamāka. Viņš piecēlās, nemaz neapjēgdams ačgārno stāvokli, kādā nonācis pats savā mājā kopš tiem laikiem, kad bija pametis sievu drūmās pārdomās pie kamīna dziestošās uguns; tagad, kvēli vēlēdamies drīzāk atrasties blakus Nansijai, Broudijs izdzēra glāzi un lēnām, pēc iespējas klusi kāpa augšā. Kaisle viņu svilināja, iekāre grauza, kad viņš iegāja savā apgaismotajā istabā.

Tā bija tukša!

Neticīgu skatienu viņš blenza apkārt, kamēr beidzot uzausa doma, ka Nansija būs turējusi vārdu un pametusi viņu; pēc mirkļa viņš apgriezās apkārt, klusi devās uz gaiteņa otru pusi, piegāja pie mazās istabiņas, kurā reiz bija iedzinis savu sievu un kurā viņa bija arī nomirusi, un nospieda durvju rokturi. Durvis, kā viņš jau gaidīja, bija noslēgtas. Mirkli viņā uzvirda trakas dusmas, viņš sadūšojās, lai mestos durvīs un ar sava spēcīgā, alkatīgā ķermeņa spēku tās izgāztu, bet tūlīt viņam kļuva skaidrs, ka šāda rīcība nedos nekāda labuma, ka viņš Nansiju atradīs istabā vēl aizvien sapīkušu, vēl spīvāku un vēl mazāk atmaigušu kā pirms tam. Nemanot Nansija bija viņu padarījusi pilnīgi par savu vergu un tāpēc bija stiprāka par viņu. Niknums norima, roka noslīdēja no roktura, viņš lēni aizvilkās atpakaļ uz savu istabu un ieslēdzās. Ilgi viņš saīdzis klusēja, tad, neatvairāmas dziņas mudināts, piegāja pie atvilktnes, ko nesen vēl bija atvēris, vēlreiz izvilka to laukā un drūmi sarauktu pieri un neizdibināmu seju blenza tās saturā.

III

Metjū Broudijs iznāca no Līvenfordas stacijas un, atstājis aiz muguras gaiši dzelteno lampu apgaismoto peronu, līksms un priecīgs devās aukstās februāra nakts vēsajā, satraucošajā tumsā. Uz sasalušās zemes skaļi atbalsojās viņa ātrie soļi; jaunekļa seja it kā pazuda tumsā, un tomēr tajā bija redzams vājš mirdzums; nemierīgo roku pirksti pastāvīgi raustījās, pārvarot gandrīz nevaldāmo sajūsmu. Viņš ātri steidzās lejup gar dzelzceļa stigu, cauri zemajai, biezajai miglai, kurai pāri kā tumšas ēnas pacēlās koku galotnes un māju jumti, atdalīdamies no debess fona. Plati ieplestās nāsis ieelpoja tīkamu, tikko samanāmu tāla ugunskura smaržu, kas nāca no pilsētas ganību puses, un, kad plaušas pildījās ar šo aso gaisu, Metjū sajuta neizsakāmi gaišu dzīvesprieku. Līdz ar pārdomām par nākotni spirgtā vēsma modināja viņā atmiņas, iekļāva viņu mierinošā vakara tumsā, kas bija pilna dīvainu, klusu skaņu, smalku, brīnišķīgu smaržu un baltas tropu mēness vizmas. Viņš aizmirsa savu pēdējo sešu mēnešu pelēko, dīko dzīvi, domādams par nākotnes spožajām izredzēm; it kā atsaukdamies brīvās sapņu zemes aicinājumam, viņš vēl vairāk paātrināja soļus un steidzās pa ielu mājup. Ja Metjū, kas parasti, mājām tuvodamies, sāka vilkties pavisam lēni, tā rādīdams, cik maz viņam prieka sastapties ar tēvu, tagad tā steidzās, tad tas liecināja, ka viņa dzīvē notikušas svarīgas pārmaiņas. Un tiešām, šai mirklī jaunā vēsts viņu smacēja nost, viņš uzsteidzās pa kāpnītēm, atvēra ārdurvis un iegāja virtuvē, drebēdams aiz satraukuma.

Virtuvē bija tikai Nansija, kas gausi un novēlojusies novāca no galda traukus un, viņam ienākot, pārsteigta pacēla galvu; viņas možais un vilinoši draudzīgais skatiens tūlīt rādīja, ka tēva tuvumā nav.

— Kur tad viņš ir, Nansij? — Metjū iesaucās. Viņa sparīgi uzlika kādu bļodu uz šķīvja un nicīgi atbildēja:

— Izgājis parastajā nolūkā, es domāju. Ir tikai viens iegansts, kas viņu šai stundā var izdzīt no mājas — viņam no jauna jāpiepilda sava melnā pudele. — Tad viņa zobgalīgi piemetināja: — Bet, ja jūs kārojat viņu redzēt, neuztraucieties, viņš drīz atgriezīsies.

— Pats par sevi saprotams, ka es kāroju viņu redzēt, — Metjū plātījās, nozīmīgi pavērdamies Nansijā. — Man nemaz nav bail no viņa. Man ir kāda jauna vēsts, kas viņam liks padomāt.

Nansija uzmeta viņam ašu skatienu un tikai tad ievēroja viņa straujo elpu, acu mirdzumu un apslēptas pašapziņas pilno stāju.

— Vai ir kas jauns, Met? — viņa jautāja.

— Es domāju gan! — viņš atbildēja. — Vislabākais jaunums kops deviņiem mēnešiem. Es nupat nāku no stacijas. Es tikai pirms stundas par to uzzināju un nevarēju vien sagaidīt, kad būšu atgriezies, lai to pastāstītu — lai to šim vecajam sātanam iesviestu acīs.

Viņa pameta traukus, piegāja Metam tuvāk un pieglaimodamās sacīja:

— Vai tad jūs to gribat stāstīt tikai savam tēvam, Met? Vai es to nedrīkstu zināt? Tas mani ļoti interesē.

Viņa sejā parādījās plats smaids.

— Pats par sevi saprotams, ka jums arī tas jāzina! To jūs jau tagad varētu zināt.

— Kas tad tas ir, Met? — viņa čukstēja.

Redzēdams Nansijas ziņkāri, viņš piepūtās vēl vairāk, gribēdams viņu paķircināt, apslāpēja satraukumu, kā paradis, nostājās savā iemīļotajā vietā pie trauku skapja un mirdzošām acīm vērās jaunajā sievietē.

— Ko jūs sakāt! Vai tad jūs tiešām nevarat uzminēt? Tik gudra meiča kā jūs! Ne jau velti šī skaistā galviņa stāv uz jūsu pleciem.

Nu viņa zināja gluži skaidri, kādai vajadzēja būt šai jaunajai vēstij, bet, redzēdama, ka viņas izbrīna Metam dara prieku, joprojām tēloja neziņu; mākslotā, burvīgā vientiesībā viņa pakratīja galvu un atbildēja:

— Nē, Met! Es tiešām nevaru iedomāties. Man gandrīz bail to teikt. Vai tas varbūt attiecas uz jūsu tēvu?

Viņš lēni un svarīgi nogrozīja galvu.

— Nē! Šoreiz ne, mīļā Nansij. Nepieminiet viņu. Tas attiecas uz pavisam citu vīru. Uz jaunāku, kas var iedzert savu glāzīti, tomēr smadzenes neatmiekšķējas, kas var pavadīt meiču uz koncertu un parūpēties, lai viņai nebūtu jāgarlaikojas. Iedomājieties kādu, kas jūsu dēļ zaudējis galvu.

— Tas esat jūs pats, Met! O! — Nansija izdvesa, un viņas acis iepletās. — Jūs taču ar to negribat teikt, ka esat šo vietu dabūjis?

— Vai tad es teicu, ka neesmu to dabūjis? — viņš, acis mirkšķinādams, jautāja.

— Tātad jūs to tomēr esat dabūjis? Stāstiet ātri, Met! Esmu tā satraukta, ka nevaru gandrīz nostāvēt.

— Jā! — viņš iesaucās, nespēdams vairs ilgāk savaldīties. — Es to dabūju. Līgums ir parakstīts, apzīmogots un iedots man rokās. Man jābrauc uz Dienvidameriku — brīvs ceļš, brīvs dzīvoklis un daudz naudas kabatā. Pie velna šo nožēlojamo pilsētu, šo nolādēto māju un nodzērušos veco lempi, kam tā pieder! Tas viņu uzjautrinās, kad viņš to dzirdēs, to viņš varēs zelēt kā tabaku.

— Viņš tiešām priecāsies, to dzirdot, Met, — Nansija sacīja un piegāja Metam tuvāk, kamēr viņš stāvēja, atslējies pret trauku skapi.

— Jā gan, viņš priecāsies, ka ticis no manis vaļā, — Mets saīdzis noteica. — Bet arī es priecājos, ka tikšu prom. Un es ar viņu vēl izrēķināšos. Jau visdrīzākā laikā viņš var piedzīvot kaut ko tādu, kas viņam sagādās maz prieka.

— Lieciet viņu mierā! Viņš taču ir tikai vecs muļķis. Man viņš tāpat apriebies kā jums. Es nevaru saprast, kas mani pie viņa saistījis. — Viņa brīdi klusēja, tad aizkustinošā vientiesībā turpināja: — Arī es no visas sirds priecājos, ka jūs esat dabūjis šo vietu, Met... kaut gan ... kaut gan...

— Kas par «kaut gan»? — viņš dedzīgi iesaucās, skatīdamies viņas maigajās, lūdzošajās acīs. — Es taču tik ilgi uz to gaidīju.

— Ak, nē... nekas... — viņa nopūzdamās atbildēja, iegrima domās un ar maigajiem pirkstu galiem gandrīz neapzināti glāstīja Meta roku. — Tas tiešām ir brīnišķīgi. Tai vajag būt lieliskai sajūtai, ka var braukt uz ārzemēm. Es jau redzu, kā lielais kuģis saulē slid pa zilo jūru. Es tik labi varu iedomāties jauko vietu, kurp jūs brauksiet... Rio... kā jūs to nosaucāt?

— Riodežaneiro, — viņš lielīgi atbildēja. — No tās es atradīšos tikai dažu jūdžu attālumā. Tā ir brīnišķīga pilsēta ar lielisku klimatu. Tur cilvēkam ir izredzes, simtreiz lielākas nekā Indijā.

— Esmu pārliecināta, ka jums klāsies labi, — viņa nomurmināja, nu jau pilnīgi saņēmusi Meta roku savējā. — Bet es tomēr bez jums jutīšos tik vientuļa. Es tiešām nemaz nezinu, ko iesākt. Te jaunai meičai nav viegli.

Viņš tā pavērās Nansijā, it kā vēl nebūtu atbrīvojies no apspiestajām jūtām, it kā tās viņu arvien vēl satrauktu.

— Jums laikam nepatīk, ka es braucu prom, — viņš viltīgi piebilda. — Es jau to redzu!

— Pats par sevi saprotams, ka man patīk, jūs ļaunais vīrieti! Nekādā ziņā es jūs neatturētu. Tas taču tik izdevigs gadījums. — Viņa kā pamudinādama paspieda Meta roku un piemetināja: — Un jūs vēl teicāt, ka šī vieta esot arī ienesīga.

— Jā, alga ir laba, — viņš cienīgi atbildēja. — Un piedevām viņi dod vēl bungalo. Vairāk es nevarētu prasīt. Tātad piedzīvojumi austrumos man tomēr noderējuši.

Nansija klusēja, nevainīgi un kā lūgdamās vērās Meta sejā, bet garā skatīja svešu, noslēpumainu pilsētu, ko apēno siltzemju koki, tad — kafejnīcas ielās, orķestri laukumā un arī sevi smaidīgu un jautru joņojošā ekipāžā, mežģīņu mantijā, sarkanvīnu dzeram, laimīgu un brīvu. Nansijas iztēle darbojās tik dzīvi un viņu pašu tā aizkustināja, ka viņa bez jebkādām pūlēmi zspieda no valgajām acīm pa asarai, ļaudama tām burvīgi ritēt pār apaļajiem vaigiem, kamēr pati maigi piekļāvās Metam un čukstēja:

— Ak, Met, mīļais! Man bez jums būs grūti! Jūs gribat mani atstāt tieši tad, kad es sāku...

Viņai piekļaujoties, Metu pārņēma dīvaina jūsma. Viņš abām rokām satvēra Nansijas noliekto galvu un pacēla to uz augšu.

— Nesaki: «Es sāku...» Saki: «Es tevi jau mīlu.»

Viņa nerunāja, tikai, it kā baidīdamās atklāt savas kaisles kvēli, aizvēra maigās acis, un tas pauda daudz vairāk nekā vārdi.

— Tā ir! — viņš iesaucās. — Es redzu, ka tā ir! — Meta lūpas drebēja, nāsis iepletās, viņu pārņēma īsta svētlaime, ko radīja ne tikai Nansijas tuvība, bet arī apziņa, ka nobīdījis pie malas tēvu, ka liktenis viņa rokās ielicis spēcīgu atriebības ieroci.

— Es zinu, ka esmu bijusi nekrietna, Met, — viņa čukstēja, — bet es labošos. Es viņu atstāšu. Šonakt es jau pārgulēšu priekšistabā. Tam visam... tam visam beigas. Es nekad vairs neskatīšos virsū vīrietim, ja tas mani neprec, toties savam vīram būšu uzticīga līdz nāvei.

Mets arvien vēl raudzījās uz Nansiju, kamēr viņa aizrāvusies turpināja:

— Man šķiet, es varētu darīt vīrieti laimīgu, ja mēģinātu. Kaut kas manī ir, kas viņam varbūt patiktu. Es pieliktu visas pūles, lai dotu viņam to, ko viņš vēlas.

Viņa nopūtās un pieglauda galvu pie Meta pleca.

Pretrunīgu jūtu virpulī viņa domas joņoja pavisam nesakarīgi, tomēr ar savu kaislības apmigloto prātu viņš uztvēra, ka šāds pavērsiens ir divkārt vēlams — tā viņš ne tikai dos triecienu tēvam, bet apmierinās arī pats sevi. Nansija bija sieviete, kādu starp tūkstošiem varētu sastapt tikai vienu, — mīļa, pievilcīga, ugunīga, nevis lempīga un uzmācīgi kaisla kā Agnese Moira, bet izsmalcināta un pavedinoša, visa Nansijas būtne izstaroja burvīgu kvēli, kas Metu neatvairāmi pievilka. Ar savu skaistumu viņa tālu pārspēja nelaimīgo Agnesi un tās necilo ārieni; Nansijas augums nebija drukns, bet dižciltīgi slaids; nekāda tumša ēna neapdraudēja viņas maigo, skaisti izliekto virslūpu; Nansija bija ne tikai skaista, bet arī — par to viņš bija pārliecināts — iemīlējusies viņā, turklāt tik ļoti, ka viņa dēļ bija ar mieru atstāt tēvu. To iedomājoties. Meta apņemšanās kļuva negrozāma, un viņš aizžņaugtā balsī iesaucās:

— Nansij! Man vēl kaut kas tev jāsaka... kaut kas cits, ko tu vēl nezini. Tas tevi varbūt interesēs. Vai tu labprāt to uzklausītu?

Ilgās tvīkdama, Nansija uzlūkoja Metu un atmeta galvu, viegli saliektais augums it kā aicināja, lai to apskauj; viņa jau gribēja čukstēt «jā», kad pēkšņi atvērās un pēc tam sparīgi aizcirtās ārdurvis un priekšnamā atskanēja soļi. Zibens ātrumā Nansija apslāpēja savas acīm redzami dziļās jūtas, piestūma Metu pie kamīna un ātri čukstēja:

— Paliec te un nenodod sevi! Viņš to nekad nedabūs zināt. — Tai pašā acumirklī Nansijas rokas kā strauji putni uzlidoja pie matiem un aši sakārtoja cirtas. Kad Broudijs ienāca istabā, viņa atkal stāvēja pie galda un noridāja traukus.

Broudijs mirkli palika stāvam uz sliekšņa, rokā vicinādams neietītu pudeli, tad drūmi un naidīgi pavērās dēlā, ko tik reti redzēja, pēc tam pārlaida pētošu skatienu Nansijai un atkal tramīgi paraudzījās uz samulsušo Metu, kas stāvēja pie kamīna. Broudijs savā trulumā nekā nenojauta no slepenās sarunas, ko ar savu ierašanos bija pārtraucis, tomēr sapīcis ievēroja vieglo sārtumu Meta bālajos vaigos, nodurtās acis un nervozo satraukumu un neviļus atcerējās ainu Vennelas mājā, kad bija pārsteidzis dēla skavās izvairīgo Nansiju. Viņš nezināja nekā, viņam nebija nekādu aizdomu, tomēr atmiņu aina viņu joprojām mocīja, un Broudijs neapzināti nojauta, ka, viņam ienākot, norisinājies kaut kas slēpjams, viņa skatiens kļuva drūms un ass un it kā urbās cauri dēlam; jo ilgāk Broudijs klusēdams viņā blenza, jo nemierīgāk Mets mīņājās un jo zemāk nodūra galvu.

Nansija stāvēja pie galda; rūdītā nekaunībā viņa pilnīgi valdīja pār sevi, kaut arī viņā virda dusmas par sava varoņa muļķīgo apmulsumu, kuram nupat tik kvēli bija atklājusi mīlestību. Viņa gāja tam palīgā un draiski uzsauca vecajam vīram:

— Ko jūs tā stāvat, Broudij, kā liels lācis? Nāciet iekšā, apsēdieties un neviciniet savu pudeli, it kā gribētu mums ielauzt pauri. Jūs izskatāties taisni drausmīgs. Nāciet taču iekšā!

Broudijs izlikās viņu nedzirdam, bet, joprojām durvīs stāvēdams, blenza uz dēlu, vicinādams pudeli kā vāli, līdz beidzot ņirdzīgi sacīja:

— Kā tas nākas, ka tiekam pagodināti ar šādu apmeklējumu? Parasti, kad mēs ap šo laiku ierodamies mājās, mums šis prieks liegts — nē, vakaros tēva māja tev nav pietiekami laba. Tu piederi pie tiem naktsputniem, kurus vispār nedabū redzēt.

Mets pavēra sausās lūpas un gribēja ko teikt, bet, iekāms paguva atbildēt, Broudijs strauji turpināja:

— Vai tu Nansijai teici kaut ko tādu, ko labprāt atkārtotu arī manā klātbūtnē? Ja tā, tad es klausīšos ar vislielāko uzmanību.

Nu Nansija iespieda rokas sānos, cīņas gatavībā izrieza apaļos plecus, sašutusi atmeta galvu un viņu pārtrauca:

— Vai jūs esat traks, Broudij, ka nevarat rimties? Par ko īsti jūs runājat? Ja esat nodomājis arī turpmāk tā ālēties, es būtu ļoti pateicīga, ja jūs būtu tik laipns un nepieminētu manu vārdu.

Broudijs lēni pagriezās un paskatījās uz Nansiju. Viņa sarauktā piere izlīdzinājās.

— Es zinu, sieva! Es zinu, ka viss ir kārtībā! Es tevi nekad nevarētu turēt aizdomās un zinu, ka viņam pārāk lielas bailes no manis, lai ko iedrošinātos, tomēr mani uztrauc šā nolaizītā mīkstpēdiņa izskats. Liekas, viņš nespētu mušu no degungala nodzīt, tomēr es nemūžam neaizmirsīšu, ka viņš mēģināja mani nošaut.

Broudijs strauji pievērsās Metam, kas, to dzirdot, bija nobālis, un sarūgtināts iesaucās: — Toreiz man vajadzēja tevi nodot, policijai, jo tu mēģināji nošaut savu tēvu. Toreiz tu pārāk viegli tiki cauri. Bet šodien es vairs neesmu tik labā omā, tāpēc uzmanies, citādi ar šo pašu pudeli kraušu tev pa smadzeņu podu. Un tagad atbildi — ko tu te dari?

— Viņš man nupat stāstīja par kādu vietu! — Nansija skaļā balsī iesaucās. — Bet vairs neatceros, par kādu. — «Ko tas stulbenis stāv, kā uz mutes kritis,» viņa nodomāja. Bet Mets stāvēja bāls un trīcošs kā receklis un visu atklāja ar savu gļēvulību.

— Par kādu vietu? — Broudijs jautāja. — Runā taču pats, cienījamais!

Beidzot Metjū atguva valodu, lai gan, mājās braucot, jau bija iztēlojies, kādā pārākuma apziņā runās ar tēvu un tikai pamazām visu atklās, ko nupat vēl bija teicis Nansijai, un kā pļauku iesviedīs vēsti par savu vietu vecajam sātanam sejā.

— Es Amerikā dabūju vietu, tēv, — viņš izstostīja.

Broudija sejas izteiksme nemainījās, tomēr pēc brīža viņš sāka ņirgāties:

— Beidzot tu kaut ko gribi darīt? Jauki! Jauki! Notiek taču vēl brīnumi pasaulē. Broudiju dzimtas mantinieks strādās! Un tā ir tava laime. Kaut gan tu vairījies no manis, tomēr tagad, tevi atkal redzot, jūtu, ka drīz būtu izsviedis no mājas. — Viņš mirkli apklusa. — Kas tā ir par zelta bedri? Pastāsti mums arī par šo retumu.

— Strādāšu savā specialitātē, — Mets ar mokām turpināja. — Es būšu noliktavu pārzinis. Pieteicos vairākās firmās, bet tāda izdevība kā šī tiešām ir reta.

— Ir gan zili brīnumi, ka tādam memmes dēliņam kā tu tā laimējies! Vai tas bijis akls, vai, kas tevi pieņēmis darbā?

— Tas bija sevišķs gadījums, — Mets it kā atvainodamies atbildēja. — Vīrs, kas ieņēmis šo vietu, pēkšņi miris. Viņš nokritis no zirga, un firmai steidzīgi vajadzīgs vietnieks. Man drīz jābrauc projām — jau šonedēļ, lai iespējami ātrāk stātos darbā. Varbūt tu par šo firmu jau būsi dzirdējis. Tā ir...

Šai mirklī uz grīdas nokrita tase.

— Augstais dievs! — Nansija satraukta iesaucās. — Tas tādēļ, ka mēs te stāvam un pļāpājam kā vecas sievas. Tā vienmēr notiek, kad neuzmanās... tad noteikti kaut ko sasitīs. — Viņa steigšus noliecās salasīt drumslas, tomēr paspēja uzmest Metam ašu, slepenu un brīdinošu skatienu. — Piedodiet, ka es jūs pārtraucu, — piecēlusies viņa sacīja Broudijam.

Metjū viņas skatienu bija uztvēris un pareizi sapratis: kaut gan viņa mulsumu tagad jo lielāku vērta cits iemesls, viņš tomēr, cenzdamies būt liels diplomāts, galvu nodūris, klusu nomurmināja:

— Tas ir... tas ir vilnas nozarē. Man būs darīšana ar aitām.

— Tad viņi atraduši īsto! — tēvs iesaucās. — Tu tiešām esi lielākais aitasgalva pasaulē. Uzmanies tikai, lai, aitas cērpot, aiz pārskatīšanās neapcērp arī tevi. Ak tu, gļēvā aita! Vai tu nevari skatīties man acīs kā vīrs? Tava tukšā lielība, ko esi ieguvis Indijā, nespēj mani maldināt. Es cerēju, ka tur tu varbūt pārvērtīsies un kļūsi vīrs, bet tavs nožēlojamais purns jau rāda, ka tu esi tas pats pinkšķis, kas sāka bimbāt un skrēja pie mātes, kad es uz tevi tikai paskatījos.

Broudijs juta pret dēlu tik dziļu nicinājumu, ka viņam pat riebās to tālāk spīdzināt; viņš saīdzis nodomāja, ka šis lupata nav pat asu vārdu vērts. Paldies dievam, ka tas brauc projām, atstāj šo māju, izbeidz savu glumā liekēža dzīvi, lai galīgi izzustu no redzes loka, no šā apgabala, no atmiņas.

Pēkšņi viņš saduga, neskaidri nojautis, ka nav vairs tāds kā agrāk; viņam uznāca vēlēšanās aizmirsties un palikt ar Nansiju vienam, gribējās iedzert.

Lēni viņš sacīja dēlam:

— Mēs esam. norēķinājušies, Met. Bet liec vērā, tu nekad vairs nespersi kāju pār šā nama slieksni. Es tevi nekad vairs negribu redzēt. — Tad viņš uzmeta Nansijai atmaigušu skatienu un piebilda:

— Padod man glāzi, Nansij! Viņš to gan nav pelnījis, tomēr es uz viņa veselību iedzeršu un teikšu runu.

Kamēr Nansija klusēdama izpildīja pavēli, viņš joprojām silti lūkojās jaunajā sievietē, jo juta, ka tā atkal būs maigāka pret viņu, ka tagad, kad dēla vairs nebūs mājās, viņu attiecības būs brīvākas un sirsnīgākas.

— Paldies, Nansij, — viņš laipni sacīja, kad viņa bija atnesusi glāzi. — Tu esi izdarīga meiča. Es vairs nemaz nesaprotu, kā bez tevis esmu varējis dzīvot. — Tad viņš kā mierinādams turpināja: — Šodien es pārāk daudz nedzeršu. Nē! Nē! Ar šo pudeli iztikšu veselu nedēļu. Es ļoti labi zinu, tev nepatīk, ka es tik daudz dzeru, tāpēc to nedarīšu. Bet mums šim aitasgalvam šis tas jāpaskaidro, iekams tas pievienojas savam baram. Vai tu arī negribi mazu malciņu, Nansij? Tas tev nekaitēs. Nāc! — Viņš lempīgi māja ar roku. — Atnes arī sev glāzi, es tev ieliešu tikai tik daudz, lai tu sasiltu.

Viņa, arvien vēl klusēdama, pakratīja galvu. Viņas acis bija pusviru, lūpas maigi pavērtas, skatiens nebija nedz naidīgs, nedz laipns, bet aizplīvuroti sapņains, kas viņu padarīja noslēpumaini nepieejamu un Broudiju iekairināja, jo tieši šī noslēpumainība to pievilka.

Īstenība aiz šīs maskas Nansija slēpa dziļu nicinājumu, kas kļuva arvien lielāks, kad viņa redzēja, kā Broudijs, cenzdamies dēlu viņas acīs pazemot, padarīja Metjū vēl gļēvāku, tā kavēdams arī viņu reiz sasniegt loloto mērķi.

— Nē? — viņš laipni jautāja. — Nu labi. Es tevi nespiedīšu, sieva. Tu esi ķēve, kurai vajadzīga maiga vadība, kā jau esmu pārliecinājies. Tevi jāuztur labā omā, tevi nedrīkst nodzīt. — Viņš īsi iesmējās, attaisīja pudeli, patīksminājās par dzirkstošo šķidrumu, pacēla glāzi, spožām acīm drusku ielēja, brīdi pagaidīja, apslacināja mēli un tad ātri pielēja glāzi pilnu. — Lai iet sākumā ar uzviju! Aiztaupīsies pūles — nebūs tik bieži jālej. Es jau varu turēt, — viņš sacīja un, vairīdamies no Nansijas skatiena, nolika pudeli uz plaukta, bet viskija glāzi paņēma labajā rokā. Tad izstiepa roku un iesaucās:

— Šo glāzi es dzeru uz Broudiju mantinieka veselību — tā ir pēdējā, ko es uz viņa veselību vispār dzeršu! Lai viņš brauc uz savu lielisko vietu un tur arī paliek! Lai pazūd no manām acīm un nekad vairs nerādās! Lai iet, kurp grib, lai dzīvo, kā grib, tikai lai nekad negriežas atpakaļ un, ja viņš kaut reizi mēģinās kāpt tai zirgā, par kuru nupat stāstīja, lai nokrīt un lauž sprandu tāpat, kā to jau lauzis vīrs, kas pirms viņa bijis šai vietā. — Broudijs atmeta galvu, pacēla roku un ielēja rīklē visu glāzes saturu; tad viņš ņirdzīgi smīnēdams, pavērās dēlā un piemetināja: — Tās ir manas pēdējās ardievas tev. Es nezinu, kurp tu brauc... un arī negribu zināt. Lai ar tevi notiek kas notikdams, tas mani neuztrauks, jo manās ausīs nekas nenāks! — Pēc šiem vārdiem viņš vairs nelikās zinis par dēlu, uz to pat nepaskatījās. Iedzēris viskiju, viņš jutās spēcīgāks. Viņš atkal pavērās plauktā, mirkli domīgi nopētīja pudeli, nokāsējās, saslējās un, neuzlūkodams Nansiju, svinīgi piebilda: — Bet kā lai dzeru uz tāda vanckara veselību kā viņš, nepieminot tik mīļu meiču kā mana Nansija! — Broudijs pakratīja galvu, iedomādamies šādu netaisnību, un, turēdams tukšo tējas glāzi rokā, atkal tuvojās pudelei. — Nē, tas nebūtu pieklājīgi! — viņš turpināja un no jauna piepildīja glāzi. — Mana sirdsapziņa to nepieļauj — jādod meičai, kas meičai pienākas. Viņas dēļ es spētu kalnus gāzt, jo viņa man nozīmē tik daudz! Paskaties, Nansij! — viņš glaimīgi iesaucās un pavērās viņā. — Mazs sveiciens daiļākajai Līvenfordas meičai!

Nansija jau tik ilgi bija valdījusies, ka likās, nupat vairs nespēs sevi pārvarēt; aizplīvurotās acis šķīla dzirkstis, vaigi sārtojās, it kā viņa gribētu piecirst kāju un nevaldāmās dusmās mesties Broudijam virsū ar nikniem vārdiem. Tomēr viņa aizturēja lamas, ko tik labprāt būtu izteikusi, saknieba lūpas, strauji apgriezās un iegāja mazgātavā, kur sparīgi sāka mazgāt traukus.

Broudijs stāvēja kā nopērts suns un, viegli piešķiebis galvu, klausījās trauku šķindoņā, — tā pauda Nansijas dusmas. Tomēr drīz vien Broudija skatiens atkal pievērsās glāzei, ko turēja rokā, viņš to lēni pielika pie mutes un iztukšoja; tad piegāja pie atzveltņa un smagi ieslīga tajā.

Mets stāvēja pie kamīna, kur Nansija viņu bija nolikusi, un apmulsis vēroja tēvu, kas, iegrimis drūmās domās, tagad bija viņam vēl tuvāk; Mets jutās gaužām nelāgi. Viņš bailīgi lūkojās apkārt, košļāja bālās lūpas, berzēja mīkstās, mitrās rokas un ļoti vēlējās atstāt virtuvi, bet, tā kā bija pārliecināts, ka tēvs viņu novēro, baidījās pat pakustēties. Ilgstošā klusuma iedrošināts, viņš beidzot uzmeta īsu mirkli arī tēvam un tūlīt ievēroja, ka Broudijs neskatās vis viņā, bet gan nopietnu seju blenž vaļējās trauku mazgātavas durvīs. Tad viņš saņēmās un uzmanīgi paspēra kāju uz priekšu; tēvs to nepamanīja, un Mets beidzot klusi izzagās no istabas.

Viņš bija nodomājis iespējami ātri atstāt māju un gaidīt uz ielas, kamēr tēvs būs aizgājis gulēt, bet tumšajā priekšnamā viņu aizturēja gaismas svītra, kas spiedās laukā no viesistabas. Mets apstājās, jo pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka būtu labāk kādu brīdi uzkavēties pie Nesijas un tikai tad doties ārā aukstajā naktī. Turklāt viņš neapzināti juta nepārvaramu tieksmi izmantot šo gadījumu un atkal palielīties ar jauno vietu, iegūt atzinību, kas sniegtu gandarījumu nupat aizvainotajai pašcieņai. Viņš atvēra durvis un palūkojās istabā.

Nesija, kā parasti, sēdēja pie galda, pie savām grāmatām; Metam ienākot, viņa nepacēla acis, bet sēdēja, kā sēdējusi — sakrustotām rokām, uzrautiem pleciem un nodurtu galvu. Kad Mets ierunājās, viņa pēkšņi satrūkās un izslējās, it kā negaidītie vārdi, kas pārtrauca klusumu, būtu viņu trāpījuši.

— Es iegriezos tikai uz mazu brītiņu. — Tas bija viss, ko Mets pateica.

— Ai, Met! — viņa iesaucās un piespieda pie sāniem savu mazo, dūrē savilkto roku. — Kā tu mani nobaidīji! Es nedzirdēju tevi ienākam. Pēdējā laikā mani satrauc vismazākais sīkums.

Vērojot Nesijas izturēšanos, noliekto galvu, biklās acis, kurās jautās kluss lūgums piedot šo vājību, Metam uzmācās satraucošas atmiņas, kas uz brīdi lika aizmirst paša nedienas.

— Ak tu debess, Nesij! — viņš, māsā raudzīdamies, iesaucās. — Tu kļūsti arvien līdzīgāka mātei. Man gandrīz šķiet, ka viņa skatītos uz mani.

— Vai tiešām. Met? — Nesija jautāja un jutās pat glaimota, ka brālis tā interesējas par viņu. — Pēc kā tu to spried?

Viņš likās kaut ko pārdomājam.

— Man šķiet, pēc acīm; tajās ir tāda pati izteiksme, kāda bija mātei, it kā tu būtu pārliecināta, ka notiks kas ļauns, un nemitīgi to gaidītu.

Izdzirdusi šos vārdus, Nesija jutās aizvainota un tūlīt nodūra nodevīgās acis, kas tagad stingi vērās galdā, kamēr Mets turpināja:

— Kas ar tevi pēdējā laikā noticis? Liekas, tu esi gluži pārvērtusies. Vai tev kas kaiš, ja tu tā izskaties? Vai tev kā trūkst?

— Man vispār nekā nav, — viņa lēni atbildēja. — Kopš mammas nāves esmu tik nelaimīga, cik nelaimīgs vien cilvēks var būt, un man nav neviena, ar ko es varētu par to parunāt. Es nevaru ciest šo... šo Nansiju. Arī viņa mani necieš. Vienmēr atrod, ko man pārmest. Viss ir pārvērties. Māja liekas pavisam cita, arī tēvs ir gluži citāds.

— Bet tev no viņa nav jābaidās. Tu vienmēr esi bijusi viņa mīlule, — Mets sacīja. — Viņš taču par tevi pastāvīgi rūpējas.

— Kaut viņš liktu mani mierā! — Nesija aizsmakušā balsi noteica. — Viņš tikai pastāvīgi mani skubina mācīties. To es nevaru izturēt. Es arī nemaz nejūtos vesela.

— Tss, Nesij! — viņš pārmeta. — Tu jau atkal esi gluži tāda pati kā mamma. Tev vajadzētu saņemties. Kas tad tev kaiš?

— Man pastāvīgi sāp galva. Ar galvas sāpēm es pieceļos, un tās mani neatstāj visu dienu. Tās mani pataisa tik trulu, ka es nemaz neapjēdzu, ko daru. Bez tam es nevaru ieēst to draņķi, ar ko mūs tagad baro, un vienmēr jūtos nogurusi. Arī patlaban esmu nogurusi līdz nāvei.

— Gan jau viss atkal būs labi, kad būs garām eksāmeni. Tu droši vien iegūsi Latas stipendiju.

— Protams, iegūšu! — viņa nesavaldīgi iesaucās.— Bet kas tad ar mani notiks? Ko tēvs pēc tam ar mani darīs? Pasaki! Vai mani pastāvīgi tā mocīs, bet es nekad nezināšu, kādēļ? Viņš man to nekad nesaka, kad es jautāju. Droši vien arī pats nezina.

— Tu kļūsi par skolotāju — tas būs tavs īstais amats.

Viņa pakratīja galvu.

— Nē! Ar to viņš neapmierinātos. Es jau gribēju pieteikties seminārā, bet viņš neļāva. Ai, Met! — Nesija iesaucās. — Ja būtu kāds, kas manā labā aizliktu kādu vārdu! Tas mani dara gauži nelaimīgu — protams, ir arī vēl citi iemesli, — un reizēm es nožēloju, ka vispār esmu piedzimusi.

Viņš mulsi novērsa savu skatienu no māsas, kas nevarīga un skumja it kā gaidīja viņa palīdzību.

— Tev būtu jāiziet no mājām un jāparotaļājas ar citām meitenēm, — viņš mazliet nedroši sacīja. — Tad tev rastos citas domas.

— Kā lai es to izdaru? — viņa izmisusi iesaucās. — Jau tad, kad biju pavisam maza, mani sēdināja pie grāmatām, bet nu mani te ieslēdz katru vakaru, un tā tas turpināsies visus nākamos sešus mēnešus. Ja es iedrošinātos iziet, viņš mani piekautu. Tu varbūt man neticēsi, Met, bet es bieži domāju, ka no šiem spaidiem zaudēšu prātu.

— Es nu gan ietu ārā! — viņš varonīgi iesaucās. — Man viņš nevarētu to aizliegt!

— Ar tevi ir citādi, — viņa bēdīgi noteica; nevarīgais satraukums pārgāja, un viņa iegrima vēl lielāki izmisumā. — Bet ja es izietu? Ko es iegūtu? Neviena nerotaļātos ar mani, viņas jau ar mani gandrīz nerunā. Viena man nupat teica, ka tēvs esot aizliedzis viņai satikties ar ļaudīm no šīs mājas. Ai, Met, ja tu varētu man palīdzēt!

— Kā es tev varu palīdzēt? — viņš skarbi atbildēja, jo māsas nevarība viņu kaitinaja. — Vai tad tu nezini, ka nākošnedēļ braucu prom? — Viņa pavērās brālī, viegli sarauca pieri un, acīm redzot, nekā nesaprazdama, atkārtoja:

— Tu nākošnedēļ brauksi prom?

— Uz Dienvidameriku, — viņš lielīgi atbildēja. — Tur man apsolīja lielisku vietu. Daudz, daudz jūdžu prom no šīs samazgu bedres.

Nu viņa saprata un pēkšņi nobālēja, aptverdama, ka brālis pavisam drīz aizbrauks uz šo tālo zemi, ka viņa — pēdējais Broudija bērns paliks šai posta mājā viena un neaizsargāta. Mets viņai nekad nebija bijis nekāds atbalsts un pēdējos mēnešos vēl mazāk viņu mierinājis, tomēr viņš bija brālis, nelaimes biedrs, pie kura viņa vēl nupat bija griezusies pēc palīdzības. Viņas lūpas drebēja, acis aizmiglojās, un viņa sāka raudāt.

— Nebrauc prom, Met! — viņa šņukstēja. — Kad tu aizbrauksi, es palikšu gluži viena. Šai drausmīgajā mājā man nebūs neviena tuva cilvēka.

— Ko tu runā! — viņš nesavaldīgi uzkliedza. — Tu laikam nemaz nesaproti, ko saki? Vai lai tevis dēļ atsakos no šādas laimes — no naudas, brīvības un... no visa? Tu esi traka!

— Es kļūšu traka, ja tu aizbrauksi! — viņa kliedza. — Ko te viena iesākšu? Mērija ir prom, tu arī būsi prom, un es palikšu viena pati! Kas ar mani notiks?

— Nepinkšķi! — viņš iesaucās un aši paskatījās uz durvīm. — Vai tu gribi sacelt kājās visu māju ar savu činkstēšanu? Ja tu nerimsies, viņš mūs tūlīt pieķers. Man jābrauc, tas ir viss.

— Vai tu nevarētu mani ņemt līdzi, Met? — viņa elsodama jautāja, ar pūlēm apspiezdama asaras. — Es zinu, ka neesmu vēl pieaugusi, bet es varētu vadīt tavu saimniecību. Tāds darbs man arvien paticis daudz labāk par šo nožēlojamo kalšanu. Es darītu visu, kas manos spēkos, Met. — Nesijas izturēšanās liecināja, ka viņa brālim kalpotu kā verdzene; viņas acis lūdza neatstāt viņu bezcerīgā vientulībā.

— Šie ļaudis jau negribētu ne dzirdēt, ka arī tu brauc līdzi. Jo drīzāk tu šīs domas izmetīsi no galvas, jo labāk. Vai tu nevari rādīt priecīgu seju, ka tavs brālis dabūjis tik labu vietu, vai tāpēc tev jāraud un jāvaimanā?

— Es jau par tevi priecājos, Met, — viņa iešņukstēdamās sacīja un slaucīja ar mitro mutautiņu asaras. — Es... es tikai domāju par sevi.

— Tā jau ir tā vaina! — viņš iesaucās. — Tu par citu nemaz nespēj domāt. Pamēģini taču domāt arī par citiem, neesi tik patmīlīga!

— Ir jau labi, Met, — pēdējo reizi krampjaini nopūzdamās, viņa noteica. — Es mēģināšu. Tikai neļaunojies uz mani.

— Tā jau ir labāk, — viņš apzinātā vēlībā noteica. Runādams viņš nodrebinājās un pārmetoši iesaucās: — Te jau ir velnišķīgi auksts! Kā tu vari gribēt, lai kāds te stāv un ar tevi runā, ja neesi iekūrusi kamīnu? Ja tu vari to izturēt, labi, es to nevaru. Būs jāuzvelk mētelis un jāpastaigājas, lai atkal sāktu riņķot asinis.— Viņš pamīņājās, tad pēkšņi apgriezās un uzsauca māsai: — Nu, tad es iešu, Nesij!

Kad Mets bija izgājis, Nesija sarkanām, saraudātām acīm arvien vēl vērās durvīs, kas bija aizcirtušās kā cietuma vārti; viņa joprojām turēja rokās saņurcīto, mitro mutautiņu. Ceļš, kas Nesiju gaidīja nākotnē, bija drūms un tumšs, atbaidošo ēnu vidū, kas vilkās pa šo ceļu, viņa redzēja arī biklo un vientuļo Nesiju Broudiju. Neviens vairs nevarēja nostāties starp tēvu un viņu, neviens vairs nevarēja aizsargāt viņas trauslo maigumu pret tēva nezināmo nolūku un nesavaldību. Metjū aizies tāpat, kā bija aizgājusi Mērija. Mērija! Pēdējā laikā Nesija tik daudz par to bija domājusi, ka sajuta ilgas pēc māsas mierinošajām skavām, pēc rāmā, uzmudinošā smaida un stingrā skatiena. Viņai vajadzēja kādu, kam izkratīt nomākto sirdi, kam uzticēt bēdas, un viņu sajūsmināja —domas par māsas stipro raksturu. Mērij! — viņa kā lūgdamās čukstēja. — Mērij, mīļā! Kad tu biji te, es tevi tā nemīlēju, kā tu biji to pelnījusi; bet ak, ja tu tagad būtu pie manis!

Kad Nesijas lupas izrunāja šos gandrīz neticamos vārdus, viņas vājā, saraudātā seja pēkšņi pārvērtās, likās, to piepeši būtu apskaidrojusi iekšēja gaisma. Cerība atkal iemirdzējās skumīgajās acīs, tajās pavīdēja tik pārsteidzīgs lēmums, kāds var rasties tikai galējā izmisumā.

Kāpēc gan viņa nevarētu māsai aizrakstīt? Pārdroša iedoma, taču vienīgā iespēja rast palīdzību! Augšā, guļamistabā, bija noslēpta vēstule, kuru mamma viņai dažas dienas pirms nāves bija zagšus iedevusi un kurā bija Mērijas adrese. Ja viņa būs uzmanīga, tēvs nekad nekā nedabūs zināt; Nesija bija pārliecināta, ka arī Mērija viņu nenodos, tāpēc atjaunotā apziņā, ka māsa viņu mīl, piecēlās, kā sapnī izgāja no istabas un uz pirkstu galiem uzkāpa augšā. Mirkli vēlāk viņa atgriezās, cieši aizvēra durvis un satraukta, visa drebēdama, sāka ausīties. Vēstule bija rokā, bet viņu sagrāba šausmas par izdarīto un par to, ko bija nolēmusi darīt. Tomēr viņa negrozīja savu lēmumu. Turpat pie galda Nesija izrāva no burtnīcas lapu un steigšus norakstīja īsu vēstuli, pilnu traģisku lūgumu, dažos vārdos attēlodama Mērijai savu dzīvi, lūgdama viņas palīdzību. lūgdama viņu atgriezties, ja vien tas ir iespējams. Rakstīdama viņa reizēm satraukta pacēla galvu, it kā ausoties, vai nenāk tēvs; taču nedaudzās, vienas neatturamas asaras apslacītās izmisīgās rindiņas drīz vien bija uzrakstītas. Viņa salocīja vienā pusē bārkstaino lapu un ielika to līdzpaņemtajā aploksnē. Tad vādu pa vārdam rūpīgi uzrakstīja adresi un iebāza vēstuli azotē. Beidzot viņa pavisam bāla un pukstošu sirdi atkal noliecās pār grāmatām un izlikās mācāmies. Bet piesardzība bija lieka. Šai vakarā neviens vairs neienāca viņas istabā. Neviens viņas rīcību neatklāja, un nākamajā rītā, iedama uz skolu, viņa agri nodeva vēstuli pastā.

IV

Džeimss Broudijs tikko bija pamodies. Šorīt saules gaisma taisnām strēlēm neieplūda caur logu, lai guļošo maigi uzmundrinātu un viņa vēl miegaino acu priekšā liktu dejot zeltainiem puteklīšiem. Šorīt lija auksts lietus, smalkām lāsēm tecēdams pār logu rūtīm un padarīdams istabu vienmuļi pelēku; Broudija pusatvērtajām, blāvajām acīm tas šķita skumjš viņa dzīves pārmaiņu atgādinājums. Saīdzis viņš brīdi vēroja drūmo ainu, tad skatiens novērsās no loga un acis izpletās vairāk, kad istabas kaktos ieraudzīja notecējušā ūdens baltās svītras. Beidzot viņš paskatījās pulkstenī. Neskaidrie rādītāji jau bija pavirzījušies desmit minūtes pāri astoņiem — desmit minūtes pēc noteiktā, tomēr neievērotā celšanās laika. Broudijs saīga vēl vairāk. Viņam bija skaidrs, ka šodien atkal par vēlu nonāks birojā, atkal vajadzēs saņemt stingru rājienu no iznireļa vecākā ierēdņa, kas tagad bija sācis kontrolēt Broudija darba laiku un pat piedraudējis sūdzēties par viņu vicedirektoram, ja viņš turpmāk laikā neieradīšoties darbā.

To iedomājoties, viņa seja uz baltā spilvena kļuva it kā tumšāka, vaibstu līnijas asākas un acis, zaudējušas grūtsirdīgo blāvumu, dzalkstīja trulā, īgnā spītā. «Lai velns viņus parauj!» viņš nodomāja. «Es jau nu nedancošu pēc viņu stabules!» Par spīti visai Latas kuģu būvētavas direkcijai, viņš vēl piecas minūtes pavadīs gultā! Protams, nokavēto viņš atgūs, neskujot bārdu, kas pēdējā laikā gadījās diezgan bieži un, kā izrādījās, bija labs līdzeklis, kā uzvarēt tos spēkus, kuri viņu gribēja pakļaut saviem noteikumiem un savam dzīves veidam. Tāda viltība bija viņam raksturīga un atbilda viņa tagadējai omai, jo nu viņam rītos negribējās skūt bārdu, tāpēc ka roka bieži vien paslīdēja un sanāca dusmas, ka tā vairs lāgā neklausa un nereti savaino vaigu. Tagad agrās rīta stundas viņu neatrada lieliskā jutoņā, jo ne tikai roka neklausīja, bet sāpēja arī galva, mēle bija kā sausa malkas pagale, un visas iekšas griezās otrādi, iedomājoties par brokastīm. Broudijs gluži labi zināja — šo nepatīkamo seku cēlonis ir viskijs, un palsajā rīta gaismā drūmi atskārta, ka nedrīkst tik daudz dzert. Domādams par līdzīgiem lēmumiem pagātnē, viņš tagad sevi pārliecināja, ka tie nekad nav bijuši nopietni, bet nu viņam stingri jāsaņemas, galīgi jāatmet dzeršana priekšpusdienās, līdz vakaram jāatturas un tad jādzer ļoti mēreni; patiesībā stingri vajadzēja ievērot mērenību, ja gribēja iztapt Nansijai, kuras labvēlība viņam bija kļuvusi par dzīves nepieciešamību. Pēdējās divas dienas meiča izturējās laipnāk, un, lai gan pēc tā vakara, kad Overtonā bija apciemojusi savu krustmāti, Nansija vairs nenāca pie viņa, tā droši vien būs runājusi patiesību. Viņš nevarēja iztikt bez Nansijas. Viņa bija tikpat nepieciešama kā gaiss, un tādēļ vien jau viņam vajadzēja uzmanīties un nākotnē atteikties no pudeles. Viņš nevarēja iedomāties, kā bez šīs meičas kādreiz spējis dzīvot! Bet šovakar viņa atkal nāks, vēl kairāka pēc piespiedu atturības.

Tā nospriedis, viņš jutās gandrīz tikpat apmierināts kā agrak, nosvieda segu un piecēlās; bet, kad viņu apņēma aukstais istabas gaiss, viņš nodrebinājās, sarauca pieri un, atkal sapīcis, steigšus paķēra drēbes, kas bija nekārtīgi samestas uz tuvākā krēsla. Ātri apģērbies, viņš pavirši nomazgāja seju ar ūdeni un ziepēm, tad aplika savalkāto audekla apkaklīti, uzsēja bārkstaino kaklasaiti un uzvilka vesti un svārkus, kas bija saburzīti un nokarājās kā maiss. Tas bija krietns laika ietaupījums, jo ģērbšanās neilga ne piecas minūtes Nu viņš bija tiktāl saposies, ka varēja kāpt lejā brokastīs.

— Labrīt, Broudij! — Nansija mīļi iesaucās, kad viņš iegāja virtuvē. — Šodien jūs nākat īstā laikā! Kā labi gulējāt?

— Ne tik labi, kā būtu vēlējies, — viņš nīgri atbildēja. — Es salu. Bet man šķiet, ka nākamnakt gulēšu lahāk.

— Nesāciet par to runāt jau no agra rīta! — viņa atbildēja un atmeta galvu. — Ēdiet savu tumi un palieciet klusu!

Broudijs sapīcis noskatījās uz tumi un nepatikā ieeaucās:

— Man nemaz negribas, Nansij! No rītiem tume spiež kuņģi. Vakariņās tā der gluži labi, bet tagad es to nemaz negribu redzēt. Vai tev nav kaut kas cits?

— Man uz pannas ir laba, tauka žāvēta siļķe, gandrīz jau gatava! — viņa pakalpīgi iesaucās. — Neēdiet tumi, ja jums tā negaršo. Es tūlīt atnesīšu zivi.

Viņa skatiens sekoja Nansijas asajām kustībām, vēroja, kā viņai, steidzoties uz virtuvi, nopland svārki, cik graciozi zib mazās kājas, un pēkšņi viņš juta lielu gandarījumu, ka meičas izturēšanās pret viņu jūtami uzlabojusies. Nansija viņam atkal tuvojās, neuzlūkoja viņu ar naidā zibošām acīm, jā, viņa tagad tā rūpējās par viņu, ka dīvainā kārtā atgādināja mirušo pakalpīgo laulāto draudzeni. Viņš tīksminājās, ka viņu atkal laipni apkalpo, turklāt mīļā, bet neatkarīgā Nansija; kad viņa atgriezās ar šķīvi, Broudijs iesānis pavērās viņā un piezīmēja:

— Šķiet, ka tu atkal kļūsti laipnāka pret mani. Es vēl atceros dienas, kad šķīvis piedegušas tumes bija pietiekami labas brokastis nabaga vīram, bet šī taukā siļķe man patīk, un tas, kā tu mani uzlūko, man patīk vēl labāk. Tu taču mani mīli, Nansij, jā?

Viņa ielūkojās Broudija gurdajā, grumbainajā, iekritušajā sejā, ko vēl izķēmoja greizs smaids; viņa raudzījās uz šo salīkušo, nolaidīgi ģērbto vīru, uz viņa trīcošajām rokām un melnajiem nagiem un skaļi iesmējās:

— Liekas gan! Man tagad pret jums ir tādas jūtas, ka es tās labāk negribētu izrādīt. Dažreiz man, uz jums paskatoties, gandrīz sažņaudzas sirds.

Smaids Broudija sejā nozuda, viņš satraukti blisināja acis un atbildēja:

— Tavi vārdi mani iepriecina, Nansij! Es zinu, ka atzīties nav prātīgi, bet es citādi nevaru, pēdējā laikā esmu kļuvis pārāk atkarīgs no tevis. — Brokastis aizmirsis, viņš, gandrīz kā nolūgdamies, kā attaisnodams savu rīcību, turpināja: — Es nekad nebiju domājis, ka mani kāda būtne tā varētu pievilkt. Es sevi nepieskaitīju pie tādiem cilvēkiem, bet zini, man tā tik ilgi trūka, ka tu... kad mēs atradām viens otru... tu... ka tu mani esi pilnīgi pakļāvusi sev. Tā ir tīra patiesība. Tu taču nedusmojies, ka es tev to visu saku, vai ne?

— Nē! Nē! — viņa steidzīgi iesaucās. — Nemaz ne, Broudij! Nu jau man vajadzētu jūs pazīt. Bet sāciet ēst, neļaujiet atdzist garšīgajai siļķei, ko es ar tādām pūlēm jums izcepu. Es gribu zināt, kā tā jums garšos. Un es vēlos, lai jūs kārtīgi pabrokastotu, jo pusdienas jums šodien būs jāēd ārpus mājas.

— Pusdienas būs jāēd ārpus mājas? Kādēļ? — viņš pārsteigts iesaucās. — Tu jau pagājušajā nedēļā biji Overtonā! Tu taču negribēsi atkal apciemot savu krustmāti?

— Nē, to gan ne, — viņa atbildēja, pārgalvīgi galvu atmezdama. — Bet viņa brauc pie manis. Un viņa taču ir godīga sieviete, viņai nav ne jausmas... jā, un viņa mani arī mīl... nu, un tad es negribu, lai jūs, viņai redzot, skraidītu man pakaļ un blenztu manī tā, ka jums acis sprāgst laukā no pieres. Vakarā jūs varat nākt mājās. Tad es būšu jūsu rīcībā.

Mirkli viņš drūmi pavērās Nansijā, tad viņa seja pēkšņi noskaidrojās un viņš lēni pakratīja galvu. — Pie velna, sieva! Tev gan ir dūša! Skat, ko iedomājusies — uzņemt manā mājā savas paziņas! Augstais dievs, nu es redzu, kā tu mani vari tīt ap pirkstu. Man tev butu jānozolē dibens, ka tu bez manas ziņas atļaujies tādas lietas, bet es nespēju uz tevi dusmoties. Liekas, tavām iegribām nekad nebūs gala.

— Kas tur sevišķs? — viņa vientiesīgi jautāja. — Vai tad godīgu saimnieci nedrīkst apciemot radi, ja viņa tos ielūdz? Jums nenāks par ļaunu drusku izklaidēties, un, kad pārnāksiet mājās, es jums būšu sagatavojusī mazu pārsteigumu.

Šaubīdamies viņš uzlūkoja Nansiju. — Ar pārsteigumiem tu tiešām neskopojies. — Pēc brīža viņš piemetināja — Lai velns mani parauj, ja es zinātu, kāpēc esmu pret tevi tik labsirdīgs!

— Tā nerunājiet, Broudij! — viņa maigi pārmeta. — Jūs dažreiz runājat kā ķīniešu pagāns.

— Ko tu zini par ķīniešiem? — viņš īgni iejautājās, beidzot pievērsies siļķei un gausi ēzdams lieliem kumosiem. Pēc mirkļa viņš jau gluži citādā balsī piezīmēja: — Tā ir garšīga, Nansij, tas ir īstais ēdiens, kas man šorīt var sagādāt prieku.

Viņa arvien vēl savādi un glūnīgi lūkojās Broudijā, kamēr viņš saliecies ēda; tad, it kā pēkšņi kaut kas būtu iešāvies prātā, Nansija iesaucās:

— Žēlīgais dievs! Ko es te sapņoju? Šorīt jums pienākusi vēstule, un es to pavisam piemirsu.

— Ko? — viņš iesaucās, pārstāja ēst un pārsteigts savilka biezās, iesirmās uzacis. — Man pienākusi vēstule?

— Jā! Es to biju pavisam piemirsusi, tik ļoti steidzos ar brokastīm. Te tā ir. — Viņa paņēma no plaukta stūra vēstuli un iedeva Broudijam. Viņš to mirkli paturēja izstieptajā rokā, pārsteigts pielika tuvāk pie acīm un ieraudzīja, ka tā apzīmogota Londonā; tad viņš nevērīgi iebāza resno īkšķi aploksnē, uzplēsa to un izvilka vēstuli. Nansija ar interesi skatījās Broudijā, kamēr viņš uzmanīgi lasīja vēstuli, un ievēroja, ka pār viņa seju kā joņojoši mākoņi pārlaižas izbrīna, pārsteigums, apņēmība un uzvaras prieks. Beidzot viņa seja pauda dīvainu apmierinājumu; viņš vēlreiz lēni izlasīja vēstuli, tad pacēla acis un pavērās tālē.

— Vai tas būtu iespējams? — viņš murmināja. — Un pēc tik ilga laika!

1

— Kas? — viņa iesaucās. — Kas tur rakstīts?

— Viņa ir nokāpusi no saviem augstumiem un vēlētos rāpus līst atpakaļ! — Broudijs apklusa un iegrima domās, it kā ar izteiktajiem vārdiem jau pietiktu, lai Nansijai viss būtu skaidrs.

— Es nesaprotu, ko jūs runājat! — viņa asi iesaucās. — Par ko jūs runājat?

— Par savu meitu, par Mēriju, — viņš lēni atbildēja, — par. to, kuru es izdzinu no mājas. Es zvērēju, ka viņa nedrīkstēs atgriezties, kamēr nebūs nolaizījusi manas kurpes, jā! Un viņa atbildēja, ka nekad neatgriezīšoties, bet nu viņa grib atgriezties un smilkst — šai vēstulē smilkst! — grib atgriezties un vadīt manu saimniecību. Žēlīgais dievs! Tā man ir bagātīga atmaksa pēc visiem šiem gadiem! — It kā viņa acis nevarētu vien beigt tīksmināties, viņš krampjainiem pirkstiem pacēla vēstuli un izsmiekla pilnā balsī lasīja: — «Lai pagājušais top aizmirsts! Es vēlētos, lai Tu man piedotu...» Ja tas mani neattaisno, es negribu saukties Broudijs. «Kopš mamma mirusi, es labprāt vēlētos braukt mājās. Es te nejūtos nelaimīga, bet dažreiz vientuļa,» — viņš krekstēdams turpināja. — Vientuļa! Tam tā vēl ilgi būs jāturpinās. Ja viņa iedomājas, ka tik viegli varēs atgriezties, tad ļoti maldās. Es viņu negribu redzēt! Nē! Nekad! — It kā atzinību gaidīdams, viņš atkal pavērās Nansijā un drebošām lūpām sacīja: — Vai tad tu neredzi, sieva, ka man tomēr taisnība? Viņa bija lepna, lepnāka par lepnu, bet nu viņa ir melna un maziņa, to es manu. Ja tā nebūtu, — kādēļ viņa gribētu atgriezties? Ak dievs! Kāds tas viņai pazemojums — ubagot, lai atkal viņu pieņem, un cik liela mana uzvara, ja varu viņu noraidīt! Viņa vēlētos būt mana saimniecības vadītāja! — Broudijs skarbi iesmējās. – Atradusies īstā, — vai ne, Nansij? Viņa nezina ka man esi tu, — viņa vēlētos būt tavā vietā!

Nansija izņēma viņam no rokām vēstuli un izlasīja.

— Es te nekādas smilkstoņas neredzu, — viņa lēni noteica. — Tā ir ļoti pieklājīga vēstule.

— Pē! — viņš iesaucās. — Es nerunāju par veidu, kādā tā uzrakstīta! Svarīgi ir tas, kas tur iekšā. Cita izskaidrojuma nemaz nav, un šī doma vien mani pacilā kā vissmalkākais dzēriens.

— Tātad jūs viņai neļausiet atgriezties? — Nansija kā pētīdama jautāja.

— Nē! — viņš iesaucās. — Nenāk ne prātā! Tagad man esi tu, un man pietiek ar tevi. Vai tad šī domā, ka man vajadzīga tāda kā viņa? Ja tas no manis atkarīgs, lai tup savā Londonā, kamēr sapūst!

— Nepārsteidzieties ar savu lēmumu, — Nansija brīdināja. — Galu galā viņa tomēr ir jūsu miesīgā meita. Pārdomājiet labi, pirms izšķiraties.

Viņš stūrgalvīgi pavērās Nansijā.

— Pārsteidzīgi vai ne, bet es viņai nekad nepiedošu, — viņš noteica. — Un ar to beigas. — Pēkšņi viņa skatiens noskaidrojās un viņš iesaucās: — Man iešāvās prātā smalka ideja, kas viņu aizskars līdz sirds dziļumiem. Kā būtu, ja tu viņai aizrakstītu, ka vieta, ko viņa grib dabūt, jau aizņemta? Tad nu gan viņa justos melna un maziņa, vai ne? Vai tu būtu ar mieru?

— Nē, to es nedarīšu! — Nansija tūlīt iesaucās. — Kas tā par iedomu! Tas jums jādara pašam, ja esat tā nolēmis.

— Labi, bet tu man vismaz palīdzēsi sastādīt atbildi — viņš neatlaidās. — Kā būtu, ja mēs abi to izdarītu šovakar, kad es pārnākšu mājās? Tava gudrā galva droši vien izdomās ko prātīgu, ko es viņai varētu aizrakstīt.

— Nu tad pagaidiet līdz vakaram, — viņa, mazliet pavilcinājusies, atbildēja. — Es pa šo laiku visu labi pārlikšu.

— Lieliski! viņš iesaucās un jau iztēloja, kā viņi vakarā nosēdīsies kopā, lai veiktu šo patīkamo darbu — uzrakstītu Mērijai asu jo asu vēstuli. — Saliksim prātus kopa. Es zinu, ka tu vari, ja vien gribi.

Kamēr viņš tā runāja, tālumā, gan pieaugdama, gan atkal pieklusdama, bet joprojām sadzirdama, sāka gaudot miglas sirēna, klusi, bet ar nežēlīgu neatlaidību iespiezdamās telpā.

— Vai dieviņ! — Nansija strauji iesaucās. — Sirēna jau vēsta devīto stundu, bet jūs vēl neesat izgājis no mājas. Ja jūs nesteigsieties, jūs pamatīgi nokavēsiet darbu. Žigli prom!

— Es uzspļauju viņu sirēnām! — Broudijs īdzīgi noteica. — Es nokavēšos, ja man patiks. Varētu gandrīz domāt, ka esmu šīs nolādētās sirēnas vergs, jo tā mani no tevis atrauj brīdī, kad man nav ne mazākās vēlēšanās iet prom.

— Bet es taču negribu, lai jūs atlaiž no darba, mīļais cilvēk! Ko tad jūs iesāksiet, ja zaudēsiet savu vietu?

— Dabūšu labāku. Tieši pēdējā laikā es pats par to jau esmu domājis. Šī nav man piemērota.

— Tss, Broudij! — Nansija centās viņu nomierināt. — Tā ir gluži laba yieta. Jums varētu klāties daudz, daudz ļaunāk. Nu, ašāk, es jūs līdz durvīm pavadīšu.

Nansiju uzskatot, Broudija sejas izteiksme kļuva maigāka. Viņš paklausīgi piecēlās, iesaukdamies:

— Par to nelauzi galvu, Nansij! Man vienmēr naudas pietiks, lai varētu tevi uzturēt. — Pie ārdurvīm viņš pagriezās atpakaļ un gandrīz traģiskā balsī noteica: — Paies vesela diena, kamēr es tevi atkal redzēšu.

Viņa mazliet atkāpās un caur pievērtām durvīm vienaldzīgi atbildēja:

— Un turklāt vēl tāds laiks. Jums vecā spieķa vietā vajadzēja paņemt lietussargu. Jūs taču atcerēsieties, ka šodien jums pusdienas jāēd pilsētā?

— To es atcerēšos, — viņš pazemīgi atbildēja. — Tu taču zini, ka es ievēroju, ko tu man saki. Nu, nāc — dod man vienu buču, iekams es aizeju.

Viņa jau gribēja Broudija deguna priekšā aizcirst durvis, bet šķita, ka viņu kaut kas aizkustina, viņa pastiepās pirkstgalos, pacēla galvu un ar lūpām pieskārās dziļajai rievai, kas iezīmēja vecīgā milzeņa pieres vidu.

— Lūk, tur! — viņa aizturētu elpu čukstēja. — Sveiciens tam vīram, kāds jūs kādreiz bijāt.

Viņš pavērās Nansijā; viņa skatiens atgādināja uzticīga suņa skatienu, tas pauda gan lūgumu, gan neizpratni.

— Ko tu teici? — viņš truli nomurmināja.

— Neko, — viņa nevērīgi atbildēja un atkal atkāpās. — Es jums tikai pateicu ardievas.

Viņš brīdi vilcinājās, tad samulsis novervelēja:

— Ja ... ja tu... ja tu ar to domāji dzeršanu, tad es tev gribētu pateikt, ka es ievērošu mēru. Es zinu, tev nepatīk, ka es tik daudz dzeru, un es tev gribētu sagādāt prieku, sieva.

Nansija lēni pakratīja galvu un savādi, it kā urbīgi paskatījās viņā.

— Tā tas nemaz nebija domāts. Ja jūs jūtat, ka jums vajadzīgs kāds malciņš, tad iedzeriet vien. Tas jau ir vienīgais... es domāju, ka tas sniedz jums mierinājumu. Bet tagad ejiet!

— Nansij, mīļā, tu mani saproti ļoti labi, — viņš aizkustinātā balsī nomurmināja. — Nav nekā pasaulē, ko es tevis dē] nevarētu izdarīt, kad tu esi tāda kā tagad. — Pats mazliet samulsis par šo jūtu uzplūdumu, viņš neveikli pamīņājās, tad māksloti skarbā balsi iesaucās: — Nu, es... es tagad iešu. Pagaidām ardievu!

— Dzīvojiet vesels, — viņa mierīgi atbildēja.

Viņš vēl pēdējo reizi pavērās Nansijai acīs, tad devās projām nomācošajā, pelēkajā rītā. Viņš aizgāja lietū — bez mēteļa, galvā dīvaina, liela, četrstūraina cepure, zem kuras ērmīgi līda laukā biezi spuraini matu kumšķi, uz muguras saliktās rokās vilkdams pa dubļiem smagu oša spieķi.

Ejot pa ielu, viņa galvā mulsi jaucās pretrunīgas domas un apjukums, ka tik negaidīti atklājis savas jūtas; bet tad no visa šā jūkļa iznira tikai viens vienīgs jēdziens: ko viņam nozīmēja Nansija. Viņa bija tāds pats cilvēks kā viņš, Nansija viņu saprata, zināja, kas vīrietim vajadzīgs, aptvēra, kā nupat bija sacījusi, ka dažreiz viņam jāmeklē mierinājums glāzītē. Viņš nejuta lietu spiežamies cauri drēbēm, tik dziļi bija nogrimis pārdomās par šo meiču, un viņa gurdā seja brīžiem noskaidrojās. Bet, tuvojoties kuģu būvētavai; domas vairs nebija tik patīkamas, par to liecināja vaibstu stingais skarbums, jo viņš raizējās par kavējumu, par iespējamo rājienu, viņu nomāca apziņa par lielo pazemojumu darba vietā. Arī nupat saņemto vēstuli viņš ieraudzīja citā gaismā; nu tā viņam šķita nedzirdēts izaicinājums no šīs padauzas, kas reiz bijusi viņa meita un tagad rūgti atgādināja pagātni. To atceroties, viņš mutē sajuta ieskābu garšu, bet sāļā žāvētā zivs, ko bija ēdis brokastīs, radīja lielas slāpes; pie «Montieru bāra» viņš apstājās un sāka pārdomāt, tad, Nansijas piezīmes ietekmēts, nomurmināja: — Ak dievs, man rīkle galīgi izkaltusi, un es tik un tā ieradīšos pusstundu vēlāk. Tur vispār nekas vairs nav grozāms, tāpēc varu atļauties mazu prieciņu.

Pāri plecam uzmetis spītīgo skatienu biroju ēku blokam, kas atradās ielas otrā pusē, viņš iegāja dzertuvē. Kad Broudijs pēc ceturtdaļstundas atkal iznāca ārā, viņš bija kaut ko atguvis no savas vecās izaicinošās pašpaļāvības. Augstu paceltu galvu viņš atvēra kantora galvenās durvis un vieglā gaitā aizsoļoja pa gaiteņiem. Iegājis savā istabā, viņš pēc kārtas pavērās abos jaunajos ierēdņos, kas, pie sava darba sēdēdami, viņu sveicināja.

— Vai vecais okšķeris te jau bijis? — viņš jautāja. — Un, ja bijis, arī tad man nospļauties par to!

— Blēra kungs? — viens no jaunekļiem atjautāja. — Nē! Vēl nav bijis.

— Manis dēļ viņš var iet uz poda! — Broudijs iesaucās nevaldāmā niknumā, jo gribot negribot juta pēkšņu atvieglojumu. — Jūs laikam domājat, ka man palaimējies? Lieciet aiz auss, ka es nedodu ne plika graša par to, vai viņš zina vai nezina, ka esmu nokavējies. Pasakiet to viņam, ja mēle niez! Man vienalga. — Viņš uzkāra cepuri uz āķa, iesvieda spieķi kaktā un sparīgi apsēdās savā krēslā. Pārējie kantoristi saskatījās, un pēc īsa brīža tas, kas jau bija runājis, nedroši piezīmēja:

— Varat būt pārliecināts, ka mēs neteiksim ne vārda, Broudija kungs. To jūs zināt gluži labi. Bet jūs jau esat izmircis līdz ādai, vai negribat novilkt un izžāvēt svārkus?

— Nē! Nenāk ne prātā! — Broudijs skarbi atbildēja, atvēra grāmatu, paņēma spalvu un sāka strādāt; bet pēc mirkļa viņš pacēla galvu un jau citādā balsī sacīja: — Tomēr es jums pateicos. Jūs esat krietni zēni, abi divi, un es zinu, ka jūs man jau bieži esat izlīdzējuši. Patiesībā es vakar saņēmu kādu ziņu, kas mani satrauca, tāpēc šodien neesmu gluži tāds kā parasti.

No plašajiem izklāstiem ierēdņi jau šo to zināja par Broudija apstākļiem, tāpēc otrs, kas vēl nebija runājis, piezīmēja:

— Taču ne par Nesiju, Broudija kungs?

— Nē! — viņš atbildēja. — Par manu Nesiju ne! Viņai klājas tik labi kā dieva ausī; viņa strādā čakli kā bitīte, un nav vairs tālu brīdis, kad viņa saņems Latas stipendiju. Nevienu mirkli viņa man nav sagādājusi raizes. Tas bija kaut kas cits, bet es jau zinu, kas man jādara. Ar to es tāpat tikšu galā kā ar visu pārējo.

Ierēdņi negribēja viņu vairāk iztaujāt, un visi trīs atkal sāka strādāt klusumā, ko pārtrauca tikai spalvu švīkstēšana, lapu čaukstoņa, tās pāršķirot, krēslu pabīdīšana un Broudija čuksti, kad viņš murminādams centās sakopot savas juceklīgās domas, lai tiktu galā ar skaitļiem.

Bija jau pagājis ilgāks laiks, kad gaitenī atskanēja aoteikti soļi, atvērās durvis un ienāca Blēra kungs — korekts kā arvien. Papīru blāķi rokā viņš apstājās, sakārtoja uz kumpā deguna zelta brilles un brīdi vēroja visus trīs kantoristus, kas šobrīd strādāja viņa stingrajā uzraudzībā. Beidzot viņa skatiens apstājās pie Broudija plecīgā auguma. No vecīgā vīra mitrajām drēbēm tagad garoja silti, dūmakaini tvaiki, un, jo ilgāk Blērs lūkojās uz Broudiju, jo lielāku pārmetumu pauda viņa skatiens; kā brīdinādams viņš nokāsējās un pagāja uz priekšu, un papīri, ko viņš turēja rokās, noplīvoja tāpat kā viņa uzbužinātie mati. — Broudij, — viņš skarbi

iesāka, — lūdzu, uzklausiet mani!

Broudijs palika tāpat sēžot, tikai pacēla galvu un nikni pablenza Blērā.

— Nu? — viņš jautāja. — Kas tad nu atkal noticis?

— Jūs, ar mani runājot, varētu piecelties, — Blērs pārmeta. — To dara visi ierēdņi, tikai jūs ne. Tā nav pieņemts, un tas ir augstākā mērā nepieklājīgi un neparasti.

— Es nu reiz esmu neparasts cilvēks, tas jums jāzina; varbūt tāpēc es to nedaru, — Broudijs lēnām atbildēja. — Es jūtos ļoti labi tāpat sēdus. Ko jūs gribat?

— Šie rēķini! — Blērs saniknots iesaucās. — Vai jūs tos pazīstat? Ja ne, tad es iedrošinos jums paziņot, ka tas ir jūsu darbs vai, pareizāk sakot, jūsu nedarbs! Tie visi ir nepareizi. Jūsu uzdotie skaitļi ir kļūdaini no sākuma līdz beigām, un summa pavisam aplama. Man jūsu nevīžība un nespēja galīgi apnikusi, Broudij! Ja jūs nevarat attaisnoties, būs jāziņo priekšniecībai.

Broudijs glūnīgi pavērās Blēra stingajā, aizvainotajā sejā, bet, apzinādamies, ka šī vieta nav viņa cienīga, klusā balsī stūrgalvīgi atbildēja:

— Es darīju visu, kas bija manos spēkos. Vairāk es nevaru.

— Tad jūsu spēki ir pārāk vāji! — Blērs kliedza sīkā, gandrīz spiedzošā balsī. — Pēdējā laikā jūsu darbs nekur neder, un jūsu uzvedība ir zem katras kritikas. Jūsu izskats vien jau nāk par ļaunu biroja labajai slavai. Ja sers Džons zinātu, viņš droši vien to neciestu! Bet piedodiet! — Viņš gandrīz aizrijās aiz dusmām. — Jūsu elpa taču ož pēc alkohola! Tas ir riebīgi!

Broudijs sēdēja pavisam klusu, nodurtām acīm, galīgi apmulsis un brīnīdamies sev jautāja, vai tas ir viņš, Džeimss Broudijs, kas mierīgi klausās šā muļķīgā un nenozīmīgā cilvēciņa lamās. Viņš redzēja sevi pieceļamies, sagrābjam vīreli aiz rīkles, sakratām to līdz nemaņai un tad ar kaunu izsviežam pa durvīm, kā viņš reiz jau bija izdarījis ar divkārt stiprāku vīru. Bet nē, viņš vēl pavisam mierīgs sēdēja savā krēslā un dobji murmināja:

— Mans brīvais laiks pieder man pašam. Tad es varu darīt, kas patīk.

— Jums birojā jāierodas darba spējīgam, — Blērs neatlaidās. — Jūs šiem jaunajiem cilvēkiem rādāt sliktu priekšzīmi, jūsu izskats apkauno visu uzņēmumu.

— Lieciet manu izskatu mierā, lai velns jūs parauj! — pēkšņi Broudijs, zobus griezdams, mežonīgi iesaucās. — Es sev daudz labāk patīku tāds, kāds esmu, un negribētu, lai man būtu jūsu nolaizītais purns!

— Aiztaupiet savas rupjības! — kliedza Blērs, kura bālā seja bija pietvīkusi. — Es jūs iesūdzēšu par lamāšanos.

— Nu tad lieciet mani mierā! — iesaucās Broudijs, kas, aiz galda sakumpis, izskatījās kā plēsīgs zvērs, ko gūstniecība gan salauzusi, bet kas arvien vēl ir bīstams. — Nenokaitiniet mani par daudz, citādi jums var klāties plāni.

Broudija mežonīgajā skatienā Blērs pamanīja apslēptu draudu, tāpēc atturējās no tālākiem aizrādījumiem, tikai nicīgi nosvieda papīrus uz Broudija galda un ledaini piebilda:

— Tas jums tūlīt jāizlabo, bez kļūdām, ja drīkstu lūgt, — citādi es zināšu, kas man darāms! — Tad viņš apgriezās un svinīgi atstāja kantori.

Kad durvis bija aizcirtušās, klusums istabā kļuva gandrīz neizturams. Broudijs sēdēja kā akmens tēls un pārdomāja pēdējos vārdus, kādos viņam bija jānoklausās; pazemots viņš juta, ka abu pārējo zobgalīgie skatieni pievērsti viņam. Pašķielēdams viņš redzēja, kā viena roka pasniedzas pāri viņa rakstāmgalda malai un klusi pavelk atmestos rēķinus, un, kaut gan zināja, ka darba biedru labsirdība atkal nāk palīgā, stingie, drūmie vaibsti neatslāba. Tā viņš sēdēja ilgāku laiku, nepieskardamies spalvai; klusēdams viņš vēroja, kā izlabotie dokumenti atkal tiek nolikti viņam priekšā, un saglabāja savu stingo vienaldzību, kamēr vienos sirēna nosvilpa pusdienas pārtraukumu; tad viņš tūlīt piecēlās, paķēra cepuri un ātri atstāja istabu. Daži apvainojumi gan bija nomazgājami tikai ar asinīm, bet viņš steidzās citādā veidā atbrīvoties no pazemojuma pilnajām atmiņām.

Kad Broudijs tieši divos atgriezās, viņš bija tā pārvērties, it kā viņu būtu ietekmējusi kāda noslēpumaina, labdarīga vara, kas izklaidējusi grūtsirdību, izgludinājusi sejas skarbos vaibstus, dzīslās iepludinājusi dzirkstošu prieku, kas nu jautri pulsēja un izstrāvoja no visas viņa būtnes.

— Redziet, zēni, es biju klāt pirmais! — viņš, neveikli jokodams, iesaucās, kad pārējie kalpotāji abi reizē ieradās īsi pēc viņa. — Akurāti kā pulksteņa sitiens! Kā jums ienācis prātā tā nokavēties, tas ir drausmīgi! Ja jūs savu pretīgo paradumu neatmetīsiet, es ziņošu priekšniecībai — šim sierainajam mīklas ģīmim, kas šodien te bija. — Viņš skaļi iesmējās un piebilda: — Vai tad jūs nevarat ņemt priekšzīmi no manis, ko katru dienu jums min kā paraugierēdni?

— Nu jūs esat labā omā, Broudija kungs, — viens no jaunekļiem piesardzīgi atbildēja.

— Un kāpēc ne? — Broudijs iesaucās. — Tādi sīkumi,— kādi atgadījās šodien priekšpusdienā, man bijuši nebijuši, draudziņ. Tikai aiz citiem aprēķiniem es savaldījos un neapgriezu šim ķēmam kaklu. Ziniet, — Broudijs draudzīgi turpināja, — Blērs ir sašutis par to, kā es viņam aiz muguras iekļuvu šai birojā, bet man bija sakari, un šis tur nekā nevarēja darīt. — Tad viņš izņēma no kabatas pīpi, skaļi izdauzīja to uz rakstāmgalda un ņēmās piebāzt no jauna.

— Bet, Broudija kungs, jūs taču nesāksiet smēķēt! — iesaucās pirmais ierēdnis, satraukts paceldams galvu no savām grāmatām. — Jūs taču ziniet, ka tas stingri aizliegts.

Broudijs stingi pavērās viņā. Atbildēdams viņš viegli šūpojās savā krēslā:

— Kas man to aizliegs? Es darīšu, kas patīk. Tādam cilvēkam kā man taču nevajadzēs lūgt un ubagot, kad viņš gribēs aizkūpināt pīpi. — Viņš spītīgi palika pie sava nodoma, skaļi sūca pīpi un izlietoto sērkociņu nicīgi nometa uz grīdas. Dūmus pūzdams, viņš dziļdomīgi pakratīja galvu un sāka no jauna: — Nē! To es nedarīšu. Augstais dievs! Ja man būtu, kas man pienākas, es šai draņķīgajā kantorī nesēdētu. Es stāvu pārāk augstu, lai darītu tādu darbu, pārāk augstu, lai vispār strādātu. Tā ir tāda pati patiesība kā bībele, tikai to nevar pierādīt, tāpēc man ar šīm lietam jātiek galā, kā es protu. Bet tas manī neko nemaina. Nē! Nudien nē! Dažs labs šai pilsētā būtu priecīgs, ja viņa dzīslās ritētu tās pašas asinis, kas manējās. — Atzinību gaidīdams, Broudijs pavērās apkārt, bet, redzēdams, ka viņa biedri, apnikuši klausīties šīs tukšās runas, mākslotā vienaldzībā nodūruši galvas, mazliet sapīka; tomēr viņš izmantoja jaunekļu iecietību, izņēma no bikšu kabatas mazu, plakanu pudeli, ātri pielika pie lūpām un slepus atkal iebāza atpakaļ. Pēc šī atspirdzinājuma viņš turpināja, nelikdamies zinis par abu pārējo neatsaucību. — Asinis nav noliedzamas! Tā ir svēta patiesība. Gan es vēl tikšu uz zaļa zara. Tikai sasodītā ļaužu nenovīdība mani piespieda nākt šurp. Bet tas nevilksies ilgi. Īstu vīru nevar piespiest pie zemes. Drīz es atkal būšu tur, kur mani atzīs par to, kas es esmu, atkal piedalīšos lopu skatēs, staigāšu blakus lordam, grāfistes pārvaldniekam un būšu ar viņiem vislabākajās attiecībās — draudzīgās attiecībās, to paturiet prātā... — Savus vārdus uzsvērdams, viņš pavicināja pīpi. — Jā, kā līdzīgs ar līdzīgu ar labākajiem dižciltīgajiem visā apkārtnē, un mans vārds kopā ar citiem būs skaisti iespiests avīzē. — Tā iztēlojot nākotni un garā pārdzīvojot pagātnes krāšņumu, viņa acis kļuva mitras, apakšlūpa bērnišķi nokārās, krūtis cilājās, un viņš nomurmināja: — Augstais dievs, kas tas par lielisku baudījumu īstam vīram!

— Klausieties, Broudija kungs, — viens no ierēdņiem pārtrauca viņa apcerējumu, — nu jau jūs esat uzsmēķējis, pievāciet savu pīpi! Es negribētu, lai jums rastos nepatikšanas.

Broudijs mirkli pablenza viņā un pēkšņi iesmējās:

— Jums jau bikses dreb aiz briesmīgām bailēm! Jā, jā, tā jau ir, kā jūs teicāt. Es esmu uzsmēķējis, bet smēķēšu vēl vienu pīpi — un vēl vairāk — es pat atļaušos mazu malciņu! — Viņš pārgalvīgi atkal izņēma no kabatas pudeli un, kamēr abi pārējie raudzījās viņā baiļu pilnām acīm. iemeta krietnu guldzienu. Pēc tam viņš nolika pudeli priekšā uz rakstāmgalda, piebilzdams: — Tā tu būsi man pa rokai, sirsniņ, es varēšu tevi lūkoties un vērot, kā tu krities collu pēc collas. — Tad viņš, juzdamies glaimots, ka nokļuvis abu ierēdņu bailēs sastingušo skatienu degpunktā, turpināja: — Ja nu mēs reiz runājam par grūtībām — priekšpusdienā tas mazais stulbenis man pateica kaut ko tādu, kas bija tik smieklīgs, ka palicis atmiņā. — Jau to atcerēdamies vien, Broudijs pārspīlēti sarauca pieri. — Man šķiet, ka viņš teica: «Jūsu izskats apkauno visu uzņēmumu!» Jā, tā bija, tieši tie bija viņa vārdi. Sakiet man tagad, zēni, —par ko īsti, velns parāvis, viņš runāja? Vai tad man kaut kas nav kārtībā? — Broudijs izaicinoši blenza ierēdņos, kas piesardzīgi purināja galvas. — Es taču izskatos labi, vai ne? — viņš tiem uzkliedza, augstsirdīgi un pārspīlēti atzinīgi uztverdams viņu kluso piekrišanu. — To jau es zināju! — viņs iesaucās. — Tā bija tikai viņa draņķīgā un nenovīdīgā ļaunprātība. Jā! Es vienmēr esmu bijis liels, slaids vīrietis, labi noaudzis un tik tīru ādu kā zīdainim. Bez tam, — viņš nozīmīgi turpināja, uzmezdams viņiem viltīgu skatienu un noglauzdams asos rugājus uz strupā zoda, — ir vēl viens iemesls, kādēļ es zinu, ka viņam nav taisnība. Jūs varbūt vēl esat pārāk jauni, lai ko tamlīdzīgu dzirdētu, tomēr jums nekaitēs, ja es pateikšu, ka ir kāda meiča — jā, jā, visskaistākā meiča visā Līvenfordā, — kas mani mīl par visu vairāk pasaulē. Savādi, par viņu domājot, man tūlīt jāieņem klunkšķis. — Viņš cienīgi iedzēra uz visskaistākās Līvenfordas meičas veselību un kādu laiku klusēja, svētlaimē par viņu domādams. Broudijs gribēja runāt par Nansiju, lepni slavēt viņas daiļumus, bet kāda kripatiņa savaldības viņu atturēja. Sarauktu pieri viņš iegrima pārdomās par šādas atturības iemesliem, un pēkšņi pār viņu nāca iedvesma. Viņam kļuva skaidrs, ka tāpēc nevar tik brīvi runāt, ka Nansija nav viņa sieva. Kad Broudija apmiglotais prāts nāca pie šīs pārsteidzošās atziņas, viņš sevi slepus norāja par tādu nolaidību. «Tu,» viņš klusībā nosprieda, «neesi rīkojies godīgi. Par to tev jau agrāk vajadzēja padomāt.» Kā atvainodamies viņš pakratīja galvu; lai ierosinātu domas, iedzēra vēl vienu malku, un viņu pārņēma dziļa līdzjūtība, domājot par Nansiju, un viņš jutekliski čukstēja: — Man šķiet, es to izdarīšu. Nudien! Viņas labā izdarīšu. — Viņš gandrīz pats sev paspieda roku, iedomādamies šo pēkšņo augstsirdīgo lēmumu — padarīt Nansiju par godīgu sievieti. Protams, sabiedriskā ziņā viņa nestāvēja uz sevišķi augstas pakāpes, — bet kāda tam nozīme? Viņa vārds to atsvērs, atsvērs par viņiem abiem, un, kad viņš būs apprecējies, varēs Nansiju vairāk saistīt pie mājas, attaisnos sevi pilsētas iedzīvotāju acīs un uz visiem laikiem aizgainīs Nesijas pārmetošos, vaicājošos skatienus, ko lāgu lāgiem bija pamanījis. Viņš uzsita dūri uz galda un iesaucās: — Es to darīšu! Vēl šovakar par to runāšu. — Tad viņš iesmējās, ieraudzīdams sevī blenžam stingās sejas, un ar tēlotu krietnumu piezīmēja: — Nebaidieties, zēni! Es nupat šo to pārdomāju un nolēmu kaut ko darīt savas Nesijas labā. Viņa ir tā vērta. — Tad viņš sāka runāt klusāk, viltīgi piemiedza aci un piemetināja: — Maza mājas politika, par ko jūs droši vien agrāk vai vēlāk dzirdēsiet. — Viņš jau gribēja paskaidrot kaut ko tuvāk, kad viens no darba biedriem — varbūt jau iepriekš nojautis, uz ko šie paskaidrojumi varētu attiekties, un vēlēdamies Broudija uzmanību ievirzīt citā gultnē, pēkšņi ievaicājās:

— Un kādas sekmes ir Nesijai, Broudija kungs?

Viņš mirkli palūkojās jautātājā, pamirkšķināja acis un tikai tad atbildēja:

— Smalki! Jūs taču zināt, ka viņai ir lieliskas sekmes. Nejautājiet man tādas muļķības! Latas stipendija viņai jau tikpat kā rokā. — Nu viņš vērpa jaunu domu pavedienu, kas pēkšņi bija aizķēries viņa juceklīgajās smadzenēs, un sacīja: — Šī meitene man ir liels mierinājums. Viņa jaunajam Grīrsonam šad un tad smalki aizliek kāju priekšā, un tie man ir īsti svētki. Vai zināt, viņa to vienmēr pārspēj, un katrreiz, kad viņa to izdara, vecajam Grīrsonam, šim glumajam okšķerim, žults sāk vārīties aiz dusmām. Jā! Žults pārsprāgst aiz dusmām. — To iedomājoties vien, viņš sāka smieties, strauji pielika pudeli pie mutes un iztukšoja līdz dibenam, bet viņam neizdevās reizē smieties un dzert: viņu sagrāba ilgstošs, smacējošs klepus. — Padauziet man muguru, pie joda! — viņš sarkanu seju un izvalbītām acīm elsoja, noliecies uz priekšu kā ļengans izģindis zilonis. — Stiprāk! Stiprāk! — viņš kliedza, kad viens no ierēdņiem uzlēca no krēsla un sāka dauzīt izliekto muguru.

— Tas nav labs klepus, — jauneklis sacīja, kad lēkme bija pāri. — Tā ir, ja sēž ar slapjām drēbēm.

— Pē! Sīkums! — Broudijs noteica, ar svārku piedurkni noslaucīdams seju. — Es vēl neesmu nēsājis mēteli un nekad arī to nedarīšu. Es kaut kur esmu aizmirsis savu lietussargu, bet tas nekas, man šķiet, ka lietus man nāk par labu. Es esmu spēcīgs kā Klaidsdeilas ērzelis. — Un Broudijs izslēja kalsnējo augumu, lai parādītu, kas viņš par vīru.

— Nesija nav jūsos atsitusies, Broudija kungs, piezīmēja pirmais runātājs. — Viņa neizskatās sevišķi spēcīga.

Broudijs īgni viņā pablenza un iesaucās:

— Viņa ir vesela kā rutks. Vai jūs arī piederat pie tiem melkuļiem, kas ļaudīm grib iestāstīt, ka viņa ir slimīga? Viņa jūtas kā zivs ūdenī. Pēdējā mēnesī viņa bija drusku sasirgusi, bet tas ir nieks. Es viņu aizvedu pie Lorija, un tas sacīja, ka viņai esot tāda galva, kādu starp tūkstošiem — ē — starp miljoniem neatrast, es grbēju teikt. — Viņš plātīgi pavērās apkārt, paskatījās uz pudeli, lai rastu izteiksmes veidu savām viscēlākajām jūtām bet, ieraudzījis, ka tā tukša, paņēma rokā un veikli iesvieda kaktā, tieši papīrkurvī, no kura to vēlāk izņēma un iemeta Līvenā viens no viņa labsirdīgajiem un pacietīgajiem darba biedriem. — To es saucu par tēmēšanu! — viņš priecīgi iesaucās. — Man ir acis pierē! Nepamirkšķinot aci, es no piecpadsmit soļiem varēju trāpīt skrejošam trusītim. Trusītim! Nolādēts! Ja es būtu tas, kam man vajadzētu būt, es šautu rubeņus un fazānus; tie kristu kā krusas graudi. Broudijs atkal gribēja stāstīt par savu dižciltību, bet skatiens pēkšņi krita uz pulksteni. — Kungs dievs! Tas taču neticami, pulkstenis tūlīt būs pieci. Jā, es tiešām protu pakavēt ļaudīm laiku. — Viņš kā jokodamies piemiedza vienu aci, iesmējās un piebilda: — Laiks aizrit ātri, ja cilvēks cītīgi strādā, būtu teicis šis riebīgais cūka Blērs. Bet nu man diemžēl no jums jāšķiras, zēni. Jūs esat smalki puikas, un es jūs ļoti labi ieredzu, bet nu man jānokārto kaut kas svarīgāks. — Sajūsmināts viņš berzēja rokas un smīkņādams sacīja: — Ja ienāk mazais mīlulītis, pasakiet, ka rēķini kārtībā, bet es aizgāju nopirkt viņam grabulīti. — Viņš smagi piecēlās no krēsla, lēni paņēma cepuri, ko divas reizes lika galvā, kamēr apputējušās malas izliekums šķita īstajā vietā, tad paņēma smago spieķi, grīļodamies apstājās durvīs un, spēcīgi vicinādams spieķi, piedzēruša cilvēka nopietnībā uzsauca: — Zēni, ja jūs zinātu, kurp es tagad eju, jums aiz skaudības acis izsprāgtu no pieres! To jūs nedrīkstat! Nē! Nē! Ir tikai viens cilvēks šai pilsētā, kas drīkst iet šo skaisto, jauko ceļu. — Viņš lielīgi paskatījās un piemetināja: — Un tas esmu es. — Tad viņš veltīja pēdējo skatienu iecietīgajiem, bet apjukušajiem jaunekļiem un grīļodamies izgāja no kantora.

Viņam tiešām laimējās, jo, trokšņaini streipuļodams pa gaiteņiem no vienas malas uz otru, viņš nevienu nesastapa; tā viņš piecas minūtes pirms pieciem izgāja caur galvenajiem vārtiem un devās mājup.

Lietus vairs nelija, gaiss bija svaigs un vēss, tikko iededzinātās laternas tumsā apmirdzēja mitrās ielas, un šķita, ka. bezgalīga virkne dzeltenu mēnešu spīd pār rāmu, melnu ūdeni. Atspulgu vienmērīgā atkārtošanās likās ātri peldam pretī, tas uzjautrināja Broudiju, un viņs iesmējās, iedomādamies, ka arī Nansijai pastāstīs savu dēku ar šiem dīvaini apgrieztajiem debesu spīdekļiem. Nansija! Viņā iesmējās skarbāk, atcerēdamies, par ko viņiem šovakar jārunā, sākot ar dzēlīgu vēstules rakstīšanu tai sievietei Londonā un beidzot ai brīnišķīgo bildinājumu, par kuru viņš jau bija izšķīries. Nansija gan būs dusmīga, ieraudzīdama viņu mazliet — to viņš tumsā augstprātīgi atzina — vairāk ieskurbušu nekā parasts, bet pēkšņā sajūsma par bildinājumu izkliedēs viņas dusmas. Broudijs zināja, ka Nansija, šī mazā nebēdne, vienmēr bija gribējusi ieņemt noteiktu stāvokli — stāvokli, kādu viņai varēja dot tikai tāds varens vīrs, kāds bija viņš, un nu viņš dzirdēja, kā viņa aizgrābti iesaucas: «Vai jūs runājat nopietni, Broudij? Ak tu debess, jūs jau mani gandrīz apgāzāt! Man jāprecas? Jūs taču zināt, ka šādu piedāvājumu nelikšu divreiz atkārtot. Nāciet, un es jūs labi cieši un mīli apskaušu.» Jā! Pēc šā cēlā piedāvājuma viņa būs laipnāka kā jebkad, un Broudija acis iekvēlojās. iedomājoties sevišķo labvēlību, ko šonakt no viņas izvilinās. Tā iedams un apzinādamies, ka tuvojas savai laimei ar katru grīļīgo soli, Broudijs nevarēja vien atrast salīdzinājumu, kas pilnīgi izpaustu Nansijas burvību, neatvairāmo varu pār viņu. — Viņa ir... viņa ir tik skaista! — viņš čukstus šļupstēja. — Viņas miesa ir balta un stingra kā labas vistas krūts. Es to gandrīz varētu apēst. — Broudija domas kļuva straujākas, vēl vairāk sakāpināja alkas un satraukumu, un, beidzot aizmeimurojis līdz savas mājas durvīm, viņš ai pūlēm iebāza slēdzeni atslēgā, atvēra durvis un iestreipuļoja priekšnama tumsā. — Nansij! — viņš skali sauca. — Nansij! Es atkal esmu pie tevis! — Brīdi viņš stāvēja tumsā un gaidīja Nansiju atbildam, bet, nekā nesaklausījis, uzpūtīgi pasmaidīja, jo domāja, ka viņa paslēpusies un gaida, lai viņš meklē. Broudijs izņēma no kabatas sērkociņus, iededza priekšnamā gāzi, nolika spieķi statnī, pakāra cepuri un steigšus iegāja virtuvē. Arī tā bija tumša.

— Nansij! — viņš jau sapīcis un arī izbrīnījies iesaucās. — Kas tie par jokiem? Es negribu vistiņas ķert. Man nepatīk tāda niekošanās, sieva! Es grību tevi. Nāc ārā no savas slēptuves! — Atbildes arvien vēl nebija; viņš neveikli piegāja pie gāzes žubura, kas atradās virs kamīna, aizdedzināja liesmu, apgriezās, lai apskatītu telpu, un, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīja, ka galds nav klāts, tēja nav uzvārīta. Mirkli viņš stāvēja pavisam mierīgs, lūpas nikni sakniebis, un pārsteigts blenza uz tukšo galdu, līdz viņam pēkšņi uzausa gaisma, grumbas pierē izlīdzinājās, un viņš lēnām nomurmināja: — Viņa būs aizgājusi pavadīt krustmāti uz staciju. Nekaunības jau viņai pietiek. Viņa ir vienīgais cilvēks, kas to iedrošinās darīt Pusdienās aizsūta mani prom un tagad liek gaidīt uz tēju. — Viņš iepriecināts notrīsēja un sāka skaļi smieties, gandrīz ar lepnumu domādams par Nansijas nekaunību. Ak tu debess! Tā viņai tiešām piestāvēja! Bet, kad jautrība beidzot pārgāja, viņš nezināja, ko iesākt, un beidzot nolēma, ka jāgaida prieki, ko sagādās viņas atgriešanās; nostājies ar muguru pret kamīnu, viņš laiski vērās apkārt. Viņam šķita, ka arī gaisā jaušama viņas klātbūtne; viņš redzēja, cik viegli viņa skraida apkārt, nevērīgi sēž viņa atzveltnī, smaida, pļāpā, pat bēg no viņa. Jā! Jau šī cepures adata vien, kas bija iesprausta plauktā, liecināja par viņas pārgalvīgo, izaicinošo un neatdarināmo bezrūpību. Bet uz plaukta, ar cepures adatu piesprausts, bija vēl kaut kas cits — vēstule, — Mērijas pārdrošais ziņojums, ko viņš jau bija izlasījis brokastojot. Broudijs pagāja uz priekšu un nicīgi paņēma to rokā. Viņa sejas izteiksme pēkšņi pārmainījās: viņš ieraudzīja, ka aploksne nebija tā pati, bet cita, taču arī viņam adresēta. Tas bija viņa dēla slīpais komija rokraksts, kurš tik labi piestāvēja Meta nolaizītajam gludumam, ka pastāvīgi saniknoja Broudiju. Vēl viena vēstule! Un no Metjū! Vai tad šis gļēvulis un ložņa nonācis jau tiktāl, ka grib sazināties rakstiski, nevis stāties pretī un runāt kā vīrs ar vīru? Dziļā nicinājumā viņš vēroja glīto rokrakstu uz aploksnes. Tomēr šo sajūtu drīz nomainīja cita, kad viņš, galvu noliecis, nesakarīgi domāja, cik skaists — gandrīz tikpat skaists kā iespiests — ir viņa vārds, uzrakstīts šādiem maziem burtiem. «Ļoti godātajam, Džeimsam Broudijam!» Pats par sevi saprotams, ka tas bija vārds, ar kuru varēja lepoties! Viņš viegli pasmaidīja, un viņā pamodās augstprātība, atkal atjaunodama pašpaļāvību. Šai gandarījuma pārpilnībā viņš nevērīgi uzplēsa vēstuli un izņēma no tās vienīgo lapu, kas tur atradās.

«Mīļais tēvs,» viņš lasīja. «Tu biji pārāk dižs un varens, lai uzklausītu, ka esmu dabūjis vietu, citādi Tu būtu uzzinājis, ka tā ir vieta precētam vīram. Nansiju atpakaļ negaidi. Viņa man aizbrauc līdzi — uzmanīt, lai es nenokrītu no zirga! Tavs mīlošais un paklausīgais dēls Mets.»

Broudiju sagrāba drausmīga, stinga izbrīna, viņš vēlreiz izlasīja nedaudzās rindiņas, tad pacēla augšup neko neredzošās acis un neticīgi murmināja: — Ko viņš ar to grib teikt? Kāda Nansijai daļa gar šā idiota zirgu? «Tavs mīlošais un paklausīgais dēls»... Tas puika būs sajucis prātā! — Bet tad viņa acis aptumšojās, un viņš juta, ka arī pats jūk prātā, jo nu vēstules saturs pamazām iespiedās viņa trulajās, degvīna saindētajās smadzenēs; lapas otrā pusē viņš ieraudzīja Nansijas bērnišķīgajā rokrakstā uzskribelētos vārdus: «Mets un es, mēs aizbraucam, apprecēsimies un dzīvosim jauki. Jūs esat pārāk padevies žūpošanai, lai mani precētu, tāpēc Jūs vakaros sev gultā varat paņemt līdzi pudeli, Jūs vecais ēzeli.»

No Broudija krūtīm izlauzās skajš kliedziens. Beidzot viņš saprata, ka Nansija viņu atstājusi. Vēstule izzuda viņa skatienam, telpa sāka griezties apkārt un tad attālinājās, viņš palika viens melnās tumsas varenajā bezgalībā. Izķēmotajā sejā sastinga izmisuma pilna izteiksme, apjaušot zaudēto, piere šķita kā sadragāta. Mets, miesīgais dēls, viņam atņēmis Nansiju! Drausmīgajā satraukumā Broudijs juta, ka būtu bijis daudz labāk, ja pistoles lode Vennelas mājā viņu būtu nogalinājusi, jo šis trieciens, ko viņš saņēma no dēla, bija daudz briesmīgāks un mokošāks par nāvi. Dēls, šis nicinātais gļēvulis, viņu bija uzvarējis. Nu viņš saprata viltību, kādai pagājušajā nedējā bija kritis par upuri — Nansijas vienaldzība, kurai sekoja viņas tēlotā, bet vēl atturīgā sirsnība, durvju noslēgšana, izdomātie radi Overtonā, Metjū galīgā nozušana — nu viņš saprata visu, atcerējās arī gadījumu, kad bija viņus pārsteidzis virtuvē, un Nansija tieši tai mirklī saplēsa tasi, kad viņš dēlam jautāja par vietu. Ak tu debesu tēvs, kāds viņš bijis aitasgalva! «Vecais ēzeli!» — tā Nansija viņu nosaukusi, un kā viņi abi būs par viņu smējušies un ņirgājušies! Viņš nezināja, nedz kad viņi aizbraukuši, nedz kurp aizbraukuši, viņš nezināja nekā. Viņš bija bezspēcīgs, zināja tikai to, ka viņi abi ir kopā, jā, bezspēcīgs, viņš varēja te nīkt, iztēloties viņu neiedomājamo laimi un locīties sāpēs.

Kā prātu zaudējušu, kam uz mirkli atgriezusies apziņa, viņu no drūmajām domām iztraucēja Nesija, meitene ienāca virtuvē, bikli palūkojās uz tēvu un jautāja:

— Vai uzvārīt tev tēju, tēv? Man šodien nebija ne tējas, ne pusdienu.

Viņš pacēla izmocīto seju, truli paskatījās, tad piesmakušā balsī uzsauca:

— Ej prom! Vācies viesistabā! Ej pie saviem uzdevumiem! Ej, kur gribi, tikai atstāj mani vienu!

Nesija aizbēga, un viņš atkal iegrima savu domu ellē, pilns dziļas līdzjūtības pats pret sevi. Beidzot viņam kļuva skaidrs, ka nu vairs nav neviena, kas par viņu rūpētos, palikusi tikai Nesija un bērnišķīgā, nevarīgā māte. Viņai tomēr būs jānāk atpakaļ — Mērijai, viņa meitai! Būs jāļauj Mērijai atgriezties un vadīt saimniecību, kaut vai tikai Nesijas dēļ. Nu Mērijai jābrauc mājās! Kā zibens spēriens viņu ķēra atziņa par sarunu ar Nansiju, viņš atcerējās, kā bija lūdzis viņu uzrakstīt atteikuma vēstuli. Un Nansija visu laiku bija zinājusi, ka atstās viņu. Broudijs ar savu bildinājumu bija nokavējies, — bet kā viņš vispār bez viņas varēs dzīvot? Viņu sagrāba smeldzošas sāpes, iedomājoties, kā Nansija tieši šai mirklī viņa dēla skavās paver skūpstam lūpas un savu vingro balto augumu atdevīgi ļauj tā glāstiem. It kā veltīgi mēģinādams aizdzīt šos mokpilnos rēgus, Broudijs pacēla roku un piespieda to pie trīcošajiem plakstiem, kamēr lūpas sāpēs raustījās un no krūtīm izlauzās īsi, krampjaini šņuksti, kas skaļi atbalsojās klusumā.

V

Vilciens, kas trijos un divdesmit minūtēs iziet no Glazgovas un dodas uz Ārdfilānu, jau laimīgi bija veicis pusceļu un atstājis Overtonu; nu tas traucās cauri zemajiem, lāsojošajiem, dūmu apvītajiem Kilmetjū tuneļa spraišļiem un ar īsu, uzvarošu svilpienu, ko pavadīja tvaika mākonis, kas aiz lokomotīves viļņoja kā vēlava, izbrauca vējainas marta pēcpusdienas gaismā. Tad tas sāka lēnām laisties lejup pa nokalni, kas iezīmēja Līvenfordas stacijas tuvumu. Vilciens neveda lielu kravu, jo daudzi vagoni bija tukši, dažos sēdēja tikai viens pasažieris, un, it kā apzinādamies, ka stāvais Peindfoldas uzkalns un drūmās, piekvēpušās Kilmetjū alas pārvarētas, vieglākā un lēnākā gaitā slīdēja cauri maigajam pakalnu apgabalam, kurā dzelzceļa sliedes, tālumā arvien sašaurinādamās, aizvijās kā gara vaga. Šai vilcienā kādas kupejas stūri ar seju pret lokomotīvi, blakus nelielai ceļasomai, kas bija visa viņas bagāža, sēdēja kāda jauna sieviete. Tērpusies vienkāršā, pelēkā, glīti, bet ne pēc modes pašūtā kostīmā no izturīga, lēta vilnas auduma, pelēku, tikai ar šauru, sārtu lentu rotātu cepuri virs tumšajiem, gludi sasukātajiem matiem, viņa sēdēja saslējusies, tomēr brīvi, skatījās pa logu un cītīgi, kaut arī grūtsirdīgi vēroja katru garāmslīdošās ainavas sīkumu. Viņas seja bija šaura, deguns taisns un smalks, nāsis maigas, lūpas juteklīgas, bālās pieres gludais izliekums tumšo acu skaistuma apgarots; viņas sejā atspoguļojās klusas skumjas, tīras un apskaidrotas sēras, it kā kāds spējš, bēdīgs pārdzīvojums katram vaibstam būtu uzspiedis vieglu, bet neizdzēšamu sāpju zīmogu. Šī tikko jūtamā drūmā ēna, kas iezīmējās viņas sejā, izceldama tās skaistumu, padarīja viņu vairāk nobriedušu, nekā vajadzētu būt divdesmit divu gadu vecumā, un piešķīra viņas ārienei pievilcīgu maigumu, īstu smalkumu, ko vēl pastiprināja vienkāršāks tērps. Tāpat kā seja, arī viņas rokas, tikai citādi, vērsa uz sevi uzmanību, kad tās bez cimdiem, kuri bija uzlikti uz jaunās sievietes ceļiem, viegli ar plaukstām uz augšu gulēja viņai klēpī. Tā bija madonnas seja, bet sarkanās, sasprēgājušās, raupjās un mazliet piepampušās rokas lika domāt par kalponi; un, ja ciešanas sejai bija piešķīrušas īpašu daiļumu, rokas stāstīja par pūlēm, kurām tās varēja pateikties par savu neglītumu.

Kamēr braucēja vērīgi lūkojās pa logu, viņa bija mierīga un nekustīga, tāpat kā viņas sastrādātās rokas, tomēr smalkajos vaibstos atspoguļojās viegls satraukums, kas liecināja par saviļņojumu un straujiem sirdspukstiem. Te, viņa domāja, bija Mēna ferma, kuras brūnos, vagotos tīrumus apskaloja līča viļņi un kuras siena kaudzes garās, baltās dzīvojamās ēkas priekšā izveidoja četrstūrainu dzeltenu plankumu; tur bija arī laika zoba sagrauztā Lintenes bāka un augstās klints zilās aprises, tur pret debesim pacēlās Latas kuģu būvētavas masīvās ēkas, tad parādījās arī smailais, plankumainais pilsētas valdes nama tornis. Satraukta, redzot tik daudz pazīstamu vietu, viņa neviļus iedomājās, cik maz viss mainījies, cik viss bija izturīgs, drošs un stiprs. Mainījusies bija tikai viņa, Mērija Broudija, skumju pārņemta, viņa vēlējās būt tāda pati kā toreiz, kad šai apkārtnē dzīvoja, kad notikumu nokaitētā dzelzs tai vēl nebija uzspiedusi savu zīmogu. To visu pārdomājot, viņa piepeši ieraudzīja Līvenfordas pilsētas slimnīcu, kur divus mēnešus bija cīnījusies ar nāvi, kur nomiris arī viņas bērns; skaidrā seja sadrūma pēkšņās sāpīgās atmiņās, un, kaut arī neplūda asaras— tās jau bija izsīkušas —, viņas lūpas tomēr sāpīgi notrīsēja. Viņa redzēja slimnīcas logu, pa kuru viņas stingās acis nemitīgi bija vērojušas debesis, lauru krūmiem apstādīto grantēto celiņu, uz kura izveseļošanās sākumā bija spērusi pirmos nedrošos soļus, to pašu vārtu stabu, pie kura nogurusi bija atspiedusies. Vismīļāk viņa vilcienu būtu apturējusi, lai varētu ilgāk pakavēties atmiņās, bet tas viņu ātri attālināja no pagātnes bēdīgajām vietām, apmeta pēdējo līkumu, dažas reizes ļāva ieskatīties Baznīcas ielā, parādīja dažus veikalus, pilsētas bibliotēku, baznīcu un tad ieripoja stacijā.

Cik mazs likās perons ar šaurajām uzgaidāmajām telpām un neizskatīgo koka biļešu kasi! Tomēr reiz viņa bija stāvējusi šai pašā stacijā, gaidījusi vilcienu uz Daroku un drebējusi satraukumā par stacijas lielumu un savu dēku; un tiešām, viņa drebēja arī tagad, kad iedomājās, ka būs jāatstāj vientuļā kupeja un jāparādās cilvēkos. Sasparojusies viņa piecēlās, paņēma ceļasomu un, cieši sakniebusi mīkstās lūpas, viegli piesārtušiem vaigiem drosmīgi izkāpa uz perona. Viņa atkal bija Līvenfordā — pēc četriem gadiem!

Nesējam, kas piesteidzās klāt, Mērija iedeva bagāžu un lika to aizvest uz māju ar stacijas ratiem, tad viņa nodeva biļeti, nokāpa nedaudzos pakāpienus uz ielas un strauji pukstošu sirdi devās mājup. Viņu jau vilcienā bija apstājušas atmiņas, bet nu tās brāzās virsū ar neatvairāmu sparu, un viņai šķita, ka ar katru soli nāk pretī jaunas atmiņas, kas viņas jau tā satraukto sirdi nomāca vēl vairāk. Tur pletās pilsētas ganības, kuras tālē robežoja ar Līvenu; te bija skola, kurā viņa mācījusies; un, iedama garām pilsētas bibliotēkas durvīm, viņa atcerējās, ka te pirmo reizi satikusi Denisu. Nu domas par Denisu vairs nesagādāja nedz sāpes, nedz rūgtumu, tikai skumjas nožēlas, it kā viņa vairs nejustos kā Denisa iemīļotā, ne arī kā viņa mīlestības upuris, bet būtu tikai nevarīga rotaļlieta visvarenā likteņa rokās.

Iedama gar dzelzceļa sliedēm, viņa redzēja tuvojamies kādu sievieti, ko pirms padzīšanas no mājas bija pazinusi, un gatavojās uztvert asu, nicīgu skatienu; bet nebija neviena skatiena, jo sieviete pienāca klāt un pagāja garām kā pilnīgi svešs cilvēks. «Cik ļoti esmu pārvērtusies,» Mērija bēdīgi nodomāja, iegriezdamās Velhalrodā. Nu viņa gāja garām Renvika mājai, un dīvainā kārtā domas pievērsās viņam. Mērija sev jautāja, vai arī ārsts viņu nepazītu, ja viņiem gadītos sastapties. Viņš pret Mēriju bija izturējies tik labi, ka viņa jutās savādi saviļņota, jau iedama garām viņa dzīvoklim. Nemaz nedomādama, ka viņš glābis viņai dzīvību, it kā tam būtu pavisam maza nozīme, Mērija atcerējās tikai vēstules, ko viņš bija rakstījis — vispirms, kad viņa bija aizbraukusi uz Londonu, un vēlāk, lai ziņotu par mātes slimību, tad par viņas nāvi, — visas vēstules bija sirsnīgas un neslēptas līdzjūtības pilnas. Nebijis šo vēstuļu, viņa varbūt nekad nebūtu atgriezusies Līvenfordā; ja nebūtu saņēmusi otru vēstuli, viņa nekad nebūtu rakstījusi uz māju, un Nesija nebūtu uzzinājusi viņas adresi, nevarētu griezties pie viņas ar savu izmisuma pilno lūgumu. Nabaga izbiedētā Nesija! Nu Mēriju pārņēma domas par māsu un tēvu, un, kad viņa tuvojās mājai, atcerēdamās vakaru, kad bija to atstājusi, kas neizdzēšami bija iespiedies dvēselē, viņa pat uztraucās; nosvērtā, rāmā izturēšanās pazuda, sirds sāka pukstēt straujāk.

Viņa atkal nodrebēja, domādama par sastapšanos ar tēvu; vieglas trīsas pārskrēja pār muguru, kad viņa labprātīgi devās uz māju, kur reiz bija jutusies ka gūstekne.

Sasniegusi māju un ieraudzījusi tās ārieni, Mērija satrūkās un apmulsusi sev jautāja, vai viņa pati uz to neraugās citām acīm, bet jau mirkli vēlāk sīkāk saskatīja tikko manāmās pārmaiņas, kas mājai piešķīra nolaisto un netīro izskatu. Logi nebija mazgāti, nedaudzie aizkari plankumaini un saplīsuši, aizvirtņi nošķiebušies; torņa mazais lodziņš bija vaļā, otrs pilnīgi aizslēģēts un līdzinājās pievērtai acij, kas šķielēdama blenž viņā. Pār kādreiz tīro, pelēko fasādes mūri vilkās gara, līkumaina, iesarkana svītra, ko bija radījis no sabojātas jumta renes tekošais ūdens, un tā kā kauna zīme stiepās pār mājas seju; jumta rene bija izrobota, no taisnā čukura nokarājās lubiņa, pagalms bija neuzkopts un zālēm aizaudzis.

Tie bija niecīgi, bet raksturīgi sīkumi, kas ļoti pārvērta mājas ārieni; tos ieraudzījusi, Mērija satrūkās un ar bailēm domāja, kāda gan būs iekšpuse, tāpēc steigšus devās pa kāpieniem augšā un pavilka zvana rokturi. Ilgāku laiku gaidot, viņas satraukums vēl pieauga, tomēr beidzot durvis lēni atvērās un drūmajā tumsā Mērija ieraudzīja sīko, kalsnējo Nesijas augumiņu. Māsas pavērās viena otrā, reizē iekliedzās; «Nesij!» — «Mērij!» — un metās viena otras skavās.

— Mērij! Ai, Mērij! — Nesija lielā satraukumā nespēja neko citu kā tikai aizlauztā balsī atkārtot māsas vārdu. Vislielākā padevībā viņa apskāva Mēriju. — Mana mīļā, labā Mērij!

— Nesij, manu Nesij! — čukstēja Mērija, jo arī viņu pārvarēja satraukums. — Esmu tik laimīga, tevi atkal ieraugot! Viena būdama, es bieži pēc tevis ilgojos.

— Tu taču mani nekad vairs neatstāsi, Mērij, vai ne? — Nesija šņukstēja. — Tu man tik ļoti biji vajadzīga! Turi mani un nekad vairs nelaid vaļā!

— Es tevi vairs nekad neatstāšu, mīlulīt! Es taču tikai tādēļ atgriezos, lai būtu pie tevis.

— Es zinu! Es zinu! — Nesija šņukstēja. — Tas ir tik labi no tevis. Ak, pēc mammas nāves tu man tik ļoti biji vajadzīga! Man nebija neviena. Man bija bail.

— Neraudi, sirsniņ! — Mērija čukstēja, pievilka māsas galvu pie krūtīm un maigi glāstīja pieri. — Nu viss atkal ir labi. Tu vairs nedrīksti baiļoties.

— Tu nezini, kas man bija jāpārdzīvo! — Nesija izmisusi iesaucās. — Ieraugot tevi, es jūtos kā debesīs; bet tas ir brīnums, ka es vispār vēl esmu šeit.

— Klusu, maziņā, klusu! Es nevēlos, lai tu uztrauktos un beidzot dabūtu galvas sāpes.

— Tā ir mana sirds, kas sāp, — noteica jaunākā māsa un pacēla spožās, piesarkušās acis. — Es tevi pietiekami stipri nemīlēju, kad tu biji mājās, Mērij, bet es to gribu izlabot. Tagad viss tā pārvērties. Tu man esi tik loti vajadzīga, ka esmu ar mieru darīt visu, ja tu paliec pie manis.

— Es palikšu, mīlulīt, — Mērija viņu mierināja. — Bet tagad nožāvē asaras un tad izstāsti visu. Ņem manu mutautiņu.

— Tāpat tu man to devi arī agrāk, — Nesija šņaukādāmās nopūtās, atbrīvoja māsas roku, paņēma mutautiņu un noslaucīja mitro seju. — Es jau savējo pastāvigi pazaudēju. — Beigusi šņukstēt, viņa pa gabaliņu pavērās māsā un iesaucās: — Cik tu tagad esi skaista, Mērij! Tev ir tāda seja, ka negribas ne acis novērst.

— Tā pati vecā seja vien jau ir, Nesij.

— Nē! Tu jau vienmēr esi bijusi skaista, bet nu šķiet, ka no tevis izstrāvo gaisma.

— Tagad nerunāsim par mani, — Mērija maigi noteica. — Es domāju par tevi, sirsniņ. Mums būs jāpacenšas, lai šīs tievās rokas kļūtu mazliet apaļākas. Tev vajadzīgs kāds, kas par tevi rūpētos.

— Tas man tiešām vajadzīgs, — Nesija svinīgi sacīja un aplūkoja savu gandrīz ēnai līdzīgo stāvu. — Es nekā aevaru ieēst. Pēdējā laikā mums tik slikts ēdiens. Tas viss notika šīs... šīs... — Likās, viņa atkal sāks raudāt.

— Tss! Mīļā! Tss! Neraudi vairs, — Mērija čukstēja. — Par to tu man pastāstīsi citreiz.

— Es nevaru gaidīt, man jāstāsta tūlīt! — Nesija kā histērijā iesaucās, un viņas vārdi plūda cits pēc cita kā viļņi strautā. — Mana vēstule jau tev nekā neatklāja. Mums mājās bija drausmīga sieviete, un viņa kopā ar Metu aizbrauca uz Ameriku. Tēvs gandrīz zaudēja prātu un nu nedara nekā cita kā no rīta līdz vakaram dzer, un — Mērij, ak, Mērij! — viņš mani tā moka ar mācībām, ka mani nobeigs. Nepieļauj to, Mērij, es tevi lūdzu! Tu taču mani glābsi, Mērij, vai ne? — viņa lūgdamās izstiepa Mērijai pretī rokas.

Mērija stāvēja un klusēja; šis vārdu plūdums viņu bija pārāk satraucis. Tad viņa lēni jautāja: — Vai tēvs ir pārmainījies, Nesij? Vai viņš vairs nav labs pret tevi?

— Pārmainījies? — Nesija žēlojās. — Viņš ir tā pārmainījies, ka tu viņu vairs nepazīsi. Man dažreiz bail uz viņu paskatīties. Kad viņš nav dzēris viskiju, tad staigā apkārt kā mēnessērdzīgs. Tu neticēsi, kā viss ir pārvērties, — viņa jau skaļākā balsī noteica, satvēra Mērijas roku un vilka viņu uz virtuvi. — Kamēr nebūsi redzējusi, tu man neticēsi. Paskaties! Nāc un paskaties, kāds te midzenis! — Nesija atrāva durvis, it kā gribēdama Mērijai parādīt, cik briesmīga pārmaiņa šeit notikusi.

Mērija stāvēja kā sastingusi un vērās piesmakušajā telpā, tad viņa paraudzījās uz Nesiju un izbrīnījusies jautāja:

— Vai tad tēvs ar to samierinās? ,

— Samierinās! — Nesija iesaucās. — Viņš to pat neredz, ar viņu ir daudz bēdīgāk — drēbes viņam tagad karājas kā maiss un acis ir dziļi iekritušas. Kad es mēģinu kaut ko uzpost, viņš tā uzkliedz, it kā gribētu man noraut galvu, viņš tikai bļauj, ka man jāmācoties, un visādi draud; viņš mani vienkārši padarīs traku.

— Tātad tik ļauni? — Mērija, it kā ar sevi sarunādamās, nomurmināja.

— Vēl ļaunāk! — Nesija bēdīgi iesaucās un ieplestām acīm pavērās māsā. — Vecāmāte jau dara, ko spēj, bet nu viņa ir gandrīz pilnīgi nevarīga. Neviens viņam nevar iztapt. Būtu labāk, ja mēs abas aizietu prom, vienalga, kur, iekām neesam piedzīvojušas kādu nelaimi. — Nesija izturējās tā, it kā lūgtu māsu steidzīgi atstāt tēva mājas drupas. Tomēr Mērija pakratīja galvu un jautrā, stingrā balsī noteica:

— Mēs nevaram skriet prom, mīlulīt. Mēs abas kopā darīsim, ko varēsim. Es visu drīz vien pārvērtīšu.— Tad viņa piegāja pie loga, atrāva to vaļā un ļāva ieplūst vēsajam, svaigajam gaisam. — Redzi nu, ielaidīsim drusciņ gaisa, bet pašas iesim dārzā, pēc tam es atgriezīšos un visu sakārtošu. — Viņa noņēma cepuri, novilka mēteli un, uzlikusi tos uz dīvāna, atkal atgriezās pie Nesijas, apskāva māsas kalsno augumu un caur sētas durvīm izveda svaigā gaisā.

— Ai, Mērij! — Nesija kā ekstāzē iesaucās un piekļāvās māsai; viņas abas sāka lēnām pastaigāties. — Cik brīnišķīgi, ka tu atkal esi te! Tu esi tik stipra. Es tev ļoti uzticos. Tagad droši vien viss atkal būs labi. — Tad viņa pēkšņi iejautājās: — Kā tev klājās? Ko tu visu šo laiku darīji?

Mērija izstiepa brīvo roku.

— Liku lietā šīs rokas, — viņa vienkārši atbildēja. — Un tā kā darbs nevienu vēl nav nobeidzis, tad tagad esmu šeit.

Meitene izbijusies paskatījās uz raupjo, tulznaino roku, kuras plaukstu pāršķēla dziļa, balta rēta; viņa pavērās māsā un jautāja:

— Kā tev gadījusies šī lielā rēta? Vai tu iegriezi? Mērijas sejā mirkli pavīdēja sāpju pilna izteiksme, kad viņa atbildēja:

— Jā, Nesij, bet nu viss ir atkal labi. Es tev jau teicu, lai tu nerunā par savu veco muļķa māsu. Tā ir mana mazā Nesija, par ko mums tagad jādomā. — Nesija laimīgi iesmējās, bet tad pēkšņi samulsa.

— Vai tas ir ticams! — viņa izbijusies iesaucās. — Tā biju es, kas smējās, — mēnešiem ilgi neesmu to darījusi. Augstais dievs! Es taču varētu būt tik laimīga, ja nebūtu jāmācās un jādomā par šo muļķīgo stipendiju! — Viņa pārspīlēti nodrebinājās. — Tas ir visļaunākais.

— Vai tu to nedabūsi? — Mērija noraizējusies jautāja.

— Protams, dabūšu! — Nesija iesaucās un atmeta galvu. — Pats par sevi saprotams, ka esmu nodomājusi to iegūt, kaut arī tikai par spīti citiem, — tas jau ir kauns, kā skolā daži izturas pret mani! Bet tēvs visu kavē. Viņš nomoka mani līdz nāvei. Kaut jel viņš liktu man mieru! — Viņa pakratīja galvu un piedzīvojuša cilvēka balsī, kas varētu arī būt viņas mātes balss, turpināja: — Tēvs dažreiz tā trako, ka man vai galva plīst pušu. Viņš mani jau pārvērtis ēnā.

Mērija līdzjūtīgi nopētīja vārgo augumu un šauro, pārāk agri nobriedušo seju, kā iedrošinādama piespieda sev klāt māsas roku un teica:

— Es tevi drīz dabūšu uz kājām, māšel. Es zinu labi, kas jādara, un man ir padomā dažas mazas viltībiņas, kas tevi pārsteigs.

Nesija pievērsās māsai un mākslotā nopietnībā atkārtoja savus iemīļotos bērnības dienu vārdus:

— Vai tās ir smalkas, mazas viltībiņas, Mērij?

Māsas pārmija skatienus; gadu starpība izzuda, viņas pēkšņi viena otrai uzsmaidīja un tad abas sāka smieties tik skaļi, ka bezcerīgi nolaistajā dārzā tas izklausījās pavisam neparasti.

— Ak, Mērij! — Nesija jūsmoja. — Ir labāk, nekā es biju domājusi. Es tevi atkal un atkal varētu spiest sev klāt un nekad nelaist vaļā! Tu esi tik skaista! Man atkal ir mana skaistā lielā māsa. Vai tas nebija drosmīgi no manis — tev rakstīt un saukt atpakaļ? Ja viņš mani būtu pieķēris, viņš apgrieztu man kaklu. Tu taču nekad neteiksi, ka es tā biju, vai ne?

— Protams! — Mērija maigi iesaucās. — Es neteikšu neviena vārda.

— Drīz viņš būs klāt, — Nesija lēni sacīja, un viņas sejā atkal pavīdēja bailes, domājot par tēva atgriešanos. — Tu droši vien zini visu, ka viņš... ka viņam tagad jāstrādā kuģu būvētavā?

Mērija viegli pietvīka un atbildēja:

— Esmu par to dzirdējusi, tūlīt pēc mātes nāves.

— Kāds kritiens! — Nesija pieauguša cilvēka balsī sacīja. — Par laimi, nabaga mamma to vairs nepiedzīvoja. Tas viņu nobeigtu, ja tēvs to jau nebūtu izdarījis. — Viņa brīdi klusēja, tad it kā mierinādama skumji turpināja: — Es labprāt kopā ar tevi noliktu uz viņas kapa puķes. Tas stāv pavisam kails — uz tā nav pat mākslīga vainaga.

Nu abas māsas apklusa, nododamās katra savām domām, tad Mērija sarāvās un teica: — Man jāiet iekšā, mīlulīt, un šis tas jāsakārto. Es gribu visu sagatavot. Tu pagaidi tepat ārā, jo esmu pārliecināta, ka tas tev nāks par labu.

Nesija šaubīdamās pavērās māsā.

— Tu taču neskriesi prom un neatstāsi mani vienu? — viņa jautāja, it kā baidīdamās no Mērijas šķirties. — Es iešu tev līdzi un palīdzēšu.

— Muļķības! Es pie tāda darba esmu pieradusi, — Mērija atbildēja. — Tavs uzdevums ir palikt šeit un līdz tējas laikam iegūt labu ēstgribu.

Nesija atbrīvoja māsas roku un, noskatīdamās, kā viņa pa sētas durvīm ieiet iekšā, uzsauca:

— Es tevi caur logu novērošu, lai tu nevarētu aizbēgt!

Iegājusi iekšā, Mērija ķērās pie darba, lai mazliet sakārtotu un uzpostu virtuvi. Viņa paņēma priekšautu, ko atrada trauku mazgātavā, un sāka strādāt prasmīgi un veikli; ātri notīrīja kamīna rūsu, iekūra uguni un noslaucīja pavardu, uzmazgāja grīdu, noslaucīja putekļus no mēbelēm un nomazgāja logu rūtis, tā ka tās vismaz kļuva gaišākas. Tad viņa sameklēja tīrāko galdautu, kādu varēja atrast, apklāja galdu un sāka gatavot tik garšīgu maltīti, cik vien pieliekamā nabadzīgie krājumi atļāva. Stāvēdama pie plīts, pietvīkusi un drusku aizelsusies no straujā darba, viņa iedomājās, ka gadi, kas pa šo laiku bija pagājusi, ir kaut kur pazuduši — it kā viņai nebūtu bijis nekādu rūgtu piedzīvojumu, ka viņa atkal ir jauna meiča, kas ģimenei gatavo vakariņas. Tā stāvēdama, viņa priekšnamā izdzirda lēnus, šļūcošus soļus, tad virtuves durvju čīkstoņu un apgriezusies ieraudzīja salīkušo un sakritušo Broudiju vecomāti, kas tik neuzticīgi un nedroši kā spoks ietuntuļoja bijušās greznības drupās. Mērija atstāja plīti, piesteidzās viņai klāt un iesaucās:

— Vecomāt!

Vecā sieviete lēni pacēla galvu, tā ka kļuva redzama viņas dzeltenā, grumbotā seja ar iekritušajiem vaigiem un izžuvušajām lūpām, neticīgi pavērās Mērijā, it kā viņa arī būtu ieraudzījusi kādu rēgu, un beidzot nomurmināja: — Mērija! Tā taču nevar būt Mērija. — Tad viņa pakratīja galvu, jo savām vecajām acīm neticēja, novērsās no Mērijas un nedrošiem soļiem virzījās uz mazgātavas pusi, visu laiku murminādama:

— Man viņam kaut kas jāpagatavo. Džeimsam jādabū sava tēja.

— Es to jau gatavoju, vecomāt! — Mērija iesaucās. — Nepūlies! Nāc apsēdies savā krēslā! — Viņa saņēma vecomāti aiz rokas un aizveda uz ierasto vietu pie kamīna, kur sirmgalve, blenzdama tukšumā, apsēdās. Bet, kad Mērija sāka staigāt no virtuves uz mazgātavu un atpakaļ, kad galds pamazam pieņēma izskatu, kāds mēnešiem nebija bijis, večas acis kļuva skaidrākas, un viņa pāri bļodai ar karstajām pankūkām, kas

kūpēja un tiešām bija īstas, pavērās Mērijas sejā, ar drebošu, zilām dzīslām klātu un caurspīdīgu roku noglāstīja pieri un nomurmināja: — Vai viņš zina, ka tu esi atgriezusies?

— Jā, vecomāt, es viņam rakstīju, ka braucu mājās, — Mērija atbildēja.

— Vai viņš tev ļaus palikt šeit? — vecā ķērca. — Varbūt viņš tevi atkal aizdzīs prom. Kad tas notika? Vai pirms Margaritas nāves? Es vairs nevaru atcerēties. Tā tavi mati izskatās ļoti labi. — Tad viņas skatiens izdzisa, un viņa, kā likās, zaudēja interesi par visu, pievērsās ugunij un bezcerīgi murmināja: — Es bez saviem zobiem vairs nevaru tik labi ēst.

— Varbūt tu vēlētos karstu pankūku ar sviestu?— Mērija vilinādama jautāja.

— Un kā vēl! — vecāmāte tūlīt atbildēja. — Kur tad tā ir? — Mērija iedeva vecajai sievietei pankūku un vēroja, cik kāri viņa to satver, notupstas pie uguns un dedzīgi sūkā ēdamo, kamēr viss notiesāts. Pēkšņi Mēriju iztraucēja čuksti pie auss:

— Mīļā Mērij, es arī labprāt gribētu vienu. — Bija ienākusi Nesija, kā lūgdamās izstiepa roku un gaidīja, kamēr arī viņas plaukstu klās tikko cepta pankūka.

— Tu nedabūsi vienu, bet divas! — Mērija neapdomādamās iesaucās. — Jā, tik daudz, cik vēlies! Es izcepu veselu kaudzi.

— Cik gardas! — Nesija atzinīgi iesaucās. — Gardākas nemaz nevar būt! Tu tas tik ātri izcepi, un ak tu debess! — kā tu esi pārvērtusi telpas! Nu tās ir tādas pašas kā agrāk! Pankūkas ir vieglas kā spalviņas! Tādas arvien cepa arī mamma, un šīs ir tikpat labas, nē, vēl labākas par tām. Ņamņam, tās ir lieliskas!

Klausīdamās Nesijas runāšanā un redzēdama viņas nervozās, straujās kustībās ēdot, Mērija sāka māsu rūpīgāk novērot, un pamazām viņā radās neskaidrs, bet dziļš nemiers. Nenosvērtā, steidzīgā māsas valoda, saraustītās, neapvaldītās kustības liecināja par neapzinātu nervu sasprindzinājumu, un tas Mēriju sabaidīja. Aplūkodama pusaudzes stūraino augumu un viegli iekritušos vaigus un deniņus, viņa neviļus iejautājās.

— Nesij, meitēn, vai tu tiešām jūties pilnīgi vesela?

Nesija iebāza mutē pankūkas atliekas un tad izteiksmīgi atbildēja:

— Man klājas arvien labāk un labāk, sevišķi pēc tam, kad apēdu šo gardumu. Mērijas pankūkas ir labas, bet Mērija pati vēl labāka. — Viņa brīdi košļāja un tad svinīgi piebilda: — Vienu vai divas reizes es tiešām nejutos labi, bet nu es atkal esmu vesela kā rutks.

Mērija nodomāja, ka viņas pirmās pēkšņās bažas nebūs bijušas pamatotas, tomēr nolēma darīt visu, kas viņas spēkos, lai Nesiju iespējami vairāk atbrīvotu no mācībām, kas no šā nenobriedušā organisma, acīm redzot, prasīja pārāk lielas pūles. Viņā uzbangoja dziļas jūtas, pa daļai mīlestība pret māsu, tomēr galvenām kārtām spēcīgs mātes instinkts pret šo vārgo bērnu; kā sargādama viņa uzlika roku uz Nesijas šaurajiem pleciem, pievilka viņu cieši klāt un sirsnīgi čukstēja: — Es tevis labā darīšu visu, mīlulīt. To es esmu nolēmusi. Nekas man nebūs par grūtu, lai tu būtu laimīga un vesela.

Kad māsas tā stāvēja kopā, vecāmāte pie kamīna pacēla galvu, brīdi abas uzlūkoja un tad pēkšņā iedvesmā, kas radās viņas žulgo smadzeņu tumsā, asi iesaucās:

— Tā jūs viņam nerādieties! Nestāviet, viņam redzot, kopā un neizrādiet, cik ļoti viena otru mīlat! Nē! Nē! Viņš necieš, ja kāds cits rūpējas par Nesiju. Laid viņu vaļā! Laid viņu vaļā! — Pēdējos vārdus izrunājot, viņas balss skarbums atslāba, skatiens atkal aptumšojās; lēni un atklāti žāvādamās, viņa novērsās un nomurmināja: — Es gribētu savu tēju. Vai vēl nav tējas laiks? Vai drīz jau nepārnāks Džeimss?

Mērija jautājoši pavērās māsā, un Nesijas piere atkal apēnojās, kad viņa drūmi noteica:

— Tēju tu tūlīt vari uzliet. Tēvam jāierodas kuru katru mirkli, tad jau tu pati redzēsi — tikko esmu izdzērusi savu krūzi tējas, man steigšus atkal jādodas uz viesistabu. Tas man jau apnicis līdz nāvei.

Mērija neteica nekā, bet iegāja trauku mazgātavā uzliet tēju, un tūdaļ viņu sagrāba paniskas bailes no tuvās tikšanās ar tēvu; pašaizliedzīgās rūpes par māsu mirkli pazuda, un viņa drebēdama sāka domāt, kā tēvs viņu saņems. Viņas acis, kas, nekā neredzēdamas, skatījās verdošā katla garaiņos, apmiglojās, iedomājoties, cik zvērīgi tēvs viņu bija spārdījis kājām, kā viņa bija gulējusi priekšnamā, ka tēva mežonība pa daļai bija vainīga pie plaušu karsoņa, kas viņu bezmaz noveda kapā; viņa sev jautāja, vai tēvs savu rīcību kādreiz nožēlojis, vai šais četros viņas prombūtnes gados vispār par to domājis. Mērijas atmiņā šis trieciens neizzuda mēnešiem; visu bezgalīgās nemaņas laiku pie katra elpas vilciena viņa bija sajutusi skaudras sāpes, it kā Broudijs viņu dauzītu mežonīgiem kājas spērieniem; pazemojuma sajūta neizzuda ilgi, kad viņa nomoda naktīs atcerējās šo necilvēcisko spērienu ar smago zābaku. Nu viņa spilgti atcerējās šīs biezzoļu kurpes, kuras tik bieži bija spodrinājusi, un tagad, labprātīgi kalpodama, atkal spodrinās. Kad Mērija atcerējās smagos soļus, kas parasti vēstīja tēva ierašanos, viņa sarāvās, paausījās un tiešām izdzirda tos priekšnamā — lēnākus, smagākus, ne tik drošus, gandrīz šļūcošus, tomēr vēl arvien viņas tēva soļus. Mirklis, kuru viņa bija paredzējusi un tūkstošiem reižu iztēlojusies, kuram viņa, par spīti savām bailēm, devās pretī labprātīgi, bija pienācis, un, lai gan viss viņas augums trīcēja, viņa apgriezās un drosmīgi, kaut arī pukstošu sirdi sagaidīja tēvu.

Virtuvē viņi stāvēja aci pret aci, Broudijs klusēdams paskatījās uz meitu, tad pārlaida satumsušās acis telpām, galdam, gaiši sprēgājošam kamīnam un atkal pavērās viņā. Pirms viņš sāka runāt, Mērija noteikti pārliecinājās, ka tas ir viņas tēvs, jo agrākais rūgti ņirdzīgais smīns izķēmoja viņa grumbaino seju, kad viņš teica:

— Tātad tu esi atgriezusies, ko? — Tad, vairs ne vārda nebildis, devās pie sava krēsla. Ārkārtīgā pārmaiņa bija tik liela, ka sākumā viņa tēvu gandrīz nepazina. Tā Mēriju tik ļoti satrauca, ka viņa nebija spējīga parunāt. Vai tas varēja būt viņas tēvs — šis vecais, sarukušais vīrs nesukātiem matiem, neskūtu seju, mulsu, ļaunu, sāpīgu skatienu? Nesijai bija taisnība, šai pārmaiņai nevarēja ticēt, ja to neredzēja, un pat tagad viņa gandrīz nespēja ticēt savām acīm. Samulsusi viņa pagāja uz priekšu, ielēja un pasniedza tēju, pēc tam neapsēdās pie galda, bet palika stāvot, lai apkalpotu citus, arvien vēl neticīgi brīnīdamās par tēva drausmīgo izskatu. Tēvs joprojām viņu neievēroja un klusēdams ēda — nevērīgi, gandrīz pretīgi, likās, viņam nemaz vairs nerūp, ko ēd un kā ēd. Viņa skatiens bija izklaidīgs, nedrošs, un, ja tanī arī pavīdēja nojauta par apkārtni, tad tas pievērsās Nesijai, nevis Mērijai, it kā ap Nesiju saistītos kāds viņa smadzenēs dziļi iesakņojies jēdziens un padarītu meiteni par visas viņa uzmanības centru. Arī pārējie ēda klusēdami, un, kaut gan Mērijai vēl nebija radusies izdevība pateikt tēvam kādu vārdu un tā pārtraukt četru gadu ilgo klusēšanu, viņa mierīgi iegāja no virtuves mazgātavā, kur brīdi mulsi un kā sastingusi klausījās. Kad viņa nolēma Nesijas dēl uzupurēties un braukt mājās, viņa bija iedomājusies skaļu, kundzisku, pat mežonīgu cīņu pret tirāniju, nevis pret mēmu, dīvainu cilvēka apsēstību, kas tagad, kā viņa nojauta, sagrābusi tēvu. Šķita, ka tēva stiprais, vīrišķīgais raksturs sarucis reizē ar viņa miesu un atstājis tikai vraku, ka viņu paņēmis savā varā kaut kas tāds, par ko viņai nebija ne jausmas, sagrābusi kāda ideja, kas vadīja katru viņa domu, katru kustību.

To visu pārdomādama, Mērija tikai mirkli bija pavadījusi mazgātavā, kad izdzirda tēva skarbo, svešādo balsi. Viņš sacīja:

— Tu esi paēdusi, Nesij. Tad ej viesistabā un sāc mācīties! — Mērija tūlīt saņēmās un atgriezās virtuvē. Viņa redzēja, ka Nesija bēdīga un apmulsusi pieceļas, lai izpildītu tēva pavēli; redzot šo pazemību, Mērijai pēkšņi radās drosme, un viņa mierīgā balsī griezās pie tēva:

— Tēv, vai Nesija pirms mācībām nevarētu kopā ar mani iziet pastaigāties?

Šķita, ka Broudijs būtu kurls pret šiem vārdiem un pilnīgi aizmirsis Mērijas klātieni, jo ne ar ko neizrādīja, ka būtu tos dzirdējis, bet joprojām skatījās uz Nesiju un jau skarbākā balsī atkārtoja:

— Ātri ej prom! Un mācies uzcītīgi! Es arī drīz ieiešu un pārliecināšos, kā tev veicas!

Kad Nesija pazemīgi izgāja pa durvīm. Mērija saknieba lūpas un spēji nosarka, jo, redzēdama, ka tēvs viņas pirmos vārdus nemaz neievēro, skaidri nojauta, kā viņš nolēmis pret viņu izturēties. Viņa varēja te būt, bet tēva acīs viņa būs tukšs gaiss! Mērija neteica nekā, bet, kad viņš piecēlās no galda un arī vecāmāte bija paēdusi un aizgājusi uz savu istabu, sāka novākt traukus un nest tos uz mazgatavu; šurpu turpu staigādama, viņa redzēja, ka tēvs no plaukta paņem pudeli un glāzi un apsēžas, lai iedzertu, turklāt šķita — tas viņam kļuvis par ieradumu un viņš nodomājis dzert visu vakaru.

Mērija nomazgāja un nosusināja traukus, iztīrīja un sakārtoja mazgātavu, tad atgriezās virtuvē un, gribēdama ieiet pie Nesijas, gāja tai cauri, kad Broudijs, nepaceldams acis, skarbā, kundziskā balsī no sava kakta uzkliedza:

— Kur tu ej?

Viņa apstājās, kā lūgdamās viņā paskatījās un atbildēja:

— Es tikai mirkli, gribēju paskatīties, ko Nesija dara, tēv, ne jau ar viņu runāt, tikai uzmanīt.

— Neej! — viņš rupji uzkliedza, arvien vēl skatīdamies griestos. — Nesiju es pats uzmanīšu. Tev no viņas jāturas tālāk.

— Bet, tēv, — viņa stostījās, — es taču Nesiju netraucēšu. Es viņu tik ilgi neesmu redzējusi, ka labprāt vēlētos būt viņas tuvumā.

— Es negribu redzēt tevi viņas tuvumā, — Broudijs rūgti noteica. — Tu nepiederi pie sabiedrības, kāda vajadzīga menai meitai. Tu drīksti vārīt un strādāt priekš viņas un arī priekš manis, bet turies no viņas tālāk. Es negribu, lai kāds iejauktos Nesijas dzīvē un darbā, kas viņai jāveic. — No tā jau Mērija bija baidījusies, un nu viņa sev jautāja, kādēļ vispār atgriezusies, ja nevar palīdzēt Nesijai; tāpēc viņa apstājās un, mierīgi tēvu uzlūkojusi, saņēmās un teica:

— Es iešu pie Nesijas, tēv. — Un viņa pagriezās uz durvju pusi.

Tikai tagad viņš pavērās Mērijā; viņa skatiens pauda nevaldāmas dusmas; viņš paņēma pudeli, piecēlās un lēni tuvojās Mērijai.

— Vēl vienu soli uz šo durvju pusi, — viņš draudēja, — un es tev ielauzīšu pauri! — Tad viņš nostājās Mērijai pretī, it kā pārliecināts, ka viņa nepaklausīs, un, kā likās, bija sagatavojies sist viņai pa galvu. Mērija atkāpās; to redzēdams, Broudijs ņirdzīgi iesaucās: — Tā ir labāk! Tā ir daudz labāk! Es jau redzu, ka mums tev būs jāmāca labas manieres. Netuvojies Nesijai un neiedomājies, ka tu mani varēsi apcelt! To vairs nespēj neviena sieviete pasaulē. Vēl viens solis tālāk, un tas būtu bijis tavs gals. — Tad nesavaldība pēkšņi atslāba, viņš atgriezās pie sava atzveltņa, apsēdās, iegrima agrākā īdzīgajā apātijā un atkal sāka dzert, acīm redzot, nevis lai sevi uzjautrinātu, bet it kā izmisumā veltīgi cenzdamies aizmirsties un atbrīvoties no kādām apslēptām, mokošām bēdām.

Mērija apsēdās pie galda. Viņai bija bail šo telpu atstāt. Šīs bailes nebija fiziskas, viņa nebaidījās sevis, bet Nesijas dēļ, un, ja nebūtu rūpējusies tikai par savu māsu, viņa nupat vēl stingriem soļiem būtu devusies tālāk, lai gan tēvs jau draudīgi bija pacēlis pudeli. Dzīvībai viņas acīs tagad bija maza vērtība, tomēr viņai bija skaidrs, ka, glābjot meiteni no briesmām, kas tai šajā mājā draudēja, vajadzēja būt ne tikai drošsirdīgai, bet arī gudrai. Mērija saprata, ka viņas klātbūtne — un patiesībā arī nolūks — šai mājā būs nikna, pastāvīga cīņa ar tēvu par Nesiju, un juta, ka viena pati ar šo uzdevumu netiks galā. Sēdēdama un skatīdamās, kā Broudijs neatlaidīgi arvien vairāk piedzeras, viņa nolēma nekavējoties meklēt palīdzību un rūpīgi apsvēra, kas nākamā dienā darāms. Kad plāns bija gatavs, viņa pavērās apkārt, vai nebūtu kas darāms, tomēr nekā nevarēja atrast — ne grāmatu lasīšanai, ne šuvekli, tāpēc bija spiesta klusēdama sēdēt un lūkoties tēvā. kura skatiens ne reizi nepievērsās viņai.

Vakara klusās stundas vilkās tik gausi, ka Mērija Jau sāka domāt — tās nekad nebeigsies un tēvs nekad necelsies augša; beidzot viņš tomēr piecēlās un salti teica: — Tev ir pašai sava istaba. Ej tur, bet atstāj Nesiju viņas istabā vienu! — Tad viņš iegāja viesistabā, un Mērija dzirdēja, kā viņš Nesiju iztaujā un skubina. Viņa izdzēsa gaismu un lēnām kāpa augšā uz savu istabu, kur izģērbās un gaidīdama apsēdās. Viņa dzirdēja uznākam Nesiju, tad tēvu, dzirdēja, kā tie izģērbjas, un beidzot viss aprima. Mēriju apņēma klusums. Viņa ilgi gaidīja mazajā istabiņā, kurā jau tik daudz reižu bija gaidījusi un piedzīvojusi tik daudz bēdu. Gar acīm slīdēja pagātnes ainas: kā viņa bija stāvējusi pie loga un gaidījusi, neatlaidīgi raudzīdamās sudrabainajos kokos, un Roze — kur gan viņa tagad? — un iesviestais ābols, negaiss, un viņas atklājums; atceredamās savus bēdīgos pārdzīvojumus, viņa nolēma glābt Nesiju, kaut arī pašai būtu jāupurējas, ja tikai tas būtu iespējams. Tad viņa lēni piecēlās, atvēra durvis, pavisam klusu iezagās gaitenī, iegāja Nesijas istabā un ielīda māsai blakus gultā. Mērija apkampa auksto, trauslo augumiņu, berzēja stingās kājas, sasildīja Nesiju, apklusināja viņas šņukstus, mīļiem vārdiem nomierināja un beidzot iemidzināja. Apskāvusi guļošo māsu, viņa ilgi palika nomodā un gremdējās domās.

VI

Mērija skatījās uz gleznu, kas vientuļa cienīgi karājās pie greznās, tumši sarkanās sienas; viņa to aplūkoja ar aizrautību un mirkli atbrīvojās no bailēm un mulsas, kas viņu bija pārņēmušas. Tā viņa stāvēja: skaidrais profils vērsts pret logu, galva atmesta atpakaļ, lūpas viegli pavērtas, mirdzošās acis sajūsmā pievērstas gleznai, kur pār rāmiem, pelēkiem ūdeņiem klājās vēsa, pelēka migla, maigi ietinusi augstus, mierīgus kokus, kas mirdzēja tikpat sidrabaini kā tie pie viņas loga, un smalkus nekustīgus krūmājus, kas ieskāva dīķi; viņa jutās brīva no tā garīgā mulsuma, kas viņu bija pārņēmis, ienākot šai namā. Tagad, vērojot neparasto, grūtsirdīgo gleznas skaistumu, kas tik atturīgi attēloja kluso dabas noskaņu, Mērijai viss šķita kā sapnis, kā bēdīga un tomēr skaidra apcere par viņas skumjo dzīvi.

Viņa ar tādu neatlaidību aplūkoja gleznu, kas bija saistījusi viņas skatienu, kamēr pati apmulsusi sēdēja gaumīgi iekārtotajā telpā, un tā sajūsminājās par gleznas savdabīgo valdzinājumu, ka neviļus bija piecēlusies un piegājusi tai tuvāk; aizmirsusies savās pretrunīgās jūtās, viņa nemaz nedzirdēja klusi atveramies pulētās sarkankoka durvis; viņa neievēroja arī vīrieti, kas ienāca istubā un pēkšņā sasprindzinātībā tikpat klusi un aizrautīgi lūkojās viņas skaidrajā profilā, kā viņa lūkojās gleznā. Viņš stāvēja tikpat nekustīgi kā Mērija, it kā baidīdamies salauzt burvību, kas viņu bija apņēmusi, ieraugot viešņu, tomēr vērās Mērijā ar prieku un gaidīja, kamēr viņa būs beigusi jūsmot par rāmā dīķa skaistumu.

Beidzot viņa novērsās, nopūtās, neviļus apgriezās un, pacēlusi tumšas acis, pēkšņi viņu ieraudzīja. Tai pašā mirklī Mēriju atkal pārņēma jau izgaisušais apjukums, kas tagad pārvērtās kaunā; viņa nosarka un nodūra galvu, kad viņš pienāca un sirsnīgi satvēra viņas roku.

— Tā taču ir Mērija! — viņš sacīja. — Mērija Broudija. kas atkal atnākusi pie manis!

Ar lielām pūlēm Mērija piespieda sevi pacelt galvu, mulsi viņā paskatījās un klusi teica:

— Tātad jūs mani vēl atceraties. Es domāju, ka jūs mani jau būsiet pilnīgi aizmirsis. Es... es tik ļoti esmu pārvērtusies.

— Pārvērtusies! — viņš iesaucās. — Jūs nemaz neesat pārvērtusies, tikai kļuvusi vēl skaistāka. Klausieties! Neesiet taču tik kautrīga, Mērij! Tas jau nav nekāds noziegums, ja cilvēks ir tik pievilcīgs kā jūs.

Mērija nedroši pasmaidīja, kad viņš dzīvi turpināja: — Un, runājot par aizmiršanu, man jājautā, kā gan es varētu aizmirst savu pirmo pacienti, kas man sagādāja vislielāko slavu, kad man vēl bija jācīnās, laikā, kad šai telpā nebija nekā vairāk kā tukša kaste, kurā bija atsūtītas manas grāmatas.

Viņa aplūkoja istabas grezno iekārtu un, arvien vēl mazliet samulsusi un no savām vissvarīgākajām domām novirzīta, atbildēja;

— Nu te ir vairāk, Renvika kungs.

— Redzat nu! Par to man jāpateicas jums! — viņš iesaucās. — Ar savu drosmi un izturību jūs man sagādājāt labu vārdu. Jums bija jācieš, bet es ieguvu slavu.

— Tā bija tikai pelnīta atzinība, ko jūs saņēmāt, — viņa lēni noteica. — Kāpēc jūs honorāru, ko es jums nosūtīju, atsūtījāt atpakaļ?

— Jūsu adresi es uzzināju no vēstules pēc tam, kad jūs aizbraucāt, ne ardievas nepateikusi... — viņš sacīja. — Tas bija viss honorārs, ko man vajadzēja. Viņš, kā likās, ļoti priecājās, Mēriju ieraugot, šķita viņai savādi tuvs, it kā nemaz nebūtu pagājuši četri gadi, kopš viņi pēdējo reizi runāja, it kā viņš arvien vēl sēdētu pie viņas gultas, uzmudinošiem vārdiem aicinadams atpakaļ dzīvē. — Pastāstiet, ko jūs visu šo laiku esat darījusi, — viņš turpināja, cenzdamies izkliedēt Mērijas mulsu. — Runājiet taču! Pierādiet, ka neesat aizmirsusi savus vecos draugus.

— Es neesmu jūs aizmirsusi, ārsta kungs, citādi nebūtu šeit. Es nekad neaizmirsīšu, ko jūs manis labā esat darījis.

— Klusu! Es nevēlos, lai jūs par to runātu! Es vēlētos kaut ko dzirdēt par jums. Esmu pārliecināts, ka visa Londona jau guļ jūsu priekšā ceļos.

Izdzirdusi viņa vārdus, Mērija pakratīja galvu un ar vieglu smieklu dzirksti acīs atbildēja:

— Nē! Uz ceļiem stāvēju es pati — berzu grīdas un mazgāju kāpnes!

— Ko?— viņš noraizējies un samulsis iesaucās. — Jūs taču nebūsiet strādājusi tik grūtu darbu?

— No grūta darba es nebaidos, — viņa vienkārši atbildēja. — Tas man darīja labu un novirzīja domas no visām bēdām un likstām.

— Jūs esat radīta visam citam, tikai ne tādam darbam! — viņš pārmetumu pilnā balsī iesaucās. — Tas ir skandāls! Tas bija ļoti nepareizi, ka jūs aizbēgāt. Mēs jums būtu atraduši piemērotāku nodarbošanos.

— Toreiz es gribēju būt prom no visa un visiem, — viņa skumji atbildēja. — Es nevēlējos neviena palīdzības.

— Nu labi, bet neatkārtojiet to otrreiz, — viņš mazliet saīdzis noteica. — Vai jūs atkal tāpat aizmuksiet, ne no viena neatvadījusies?

— Nē! — viņa maigi atbildēja.

Viņš pasmaidīja, redzot, cik paklausīgi viņa apsēžas, kad viņš uzaicināja. Nu viņš pievilka viņai blakus mazu soliņu un sacīja:

— Es gan laikam jau būšu pilnīgi aizmirsis visas smalkās manieres, ka liku jums tik ilgi stāvēt, bet ticiet man, Mērijas jaunkundz, tas man tiešām sagādāja pēkšņu un negaidītu prieku, kad atkal ieraudzīju jūs! Jums pret mani jābūt iecietīgai. — Tad viņš pēc brīža jautāja: — Jūs taču saņēmāt manas vēstules? Tās bija bēdīgas atmiņas no šīs pilsētas, vai ne?

Viņa palocīja galvu.

— Es par tām gribētu jums pateikties. Es nekad nebūtu saņēmusi ziņu par mammas nāvi, ja jūs man nebūtu rakstījis. Šīs vēstules mani atgrieza atpakaļ dzīvē.

Viņš cieši viņā pavērās un sacīja:

— Es zināju, ka jūs kādu dienu atgriezīsieties. Es to jutu. — Tad viņš piemetināja: — Bet sakiet — kas īsti jūs atsauca atpakaļ?

— Nesija, mana māsa Nesija, — viņa lēni atbildēja. — Apstākļi mājās kļuvuši pavisam bēdīgi, un viņa ļoti cieš. Es viņai biju vajadzīga, tāpēc atbraucu. Meitenes dēļ atnācu arī pie jums. Tā ir liela uzmācība, ko sev atļāvos pēc tam, kad jūs manā labā jau tik daudz esat darījis. Piedodiet, ka esmu atnākusi. Bet man nepieciešama palīdzība.

— Pasakiet, kā es jums varētu palīdzēt, un es to darīšu! — viņš iesaucās. — Vai Nesija slima?

— Nē, slima viņa nav, — Mērija atbildēja, — lai gan kaut kas viņas uzvedībā mani uztrauc; viņa ir tik nervoza, tik ātri uzbudinās. Te smejas, te raud; viņa ir tik vāja un ļoti maz ēd. Tomēr ne jau tādēļ esmu nākusi pie jums. — Viņa brīdi apklusa, lai rastu drosmi viņam to pateikt, un tad apņēmīgi turpināja: —— Runa ir par manu tēvu. Viņš ar māsu apietas tik savādi — ne jau naidīgi, bet neprātīgi spiež mācīties ne tikai skolā, bet arī visus garos vakarus, pie tam katru dienu. Viņš Nesiju vienu pašu ieslēdz istabā, kur viņai «jāsaņemas», kā viņš saka, lai iegūtu Latas stipendiju. Šī doma viņu it kā apmājusi. Nesija man stāstīja, ka tēvs ar viņu par to vien runājot un piedraudot ar visiem iedomājamiem sodiem, ja viņai nebūšot panākumu. Ja tēvs viņu liktu mierā, viņa savu uzdevumu arī veiktu, bet viņš pastāvīgi skubina un skubina, un viņa ir tik trausla, ka es baidos par sekām. Vakar vakarā viņa veselu stundu raudāja manās rokās, iekams aizmiga. Es viņas dēļ esmu ļoti nobažījusies.

Viņš lūkojās Mērijas šaurajā, raižu pilnajā, nopietnajā sejā un iztēlojās, kā viņa savu māsu mierinājusi un uzmundrinājusi; tad viņam pēkšņi iešāvās prātā doma par bērnu, ko Mērija, nevērojot viņa paša pūles, zaudējusi, un viņš gausi atbildēja:

— Es redzu, ka jūs esat noraizējusies, bet te iejaukties ir ļoti grūti. Mums viss labi jāpārdomā. Jūsu tēvs taču nav nežēlīgs pret viņu?

— Nē. Bet viņš man iedveš šausmas. Viņš Nesiju vienmēr ir mīlējis, bet nu viņš tā pārvērties, ka pat viņa mīlestība kļuvusi kaut kas pavisam dīvains un bīstams.

Pats par sevi saprotams, ka viņš arī bija dzirdējis par Broudija savādo dzīves veidu, bet negribēja Mēriju par to iztaujāt un iesaucās:

— Kādēļ tad viņš tā uzstājas, lai viņa iegūst Latas stipendiju? Parasti taču to iegūst kāds zēns, nevis meitene?

— Var jau būt, ka tas arī ir īstais iemesls, — Mērija bēdīgi atbildēja. Viņš vienmēr kā neprātīgs ilgojas pēc kaut kā, kas viņam varētu sagādāt godu. Tādēļ viņš pastāvīgi skubina Nesiju, lai tā, gūdama sasniegumus, apmierinātu viņa lepnumu. Bet nu es esmu pilnīgi pārliecinājusies, ka viņam nav ne jausmas, ko iesākt, kad Nesija būs ieguvusi šo stipendiju. Viņš to nomoka bez jebkāda pamata.

— Vai sacensībā par stipendiju nepiedalās arī jaunais Grīrsons? — Renviks pēc īsām pārdomām jautāja. — Cik man zināms, tad jūsu tēvam ar Grīrsonu nav sevišķi labas attiecības.

Mērija pakratīja galvu.

— Tam noteikti ir kāds dziļāks iemesls, — viņa atbildēja. — Spriežot pēc viņa runas, varētu domāt, ka pēc stipendijas iegūšanas visa pilsēta viņu apskaustu.

Visu saprazdams, viņš pavērās Mērijā.

— Es pazīstu jūsu tēvu, Mērij, un zinu, ko jūs ar to gribat teikt. Es baidos, ka ar viņu viss nav kārtībā. Viņš vienmēr bijis mazliet... nu... es ar viņu jau agrāk esmu sastapies... — Renviks neteica, ka tas noticis galvenokārt viņas dēļ. — Un mēs nekad nevarējām saprasties. Tam nebūtu nekādu panākumu, ja es ietu pie viņa, ja es to vispār varētu atļauties. Katra mana tieša iejaukšanās viņu tikai sarūgtinātu un viņa izturēšanos padarītu vēl ļaunāku.

Sēdēdama un vērodama, kā Renviks šo jautājumu apsver, Mērija nodomāja, cik viņš ir gudrs, labsirdīgs un viņas dēļ noraizējies, tomēr nerīkojas akli, bet visu labi pārdomā; viņas skatiens lēnām pārslīdēja viņa enerģiskajai, tumšajai sejai, kas bija dzīva un tomēr nopietna, kalsnajam, muskuļainajam, mazliet uz priekšu saliektajam augumam un. beidzot apstājās pie nervozajām, spēcīgajām, brūnajām rokām, ko aptvēra nevainojami tīras, baltas krekla aproces. Šīs spēcīgās, maigās rokas bija izpētījušas visus viņas izmocītā ķermeņa noslēpumus, glābušas arī viņas dzīvību, un, kad viņa tās salīdzināja ar saviem sasprēgājušajiem un uztūkušajiem pirkstiem, tad sajuta, kāds bezdibenis viņu šķir no šī vīra, pie kura tik pārdroši griezusies pēc palīdzības. Cik brīnišķīgas rokas! Viņu pēkšņi pārņēma mazvērtības sajūta, piepeši viņa jutās neērti šai greznumā un gaumīgi iekārtotajā apkārtnē un steigšus nodūra galvu, it kā baidīdamās, ka Renviks varētu uztvert viņas skatienu un nolasīt viņas domas.

— Vai jums būtu kādi iebildumi, ja es Nesijas dēļ grieztos pie akadēmijas direktora? — viņš beidzot jautāja. — Es pazīstu Džibsonu un varētu lūgt viņa draudzīgu palīdzību. Sākumā biju nodomājis runāt ar seru Džonu Latu, bet jūsu tēvs ir kuģu būvētavas ierēdnis; un tas viņam varētu kaitēt. Mums, ārstiem, jābūt loti uzmanīgiem. Tā ir nedroša eksistence... — Viņš pasmaidīja. — Vai man iet pie Džibsona, jeb vai jūs atsutīsiet Nesiju pie manis, lai es viņu izmeklēju?

— Es domāju, ka būtu lieliski, ja jūs aizietu pie rektora. Kādreiz viņam bija loti liels iespaids uz tēvu, — viņa pateicīgi atbildēja. — Nesijai tādas bailes no tēva, ka viņa neiedrošinātos šurp nākt.

— Un jūs nebaidījāties to darīt? — viņš jautāja, bet viņa skatiens liecināja, ka viņš nav aizmirsis viņas agrāko izturību, un tas Mēriju nomierināja.

— Es baidījos gan, — viņa vaļsirdīgi atzinās, — es baidījos,ka jūs mani negribēsiet pieņemt. Man nav neviena, pie kura es Nesijas dēļ varētu griezties pēc palīdzības. Viņa ir tik jauna. Viņai nekas nedrīkst notikt! — Mērija brīdi klusēja, pēc tam apslāpētā balsi turpināja: — Varbūt jūs mani pieņēmāt nelabprāt. Jums taču par mani viss zināms.

— Tā nerunājiet, Mērij! Par jums es zinu tikai labu. Visus šos četrus gadus esmu domājis par jūsu labsirdību, maigumu un drosmi. — Mērijā paskatīdamies, viņš labprāt vēl būtu piemetinājis: «Un jūsu daiļumu,» — bet savaldījās un sacīja: — Visā savā mūžā neesmu sastapis tik labsirdīgu un pašaizliedzīgu cilvēku kā jūs. Es negribu dzirdēt, ka jūs sevi tā pazemojat.

Klausīdamās viņa sirsnīgajos vārdos, Mērija nosarka un atbildēja:

— Jums jau tāda valoda piestāv, bet es to neesmu pelnījusi. Bet, lai nu kā, ja, Nesijai palīdzēdama, varētu mazināt savu vainu, es justos loti laimīga.

— Vai jūs esat veca meita, ka tā runājat? Cik gadu jums ir? — viņš dedzīgi iesaucās. — Jums taču vēl nav divdesmit divi. Augstais dievs! Jūs pati vēl esat bērns, visa dzīve jums vēl priekšā. Jūs vēl varat aizmirst visas pārdzīvotās bēdas — jūs taču vēl neesat iepazinusi īstu laimi šī vārda tiešajā nozīmē. Padomājiet taču reiz par sevi, Mērij! Ienākot es redzēju, kā jūs aplūkojāt šo gleznu. Es redzēju, kā jūs aizrāvāties. Izveidojiet savu dzīvi par veselu tādu gleznu galeriju... Jums jāizklaidējas... jālasa visas grāmatas, kādas tikai varat dabūt... par kaut ko jāinteresējas. Es jums varētu pagādāt kompanjones vietu, jūs varētu ceļot.

Pašai negribot, Mērija sajūsminājās par viņa vārdiem, atcerējās, kā līdzīgi viņu bija ietekmējuši arī Denisa vārdi, kad viņš stāstīja par ceļojumiem uz Parīzi, Romu un svešām zemēm, iztēlodams brīnišķīgu nākotni. Tas bija tik sen, kad Deniss ar savas spēcīgās rokas līksmu un pārdrošu vēzienu bija pārbīdījis viņas apvāršņus un ar savu tēlaino valodu uz burvju paklāja aiznesis viņu pasakainās tālēs. Renviks tik viegli uzminēja viņas domas, ka viņa sastinga, kad viņš, iekšējas nojautas pamudināts, ievaicājās: — Tātad jūs arvien vēl domājat par viņu?

Mērija mazliet pārsteigta pavērās Renvikā, jo atskārta, ka viņš šo saviļņojumu sapratis ne visai pareizi, — viņu taču bija pārņēmušas tikai skumjas atmiņas; tomēr viņa juta, ka nedrīkst būt Denisa piemiņai neuzticīga, tāpēc neteica nekā.

— Es jums labprāt palīdzētu, Mērij, — viņš atkal mierīgi iesāka. — Es gribētu, lai jūs būtu laimīga. Man ir zināms iespaids. Vai jūs man atļautu sameklēt jums atbilstošu un jūsu cienīgu vietu, iekām atstāju šo pilsētu?

Dzirdot šos vārdus, viņa sarāvās, jo pēkšņi jutās it kā pamesta; tad viņa sastomījās:

— Jūs no šejienes aizbraucat?

— Jā, — viņš atbildēja. — Pēc sešiem mēnešiem. Edinburgā es nodošos speciālam darbam. Man ir izredzes nokļūt tur kādā iestādē — plašāka apmēra iestādē nekā mūsu pilsētas slimnīca. Tas man ļoti izdevīgi.

Viņa sevi redzēja vienu, bez Renvika stiprā, noteiktā atbalsta, nesekmīgi mēģinot pasargāt Nesiju no tēva, atzina savu nespēku nostāties starp Broudija dzēruma neprātu un māsas nevarību un kā zibens gaismā ieraudzīja, cik ļoti bija paļāvusies uz ārsta draudzību, cik loti viņu cienīja.

— Tas ir jauki, ka jums tā veicies, — viņa čukstēja. — Bet tas jau pelnīti. Es zinu, ka Edinburgā jums klāsies tāpat kā šeit. Man jums sekmes nav jānovēl.

— Es nezinu, — viņš noteica, — tomēr braucu turp labprāt. Edinburgā ir skaista pilsēta, pelēka, bet valdzinoša. Paskatieties kaut vai uz Prinča ielu rudenī, kad dārzos čabinās lapas, pils tiecas debesīs, zila dūmaka lidinās ap Artūra pili un spirdzinošs vējiņš uzmundrina kā dzirkstošs, lielisks vīns. Tas patiktu katram. — Par to domādams, viņš iekarsa un turpināja: — Protams, tā ir mana dzimtā pilsēta, jums mana lepnība jāatvaino, tomēr tur viss ir dižāks, skaistāks un tīrāks, ne tikai gaiss vien.

Elpu aizturējusi, viņa klausījās Renvika vārdos un iedomājās ainas, ko viņš tēloja, tā ka redzēja ne tikai galveno ielu, bet arī Renviku, kas pilsētas dārzu zaļajā fona soļo pa pelēko ielu.

— Tas jau izklausās brīnišķīgi. Es tur nekad neesmu bijusi, bet varu iedomāties, — viņa nomurmināja, īstenībā gribēdama teikt, ka var viņu tur iedomāties.

— Atļaujiet man sameklēt jums darbu, pirms es aizbraucu, — viņš neatlaidās. — Kaut ko, kas jums dos iespēju atstāt šo māju.

Viņa juta, cik ļoti viņš vēlējās, lai viņa piedāvājumu pieņemtu, tomēr šo vilinājumu atvairīja, sacīdama:

— Es ierados labprātīgi, lai palīdzētu Nesijai. Tagad es nevaru viņu atstāt. Pēdējos mēnešus viņas dzīve ir bijusi šausmīga, un, ja es atkal aizietu, ar viņu varētu notikt visļaunākais.

Nu viņš saprata, ka Mērija cieši apņēmusies palikt, un tūlīt sāka raizēties par viņas nākotni. Viņš jau redzēja viņu uz pašaizliedzības altāra kā pašas tēva neierobežotā lepnuma upuri. Kāda tam bija nozīme, ka viņš Mēriju glābis, ka palīdzējis viņai izbēgt no nāves, ja viņa atkal nokļuvusi tai pašā apkārtnē, tais pašās briesmās, tikai vēl bīstamākā veidā? Viņš jutās tik satraukts, ka pats brīnījās, tomēr ātri nomāca jūtas un braši iesaucās:

— Es Nesijas labā darīšu visu, kas būs manos spēkos! Šodien vai rīt apmeklēšu Džibsonu. Darīšu visu iespējamo. Neraizējieties pārāk daudz par viņu! Domājiet vairāk pati par sevi!

Izdzirdusi šos vārdus, Mērija juta, ka savu mērķi sasniegusi, un, tā kā neuzdrošinājās ārstu ilgāk traucēt, tūlīt piecēlās un grasījās iet prom. Arī viņš piecēlās, tomēr negāja uz durvju pusi, bet palika mierīgi stāvot un vēroja viņas seju. Mērija stāvēja, saslējusies visā augumā, kāds nomaldījies marta saules stars krita pār viņas seju, un gaisma istabā bija tik blāva, ka Mērijas āda vizmoja kā mēnesnīcā. Satraukts, tāpat kā reiz kāds cits vīrietis viņai līdzās jau bija satraukts mēnesnīcā, viņš aizturēja elpu, vērodams Mērijas skaistumu, kas šai gaismā staroja pretī no viņas vienkāršā tērpa. Iztēlē viņš ietērpa Mēriju gaišzaļā zīdā, redzēja viņu sidrabainajos mēness staros dienvidos — kādā Florences dārzā vai Neapoles terasē. Kad viņa savu mazo, neglītā kurpē tērpto kāju braši paspēra uz priekšu, Renviks ļoti vēlējās viņu aizturēt, tomēr nerada īstos vārdus.

— Sveiki, — viņš izdzirda Mērijas maigo balsi. — Es jums pateicos par visu, ko jūs manis labā esat darījis agrāk un tagad.

— Sveiki, — viņš neapzināti atkārtoja un tikai tad, kad bija jau priekšnamā, atģidās, ka viņa aiziet. Viņš atvēra durvis, noskatījās, kā viņa kāpj lejā, un, juzdams, ka pēkšņi kaut ko zaudējis, paklausīdams kādai iekšējai dziņai, kā skolas zeņķis samulsis, spēji iesaucās: — Jūs taču drīz atkal atnāksietr vai ne? — Tad, sakaunējies par savu neveiklību, noskrēja pa kāpnēm lejā un paskaidroja: —— Kad būšu bijis pie Džibsona, es vēlētos jums pastāstīt par sava gājiena iznākumu.

Mērija viņu atkal pateicībā uzlūkoja un, pateikusi: «Es nākošnedēļ atkal ieradīšos,» — izgāja uz ielas un ātri aizsteidzās.

Lēnām atgriezdamies dzīvoklī, Renviks brīnījās par savu rīcību un neatlaidīgo lūgumu, lai Mērija ierodas atkal; kaut gan, mazliet sakaunējies, sākumā to izskaidroja ar Mērijas skaistumu, kas tik ļoti izcēlies istabas apgaismojumā un viņu ietekmējis, vēlāk viņš tomēr kļuva patiesāks un atzinās, ka tas nav bijis vienīgais viņa rīcības iemesls. Mērija Broudija viņa acīs pastāvīgi tēlojās kā dīvaini cēla jaunava, lepna un drosmīga, kas ar īsas traģēdijas pavedienu saistījusi savu dzīvi ar viņa panākumiem šai pilsētā. No paša pirmā acumirkļa, kad viņš ieraudzīja viņu nesamaņā guļam drausmīgajos netīrumos, kā uz mēslu kaudzes uzsviestu: liliju, kaut kas viņu pievilka pie šīs nevarīgās un nenobriedušās jaunās sievietes; vēlāk viņš sajūsminājās par viņas pacietību un garīgo spēku, jo visā ilgās slimības laikā un bēdās, ko sagādāja bērna nāve, viņa nekad nevaimanāja un nežēlojās; bez tam viņš vēl bija pārliecinājies, ka viņa ir tīra un šķīsta kā gaisma, kas viņu nupat bija apmirdzējusi, lai gan viņu kāds jau bija saucis par savu. Tas viss viņā bija radījis apbrīnu un interesi, un viņš bija apņēmies palīdzēt viņai sākt jaunu dzīvi, bet, tiklīdz viņas spēki atļāva, viņa bija aizbēgusi no pilsētas, no izsmiekla, ko ap sevi bija jutusi. Mērijas prombūtnes gados viņš šad un tad par viņu bija domājis. Bieži vien atmiņas par viņas slaido, balto, trauslo augumu bija tik dīvaini vilinošas, it kā gribētu viņu pārliecināt, ka Mērijas dzīves pavediens vēlreiz ievīsies viņa paša dzīvē. Viņš nosēdās pie rakstāmgalda, domāja par viņu un no visas sirds vēlējās, lai Mērijas Broudijas atgriešanās spaidu namā, no kura viņa tik necilvēcīgi bija izdzīta, neradītu viņai jaunas sāpes un ciešanas.

Pēc dažiem mirkļiem viņa domas ievirzījās citās sliedēs, un viņš no rakstāmgalda atvilktnes izņēma vēstuli, tikai vienu lappusi, aprakstītu apalīgiem burtiem, kas pēc četrus gadus ilgas glabāšanas jau bija izbalējuši. Viņš vēlreiz izlasīja šo vēstuli, vienīgo, ko no Mērijas bija saņēmis, kurā viņa bija atsūtījusi naudu, bez šaubām, ietaupījumus no savas niecīcās algas, lai vismaz pa daļai atlīdzinātu par viņa pakalpojumu. Viņš stingri turēja vēstuli spēcīgajos, slaidajos pirkstos un iedomājās Mēriju uz ceļiem — kā viņa nupat bija stāstījusi — beržot, mazgājot un veicot visus vienkāršos kalpones darbus.

Beidzot viņš nopūtās, nopurinājās un ielika vēstuli atpakaļ rakstāmgaldā; redzēdams, ka vēl atlikusi vesela stunda līdz pēcpusdienas darba laikam, viņš nolēma tūlīt apmeklēt akadēmijas rektoru un uzmanīgi ievākt ziņas par Nesiju Broudiju. Tāpēc viņš saimniecei paziņoja, ka būs mājās pirms četriem, tad izgāja uz ielas un, iegrimis dīvainās pārdomās, lēnām so]oja uz skolu.

Akadēmija nebija tālu; tā bija veca pilsētas ēka un atradās centrā, Baznīcas ielā, mazliet atkāpdamās no ietves, kas jo vairāk izcēla tās smagnējo, harmonisko apdrupušās fasādes arhitektūru. Bruģētajā laukumā ēkas priekšā uz augstiem riteņiem lepni stāvēja divi krievu lielgabali, ko pie Balaklavas bija ieguvusi Morisa Latas vadītā Vintonas lauku milicijas nodaļa. Bet Renviks, drīz vien sasniedzis šo ēku, iegāja iekšā, neievērodams ne fasādi, ne lielgabalus; viņš uzkāpa pa zemajiem pakāpieniem, izgāja cauri gaitenim un pieklauvēja pie rektora durvīm, aiz kurām atskanēja balss, lūgdama ienākt.

Džibsons, .šādam postenim vēl diezgan jauns vīrietis, kura sejā vēl nebija iezadzies skolotāja pedantisms, sēdēja pie apkrauta rakstāmgalda, kas stāvēja mazas, grāmatu pilnas istabas vidū. Viņš tūlīt nepacēla galvu, bet sēdēja nekustīgi, nepārtraukdams lasīt kādu dokumentu. Viņš bija tērpies tumši brūnā — viņa iemīļotā krāsa — uzvalkā, kas labi piestāvēja nopietnajai, bet ne pedantiskajai stājai. Renvika sejā atplaiksnījās smaids, redzot drauga aizraušanos, un pēc mirkļa viņš jokodamies ieteicās:

— Arvien vēl tas pats nopietnais students, Džibson.

Kad uzrunātais sarāvās un pacēla galvu, Renviks turpināja: — Kad es tevi redzu tā iegrimušu darbā, man tūlīt nāk prātā vecie laiki.

Džibsons, kura acis, Renviku ieraugot, iemirdzējās, atzvēlās krēslā, uzaicināja viesi apsēsties un vienkārši sacīja:

— Man nebija ne jausmas, ka tas esi tu, Renvik. Es drīzāk domāju, ka tas būs kāds no manas tintinieku brigādes, kas manā dižajā klātbūtnē dreb un gaida taisnīgu sodu. Tas mazajiem nāk tikai par labu, ja viņos ieaudzina godbijību pret majestātisku diženumu.

Kā skolas gados viņi abi viens otram neviļus uzsmaidīja, un Renviks noteica:

— Tu esi īsts vecā buldoga Morisona attēls. Tas man viņam jāpasaka, kad atgriezīšos Edinburgā. Viņš šo komplimentu pratīs novērtēt.

— Šo joku, tu gribēji teikt! — iesaucās Džibsons, kura tālē vērstais skatiens lūkojās pagātnē. — Mīļais dievs! Cik labprāt arī es atgrieztos vecajā pilsētā, kā tu to darīsi! Tu esi īsts laimes bērns! — Tad viņš pēkšņi pavērās Renvikā un piemetināja: — Tu taču neesi atnācis jau atvadīties?

— Nē, nē, mīļais, — Renviks nevērīgi atbildēja.— Es te vēl palikšu sešus mēnešus. Pagaidām tevi vēl neatstāšu vienu šai tuksnesī. — Pēc tam viņa sejas izteiksme pārvērtās, viņš mirkli raudzījās zemē un tikai tad pavērās Džibsonā un nopietni iesāka: — Es ierados pavisam savādā lietā. Es vēlētos, lai tu visu uztvertu draudzīgā garā. Tu esi man vecs draugs, tomēr man nav viegli paskaidrot, ko es vēlos. — Viņš brīdi apklusa un tad ne bez pūlēm turpināja: — Tavā skolā mācās kāda meitene, par kuru es interesējos, — jā, par kuru pat esmu noraizējies. Tā ir Nesija Broudija. Es netieši interesējos par viņas veselību un nākotni. Ievēro, Džibson, man nav ne mazāko tiesību tā ierasties šeit. To es zinu gluži labi, bet tu taču neesi skolas padome, un man vajag zināt tavus ieskatus, un varbūt būs nepieciešama arī tava palīdzība.

Džibsons uzmanīgi paskatījās Renvikā, tad atkal novērsās, tomēr neko netaujāja, tikai lēni atbildēja:

— Nesija Broudija? Viņa ir gudra meitene. Jā. Ļoti inteliģenta, bet dīvaini noskaņota. Viņas atmiņa ir apbrīnojama, Renvik; viņai var nolasīt veselu lappusi Miltona, un viņa to gandrīz vārdu pa vārdam atkārtos; arī apķērība ir laba, bet domāšana, viņas intelekta dziļākās spējas nav tādā pašā mērā attīstītas. — Viņš pakratīja galvu. — Viņa ir brašs skolēns, kā es mēdzu izteikties, kustīga kā dzīvsudrabs, bet diemžēl ļoti pavirša.

Viņa cenšas pēc Latas stipendijas, — Renviks neatlaidās. — Vai viņa ir piemērota, vai viņa to iegūs?

— Viņa to varētu iegūt, — atbildēja Džibsons un paraustīja plecus. — Bet kādā nolūkā? Un patiesībā es pat nevaru pateikt, vai viņa to iegūs. Šo jautājumu neizšķirsim mēs. Universitātes prasības nav skolas prasības. Viņas īstais aicinājums būtu skolotājas amats — pēc semināra beigšanas, protams.

— Vai tad tu viņu nevarētu atrunāt? — Renviks, mazliet iededzies, sacīja. — Esmu dzirdējis, ka arī viņas veselība ciešot no pārpūlēšanās.

— Tas nav iespējams, — Džibsons atbildēja. — Kā es jau teicu, šo jautājumu neizšķirsim mēs. Tā ir pilsētai atvēlēta stipendija, ko piešķir universitāte, un to var iegūt katrs, kas atbilst visām prasībām. Vaļsirdīgi sakot, es reiz jau ieminējos viņas... viņas tēva kungam ... — Viņš mirkli sarauca pieri. — Bet tas bija veltīgi. Viņš to cieši ieņēmis galvā. Un tiešām, viņai ir lieliskas izredzes uz stipendiju, tā ka būtu tīrais neprāts viņu atrunāt. Un tomēr...

— Kas? — Renviks jautāja.

Džibsons neatbildēja, bet paņēma no rakstāmgalda papīru, ko nupat bija pētījis, mirkli tajā pavērās, tad pasniedza to draugam un lēni sacīja:

— Tā ir dīvaina sagadīšanās, bet es tieši šo pētīju, kad tu ienāci. Ko tu par to saki?

Renviks paņēma papīru un redzēja, ka tas ir latīņu prozas tulkojums... laikam Cicerona, kā viņš nodomāja... rakstīts glītā, tomēr vēl neizveidotā rokrakstā. Viņš sāka brīvo un veikli stilizēto atstāstījumu lasīt, tad viņa skatiens pēkšņi apstājās. Starp diviem interesantiem laba tulkojuma teikumiem bija iestarpināti šādi krampjainiem, gandrīz izķēmotiem iespiedburtiem rakstīti vārdi: «Saņemies, Nesij! Šis darbs ir pūļu vērts. Tev jādabū Latas stipendija, citādi es tev sakurināšu karstu pirti.» Tad veiklais tulkojums atkal plūda tālāk. Renviks izbrīnījies paskatījās Džibsonā.

— To man šodien nodeva klases audzinātājs, — Džibsons paskaidroja. — No Nesijas Broudijas vingrinājumu burtnīcas.

— Vai tas rakstīts mājās vai skolā? — ārsts spēji iejautājās.

— Skolā! Viņa pati būs ierakstījusi šos vārdus, neapzinīgi, protams, tomēr ar pašas roku. Ko tas nozīmē?... Atgriešanos pie tiem slavenajiem skotu senčiem, par kuriem mums vecais tik daudz stāstīja? Vai arī personības dubultošanos? Tu taču no tādām lietām saproti vairāk nekā es.

— Pie velna personības dubultošanos! — Renviks zināmā mērā samulsis iesaucās. — Tā ir vienkārša domu nomaldīšanās, neapšaubāma nervu pārpūles pazīme ... un, cik varu spriest pēc šiem vārdiem, izskaidrojama ar kādu neatlaidīgu ideju, kas viņai iedvesta. Vai tad tu to neredzi? Viņa šā vingrinājuma laikā nogura, viņas uzmanība atslāba; un tūlīt šis «kaut kas» pārkāpa pār viņas apziņas slieksni, spīdzināja viņu, dzina tālāk, tā ka viņa pirms sakarīga darba atjaunošanas neapzinīgi uzrakstīja šos vārdus. — Viņš pakratīja galvu. — Diemžēl tas pārāk skaidri rāda, no kā viņa baidās!

— Šeit mēs viņu sevišķi nespiežam, — Džibsons noteica. — Viņa visādi tiek saudzēta.

— Es zinu! Es zinu! — Renviks uztraucās. — Nelaime meklējama citur. Tas ir šis trakais tēvs. Ko lai mēs šādos apstākļos darām? Tu ar viņu esot runājis, bet, kad viņš ierauga mani, tas viņam ir tikpat kā sarkans lakats vērsim. Stāvoklis ļoti sarežģīts. — Tad viņš atkal nolika papīru uz Džibsona rakstāmgalda un piebilda: — Tas man tiešām iedveš bailes. Tā ir pazīme, ko reiz jau novēroju kā pēkšņa sabrukuma vēstnesi. Tas man it nemaz nepatīk.

— Tu mani pārsteidz, — rektors pēc brīža noteica, viltīgi uzlūkodams draugu. — Vai tu esi pārliecināts, ka pie sava radikālā secinājuma esi nācis... varbūt zināma aizsprieduma dēļ? — Kad Renviks klusēdams pakratīja galvu, viņš piesardzīgi turpināja: — Vai tu nevēlētos meiteni redzēt? Protams, tikai mirkli, citādi mēs viņu varētu nobaidīt.

Ārsts brīdi padomāja, tad noteikti atbildēja:

— Jā! Es viņu labprāt gribētu redzēt. Tas ļoti laipni no tevis, ka tu pats man to piedāvā.

— Tad es viņu atvedīšu, — Džibsons sacīja. Pieceldamies un iedams uz durvju pusi, viņš vēl ieminējās: — Es zinu, ka tu viņu nenobaidīsi. Es nevēlētos, ka tiktu pieminēta šī izklaidība vingrinājumu burtnīcā.

Renviks klusēdams pamāja ar galvu; kad rektors bija atstājis istabu, viņš sēdēja nekustīgi, viegli noliektu galvu, sadrūmušo skatienu pievērsis aprakstītajam četrstūrainajam papīra gabalam, it kā dīvainie, nesakarīgi iestarpinātie vārdi viņa acu priekšā izveidotos ainā, kas viņam iedvestu bailes un rūpes. Viņš atgriezās īstenībā tikai tad, kad Nesija ienāca kopā ar rektoru; Renviks vēl nekad Nesiju nebija redzējis. Ieraudzījis šo kalsno, vārgo meiteni ar kautro šaudīgo skatienu, maigo, balto kaklu, neapņēmīgo muti. un zodu, viņš nebrīnījās, ka viņa, palīdzību lūgdama, pieķērās Mērijai un ka Mērijai savukārt bija vēlēšanās io bērnu aizstāvēt.

— Tā ir viena no mūsu paraugaudzēknēm, — Džibsons diplomātiski sacīja un, atkal apsēdies savā vietā, pievērsās Renvikam. — Mēs ar viņu iepazīstinām visus apmeklētājus. Augstākajās klasēs viņai ir vislabākā atmiņa.

— Vai ne, Nesij? — viņš jautāja, īsi pavērdamies meitenē.

Nesija aiz lepnuma nosarka; viņas sīko garu pildīja dziļš apmierinājums un milzīgas, mazliet mulsas bailes par neskaidro nolūku, kādā viņa piepeši bija atvesta pie divām majestātiskām personām — ārsta Renvika un rektora. Galvu nodūrusi, viņa klusēja; tievās kājas nomītās kurpēs un rupjās vilnas zeķēs drebēja — ne jau aiz bailēm, bet aiz abu augsto personu klātbūtnes radītā satraukuma, — viņa zināja, ka tas bija tīri retorisks jautājums. Neklājas runāt, ja neko nejautā!

— Vai jūs mīlat savu darbu? — Renviks laipni jautāja.

— Jā, ser, — Nesija nedroši atbildēja un pavērās viņa sejā kā jauna, izbiedēta stirniņa.

— Vai tas jūs nekad nenogurdina? — viņš maigi tincināja, jo baidījās griezties pie meitenes ar noteiktākiem jautājumiem.

Nesija pavērās rektorā, it kā jautādama, vai atļauts atbildēt, un, viņa skatiena iedrošināta, atbildēja:

— Nē, ser. Ne sevišķi. Man tikai brīžiem iesāpas galva. — Šo patiesību viņa izteica klusi, it kā tā būtu nekaunība, ka viņai sāp galva, bet tad jau drošāk turpināja: — Apmēram pirms sešiem mēnešiem tēvs mani aizveda pie ārsta Lorija, un viņš teica, ka tam neesot nekādas nozīmes. — Viņa pat naivi piemetināja: — Viņš teica, ka man esot spējīga galva.

Renviks klusēja, uztverdams mazliet zobgalīgo Džibsona skatienu, un tomēr juta, ka pārbiedētās meitenes neskaidrās, izvairīgās atbildes ir tikpat nepārliecinošas kā nupat atkārtotais viņa uzpūtīgā kolēģa spriedums, un iespaidu, kādu viņš guva par Nesijas sasprindzinātajiem un pārpūlētajiem nerviem, vēl vairāk pasvītroja viņas izturēšanās.

— Es dzirdēju, ka jūs cenšoties pēc Latas stipendijas? — viņš beidzot iejautājās. — Vai nebūtu labāk, ja jūs vēl vienu gadu pagaidītu?

— O nē, ser! To es nevaru, — viņa steidzīgi atbildēja, — man tā jāiegūst šogad. Mans tēvs teica...— Pār meitenes pieri pārlidoja ēna, kas satumsa arvien vairāk; tad viņa jau atturīgāk sacīja: — Viņš labprāt vēlētos, lai es iegūtu Latas stipendiju, un meitenei jau ļoti svarīgi iegūt šo stipendiju. Tas vēl nekad nav noticis, bet man šķiet, ka es to iegūšu! — Viņa atkal viegli nosarka, tomēr nevis savas tik pēkšņi izrādītās pašpaļāvības dēļ, bet gan tāpēc, ka citu klātbūtnē bija, iedrošinājusies tik ilgi runāt.

— Tikai nepārpūlieties, — Renviks beidzot noteica un pievērsās Džibsonam, tā dodams mājienu, ka savu novērošanu beidzis.

— Nu labi, Nesij, — rektors sacīja, ar uzmudinošu skatienu viņu atlaizdams. — Ej tagad atpakaļ uz savu klasi! Un neaizmirsti, ko ārsts Renviks tev teica. Straujam zirgam piešu nevajag. Nepārpūlies ar mājas darbiem!

— Ļoti pateicos, ser, — Nesija pazemīgi atbildēja, izslīdēdama no istabas un neizpratnē sev jautādama, kāds tam visam nolūks; tomēr, nevērojot visu neskaidrību, viņai bija tāda sajūta, ka tā bijusi atzinības parādīšana, ja viņu izsauca un apbrīnoja, ka viņa — Nesija atcerējās visvarenā iedrošinošos skatienus — pie rektora lielā cieņā. Pašapzinīgi atgriezdamās klasē, viņa nodomāja: «Tas šim nekaunīgajam okšķerim, šim jaunajam Grīrsonam, liks šo to apsvērt, kad viņš dabūs zināt, ka es runāju ar pašu rektoru!»

— Ceru, ka nebūšu viņu aizturējis pārāk ilgi, — Renviks sacīja un paskatījās uz draugu. — Man pietika, kad viņu ieraudzīju.

— Tu biji īsts atturības paraugs, — Džibsons atbildēja. — Skolas aizgādņi mani neizsviedīs, ka mazinu disciplīnu. — Viņš brīdi klusēja un tad tādā pašā noskaņā turpināja: — Viņa jau tev ar Lorija muti atbildēja pavisam jauki.

— Pē! — Renviks iesaucās. — Neklājas paļāt savu amata brāli, bet, starp veciem draugiem runājot, man jāsaka — par Lorija ieskatiem es nedodu ne plika graša, viņš ir iedomīgs ēzelis! Meitene nebūt nav vesela.

— Bet, Renvik, — Džibsons viņu mierināja, — nepārspīlē arī tu pats. Šodien es nekā sevišķa nevarēju novērot. Meitene ir tādā nelāgā vecumā, un viņas tēvs ir pavisam lopisks tēviņš, bet viņa savu panāks un sasniegs. Tu pārspīlē. Tu arvien biji nelabojams apspiesto aizstāvis, kaut vai tā būtu bijusi slima baltā pelīte.

— Un tā viņa arī ir, — Renviks stūrgalvīgi atbildēja. — Maza, balta pelīte, un viņai var klāties ļauni, ja viņu neuzmanīs. Man ļoti nepatīk viņas acu pārbiedētais skatiens.

— Mani vairāk nobiedēja viņas nolaistais apģērbs, — noteica Džibsons. — Tā viņa pamazām visiem sāks durties acīs. Vai tu ievēroji, cik viņa trūcīgi ģērbusies? Milzīga starpība salīdzinājumā ar pagājušo gadu, vari man ticēt. Broudijam laikam ir tikai ierēdņa niecīgā alga, turklāt algas lielāko daļu viņš nodzer. Starp mums runājot, man jāsaka, esmu dzirdējis baumas, ka viņš neesot pat samaksājis hipotēkas parāda procentus par savu apbrīnojami ķēmīgo pili. Kas tur iznāks, es nezinu, bet šis vīrs noteikti tuvojas savai bojā ejai.

— Nabaga Nesija! — nopūtās Renviks, domādams par Mēriju tēva mājas nabadzībā un postā. Pēc Džibsona sejas izteiksmes nevarēja noprast, vai viņam bija kāda neskaidra nojauta par īstajiem iemesliem, kas mudināja draugu interesēties par šo lietu; patiesībā tas nemaz nebija tik neiespējami, jo agrāk viņš Renviku bieži dzirdēja runājam par satriecošo atgadījumu ar Mēriju Broudiju; viņš draugam uzsita uz pleca un uzmundrinādams sacīja.

— Galvu augšā, tu nožēlojamais kaulu zāģeri! Neviens netiks nokauts. Gan es par to parūpēšos. Es Nesiju uzmanīšu.

— Labi, — Renviks beidzot noteica. — Tas nevienam neko nelīdzēs, ja es te sēdēšu un prātošu. — Viņš paskatījās pulkstenī un piecēlās. — Es aizkavēju tevi, un arī mani gaida darbs. Drīz būs četri.

— Pie tavām durvīm laikam stāv rindā bagātas vecas dāmas, tu slīmest? — Džibsons viņu ķircināja.— Es tiešām nevaru saprast, ko viņas tavā nejaukajā ģīmī atradušas!

Renviks smiedamies atbildēja:

— Ne jau skaistumu viņas meklē, jo tad es viņas sūtītu pie tevis! — Viņš izstiepa roku. — Tu esi lāga zēns, Džibson! Tevis man trūks visvairāk, kad aizbraukšu no šejienes.

— Tiešām? — rektors jautāja, sirsnīgi spiezdams draugam roku.

Renviks ātri atstāja istabu, bet, kad bija nokāpis pa ilgos gados neskaitāmu soļu nomītajiem akmens pakāpieniem un, izgājis starp abiem pelēkajiem krievu lielgabaliem, devās pa ielu mājup, viņa soļu ātrums nemanāmi samazinājās, un domas atkal kļuva smagas. «Nabaga Nesija!» Nu viņš māsas maigajās sargātājas rokās redzēja meitenes trīcošo augumiņu, redzēja Mēriju aizstāvam šo vārgo cilvēkbērnu un drosmīgām acīm skatāmies viņā. Ejot pa ielu tālāk, šī vīzija kļuva arvien neatlaidīgāka, nomāca viņu, padarīja lieliskās izredzes, kas pēdējā laikā nodarbināja viņa prātu, mazāk pievilcīgas, apēnoja darba spožumu Edinburgā, aptumšoja pils dārza svaigumu, atņēma romantisko krāšņumu cietoksnim, kura torņi slējās debesīs, un izgaisināja spēcīgo vēja smaržu, kas nāca no Kaltona kalna. Viņa seja bija sadrūmusi, kad viņš iegāja savā mājā un stājās pie darba.

VII

Spirgtā aprīļa diena jau par veselu stundu bija pārkāpusi pusdienas laiku un, pilna smaržu un plaukstošā ziedoņa elpas, izpletās pār Līvenfordu kā svētība. Bet Broudijs, iedams mājās pusdienot, nejuta šī saldā brieduma labdarību. Sapīcis viņš nemanīja vēja liegās vēdas, neredzēja, kā ikviens jauns asns pildās ar sulu; neredzēja dobēs narcises, kas laipni māja pretī, neredzēja nedz baltās, kautrīgās sniegpulkstenītes, nedz pārsprāgušās krokusu lodītes, kas rotāja dārziņus namu priekšā; kraukļa klusie ķērcieni, kas atskanēja ielas līkumā starp augstajiem kokiem, kur putni lidinājās ap savām jaunajām ligzdām, netīkami atbalsojās viņa ausīs. Kad Broudijs pienāca pie šiem kokiem un troksnis kļuva skaļāks, viņš uzmeta putniem ļaunu skatienu un nomurmināja: — Lai velns parauj šo jandāliņu, vai ausis plēš pušu! Būtu man pie rokas bise! — It kā atbildēdama uz šiem draudiem, pēkšņi pavisam zemu pār viņa galvu pārlaidās vārna un, zobgalīgi ieķērkdamās «krā! krā!», kaut ko uzmeta uz Broudija pleca. Viņa seja apmācās kā negaisa mākonis, un viņš nodomāja, ka pat putni sazvērējušies un grib viņu aptašķīt; mirkli viņš paskatījās tādām acīm, it kā grasītos nogāzt visus kokus, izpostīt visas ligzdas, iznīcināt visus putnu mazuļus; bet, greizi sašķiebis lūpas, viņš tikai izņēma mutautiņu, notīrīja svārkus un vēl vairāk saniknots devās tālāk.

Pēc Mērijas atgriešanās dzīves apstākļi gan bija uzlabojušies, tomēr Broudijs joprojām izskatījās nožēlojami. Mērija gan tīrīja un gludināja tēva uzvalkus, mazgāja un cietināja viņa veļu un spodrināja kurpes, bet nu viņš vakaros pilnīgi padevās pudelei, tāpēc viņa seju klāja vēl biezāks sarkano dzīsliņu tīkls, tā bija vēl bālāka, vēl vairāk iekritusi, un tīrās drēbes plandījās kā jauns uzvalks ap putnu biedēkļa stāvu. Kaut arī viņš pats to neapzinājās, tomēr atstāja salauzta cilvēka iespaidu un pēc Nansijas zaudējuma nolaidās arvien straujāk. Sākumā viņš mežonīgās dusmās centās sev iegalvot, ka jūrā ir arī citas zivis, kas tikpat labas, nē, vēl labākas, ka viņš Nansijas vietā atradīs labāku sievieti; bet pamazām pārliecinājās, — un tas sāpīgi skāra viņa lepnumu, — ka ir jau pārāk vecs un nepievilcīgs, lai pievērstu sev sieviešu uzmanību, un pēc tam, kad kungu dienas ar pilno naudas maku beigušās, arī pārāk nabags, lai viņu labvēlību nopirktu. Kādu laiku apmānījis sevi ar atriebes domām, viņš gluži skaidri zināja, ka vēlas tikai savu Nansiju; viņa tik kaisli prata piekļauties un modināja viņā tādas alkas, ka Broudijs saprata — Nansiju neviena nespēs aizstāt. Broudijs dzēra, lai Nansiju aizmirstu, bet to viņš nevarēja. Viskijs notrulināja smadzenes, un zaudējums vairs nelikās tik briesmīgs, tomēr pat dzērumā Broudija pārgurušās smadzenes mocīja un spīdzināja vīzijas, cik jauki tagad Nansija un Mets pavada laiku. Broudijs viņus pastāvīgi redzēja kopā, viņi bija — viņš sevi par šīm domām nolādēja — laimīgi un pilnīgi aizmirsuši viņu un viņa kādreizējo lomu savā dzīvē. Viņa ausīs skanēja Nansijas smiekli — tie bija Afrodītes smiekli; tomēr tagad tos izraisīja nevis viņa, bet Meta glāsti; kad Broudijs mokoši skaidri redzēja, ka dēls Nansijas jūtu dzīvē stājies viņa vietā, viņa acis aizvērās un seja kļuva stinga un bāla kā līķim.

Bet nu viņš bija iegrimis citās domās — ne jau par vārnas zākāšanos, nē, tā tikai uzbēra ogles viņa dusmu ugunij, — nu viņš domāja par lielāku — personisku apvainojumu. Viņa seja vairs nebija tik vienaldzīga kā citkārt, kad viņš izgāja uz ielas, tagad, strauji žestikulēdams, viņš neparastā steigā devās mājup.

Viņam gribējās izkratīt sirdi, un, tā kā Nesija bija vienīgais cilvēks, pret kuru viņš izturējās brīvāk, un notikušais zināmā mērā skāra arī meiteni, Broudijs steidzās mājup izrunāties. Atvēris ārdurvis un iegājis mājā, viņš tai pašā mirklī aizmirsa īdzīgo klusēšanu un iesaucās:

— Nesij! Nesij! — Viņš iesteidzās virtuvē, pirms viņa paspēja atbildēt, un bargi vēroja izbiedēto skatienu, kad meitene pagrieza galvu un kā sastingusi sēdēja pie galda, turēdama rokā zupas karoti, — visa viņas izturēšanās pauda pēkšņas bailes. — Vai šis kucēns Grīrsons tev kaut ko teica par Latas stipendiju? — viņš nesavaldīgi uzkliedza. Nesija lāva karotei iekrist atpakaļ zupas šķīvī, laimīga, ka tēva jautājums nav tik ļauns, kā viņa bija domājusi, tad strauji pakratīja galvu un atbildēja:

— Nē, tēv. Nekā sevišķa.

— Padomā! — viņš kliedza. — Padomā labi! Ko nozīmē «nekā sevišķa»?

— Bet, tēv, — viņa stostījās, — viņš jau pastāvīgi par mums izmet šo to, kas... nav sevišķi jauks. Dažreiz viņš par mani zobojas Latas stipendijas dēļ.

— Vai viņš tev kādreiz teicis, lai tu pēc tās necenties? — Broudijs jautāja. — Atbildi!

— O! Viņš tiešām priecātos, ja es no tās atteiktos, tēv, — viņa atbildēja un saknieba plānās lūpas. — To es zinu gluži labi. Viņš domā, ka tad viņam būtu lielākas izredzes ... citādi viņam nav nekādu.

Broudija dzeltenīgie zobi sacirtās un atkal pavīdēja, dusmās ņirdzīgi paveroties lūpām.

— Tad tā tas ir? — viņš iesaucās. — To es jau zināju! Jā! Man bija taisnība! — Viņš piesēdās pie galda un, neievērodams zupas bļodu, ko Mērija klusēdama nolika viņam priekšā, pieliecās tuvāk Nesijai. — Pasaki to vēlreiz! — viņš murmināja.

— Ko, tēv?

— Par to kucēnu Grīrsonu.

— Ka viņam nav izredžu uz Latas stipendiju? — viņa izbijusies jautāja; redzēdama, ka šādi iegūs tēva labvēlību, viņa tam pieskaņojās un sašutusi sarauca degunu. — Nē! Par to nav ko domāt. Viņam nav ne mazāko izredžu. Pat ja es nesacenstos, arī tad ir daudz citu, kuriem gluži tādas pašas izredzes kā viņam. Bet, kamēr es te būšu, viņš to nedabūs.

— Tātad tu esi tā, kas stāv viņam ceļā?

— Jā, tēv, protamsl

— Tas ir jauki! Tas ir jauki! — viņš līksmoja, vērdamies viņā plati ieplestām acīm. — Ak dievs! Tas man tiešām dara prieku. — Viņš brīdi apklusa. — Vai tu zini, ko es šodien piedzīvoju, kā kurš katrs godīgs pilsonis iedams uz māju? — To atceroties, viņa nāsis sāka trīcēt, un viņš skaļā balsī kliedza: — Jā! Es mierīgi un godīgi gāju uz māju, kad man pretī nāca šis nolādētais cūka Grīrsons — mūsu smalkais, jaunais pilsētas galva! Ak tu kungs! Kādēļ šāds mērkaķis iecelts tādā amatā, to es tiešām nesaprotu! Viņš droši vien būs ielavījies ar viltu! Tas ir... tas ir kauna traips visai pilsētai. Tā kā viņš ir galva, laikam iedomājies, ka var atļauties visu, jo viņam netrūka kauna gaišā dienas laikā mani uzrunāt un teikt, lai tevi nelaižot pie sacensībām. — Viņš tā pavērās Nesija, it kā gaidītu, lai viņa aiz sašutuma uzlec kājās, un, tā kā Nesija juta, ka no viņas gaida kādu atbildi, viņa nevarīgi noteica:

— Tā jau ir tikai skaudība, tēv, nekas cits.

— Vai tad es viņam to negrūdu degunā? — viņš kliedza. — Skaidrs, ka es to darīju. Es viņam teicu, ka tu vienmēr esi pārspējusi viņa kraupaino zeņķi un darīsi to arī turpmāk. — atkal un atkal! — Šos vārdus viņš izkliedza vislielākajā sajūsmā. — Vai tā nav nolādēta nekaunība no šā vīra, ka viņš grib nolīdzināt ceļu savam dēlam un tāpēc man ieteic, lai tu uz vienu gadu atkāpies. Kad es viņam to pārmetu, viņam nebija kauna uzpūsties, muļķot mani, runājot par savu cieņu, par to, ka viņš esot pilsētas pārstāvis un dzirdējis, ka tu neesot spējīga sacensties, ka tev esot vāja veselība, ka viņš runājot tavā, nevis savā labā. Bet es viņam sadevu! — Broudijs vīstīja dūres gandrīz tāpat kā vecos laikos un iesaucās: — Es viņam aizbāzu muti! Iebakstīju degunā to, ko Lorijs teica par tevi. Es viņu drīz vien padarīju pavisam maziņu! — Viņš sajūsmināts smējās, bet pēc mirkļa viņa seja sadrūma, un viņš murmināja: — Nudien! Par to viņam būs man jāatbild — jā! — un arī par citām lietām, ko viņš man teica. Es tiešām nezinu, kāpēc es viņu nenotriecu zemē turpat uz ielas! Bet lai tas paliek, mēs abi viņam atriebsimies citādā veidā. Vai ne, Nesij? — Viņš glaimīgi palūkojās meitā. — Tu taču šo knēveli uzvarēsi, Nesij? Un tad mēs paskatīsimies viņa stulbajā ģīmī, Tu taču to izdarīsi, meitēn?

— Jā, tēv, — Nesija paklausīgi atbildēja. — Es to izdarīšu tevis dēļ.

— Tas ir jauki! Tas tiešām ir jauki! — viņš murmināja un apspiestā sajūsmā berzēja zilām dzīslām klātās rokas. Tad viņam atkal kaut kas iešāvās prātā, viņa seja pēkšņi sadrūma, viņš piebāza galvu Nesijai cieši klāt un iesaucās: — Tas būtu labi! Tas tiešām būtu labi, ja tu viņu uzvarētu! Citādi... citādi es tevi sagrābšu aiz tievā kakla un uz vietas nožņaugšu. Tev šī Latas stipendija jāiegūst, ja ne — tev klāsies plāni.

— Es to iegūšu, tēv, es to iegūšu! — viņa raudulīgā balsī apsolīja.

— Jā, tu to iegūsi, citādi es zināšu, kas man darāms! — viņš mežonīgi iesaucās. — Es tev saku, ka šai pilsētā visi pret mani sazvērējušies. Visi pacēluši rokas pret mani. Viņi mani ienīst tāpēc, ka es esmu es. Viņi mani apskauž. Viņi zina, ka man nav nekā kopīga ar viņiem un es esmu pārāks par visiem, ka es, ja man būtu tas, kas man pienākas, noslaucītu savus netīros zābakus pie šo neliešu glumajiem purniem. Bet lai tas paliek! — viņš iesaucās, mežonīgā neprāta lēktnē pats sev pamādams ar galvu. — Es viņiem vēl parādīšu! Es viņiem vēl iedzīšu bailes! Latas stipendija būs sākums. Tas «augstajam lordam pilsētas galvam» būs kā dadzis acis, un tad turpināsim tādā pašā garā.

Šai mirklī panāca uz priekšu Mērija, kas visu laiku bija stāvējusi attālāk un lielās bailēs vērojusi tēva drudžaino uzbudinājumu un izturēšanos pret Nesiju; viņa glaimīgi teica:

— Vai tu neieēdīsi zupu, tēv, kamēr tā vēl nav atdzisusi Es tā pūlējos to izvārīt gardu. Ļauj arī Nesijai paēst — viņai dūšīgi jāēd, ja tik cītīgi strādā, kā viņa to dara.

Mērijas vārdi sajūsmu pēkšņi pārtrauca. Broudija sejas izteiksme mainījās, it kā kaut kas atrautos no viņa, izzustu no vispārējā redzes loka un ienirtu viņa gara paslēptuvēs, tāpēc viņš dusmīgi iesaucās:

— Ko tu te jaucies? Vai tu nevari likt mūs mierā? Kad mums tavs padoms būs vajadzīgs, mēs pajautāsim. — Viņš pakampa karoti un īdzīgi sāka ēst zupu; pēc brīža viņš ierunājās, it kā visu laiku būtu domājis, kā Mērija varējusi būt tik nekaunīga un iedrošinājusies runāt: — Paglabā savas piezīmes par Nesiju pie sevis. Es viņu vadīšu pēc sava prāta.

Kādu laiciņu viņi ēda klusēdami, bet, kad atnesa otro ēdienu, Broudijs atkal pievērsās jaunākajai meitai, sāņus pavērās viņā un iesāka tai glaimīgajā balsī, kādā arvien mēdza runāt līdzīgos gadījumos un kas ar savu pastāvīgo atkārtošanos noveda Nesiju gandrīz līdz histērijai.

— Un kādas tev šodien sekmes, Nesij?

— Gluži labas, tēt.

— Vai kāds manu mīļo meitiņu uzslavēja? Runā taču, pastāsti! Kāds tak par tevi kaut ko teica. Šodien tev bija franču valoda, vai ne?

Viņa atbildēja gluži neapzināti, uz labu laimi, kaut kā — lai tikai ātrāk tiktu vaļā no šī mokošā pienākuma izdomāt jaunas, apmierinošas atbildes uz tēva muļķīgajiem, bet neatlaidīgajiem jautājumiem, lai tikai varētu apmierināt viņa alkas pēc acīm redzamiem meitas spēju apliecinājumiem un cieņas, kādu viņai skolā izrāda. Beidzot nomierinājies, kaut gan Nesija gandrīz neapjēdza, ko bija teikusi, Broudijs atzvēlās krēslā un, pavēries viņā ar īpašnieka skatienu, piemetināja:

— Ļoti labi! Ļoti labi priekš Broudijiem! Tā bija augsta uzslava. Tu savu darbu nedari slikti, meit. Bet tev tas jāveic vēl labāk. Labāk, arvien labāk! Tev jābūt tik drošai, ka tu dabūsi Latas stipendiju, it kā tā jau tavā priekšā gulētu tepat uz šķīvja. Augstais dievs! Padomā tikai, trīs gadus trīsdesmit gineju gadā, tas ir deviņdesmit gineju vai gandrīz simt zelta soverēnu. Te, tavā priekšā uz šķīvja, guļ simt zelta soverēnu un gaida, lai tu tos paņemtu. Tev tiem nav jādzenas pakaļ vai jānoliecas, tev tie tikai jāiebāž kabatā! Ak tu kungs un dievs! Ja tu savas mazās rokas neizstiepsi un tos nepaņemsi, es tev kaklu apgriezīšu! — Viņš paskatījās tukšajā šķīvī, kas stāvēja Nesijas priekšā, un iedomājās to pilnu soverēniem, redzēja mirdzošu zelta kaudzi, summu, kas viņa tagadējā nabadzībā likās milzīga, — Tā ir liela, ļoti liela nauda, — viņš murmināja, — un tā ir tava. Es varu labi iedomāties, kā šim līdējam Grīrsonam aiz skaudības izspiežas rijīgās acis, iedomājoties, ka šī nauda varētu nok|ūt viņa mājās. — Es viņam parādīšu, ko nozīmē nozākāt mani uz pilsētas galvenās ielas! — Kā ņirgādamies viņš īsi un klusi iesmējās, tad atkal paskatījās Nesija, savilka uzacis un savā muļķīgi viltīgā paradumā ar vislielāko sirsnību balsī noteica: — Es šovakar agri būšu mājās, Nesij! Tūlīt pēc tējas ķersimies pie darba. Nezaudēsim nevienu minūti! Sēdīsimies pie mūsu skolas uzdevumiem, pirms vēl būsim norijuši pēdējo kumosu. — Broudijs viltīgi pavērās viņā un tad piemetināja: — Tu varēsi sēdēt viesistabā, bet es palikšu šeit un uzmanīšu, lai neviens tevi netraucē! Mieru! Mieru! To taču tu gribi, un es gādāšu, lai tas tev būtu. Tev būs īsts kapa klusums! — Viņš likās ļoti apmierināts ar šo spēcīgo salīdzinājumu un vairākas reizes nozīmīgi un skaļi šos vārdus atkārtoja, pamācīdams: — Tev jāsaņemas! Stipri jāsaņemas! Tev jāatsperas! Ko cilvēks dara, tas viņam jādara labi. Iedomājies, ka tu esi Broudija, un sakod zobus, lai panāktu savu! — Tā kā uzmudināšanas darbs šimbrīžam bija veikts un bez tam viņu vēl iedvesmoja apziņa par cienīgi izpildīto uzdevumu, viņš novērsās no Nesijas un uzmeta bargu skatienu otrai meitai, brīdinādams neiejaukties.

— Ko tu te blenz? — viņš pēc brīža jautāja. — Vai es neteicu, ka tev jāstāv malā, kad es ar Nesiju sarunājos? Kad tu mums būsi vajadzīga, mēs tevi pasauksim. Es jau tevi brīdināju, kad tu atgriezies mājās, ka tu nedrīksti viņai pieskarties, pielūko, lai mana pavēle tiktu izpildīta! Es viņu negribu tā izlutināt, kā jūsu gļēvā māte jūs pārējos samaitājusi.

Viņa jau gribēja iet prom, jo zināja, ka tā vislabāk apturēt tēva dusmu izvirdumus, bet pēkšņi ieskanējās ārdurvju zvans, un viņa pārsteigta apstājās. Nedaudzie ļaudis, kas nāca šurp — galvenokārt izsūtāmie zēni no pilsētas, — gāja caur sētas durvīm, zvans pie ārdurvīm bija rets notikums un nu jau tik neparasts, ka Broudijs saspringti pacēla galvu un uzsauca Mērijai:

— Paskaties, kas tur ir!

Viņa piegāja pie durvīm, atvēra tās un uz ārējām kāpnēm ieraudzīja pastnieku, kas turēja rokā nelielu saini, pacēla cepuri un jautāja:

— Vai Mērija Broudija jaunkundze?

Viņa pamāja ar galvu un pārsteigta pavērās sainī, kas, acīm redzot, bija domāts viņai un kas, spriežot pēc gludā, brūnā iesaiņojuma papīra un skaistās, gaišsarkanās lentītes, ar ko bija pārsiets, nevarēja būt gluži parasts, neveikli iesaiņots sīkpreču tirgotavas sūtījums no pilsētas, ne pārtikas preces, ne kaut kas viņas pašas pasūtīts, bet paraugsainis, kas Mērijai tūlīt lika atcerēties citus brīnišķīgus saiņus, ko viņa pēdējā mēnesī noslēpumainā kārtā bija saņēmusi. Bet citi sūtījumi arvien bija pienākuši priekšpusdienā, vienā un tai pašā stundā, laikā, kad viņa pastāvīgi bija viena, tāpēc viņa, pēkšņi izbijusies, pastniekam jautāja:

— Vai jūs neesat nokavējies?

Viņš apjucis mīņājās no vienas kājas uz otru un taisnodamies apstiprināja Mērijas aizdomas.

— Man bija jāapstaigā tik daudz vietu, — viņš sacīja. — Šis sainis pienāca no Glazgovas, man bija tas jāgaida. — Pastnieks, acīm redzot, priecājās, ka sūtījumu pieņem bez pārmetumiem, tāpēc, nekā neteicis, ātri aizsteidzās. Mērija palika viena un nesa vieglo, glīti pārsieto kārbu tā, it kā roku novilktu vissmagākā nasta. Šie noslēpumainie sūtījumi ar gardumiem pienāca regulāri, un tos viņa mīļuprāt atdeva māsai, — vai šai sainī arī būs kas tamlīdzīgs? Pukstošu sirdi viņa lēni aizslēdza durvis, satraukta ielavījās viesistabā, paslēpa saini zem dīvāna un atkal atgriezās virtuvē, nebūdama sevišķi pārliecināta, ka tēvs nejautās, kas apmeklētājs bijis. Viņa tūlīt ievēroja, ka neko neizdosies noslēpt, jo tēvs, nepacietīgi gaidīdams, bija atzvēlies krēslā un blenza viņā ieplestām, ziņkārām acīm.

— Kas tur bija? — Kad Mērija klusēja, viņš uzkliedza: — Nu saki! Ko tu tik muļķīgi stāvi? Kas tas bija?

— Tikai izsūtāmais zēns, tēv, — viņa mierīgi atbildēja, cenzdamās runāt iespējami stingrā balsī.

— Izsūtāmais zēns! — viņš neticīgi atkārtoja. — Pie mūsu nama galvenās ieejas? Ak tu mīļais dievs! Kas viss mums nav jāpiedzīvo! — Bet pēkšņi viņam kaut kas iešāvās prātā, un viņš galīgi saniknots kliedza:

— Tādu izturēšanos es necietīšu! Kas viņu sūtījis? Pasaki! Un es personīgi aiziešu turp. Kas viņu sūtīja?

— Es nezinu, — viņa stostījās.

— Tu nezini?

— Nē! — Mērija atbildēja. Un, tā kā viņa vēl arvien gribēja darīt visu, lai tēvu nomierinātu, tad steigšus piebilda: — Lai nu paliek, tēv, tas otrreiz vairs nenotiks. Neuztraucies.

Viņš pašķielēja uz Mēriju un tūlīt ievēroja slēpto mulsu, kas tikko manāmi, tomēr skaidri bija redzama viņas parasti tik atklātajā sejā.

— Parādi, ko viņš atnesa! — tēvs beidzot uzkliedza. — Es neredzēju, ka tu ko būtu ienesusi.

— Noliku viesistabā, — viņa klusi atbildēja un grasījās iet mazgātavā. — Tā ir tikai maza paciņa, tur nav nekā, kas tevi varētu interesēt.

— Parādi man, ko viņš atnesa! — Broudijs neatlaidās. — Un ātri! Man gribas redzēt šo dīvaino, pazudušo saini.

— Ai, tēv! — viņa iesaucās. — Vai tad tu nevari man ticēt?

— Nes šurp! — viņš, zobus griezdams, uzbļāva. — Citādi man būs skaidrs, ka tu esi ne vien vazaņķe, bet arī melo!

Viņa redzēja, ka jāpaklausa, tāpēc vilcinādamās iegāja viesistabā un atgriezās ar saini rokā.

Viņš blenza Mērijā un bija pārsteigts, ka tiešām tāds sainis ir, bet vēl vairāk brīnījās par tā neparasto izskatu.

— Sārta lentīte, — viņš murmināja. — Ak tu kungs! Tiešām ļoti smalki! — Tad viņš pēkšņi mainīja balsi un sāka ņirgāties: — Vai tu man gribēsi iestāstīt, ka tādā iesaiņojumā mums piesūta auzu pārslas? Tūlīt attaisi kārbu! Es pats savām acīm gribu redzēt, kas tur ir.

Mērija zināja, ka iebildumi būtu veltīgi, un, pārliecinājusies, ka viss tiks atklāts, rāmi paņēma no galda nazi, pārgrieza lentīti un pēc dažiem mirkļiem no ēveļu skaidām izņēma brīnišķīgus melno vīnogu ķekarus. Broudijs neticīgi blenza, kā tie karājas meitai rokā. Tie bija sevišķi skaisti ķekari, kas drūmajā telpā nokarājās kā eksotiski ziedi; ogas bija lielas, nobriedušas, veselas un klātas ar zilganu sarmas kārtiņu, kas bija tikpat maiga un valga kā tālu kalnu migla. Tās vilinoši karājās pie gludiem, resniem kātiņiem un izstrāvoja pasakainu smaržu; ogas bija mīkstas un sulīgas, gatavas izkust uz mēles, atstājot mutē brīnišķīgu garšu. Šādos laikos melnās vīnogas! Nedzirdēti dārga, gadalaikam nepiemērota greznība!

— No kurienes tās atnestas? — viņš ska]ā, kundziskā balsī noprasīja. — Kas tās atsūtījis?

— Nezinu, tēv, — Mērija atbildēja, jo noslēpumainajam gardumam nebija klāt nevienas vēstules, un viņa tikai nedroši, kaut arī ar apslēptu prieku, varēja minēt, ka sūtītājs ir Renviks.

— Tu zini gan, slampa tāda! — viņš uzbļāva. — Kāpēc tad tu tās noglabāji? — Dusmu pārņemts un reizē pārsteigti uz viņu glūnēdams, Broudijs nejauši atcerējās dievbijīgo un liekulīgo baznīcas sieviešu delegāciju, kas viņa sievas slimības laikā bija atnesusi augļus un marmelādi. Viņš iesaucās: — Vai tik tās nebūs sūtījusi kāda no šīm dieva nolādētajām okšķerēm, baznīcas sievām? Vai mums no pilsētas jāsaņem ubagu dāvanas? Vai tik zemu jau esam grimuši? Viņas laikam iežēlojušās par tavu puņķaino purnu! Drīz viņas mums sūtīs lapiņas un zupu! — Viņš rupji izrāva vīnogas Mērijai no rokām un, nicīgi aplūkojis dāvanu, tūlīt nojauta šo izmeklēto augļu vērtību, un saprata, ka tos nav sūtījuši nekādi draudzes locekli, lai tie būtu cik dievbijīgi būdami. Pamazām viņa seja savilkās ņirdzīgā smīnā, un viņš iesaucās: — Nē! Man šķiet, es jau redzu, kas aiz tā slēpjas. Mēs nezinām, kas tās sūtījis. Tātad darīšana ar anonīmu dāvinātāju. Visspēcīgais dievs! Vai tu atkal jau esi tik zemu grimusi, tu, nekrietnā vazaņķe, ka saņem dāvanas no saviem mīļākajiem! Tfū! Tu man riebies! — Viņš ņirdzīgi lūkojās Mērijā, bet viņa tēva skatienu uztvēra rāmi un mierīgi, apmulsusi un noskumusi — par laimi, Broudijs to neredzēja — bija tikai nabaga Nesija.

— Tu tās neēdīsi! — viņš rupji uzkliedza. — Nē! Tu nedabūsi nevienu ogu! Skaties uz tām slienādamās, bet mutē tās nebāzīsi! Redzi! — Un viņš ar tādu niknumu svieda zemē ogas, ka tās plaukšķēdamas nokrita uz grīdas, tad trakās dusmās ar smagajiem zābakiem sāka tās mīdīt tā, ka sula šķīda uz visām pusēm un ogas pamazām pārvērtās tumšā masā, kas pelēko vaskadrānu aptašķīja kā ar asinīm. — Tā! — viņš kliedza. — Te ir rūgtā vīna spiestuve. Tā ir mana rūgtā taka, bet es to eju. Kaut zem manām kājām gulētu tas

nekauņa, kas tās sūtījis! Es viņu apstrādātu tāpat, lai viņš būtu kas būdams. Tā, nu tev, mazākais, būs ko mazgāt — tas tavas domas novirzīs no vīriešiem, tu ielasmeita! Paberzīsi drusku grīdu, un tev šie niķi un stiķi pāries. — Runādams viņš izspārdīja vīnogu atliekas pa visiem virtuves kaktiem. Tad viņš satvēra Mēriju aiz pleciem, piebāza savu seju pavisam tuvu klāt viņējai un piesmakušā balsī šņāca: — Es zinu loti labi, ko tu gribi, mana smukā padauza, bet neaizraujies — atceries, kā tev pēdējo reizi izgāja! — Beidzot viņš Mēriju tā atgrūda, ka viņa atsitās pret sienu un, pietvīkusi aiz pazemojuma, arvien vēl klusēdama, vērās tēvā.

Tūlīt pēc tam viņš griezās pie Nesijas un, lai Mēriju vēl vairāk aizvainotu, pavisam citādā — mīļā, maigā, glaimīgā balsī sacīja:

— Nāc, sirsniņ, neņem vērā to, ko nupat redzēji, — neievēro arī viņu. Turpmāk tu ar viņu vari nerunāt, ja negribi. Šīs lietas uz tevi neattiecas, un bez tam ir jau laiks, ka abi dodamies ceļā, citādi, ja nepasteigsimies, nokavēsi skolu, un tas nedrīkst notikt. — Viņš saņēma Nesijas roku un, pārlieku izrādīdams tēva mīlestību, izveda pārbiedēto meiteni no virtuves, tomēr, iziedama priekšnamā, Nesija vēl paspēja uzmest Mērijai baiļu un pašpārmetumu pilnu skatienu.

Kad ārdurvis bija aizvērušās, Mērija nopūtās. Viņa saslējās un atkāpās no sienas, pret kuru Broudijs bija viņu grūdis, un bēdīgi uzlūkoja netīrās, samīdītās vīnogas, kuras Nesija vairs nevarēs ēst; par spīti pazemojumam, viņa jutās mierīgāka, jo jaunais nepatīkamais starpgadījums nebija pārāk satraucis māsu. Tēva vārdi Mēriju aizvainoja līdz sirds dziļumiem, netaisnā izturēšanās lika iecirst zobus lūpā, lai apspiestu karstās sašutuma asaras, kas neviļus sariesās acīs. Kaut gan viņai nebija nekādu pierādījumu, viņa tomēr nojauta, ka Renviks savā labsirdībā ir tas, kas sūta gan šīs vīnogas, gan citas dāvanas, un nu visas cēlās pateicības jūtas, visu viņas ziedošanos Nesijas labā tēvs ar savām zemiskajām aizdomām bija ieminis dubļos. Atkal Mērijai tika norādīts, kāda viņa ir sabiedrības acīs, atkal viņai nežēlīgi tika atgādināts notikums, kas aptraipījis viņas vārdu un šai pilsētā netiks aizmirsts nekad.

Viegli nodrebinādamās, viņa saņēmās un sāka novākt no galda traukus; viņa tos ienesa mazgātavā un lēnām gatavojās mazgāt un nosausināt.

Strādādama viņa ar nolūku centās nedomāt par sevi un atkal nomierinājās; prātā bija tikai Nesija, kuras veselība likās mazliet uzlabojusies, jo meitene, kaut arī spiesta nesamērīgi ilgi mācīties, tomēr vairāk ēda, un iekritušie vaigi bija kļuvuši drusku apaļāki. Nekāds upuris Mērijai nebija par lielu, ja tikai varēja pasargāt māsu, padarīt to veselu un spēcīgu. Viņa sajuta dziļu apmierinājumu, ka par saviem nelielajiem ietaupījumiem, ko bija atvedusi uz Līvenfordu, varēja nopirkt Nesijai pieklājīgas drēbes; viņu iepriecināja doma, ka mazā māsiņa tagad izskatās nesalīdzināmi labāk nekā toreiz, kad viņa atgriezās mājās.

Nomazgājusi un nolikusi vietā pēdējo šķīvi, viņa paņēma spaini ar siltu ūdeni un lupatu, nometās ceļos un sāka mazgāt grīdu. Strādādama viņa neviļus iedomājās, kādas acis rādītu Renviks, redzēdams viņu šai darbā un vērodams savas devības briesmīgās sekas. To iedomājoties, viņa pasmaidīja, bet nopūtās, jo nu būs spiesta lūgt viņu. pārtraukt šos sūtījumus. Pēc pirmā apciemojuma viņa vēl divas reizes bija sastapusi Renviku un ar katru reizi arvien dziļāk izjutusi, cik ļoti viņš interesējas par Nesiju; bet neizprotamā kārtā Mērija sāka no jaunā ārsta vairīties, baidīdamās no dīvainajām jūtām, kas viņu katrreiz pārņēma, redzot, kā Renvika tumšās, līdzjūtības pilnās acis viņu vēro. Pēkšņi Mērijai iešāvās prātā tēva pēdējie vārdi, un viņa, pat viena būdama virtuvē, sarāvās un, dziļi noskumusi, sev jautāja, ko īsti viņa jūt pret šo vīrieti, kas nekā cita nav izrādījis kā labvēlību un draudzību. Varbūt tā ir laimīga sagadīšanās, ka viņam drīz būs jāatstāj pilsēta, un viņas neziņa un mulsa beigsies.

Tomēr savādi, — kāpēc gan, domājot par šo laimīgo sagadīšanos, viņas seja tik bēdīgi sadrūma, un domas, kad viņa, izmazgājusi grīdu, apsēdās pie galda salāpīt Nesijai drēbes, pastāvīgi kavējās pie Renvika? Renviks bija teicis, lai viņa savu dzīvi pārvēršot gleznu galerijā, bet viņas galerijā bija tikai viena glezna — viņa portrets. Tik netīrā un nekārtīgā virtuve tagad bija spodra un nevainojami uzkopta; pārējās istabas bija tādas pašas: šodien lielākā daļa darba bija paveikta, tomēr viņa nebija spējīga paņemt rokā grāmatu vai ci tādi izklaidēties, kā Renviks bija ieteicis, viņa varēja tikai sēdēt un domāt par Renviku pašu. Tas bija neticami!

Protams, Mērijas izklaidēšanās iespējas bija ierobežotas; lai gan viņas ierašanās sevišķas tenkas pilsētā nebija radījusi, tomēr viņa vairījās no cilvēkiem un pēdējā laikā mēdza iziet uz ielas tikai krēslā. Vienu vienīgu reizi viņa no šī paraduma bija atteikusies un apmeklējusi Daroku, kur bija apbedīts Deniss un viņas bērns. Tas pats vilciens viņu bija aizvedis, tais pašās ielās izskanēja viņas soļu skumjā atbalss, tomēr cits vārds bija lasāms Lomonda restorāna firmas izkārtnē, un neziņas tumsā bija pazudis arī ārsts, pie kura viņa savā nelaimē bija griezusies, sekodama likteņa aicinājumam. Nometusies ceļos pie kapa Darokas pakalnē, viņa nebija jutusi nekādu sāpju smeldzi, tikai maigas skumjas, kas vairāk pievērsās bērnam, kurs gulēja tik tuvu un tomēr neaizsniedzamā tālumā.

Cik savādi, viņa nodomāja, mazais bērniņš tik enerģiski bija kustējies viņas klēpi, un nu tas gulēja zemē, uz visiem laikiem šķirts no viņas. Dīvaini, ka viņa, šī bērna māte, to nekad nebija redzējusi un arī neredzēs. Viņa vēl nesamaņā bija gulējusi pilsētas slimnīcā, kad tas, pārsalis un pirms laika nācis pasaulē, bija nomiris — viņai to nezinot un neredzot.

Kad Mērija piecēlās un gāja prom no kapsētas, viņu nomāca šīs nāves netaisnība. Viņa juta, ka pelnījusi sodu, un to labprāt saņēma, tomēr domāja, ka viņas bērnam nevajadzēja liegt dzīves īso laimi. Kāpjot vilcienā un braucot atpakaļ, viņa zināja, ka nekad vairs neatgriezīsies pie šī kapa; kad vilciens atstāja staciju, viņa izmisumā kā caur miglu redzēja neskaidru māņu tēlu — Denisu, kas, uz mūžu atvadoties, viņai uzmudinādams pamāja pēdējo sveicienu.

Tomēr, sēžot un raugoties šuveklī, viņa nedomāja par šīm atvadām, bet par citu — mazāk vizionāru šķiršanos un, atmezdama jebkuru mēģinājumu sevi apmānīt, sirds dziļumos atzinās, cik sāpīga bija doma par Renvika aizbraukšanu no pilsētas. Mērija gan labi apzinājās, ka viņu no Renvika šķir plaisa, kurai pāri tiltu meta tikai ārsta labsirdība, bet, tā kā viņa neuzdrošinājās alkt draudzības, tad vismaz atļāvās ilgoties viņa tuvuma un nožēlot drīzo aizbraukšanu. Tad Līvenforda viņai kļūs galīgi tukša.

Mērija vairs nespēja šūt: acis neredzēja ne dūrienus, ne adatu; viņa sāka raudāt, domādama par šo zaudējumu, satraukta par savām jūtām, jo viņai pat nebija tiesību uz draudzību. Izmisusi viņa lauzīja rokas, pati sevi nicinot par savu nožēlojamo nevarību, un, it kā sajuzdama vajadzību izlauzties brīvē, piecēlās, izklaidīgi iegāja dārzā, kur, staigādama šurpu turpu, mēģināja rast mieru. Beidzot viņa nomierinājās un pēkšņi ieraudzīja lielu, kuplu un skaistu plaukstošu ziedu čemuru ceriņu krūmā, kuru nekad nebija redzējusi ziedam. Ziņkāri viņa piegāja klāt, nolieca zaru, glāsaini saņēma zaļgano čemuru rokās un, vērodama vēl neizplaukušo pumpuru galus, pārsteigta atskārta, ka tie ir baltie ceriņi. Brīnišķīgie baltie ceriņi! Viņa nebija zinājusi, ka tie ir baltie ceriņi, bet nu šis nožēlojamais krūms, it kā vēstīdams priecīgāku nākotni, bija ieriesis pumpurus un drīz vien šūpos smaržojošu baltu ķekaru, kas pavasarī ielīksmos Mērijas sirdi. «Kā Nesija par to priecāsies!» Mērija nodomāja, saudzīgi palaida vaļā zaru un atgriezās mājās līksmāka.

Diena jau gāja uz vakara pusi, iestājās krēsla, pienāca un pagāja tējas laiks; Nesiju, kā parasts, iedzina viesistabā pie grāmatām, Broudijs ar savu pudeli sēdēja virtuvē, un, kad trauki atkal bija nomazgāti un māja uzkopta, Mērija nolēma īstenot savu nodomu — apmeklēt ārstu Renviku un iespējami smalkjūtīgi paskaidrot, cik grūti viņai saņemt Nesijai sūtītās dāvanas. Iziet viņai bija atļauts; patiesībā viņas brīvību vakaros neierobežoja nekas, ja tikai viņa neiejaucās Nesijas studijās viesistabā; viņa paņēma cepuri un mēteli un pa sētas durvīm — jo tēvs viņai nesen bija pavēlējis lietot šo mazāk cienījamo izeju un ieeju — izgāja ārā.

Vakara svaigais gaiss atvēsināja Mērijas vaigus, rasainās, neredzamās puķes smaržoja vēl saldāk; tā viņa, tumsā ienirusi, brīvi un ātri soļoja pa ielu. Lai gan viņa tieši nepētīja savas jutoņas iemeslus, tomēr arī viņu ietekmēja tuvā pavasara vēsmas, satrauca tāpat kā ceriņu krūma pumpuri, un iecerētais gājiens darīja prieku. Bet, tuvodamās Velhalrodai, viņa sāka neskaidri nojaust savas līksmes iemeslu, viņas soļi pamazām kļuva lēnāki, un pēkšņi viņai ienāca prātā savāda doma. Kādas tiesības viņai ielauzties pie aizņemta cilvēka, kuram mājās jāgaida pacienti? Viņš pēc grūta dienas darba, bez šaubām, ir noguris. Tālāk: ja tiešām viņš ir tas, kas sūta augļus, kāda nekaunība būtu šo dāvanu noraidīt! Viņu dziļi satrauca doma, ka gājiena mērķis bijis tikai viltīgi izdomāts iegansts, lai Renviku redzētu. Kā spriedumu par sevi viņa atcerējās tēva lamas un sāka just, cik nevajadzīgi tagad, kad Nesija, kā likās, kļūst spēcīgāka, apmeklēt Renviku. Gadalaika — vai arī savu jūtu? — dīvaini ierosināta, Mērija atcerējās citu pavasari, kad Deniss viņai bija sekojis un dedzīgi centies iegūt viņas labvēlību; bet nu — viņa tumsā mulsi pietvīka — viņa bija tā, kas necienīgi gribēja uzmākties cilvēkam, kas viņu nemaz nevelējās redzēt.

Viņa jau bija sasniegusi Renvika namu, sadrūmusi apstājās pretējā ielas pusē, raudzījās uz ēku un domāja par gaumīgo dzīvokļa iekārtu un brīnišķīgo gleznu, kas viņu tik ļoti bija sajūsminājusi. Nē! Iekšā viņa neies, tikai, tumsa paslēpusies, mirkli aplūkos namu un domas pakavēsies pie Renvika, lai turpmāk, kad viņš uz visiem laikiem būs atstājis pilsētu, tāpat atgrieztos šai vietā un iztēlē iedomātos viņu skaistajā istabā.

Tā stāvēdama, viņa izdzirda ātri rikšojoša zirga pakavu dimu un tumsā ieraudzīja divas dzeltenas ugunis; iekams viņa paspēja attālināties, pie ārsta mājas piebrauca divriči. Viņa ierāvās mājas sienas ēnā un vēroja, kā pie vārtiem apstājas rati, kā zirgs priecīgi kārpa zemi, dzirdēja iejūga apkalumu šķindoņu un beidzot Renvika spēcīgo balsi, kas Mēriju satrauca, jo skanēja tik tuvu, kad viņš kučierim teica:

— Šovakar es vairs nekur nebraukšu, Dik; vismaz tā ceru. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti, ser! Cerēsim, ka jūs neviens netraucēs, — Mērija izdzirda kučiera atbildi, kas atkal uzkāpa savā sēdekli un aizbrauca uz stalli, kurš atradās mājai blakus. Ar acīm, kas centās izurbties cauri tumsai, Mērija pavadīja Renviku līdz pat vārtu sprieslim, pēkšņi, atveroties mājas durvīm gaismā asi izdalījās viņa stāvs un Mērija to skaidri saskatīja. Mirkli viņš apgriezās un pavērās tumsā tieši uz viņu; kaut gan Mēri ja zināja, ka nav viņam saredzama, tomēr drebēja, it kā Renviks būtu viņu pamanījis, tūlīt pienāktu klāt un jautātu, ko viņa tik vēlā stundā te dara. Bet viņš nenāca. Uzmetis naktij pēdējo skatienu, viņš iegāja iekšā, aizslēdza durvis, un ārā palika tikai vienmuļa tumsa.

Mirkli viņa vēl, domās nogrimusi, mierīgi pastāvēja, tad, mazliet sadugusi, sāka soļot mājup, klusi iedama pa ielām, it kā satraucošas atziņas viņu māktu kā kauna slogs. Viņai bija skaidrs, ka viņa, Mērija Broudija, beztiesīga un neaizsargāta, negodā kritusi miruša un nekristīta bērna māte, atkal mīl, bet šī mīlestība nerod atbalsi.

VIII

Svētdienas pēcpusdienās Broudijam arvien vēl sagādāja baudu gulēšana, lai gan viņš vēlu piecēlās un tikai ap diviem ēda pusdienas, tomēr ļoti nelabprāt atteicās no savām paražām un dīkās stundas no trijiem līdz pieciem, kā parasti, kreklos izmeties, pavadīja uz dīvāna. Tikai tagad viņš negulēja uz dīvāna viesistabā, bet virtuvē, jo šī istaba bija ziedota Nesijas studijām, kas arī svētdienās turpinājās tikpat cītīgi kā darbdienās, un Broudijs domāja, ka uzupurējies kā īsts varonis, pārceldams savu atpūtas vietu mazāk cienījamā telpā.

Karstā jūlija saule viņu bija padarījusi miegainu; noskatījies, kā jaunākā meita sāk darbu, jo nākamajā nedēļā jau bija lielā pārbaude, Broudijs viņu vēl vairāk uzmudināja un pēc tam likās gulēt kā cilvēks, kuru nedrīkst traucēt; mušu sīkšana pie loga viņu iemidzināja.

Sācies skriešanās sacīkšu pēdējais aplis, kā tēvs nupat Nesijai nopietni bija paskaidrojis, un, kamēr viņš krāca, aplaimots, ka, atteikdamies no viesistabas, meitai ne mazums palīdzējis, Nesija drudžainā steigā pēdējo reizi pārskatīja Eiklīda trešo grāmatu. Sutīgajā istabā viņas seja bija pietvīkusi, mušu sīkšana, kas Broudiju tik omulīgi iemidzināja, viņu traucēja un novirzīja domas no mācībām. Ģeometrijā viņa nekad nebija jutusies pilnīgi droša, un nu, kad pēc dažām dienām vajadzēja notikt pārbaudei, zināšanu robi šai priekšmetā viņu biedēja un piespieda vēlreiz izstudēt visu grāmatu. Viņa sarauca pieri un kustināja lūpas, atkārtodama astoto teorēmu, taču ar visu koncentrēšanos burti sāka lēkāt, diagrammas saplūda un līnijas izlocījās dīvainos tēlos, kas atgādināja tās ērmīgās figūras, kuras pēdējā laikā viņu vajāja mulsajos sapņos un murgainajā miegā. Leņķa ass pret vertikāli bija koeficients — nē, nē, ko gan viņa runāja, tas taču bija pilnīgs neprāts! Viņai vajadzēja būt uzmanīgākai, citādi Latas stipendija izslīdēs no rokām, kurās tā jau tikpat kā ielikta, un aizskries prom kā balta pelīte, ātri aprīdama zelta soverēnu gluži kā siera kumosiņu. Cik karsts! Un kā sāpēja galva! Angļu valodā viņai veicās lieliski, latīņu tāpat, franču valodā pavisam labi, algebrā spīdoši — jā, viņa bija gudra meitene, to sacīja visi, un eksaminētāji, izdalot stipendijas, arī teiks to pašu. Eksāmena dienā viņa lepni un pašpaļāvīgi solos uz skolu, apzinādamās savu izcilo stāvokli, un būs pārliecināta, ka ļaudis sačukstas: «Tā ir Nesija Broudija! Viņa ir akadēmijas labākā audzēkne, pārbaudē viņa būs pirmā tikpat droši, kā saucas Broudija.» Varbūt arī universitātes profesori sabāzīs galvas kopā, kad būs izlasījuši viņas darbu, un runās to pašu; droši vien viņi to darīs, kad būs izlasījuši viņas darbu! Viņiem tas būs jādaral Citādi tēvs.gribēs zināt, kādēļ tas nav noticis. Tiešām, ja viņi neatzīs, kas ir Nesija Broudija un nepiešķirs pirmo vietu, tēvs sasitīs viņu galvas kā kokosriekstus! Kad Mets brauca uz Indiju, viņš apsolīja dažus atvest, un viņa bija vēlējusies arī pērtiķi un papagaili, bet viņš tos bija aizmirsis un tagad, aizbēdzis kopā ar šo drausmīgo sievieti, mazo māsu vairs neatcerēsies. Vai viņš Nansiju apprecējis? To viņa nezināja, bet Nansija bija slikta, pat ja Mets tai būtu uzmaucis gredzenu pirkstā. Nansiju pat salīdzināt nevarēja ar Mēriju, kas arvien bija tik laba un mīļa. Mērija nebija precējusies, tomēr savādi — viņai jau bijis bērns, tas bija miris, un neviens to vairs nepieminēja. Arī Mērija par to nerunāja, tomēr viņas sejā jautās skumjas, it kā viņa par kaut ko domātu, ko nekad nespēs aizmirst. Mērija nemitīgi rūpējās par Nesiju, deva viņai zupu, olas un pienu, lutināja un piekodināja nepārpūlēties. Mērija arī vēlējas. lai viņa iegūtu Latas stipendiju, bet gribēja, lai tas notiek saprātīgi un vienkārši un arī lai tēvs Nesijai nedarītu pāri: Mērija raudātu, ja viņa, Nesija, nedabūtu stipendiju. Bet viņas mīļā māsa nedrīkstēja raudāt! Ja viņai neveiktos, tad vislabākais būtu Mērijai par to nekad nestāstīt, nebilst ne vārda. Bet ko viņa te iedomājas? Neveiksme nedrīkstēja būt! Ja viņa nesēdēs goda vietā — «klases priekšgalā», kā tēvs mēdza teikt, viņai klāsies ļauni. «Es tev apgriezīšu tievo kaklu, ja tu kādam ļausi sevi uzvarēt pēc tām pūlēm, ar kādām es tev nolīdzināju ceļu!» — tie bija vārdi, ko viņš starp glāstiem un glaimiem arvien skandināja viņai ausīs. Viņam bija tik lielas rokas!

Leņķa ass pret vertikāli — nē, tas bija vislielākais neprāts, ka tik karstā dienā jāmācās, turklāt svētdienā, kad viņa baltajā kleitā ar sārto jostu, ko mamma bija pašuvusi, varētu sēdēt bībeles klasē. Bet kleita tagad bija nonēsāta vai arī par šauru — viņa taču jau bija gluži pieaugusi. Tomēr mammai ļoti patika, kad Nesija, tīri nomazgājusies, uzvilka ādas cimdus un pēc pusdienām gāja uz svētdienas skolu. «Meičas, zēni skrej un drasē, Nesija sēž bībelklasē!»

Tagad viņas tur nebija, tagad viņa sēdēja te un uzcītīgi, ļoti uzcītīgi mācījās. «Jā, tēv, es tiešām uzcītīgi mācos. Ko es daru, to daru labi. Mātei ļoti patika, ka es tēvam sagādāju prieku, bet māte ir mirusi. Man nav mātes, un Mērijai nav bērna. Mamma kopā ar Mērijas bērnu sēž uz mākoņa, māj man ar roku un dzied: «Nesija Broudija iegūs Latas stipendiju!» Viņai gribējās pilnā balsī dziedāt līdzi, bet kaut kas. aizžņaudza rīkli. Pēdējā laikā viņa vairs nebija tik pašpaļāvīga. Nē! Tas tiešām bija ļoti svarīgi, ka Latas stipendiju iegūs meitene, turklāt Broudija. Svarīgi un arī ļoti grūti! Sākumā viņa bija tik pārliecināta, ka reiz jau bija sakrāvusi uz šķīvja veselu kalnu zelta gineju, tā ka ikviens tās varēja apskatīt un apbrīnot. Bet nu uzmācās briesmīgas slepenas šaubas, vai tikai spēs to veikt. Neviens par ginejām nekā nezināja, — tas bija liels mierinājums, — un neviens arī nekā neuzzinās. «Jā, tēv, man ir lieliskas sekmes, labāk nemaz nevarētu veikties, šim Grīrsonam nav ne mazāko izredžu. Es viņam aizsprostoju ceļu. Latas stipendija jau šodien ir man kabatā.» Viņš par to priecājās, berzēja rokas un atzinīgi uzsmaidīja. Cik jauki tēvam tā izpatikt! Viņa visu gudri un rūpīgi slēps, un viņš nekad nepamanīs, ka viņa nejūtas gluži droša Viņa zina, kā jārīkojas, viņa taču ir gudra meitene. Viņa priecājās par savu attapību, apbrīnoja un apsveica sevi, juzdama, ka domas tik raiti rosās un steidzas tālāk kā spoži, dzirkstoši gaismas viļņi.

Pēkšņi viņa satrūkās, izklaidīgais skatiens izzuda, vaibsti atdzīvojās, viņa paberzēja pieri, paskatījās pulkstenī un mulsi nomurmināja: — Ak tu kungs! Par ko gan es domāju? Vai es gulēju jeb... Pagājusi vesela stunda, un es nekā nevaru atcerēties! — Saīgusi par savu vājību un laika zaudējumu, viņa pakratīja galvu un grasījās otrreiz ķerties pie Eiklīda, kad istabā klusi ienāca Mērija.

— Te tev būs glāze piena, mīlulīt, — Mērija čukstēja un uz pirkstgaliem piegāja pie galda. — Tēvs guļ, un es domāju, ka varu tev to atnest. Piens ir auksts kā ledus, es to ielēju krūzē un veselu stundu turēju tekošā ūdenī.

Nesija paņēma no māsas rokām glāzi un izklaidīgi pielika pie lūpam.

— Tas ir patīkami vēss, — viņa pēc mirkļa noteica. — Šādā dienā tas tikpat labs kā saldējums. Vai tu arī to kādreiz tik skaidri esi sajutusi?

Mērija viegli pieskārās māsas vaigiem.

— Tev ir drudzis! — viņa murmināja. — Vai negribi pusstundu atpūsties un kopā ar mani iziet svaigā gaisā?

— Bet kas ar mani notiks, ja pamodīsies tēvs un ieraudzīs, ka esmu aizgājusi? — Nesija uzmeta māsai skadru skatienu un jautāja: — Tu taču zini arī to, ka tev klātos vēl ļaunāk nekā man. Nē! Es palikšu tepat. Piens lieliski atvēsina. Bez tam man lidz piektdienai jāizņem visa šī grāmata.

— Kā tad ir ar galvas sāpēm? — Mērija jautāja, kad brīdi noraizējusies bija vērojusi māsu.

— Tāpat kā agrāk. Nu tās vairs nemaz neatgādina galvas sāpes. Tās vairāk līdzinās sastingumam.

— Vai negribi, lai es uzlieku etiķūdens kompreses?

— Lai paliek. Mērīj! Es neticu, ka tās sevišķi līdzēs. Pēc nākamās sestdienas, kad eksāmeni būs garām, jutīšos labāk. Tas ir vienīgais, kas spēj manas galvas sāpes izārstēt.

— Vai tev nekārojas kaut kā, ko tu labprāt ēstu?

— Nē! Patlaban man nekā negribas. Bet tas tiešām ļoti mīļi no tevis, Mērij. Tu pret mani esi brīnišķīga, un tomēr arī tev pašai bijis tik daudz jāpārcieš. Bez tevis es tiešām vairs nespētu dzīvot.

— Es taču nekā neesmu izdarījusi, — Mērija bēdīgi noteica. — Es tik labprāt būtu palīdzējusi daudz vairāk. Kaut es tevi būtu spējusi atturēt no sacensības, bet tas jau nebija iespējams! Es nevēlējos, ka tu piedalies.

— Tā nerunā! — Nesija strauji iesaucās. — Tu zini, ka man jāsacenšas. Pēdējos sešos mēnešos es tikai par to vien esmu domājusi, un, ja man tagad būtu jāatkāpjas, mana sirds neizturētu. Man jāpiedalās.

— Vai tu tiešām tāpat gribi turpināt? — Mērija šaubīdamās jautāja.

— Padomā taču, kā es esmu centusies! — Nesija, mazliet sapīkusi, atbildēja. — Padomā tikai, kā mani spieda mācīties! Vai tas viss lai būtu veltīgi? Cerams taču, ka nebūs. Tagad es pati arī esmu tā iekarsusi, ka pat gribēdama nespētu sevi atturēt. Nu es to sajūtu kā varu, kas mani sagrābusi un rauj tālāk.

Mērija ievēroja māsas acīs nervozo dedzību un, cenzdamās viņu nomierināt, sacīja;

— Katrā ziņā tas nevilksies ilgi un tad būs garām uz visiem laikiem, Nesij! Neraizējies pārāk daudz. Vienu vai divas dienas mācies drusku mazāk.

— Kā tu tā vari runāt! — Nesija saīgusi iesaucās. Tu zini, ka man viss jāveic, un tas tiešām ir ļoti svarīgi. Šo trešo grāmatu es vēl gluži labi nezinu. Man tā jādabū galvā. Man... Man tā tur jāiedzen kā nagla, lai tā turētos un vairs nevarētu izkrist ārā. Man varētu jautāt tieši to, ko tu man ieteic neatkārtot.

— Tss, Nesij, mīļā! Neuztraucies, — Mērija lūdzās.

— Ar to pietiek, lai satrauktu kuru katru! — Nesija— satracināta kliedza. — Es te sēžu un mokos, kamēr galva pampst, bet tu domā, ka man nekas cits nav jādara kā tikai jāaiziet uz universitāti, jāpalūdz Latas stipendija un tad ar šo naudu kā ar konfekti rokā jā— atgriežas mājās. Tas nemaz nav tik vienkārši, tici man!

— Bet Nesij! Apmierinies taču, sirsniņ, — Mērija viņu mierināja. — Neuztraucies tik ļoti, es taču tā nemaz nedomāju.

— Tu domāji gan! — Nesija satraukta atcirta.

Visi domā tāpat. Visi domā, ka tas man ļoti viegli, tāpēc ka esmu gudra. Neviens nezina, kā man jācenšas, kā jāpūlas. Ar to tiešām pietiek, lai mani pataisītu traku!

— Es taču zinu, mīļā, — Mērija maigi sacīja un noglāstīja māsas pieri. — Es zinu visu, zinu arī to, kā tevi skubina. Bet neraizējies. Citādi tu nogursi un sāksi uztraukties. Tu taču arvien esi bijusi tik pašpaļāvīga. Nedomā par to, vai tu šo nožēlojamo stipendiju iegūsi vai ne. Kāda tam nozīme?

— Kāda tam nozīme? — Nesija histēriski šņukstēja. — Tas tiešām smalks jautājums man, kas pielikusi visus spēkus, lai to iegūtu! Ja skaistos simt zelta soverēnus sauc par «nožēlojamiem», ar to vien jau var katram laupīt prieku. Vai tad tu nezini, ko tēvs ar mani darīs, ja es to neiegūšu? Viņš mani nositīs.

— To viņš nedarīs, Nesij, — Mērija stingri noteica. — Tagad es esmu te un pasargāšu tevi no tādiem draudiem. Es būšu klāt, kad tu dabūsi zināt rezultātu, un lai viņš tik mēģina tev pieskarties.

— Ko tad tu vari izdarīt? — Nesija iesaucās. — Tu jau runā tā, it kā būtu labāk, ja tev vajadzētu—stāties pretī tēvam, nekā man iegūt Latas stipendiju.

Mērija uz šiem skarbajiem vārdiem nekā neatbildēja, bet ar viegliem glāstiem mierināja Nesiju tik ilgi, kamēr tā beidza šņukstēt, noslaucīja asaras un pēkšņi pavisam rāmi noteica:

— Es nesaprotu, kādēļ mēs te maļam vienu un to pašu. Mēs taču sarunājām muļķības. Pats par sevi saprotams, ka es Latas stipendiju dabūšu, un tas ir viss!

— Pareizi, mīlulīt! — Mērija atbildēja un jutās laimīga, ka māsa nomierinājusies. — Es zinu, ka tu to iegūsi. Vai tev šodien labi sokas?

— Lieliski! — Nesija piespiesti iesaucās, bet mākslotā izturēšanās bija dīvainā pretrunā ar šo vārdu. — Es visu aptveru zibens ātrumā. Es nesaprotu, kas man nupat bija lēcies. Tu taču aizmirsīsi, ko es teicu, Mērij, vai ne? — viņa, māsu pierunādama, turpināja. — Nesaki par to nevienam ne vārda! Es negribētu, ka tēvs dabū zināt, cik muļķīga esmu bijusi. Bet stipendija man tikpat droši rokā kā šis piens, ko tagad dzeru. — Un viņa vienā paņēmienā izdzēra visu glāzi.

— Tu jau zini, ka es nekā neteikšu, — Mērija atbildēja pārsteigta un mazliet izbrīnījusies par Nesijas jutoņas un izturēšanās pēkšņo maiņu. Vai tiešām Nesija bija tiķ pārliecināta par saviem panākumiem vai arī uzlikusi masku, lai ar savu izturēšanos slēptu dziļākas šaubas un bailes par iespējamo neveiksmi? Noraizējusies par māsas nākotni, Mērija lēnām sacīja:

— Tu taču man noteikti pateiksi pārbaudes rezultātus, iekams tēvs tos būs dabūjis zināt, vai ne? Pastāsti man par tiem tūlīt, tiklīdz tie tiks izsludināti!

— Protams, — Nesija tādā pašā balsī atbildēja, tomēr novērsās un sāka skatīties ārā pa logu. — Mēs tos dabūsim zināt tikai divas nedēļas pēc eksāmena.

— Tad jau tu vari būt droša, — Mērija sacīja. — Kā būtu, ja tu vēstuli atplēstu kopā ar mani?

— Jā, jā! — Nesija strauji iesaucās. — Vai tad es tev to neapsolīju jau agrāk? Manis dēļ tu vari to uzplēst arī viena. Reiz esmu solījusi, tad vārdu turēšu. Tu man varētu ļaut tagad mācīties, nevis pastāvīgi par to runāt.

Mērija atkal tramīgi pavērās māsā, jo juta, cik ļoti šī tēlotā pašpaļāvība neatbilst Nesijas parasti tik piekļāvīgajai, maigajai dabai. Lai gan viņa bija noraizējusies, tomēr visu izskaidroja ar saprotamajām bailēm no tuvās pārbaudes, tāpēc maigi noteica:

— Es iešu un ļaušu tev strādāt, mīlulīt. Bet nepārpūlies, lūdzu! Esmu ļoti noraizējusies par tevi. — Paņēmusi tukšo glāzi, Mērija, uz durvju pusi iedama, vilinot sacīja: — Vai tu uz brītiņu negribētu iznākt ārā? Es iešu pastaigāties.

— Nē! — Nesija iesaucās un strauji pakratīja galvu. — Es nepārpūlēšos. Es cītīgi mācīšos un jutīšos tik labi kā dieva ausī. — Viņa uzsmaidīja Mērijai savādā uzpūtībā — kaut gan pastāvīgi jutās atkarīga no māsas un nupat tik rūgti bija raudājusi. — Ej vien pastaigāties, meitenīt! — viņa piemetināja. — Es gribu netraucēta visu pārdomāt.

— Par Eiklīdu? — Mērija, stāvēdama pie durvīm, kā šaubīdamās jautāja.

— Jā, par Eiklīdu! — Nesija, īsi iesmējusies, iesaucās.— Ej prom un netraucē mani!

Mērija aizvēra viesistabas durvis un, arvien vēl turēdama rokā glāzi, kurā bija atnesusi Nesijai pienu, lēni devās uz savu istabu, jo virtuvē, kamēr Broudijs gulēja, nedrīkstēja iet. Viņa vērās tukšajā glāzē un centās sevi mierināt ar domām, ka pēdējā laikā visiem spēkiem rūpējusies par Nesiju, gatavojusi viņai labāku ēdienu un piespiedusi viņu ēst; par spīti visiem šiem apsvērumiem, viņa tomēr nopūtās, jo nespēja aizmirst Nesijas nervu lēkmi, kas nupat tik spilgti bija parādījusi māsas garīgā līdzsvara nenoturību, kas Mēriju jau atbraukšanas dienā tā satrauca. Ņemdama cepuri un cimdus, lai dotos parastajā pastaigā, viņa nolēma māsu uzmanīt vēl vairāk un labāk, kad tai nākamajā nedē|ā pienāks visgrūtākās dienas.

Ārā laiks bija silts un rāms, ielas vientuļas un klusas, tāpēc svētdienās Mērija vienmēr pastaigājās pēcpusdienās, nevis vakaros, kad tai pašā ielā mudžēt mudžēja pārīši. Turklāt viņu mierināja arī apziņa, ka Broudijs šai laikā guļ, tā ka Nesija uz dažām stundām bija pasargāta no viņa bargās uzraudzības; pēdējā laikā šīs pastaigas viņai sagādāja īpašu labsajūtu. Viņa aizgāja līdz ielas beigām un šodien nogriezās pa kreisi, dodamās pa ceļu, kas veda tieši uz tālajiem Vintonas kalniem, kas tagad, karstās dienas mirdzošās vizmas aizplīvuroti, likās vēl tālāki. Šī vizma klāja arī ielas, kā fatamorgāna, viegli trīsuļodama, pacēlās gaisā un radīja iespaidu, it kā tālu priekšā uz ceļa mirguļotu lāmas, taču viss bija sauss un putekļains, un drīz vien, pavisam nemanot, putekļi pārklāja arī Mērijas kurpes un pie katra soļa sīkām vērpetēm virpuļoja ap svārkiem. Diena bija brīnišķīga, zeme sildīja savus sānus karstajā kvēlē, tomēr šī nebija īstā stunda pastaigai, tāpēc matu cirta, kas arvien spītīgi pretojās sukai, drīz vien valga un izjukusi noslīga pār Mērijas balto pieri; viņas soļi kļuva gausāki, un viņa jutās nogurusi. Reizē ar nogurumu atgriezās domas par Nesijas dīvaino izturēšanos agrajā pēcpusdienā, karstums pēkšņi likās neizturams, un Mērija jau nolēma doties atpakaļ, kad piepeši ieraudzīja ātri tuvojamies divričus. Viņa tūlīt redzēja, kas tie par ratiem un kas veda pajūgu; pēkšņi viņa apmulsusi gribēja griezties atpakaļ, mirkli apstājās, paskatījās gan uz vienu, gan otru pusi, it kā meklēdama vietu, kur paslēpties, bet tad, atzīdama, ka aizbēgt nav iespējams, nodūra galvu un ātriem soliem gāja ratiem pretī. Viņa visiem spēkiem centās izskatīties mierīga un cerēja, ka izdosies paiet garām nepamanītai, bet augošā satraukumā izdzirda, ka riteņu čirkstoņa kļūst arvien lēnāka un viņai blakus apklust. Tad atskanēja Renvika balss:

— Labdien, Broudija jaunkundzi

Viņa juta, ka nespēj paskatīties uz Renviku, neatklājot lielo satraukumu, kas atspoguļojās viņas sejā, tāpēc stostīdamās atņēma sveicienu un skumji nodomāja, ka nu jau pārvērtusies par Broudija jaunkundzi, ka nav vairs Mērijas jaunkundze vai vienkārši Mērija.

— Burvīga diena! — viņš līksmi iesaucās. — Tiešām lieliska, tomēr pārāk karsta, lai ietu kājām. Šodien jau šķiet, ka esam Sahāras tuksnesī.

Vai viņš, tā Mērija sev jautāja, pamanījis viņas pietvīkušo seju un putekļus uz kurpēm, kas droši vien viņai piešķir noskrandušas un šaubīgas klaidones izskatu?

— Pieklājības pēc man būtu jāstāsta, ka par šo tikšanos jāpateicas gadījumam, — viņš turpināja, — bet tā gandrīz nebūtu patiesība. Šurp braukdams, es zināju, ka jūs svētdienās šeit pastaigājaties. Es gribēju pajautāt, kā klājas Nesijai.

Cik brīnišķīgi būtu bijuši viņa vārdi bez šās piebildes! Muļķīgi nodurtu galvu stāvot, Mērija saprata, ka ir kaut kas jāatbild, ja negrib izlikties stulba vai nepieklājīga, vai arī viss kopā; ar lielām pūlēm viņa lēnām paraudzījās Renvikam acīs, nevērojot savu apmulsumu, mirkli patīksminājās, cik skaidri debesu fonā iezīmējas viņa tumšā, raksturīgā seja, tad gurdi un neskanīgi nomurmināja:

— Es jums par Nesiju neko nevarēju pateikt. Es jūs tik sen neesmu redzējusi.

— Pārāk sen! — viņš iesaucās. — Bet jūs pati esat vainīga. Jau nedēļām es jūs nekur neesmu sastapis. Nodomāju, ka jūs atkal neatvadīdamās esat aizbēgusi no Līvenfordas.

— Nu es te palikšu uz visiem laikiem, — viņa lēni atbildēja. — Jūs gan no Līvenfordas drīz atvadīsieties.

Viņa seja mazliet sadrūma.

— Jā. Pēc divām nedēļām. Laiks skrien vēja spārniem. — Viņš nopūtās. — Cik dīvaini, bet, jo tuvāk šī diena nāk, jo mazāk mani interesē nākotnes izredzes. Sākumā es priecājos, domādams par aizbraukšanu, bet nu šī vecā pilsēta mani kaut kā saista.

— Tagad jums laikam ļoti daudz draugu?

— Tas taisnība. Man tiešām ir draugi.

Viņš nevērīgi rotaļājās ar pātagu un tukšu skatienu vērās zirga drebošajās ausīs; tad viņš nopietni paraudzījās uz Mēriju un sacīja: — Vai jums būtu laiks izbraukt kopā ar mani pastaigā, Broudija jaunkundz? Es jūs varbūt vairs neredzēšu un labprāt šo to pārrunātu. Sēdieties iekšā, ja jums nav iebildumu.

Pats par sevi saprotams, ka Mērijai nebija nekādu iebildumu; tā kā viņa zināja, ka tēvs līdz pieciem guļ, tad labāku stundu nemaz nevarēja vēlēties, tomēr viņa vilcinādamās atbildēja:

— Es... es nemaz neesmu saģērbusies braucienam, un man ap pieciem jābūt atpakaļ un ...

— Un tādā gadījumā brauciet līdzi! — viņš sacīja un smaidīdams izstiepa roku. — Mūsu rīcībā gandrīz divas stundas. Un jūsu apģērbs vēl daudz par labu šai vecajai kulbai!

Viņa vēl nebija lāgā atjēgusies, kad jau atradās ratos; viņa sēdēja Renvikam cieši līdzās uz sarkana samta spilvena, viņš uzsedza Mērijai vieglo segu, uzšāva zirgam ar pātagu, un Mērija viņam blakus patīkamā noskaņā traucās uz priekšu... Brauciena radītais vējiņš veldzēja viņas vaigus, debesis zaudēja tveicīgo stingumu un kļuva dzidras, putekļiem vairs nebija nekādas nozīmes — tie gluži kā smalks pulveris padarīja vieglākus zirga soļus, un Mērija pēc garlaicīgā gājiena un noguruma priecājās, ka var mierīgi sēdēt; viņa jutās laimīga, vērodama, kā lēni garām slīd raibās ainavas. Lai gan Mēfija atradās pārāk tuvu Renvikam, lai iedrošinātos viņā paskatīties, tomēr iesānis vēroja gludos, mīkstos, rokām šūtos ādas cimdus, sudraba apkalumiem rotāto iejūgu, monogrammu uz putekļu segas, elegantos ratus, ko viņš bija nosaucis par «vecu kulbu», un atkal viņu pārņēma tāda pati sajūta kā ārsta mājā, — cik liela starpība bija starp viņu un Renviku. Lai cik grūti viņš agrāk bija cīnījies, nu viņš nezināja, ko nozīmē rēķināties ar katru peniju, nēsāt drēbes, kamēr tās izšķīst, atturēties no jebkuras izpriecas un ievērot vislielāko taupību. Tomēr viņa apslāpēja augošo mazvērtības sajūtu, atvairīja domas par visām raizēm, nolēma netraucēt šī mirkļa neparasto jaukumu un ļauties tik retajam priekam.

Renviks savukārt vēroja viņas skaidro profilu, maigās sejas tikko jaušamo sārtumu, neparasto možumu un sirsnīgi priecājās par Mērijas pārvērtību. Pēkšņi viņam uznāca vēlēšanās pateikt kaut ko tādu, kas piespiestu Mēriju pavērties viņā, lai viņš varētu ieskatīties viņai acīs. Tādēļ viņš pārtrauca klusumu:

— Tātad jūs nenožēlojat, ka braucat man līdzi?

Tomēr Mērija Renvikā vēl nepaskatījās, kaut arī

lūpas savilkās vieglā smaidā, kad viņa atbildēja:

— Es priecājos, ka esmu šurp atnākusi. Viss man liekas tik brīnišķīgs. Es pie šādiem jaukumiem neesmu pieradusi, un man paliks skaistas atmiņas.

— Mums vēl atliek laika aizbraukt uz ezera krastu, — viņš laipni sacīja. — Un, ja Tims dūšīgi rikšos, paspēsim pat padzert tēju.

Viņa bija sajūsmināta par šīm izredzēm un vēroja Tima gludo muguru klusā cerībā, ka tas skries pietiekami ātri, lai viņi pagūtu iedzert tēju, tomēr ne tik strauji, lai atgrieztos mājās ātrāk, nekā noteikti vajadzīgs.

— Tims, —viņa noteica. — Cik jauks vārds zirgam!

— Bet viņš arī ir labs zirgs, — Renviks sacīja un tad skaļāk uzsauca: — Vai ne, Tim?

Tims pie šiem vārdiem saslēja ausis un it kā saprazdams sāka rikšot straujāk.

— Redzat nu! — Renviks teica, priecīgi vērodams viņas smaidu. — Tims zina, ka es runāju par viņu, un cenšas pat nenosarkt, šis viltīgais liekulis. Edinburgā viņš būs vēl kūtrāks. Tur būs pārāk daudz auzu un par maz kustību.

— Tātad jūs viņu ņemsiet līdzi? — Mērija jautāja.

— Jā. Es Timu nevarētu pārdot. Tāds nu reiz ir mans raksturs. — Viņš brīdi klusēja un tad domīgi turpināja: — Tas ir smieklīgi, bet, ja man kas patīk, es no tā nevaru atteikties — vai tās būtu gleznas, grāmatas vai zirgs, tas man vienalga. Ja man kas patīk, tad man tas vienkārši patīk. Es esmu ietiepīgs. Es atzīstu tikai pats savu spriedumu. Kritiķis man desmitiem reižu var teikt, ka viena vai otra glezna ir laba, bet, ja man tā nepatīk, es to nevēlos. Es pērku gleznu, kas man patīk, ar kuru es tā varu saaugt, ka pēc tam nespēju šķirties.

Mērija skatījās tieši uz priekšu un piezīmēja:

— Jūsu ēdamistabā ir brīnišķīga glezna.

— Jā, — viņš svarīgi noteica. — Tā ir skaista glezna, es priecājos, ka arī jums tā patīk. Šī glezna ir mans laika kavēklis. Es to nopirku institūtā. — Tad viņš viltīgi piemetināja: — Tā patīk ne tikai man vien, arī kritiķi to lielījuši.

Atmiņas par gleznu Mērijā pamodināja domas par viņas pirmā apmeklējuma nolūku, un nu viņa, atsaukdamās uz Renvika jautājumu par Nesiju, sacīja:

— Esmu jums tik pateicīga par visu, ko jūs esat darījis Nesijas labā. Jūs pret mums abām bijāt tik labs. — Viņa nekā nebija stāstījusi par traģēdiju ar vīnogām, un Renvika sūtījumi — par laimi, neatklāti — bija turpinājušies.

— Es jums labprāt palīdzētu, — viņš noteica. — Kā viņai veicas ar mācībām?

— Man šķiet, ka viņa jūtas labāk, — Mērija, mazliet noraizējusies, atbildēja. — Bet viņa ir tik nenosvērta. Dažreiz viņa pret mani izturas ļoti savādi. Eksāmenu tuvošanās viņai iedveš bailes. Pārbaude sāksies sestdien. Es viņas labā esmu darījusi visu, kas bijis manos spēkos.

— Visu, to es zinu, — viņš iedrošinādams sacīja. — Ja nu viņa jau tiktāl tikusi un tomēr nav sabrukusi, varētu domāt, ka viss būs labi! Es ceru, ka viņa šo stipendiju iegūs. — Pēc brīža viņš nopietni piebilda: — Kad paziņos rezultātus, man vajadzētu būt viņas tuvumā; ja es jums būtu vajadzīgs, jūs tūlīt varat mani pasaukt.

Mērija zināja, ka tad Renvika te vairs nebūs, tomēr, juzdama, ka viņš jau tā pietiekami darījis, neatbildēja nekā un iegrima domās. Viņš taču pats bija teicis, ka Nesija itin labi visu izturēšot! Un viņa arī par to parūpēsies. Būs pie māsas, sargās, uzmanīs, novērsis tēva pēkšņās dusmas, ja nebūs cerēto panākumu.

Viņas prātojumus un stingro lēmumu pārtrauca Renviks:

— Ceļš te paplašināts. Un mēs varam gluži labi izbraukt cauri, pie kam te ir vēsāks nekā otrā pusē.

Pacēlusi acis, vjņa izbijusies ievēroja, ka viņš nogriezies no galvenā ceļa un tagad brauc pa to priežu mežu, kurā viņa negaisa vakarā bija apmaldījusies. Saspringtu, baiļpilnu seju viņa vērās kokos, kas atkal slējās visapkārt, tikai vairs nelīgojās un nešalca vētras brāzienos, nedraudēja gāzties virsū, bet stāvēja pavisam nekustīgi, draudzīgi un rāmi. Gaišie saules stari zagās cauri tumšo koku drūmajai skujotnei, padarīja tos maigākus, apzeltīja raupjos zarus un ap taisnajiem stumbriem radīja jautru vizmas un ēnu rotaļu. Tik ērti un droši braukdama cauri mežam, Mērija kā neticēdama atcerējās, cik nomocīta toreiz — ar jaunu dzīvību zem sirds — kā akla bija steigusies tumsā, grīļojusies, kritusi, sadūrusi roku uz asā zara, kā viņu — vientuļu un pamestu — bija vajājušas mežonīgas balsis.

Asara notrīsēja valgo acu skropstās, bet viņa cieši saspieda pirkstus pār garo rētu plaukstā, lai, atceroties savu toreizējo izturību, rastu spēku un neļautu šai asarai noritēt, un lūkojās uz attālo ieleju, kas, izbraucot no meža, pavērās skatienam. Jā! Tur bija māja, kur viņa savā grūtajā stundā bija radusi patvērumu. Tā stāvēja sulīgi zaļās pļavas vidū, un tai blakus mazā kūtiņa, kur pārgurusi un nomocījusies bija pakritusi. Mājas sienas baltoja pret dzelteno salmu jumtu, dūmi no skursteņa kāpa taisni augšup, stiepdamies debesis kā gara, zila lenta.

Nodrebinādamās viņa novērsās un, lai pārvarētu satraukumu, saspringa kā stīga un skatījās tieši uz priekšu, kur caur asarām neskaidri manīja kustamies Tima ausis. Renviks, varbūt neviļus nojauzdams, ka Mēriju pēkšņi pārņēmušas drūmas domas, ilgāku laiku neteica ne vārda, bet, kad viņi brauca pāri Markinča pakalnei un priekšā izpletās ezera maigi vizmojošais līmenis, viņš rāmi ierunājās:

— Cik te ir skaisti un klusi.

Tā bija brīnišķīga ainava. Ūdens atspoguļoja skaidrās debess tumšo zilgmi, tas bija nekustīgs un likās salts kā tīrs ledus; ezeru ieskāva stāvi krasti, apauguši ar biezu mežu, kas aizstiepās tālu prom līdz pat augstajiem robotajiem kalniem. Virs rāmajiem ūdeņiem bija iznirušas mazas saliņas, kas, zaļas un kokiem apaugušas, piekļāvās ezera virsmai kā smaragdu virkne un spoguļojās rāmajā ūdenī, saplūzdamas kopā ar savu atspulgu. Šai pusē atradās apdzīvota vieta, un baltās vasarnīcas mirdzēja zili zaļajā fonā; Renviks zīmīgi uz tām norādīja:

— Tur ir Markinča, tātad tēju dabūsiet, Mērij! Neļaujiet dabas skaistumam mazināt ēstgribu!

Mērija klusēdama pavērās Renvikā, viņas seja tagad bija atplaukusi un tikpat skaista kā rāmais ezers, smaidā pavīdēja atkal atgriezusies laimes sajūta. Renviks viņu atkal bija saucis par Mēriju!

Viņi nobrauca pa līkumoto ceļu Markinčā, kur Renviks neiegriezās vis mazajā, diezgan neizskatīgajā viesnīcā, kas atradās ciemata sākumā, bet pa ceļu, kas gāja gar ezermalu, aizbrauca līdz pašam pēdējam namiņam; tur viņš sazvērnieciski pavērās Mērijā, izlēca no ratiem un pieklauvēja pie durvīm. Namiņš ļoti labi iederējās apkārtnes skaistumā, baltās sienas izraiboja koši dzeltenas kreses, zaļos vārtus apvija sarkanas rozes, dārzā stipri smaržoja rezēdas — gluži kā Garšekas vasarnīcā, par ko Mērija kādreiz bija sapņojusi; pie namiņa durvīm pienāca maza, salīkusi sieviete, pacēla rokas un sajūsmināta iesaucās:

— Daktera kungs! Daktera kungs! Vai tiešām jūs tas esat? Ak tu debess! Vai tiešām jūs tas esat? Tiešām?

— Jā, es tas esmu, Dženet, — Renviks tādā pašā balsī atbildēja. — Es pats tas esmu kopā ar šo jauno dāmu. Un mēs abi pēc brauciena esam izsalkuši kā vilki. Ja mēs pie jums nedabūsim gardo pēcpusdienas tēju ar raušiem, marmelādi un sviestu, mēs nomirsim badā un nekad vairs neatgriezīsimies.

— Nē! Badā jums nebūs jānomirst! — Dženete skaļi iesaucās. — Nē! Nē! Jūs nebūsiet ne lāgā apsēdušies, kad jau būs galdā vislabākais cienasts visā Markinčā.

— Vai mēs drīkstēsim ēst dārzā, Dženet?

— Protams, ka jūs to drīkstēsiet, daktera kungs! Jūs varat dzert tēju arī uz jumta, jums tkai jāpasaka viens vārds.

— Mums pietiks ar dārzu, Dženet, — Renviks smaidīdams atbildēja. — Un lai mazais uzrauga Timu. Un, kad viss gatavs, tad pasauciet mūs. Mēs mazliet pastaigāsimies gar krastmalu.

— Labi, labi, daktera kungs! Jums tikai jāpasaka viens vārds, — Dženete dedzīgi noteica. Kad viņa aizsteidzās izpildīt Renvika vēlēšanos, viņš atgriezās pie Mērijas.

— Vai neiesim mazliet pastaigāties? — viņš jautāja; kad Mērija piekrita, Renviks palīdzēja viņai izkāpt no ratiem un teica:

— Dženete mums neliks gaidīt ne piecas minūtes, bet jums nenāks par ļaunu drusku izlocīt kājas. Jums jau no sēdēšanas tās būs sarāvuši krampji.

Cik sajūsmināta bija vecā sieviete, viņu ieraugot, laikam par Renviku jūsmoja visi, kas ar viņu satikās; cik aši tā bija steigusies viņam pakalpot! Tā Mērija domāja, pastaigādamās kopā ar Renviku pa cieto krastmalas granti.

— Liekas, Dženete jums sena paziņa. Jūs ieraugot, viņas acis tā iemirdzējās.

— Es kādreiz palīdzēju viņas dēlam Līvenfordā, — viņš nevērīgi atbildēja. — Viņa ir lāga dvēsele un pļāpīga kā žagata... — Nu viņš uz Mēriju paskatījās no augšas uz leju un piemetināja: — Un kas vēl labāk — viņa cep brīnišķīgus raušus. Jums jāapēd vismaz septiņi.

— Kāpēc septiņi? — viņa jautāja.

— Tas ir laimes skaitlis, — viņš atbildēja. — Un tieši īstais raušu daudzums veselai, izsalkušai jaunai dāmai. — Renviks pētīdams viņu uzlūkoja. — Man jums gribētos parakstīt diētu, Mērijas jaunkundz. Jūsu viegli iekritušajos vaigos daudz skumja piemīlīguma, bet tie liecina, ka jūs pārāk maz lietojat sviestu un pienu. Esmu ar mieru derēt, ka jūs visu manis sūtīto atdevāt savai mazajai Nesijai.

Viņa nosarka.

— Nē! Ne gluži. Tas bija tik mīļi no jums.

Viņš līdzjūtīgi pakratīja galvu.

— Vai tad jūs par sevi nekad nedomāsiet, Mērij? Man sāp sirds, kad iedomājos, kas ar jums notiks, kad manis te nebūs. Jums vajag kādu, kas jūs stingri uzrauga, kas jūs spiež domāt pašai par sevi. Vai jūs man rakstīsiet un pastāstīsiet, kā uzvedaties?

— Jā, — Mērija atbildēja, un viņai likās, ka rāmais ūdens blakus būtu uzšļācis vēsu šalti. — Es jums rakstīšu, kad jūs būsiet aizbraucis.

— Tā ir labi! — viņš jautri iesaucās. — Es to uzskatu par noteiktu solījumu.

Nu viņi stāvēja un vēroja pasakaini kluso ainavu, šis klusums Mērijai likās tik tāls no mājas juceklīgās dzīves un pacēlās tik augstu pāri parastajai ikdienai. Viņa bija šī burvīguma varā un, vērodama dabas krāšņumu, jutās it kā atbrīvota; apspiestās jūtas pret šo vīrieti, kas stāvēja viņai blakus, iekvēlojās no jauna. Renviks viņu valdzināja daudz vairāk un dziļāk par jebkuru citu cilvēku; viņa gribēja kaut kā parādīt savu padevību, apliecināt cieņu, tomēr nespēja, un nevaldāmi pukstošu sirdi viņai vajadzēja mierīgi stāvēt viņam blakus. Ezera klusās čalas, ūdenim apskalojot krastmalu, brīžiem pārtrauca klusumu un čukstēja, ka viņa ir Mērija Broudija, ārlaulības bērna māte, un viņai ausīs uzmācīgi skanēja vārds, kurā tēvs viņu bija nosaucis, izdzīdams negaisa naktī.

— Es dzirdu ieplīsušo Dženetes govs zvaniņu, — Renviks beidzot teica. — Vai ēstgriba radusies?

Mērija tikai pamāja ar galvu, jo viņas sirds bija pārāk pilna, un, kad viņš maigi satvēra viņas roku, lai palīdzētu pāriet līča grantij, viņa šo pieskārienu sajuta sāpīgāk nekā jebkuras līdz šim izciestās mokas.

— Viss gatavs! Viss gatavs! — sauca Dženete, piesteigdamās klāt kā viesulis. — Galds un krēsli, viss ir dārzā, tieši tā, kā jūs pavēlējāt. Un rauši pavisam svaigi — tikai šorīt cepti.

— Tas ir jauki! — Renviks iesaucās, ļaudams Mērijai apsēsties un tad apsēzdamies arī pats.

Kaut gan viņa balss noskaņa liecināja, ka Dženete var iet, tomēr viņa vēl vilcinājās, nopētīja Mēriju, aplaizījās un jau gribēja ko teikt, bet pēkšņi Renvika sejā pamanīja brīdinošu izteiksmi, pārcilvēciskiem spēkiem apturēja vārdu plūdus, kas jau bija uz mēles, un griezās atpakaļ uz māju.

Kad viņa, galvu grozīdama un kaut ko murminādama, gāja prom, Mērija un Renviks mazliet samulsa; kaut gan tēja bija lieliska un rezēdu smaržas pilnais dārza vēsums patīkami atspirdzināja, viņi nejutās visai ērti.

— Dženete ir vecs grabulis, — Renviks noteica. — Tas ir labs manas dzimtās puses izteiciens, kas viņai lieliski piestāv. Ja es viņai būtu ļāvis iesākt, viņa mums pierunātu pilnas ausis. — Pēc šīs piezīmes viņš samulsis apklusa, un Mērijai atkal bija jādomā par to vienīgo gadījumu mūžā, kad viņa kopā ar kādu vīrieti bija sēdējusi pie galda, ēdusi Bartorellija kafejnīcā saldējumu, un Deniss bija uzminis viņai uz kājas un apbūris ar savu dzirkstošo, līksmo valodu.

Bet šeit lauku dārza spirdzinošajā vēsumā, kad gaisā viļņoja simtējādu ziedu smarža, viss bija pavisam citādi; citāds bija arī blakus sēdētājs, kurš nedz runāja par vilinošiem ārzemju ceļojumiem, nedz arī — diemžēl — glāstīja viņas kāju. Bet nu viņš, galvu kratīdams, pavērās Mērijā.

— Jūs apēdāt tikai divus, — viņš noteica, uzmeta viņai traģisku skatienu un tad lēnām turpināja: — Un es taču runāju par septiņiem!

— Tie ir tik lieli, — viņa iebilda.

— Un jūs tik maziņa, bet gan jau jūs paaugtos, ja darītu to, ko jums saka.

— Slimnīcā es darīju visu, ko jūs man likāt.

— Jā, — viņš pēc brīža atbildēja, — to jūs tiešām darījāt. — Atkal šķita, ka viņu kaut kas nomāc, kamēr domas steidzās iatpakaļ, un viņš redzēja Mēriju tādu, kādu to pirmoreiz bija ieraudzījis — aizvērtām acīm, nekustīgu, gandrīz noasiņojušu, salauztu, ar saknēm izrautu liliju. Beidzot viņš paskatījās pulkstenī un ar drūmu seju pavērās Mērijā: — Diemžēl ir jau vēls. Vai brauksim atpakaļ?

— Jā, — viņa čukstēja. — Ja jūs domājat, ka ir jau laiks.

Viņi piecēlās un atstāja dārza patīkamo vientulību, kas bija kā radīta kvēlas mīlas pārņemtam pārim. Vairāk viņi nerunāja; palīdzējis Mērijai iekāpt ratos, viņš atgriezās un samaksāja Dženetei.

— Man jūsu sudraba nevajag, dakter! — viņa ķērca. — Es ar prieku pacienāju ir jūs, ir skaisto dāmu.

— Klusu, Dženet! — Viņš iesaucās. — Ņemiet, citādi es noskaitīšos ne pa jokam.

Viņa juta vieglo pārmaiņu Renvika balsi un, saņemdama naudu, pazemīgi čukstēja:

— Vai es biju uzmācīga? Man būtu ļoti žēl, ja tā būtu bijis. Varbūt jums negaršoja rauši?

— Viss bija vislabākajā kārtībā, Dženet, lieliski, — kāpdams ratos, viņš to mierināja. — Dzīvojiet vesela!

Vecā, mazliet apjukusi, pamāja viņiem ar galvu un, kad rati bija pazuduši aiz uzkalna, atkal pakratīja galvu un, kaut ko dedzīgi murminādama, atgriezās mājā.

Atpakaļ braucot, viņi runāja maz; apjautājies, vai viņai ērta sēdēšana, vai nevēlas putekļu segu, vai mazais izbraukums paticis, vai Timu nevajagot paskubināt rikšos, viņš atkal apklusa, un, jo tuvāk nāca Līvenforda, jo klusums kļuva smagāks.

Mājas lamatas jau atkal vērās, lai rautu Mēriju iekšā, un, kad tās būs aizcirtušās, Broudijs piepampušām acīm un izkaltušu mēli pamodīsies un tūlīt prasīs tēju; māsai būs vajadzīga līdzjūtība un mierinājums; viņai atkal būs vesels kalns pienākumu. Šis nejaušais laimes mirklis viņas skumīgajā dzīvē drīz būs beidzies; kaut arī tas viņu neizsakāmi bija iepriecinājis, viņas sirds tomēr bija sāpīgas smeldzes pilna, domājot, ka laikam — gandrīz pilnīgi noteikti — viņa Renviku redz pēdējo reizi.

Viņi jau bija tuvu mājai, viņš netālu no tās apturēja zirgu un savādā balsi noteica:

— Tā! Te nu mēs atkal esam. Laiks pagāja ļoti ātri, vai ne?

— Ļoti ātri, — viņa atkārtoja, piecēlās un izkāpa no ratiem.

— Žēl, ka ilgāk neuzkavējāmies Markinčā, — viņš neveikli teica un tad piebilda: — Es jūs varbūt vairs neredzēšu. Būs labāk, ja pateikšu ardievas jau tagad. Viņi ilgi raudzījās viens otrā, Mērijas skatienā bija kluss lūgums; tad viņš novilka cimdu, sniedza roku un neskanīgā balsī sacīja:

— Dzīvojiet vesela!

Mērija kā neviļus saņēma Renvika roku, juzdama viņa vēso pirkstu vingro spēku, to pirkstu, kurus tik bieži bija apbrīnojusi, kas reiz bija dziedinājuši viņas nomocīto miesu, bet otrreiz to nekad vairs nedarīs, šo roku, ko dievināja, viņa pēkšņi vairs nespēja pārvarēt nevaldāmo jūtu uzplūdu un, bezgala satraukta, šņukstēdama uzspieda uz tās karstās lūpas, tad aizskrēja un iesteidzās mājā.

Mirkli viņš neticīgi vērās savā rokā, tad pacēla galvu, nolūkojās, kā Mērija aizskrien, un sakustējās, it kā gribētu izlēkt no ratiem un steigties viņai pakaļ; tomēr viņš to neizdarīja; labu laiku viņš cieši raudzījās uz savu roku un klusēja, tad viņa acīs pavīdēja savāda izteiksme, viņš skumji pakratīja galvu, atkal uzvilka cimdu un lēni brauca tālāk.

IX

— Atnes savai māsai vairāk tumes! — Broudijs skaļi pavēlēja. — Tu jau viņai neiedevi pat pilnu uzpirksteni. Vai tu domā, ka viņa var dzīvot ar tukšu vēderu un vēl tādā dienā?

— Bet, tēv, — Nesija nedroši iebilda, — es Mēriju lūdzu man tik daudz nedot. Es dabūšu sakultu olu. Jau iedomājoties vien par tumi, man kļūst nelabi.

— Klusu, meitēni Tu nezini, kas tev der, — Broudijs atcirta. — Tā ir laime, ka tev ir tēvs, kas par tevi rūpējas un uzmana, lai tu dabūtu veselīgu ēdienu. Tagad paliec pie tumes! Tā ir barojoša un dos spēku izturēt to, kas tev jāiztur. — Viņš nevīžīgi atzvēlās krēslā un pašapmierināts pavērās jaunākajā meitā, kas viegli drebošu roku mēģināja pārdabūt pār nervozi trīsošajām lūpām vēl dažas karotes tumes. Viņam pat prātā neienāca, ka šorīt tume Nesijai bija pretīga, ka satrauktā meitene justos priecīgāka, ja to atstātu vienu; Broudijs domāja par savu lielo uzvaru, ka nu pienākusi lielā diena, kad notika sacenšanās pēc Latas stipendijas. Viņš nebija gājis uz kantori parastajā stundā, bet palicis mājās, lai ar savu klātieni Nesiju stiprinātu un iedrošinātu. «Tā tik trūka,» viņš nodomāja, «ka es nevarētu pavadīt, savu meitu, kas dodas iegūt Latas stipendiju!» Augstais dievs! Tas nav manā dabā! Visus šos nožēlojamos mēnešus viņš bija pildījis savu pienākumu. Jā! Un uzmanījis, lai arī Nesija pildītu savējo, turklāt tik pamatīgi, ka tagad bija jāpārlec tikai sunim aste. Nē! Šai priekšpusdienā viņš uz biroju neies, viņš šodien vispār turp neies. Šai gadījumā viņš visu dienu ņems atvaļinājumu. Tā bija svētku diena; tādēļ jau viņš bija strādājis un tagad varēs papriecāties. To apsverot, viņa seja savilkās vieglā smīnā; viņš vēl arvien apmierināts lūkojās Nesija un iesaucās:

— Tas ir labi, meitēn, ēd mierīgi! Tev nav jāsteidzas. Tavs tēvs stāv aiz tevis.

— Vai nu viņai nepietiks? — Mērija uzmanīgi ieminējās, un viņas acis daiļi veidotajā sejā kā lūgdamās pavērās tēvā. — Viņa šodien varbūt pārāk satraukta, lai ēstu. Esmu viņai sakūlusi vēl olu.

— Apēd visu. Nes, apēd visu, — Broudijs norūca,, izlikdamies Mērijas piezīmi nedzirdam. — Mēs zinām, kas cilvēku spēcina. Bez manis tu jau būtu nomirusi badā. Es neesmu tas cilvēks, kas tev ar tukšu vēderu liks tris stundas sēdēt eksāmenā. — Viņš jutās kā zivs ūdenī, kopā ar meitu ievāca sava darba augļus, likteņa triecieni bija aizmirsti, atmiņas par Nansijas nodevību acumirklī tā nesāpināja, viņš ņirgādamies plati iepleta muti un iesaucās: — Žēlīgais dievs! Nupat man iešāvās prātā, ka varbūt šis ložņa Grīrsons arī sēž pie galda, vēro, kā viņa stulbenis mokās ar brokastīm, un sev jautā, ko šodien iesāks. Jā, jā, tā ir lieliska doma! — Tad smaids pazuda un seja kļuva nopietna. — Pilsētas galva, sveiki un labu apetīti! Esmu ar mieru derēt, ka šodien šis glumais un dižais pilsētas runasvīrs ir pavisam maziņš,nožēlojams un nobijies. Broudijs brīdi klusēja, bet, ieraudzījis, ka Nesija tumi apēdusi un dzer pienā sakulto olu, rupji iesaucās, it kā rūgtās domas par Grīrsonu viņu vēl nebūtu atstājušas: — Tā! Paņem taču kādu rausi ar sviestu pie šīm gļotām, ja jau tu tās gribi dzert. — Uzmetis Mērijai niknu skaūenu, viņš piemetināja: — Ir daži, kas tavu kuņģi gribētu pārvērst par mēslu kasti! — Tad viņš atkal pavērās Nesija un pamācīdams turpināja: — Neblisini tā acis, meitēn, varētu domāt, ka tev šodien jāveic briesmu lietas, tomēr patiesībā pavisam vienkārši jāizrēķina uzdevums, ko tu arī izdarīsi. Viss taču tavā galvā ir, tam tikai jāizpaužas uz āru. Tev nav jādara nekas cits kā tikai jāpaņem spalva un jāuzraksta. Vai tādēļ tā jāuztraucas, ka liekas pretīga pat labā, garšīgā tume? Viņš labpatikā apsvēra savas loģikas dziļo gudrību, bet tad pēkšņi šķita, ka meitas bezjēdzīgais satraukums viņu nokaitinājis, un viņš Nesijai uzkliedza: — Pie joda, no kā tad tu baidies? Vai tu neesi mana meita? Kas tad tur tik briesmīgs, ka tev tā jādreb?

Bet Nesija domāja par augsto eksāmenu zāli, kurā dzirdēja tikai dažus dučus ātri čirkstošu spalvu, redzēja kluso, melnā talārā tērpto eksaminatoru, kas stingrs un visuvarens kā tiesnesis sēdēja katedrā, redzēja sevi pašu — mazu, salīkušu, nenozīmīgu — drudžaini rakstām, tomēr aizmiglotām acīm steidzīgi atbildēja:

— Tur nav nekā tāda, no kā es baidītos. Varbūt mani mazliet satrauc domas par braucienu. Par eksāmenu es nemaz nedomāju. Viņi jau tagad varētu izsludināt rezultātus. Es tiešām nezinu, kāpēc pārējie vispār piedalās.

Broudijs atkal skaļi iesmējās, iesaukdamies: — Tas jau ir īstais gars! Tā jārunā manai meitai! Ne jau velti mēs tevi nosēdinājām seglos. Nu es tev mācīšu augstāko skolu, un tev būs labi jādejo, kad nok|ūsi arēnā. — Viņš brīdi apklusa, jo salīdzinājums viņam patika, pašreizējā labajā jutoņā līdz ar satraukumu par Nesijas aizbraukšanu tas neskaidri atgādināja dienas, kad viņš devās uz lopu skati, tāpēc Broudijs iesaucās: — Šodien tu dodies uz skati, Nesij, un es lepojos ar tevi. Tu vēl neesi aizbraukusi, bet es jau zinu, kas atgriezīsies ar sarkano lentu ap kaklu. Mana meita Nesija Broudija — tas ir vārds, kas būs uz visu lūpām. Mēs abi izstaigāsim visu pilsētu. Nudien! Tagad, ar mani satiekoties, viņi pavisam citādi iepletīs acis. Gan mēs viņiem parādīsim! — Maigi, gandrīz apbrīnodams, viņš uzlūkoja Nesiju un pēc brīža piemetināja: — Augstais dievs! Tavu mazo galviņu, gandrīz nevar ticēt, kas viss tur nav iekšā! Latīņu un franču valoda, matemātika un dievs vien zina, kas vēl. Un tomēr tā nav lielāka par manu dūri; jā, taisnība, ka mazi āboli ir labi. Galvenais ir kvalitāte. Tas tiešām cilvēku iepriecina, kad viņš redz, ka viņa paša gudrība atdzimst meitā, sevišķi, ja viņš tai var sagādāt visas iespējas; kad es biju tavā vecumā, man tādu iespēju nebija. — Viņš līdzjūtīgi nopūtās: — Jā, es būtu daudz ko sasniedzis, ja man būtu bijusi iespēja, bet man vajadzēja doties pasaulē un pašam lauzt sev ceļu. Toreiz Latas stipendiju nebija, citādi es tas visas būtu ieguvis. — Viņš pacēla galvu un pārvērstā, satrauktā balsī iesaucās: — Ar tevi ir pavisam citādi, Nesij! Tev ši izdevība ir! Par to es parūpēšos! Gan tu redzēsi, ko es tavā labā izdarīšu, kad tu būsi ieguvusi Latas stipendiju! Es... es... es tevi pacelšu tik augstu, cik augstu vien tu spēsi kāpt! — Viņš trieca ar dūri pa galdu, uzvaroši pavērās meitenē un tad teica: — Vai tu par to nepriecājies, ko es tevis labā daru?

545

— Jā, tēv, — viņa nomurmināja. — Es... es tiešām priecājos par visu.

— Tam es gribu ticēt! — viņš iesaucās. — Neviens Līvenfordā nebūtu izdarījis tik daudz kā es. To tu iegaumē un neaizmirsti! Kad atgriezīsies ar Latas stipendiju, necel degunu gaisā! Atceries to, kas tev deva iespēju šo stipendiju iegūt!

Nesija izbijusies paskatījās uz tēvu un klusi iebilda:

— Tu taču negaidīsi, lai es to jau šovakar pārvedu mājās, tēv? Paies ilgāks laiks, kamēr izsludinās rezultātus — vismaz divas nedēļas.

It kā viņa pēkšņi būtu apdzēsusi pārdrošo prieku, viņš saīdzis pavērās meitā.

— Vai tu jau atkal sāc baidīties? Ko nozīmē šī pļāpāšana par rezultātiem? Vai tad tu domā, ka es tevi gaidīšu pārbraucam ar pilnu maisu zelta naudas? Es zinu, ka viss nāks īstajā laikā. Es zinu, ka tā paredzēta tavām studijām. Es pēc tās nekāroju, bet man liekas, tev bail, ka tu to varbūt nedabūsi.

— Ai nē, tēv! — viņa spēji iesaucās. — Par to es nemaz neraizējos. Man tikai bija bail, tu varētu domāt, ka es to jau šovakar noteikti zināšu.

— Noteikti zināsi? — viņš lēni atkārtoja. — Vai tad tu to vēl noteikti nezini?

— Jā! Jā! — viņa iesaucās. — Es to zinu pavisam noteikti. Es esmu pilnīgi pārliecināta. Es nemaz labi nezinu, ko sarunāju aiz satraukuma, ka man jābrauc uz universitāti.

— Neaizraujies ar šo lielo satraukumu, — viņš brīdināja. — Padomā, ka tev jau sešpadsmit gadu, un, ja tu vēl šai vecumā nespēj sevi savaldīt, tad tu nekad to nevarēsi. Nezaudē galvu, vairāk es tev nekā neteikšu! Vai tev viss vajadzīgais ir — spalva, zīmulis, gumija un vēl šis tas?

— Es visu nepieciešamo dabūšu tur, — viņa bikli atbildēja. — To mums tur izsniegs.

— Ahā! Nu labi, tad tu nevarēsi teikt, ka esi aizmirsusi spalvu. — Viņš apklusa un paskatījās pulkstenī. — Tev drīz būs jādodas uz vilcienu. Vai esi labi paēdusi?

Sajuzdama kuņģī nepatīkamu kurkstēšanu, viņa čukstēja:

— Jā, tēv.

Viņš piecēlās, piegāja pie sava pīpju statņa un pašapmierināts piezīmēja:

— Tad ir labi — es savu darbu esmu veicis.

Kamēr viņš bija uzgriezis muguru, Mērija piegāja māsai tuvāk un iečukstēja ausī:

— Es tevi pavadīšu uz staciju, Nesij, tikai lai tev būtu īsāks laiks un es redzētu, ka tu kārtīgi aizbrauc. Es tevi ar runām neapgrūtināšu.

— Ko tas nozīmē? — iesaucās Broudijs, kas zibens ātrumā bija apgriezies. Par nelaimi, viņš dažus vārdus bija dzirdējis. —Tu gribi iet uz staciju? — viņš ņirgājās. — Vai tiešām? Ļoti laipni no tevis. Ja tu to darīsi, tad darīsi to tikpat gļēvi kā tava māte, kas arī mūžīgi visur iejaucās. Vai tad Nesija nespēj noiet dažus jardus viena, ka tev jāsien viņai valgs ap kaklu un jāved? — Tēva izsmiekls pārvērtās dusmās. — Vai es tev neteicu, lai tu manu Nesiju liec mierā? Tu neiesi uz staciju! Tu nekā viņas labā nedarīsi! Viņa pati atradīs ceļu. — Tad viņš griezās pie Nesijas. — Tu taču negribi, ka viņa tevi apgrūtina, vai ne, mazā?

Viņa nodūra acis un tikko dzirdami nomurmināja: — Nē, tēv, ja tu tā vēlies.

Broudijs drūmā augstprātībā pavērās Mērijā.

— Redzēsim! — viņš iesaucās. — Tu viņai neesi vajadzīga! Nerūpējies par lietām, gar kurām tev nav nekādas daļas! Gan es visu nokārtošu. Šodien es pats sameklēšu visu, kas viņai vajadzīgs. Ej, Nesij! Kur ir tava cepure un mētelis? Es tevi pavadīšu līdz durvīm! — Viņš lielīgi piepūtās, iedomādamies, kādu godu parāda meitai, kamēr viņa klusēdama norādīja uz dīvānu, kur iztīrīta un izgludināta gulēja nonēsātā zilā kokvilnas jaciņa, ko viņa diendienā valkāja, jo citas vairs nebija, un salmu cepure, kurai māsa bija nopirkusi jaunu zīda lentu un rūpīgi piešuvusi. Viņš paņēma jaciņu un cepuri, pasniedza Nesijai un, lai pakalpojumi būtu pilnīgi, pat palīdzēja jaciņu uzvilkt; tā nu viņa tur stāvēja — sīciņa, neaprakstāmi aizkustinoša, saposta ceļojumam. Broudijs viņai pārspīlētā laipnībā uzsita uz pleca un, it kā pats savām rokām būtu ietērpis viņu no galvas līdz kājām, iesaucās? — Tā! Nu tu esi gatava braucienam! Vai tu arī nedomā, ka tas tev liels gods, ka es šodien paņēmu atvaļinājumu, lai tevi izvadītu? Bet nu uz priekšu, es tevi vēl izvadīšu pa durvīm!

Taču Nesijai nebija ne mazākās vēlēšanās iet projām; novērsusies no tēva, viņa palika stāvam un skatījās Mērijas maigajās, tumšajās acīs; viņas apakšlūpa bija viegli nokārusies, sažņaugtie tievie pirksti nervozi raustījās. Gaišā sejas āda bija zaudējusi savu dabisko krāsu un izskatījās gandrīz caurspīdīgi bāla, šķita, tā cieši pārstiepta viņas smalkajiem vaibstiem; linu gaišie mati, kuri šodien nebija sasukāti uz augšu, bet brīvi kļāvās ap šauro, vājo sejiņu, ar savu maigo mirdzumu vēl vairāk pasvītroja sejas bālumu. Viņa stāvēja pavisam nekustīgi un zināja, ka tuvojas viņas pūļu kulminācijas punkts un ka viņa baidās; likās — viņa pēkšņi bija aizmirsusi tēva klātbūtni, jo piegāja Mērijai pavisam tuvu un tikko dzirdami nomurmināja: — Es negribu iet, Mērij. Es atkal jūtu šo stīpu ap pieri. Es labāk paliktu mājās. — Bet tūlīt atkal iesaucās, it kā neko nebūtu teikusi:

— Tā, nu esmu gatava, tēv! Man ir viss, kas vajadzīgs. Es jūtos tik labi kā zivs ūdeni un esmu ar mieru sākt!

Viņš brīdi pablenza meitā, tad viņa seja pamazām noskaidrojās.

— Nu tad uz priekšu — un labi veikli! Kas tad tev ar viņu par darīšanām? Izbeidz muļķīgo tūļāšanos, citādi vēl nokavēsi vilcienu.

— Nenokavēšu, tēv! — Nesija dedzīgi iesaucās un atrāvās no Mērijas, uz māsu nemaz nepaskatījusies, it kā nebūtu dzirdējusi māsas pēdējo uzmudinājumu un kluso solījumu stacijā sagaidīt. — Nē! Nē! — viņa iesaucās. — Kaut kas tāds man nemaz nepiestāvētu. E taču neesmu veltīgi visus šos sešus mēnešus strādājusi. Kas tās par iedomām! — Viņa saslēja šauros piecus un parādīja savu centību, aizsteigdamās Broudijam garām un plaši atvērdama ārdurvis. — Es jau eju, tēv! — viņa skaļi, gandrīz kā tēvu atdarinādama, iesaucās. — Kad tu mani atkal redzēsi, es būšu pārnākusi!

— Pagaidi drusku, — viņš iesaucās, pieri saraucis, un steidzās viņai pakaļ. — Es taču tev teicu, ka izvadīšu tevi pa durvīm. Kas tev ienācis prātā, ka tu tā skrien prom?

Drūmi uzacis savilcis, viņš brīdi palūkojās meitā; ieraudzījis viņas acu gaišo mirdzumu, viņš atkal nomierinājās un sacīja: — Gan jau tu to veiksi, tu jau izskaties tā, it kā nevarētu vien sagaidīt, kad sāksies pārbaude. Tatad uz priekšu! Es lieku savu galvu ķīlā, ka tev viss izdosies lieliski. Esmu tevi pietiekami dīdījis. Tagad tu citādi nemaz vairs nevari, tev jāiegūst stipendija. — It kā gribēdams Nesiju aizbaidīt, viņš sasita plaukstas un iesaucās: — Steidzies prom un aizliec šim Grīrsonam kāju priekšā!

— Paļaujies uz mani! — viņa nevērīgi atbildēja. — Gan viņš to jutīs.

— Ļoti labi! — viņš sajūsmināts iesaucās un maigi nolūkojās meitai pakaļ, kad viņa izgāja pa dārza vārtiem un devās pa ielu tālāk. Viņa ne reizi neatskatījās. Stāvēdams pie durvīm un nolūkodamies, kā viņa pazūd tālumā, viņš atkal sajuta savu agrāko, lepno uzpūtību. Jā! Viņa Nesija bija krietna meitene! Gudrākas nemaz pasaulē nebija, viņas prāts bija ass kā nazis — kā nazis, kas pārdurs šo lielo, uzpūsto pūsli, šo Grīrsonu, tā ka gaiss izplūdīs šņākdams kā no pārplēstām plēšām. Viņš Nesiju bija labi sagatavojis šim notikumam, sakūdījis kā jaunu kurtu, kas tagad palaists no valga; meitai aizejot, viņš tās acīs bija redzējis mirdzumu, kas viņam sildīja sirdi. To viņš bija panācis, turēdams meitu stingri rokās, iepotēdams viņai asinīs mazliet savas uguns, iedvesdams gribu uzvarēt. «Saņemies, Nesij!» Tā bija viņa parole, devīze, kas bija vairāk nekā pamatota. Viņa iegūs Latas stipendiju, simt jūdžu vai punktu, vai kā nu tos sauca, aizsteigdamās Grīrsonam priekšā. Varbūt Grīrsons vispār būs pats pēdējais! Ļauni smaidīdams pie šīm tīksmajām domām, viņš lēnām apgriezās, neizsakāmā labsajūtā ievilka plaušās gaisu, uzkāpa pa kāpieniem un iegāja mājā.

Iekšā viņš bezmērķīgi apstājās priekšnamā, un viņa sākotnējā sajūsma daļēji saplaka, jo pulkstenis gan vēl nebija vienpadsmit un šodien viņš bija brīvs cilvēks, tomēr labi nezināja, ko iesākt; taču drīz pēc tam viņš iegāja virtuvē, apsēdās atzveltnī un greizi vēroja Mēriju, kas veica savus priekšpusdienas darbus. Mērija neizrādīja izbrīnu, ka viņš nav gājis uz darbu, un bija klusa un mierīga kā vienmēr, lai gan šodien viņas skatienā un acīs jautās lielāka grūtsirdība nekā parasti. Pēc meitas izturēšanās tēvs nebija skaidrībā par viņas domām. Broudijs jau pavēra lūpas, lai izmestu Mērijai kādu aizvainojošu piezīmi, norādītu, kāds bezdibenis viņu šķir no Nesijas, varbūt izteiktu kādu kodīgu aizrādījumu par viņas pagātni, tomēr savaldījās, labi zinādams, ka Mērija visu noklausīsies, stūrgalvīgi klusēdama. Vēl viņš nerunās! Lai viņa izliekas trula un mierīga, viņš zināja, kas aiz šīs mākslotās vienaldzības slēpās. Viņa bija metusi acis uz viņa Nesiju, iejaucās, kur vien varēja, ārdīja vipa nodomus, viltīgi centās sagraut viņa mērķus. Bet lai viņa pagaida! Arī viņš gaidīja, un, ja viņa Nesijas dēļ tieši stāsies viņam pretī, tad dārgi par to samaksās.

Slepus vērojot meitas vieglās, līganās kustības, viņam neviļus iešāvās prātā domas par citu sievieti, kuru viņš tikpat dziļi bija mīlējis, cik dziļi šo ienīda, — atmiņas par Nansiju, pēdējo viņa domu un sapņu tēlu. Bet viņš cieši sakoda zobus un atvairīja uzmācīgās domas, nolemdams, ka nekas nedrīkst aizēnot šīs dienas uzvaru. Nesija, viņa mierinājums, bija tā, par ko viņš gribēja domāt, kas tagad sēdēja vilcienā un savā gudrajā galvā atkārtoja uzdevumus, pie kuriem viņš tik centīgi bija licis viņai strādāt, vai varbūt pārdomāja viņa pēdējo norādījumu. Viņš pastāvīgi bija jutis. ka šī viņam būs liela diena, un nu zināja, ka nekas nedrīkst to aizēnot, ka pacilātība jāsaglabā tāda, kāda tā bijusi agrā rītā. Viņš labāk iedzers kādu glāzi — tikai lai mazliet uzmundrinātos.

Broudija acis iemirdzējās, kad viņš piecēlās no atzveltņa, piegāja pie plaukta, attaisīja mazo nodalījumu pa kreisi, paņēma pazīstamo melno pudeli un blakus stāvošo, viņam nolikto ūdens glāzi. Glāzi vienā un pudeli otrā rokā turēdams, viņš atkal apsēdās atzveltnī, ielēja viskiju un tūlīt atzinīgi to nogaršoja, brīdi paturēdams šķidrumu starp aukslējām un mēli. Pirmais malks vienmēr sagādāja viņam vairāk baudas nekā visi pārējie un tik silti kņudēdams ietecēja rīklē, ka viņš jutās spiests tūlīt izdzert arī otru glāzi. Pirmā bija domāta viņam pašam, šo otru viņš dzers uz Nesijas veselību. Tagad jau Nesija varbūt izkāpusi no vilciena, ja viņa būs ievērojusi tēva norādījumu un izkāpusi Pārtika stacijā; nu viņa varbūt jau kāpa stāvajā Gilmorhila nogāzē un devās tieši uz lielo universitātes ēku pašā kalna galā. Viņš labi apzinājās, ka šī dižā ēka, šis gara gaismas centrs, pilnīgi piemērota pārbaudījumiem tiem, kas sacentās Latas stipendijas dēļ, ka tā bija cienīga, lai viņa meita tur piedzīvotu savu pagodinājumu. Varbūt profesori jau pavirši dzirdējuši par viņas gudrību, jo ziņas par izciliem skolēniem ātri izplatījās starp zinātniekiem, un, ja tas vēl nebūtu noticis, viņai taču bija vārds, ko tūlīt atzīs, kas bija kā pase tur un visur citur — vienalga, kurp viņa ietu. Viņš uzdzēra universitātei, Nesijai, tad atkal Broudija vārdam.

Tagad bija labil Šodien viskijs klusināja ne tikai viņa īgnumu un izmisumu vien, — šodien viņš sajuta seno dienu uzmundrinājumu, un, tiklīdz to apzinājās, jutoņa kļuva labāka un viņš sāka prātot, ko lai iesāk. Cilvēkam jautrā prātā nav piemērota garlaikošanās kopā ar melanholiski noskaņotu meitu, kura to apvelti drūmiem skatieniem. Juzdams, ka izklaidēšanās būs jāmeklē ārpus mājas, Broudijs mirkli jau domāja, vai nevajadzētu iet uz kantori; protams, ne jau strādāt, bet pavisam neoficiāli, lai savā istabā pasmīdinātu abus jaunos zēnus un pakaitinātu pretīgo iznireli Blēru. Bet bija sestdiena, tātad tikai puse darba dienas birojā — tas nozīmēja, ka drīz visi beigs darbu un ies mājup; bez tam viņš juta, ka šis gadījums atzīmējams citādi, nevis ar vienkāršu atgriešanos ikdienas darba laukā. Šo nodomu viņš atmeta ar vieglu nožēlu, kura tika noslīcināta jaunā «Kalnu rasas» glāzē.

Rasa! Rasa uz zāles — zaļa zāle — zaļš zāles laukums! Ā, nu viņam tas beidzot bija rokā! Kas teica, ka šis lieliskais Tīčera ražojums, ko viņš jau sen iecienījis, nedod iedvesmu? Viņa seja atplauka gaišā priekā, jo viņš vēl spēja atcerēties, ka Līvenfordas bumbotāju klubam šodien pēc pusdienas Velhalas laukumā vasaras sacīkstes; viņš pasmīnēja, iedomādamies, ka visi dižvīri būs klāt, — droši vien visi būs klāt, sākot ar mazo Džonu Pakstonu un beidzot ar augsto lordu — pilsētas galvu Grīrsonu.

— Smalki! — viņš nomurmināja un pēc veca paraduma uzsita sev pa gurnu. — Tas ir vispareizākais! Es viņus savākšu kopā un tad visiem uzreiz ieberzēšu Latas stipendiju degunā. Es viņiem parādīšu, ka man no viņiem nav bail. Ir pats pēdējais laiks viņiem kaut ko dzirdēt par mani. Nu man iešaujas prātā, ka es jau pārāk ilgi esmu gaidījis.

Lai apmierinājums būtu pilnīgs, viņš izdzēra vēl vienu glāzi, tad pacēla balsi un skali uzkliedza:

— Pasteidzies ar vārīšanu! Es pēcpusdienā iziešu un pirms tam gribu kaut ko iekost. Un tam jābūt kaut kam labam, ne tādam pretīgam draņķim, ko tu šodien uzspiedi Nesijai.

— Pusdienas jau gatavas, tēv, — Mērija mierīgi atbildēja. — Tu vari tūlīt ēst, ja vēlies.

— Tad dod šurp! — viņš augstprātīgi uzkliedza. Dod šurp un neboli acis!

Mērija ātri uzklāja galdu un atnesa tēvam maltīti. Kaut gan tā viņam garšoja un bija nesalīdzināmi labāka par visu, ko Nansija gatavojusi, viņš tomēr nedz pateicās, nedz uzslavēja, bet ēda ar lielu kāri, ko vēl vairāk bija ierosinājis viskijs, un gremodams domāja gan par pēcpusdienas plāniem, gan arī par Nesiju. Nu pārbaude jau būs sākusies, Nesija droši vien sēdēja un aprakstīja vienu lappusi pēc otras, kamēr pārējie, sevišķi jaunais Grīrsons, grauza koka spalvaskātus un skaudīgi noraudzījās viņa meitā. Viņš redzēja, ka Nesija, vienu burtnīcu jau pierakstījusi, pieceļas un pašapzinīgu smaidu šaurajā sejā panāk uz priekšu un prasa pārbaudītājam vēl vienu burtnīcu. Ar pirmo viņa jau galā, turklāt pirmā visā zālē — Nesija Broudija, viņa meita, kamēr šis jaunais lempis Grīrsons nav vēl pierakstījis ne pusi savas burtnīcas. Viņš apmierināts iesmējās par meitas izcilajām spējām un ar sevišķu labpatiku ēda tālāk, iedomādamies sāncenša nelabo sajūtu. Kamēr viņš ēda, domas galvenām kārtām darbojās šai virzienā; paēdis viņš piecēlās un atkal iedzēra, iztukšodams pudeli cerībā, ka Nesijai būs vajadzīgas ne vien divas, bet veselas trīs burtnīcas, lai parādītu profesoriem savas plašās zināšanas.

Vēl bija pārāk agrs, lai dotos uz Velhalas spēļu laukumu, jo viņš gribēja, lai tur vispirms sapulcējas visi pilsētas ievērojamākie vīri, un apzinājās, ka vēl nav ieguvis bezrūpīgo sparu, kāds tādai dēkai vislabāk atbilst; tā kā viņam priekšā jau rēgojās tukšā pudele, kurā vairs nebija «Kalnu rasas», viņš nolēma iziet un kādu stundu uzkavēties Velhalas degvīna tirgotavā, kas atradās pie spēļu laukuma un bija ērti pieejama.

Tā viņš atstāja māju un devās lejup pa ielu, — ne jau ar stingu, īgnu seju un tālē vērstu skatienu, kā pēdējā laikā bija paradis, bet labsajūtā starodams, pilns pārliecības par meitas sekmēm, kustēdamies brīvi un viegli un izaicinoši vērdamies pretimnācējos. Diemžēl maz ļaužu vēl bija uz ielas, bet, pārgājis pāri dzelzceļam, Broudijs ielas otrā pusē ieraudzīja kādu staltu vīru. Tas bija ārsts Lorijs, kas nebrauca, bet gāja kājām. Broudijs tūlīt devās pāri ielai un viņu uzrunāja.

— Labdien, ārsta kungs! — viņš laipni iesaucās. Vecos laikos ārsts viņam bija vienkārši Lorijs un nebūt ne tik laipni uzrunājams. — Priecājos jūs redzēt.

— Labdien, — ārsts atbildēja, atcerēdamies nesamaksātās vizītes un izteikdamies tik īsi, cik vien tādam runīgam vīram iespējams.

— Cik jauki, ka es jūs sastapu! — Broudijs turpināja. — Ļoti jauki! Vai jūs zināt, kas šai acumirkli notiek?

Lorijs viņā aizdomīgi pavērās un jautāja: — Nu?

— Mana Nesija šodien ir universitātē un, kamēr mēs te runājam, iegūst Latas stipendiju! — Broudijs iesaucās. — Tas tikai attaisnos jūsu vārdus, ārsta kungs. Vai vēl atceraties, ko jūs man teicāt — ka viņai ir tāda galva, kādu nevar atrast starp tūkstošiem?

— Patiesi! Patiesi! — Lorijs uzpūtīgi atbildēja un kļuva mazliet sirsnīgāks. — Priecājos, to dzirdot. Tātad iegūst Latas stipendiju. Jā, tas arī ir atbalsts. Tas būs neliels atspaids. — Viņš pašķielēja uz Broudiju, cerēdams, ka tas viņa mājienu sapratīs, tad pēkšņi pavērās tam sejā un iesaucās: — Iegūst? Jūs taču gribējāt teikt, ka viņa to jau ieguvusi?

— Tā ir tikpat kā iegūta, — Broudijs apmierināts noteica. — Viņa tieši tagad to dara, taisni šai mirklī. Es šo dienu atbrīvojos no darba, lai uzmanītu, ka viņā aizbrauc vislabākajā noskaņā. Kad viņa gāja prom, viņai acīs bija tāds mirdzums, kas skaidri solīja uzvaru. Viņa būs pierakstījusi veselas trīs burtnīcas, kamēr tiks galā.

— Ko jūs sakāt! — Lorijs noteica un, dīvaini Broudijā paskatījies, mazliet atrāvās atpakaļ. Tad viņš piemetināja: — Nu man būs jāiet, mani gaida svarīga konsultācija, mans zirgs nupat šeit uz ielas pazaudēja pakavu, citādi es nokavēšos!

— Neejiet vēl! — Broudijs pretojās, turēdams samulsušo Loriju aiz svārku pogcauruma. — Es jums vēl nebūt visu neesmu izstāstījis par savu meitu. Es šo meiteni tiešām mīlu. Mīlu tā, kā man piederas. Tieši tā, kā man piederas. Man pēdējos sešos mēnešos bija ar viņu ļoti jānopūlas.

— Ļaujiet man, lūdzu, iet, Broudija kungs! — iesaucās Lorijs, cenzdamies atbrīvoties.

— Mēs mācījāmies līdz pusnaktij, mēs abi ar Nesiju, — Broudijs nopietni noteica. — Tas bija liels darbs, nudien, bet tas bija šo pūļu vērts!

— Nē, tiešām, mans kungs! — Lorijs sašutis skaļi iesaucās, izrāvās un pavērās apkārt, skatīdamies, vai kāds nav ievērojis viņa sarunu ar šo jocīgo vīru. — Jūs atļaujaties pārāk daudz! Man tas nepatīk! Ievērojiet, lūdzu, turpmāk, kā jūs ar mani runājat. — Tad viņš Broudijam uzmeta pēdējo sašutuma pilno skatienu, atkal piepūta vaigus un devās tālāk.

Broudijs, mazliet samulsis, noskatījās ārstam pakaļ. Viņš nevarēja saprast, kāpēc tas izturējās tik noraidoši; beidzot viņš, galvu kratīdams, novērsās, devās tālāk un, nevienu citu vairs nesatikdams, nokļuva Velhalas dzertuvē. Te viņu nepazina; viņš sēdēja klusēdams, bet nemitīgi dzēra un tīksminājās ar alkoholu, un jaukām ainavām par savas meitas spējām, kamēr pulkstenis rādīja trīs. Tad viņš piecēlās, pabīdīja cepuri pakausī, saknieba lūpas un lepni izgāja ārā.

Nelielo gabaliņu līdz spēļu laukumam viņš nosoļoja gandrīz bez grīļošanās un drīz vien atradās glīti nožogotajā zālainajā četrstūrī, ko spoži apspīdēja saule un kur Broudija acu priekšā kustējās tumšie un neskaidrie spēlētāju stāvi. «Kas tā par spēli pieaugušiem vīriem,» viņš nicīgi nodomāja, «kā muļķa ielas zeņķu baram dzenāt pa laukumu dažas bumbas?» Vai tad viņi nevarēja ņemt rokā bisi vai kāpt zirgā, kā viņš to kādreiz bija darījis, ja viņiem gribējās vingrot vai izklaidēties?

Tomēr viņa skatiens laukumā ilgi nekavējās, bet ātri sameklēja mazo bariņu, kas maura pretējā galā sēdēja paviljona verandā. Viņš apmierināts ņirdzīgi pasmaidīja, ieraudzījis, ka viņi, gluži kā viņš bija paredzējis, sapulcējušies visi, sākot ar vienkāršo Džonu Pakstonu un beidzot ar augsto lordu — pilsētas galvu. Viņš sasparojās un noteiktiem soliem devās turp.

Kādu mirkli mazā sabiedrība viņu neievēroja, jo visi ar lielu interesi sekoja spēlei; tad Pakstons pēkšņi pacēla galvu, ieraudzīja viņu un pārsteigts izdvesa:

— Augstais dievs! Paskatieties taču, kas tur nāk! — Viņa balss tūlīt pamodināja arī citu interesi, tie pavērās turp, kurp izbijies lūkojās Pakstons, un arī ieraudzīja dīvaino, noplukušo un lielīgo vīru, kas grīļodamies tuvojās.

Atskanēja dažādi izsaucieni:

— Apžēlojieties! Tas taču Broudijs! Es viņu mēnešiem neesmu redzējis!

— Viņš jau piesūcies kā dēle!

— Un kā vēl! Pilns kā mārks!

— Paskatieties taču uz viņa seju un drēbēm!

— Jā, bet ievērojiet, cik lepni viņš soļo!

Kad Broudijs bija pienācis tuvāk, visi apklusa, neskatījās viņam ne virsū, acis nodūruši, nelikās par viņu zinis, tomēr nespēja samulsināt, jo viņš, viegli grīļodamies, apstājās un izsmējīgi viņus uzlūkoja.

— Nē, kas to būtu domā jis! Kas to būtu domājis! — viņš rīstīdamies ņirgājās. — Mēs esam tik ļoti aizņemti, skatīdamies uz skaisto mazo bumbiņu! Tiešām lielisks un interesants laika kavēklis. Drīz vien mēs kā aušīgu skuķu bars apbrīnosim vistiņu ķeršanu, ja mēs nebūsim pietiekami uzmanīgi. — Viņš brīdi klusēja, tad nekaunīgi jautāja: — Kas tad uzvarējis, galva, vai? Varbūt negribat man to teikt — jūs taču esat lielākais vāvulis pilsētā.

— Spēle vēl nav galā, — Grīrsons, arvien vēl uz Broudiju neskatīdamies, pēc īsas vilcināšanās atbildēja, jo naids, kādu agrāk pret to bija jutis, pēkšņi likās zudis, redzot, cik nožēlojams Broudijs izskatās. Un bez tam — vai tad viņš nebija pilsētas galva? — Līdz šim vēl neviens nav uzvarējis, — viņš laipnāk piemetināja.

— Ak šī spēle vēl nav galā, vēl neviens nav uzvarējis! — Broudijs ironiski atkārtoja. — Labi, labi! Man ļoti žēl to dzirdēt. Bet es jums varu pastāstīt par kādu citu spēli, kas ir galā un jau laimēta!

Viņš cieši paskatījās visos pēc kārtas, viņu vienaldzība Broudiju saniknoja, un viņš sāka kliegt:

— Es runāju par Latas stipendiju! Varbūt jūs domājat, ka arī šī sacensība, tāpat kā muļķīgā bumbošana, kurā jūs noskatāties, vēl nav galā? Bet es jums saku, tā ir pabeigta — pabeigta un izšķirta, un mana Nesija ir tā, kas laimējusi!

— Klusu, klusu! — iesaucās Gordons, kas sēdēja tieši Broudijam priekšā. — Es jūsu dēļ nevaru saredzēt spēli. Sēdieties vai paejiet sāņus un neķērciet mums ausīs!

— Es stāvēšu, kur man patiks. Nobīdiet mani sāņus, ja varat, — Broudijs draudīgā balsī atbildēja. Tad nievājoši turpināja: — Kas tad jūs tāds esat, ja tā izrunājaties? Tikai bijušais galva, jūs vairs neesat pilsētas ķēniņš — tas ir mūsu dārgais draugs Grīrsons, kas tagad iesēdies jūsu vietā, un ar viņu es vēlētos runāt. — Nu viņš savu izsmiekla pilno skatienu pievērsa Grīrsonam un sacīja: — Vai jūs dzirdējāt, ko es teicu par Latas stipendiju, galva? Nē! Neuztraucieties, es jūsu krietno zēnu neesmu aizmirsis. Es zinu gluži labi, ka arī viņš piedalās sacensībā. Pilsētas galvas Grīrsona dēls piedalās sacensībā Latas stipendijas dēļ. Mīļais dievs! Tad jau stipendija viņam tikpat kā kabatā.

— Tā es nekad neesmu teicis, — atbildēja pret savu gribu nokaitinātais Grīrsons. — Mans zēns arī to var mēģināt. Galu galā viņam jau nauda izglītībai nav nepieciešama.

Saņēmis šais vienaldzīgajos vārdos apslēpto aso cirtienu, Broudijs sakoda zobus un pielika visas pūles, lai dotu iznīcinošu atbildi, bet, kā vienmēr sadursmēs ar Grīrsonu, nespēja dusmām atrast piemērotu izpausmi. Doma, ka viņš vēl pirms mirkļa augstprātīgi kā valdnieks bija pienācis klāt un tagad ar vienu vienīgu teicienu jau bija atbruņots, padarīja Broudiju traku; juzdams, ka arī uz pārējiem nav atstājis vēlamo iespaidu, viņš vairs nevaldīja pār sevi un kliedza:

— Kāpēc tad jūs prasījāt, lai es neļauju savai meitai sacensties? Tikai tāpēc, lai jūsu dēliņš iegūtu stipendiju! Tā tas ir, jūs riebīgais cūka! Jūs mani pie Krosa apturējāt un prasījāt, lai es Nesijai neļauju piedalīties sacensībā!

— Klusāk! Nekliedziet man tā ausī! — Grīrsons salti atbildēja. — Man nepatīk jūsu elpa. Es jau jums teicu, ka domāju tikai par jūsu Nesiju. Kāds, kam ir tiesības par to runāt, lūdza mani, lai es parunājot ar jums. Sākumā es to nemaz negribēju darīt, un nu man tiešām žēl, ka jums to pateicu.

— Jūs esat melis! — Broudijs rēca. — Jūs esat nolādēts, viltīgs melis!

— Ja jūs te esat ieradies sākt ķildu, es to nepieļaušu, — Grīrsons atbildēja. — Tur nav nekādu melu, un, tas arī nav nekāds noslēpums. Tā kā jūsu meita tomēr piedalījusies sacensībā, es jums mierīgi varu pateikt, ka tas bija Renviks, kas mani lūdza ar jums parunāt.

— Renviks! — Broudijs neticīgi iesaucās. Viņš brīdi klusēja, tad viņam viss kļuva skaidrs, un viņš ālējās tālāk: — Es saprotu! Es to saprotu gluži labi. Jūs viņu pierunājāt to darīt. Viņš ir ar jums uz vienu roku. Viņš mani ienīst gluži tāpat kā.... kā jūs visi! — Broudijs kā apmāts vicināja roku. — Es zinu, jūs visi esat pret mani, jūs skaudīgie cūkas, bet es tam uzspļauju! Es savu panākšu! Es jūs visus vēl samīdīšu! Vai kādam no jums ir meita, kas var iegūt Latas stipendiju? Atbildiet!

— Ja jūsu meita arī iegūs Latas stipendiju, — kāds iesaucās, — pie velna — kāda mums tur dala? Lai viņa to iegūst — daudz laimes! Man ir vienalga, kas to iegūst.

— Jums tas vienalga? — Broudijs lēnām noteica. — Jums tas vienalga? Jūs melojat. Tas jums visiem būs spļāviens sejā, ja Nesija Broudija iegūs Latas stipendiju.

— Ejiet taču mājās, mīļais cilvēk, — Gordons mierīgi sacīja. — Jūs jau neesat pie pilna prāta. Jūs murgojat. Jūs taču pats nezināt, ko runājat.

— Es iešu tad, kad man patiks, — Broudijs noteica. Alkohola radītais uzbudinājums pēkšņi pārgāja, spars pazuda, viņam vairs negribējās mesties Grīrsonam virsū un saplosīt to gabalos; redzot daudzās vienaldzīgās un riebuma pilnās sejas, viņu pārņēma dzi|a līdzjūtība pašam pret sevi, un viņš sev jautāja, vai tā varētu būt tā pati sabiedrība, pār kuru viņš agrāk valdījis un kurai iedvesis bailes. Tie viņu nekad nebija lāgā ieredzējuši, viņš tos bija pakļāvis ar savu spēku, un tagad, kad tie viņu atstūmuši, Broudija līdzjūtība pašam pret sevi pieņēma tādus apmērus, ka izvērtās īstās bēdās, kas gandrīz izpaudās asarās. — Es saprotu, kā tas ir, — griezdamies pie visiem, Broudijs drūmi nomurmināja. — Jūs domājat, ka ar mani uz visiem laikiem beigas. Tagad es jums neesmu pietiekami labs. Mīļais dievs! Ja man par to nebūtu jāsmejas, es varētu kaukt. Kad es iedomājos, kā jūs tur sēžat un augstprātīgi noskatāties manī — manī, kura dzīslās rit asinis, kas ir daudz pārākas par jūsējām, tā ka jūs pat par kājslauķiem nederētu. — Viņš pēc kārtas pavērās visos, veltīgi meklēdams kādu pazīmi, kas viņu uzmudinātu, kādu pierādījumu, ka pārējos ietekmējis. Kaut gan nekas nebija redzams, viņš jau rāmākā un mazāk pārliecinošā balsī turpināja: — Nedomājiet, ka ar mani ir cauri! Es atkal tikšu uz kājām. Īstu vīru nevar piespiest pie zemes, un jūs mani nepiespiedīsiet, lai kā mēģinātu. Gan dzirdēsiet, ko mana Nesija izdarījusi. Viņa jums parādīs, kas viņā slēpjas. Tāpēc es atnācu šurp. Es jūs nemaz negribu pazīt. Es jums tikai gribēju pateikt, ka Nesija Broudija iegūs Latas stipendiju, un, tā kā tas nu ir izdarīts, tad esmu gauži apmierināts!

Viņš pārlaida visiem drūmu skatienu; juzdams, ka vairs nekā nav ko teikt, un redzēdams, ka visi klusē, Broudijs gāja prom; tomēr pēc dažiem soļiem viņš apstājās, apgriezās un pavēra muti, bet neko neteica, nodūra galvu, novērsās un tenterēja prom. Arī pārējie nesacīja ne vārda.

Sarūgtināts par savu aizvainoto lepnumu, Broudijs, iedams pa ielu, pēkšņi tālumā ieraudzīja abas savas meitas, kas no stacijas nāca viņam pretī. Viņš gandrīz truli pablenza viņās — Nesija un Mērijā Broudijā, abos savos bērnos, it kā viņu mulsinātu neparastais skats: abas meitas uz atklātas ielas kopā, — tad viņš pēkšņi saprata, ka Nesija atgriežas no pārbaudes, bet Merija bijusi nepaklausīga un gājusi Nesiju sagaidīt. Bet tas nekas! Ar Mēriju viņš varēs norēķināties vēlāk, nu viņam gribējās steigšus uzzināt, kā Nesijai klājies, dziedināt savu aizvainoto patmīlību ar ziņām par meitas sekmēm. Viņš pielika soli, steidzās tām pretī un piegāja klāt. Kāri cenzdamies saskatīt jaunākās meitas gurdajā sejā visus sīkumus, viņš iesaucās:

— Kā tev veicās, Nesij? Ātri! Stāsti — vai labi gāja?

— Jā, — viņa nomurmināja. — Viss bija labi.

— Cik burtnīcu tu pierakstīji? Divas vai trīs?

— Burtnīcas? — viņa gurdi atkārtoja. — Es rakstīju tikai vienā burtnīcā, tēt.

— Tikai vienā burtnīcā! — viņš iesaucās. — Tu pa visu šo laiku pierakstīji tikai vienu burtnīcu? — Viņš pārsteigts pavērās meitā, tad viņa seja pamazām kļuva stingra un viņš skarbi taujāja tālāk: — Vai tu nevari parunāt, meitēn? Vai tad tu nejūti, ka es gribu dzirdēt par Latas stipendiju? Es tev jautāju pēdējo reizi — vai tu man stāstīsi, kā tev veicies?

Ar lielām pūlēm Nesija savaldījās, kā lūgdamās pavērās tēvā, savilka bālās lūpas smaidā un iesaucās:

— Lieliski, tēv! Man veicās lieliski! Labāk nemaz nevar vēlēties!

Viņš ilgi lūkojās uz meitu, atcerēdamies, cik augstprātīgi bija dižojies par viņas sekmēm, un tad lēnām, savādā, nedabiskā balsī noteica:

— Es ceru, ka viss ir lieliski. Es to ceru. Un, ja tā nebūs, tad — nudien! — tev klāsies ļauni.

X

Bija nākamā sestdiena pēc sacensības Latas stipendijas dēļ; pulkstenis rādīja pusvienpadsmit priekšpusdienā. Nesija Broudija stāvēja pie viesistabas loga un skatījās ārā, viņas šaurā seja pauda satraukumu, ieplestās acis mirdzēja, it kā viņa uz tukšās ielas cerētu ieraudzīt pēkšņu, satricinošu ainu. Līdz ar saspringumu sejā atspoguļojās neapvaldīts uzbudinājums, jo apziņa, ka atrodas istabā viena un nenovērota, ļāva brīvāk izpausties iekšējiem pārdzīvojumiem, kurus pagājušajā, tik grūtajā nedēļā rūpīgi bija slēpusi.

Šai nedēļā tēva izturēšanās pret viņu bija kļuvusi pavisam neciešama, iecietīga lēnprātība mainījās ar tādiem draudiem, kas viņu dzina izmisumā. Tomēr viņa to pacieta un mierināja sevi ar domām, ka lieto smalkāku un labāku taktiku nekā tēvs ar savu ālēšanos un bļaustīšanos. Viņa bija pārliecināta, ka stipendiju ieguvusi un šī pārliecība auga ar katru dienu. Tas nebija iespējams, ka visas viņas pūles, šie spaidu darbi, ilgās aukstajā viesistabā pavadītās stundas netiktu atalgotas; kaut arī pirms nedēļas, nākot mājās no universitātes, bija uzmākušās šaubas par pašas darba vērtīgumu, tagad pašpaļāvība atkal bija atgriezusies un viņa juta, ka noteikti iegūs stipendiju, izsakoties tēva vārdiem — tas bija pats par sevi saprotams. Tomēr, par spīti visam, bija iespējama arī varbūtība — vāja, veselam saprātam pretī runājoša varbūtība, ka viņa pārbaudi nav izturējusi! Tas nebija iespējams, nebija iedomājams, tomēr pieļaujams, un pret šo varbūtību viņa cīnījās ar visu savu māku un viltību. Abi, ir Mērija, ir tēvs, bija pārliecināti, ka pārbaudes rezultātus paziņos tikai nākamajā nedēļā; viņa tā bija teikusi, un tie noticēja; bet viņa pati zināja labāk, viņa zināja, ka šī vēsts pienāks šodien priekšpusdienā. Tai vajadzēja pienākt kuru katru mirkli, jo vienpadsmitos piesūtīja vēstules arī no Glasgovas, un no ievāktajām aptaujām viņa zināja, ka lēmums par stipendiju visiem tās tīkotājiem izsūtīts jau vakar vakarā. Vēl tagad viņa viltīgi pasmaidīja, domādama, cik veikli visus piekrāpusi. Tā bija spoža un pārdroša iedoma — diezgan līdzīga rīcībai ar slepeno vēstuli Mērijai — un tomēr tā bija izdevusies. Tēvs viņu tā bija spīdzinājis un licis tik daudz pūlēties pirms pārbaudes, ka viņai vajadzēja atvilki elpu, rast iespēju visu apsvērt, un viņa to bija ieguvusi. Tā bija uzvara. Vesela nedēļa vēl būs viņas ricībā, pirms viņš draudīgi prasīs sekmju apliecību, vesela nedēļa, kurā, ja cīņa būtu zaudēta, varēs visu izlemt un izdomāt viltīgu bēgšanas plānu. Bet viņa taču nebija zaudējusi, viņa bija uzvarējusi, tāpēc šais brīnišķīgajos mirkļos nedomās par to, kā izsargāties no tēva dusmām, bet uzskatīs tos par apslēptu svētlaimi, glabās savu dārgo noslēpumu un triumfēdama atklās to tikai tad, kad ilgāk vairs nespēs noturēties, tā pārsteigdama abus. Pirms viņa to atklās, tie nezinās nekā. Neviens to nedrīkstēja zināt, pat Mērija ne, lai gan māsa pret viņu bija tik laba, laipna un mīļa. Mērijai tomer vajadzētu pateikt. Tomēr ne! Tas izjauktu visu viņas plānu. Mērijai viņa to pateiks vispirms, pagaidām tomēr noslēpums jāglabā tikai viņas sirdī. Viņa negribēja, lai kāds lūkotos pāri plecam, kad viņa šo vēstuli uzplēsīs, viņai vajadzēja būt vienai, tālu no glūnīgām acīm, kas varētu novērot, kā dreb viņas pirksti un nepacietībā kaist skatiens.

Tā stāvēdama, viņa pēkšņi sarāvās un viegli nodrebēja, jo ielas galā ieraudzīja neskaidru, zilu stāvu — pastnieku, kurš, kā jau parasti, pēc pusstundas noteikti būs šeit. Pēc pusstundas viņa saņems vēstuli, bet tad viņai vajadzēja būt vienai, lai netraucēta to izlasītu. Ar pūlēm viņa atrāva skatienu no pastnieka, kā negribēdama, gluži automātiski apgriezās un piegāja pie durvīm. Viņas sejas izteiksme pārvērtās, viltīgi savilktie vaibsti izlīdzinājās, seja kļuva noslēgta un neizteiksmīga, un tad piere lēnām sakrunkojās. Kad Nesija iegāja virtuvē un piegāja pie Mērijas, viņas seja izskatījās vēl vairāk noraizējusies. Nu viņa piespieda roku pie pieres un nevarīgi iesaucās:

— Mani atkal moka galvassāpes, Mērij! Šoreiz ļaunāk nekā jebkad.

Mērija līdzjūtīgi pavērās māsā.

— Mana nabaga mazā Nesij! — viņa iesaucās.

Cik man tevis žēl! Es jau domāju, ka tu uz visiem laikiem būsi no tām vaļā.

— Nē, nē, — Nesija noteica, — tās atkal atgriezušās. Man tik ļoti sāp galva, dod man vienu no maniem pulveriem, bet ātri!

Aizlikusi roku acīm priekšā, Nesija vēroja Mēriju, kā māsa pieiet pie baltās kartona kārbas, kas pastāvīgi stāvēja uz kamīna, attaisa to un atklāj, ka tā tukša.

Tad Mērija iesaucās:

— Pulveri visi izlietoti, cik žēl! Man tiešām žēl, mīlulīt! Es biju pārliecināta, ka viens vai divi vēl atradīsies.

— Izlietoti? — iekliedzās Nesija. — Tas ir šausmīgi! Man tie vajadzīgi, man galva plīst pušu! Man tūlīt viens vajadzīgs!

Mērija noraizējusies paskatījās māsas satriektajā sejā un jautāja:

— Ko es tevis labā varu darīt, mīlulīt? Vai tu nevēlies aukstu etiķudens apliekamo?

— Es taču tev jau teicu, ka tas nepalīdz! — Nesija nepacietīgi iesaucās. — Tev būs jāatnes kāds pulveris. Lūdzu, ej tūlīt!

Mērija šaubīdamās pavērās māsā un tad sacīja:

— Tieši tagad man grūti iziet. Jāgatavo pusdienas un vēl šis tas darāms. Atgulies mazliet, es tev pamasēšu galvu.

— Ej un atnes pulveri! — Nesija uztraucās. — Vai tad tu nevari man izdarīt mazo pakalpojumu — tu taču pastāvīgi apgalvo, ka gribot man palīdzēt! Es nejutīšos labi, kamēr nedabūšu pulveri. Tu zini, ka man palīdz tikai šie pulveri.

Mērija, brīdi vilcinādamās, līdzjūtīgi skatījās māsā, tad lēnām satvēra priekšauta lentas un vēl lēnāk tās atraisīja.

— Ir jau labi, mīlulīt! Es nevaru redzēt, ka tu tā mokies. Es tūlīt iešu un likšu tev dažus pagatavot. — Iziedama no virtuves, viņa noraizējusies sacīja: — Es nebūšu prom ilgāk par vienu minūti. Atgulies un atpūties, kamēr es atgriezīšos.

Nesija paklausīgi apgūlās un jutās apmierināta, jo zināja, ka šī minūte nozīmē veselu stundu; tikmēr viņa paspēs saņemt vēstuli un nomierināsies, bet Mērija aizies uz pilsētu, ilgi gaidīs aptiekā pulverus un tikai tad atgriezīsies. Izdzirdusi, kā māsa aizver ārdurvis, viņa pasmaidīja; smaids aizdzina māksloto sasprindzinātību, viņas sejā atkal parādījās dīvaini viltīgā izteiksme, viņa uzlēca kājās un sāka nepacietīgi skraidīt pa viesistabu.

Jā, tur Mērija aizsteidzās pa ielu — nabaga māsa! — lai atnestu pulverus, nemaz nenojauzdama, ka divi bija paslēpti plaukta atvilktnē; viņa redzēja, kā Mērija, neko neievērodama, pagāja garām pastniekam, kas nāca tieši šurp. Viņa somā bija kaut kas tāds, kas līdzēs vairāk nekā visi pulveri, ko Lorijs varēja parakstīt. Cik lēni viņš nāca! Kā viņai likās, tas bija Dans, vecākais no abiem pastniekiem, kas tagad apkalpoja šo iecirkni un vienmēr tik svinīgi bija nodevis Meta vēstules, zīmīgi iesaukdamies:

— Pēc izskata spriežot, tur droši vien ir kaut kas, ko vērts izlasīt! — Neviena Meta vēstule nekad nebija bijusi tik svarīga kā šī! Kāpēc vecais nesteidzas?

Tagad Nesija neskaidri atcerējās, ka reiz jau tikpat satraukta un nepacietīga bija stāvējusi pie viesistabas loga, un pēkšņi gluži neapzināti uzminēja, ka tas bija noticis tai dienā, kad pienāca telegramma, kas mammu tā bija satraukusi. Viņa atcerējās patīkamās trīsas, kas viņu bija pārņēmušas, turot rokā dzelteno papīra strēmeli, atcerējās arī savu viltību, ar kādu bija pārliecinājusies, ka vecāmāte nekā nebija manījusi. Nesija vairs nebaidījās, ka vecāmāte varētu pamanīt vēstuli, jo tagad viņa bija gandrīz akla un pilnīgi kurla, pastāvīgi dzīvoja savā istabā un iznāca no tās tikai tad, kad viņu aicināja pie galda.

Dans nāca arvien tuvāk, iedams ar smago somu uz muguras kā īsts nastu nesējs, viņš nesteigdamies soļoja no vienas ielas puses uz otru, bet tik lēni, it kā uz katra kājas pirksta būtu par varžacij. Ai, cik lēni viņš gāja! Tomēr savādi — Nesija nemaz tik ļoti nevēlējās, lai viņš steigtos, drīzāk otrādi, viņa gribēja, lai viņš kavējas un viņas vēstuli nodod pēdējo. Likās, šodien visiem ielas iedzīvotājiem pienākušas vēstules, turklāt viņi tās saņem papriekšu, gluži kā viņa to vēlējās. Vai Džons Grīrsons jau būs saņēmis ziņu? Lielu prieku viņam tā nesagādās. Kāds viņai būtu prieks, ja varētu redzēt viņa muļķīgo seju, uzplēšot aploksni. Viņa pati gan vispār vairs nevēlējās saņemt nevienu vēstuli; tas tik ļoti satrauca, un viņa jau zināja, ka ieguvusi Latas stipendiju, nemaz nebija vērts atplēst aploksni, lai redzētu šīs pārliecības apstiprinājumu. Dažu vēstuļu aploksnes tik grūti atplēst!

Un tomēr tas bija pats Dans, kas nāca uz mājas pusi; viņa drebēja pie visām miesām, sāka elsot, kad viņš bezrūpīgi pagāja gar dārza vārtiem, it kā noteikti zinādams, ka nu Broudijiem vairs nevarētu pienākt neviena vēstule, bet, kad Dans pēkšņi apstājās un griezās atpakaļ, sirds viņai kāpa vai pa muti laukā.

Pagāja vesela mūžība, iekams ieskanējās durvju zvans; tomēr tas ieskanējās, un Nesijai gribot negribot bija jāatstāj logs un jāiet pie durvīm — ne tik steidzīgi kā tai dienā, kad gāja pakaļ telegrammai, bet lēnām, ar dīvainu neīstenības sajūtu — it kā viņa arvien vēl stāvētu pie loga un noraudzītos pati savā tēlā, kas lēni atstāj istabu.

Garā, stīvā un svarīgā vēstule ar zilu zīmogu aploksnes otrā pusē gulēja Dana rokā. Nesija stāvēja un skatījās uz vēstuli, nemaz neievērodama pastnieka smaidu, kas sakrunkoja zilām dzīsliņām klātos iesarkanos vaigus un rādīja tabakas sabojātos zobus; jā, viņa gandrīz neredzēja arī pašu veco pastnieku, tomēr izdzirda viņu neskaidri sakām tieši tā, kā bija gaidījusi: — Pēc izskata spriežot, tur droši vien ir kaut kas tāds, ko vērts izlasīt!

Nu tā bija viņas roka, kas pieskārās vēstulei; pirksti sataustīja labo, biezo papīru, acis vēroja smalko, glīto uzrakstu un savu vārdu, kas atradās tieši baltā laukuma vidū. Cik ilgi viņa bija skatījusies uz savu vārdu, Nesija labi nezināja, bet, kad pacēla galvu, Dans jau bija aizgājis, un viņa nebija ne pateikusies, ne vispār bildusi kādu vārdu; vērdamās tukšajā ielā, viņa juta neskaidru nožēlu par šādu nepieklājību un nodomāja šo kļūdu kaut kādi izlabot — vai nu atvainojoties, vai uzdāvināt uz Ziemsvētkiem tabaku. Bet vispirms bija jāuzplēš atnestā vēstule.

Viņa iegāja atpakaļ mājā, aizslēdza durvis un, atcerējusies, ka nu vairs nevajag iet atpakaļ nemīlīgajā viesistabā, ko viņa tā ienīda, klusi izslīdēja cauri priekšnamam un iegāja tukšajā virtuvē. Te viņa tūlīt nolika vēstuli uz galda. Tad viņa atgriezās pie durvīm, pa kurām tikko bija ienākusi, pārliecinājās, ka tās cieši aizslēgtas, piegāja pie mazgātavas durvīm, pārbaudīja arī tās un, beidzot, it kā tikai tagad būtu pārliecinājusies, ka ir pilnīgi viena, atgriezās un apsēdās pie galda. Viss bija tā, kā viņa vēlējās, viss notika tā, kā viņa gudri paredzējusi, un tagad, kad viņa bija gluži viena, nenovērota un noslēpusies, neatlika nekas cits kā atplēst vēstuli.

Viņas acis atkal vērās vēstulē, ne tik stingi kā pirms mirkļa, to saņemot, bet ar augošu nervozu satraukumu. Viņas lūpas pēkšņi kļuva stingas, mute sausa, viņa spēji nodrebēja no galvas līdz kājām. Viņa redzēja nevis garo, balto, četrstūraino vēstuli, bet pati sevi — noliekušos pār grāmatu, skolā, mājās, eksāmenu zālē universitātē, un visur viņai neatlaidīgi sekoja tēva ēna. Likās — vēstule atspoguļo viņas pašas seju, kas aizkustinoši veras viņā un pasaka visu, kā dēļ viņa strādājusi, visu, kā dēļ bijusi spiesta strādāt, apstiprina, ka visa viņas dzīves jēga guļ te uz galda, izkristalizējusies dažos vārdos, kas uzrakstīti uz skatieniem apslēptas papīra lapas.

Uz aploksnes bija uzrakstīts viņas vārds, un tam pašam vārdam vajadzēja būt uzrakstītam uz aploksnē ieliktās papīra lapas, lai viss, ko viņa jebkad darījusi, lai pati viņas dzīve nebūtu bijusi veltīga. Viņa zināja, ka tur bija uzrakstīts viņas vārds, vienīgais vārds, kas piesūtīts visiem, nemaz nepieminot caurkritušos kandidātus, Latas stipendijas ieguvējas vārds, un tomēr viņa baidījās tajā paskatīties.

Tas tiešām bija smieklīgi! Viņai taču nevajadzēja baidīties pašai no sava vārda, kurš, kā tēvs pamatoti uzsvēra, bija lielisks vārds, dižciltīgs vārds, vārds, ar kuru viņa varēja lepoties. Viņa bija Nesija Broudija — Latas stipendijas ieguvēja! Viss jau bija nokārtots pirms daudziem mēnešiem, viss starp viņu un tēvu norunāts. Ak tu kungs! Viņa taču bija gudra, maza meitene — spējīgākā visā Līvenfordā, pirmā meitene, kas ieguvusi stipendiju, Broudiju dzimtas lepnums! Kā sapnī viņas roka pastiepās pēc vēstules.

Cik dīvaini, ka viņas pirksti tik savādi dreb, atplēšot stīvo aploksni! Cik tievi pirksti! Viņa tiem nebija likusi atplēst aploksni, un tomēr tie bija to izdarījuši; vēl tagad tie, viegli drebēdami, turēja vēstuli.

Tagad viņai vajadzēja ieraudzīt savu vārdu — Nesija Broudija! Tas tiešām neprasīja nekādas pūles — mirkli paskatīties uz savu vārdu. Un nu šis mirklis bija pienācis!

Sirdij pēkšņā, nepanesamā satraukumā nevaldāmi pukstot, viņa atlocīja lapu un paskatījās.

Un ieraudzīja nevis savu, bet Grīrsona vārdu. Latas stipendiju bija ieguvis Džons Grīrsons!

Vienu sekundi viņa vērās papīrā, neko nesaprazdama, tad viņas acīs atspoguļojās šausmas, redzokļi izpletās, kamēr vārdi acu priekšā saplūda un beidzot pilnīgi izbalēja. Viņa sēdēja pavisam nekustīga, sastingusi un gandrīz neelpoja, vēl arvien cieti sažņaugusi papīru; kā mežonīgas kalnu upes rēkoņa viņai ausīs atbalsojās tēva draudpilnā balss. Viņa istabā bija viena pati, tēvs veselu jūdzi tālu kantorī — un tomēr viņa savā izmocītajā fantāzijā to dzirdēja, kā dzīvu redzēja acu priekšā.

— Tātad to ieguvis Grīrsons! Tu šā iznireļa dēlam ļāvi sevi uzvarēt! Nebūtu vēl tik ļauni, ja tas būtu kāds cits, bet Grīrsons, šis kraupainās cūkas dčlst Un es jau visur izlielījos, ka tu esi uzvarējusi! Tas ir kauns! Kauns, es tev saku! Tu jau esi galīga idiote — es taču ar tevi tā nopūlējos un visiem spēkiem palīdzēju! Augstais dievs! To es nevaru izturēt! Es tūlīt apgriezīšu tavu tievo kaklu!

Nesija vēl dziļāk iegrima atzveltnī, sarāvās, tēva neredzamās klātbūtnes izbiedēta, viņas acis arvien vēl bija šausmu pilnas, bet nu viņa saguma, it kā viņš ar savām milzīgajām, izplestajām rokām nāktu arvien tuvāk. Viņa izdzirda sevi klusu iekliedzamies, lai gan sēdēja kā sastingusi un lūpas pat nepakustējās.

— Es darīju visu, kas bija manos spēkos, tēv, vairāk es nespēju. Neaiztiec mani, tēv!

— Visu, kas bija tavos spēkos! — viņš šņāca. — Tavi spēki bijuši par vājiem, lai uzvarētu Grīrsonu. Tu man zvērēji, ka Latas stipendija tev jau kabatā! Un nu man tevis dēļ jāpiedzīvo jauna zākāšana. To es tev atmaksāšu! Es jau teicu, ka tev klāsies ļauni, ja neizturēsi pārbaudi!

— Nē! Nē, tēv! — viņa čukstēja. — Es taču negribēju zaudēt, es to nekad vairs nedarīšu, to es tev apsolu! Tu taču zini, ka es klasē pastāvīgi biju pirmā, es vienmēr biju tava mīļā Nesija. Tu taču tik mazai meitenei kā man nedarīsi pāri. Nākamreiz es to veikšu labāk!

— Tev vairs nav nekādas nākamās reizes! — viņš uzkliedza. — Es... es tevi nožņaugšu, tāpēc ka tu mani esi apkaunojusi!

Tad tēvs metās viņai virsū, Nesija redzēja, ka viņai beigas, un, kamēr viņa izmisusi neaprakstāmās šausmās aizvēra acis un spalgi iekliedzās, pēkšņi pārtrūka stīpa, kas pēdējo mēnešu studiju laikā tik mokoši bija žņaugusi pieri, un Nesiju pārņēma pilnīgs miers. Sasprindzinājums atslāba, viņa bija atbrīvojusies no važām, kas viņu saistīja, bailes izzuda, un viņa bija brīva. Nesija atvēra acis, redzēja, ka tēva te vairs nav, un pasmaidīja; pār viņas dzīvajiem vaibstiem pārslīdēja viegls, jautrs, gaismas viļņiem līdzīgs smaids, kas nemanot izvērtās sīkos, ņirdzīgos smiekliņos. Lai gan šie smiekli nebija skaļi, tomēr tie viņu raustīja kā krampjos, lika plūst asarām pār vaigiem un spēcīgi kratīja kalsno augumu. Viņa smējās ilgi; tad šī jautrība beidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākusies, asaras izsīka vienā mirklī, un viņas sejā atkal pavīdēja viltīgā un blēdīgā izteiksme, tāda pati kā stāvot viesistabā, tikai pārlieku spilgta un ne tik nevainīga. Tagad viņu noteikti vadīja kāda iekšēja vara, un Nesija vairs neko nedomāja, viņa bija pacēlusies pāri nepieciešamībai domāt. Viņa tā saknieba lūpas, ka tās izveidoja šauru līniju, rūpīgi kā dārgumu nolika uz galda vēstuli, ko sažņaugtu visu laiku bija turējusi rokā, tad piecēlās, pavērās augšup un lejup un kā kustīga lelle sāka klanīt galvu. Kad galvas klanīšana mitējās, viņas seja brīdi raustījās smieklos, tad viņa, sevi iedrošinādama, maigi čukstēja: «Ko tu dari, tas tev jādara labi, Nesij, manu mīlulīt,» — apgriezās un uz pirkstgaliem atstāja virtuvi. Tai pašā klusajā, pārspīlētajā uzmanībā viņa uzkāpa pa kāpnēm, ausīdamās apstājās kāpņu augšgalā un tad nomierinājusies lēni iegāja savā istabā. Tur viņa tūlīt piegāja pie mazgājamā galda, ielēja bļodā aukstu ūdeni un sāka mazgāt seju un rokas. Rūpīgi nomazgājusies, viņa noslaucījās, cītīgi berza ar dvieli bālo seju, līdz tā kļuva sārta, novilka veco, novalkāto, pelēko kleitu un izņēma no tīnes savu labāko — kašmira tērpu. Taču viņai tas nelikās īsti piemērots, viņa kratīja galvu un murmināja:

— Tas tev nav pietiekami skaists, Nesij, mīlulīt. Tas nebūt nav tik skaists, kādu tev tagad vajadzētu. — Tomēr Nesija to uzģērba, un viņas seja atkal noskaidrojās, kad viņa pacēla rokas pie matiem. Viņa tos atraisīja, ašām, straujām kustībām izsukāja, lāgu lāgiem maigi un atzinīgi čukstēdama: — Mani skaistie mati! Mani skaistie mati! — Beidzot viņu apmierināja zeltainais mirdzums, ko bija radījusi suka; viņa nostājās pie spoguļa, pavērās sevī un pasmaidīja izklaidīgi un noslēpumaini; tad viņa paņēma savu vienīgo rotu — mazu koraļļu virkni, ko mamma viņai reiz bija uzdāvinājusi, lai izlabotu Meta aizmāršību, gribēja to aplikt ap kaklu, bet tad pēkšņi atrāva roku. — Tie par raibiem un asiem, — viņa nomurmināja un klusi nolika tos atpakaļ uz galda.

Nezaudēdama laiku, viņa klusi izgāja no savas istabas, nokāpa lejā, priekšnamā uzvilka vilnas jaciņu un uzlika galvā salmu cepuri ar skaisto, jauno zīda lentu, ko Mērija viņai bija nopirkusi un piešuvusi. Nu viņa bija gatava pastaigai — savās labākajās drēbēs, ģērbusies kā pārbaudes dienā. Bet viņa neatstāja māju; viņa iezagās atpakaļ virtuvē.

Te viņas kustības kļuva ātrākas. Viņa satvēra vienu no smagajiem koka krēsliem un bīdīja tieši telpas vidū, tad piegāja pie savām plauktā saliktajām grāmatām, aiznesa tās pie krēsla un sakrāva pamatīgā kaudzē. Vieglām, noteiktām pirkstu kustībām viņa to izlīdzināja un priecīgi tajā paskatījās. — Tiešām, sakārtots pavisam jauki, mīlulīt, — viņa apmierināta nomurmināja. — Tu esi sieviete, kas labi veiktu mājas darbus. — Tā runādama, viņa atkāpās no krēsla un nerimās apbrīnot savu darbu, bet, sasniegusi durvis, griezās atpakaļ un klusi ielavījās mazgātavā. Tur viņa noliecās un sāka rakņāties lupatu grozā, kas atradās pie loga, tad priecīgi iekliedzās, saslējās un atgriezās virtuvē. Viņa kaut ko nesa rokā. Tā bija veļas aukla. Nu viņas kustības kļuva vēl ātrākas. Vingrie pirksti drudžaini nodarbojās ap vienu auklas galu, viņa uzlēca uz krēsla, uzkāpa uz grāmatu kaudzes un piesēja otru galu pie griestu dzelzs āķa; tad, nenokāpjot no krēsla, paņēma no galda vēstuli, piesprauda sev pie krūtīm un nomurmināja: — Pirmā godalga, Nesij! Cik žēl, ka tā nav sarkana kartīte! — Beidzot viņa lēni iebāza galvu cilpā, uzmanīdamās, lai nenošķiebtu cepuri, rūpīgi pabīdīja valgu zem matiem, savilka to ciešāk un bija gatava. Viņa stāvēja uz grāmatu kaudzes — līksma kā bērns smilšu cietokšņa tornī, viņas acis sprigani vērās logā un ceriņu krūma lapotnē. Kamēr viņas skatiens meklēja tālās debesis, uz krēsla atzveltnes atspiestā kāja atgrūda balstu, un viņa krita lejup. Āķis noskrapstēja griestu sijā, kas to droši turēja, aukla izstiepās, bet nepārtrūka. Tā nu viņa karājās gaisā, raustīdamās kā marionete pie auklas, likās — viņas augums izstiepjas, izmisumā cenzdamies ar vienu kāju sasniegt grīdu, no kuras to šķīra tikai colla. Cepure groteski noslīdēja uz pieres, seja pamazām kļuva tumša, kad valgs iežņaudzās tievajā, baltajā kaklā; viņas rāmajās acīs pavīdēja lūgums, tās bija bāli zilas kā bebrenāju ziedi, tad sāpēs aptumšojās, sastinga izbrīna pilnā jautājumā un pamazām kļuva stiklainas, lūpas pietūka sarkanas un biezas un beidzot atvērās, maigais apakšžoklis nokārās, pāri zodam lēnām notecēja tieva siekalu strūkliņa. Mazliet šūpodamās, viņa karājās gaisā, un telpas klusumu brīžiem pārtrauca ceriņu lapu vieglā čaboņa aiz loga rūtīm, kamēr beidzot ķermenis noraustījās un palika nekustīgs.

Mājā valdīja nāves klusums; tomēr pēc ilgāka laika augšā atskanēja šļūcoši soļi un lēni, vilcinādamies kāpa lejup. Beidzot virtuves durvis atvērās, un ienāca Broudiju vecāmāte. Viņu no istabas bija izvilinājis tuvais azaida laiks un arī vēlēšanās sagrauzdēt dažas sevišķi mīkstas maizītes; nodurtu galvu viņa tuntuļoja uz priekšu un neredzēja nekā, kamēr atdūrās pret līķi.

— Khm! Khm! Kur tad es eju? — viņa atraudamās nomurmināja un stingām, nespodrām acīm blenza nedzīvajā ķermenī, ko ar savu roku bija sakustinājusi un kas tagad lēni pašūpojās uz viņas pusi. Viņas vecīgā seja sakrunkojās vēl vairāk, acis neticīgi iepletās, bet, kad mirušās meitenes ķermenis atkal viņai pieskārās, viņa atmeimuroja atpakaļ un ieķērcās; — Debess tētīt! Kas... kas tad tas... viņa... viņa taču... — Likās, otrs kliedziens viņu saplosīs! Nesakarīgi šļupstēdama, viņa atsprāga atpakaj, izstreipuļoja no virtuves, atrāva ārdurvis un grīļodamās izbēga no mājas.

Satraukumā viņa pārstreipuļoja pāri pagalmam un izmetās uz ielas; kad viņa gribēja pagriezties un skriet tālāk, viņa sadūrās ar Mēriju un gandrīz iekrita tai rokās. Mērija izbijusies pacēla galvu un iesaucās:

— Kas noticis, vecomāt? Vai tu esi slima?

Vecā sieviete pavērās Mērijā, viņas seja raustījās, iekritušās lūpas drebēja, tomēr mēle neklausīja.

— Kas tev kait, vecomāt? — Mērija pārsteigta atkārtoja. — Vai tu nejūties labi?

— Tur! Tur iekšā! — vecā stostījās, ar krampjaini savilktu roku mežonīgā satraukumā rādīdama uz māju. — Nesija! Tur ir Nesija! Viņa... viņa pakārusies... virtuvē!

Mērija paskatījās uz māju un ieraudzīja atvērtās durvis; šausmās iekliegdamās, viņa metās večai garām, arvien vēl balto kārbiņu ar galvas sāpju pulveriem rokā turēdama, uzskrēja pa kāpieniem un cauri priekšnamam iedrāzās virtuvē.

— Ak dievs! — viņa kliedza. — Mana Nesija! — Viņa nosvieda kārbiņu, atrāva trauku skapi, paķēra nazi un kā ārprātīga pārcirta savilkto auklu. Vienā mirklī virves gali atdalījās viens no otra, Nesijas vēl siltais ķermenis klusi uzslīga viņai virsū un nevarīgi vilkās lidzi. — Ak dievs! — Mērija atkal iesaucās. — Glāb viņu! Mēs tikai divas vien esam šai pasaule! Neļauj viņai mirt!—Mērija apskāva māsu un ļāva tai noslīdēt uz grīdas; tad viņa nometās ceļos un drebošiem pirkstiem raustīja uztūkušajā kaklā iegriezušos auklu, kamēr cilpa kļuva vaļīgāka. Viņa pliķēja Nesijas rokas, berzēja pieri un šņukstu apslāpētā balsī nesakarīgi kliedza: — Saki man kaut ko, Nesij! Es tevi mīlu, sirsniņ! Mana mīļā māsiņa! Neatstāj mani!

Bet no pavērtajām, nedzīvajām lūpām nenāca nekāda atbilde; neaprakstāmās bēdās Mērija uzlēca kājās un atkal izskrēja no mājas uz ielas. Izmisusi viņa lūkojās apkārt un ieraudzīja kādu zēnu, kas tuvojās uz velosipēda.

— Pagaidi! — viņa iesaucās, strauji vicinādama rokas. Kad zēns izbrīnījies pieturēja, viņa piespieda pie sāniem roku un elsodama nesakarīgi izgrūda: — Atvediet ārstu! Atvediet Renviku! Ātri! Mana māsa ir slima! Brauciet ātri! — Ar pēdējo kliedzienu viņa to aizdzina, atkal iesteidzās mājās, atnesa ūdeni, nometās ceļos, pacēla Nesijas rokas, apslacināja uztūkušās lūpas, mēģināja iedot dzert. Tad viņa māsas nevarīgo galvu nolika uz spilvena, nomazgāja tumšo seju un aizlauztā balsī nomurmināja:

— Runā taču, mīļā Nesij! Tev jādzīvo! Tev jādzīvo! Man tevi nevajadzēja atstāt vienu, kāpēc tu mani aizsūtīji prom?

Nomazgājusi māsas seju, Mērija vairs nezināja, ko vēl varētu darīt; viņa nometās ceļos pie izstieptā ķermeņa, izplūda asarās un izmisusi lauzīja rokas.

Tā viņa palika, kamēr priekšnamā atskanēja steidzīgi soļi un virtuvē ienāca Renviks. Sākumā viņš nepamanīja Nesijas līķi, ko aizsedza māsas augums, viņš redzēja tikai Mēriju. Apstājies viņš skaļi iesaucās:

— Mērij, kas noticis?

Bet, pagājis uz priekšu, viņš pavērās lejup, ieraudzīja sastingušo augumu un tai pašā mirklī nometās pie tā ceļos. Viņš steigšus aptaustīja Nesiju, bet Mērija klusēdama nāves bailēs viņu uzlūkoja; drīz viņš paskatījis Mērijā un lēnām noteica:

— Celieties augšā, Mērij! Ļaujiet man... ļaujiet man viņu nolikt uz dīvāna.

No ārsta balss skaņas Mērija saprata, ka Nesija mirusi; kamēr viņš noguldīja līķi uz dīvāna, viņa piecēlās — lūpas drebēja, smeldzošas sāpes plosīja krūtis.

— Es esmu vainīga, — viņa kā salauzta čukstēja. — Es aizgāju nopirkt viņai pulverus pret galvassāpēm.

Viņš novērsās no dīvāna un maigi viņā paskatījās.

— Jums nekā nevar pārmest, Mērij. Jūs viņas labā darījāt visu iespējamo.

— Kāpēc viņa to darīja? — Mērija čukstēja. — Es viņu tā mīlēju, gribēju pasargāt!

— Es to zinu gluži labi. Nabaga bērns būs sajucis prātā, — viņš bēdīgi noteica. — Nabaga pārbiedētais bērns.

— Es viņas labā būtu darījusi visu, — Mērija čukstēja. — Es viņas dēļ būtu bijusi ar mieru mirt.

Viņš paskatījās uz Mēriju, kuras bālā seja bija bēdu izmocīta, iedomājās viņas pagātni, pašreizējās ciešanas, drūmo nākotnes neziņu; kad viņš pavērās Mērijas saraudātajās acīs, arī viņu pārņēma nepārvarams satraukums. Kā avots, kas ilgus gadus bijis dziļi aprakts un nu pēkšņi izlauzies ārā, viņu pārvarēja brāzmaini jūtu pali. Viņas sāpes aizkustināja Renvika sirdi; pārliecināts, ka nekad vairs nespēs viņu atstāt, viņš piegāja pie Mērijas un klusi sacīja:

— Mērij, neraudi, mīļā! Es tevi mīlu.

Kad viņš pienāca tuvāk, Mērija asaru aizmiglotām acīm pavērās viņā un nākamā mirklī atradās viņa skavās.

— Tu šeit nepaliksi, mīļā, — viņš čukstēja. — Tu nāksi man līdzi. Es gribu, lai tu topi mana sieva, — viņš Mēriju mierināja, kad viņa šņukstēdama gulēja viņa rokās, un atzinās, ka laikam viņu iemīlējis pašā pirmajā mirklī, kad ieraudzījis, tikai to līdz šim brīdim nav atskārtis.

Abiem tā stāvot, pēkšņi nodārdēja skaļa, mežonīga balss, kas it kā šaubās viņus uzrunāja.

— Nolādēts! Kas tad te notiek manā mājā? — Tas bija Broudijs. Kā sastindzis viņš stāvēja durvīs; dīvānu aizsedza atvērtās durvis. Viņš raudzījās viņos abos, un likās — aiz dusmām un pārsteiguma acis viņam izsprāgs no pieres. — Tad tas ir tavs mīļākais! — viņs ienākdams nesavaldīgi kliedza. — Tātad viņš bija tas, kas tev sūtīja skaistās, melnās vīnogas? Es bieži sev jautāju, kurš gan tas varētu būt, bet, nudien, nekad neiedomājos šo ... šo smalko kungu!

Izdzirdusi tēva vārdus, Mērija nodrebēja un gandrīz atrāvās no Renvika, bet viņš arvien vēl turēja viņu apskautu un cieši uzlūkoja Broudiju.

— Neblenziet manī tik augstprātīgi un vīzdegunīgi! — Broudijs, īsi un naidīgi iesmiedamies, ņirgājās. — Man jūs nelaidīsiet miglu acīs. Šoreiz es stāvu augstāk par jums. Jūs tiešām esat pilsētai smalks balsts, ielauzdamies godīga cilvēka mājā un pārvērzdams to atklātā namā!

Renviks neatbildēja, tikai vēl ciešāk vērās Broudijā, tad lēni pacēla roku un norādīja uz dīvānu.

— Jūs šeit stāvat un skatāties nāvei sejā, — viņš sacīja.

Pats pret savu gribu Broudijs nodūra acis.

— Jūs esat prātu zaudējis. Jūs visi šeit esat zaudējuši prātu, — viņš nomurmināja. Tomēr pagriezās, lai paskatītos norādītajā virzienā. Ieraudzījis Nesijas līķi, viņš sarāvās un pastreipuļoja uz priekšu. — Ko... ko tas nozīmē? — viņš samulsis iesaucās. — Nesij! Nesij!

Renviks pieveda Mēriju pie durvīm un apstājās; Mērija stāvēja, viņam piekļāvusies, un viņš bargā balsī sacīja:

— Nesija virtuvē pakārusies tāpēc, ka nav ieguvusi stipendiju, un jūs dievam atbildēsiet par viņas nāvi!

Tad viņš izveda Mēriju ārā, un viņi abi atstāja namu.

Broudijs nedzirdēja viņus aizejam; viņu mulsināja Renvika pēdējie vārdi un dīvaini nekustīgais augums, kas gulēja uz dīvāna.

— Viņi grib mani iebaidīt! Celies augšā, Nesij! Tavs tēvs ar tevi runā. Nu, sirsniņ, celies augšā! — Vilcinādamies izstiepis roku, lai viņu sakratītu, viņš ieraudzīja uz viņas krūtīm papīru, norāva to no Nesijas drēbēm un drebošu roku pacēla pie acīm.

— Grīrsons! — viņš aizlauztā balsī čukstēja. — Grīrsons to ieguvis. Tātad viņa zaudējusi!

Papīrs izkrita viņam no rokām; neviļus viņš paskatījās uz Nesijas kaklu, ap kuru stiepās gaiši sarkana svītra. Lai gan viņš to redzēja, tomēr vēlreiz pieskārās viņas nedzīvajam, nevarīgajam ķermenim, un viņa seja kļuva tikpat bāla kā Nesijas baltā āda.

— Ak dievs!... — viņš nomurmināja. — Viņa... viņa pakārusies. — Viņš aizklāja acis, it kā nespēdams redzēt šo skatu. — Mans dievs! — viņš čukstēja. — Viņa... viņa... — Un tad, it kā pēc elpas cīnīdamies, piebilda: — Es savu Nesiju tā mīlēju. — Smags vaids izlauzās no viņa krūtīm. Kā piedzēris viņš grīļodamies lēnām atkāpās no līķa un atslīga atzveltnī. Visu augumu sadrebināja sausas, mokošas elsas, likās — sāpes saplosīs viņa krūtis. Tā viņš sēdēja, paslēpis seju rokās; viņa nomocīto garu gan plosīja tikai viena neizsakāma sāpe, tomēr acu priekšā uzpeldēja vesela virkne citu notikumu, kuri kā ēnu gājiens ap katafalku riņķoja ap mirušo meitu.

Saules spožumā viņš redzēja savu dēlu kopā ar Nansiju, redzēja sievas saliekto muguru un līdzjūtību modinošo nodurto galvu, ņirdzīgo Grīrsona seju, kas smējās par viņa bēdām. Renviks bija apskāvis Mēriju, jaunais Foils pārdroši spītēja viņa paša kantorī; viņš redzēja pakalpīgo Periju, redzēja Blēru, Pakstonu, Gordonu, jā, pat Dronu, — visi klusēdami soļoja viņam garām, visi bija novērsušies, visi viņu nosodīja un skumji vērās mirušajā Nesija, kas gulēja uz līķa nestuvēm.

It kā nespēdams vairs ilgāk paciest šo vīziju radītās mokas, viņš pacēla galvu, atvēra acis un slepus palūkojās uz dīvānu. Tūlīt viņa skatiens krita uz lieso roku, kas nevarīga, nedzīva un nekustīga pārkārās pār dīvāna malu, uz sīkajiem, bālajiem, dzeltenajiem pirkstiem. Nodrebinādamies viņš pacēla galvu un, neko neredzēdams, sāka blenzt ārā pa logu. Kamēr viņš tā sēdēja, lēnām atvērās durvis, un virtuvē ienāca vecāmāte. Bailes jau bija izzudušas no viņas aptumsušā prāta, viss bēdīgais notikums izgaisis no notrulušās atmiņas. Viņa pietuntuļoja pie sava krēsla un apsēdās dēlam iepretim. Mātes skatiens meklēja dēla skatienu, nespodrām acīm viņa centās izpētīt viņa noskaņojumu un, uzskatīdama klusēšanu par labvēlības zīmi, nomurmināja:

— Es domāju, ka man būs jāpagrauzdē dažas maizītes. — To pateikusi, viņa piecēlās, aizmirsusi visu, iečāpoja mazgātavā, atkal atgriezās, apsēdās un sāka grauzdēt atnestās maizītes. — Tās es varēšu izmērcēt savā zupā, — viņa noņurdēja, ievilkdama vaigus. — Tas manam kuņģim veselīgi. — Atkal pāri pavardam paskatīdamās dēlā, māte beidzot ievēroja Broudija acu savādo izteiksmi, viņas galva satraukumā ietrīcējās, un viņa iesaucās:

— Tu taču uz mani nedusmojies, Džeims, vai ne? Es tikai sagrauzdēšu dažas maizītes. Tās man vienmēr garšojušas, to jau tu zini. Es sagrauzdēšu dažas arī tev, ja tu gribi. — Viņa nedroši un glaimīgi iekrekšķinājās, un šie pusjukušās sirmgalves krekšķi pārtrauca smago klusumu. Tomēr dēls neatbildēja, bet arvien vēl kā sastindzis skatījās laukā, kur siltais vasaras vējš dārzā maigi šalca retajās krūmāju, lapās. Tad vējš pieņēmās, padraiskojās zem jāņogu krūmu zariem, pavirpuļoja uz vietas, viegli noglāstīja triju augsto, kluso, sidrabaino bērzu lapotni, pašūpoja lapas, pagriezdams uz augšu gan tumšo, gan gaišo pusi, tad iebrāzās mājā un, pēkšņi kļuvis dzestrs, ātri aizsteidzās projām uz tālajiem Vintonas kalniem.

Content

Kronins Arčibalds Cepurnieka pils

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA