Kronins Arčibalds Džozefs

Citadele

Arčibalds Džozefs Kronins

CITADELE

Pirmā daļa

I

Vēlā oktobra pēcpusdienā 1921. gadā kāds apnēsātās drēbēs ģērbies jauneklis, sēdēdams gandrīz pilnīgi tukšā trešās klases kupejā, blenza logā, kamēr Svonsi vilciens ar pūlēm rāpās augšup uz Penovelu. Visu šo dienu Mensons bija pavadījis vilcienā, pārsēzdamies Kārlailā un Šrūsberi, un tagad nogurdinošā ceļojuma pēdējā posmā Dienvidvelsā viņu vēl vairāk satrauca domas par vietu, viņa pirmo ārsta prakses vietu šajā svešādajā, dīvainajā apvidū.

Ārā starp kalniem, kas slējās abpus viensliežu dzelzceļa stigai, plosījās brāzmaina lietusgāze. Kalnu virsotnes bija noslēpušās debess pelēkajā tukšumā, bet raktuvju un lietuvju rētotās kalnu kraujas traucās lejup melnas un tuksnesīgas, izķēmotas milzīgām atkritumu kaudzēm, pa kurām klaiņoja dažas netīras aitas veltīgā cerībā atrast ganības. Nekur neredzēja ne krūma, ne zāles stiebra. Dziestošajā gaismā jaušamie koki bija kā nīkulīgi un kropli rēgi. Ceļa līkumā kādas lietuves sarkano uguņu blāzma apgaismoja līdz jostasvietai kailu strādnieku pulciņu darbā sasprindzinātiem stāviem, sišanai paceltām rokām. Lai gan šī aina ātri nozuda aiz kādas raktuves rīku kaudzēm, atmiņā tomēr palika nojausma par spraigu un dzīvības pilnu spēku. Mensons dziļi ievilka elpu. Viņš juta it kā par atbildi ieplūstam krūtīs trauksmainu, pēkšņu, varenu prieka vilni, ko augsti uzbangoja nākotnes cerības un solījumi.

Bija jau iestājusies novakara tumsa, kas padarīja apkārtni vēl dīvaināku un svešādāku, kad vilciens pēc pusstundas elsodams ieripoja Bleinelijā - ielejas pēdējā pilsētā un dzelzceļa līnijas galapunktā. Beidzot viņš bija ieradies. Paķēris somu, Mensons izlēca no vilciena un aši devās tālāk pa peronu, ar skatieniem nepacietīgi meklēdams kādu sagaidītāju. Perona galā pie vēja svaidītas spuldzes stāvēja vecs vīrs dzeltenu seju, četrstūrainā cepurē un garā, naktskreklam līdzīgā lietusmētelī. Viņš noskatījās Mensonā aizdomu pilnām acīm, un viņa balss skanēja īgni:

- Vai neesat doktora Peidža jaunais asistents?

- Jā. Mensons. Mani sauc Endrū Mensons.

- Tā. Es esmu Tomass, viņi mani parasti sauc par veco Tomasu, rauj viņus jupis! Rau, kur divriči! Kāpiet iekšā, ja, kazi, negribat peldēt.

Iecēlis somu, Mensons iekāpa sagrabējušajos ratos, kuros bija iejūgts liels, stūrains melnis. Tomass arī iesēdās, paņēma grožus un uzsauca zirgam:

- Nu, Tefij!

Viņi brauca cauri pilsētai, no kuras Endrū, par spīti visām pūlēm saskatīt tās kontūras stiprajā lietū, neko vairāk neredzēja kā tikai zemu, pelēku namu neskaidru jūkli blakus augstajiem un visur tuvajiem kalniem. Vecais braucējs brīdi klusēja, šad tad pesimistiski pašķielēdams uz Mensonu gar pilošās cepures malu. Vecais nepavisam neizskatījās pēc smalka kučiera, kāds piederētos panākumiem bagātam ārstam, - gluži pretēji, viņš bija panīcis, nošļucis un netīrs; no viņa plūda īpatnēja, iesīkstējusi vecu cepamo tauku smaka. Beidzot viņš ierunājās:

- Nule pat dabūjāt savus papīrus, ko?

Endrū pamāja.

- Tā jau es domāju. - Vecais Tomass nospļāvās. Triumfa sajūta padarīja viņu runīgāku. - Pēdējais asistents aizbrauca priekš desmit dienām. Viņi te vis ilgi nepaliek.

- Kāpēc tā? - Par spīti nervozitātei, Endrū pasmaidīja.

- Man domāt, darbs par grūtu, tas viens.

- Un otrs?

- Gan jau redzēsiet. - Mirkli vēlāk it kā gids, kas rāda skaistu katedrāli, Tomass pacēla pātagu un norādīja uz kādu namu rindas galu, kur pa mazām, apgaismotām durtiņām plūda ārā garaiņu mutulis. - Tur mums ar sievu ir bodīte. Mēs cepam kartupeļus divreiz nedēļā. Zivis arī. - Viņa garā augšlūpa nodrebēja slepenā priekā. - Man domāt, šitādas ziņas jums itin drīz var noderēt.

Te galvenā iela beidzās, viņi iegriezās īsā, nelīdzenā sānielā, tad šķērsoja plašu laukumu un pa šauru gatvi piebrauca pie kādas savrupmājas, kas atradās aiz trim ķēmīgi izlocītiem kokiem atstatu no tuvīno namu rindām. Uz vārtiem lepojās uzraksts "Bringauera". - Te nu mēs esam, - Tomass sacīja, apturēdams zirgu.

Endrū izkāpa. Nākamajā mirklī, kamēr viņš iekšēji sagatavojās ''iestāju pārbaudījumam", namdurvis atsprāga vaļā un gaišajā priekšnamā viņu jūsmīgi apsveica pamaza, apaļa, smaidīga sieviete ap četrdesmit gadiem, ar starojošu seju un spožām, nekautrīgi zibošām acīm.

- Jauki! Jauki! Tas droši vien ir doktors Mensons. Nāciet iekšā, mīļais, nāciet iekšā! Esmu doktora sieva, misis Peidža. Ceru, ka brauciens nav jūs nogurdinājis. Ļoti priecājos jūs redzēt. Biju kā bez galvas visu šo laiku, kopš tas pēdējais tips no mums aizlaidās. To nu jums gan vajadzēja redzēt! Tas bija īsts nelietis, ja vispār esmu īstu nelieti redzējusi, to es jums gan varu teikt. Bet nekas! Nu viss atkal ir kārtībā, jo jūs esat klāt. Nāciet līdzi, es jums pati parādīšu jūsu istabu.

Endrū istaba augšstāvā bija maza, šaura telpa ar metāla gultu, dzeltenu, lakotu kumodi un bambusniedru galdu mazgājamai bļodai un ūdens krūzei. Kamēr misis Peidžas melnām pogām līdzīgās acis pētīja viņa seju, viņš, apkārt skatīdamies, biklā pieklājībā noteica:

- Izskatās tīri omulīgi, misis Peidža.

- Jā, tas tiesa. - Viņa pasmaidīja un mātes gādībā viegli uzsita Endrū uz pleca. - Jums te klāsies lieliski, mīļais. Izturieties godīgi pret mani, un es izturēšos godīgi pret jums. Skaidrāk nemaz nevar pateikt, vai ne? Tagad nekavēsimies vairs ne mirkli un iesim iepazīties ar doktoru. - Viņa uz mirkli apklusa, aizvien vēl jautājoši skatīdamās Mensonā, un centās runāt brīvi un nepiespiesti.

- Neatceros, vai es to pieminēju savā vēstulē, tikai lieta tā, ka doktors pēdējā laikā nav īsti vesels.

Endrū pēkšņā pārsteigumā uzmeta viņai skatienu.

- Ak, nav jau nekas liels! - viņa aši turpināja, iekams īrnieks paguva ko ievaicāties. - Viņš nogulēja dažas nedēļas, bet drīz vien būs atkal vesels. Par to jums nav jāraizējas.

Endrū apjucis sekoja viņai līdz gaiteņa galam, kur viņa atgrūda vaļā kādas durvis, jautri izsaukdamās:

- Edvard, te ir doktors Mensons, mūsu jaunais asistents! Viņš nāk sasveicināties ar tevi.

Kad Endrū iegāja istabā, garā guļamtelpā, kur oda pēc pelējuma, ar cieši aizvilktiem aizkariem un mazu uguntiņu kamīnā, Edvards Peidžs gultā lēni pagriezās uz šo pusi, un varēja redzēt, ka tas viņam sagādā lielas pūles. Viņš bija garš, kaulains vīrs, gadu sešdesmit vecs, skarbiem vaibstiem un gurdām, gaišām acīm. Viņa seja bija ciešanu un gurdenas pacietības apzīmogota, un tur bija lasāms arī vēl kas cits. Petrolejas lampas gaisma, kas krita pār spilvenu, ļāva redzēt, ka viena sejas puse bija stinga un bez izteiksmes. Tāpat ķermeņa visa kreisā puse bija paralizēta un kreisā roka, kas gulēja uz segas, sašūtas no dažādām lupatiņām, bija sarauta un atgādināja spīdīgu konusu. Vērodams šīs grūtās un ieilgušās slimības pazīmes, Endrū juta, ka viņu pēkšņi pārņem bailes un apjukums. Iestājās neomulīgs klusums.

- Ceru, ka jums te patiks, - doktors Peidžs beidzot sacīja, mazliet stiepdams vārdus un izrunādams tos gausi un ar grūtībām. - Domāju, ka prakse nebūs jums par lielu. Jūs esat ļoti jauns.

- Man divdesmit četri gadi, ser, - Endrū neveikli atbildēja. - Zinu, ka tā mana pirmā darbavieta un tā tālāk, bet no darba es nebaidos.

- Redzi nu! - misis Peidža staroja. - Vai es tev neteicu, Edvard, ka ar nākamo mums laimēsies?

Peidža sejā iegūlās dziļš nekustīgums. Viņš stingi uzlūkoja Endrū. Tad viņa interese šķietami atslāba. Viņš nogurušā balsī noteica:

- Ceru, ka jūs te paliksiet.

- Ak tu žēlīgais Dievs! - misis Peidža izsaucās. - Kā tu vari tā runāt! - Viņa pagriezās pret Endrū smaidīga un atvainodamās. - Tas tikai tāpēc, ka viņš šodien drusku nevesels. Bet drīz viņš būs atkal kājās un sāks strādāt. Vai ne, mīlulīt? - Viņa pieliecās un sirsnīgi noskūpstīja vīru. - Uz redzi! Es likšu, lai Enija atnes tev vakariņas, kamēr mēs ēdam.

Peidžs neatbildēja. Sastingusī sejas puse piešķīra mutei savāda smīna izteiksmi. Veselā roka pasniedzās pēc grāmatas, kas atradās uz galdiņa blakus gultai. Endrū redzēja grāmatas virsrakstu: "Eiropas savvaļas putni". Iekām triekas ķertais vīrs sāka lasīt, Endrū juta, ka kļuvis te lieks.

Kad Endrū nonāca lejā vakariņās, viņu bija pārņēmis nepatīkams mulsums. Viņš bija pieteicies par asistentu, atbildot uz kādu sludinājumu "Lancetē". Taču sarakstē, ko viņš bija vedis ar misis Peidžu un kas bija beigusies ar līgumu, nekas nebija minēts par doktora Peidža slimību. Taču Peidžs bija slims, nebija ne mazāko šaubu par to, cik nopietns ir asinsizplūdums smadzenēs, kas padarījis viņu darba nespējīgu. Varēja paiet mēneši, iekām Peidžs atgūs darbaspējas, ja viņš tās vispār kādreiz vēl atgūs.

Endrū ar pūlēm atbrīvojās no šīm domām. Viņš bija jauns, spēka pilns, un viņam nebija iebildumu pret lieko darbu, ko varēja sagādāt Peidža slimība. Savā sajūsmā viņš pat ilgojās, kaut aicinājumi pie slimajiem birtu kā no pilnības raga.

- Jums ir laime, mīļais, - misis Peidža jautri noteica, ieskriedama ēdamistabā. - Šovakar jūs varat mierīgi paēst. Slimnieki nav jāpieņem. Dējs Dženkinzs visu nokārtojis.

- Dējs Dženkinzs?

- Mūsu aptiekārs, - misis Peidža ātri izmeta. - Veikls puisis. Un pakalpīgs. "Dakteris" Dženkinzs, kā ļaudis viņu dēvē, lai gan, protams, viņš nav cienīgs doktoram Peidžam kurpju siksnas atraisīt. Viņš pieņēma pacientus un gāja vizītēs šajās desmit dienās.

Endrū no jauna nobažījies paskatījās misis Peidžā. Viņam atausa atmiņā viss teiktais, visi brīdinājumi, ko viņš bija dzirdējis par dīvainajām ārstniecības metodēm šajās nomaļajās Velsas ielejās, un viņš tikai ar pūlēm valdījās, lai nerunātu.

Misis Peidža apsēdās galda galā, ar muguru pret kamīnu. Ērti ieslīgusi krēslā un spilvenā, viņa tīksmīgās gaidās nopūtās un pašķindināja mazo govju zvaniņu, kas stāvēja viņai priekšā uz galda. Pusmūža kalpone ar bālu, tīri nomazgātu seju ienesa vakariņas un ienākdama zagšus paskatījās uz Endrū.

- Paskat, Enij, tas ir doktors Mensons! - misis Peidža iesaucās, apziedusi mīkstās maizes riku ar sviestu un bāzdama to mutē.

Enija neatbildēja. Viņa atturīgi un klusi nolika Mensonam priekšā plānu aukstas vārītas gaļas šķēli. Misis Peidžai turpretim vakariņās bija silts bifšteks ar sīpoliem un puslitra pudele auzu miltu miestiņa. Pacēlusi bļodas vāku un griezdama sulīgo gaļu, uz ko raugoties viņai siekalas saskrēja mutē, viņa paskaidroja:

- Es pusdienās maz ēdu, doktor. Turklāt man jāievēro diēta. Mazasinība. Man jādzer arī pa lāsei portera tās pašas mazasinības dēļ.

Endrū košļāja sīksto gaļu un piedzēra klāt aukstu ūdeni. Pēc pirmajiem sašutuma mirkļiem uzvarēja viņa humora izjūta. Misis Peidžas iedomas par mazasinību bija tik aplamas, ka viņam ar mokām izdevās savaldīt smieklu lēkmi.

Vakariņu laikā misis Peidža ēda daudz un runāja maz. Beidzot, uzslaucījusi mērces paliekas ar maizi, viņa atstūma nazi un dakšiņu, izdzēra, lūpas šmakstinādama, pēdējo miestiņa malku un atlaidās krēslā, mazliet smagāk elpodama. Viņas mazie, apaļie vaigi bija pietvīkuši un spīdēja. Likās, viņai tagad gribējās pasēdēt pie galda un parunāties vai savā parastajā nekautrajā veidā papētīt Mensonu.

Viņa redzēja kalsenu un neveiklu jaunekli, tumšmati diezgan stingriem vaibstiem, augstiem vaigu kauliem, smalku zodu un zilām acīm. Acis, kad viņš tās pacēla, bija ārkārtīgi asas un pētošas, par spīti nervozi savilktajām uzacīm. Lai gan Blodvena Peidža to nezināja, viņas priekšā bija ķeltu tips. Viņa gan redzēja spēka un garīga možuma izpausmi Endrū sejā, taču viņu visvairāk interesēja tas, ka asistents bez iebildumiem bija apēdis trīs dienas nostāvējušās, zolei līdzīgās gaļas plāno šķēli. Viņa sprieda, ka asistents nebūs grūti uzturams, kaut arī izskatās izbadējies.

- Esmu pārliecināta, ka mēs abi lieliski sapratīsimies, - viņa atkal mundri noteica, ar matadatu bakstīdama zobus. - Man jau arī pārmaiņas dēļ vajadzēja drusciņ laimes.

Atkususi viņa tam izstāstīja savas rūpes un nepatikšanas un vispārējās līnijās attēloja darbu un apstākļus.

- Ai, mīļais, man klājās briesmīgi, jūs to nemaz nevarat iedomāties! Doktora Peidža slimība, bezdievīgi slikti asistenti, ienākumu nekādu un izdevumi izdevumu galā - ak, jūs tiešām tam neticētu! Un kādas pūles man bija, uzturot labas attiecības ar direktoru un raktuvju ierēdņiem, no kuriem atkarīga ārsta alga, - cik nu vispār dabū, - viņa steidzīgi piebilda. - Redziet, stāvoklis Bleinelijā ir šāds: raktuvju sabiedrības sarakstos ir trīs ārsti, bet ievērojiet, ka doktors Peidžs ir neapšaubāmi spējīgākais no tiem! Un kur tas laiks, kopš viņš te strādā! Gandrīz trīsdesmit gadu vai pat vairāk. Man liekas, tas arī kaut ko nozīmē. Šie ārsti var turēt asistentus, cik vien grib. Doktoram Peidžam esat jūs, doktoram Lūisam ir kāds puisis, vārdā Denijs, bet asistenti nekad neiekļūst sabiedrības ārstu sarakstā. Tātad, kā jau teicu, sabiedrība visiem ļaudīm, ko tā nodarbina raktuvēs un akmeņlauztuvēs, atvelk zināmu summu no algas un to izmaksā sarakstā uzņemtajiem ārstiem saskaņā ar viņu pacientu skaitu.

Viņa apklusa, garās runas un gremošanas grūtību nokausēta.

- Man šķiet, misis Peidža, ka tagad es visu saprotu.

- Tad pavisam labi! - viņai atkal izlauzās jautri smiekli. - Turpmāk jums par to nav vairs jālauza galva. Jums tikai jāatceras, ka strādājat doktoram Peidžam. Tas ir galvenais, doktor. Tikai atcerieties, ka jūs kalpojat doktoram Peidžam, un jūs ļoti labi satiksiet ar manu mazumiņu.

Klusajam vērotājam Mensonam šķita, ka misis Peidža vienlaikus cenšas modināt viņā līdzjūtību un nodibināt savu autoritāti, cerēdama to panākt ar labvēlīgi draudzīgu izturēšanos. Viņa laikam juta, ka gājusi par tālu laipnībā un vaļsirdībā. Skatienu pulkstenim uzmetusi, viņa saslējās un iesprauda matadatu atpakaļ taukainajos, melnajos matos. Tad viņa piecēlās. Viņas balss kļuva citāda, gandrīz vai pavēlnieciska:

- Starp citu, jūs gaida vizītē Glidara laukumā 7. Aicinājumu atsūtīja pēc pieciem. Labāk būtu, ja jūs tūliņ turp aizietu.

II

Endrū devās vizītē nekavējoties, ar savādu sajūtu, kas gandrīz līdzinājās atvieglojumam. Viņš priecājās par izdevību atraisīties no dīvainajām un pretrunīgajām izjūtām, kas bija pamodušās, ierodoties Bringauerā. Viņam jau radās nojausma par patiesajiem apstākļiem - par to, ka Blodvena Peidža izmantos viņu darba nespējīgā principāla prakses apkalpošanai. Tā bija ērmīga situācija, kas krasi atšķīrās no romantiskās ainas, ko bija iztēlojusi viņa fantāzija. Bet galu galā vissvarīgākais bija darbs, viss cits tam līdzās bija nenozīmīgs. Viņš ilgojās sākt strādāt un neviļus pasteidzināja soļus, nemitīgi domādams par to, ka tūliņ ieraudzīs savu pirmo pacientu.

Vēl arvien lija, kad viņš miglainajā tumsā šķērsoja tuksnesīgo laukumu un gāja pa Baznīcas ielu misis Peidžas aptuveni norādītajā virzienā. Pilsēta pamazām sāka iegūt zināmu apveidu. Veikali un baznīcas - Ciona, Keipela, Hebrona, Betele, Betezda -, viņš pagāja garām kādam ducim baznīcu, tad bija liels kooperatīvs un Rietumu grāfistu bankas nodaļa, visas vienā rindā galvenajā ielā, kas dziļi gulēja ielejas iedobē. Viņu nospieda dīvaina sajūta, it kā viņš būtu dziļi, dziļi aprakts šajā kalnu aizā. Cilvēku ielās bija maz. Taisnos leņķos uz abām pusēm no Baznīcas ielas aizstiepās strādnieku namiņu rindas ziliem jumtiem. Un aiz tām kalnu aizas galā zem blāzmas, kas līdzīgi lielam vēdeklim plīvoja necaurredzamajās debesīs, atradās Bleinelijas dzelzsrūdas raktuves un metālu kausētavas.

Viņš sasniedza 7. numuru Glidara laukumā, aizelsies pieklauvēja pie durvīm, un viņu tūliņ ielaida virtuvē, kur atsevišķi atdalītā gultā gulēja paciente. Tā bija jauna sieviete, tēraudlējēja Viljamsa sieva, un, kad Mensons, sirdij strauji pukstot, tuvojās gultai, viņš spilgti izjuta, ka ar šo mirkli sākas īstā dzīve. Cik bieži viņš bija par to domājis, kad, studentu barā stāvēdams, bija noskatījies, kā profesors Lemploks savā nodaļā demonstrē slimnieku izmeklēšanu. Te vairs nebija atbalstītāju biedru pulka, nebija saprotama izskaidrojuma. Viņš bija viens, un viņa priekšā atradās slimnieks, ko viņam bez citu palīdzības vajadzēja izmeklēt un izārstēt. Pēkšņi ātrā, sāpīgā baiļu lēkmē Endrū atskārta, cik viņš nervozs, nemākulīgs, bez pieredzes, pilnīgi nesagatavots šādam uzdevumam.

Vīra klātbūtnē šaurajā telpā ar nelīdzeno ķieģeļu klonu viņš ļoti rūpīgi izmeklēja pacienti. Nebija šaubu, ka sieviete ir nopietni slima. Viņa sūdzējās, ka neciešami sāpot galva. Temperatūra, pulss, mēle - viss liecināja par slimību, nopietnu slimību. "Kas viņai kait?" Endrū saspringtā vērīgumā, noliecies pār slimnieci, atkal un atkal sev jautāja. Viņa pirmā paciente! Ak, viņš zināja, ka ir pārāk uztraucies. Un ja nu viņš maldās, ja pieļauj kādu briesmīgu kļūdu? Vai vēl ļaunāk - ja izrādās, ka nespēj noteikt slimību? Viņš neko nebija aizmirsis. Itin neko. Un tomēr viņš arvien vēl mocījās, meklēdams kādu problēmas risinājumu, pūlējās sagrupēt simptomus tā, lai varētu noteikt slimību. Beidzot, baidīdamies, ka ilgāk vairs nedrīkst vilcināties, viņš lēni uzslējās, salocīja stetoskopu un meklēja pēc vārdiem.

- Vai viņa nav saaukstējusies? - viņš jautāja, raudzīdamies grīdā.

- Jā, jā! - Viljamss strauji attrauca. Visu laiku, kamēr ārsts izmeklēja slimnieci, viņš bija stāvējis ar baiļu pilnu seju. - Pirms trim četrām dienām. Viņa noteikti ir saaukstējusies, doktor.

Endrū pamāja, ar pūlēm liekuļodams drošu pārliecību, kuras viņam trūka. Viņš nomurmināja:

- Mēs viņu drīz izārstēsim. Atnāciet pēc pusstundas uz aptieku! Es jums iedošu zāles.

Endrū atvadījās un, galvu nokāris, izmisīgu domu apstāts, soļoja atpakaļ uz aptieku, pussagruvušu koka ēku Peidža gatves galā. Iegājis viņš aizdedza gāzi un sāka staigāt šurp turp gar zilajām un zaļajām pudelēm putekļainajos plauktos, lauzīdams galvu, taustīdamies kā pa tumsu. Nebija taču nekādu noteiktas slimības pazīmju. Jā, viņa bija saaukstējusies, citādi nemaz nevarēja būt. Taču sirds dziļumos viņš zināja, ka tā nebija saaukstēšanās. Viņš izmisumā nopūtās, samulsis un baiļu mākts, savu nemākulību apzinādamies. Profesoram Lemplokam, kad tas savā nodaļā sastapās ar neskaidriem slimības gadījumiem, bija glīta, maza formula, ko viņš smalkjūtīgi apzīmēja ar burtiem "N. c. p." - nezināma cēloņa pireksija. Tas bija neitrāli un precīzi, un šiem vārdiem bija tik brīnišķīgi zinātniska skaņa!

Nelaimīgais Endrū paņēma kādu sešas unces lielu pudeli no plaukta aptiekas letes tuvumā un, saraucis pieri drūmā sasprindzinātībā, sāka maisīt kādu pretdrudža mikstūru. Salpetra spirts, nātrija salicilāts - pie velna, kur gan bija nātrija salicilāts? Ahā, tepat vien! Viņš centās sevi iedrošināt, ka tās ir lieliskas, labas zāles, kas liks temperatūrai kristies un noteikti nāks slimniecei par labu. Profesors Lemploks bieži bija izteicies, ka nevienas zāles neesot noderīgas tik daudzos gadījumos kā nātrija salicilāts.

Viņš tikko bija pabeidzis zāļu gatavošanu un apmierināts rakstīja zāļu pudelei etiķeti, kad noskanēja aptiekas zvans, ārējās durvis atvērās un telpā nevērīgiem soļiem suņa pavadībā ienāca gadus trīsdesmit vecs, zems, spēcīgs, drukns vīrietis sarkanu seju. Brītiņu valdīja klusums, kamēr melnbrūnais jauktenis attupās uz dubļainajām pakaļkājām un vīrietis, kas bija ģērbies velveta uzvalkā, plankumainām zeķēm un naglotiem zābakiem kājās un eļļainu vaskadrānas mēteli ap pleciem, noskatīja Endrū no galvas līdz kājām. Viņa balss bija ironiski pieklājīga un aizskaroši laipna.

- Garām iedams, ieraudzīju gaismu jūsu logā un nolēmu, ka jānāk iekšā sasveicināties. Mani sauc Denijs, es strādāju pie godājamā doktora Lūisa, A. B. L. Šie burti, ja jums vēl nebūtu gadījies ar tiem sastapties, nozīmē Aptiekāru biedrības licenciātu, kas ir augstākais Dievam un cilvēkiem pazīstamais tituls.

Endrū ar aizdomām pavērsās pret viņu. Filips Denijs izvilka cigareti no saņurcītas papīra kārbiņas, uzrāva sērkociņu pret grīdu un nekaunīgi pienāca tuvāk. Viņš paņēma zāļu pudeli, izlasīja adresi, norādījumus, attaisīja pudeli, paostīja, atkal aizbāza un nolika uz letes, un viņa īdzīgā, sarkanā seja kļuva ironiski glaimīga.

- Lieliski! Jūs jau dzenat pirmo vagu labo darbu tīrumā! Pa ēdamkarotei pēc katrām trim stundām. Visvarenais Dievs! Cik patīkami atkal sastapties ar mīļajām, vecajām muļķībām! Bet, godātais dakter, kāpēc ne trīs reizes dienā? Vai jūs neatceraties, ka pēc visiem ārstniecības likumiem zāļu devām jāiet caur barības vadu trīs reizes dienā? - Viņš uz mirkli apklusa, un viņa liekuļoti draudzīgā izturēšanās kļuva vēl dzēlīgāka un aizskarošāka. - Un nu pastāstiet, dakter, kas tur iekšā atrodas! Pēc smaržas salpetra spirts. Jauks, salds salpetra spirts. Brīnišķīgi, mīļais dakter, brīnišķīgi! Karminatīvs, stimulējošs, diurētisks, un to var dzert mucām. Vai neatceraties, kas teikts mazajā, sarkanajā grāmatiņā? Šaubu gadījumā dodiet slimniekam salpetra spirtu, jeb vai tas bija pot. iod.? Tfu tu! Liekas, esmu aizmirsis pašu galveno ārstniecībā.

Koka būdā atkal iestājās klusums, ko traucēja vienīgi lietus bungošana pret skārda jumtu. Pēkšņi Denijs sāka smieties par Endrū samulsušo seju. Viņš zobgalīgi sacīja:

- Teoriju pie malas, dakter! Apmieriniet manu ziņkārību! Kāpēc jūs braucāt uz šejieni?

Šoreiz Endrū dusmas strauji pieauga. Viņš nikni atcirta:

- Mans nodoms bija pārvērst Bleineliju par kūrvietu - ziniet, tādu ar minerālūdeņu avotiem.

Denijs atkal iesmējās. Šie smiekli bija apvainojums, kas modināja Mensonā vēlēšanos iesist nelūgtajam viesim.

- Asprātīgi, asprātīgi, mīļo dakter, īsts, dragājošs skotu humors. Diemžēl nevaru ieteikt jums šejienes ūdeni kā sevišķi piemērotu kūrvietas ierīkošanai. Un, kas attiecas uz ārstu kungiem, tad tie, mīļais dakter, šajā ielejā ir mūsu slavenā un patiesi cēlā aroda lupatlaši un atkritumi.

- Jūs pašu ieskaitot?

- Protams, - Denijs pamāja. Mirkli viņš klusēja, blenzdams Endrū no rudo uzacu apakšas. Tad viņš atmeta dzēlīgo ironiju, viņa neglītie vaibsti atkal kļuva īgnuma pilni. Balss noskaņa bija nopietna, kaut arī vēl diezgan kodīga.

- Paklausieties, Menson! Es saprotu, ka jūs te esat apmeties caurbraucot, ceļā uz Hārlija ielu, bet pagaidām jums šo to derētu zināt par šo vietu. Jūs redzēsiet, ka tai trūkst labāko romantiskas prakses tradīciju. Te nav ne slimnīcu, ne ambulances, ne rentgena aparāta - nav itin nekā. Ja gribat operēt, jums tas jādara uz virtuves galda. Pēc tam jūs varat nomazgāties trauku skalojamā izlietnē. Par sanitārajiem apstākļiem labāk nemaz nerunāsim. Sausās vasarās bērni mirst kā mušas ar bērnu holeru. Peidžs, jūsu darba devējs, bija sasodīti labs vecs ārsts, bet nu viņš ir pagalam, Blodvenas noriets, un nekad vairs nepacels roku, lai strādātu. Lūiss, mans principāls, ir sīksta, naudaskāra vecmāte. Bremvels, šis Ziemsvētku vecītis, nezina neko, atskaitot dažas sentimentālas deklamācijas un Zālamana dziesmas. Kas attiecas uz mani pašu, tad es labāk pasteigšos priekšā jaukajām ziņām, ko jūs drīz vien dzirdēsiet, - es dzeru kā vērsis. Jā, un Dženkinzs, jūsu lāga aptiekārs, ierauj labu naudiņu, slepeni pārdodams paša gatavotās zāles pret sieviešu slimībām. Man liekas, tas nu būtu viss. Nāc, Hokinz, iesim nu!

Viņš pasauca suni un gausi gāja uz durvju pusi. Tur viņš apstājās, un viņa skatiens atkal pārmaiņus vēroja pudeli uz letes un Mensonu. Viņa balss skanēja gurdi, gandrīz vai vienaldzīgi:

- Starp citu, es jūsu vietā painteresētos, vai slimniecei Glidara laukumā nav vēdertīfs. Dažkārt šās slimības pazīmes nav gluži tipiskas.

Atkal nošķinda durvju zvans. Iekām Ēndrū paguva ko atbildēt, Dr. Filips Denijs ar Hokinzu bija nozuduši mitrajā tumsā.

III

Tas nebija cietais, nelīdzenais gultas matracis, kas Mensonam tonakt neļāva labi gulēt, bet gan aizvien pieaugošās bažas par slimības gadījumu Glidara laukumā. Vai tas bija vēdertīfs? Denija piezīme, ko viņš bija izteicis promejot, ierosināja Mensona jau tā nedrošajā prātā veselu virkni jaunu šaubu un ļaunu nojausmu. Baiļodamies, ka pametis neievērotu kādu svarīgu slimības simptomu, viņš šajā pāragrajā rīta stundā tikai ar pūlēm pārvarēja vēlēšanos celties un vēlreiz doties pie slimnieces. Garajā bezmiega naktī gultā svaidīdamies un grozīdamies, viņš pat sāka šaubīties, vai vispār ko sajēdz no medicīnas.

Mensona raksturs bija ārkārtīgi dedzīgs un straujš. To viņš laikam bija mantojis no mātes, skotu kalnietes, kas bērnībā bija vērojusi ziemeļblāzmas strēles šaudāmies savas dzimtenes Alepūlas sārmaini pelēkajās debesīs. Viņa tēvs Džons Mensons, Faifšīras sīkzemnieks, bija bijis nopietns, strādīgs un noteikts vīrs. Zemkopībā viņam nekad nebija laimējies, un, kad viņš kara pēdējā gadā krita kā brīvprātīgais zemessargs, tad mazā saimniecība palika bēdīgā stāvoklī. Divpadsmit mēnešus Džesija Mensone cīnījās, lai uzturētu fermu kā piensaimniecību, pati darīdama visus darbus, kad redzēja, ka Endrū pārāk iegrimis grāmatās, lai viņai palīdzētu. Tad klepus, ko viņa bez aizdomām bija pacietusi ilgus gadus, kļuva aizvien ļaunāks, un viņa pēkšņi nomira ar plaušu kaiti, kas bieži noved kapā cilvēkus ar maigu ādu un tumšiem matiem.

Astoņpadsmit gadu vecumā Endrū palika viens. Viņš bija pirmā kursa students Sentendrū Universitātē un saņēma četrdesmit mārciņu lielu stipendiju gadā, bet citādi viņam nebija ne penija pie dvēseles. Viņa glābiņš bija Glena stipendiju fonds, šis tipiski skotiskais iestādījums, kas nelaiķa sera Endrū Glena naivajā terminoloģijā "aicina čaklus un trūcīgus studentus, kuru kristītais vārds ir Endrū, pieprasīt pabalstu, ne augstāku par piecdesmit mārciņām gadā, uz pieciem gadiem ar noteikumu, ka šie studenti ar tīru sirdsapziņu apņemas šo pabalstu atmaksāt, līdzko apstākļi viņiem to atļaus".

Glena stipendija kopā ar labprātīgu badošanos palīdzēja jaunajam Mensonam pabeigt Sentendrū Universitāti un pēc tam medicīnas skolu Dandī pilsētā. Un pateicība Glena stipendijai kopā ar pārmērīgu godīgumu un pienākuma apziņu bija atdzinusi viņu šurp uz Dienvidvelsu, kur nule diplomēti asistenti varēja saņemt visaugstāko atlīdzību - divi simti piecdesmit mārciņu gadā, kaut arī sirdī viņš vislabāk būtu vēlējies klīnikas asistenta vietu Edinburgas Karaliskajā slimnīcā ar tādu algu, kas līdzinājās nupat minētās summas desmitajai daļai.

Un nu Endrū bija Bleinelijā. Viņš piecēlās, noskuvās, apģērbās, visu laiku rūpju miglā domādams par savu pirmo pacienti. Viņš ātri paēda brokastis, tad atkal uzskrēja augšā savā istabā, kur atslēdza somu un izņēma no tās mazu zilas ādas kārbiņu. Atvēris to, viņš nopietni uzlūkoja medaļu, kas tur glabājās, - Hantera zelta medaļu, ko Sentendrū Universitātē ik gadus piešķīra labākajam studentam klīniskajā medicīnā. Viņš, Endrū Mensons, bija to ieguvis. Viņš šo medaļu vērtēja augstāk par visu un uzskatīja to par savu talismanu, par iedvesmas avotu nākotnei. Taču šorīt viņš uzlūkoja to ne tik daudz ar lepnumu, kā ar klusu, slepenu lūgumu, it kā mēģinādams atgūt paļāvību un ticību sev. Tad viņš steidzās uz rīta pieņemšanu. Kad Endrū ieradās koka būdā, Dējs Dženkinzs jau bija savā vietā. Viņš lēja ūdeni no krāna lielā māla podā. Tas bija mazs, nasks vīrelis sarkani cīpslotiem, iekritušiem vaigiem, šaudīgām acīm, kas vienā laikā redzēja visu, un tik šaurām biksēm tievajās kājās, kādas Endrū vēl nekur nebija redzējis. Dženkinzs glaimīgi sveicināja Mensonu:

- Jums nav tik agri jānāk šurp, doktor. Parastās mikstūras un receptes es varu pagatavot viens pats pirms jūsu ierašanās. Misis Peidžai ir gumijas zīmogs ar ārsta parakstu tiem gadījumiem, kad doktors Peidžs nejūtas vesels.

- Pateicos! - Endrū atbildēja. - Es labāk pastrādāšu pats.

Viņš apklusa, pēkšņās izbailēs vērodams aptiekāra rīcību.

- Ko tas nozīmē?

Dženkinzs mirkšķināja acis.

- No šejienes smeltais labāk garšo. Mēs zinām, kas ir vecā labā aqua, - vai ne, doktor? Bet pacienti to nezina. Es būtu īsts muļķis, vai ne, ja, viņiem redzot, piepildītu viņu pudeles no krāna.

Mazais aptiekārs acīmredzot gribēja vaļsirdīgi izrunāties, bet tai mirklī no četrdesmit jardu attālās mājas durvīm atskanēja skaļa balss:

- Dženkinz! D ž e n k i n z! Nāciet šurp - t ū l i ņ!

Dženkinzs salēcās kā labi dresēts suns, piķiera pātagas plīkšķi padzirdējis. Viņš iespiedzās:

- Atvainojiet, doktor! Misis Peidža mani sauc. Man... Man jāsteidzas.

Par laimi, rīta pieņemšanā, kas beidzās pusvienpadsmitos, nebija daudz ļaužu, un Endrū, saņēmis no Dženkinza apmeklējamo slimnieku sarakstu, tūliņ devās ceļā Tomasa divričos. Neko labu neparedzēdams, viņš lika vecajam kučierim braukt uz Glidara laukumu 7.

Pēc divdesmit minūtēm viņš iznāca no 7. numura bāls, cieši sakniebtām lūpām un dīvainu izteiksmi sejā. Pagājis garām divām durvīm, viņš iegriezās 11. numurā, kas arī bija viņa sarakstā. No 11. numura viņš devās uz 18. numuru pāri ielai. No 18. viņš gāja ap stūri uz Rēdnora laukumu, kur Dženkinzs bija atzīmējis divus iepriekšējā dienā apmeklētus slimniekus. Stundas laikā Mensons apmeklēja septiņas mājas turpat kaimiņos. Piecās no tām, ieskaitot Glidara laukuma slimnieci, kurai tagad jau bija tipiski izsitumi, viņš konstatēja nepārprotamas vēdertīfa pazīmes. Pēdējās desmit dienās Dženkinzs visus slimniekus bija ārstējis ar kaļķi un opiju. Pagājušajā naktī veltīgi lauzījis galvu, Endrū tagad ar satraukumu un bailēm atskārta, ka viņa rajonā izcēlusies tīfa epidēmija.

Atlikušos apmeklējumus viņš paveica tik ātri, cik vien bija iespējams, un tādā garastāvoklī, kas nebija tālu no panikas. Pusdienu laikā, kamēr misis Peidža visu uzmanību veltīja glītai, brūni apceptai teļa gaļas kotletei, par kuru viņa jautri izteicās: "Es to pasūtīju doktoram Peidžam, bet viņš to nezin kāpēc nevēlas," - Mensons saltā klusumā pārdomāja stāvokli. Viņš zināja, ka no misis Peidžas nekādu palīdzību nesaņems, tāpat arī nesagaidīs nekādus derīgus norādījumus. Viņš nolēma, ka jārunā ar Dr. Peidžu.

Bet, kad viņš iegāja doktora istabā, aizkari bija aizvilkti un Edvards bez spēka gulēja gultā, mocīdamies ar spiedīgām galvassāpēm. Viņa piere bija pietvīkusi un ciešanu izvagota. Kaut arī viņš ar mājienu aicināja apmeklētāju uz mirkli piesēsties, Endrū saprata, ka būtu cietsirdīgi šobrīd uzbrukt viņam ar savām rūpēm. Kad Endrū, brītiņu pasēdējis, piecēlās, lai ietu ārā, viņš aprobežojās ar jautājumu:

- Kas būtu darāms, doktor, ja te izceltos lipīga slimība?

Iestājās klusums. Peidžs atbildēja aizvērtām acīm, nekustēdamies, it kā pat runāšana pastiprinātu viņam galvassāpes:

- Ar epidēmijām vienmēr klājies grūti. Mums nav slimnīcas, nemaz nerunājot par izolācijas baraku. Ja jums gadās kaut kas ļoti ļauns, piezvaniet Grifitsam Toniglenā. Tā ir piecpadsmit jūdzes lejup ielejā. Grifitss ir apriņķa ārsts. - Atkal klusuma brīdis, ilgāks nekā iepriekš. - Tomēr baidos, ka arī viņš neko nevarēs palīdzēt.

Šādas ziņas iedrošināts, Endrū nosteidzās lejā priekšnamā un piezvanīja uz Toniglenu. Stāvēdams ar klausuli pie auss, viņš ieraudzīja kalponi Eniju noskatāmies pa virtuves durvīm.

- Hallo! Hallo! Vai tur doktors Grifitss Toniglenā?

Beidzot viņš dabūja savienojumu. Atbildēja kāda visai piesardzīga balss:

- Kas viņu vēlas?

- Te ir Mensons no Bleinelijas. Doktora Peidža asistents. - Endrū balss skanēja ļoti noteikti. - Man te ir pieci tīfa gadījumi. Vēlos, lai doktors Grifitss nekavējoties atbrauktu šurp.

Iestājās tukša klusuma brīdis, tad pēkšņi nāca atbilde īstā velsiešu dziedošā intonācijā, aizbildināšanās pilna:

- Man ļoti žēl, doktor, patiešām žēl, bet doktors Grifitss aizbrauca uz Svonsi. Svarīgas amata darīšanas.

- Kad viņš būs atpakaļ? - Mensons kliedza. Dzirdamība bija ļoti vāja.

- Nudien, doktor, to es nevaru pateikt.

- Bet klausieties...

Otrā galā kaut kas noklikšķēja. Runātājs bija gluži mierīgi nolicis klausuli. Uztraukts un noskaities Mensons izgrūda skaļu lāstu.

- Nolādēts, liekas, tas bija pats Grifitss!

Viņš atkal pieprasīja to pašu numuru, taču vairs nedabūja savienojumu. Spītīgā neatlaidībā viņš gribēja zvanīt vēl un vēlreiz, bet pagriezies ieraudzīja Eniju, kas, iznākusi priekšistabā, rokas uz priekšauta salikusi, nopietnām acīm viņu vēroja. Enija bija gadus četrdesmit piecus veca, ļoti tīrīga un kārtīga, ar nopietnu, pacietīgu un lēnīgi laipnu sejas izteiksmi.

- Man gadījās noklausīties jūsu sarunu, doktor, - viņa sacīja. - Šajā laikā jūs doktoru Grifitsu nekad nesastapsiet mājās. Pēcpusdienā viņš parasti brauc uz Svonsi spēlēt golfu.

Viņš atbildēja nikni, norīdams kamolu, kas tam aizžņaudza kaklu: - Bet man likās, ka viņš pats man atbildēja.

- Varbūt. - Viņa vāji pasmaidīja. - Esmu dzirdējusi, ka tad, kad nebraucot uz Svonsi, viņš arī liekot pateikt, ka esot aizbraucis - Iekām pagriezās, lai ietu projām, viņa uzmeta Mensonam mierīgu un draudzīgu skatienu. - Jūsu vietā es ar viņu veltīgi nekavētu laiku.

Endrū nolika klausuli vēl dziļākā sašutumā un bēdās. Viņš lādēdamies izgāja ārā un vēlreiz apmeklēja savus slimniekus. Kad viņš pārnāca, bija laiks vakara pieņemšanai. Pusotras stundas viņš sēdēja mazajā sētas puses sprostā, kas bija pieņemamā istaba. Uzgaidāmā telpa bija tik piebāzta, ka sienas nosvīda un gaiss kļuva smacīgs no sviedru izgarojumiem. Kalnrači ar sasistiem ceļgaliem, nogrieztiem pirkstiem, nistagmu, dzerksti. Tāpat viņu sievas un bērni ar klepu, saaukstēšanās slimībām, izmežģītiem locekļiem - visām cilvēces sīkajām ciešanām. Parastos apstākļos viņš par to būtu priecājies, būtu apsveicis šo tumšmataino, dzelteni bālo ļaužu mierīgi vērtējošos skatienus, kas, viņš to juta, viņu pārbaudīja. Bet tagad, lielāku ciešanu pārņemta, viņa galva reiba sadursmē ar šīm sīkajām žēlabām un kaitēm. Vēl tagad viņš visu laiku meklēja atrisinājumu; priekšrakstus rakstīdams, krūtis izklausīdams un padomus sniegdams, viņš domāja: "Viņš bija tas, kas mani uzveda uz šīm domām. Es viņu ienīstu. Jā, viņš man riebjas kā elle, šis velnu virsnieks. Bet es neko nevaru darīt, man vajadzēs iet pie viņa."

Pusdesmitos, kad pēdējais pacients bija atstājis pieņemamo istabu, viņš iznāca no savas alas ar ciešu apņemšanos acīs.

- Dženkinz, kur dzīvo doktors Denijs?

Mazais aptiekārs, kas steigšus noslēdza ārdurvis, baidīdamies, ka varētu ienākt vēl kāds nokavējies pacients, pagriezās pret viņu ar tādām šausmām sejā, kas bija gandrīz komiskas.

- Doktor, jūs taču neielaidīsieties nekādās darīšanās ar šo tipu? Misis Peidža - viņa to neieredz.

Endrū nikni jautāja:

- Kādēļ misis Peidža viņu neieredz?

- Aiz tā paša iemesla, kādēļ visi viņu neieredz. Viņš pret to izturējās nejēdzīgi rupji. - Dženkinzs apklusa, tad, Mensona skatienu vērodams, negribot piebilda: - Nu labi, ja jums tas jāzina, viņš dzīvo pie misis Sīdžeras Baznīcas ielā 49.

Atkal ārā. Viņš bija gājis visu dienu, taču nogurums, ko būtu varējis sajust, pazuda atbildības izjūtā, šo slimības gadījumu nastā, kas neatlaidīgi spieda un spieda viņa plecus. Viņš juta atvieglojumu, kad, Baznīcas ielu sasniedzis, atrada doktoru Deniju mājās. Saimniece viņam parādīja ieeju.

Ja Denijs bija pārsteigts, Mensonu ieraugot, tad viņš to noslēpa. Pēc ilga un nopietna skatiena viņš tikai iejautājās:

- Nu? Vai kāds nogalināts?

Vēl arvien stāvēdams siltās, netīrās dzīvojamās istabas durvīs, Endrū nosarka. Bet tad ar lielām pūlēm savaldījās un atguva lepnumu. Viņš strupi teica:

- Jums bija taisnība. Tas bija vēdertīfs. Mani vajadzētu nošaut par to, ka es to nepazinu. Man ir pieci tādi gadījumi. Es nenācu šurp ar sevišķi lielu patiku. Bet es nepazīstu šejienes apstākļus. Zvanīju apriņķa ārstam, bet nevarēju no viņa izdabūt ne vārda. Nācu lūgt jūsu padomu.

Denijs, pusguļus atlaidies atzveltnes krēslā pie uguns, ar pīpi mutē noklausījās un beidzot īgni sakustējās. - Labāk nāciet iekšā. - Tad pēkšņās dusmās: - Ak! Nu, Dieva dēļ, sēdieties! Nestāviet kā prezbiteriāņu mācītājs, aizliegdams uzsaukšanu! Vai vēlaties dzert? Nē! Tā jau domāju, ka negribēsiet.

Lai gan Endrū stīvi paklausīja uzaicinājumam, apsēzdamies un aizsardzības pozā aizsmēķēdams cigareti, Denijs, kā likās, nemaz nedomāja steigties. Viņš sēdēja un badīja suni Hokinzu ar saplīsušās rītakurpes purngalu. Pēdīgi, kad Mensons bija beidzis smēķēt, viņš teica, spēji pagriezdams galvu:

- Paskatieties tur, ja jums tīk!

Uz norādītā galda stāvēja mikroskops, smalks Ceisa aparāts, un daži preparātu stikliņi. Endrū ielika kādu stikliņu, pagrozīja eļļas plankumu un tūliņ ieraudzīja stiebrveidīgo baktēriju kūlīšus.

- Protams, tas ir ļoti neveikli sagatavots, - Denijs ātri un ciniski teica, it kā kritikai priekšā steigdamies. - īsts nemākuļa darbs, tiešām. Paldies Dievam, es neesmu laboratoriju žurka! Ja daudz, esmu ķirurgs. Bet te jādara visi darbi. Nav šaubu, tas redzams pat ar neapbruņotu aci. Es tos uzvārīju savā krāsnī.

- Jums arī ir tīfa gadījumi? - Endrū spraigā ziņkārē jautāja.

- Četri! Visi tajā pašā apkārtnē, kur jums. - Viņš brīdi klusēja. - Un šīs blaktis nāk no Glidara laukuma akas.

Endrū satraukts raudzījās viņā, degdams nepacietībā izteikt duci jautājumu, apjauzdams otra darīto patieso darbu un galvenokārt priecādamies, ka viņam norādīts epidēmijas centrs.

- Redziet, - Denijs ar saltu un rūgtu ironiju pabeidza. - Paratīfs šeit vairāk vai mazāk endēmisks. Bet kādu dienu - drīz, ļoti drīz - mēs te piedzīvosim mazu, jauku uzliesmojumu. Vainīgais ir galvenais notekkanāls. Tas smird un tek kā velns un sūcas gandrīz visās akās pilsētas galā. Esmu par to klaudzinājis pie Grifitsa durvīm, līdz man tas apnika. Viņš ir slinks, izvairīgs, nelietpratīgs cūka. Kad pēdējo reizi zvanīju, es teicu, ka ielauzīšu viņam pakausi, kad nākamreiz satiksimies. Droši vien tādēļ viņš šodien ar jums runāja velsiešu izloksnē.

- Sasodīts! Tā ir kauna lieta, - Endrū izgrūda, aizmirsies pēkšņā sašutuma lēkmē. Denijs paraustīja plecus.

- Viņš negrib valdei neko prasīt, baidīdamies, ka tā neapcērp viņa nožēlojamo algu, lai samaksātu izdevumus.

Iestājās klusums. Endrū karsti vēlējās, lai saruna turpinātos. Par spīti naidīgajām jūtām pret Deniju, viņš juta savādu stimulu otra pesimismā, skepticismā, viņa saltajā un apvaldītajā cinismā. Taču viņam vairs nebija iemesla vēl ilgāk uzkavēties. Viņš piecēlās un gāja uz durvju pusi, slēpdams savas jūtas, cenzdamies tikai formāli pateikties, kaut kā izrādīt savu atvieglojumu.

- Esmu jums ļoti pateicīgs par ziņām. Jūs man parādījāt, kādos apstākļos atrodos. Es lauzīju galvu par cēloni, domāju, ka darīšana ar kādu ievazātāju, bet tagad, kad jūs izcelsmi lokalizējat akās, lieta ir daudz vienkāršāka. No šās dienas es likšu Glidara laukumā uzvārīt katru ūdens pilienu.

Denijs arī piecēlās. Viņš noņurdēja: - Ne ūdeni, bet Grifitsu vajadzētu izvārīt. - Tad, atguvis agrāko satīrisko humoru: - Nekādas aizkustinošas, maigas pateicības, doktor, ja drīkstu lūgt. Droši vien mums vajadzēs vēl labu laiku paciest vienam otru, kamēr šis joks beigsies. Nāciet pie manis, kad vien jums tas liekas nepieciešami. Šeit mums nav lielas izvēles sabiedriskās dzīves ziņā. - Viņš paskatījās uz suni un rupji pabeidza: - Pat skotu dakteris mums būs patīkams viesis. Vai ne, ser Džon?

Sers Džons Hokinzs uzsita ar asti pa grīdsegu, izsmieklā rādīdams Mensonam sarkanu izkārtu mēli.

Vēlāk, iedams mājās gar Glidara laukumu, kur viņš deva stingrus rīkojumus par ūdens lietošanu, Endrū atskārta, ka vairs tā neienīst Deniju, kā bija domājis.

IV

Endrū metās cīņā pret tīfu ar visu savas straujās un dedzīgās dabas kvēli. Viņš mīlēja savu darbu un jutās laimīgs, ka viņam dota tāda izdevība jau pašā ārsta darbības sākumā. Šajās pirmajās nedēļās viss viņam sagādāja prieku. Uz viņa pleciem gūlās viss parastais ārsta prakses darbs, taču viņš ar to kaut kā tika galā un tad kā apsēsts atgriezās pie saviem tīfa slimniekiem.

Varbūt viņam smaidīja laime šajā pirmajā uzbrukumā. Kad mēnesis gāja uz beigām, visi tīfa slimnieki bija izveseļojušies un likās, ka viņš apturējis slimības izplatīšanos. Kad viņš iedomājās piesardzības soļus, ko tik stingri bija realizējis, - ūdens vārīšanu, dezinfekciju un izolāciju, karbolā samērcētu drēbes gabalu pie katrām durvīm, hlorkaļķa mārciņas, ko bija pasūtījis uz misis Peidžas rēķina un pats sabēris Glidara laukuma notekās, tad pacilātā omā izsaucās:

- To var saukt par nostrādāšanos! Tādu es nebiju pelnījis. Bet, Dieva vārds, es tomēr u z v e i c u !

Viņam bija slepens, velnišķs prieks par to, ka viņa slimnieki atveseļojas ātrāk nekā Denija slimnieki.

Denijs viņu vēl arvien interesēja un reizē kaitināja. Protams, abi satikās bieži, jo viņu slimnieki atradās cits citam kaimiņos. Denijam patika izgāzt visu savu žulti pār darbu, ko abi darīja. Viņš dēvēja sevi un Mensonu par "cildeniem epidēmijas apkarotājiem" un ar atriebīgu baudu daudzināja šo apzīmējumu. Bet, par spīti savai satīrai un zobgalībām ("Neaizmirstiet, doktor, ka mēs aizstāvam patiesi cēla aroda godu!"), viņš cītīgi apmeklēja pacientus, sēdēja pie to gultām, turēja roku tiem uz pieres, pavadīja ilgas stundas viņu istabās.

Reizēm Endrū gandrīz vai mīlēja Deniju par viņa kautro, neliekuļoto vienkāršību, līdz atkal kāds dzēlīgs vai zobgalīgs vārds visu izjauca. Aizskarts un samulsināts Endrū kādu dienu ķērās pie ārstu adrešu grāmatas cerībā atrast kādu paskaidrojumu. Tā bija jau gadus piecus veca burtnīca Dr. Peidža plauktā, bet tā sniedza dažas pārsteidzošas ziņas. Filips Denijs tur bija minēts kā Kembridžas un Gajas goda stipendiāts, tolaik ārsts Līboro grāfistes pilsētas slimnīcā.

Tad, desmitajā novembrī, Denijs viņam negaidot piezvanīja.

- Menson! Es vēlos jūs satikt. Atnāciet trijos pie manis! Kaut kas svarīgs.

- Labi. Es būšu.

Endrū domīgs gāja azaidā. Ēzdams mājas pastēti, kas tam bija pasniegta, viņš juta, ka Blodvenas Peidžas acis kavējas pie viņa ar spožu un aizdomīgu skatienu.

- Kas jums tur zvanīja? Vai tas nebija Denijs, ko? Jums nevajadzētu tik bieži tikties ar to tipu. Viņš ir nekam nederīgs cilvēks.

Mensons vēsi paskatījās viņā. - Gluži pretēji, man liekas, viņš ir ļoti derīgs cilvēks.

- Ko jūs runājat, doktor! - Blodvena spītīgi attrauca, kā vienmēr, kad tai runāja pretī. - Viņš ir galīgi jucis. Parasti viņš nemaz nedod zāles. Piemēram, kad Megena Rīsa Morgana, kas visu mūžu dzērusi zāles, aizgāja pie viņa, viņš tai lika ik dienas divas jūdzes kāpt kalnā un nebojāt veselību ar samazgām. Tie bija viņa vārdi. Pēc tam viņa nāca pie mums un no tā laika dabū no Dženkinza lieliskas zāles, pudeli pēc pudeles. Ak, viņš ir rupjš, riebīgs velns. Runā, ka viņam kaut kur esot sieva. Tā nedzīvojot pie viņa. Redziet nu! Turklāt viņš gandrīz vienmēr ir piedzēries. Grieziet viņam ceļu, dakter, un atcerieties, ka jūs strādājat doktora Peidža labā!

Parasto atgādinājumu dzirdot, Endrū juta, ka viņā mostas spējas dusmas. Viņš darīja visu, ko varēja, lai saimniecei izdabātu, bet likās, ka viņas prasībām nebija gala. Aizdomīga vai jautra, viņa pret Mensonu vienmēr izturējās tā, lai izspiestu no viņa pēdējo unci, bet pretī dotu tik maz, cik vien iespējams. Viņa pirmā mēneša algas izmaksa jau bija trīs dienas aizkavējusies, varbūt viņa to bija piemirsusi, taču tas Mensonā viesa rūpes un nemieru. Kad viņa tā sēdēja tukla un omulīga, pieradusi labi dzīvot, un spriedelēja par Deniju, Mensonu pārņēma dusmas. Pēkšņi iekarsis, viņš teica:

- Misis Peidža, es labāk atcerētos, ka strādāju doktora Peidža labā, ja saņemtu savu mēnešalgu.

Viņa nosarka tik ātri, ka bija skaidrs - viņa šo lietu ne mirkli nebija aizmirsusi. Tad viņa izaicinoši atmeta galvu.

- Jūs to dabūsiet. Ko jūs iedomājaties!

Atlikušo ēšanas laiku viņa sēdēja sapīkusi, Mensonā neskatīdamās, it kā viņš to būtu apvainojis. Bet pēc azaida, pasaukusi to dzīvojamā istabā, viņa atkal bija runīga, smaidīga, jautra.

- Te būs jūsu nauda, doktor. Sēdieties un esiet laipns. Ar nesaticību mēs tālu netiksim.

Viņa sēdēja zaļajā plīša atzveltnes krēslā, un viņas platajā klēpī bija divdesmit naudaszīmes pa vienai mārciņai un melnais ādas maks. Naudaszīmes paņēmusi, viņa lēni sāka tās skaitīt Mensona rokā - viens, divi, trīs, četri. Žūksnīša beigām tuvojoties, viņa skaitīja arvien lēnāk un lēnāk, viņas viltīgās, melnās acis glaimīgi spīdēja, un, līdz astoņpadsmitajai naudaszīmei tikusi, viņa pavisam apstājās, dziļi nopūzdamās.

- Mīļais, ai, mīļais doktor, tā ir liela nauda tagadējos grūtos laikos! Kā jums liekas? Mans moto vienmēr bijis: ņemt un dot. Vai man paturēt atlikušās divas kā laimes naudu?

Viņš klusēja. Šī nekrietnība bija briesmīga. Viņš zināja, ka ārsta prakse tai deva labus ienākumus. Veselu minūti viņa sēdēja, pētīdama Mensona seju, tad, neatrazdama tajā nekādas atbildes, tikai saltu sastingumu, ar īgnu kustību uzmeta atlikušās naudaszīmes uz galda un skarbi teica:

- Nu tad ņemiet tās!

Misis Peidža strauji piecēlās un gribēja atstāt istabu, bet Endrū viņu aizturēja, iekām viņa tika līdz durvīm.

- Acumirkli, misis Peidža. - Viņa balsī skanēja nervoza noteiktība. Lai tas būtu, cik neglīti būdams, viņš bija nolēmis nepadoties viņai un viņas naudaskārei. - Jūs man iedevāt divdesmit mārciņu, tas būtu divi simti četrdesmit gadā, bet mēs pavisam noteikti vienojāmies, ka mana alga būs divi simti piecdesmit. Misis Peidža, man no jums vēl pienākas sešpadsmit šiliņu un astoņi pensi.

Dusmās viņas seja kļuva pelēki bāla.

- Tā! - viņa izdvesa. - Jūs gribat sākt ķildas par naudu? Vienmēr esmu dzirdējusi, ka skoti esot badīgi. Tagad es to zinu. Še! Ņemiet savus netīros šiliņus un vara gabalus!

Drebošiem pirkstiem viņa noskaitīja naudu no piebāztā maka, nikni raudzīdamās Mensonā. Tad, uzmetusi tam pēdējo dzēlīgo skatienu, izskrēja ārā un aizcirta durvis.

Gruzdošu dusmu pilns viņš izgāja no mājas. Misis Peidžas zobgalības bija viņu aizvainojušas jo dziļāk tāpēc, ka tās bija netaisnas un negodīgas. Vai viņa nesaprata, ka runa nav par nožēlojamo summu, bet par taisnības principu? Turklāt, nemaz nerunājot par augstu morālo līmeni, viņam piemita iedzimta īpašība, īsta ziemeļnieka apņēmība nekad, kamēr vien viņš dzīvos, neļaut citiem sevi muļķot.

Tikai tad, kad bija sasniedzis pasta kantori, nopircis ierakstītu aploksni un nosūtījis saņemtās divdesmit mārciņas Glena stipendiju fondam - sudraba un vara gabalus viņš paturēja kabatas naudai -, Mensons jutās labāk. Uz pasta kantora kāpnēm stāvēdams, viņš ieraudzīja nākam uz šejieni doktoru Bremvelu, un viņa seja vēl vairāk noskaidrojās. Doktors Bremvels nāca lēni, lielās kājas majestātiski uz ielas bruģa likdams, noplukušo, melno stāvu taisni turēdams, neapgrieztiem, baltiem matiem pār taukaino apkakli, acis nodūris grāmatā, ko turēja visā garumā izstieptajā rokā. Pienācis pie Endrū, ko bija redzējis, jau gandrīz ielas otrā galā būdams, viņš teatrāli tēloja, ka tikai tagad to ieraudzījis.

- Ā! Menson, manu zēn! Biju tā nogrimis lasīšanā, ka gandrīz pagāju jums garām!

Endrū smaidīja. Viņš jau bija iedraudzējies ar doktoru Bremvelu, kas pretēji Lūisam, otram "sarakstā uzņemtajam" ārstam, viņu bija sirsnīgi uzņēmis Bleinelijā. Bremvela prakse nebija plaša un neļāva turēt asistentu, bet viņam bija cēls stils un liela ārsta cienīgas manieres.

Viņš aizvēra grāmatu, rūpīgi ielicis starpā netīru rādītājpirkstu, tad graciozi iebāza brīvo roku noplukušā mēteļa azotē. Viņš bija tik teatrāls, kā likās gandrīz nereāls. Bet te viņš stāvēja, turklāt Bleinelijas galvenajā ielā. Nebija brīnums, ka Denijs to bija iesaucis par Ziemsvētku vecīti.

- Un kā jums patīk mūsu mazā pilsēta, mīļo zēn? Kā jau teicu, kad jūs apciemojāt manu dārgo sievu un mani mūsu "Atpūtā", nav tik ļauni, kā pirmajā acu uzmetienā liekas. Mums ir mūsu talants, mūsu kultūra. Mēs ar manu dārgo sievu darām, ko varam, lai to koptu un veicinātu. Mēs nesam gaismas lāpu pat tuksnesī. Atnāciet kādu vakaru pie mums! Vai jūs dziedat?

Endrū tikai ar pūlēm valdīja smieklus. Bremvels glaimīgi turpināja:

- Protams, mēs visi esam dzirdējuši par jūsu darbu tīfa apkarošanā. Bleinelija ir lepna uz jums, mīļo zēn. Varu tikai vēlēties, kaut man būtu bijusi tāda izdevība. Ja gadās kāda lieta, kur varu jums pakalpot, piezvaniet man!

Nožēla un kauna jūtas - kas viņš bija, ka drīkstēja smieties par vecāku vīru? - lika viņam atbildēt:

- Tiešām, mister Bremvel, man ir kāds ļoti interesants mediastinīta gadījums starp maniem slimniekiem, ļoti neparasts. Ja jums ir laiks, varat nākt man līdzi to apskatīt.

- Jā? - Bremvels atteica, un viņa sajūsma manāmi saplaka. - Man negribētos jūs traucēt.

- Tas ir tepat aiz stūra, - Endrū viesmīlīgi teica. - Un man ir vēl pusstunda laika, iekām satikšu doktoru Deniju. Pēc sekundes būsim tur.

Bremvels vilcinājās, vienu mirkli likās, ka viņš grib atsacīties, tad piekrizdams nedroši pamāja ar galvu. Viņi aizgāja līdz Glidara laukumam un iegriezās kādā mājā apskatīt pacientu.

Kā Mensons jau bija teicis, gadījums bija neparasti interesants un rādīja retu aizkrūtes dziedzera izturības piemēru. Viņš bija patiesi lepns uz savu diagnozi un juta vajadzību to pastāstīt kādam citam, kad aicināja Bremvelu dalīties sava atraduma priekā.

Taču doktoru Bremvelu, par spīti viņa apgalvojumiem, šī izdevība, kā likās, nemaz neinteresēja. Viņš gausi sekoja Mensonam istabā, caur degunu elpodams, un bikli kā sieviete tuvojās slimnieka gultai. Tur viņš apstājās un, turēdamies drošā attālumā, pavirši izmeklēja slimnieku. Pēc tam viņš vairs nebija piedabūjams ilgāk palikt. Tikai tad, kad abi bija izgājuši ārā un Bremvels ievilcis plaušās krietnu daudzumu svaiga, tīra gaisa, atgriezās viņa parastās runas dāvanas. Viņš kvēli paskatījās Mensonā.

- Priecājos, ka man bija izdevība kopā ar jums apskatīt šo slimnieku, manu zēn, pirmkārt, tādēļ, ka uzskatu par ārsta pienākumu nevairīties no aplipšanas briesmām, un, otrkārt, tādēļ, ka priecājos par atklājumiem, kas veicina zinātnes progresu. T i c i e t v a i n e, t a s i r l a b ā k a i s a i z k u ņ ģ a d z i e d z e r a i e k a i s u m a g a d ī j u m s, k ā d u s a v ā m ū ž ā e s m u r e d z ē j i s!

Viņš spieda Mensonam roku un aizsteidzās, atstādams Endrū galīgi samulsušu. "Aizkuņģa dziedzera iekaisums!" Endrū apstulbis domāja. Skaidrs, ka doktora Bremvela rupjās kļūdīšanās iemesls nebija vienkārša pārteikšanās. Visa viņa izturēšanās šajā gadījumā apliecināja viņa nezināšanu. Viņš vienkārši nezināja. Mensons berzēja pieri. Kvalificēts praktizējošs ārsts, kura rokās atradās simtiem cilvēku dzīvību, neprata atšķirt aizkuņģa dziedzeri no aizkrūtes dziedzera, turklāt viens atradās vēderā, bet otrs - krūtīs; jā, vai kāds brīnums, ka cilvēks apstulba, to dzirdēdams!

Viņš lēni soļoja pa ielu uz Denija dzīvokļa pusi, atkal lieku reizi noskārzdams, ka visi viņa līdzšinējie uzskati par medicīnas praksi draud sabrukt. Viņš zināja, ka pats ir nepiedzīvojis, neiestrādājies un pieredzes trūkuma dēļ viegli var kļūdīties. Bet Bremvels bija pieredzējis, un tādēļ viņa nezināšana nebija attaisnojama. Neviļus Endrū domas atgriezās pie Denija, kam nekad neapnika zoboties par šo arodu, pie kura viņi piederēja. Sākumā Denijs viņu bija ļoti kaitinājis ar savu apnicīgo apgalvojumu, ka visā Anglijā esot tūkstošiem ārstu nemākuļu, kuri esot ievērojami tikai ar savu pilnīgo stulbumu un iegūtajām pacientu muļķošanas spējām. Tagad viņš sāka sev jautāt, vai Denija vārdos nebija sava daļa patiesības. Viņš nolēma pēcpusdienā šo jautājumu vēlreiz pārrunāt.

Bet, Denija istabā iegājis, viņš tūliņ redzēja, ka brīdis nebija piemērots akadēmiskai diskusijai. Filips viņu saņēma īgnā klusumā, drūmām acīm un satumsušu pieri. Tad pēc brīža viņš teica:

- Jaunais Džonss šorīt septiņos nomira. Perforācija. - Viņš runāja mierīgi, klusā, saltā niknumā. - Un man ir divi jauni vēdertīfa gadījumi Īstredas ielā.

Endrū nodūra acis. Viņš juta Denijam līdzi, bet nezināja, ko teikt.

- Neizliecieties tik pašapmierināts! - Denijs asi turpināja. - Jums viegli noskatīties, ka mani slimnieki mirst un jūsējie izveseļojas. Jums tik jauki vis neklātos, ja tas nolādētais kanāls dabūtu sūci jūsu pusē.

- Nē, nē! Man tiešām žēl, - Endrū dedzīgi atteica. - Mums šajā lietā kaut kas jādara. Mums jāraksta Veselības ministrijai.

- Mēs varētu aizrakstīt vai duci vēstuļu, - Filips, niknumu valdīdams, atbildēja. - Mūsu vienīgais panākums būtu tas, ka pēc sešiem mēnešiem te atbrauktu kāds tūļīgs pārraugs. Nē! Esmu to visu pārdomājis. Ir tikai viens ceļš, kā viņus piespiest izbūvēt jaunu novadkanālu.

- Kāds?

- Uzspridzināt veco!

Vienu mirkli Endrū šaubījās, vai Denijs nav jucis prātā. Tad kolēģa ciešā apņemšanās radīja viņā kaut kādu nojautu. Endrū apjucis skatījās Denijā. Lai kā arī viņš pūlējās sakārtot saraustītās domas, likās, ka Denijs ar nolūku centās tās sajaukt. Viņš stomījās:

- Būs liels tracis, ja tas atklāsies.

Denijs iedomīgā spītībā pacēla acis.

- Ja negribat nākt man līdzi, jums tas nav jādara.

- Ak, es iešu jums līdzi, - Endrū lēni atbildēja. - Bet Dievs vien zina, kādēļ!

Visu pēcpusdienu Mensons, darbu darīdams, raizējās un nožēloja doto solījumu. Šis Denijs bija trakulis, kas viņu agri vai vēlu ievilks nopietnās nepatikšanās. Viņa priekšlikums bija briesmīgs, tas bija likuma pārkāpums, kas, ja to atklātu, viņus novestu tiesā un pat varētu būt par iemeslu viņu svītrošanai no ārstu saraksta. Endrū pārņēma patiesu šausmu drebuļi, iedomājoties, ka viņa skaistā karjera, ko viņš tik gaišu skatīja savā priekšā, varētu pēkšņi sabrukt, iet bojā. Viņš nikni nolādēja Deniju un klusībā desmitiem reižu nozvērējās neiet.

Taču kaut kādu savādu un sarežģītu iemeslu dēļ viņš negribēja, nevarēja atkāpties.

Tai nakti vienpadsmitos viņš un Denijs suņa Hokinza pavadībā devās uz Baznīcas ielas galu. Bija ļoti tumšs, un brāzmains vējš ar sīku lietu sitās tiem sejā ielu stūros. Denijs bija izstrādājis darbības plānu un rūpīgi apsvēris laiku. Pēdējā strādnieku maiņa pirms stundas bija aizgājusi uz raktuvēm. Daži puiši slaistījās ap vecā Tomasa zivju bodi ielas galā, bet citādi iela bija tukša.

Abi vīrieši ar suni mierīgi soļoja uz priekšu. Smagā mēteļa kabatā Denijam bija sešas dinamīta patronas, kuras Toms Sīdžers, viņa saimnieces dēls, pēcpusdienā speciāli šim nolūkam bija nozadzis akmeņlauztuvju noliktavā. Endrū nesa sešas kakao bundžas ar vākos izurbtiem caurumiem, elektrisku lukturi un garu degļa auklu. Smagi soļodams, uzceltu mēteļa apkakli, ar vienu aci nemierīgi pār plecu lūkodamies, pretrunīgu jūtu virpuli sirdī viņš tikai strupiem vārdiem atbildēja uz Denija īsajām piezīmēm.

Viņš nikni prātoja, ko Lemploks, lēnīgais ortodoksālās medicīnas profesors, par viņu domātu, ja zinātu, kādā riebīgā nakts dēkā viņš pašlaik dodas.

Tūliņ augšpus Glidara laukuma viņi nonāca pie galvenās ieejas kanālā un tur ķērās pie darba. Pussatrunējušais lūkas vāks nebija aiztikts gadiem ilgi, bet pēc neatlaidīgas cīņas viņiem izdevās atraut to vaļā. Tad Endrū uzmanīgi ļāva kabatas lukturīša gaismai iespīdēt smirdošajā dziļumā, kur starp sabrukušām mūra sienām tecēja netīrs, gļotains ūdens.

- Jauki, vai ne? - norūca Denijs. - Apskatiet plaisas mūrī! Apskatiet tās pēdējo reizi, Menson!

Vairāk viņi nerunāja ne vārda. Endrū pats nebūtu varējis izskaidrot, kādēļ tas tā, bet viņa garastāvoklis bija mainījies, un nu viņš juta prieku, kas strauji lauzās uz āru, enerģiju, kas nebija mazāka par Denija sparu. Šā sērgu zaņķa dēļ cilvēkiem bija jāmirst, un nožēlojamie ierēdņi neko nebija darījuši, lai to likvidētu. Te nu nebija īstā vieta ordinācijas manierēm un zāļu pudelēm ar skaistām etiķetēm!

Viņi steidzīgi sāka sagatavot kakao kārbas, katrā ielikdami pa vienai dinamīta patronai. Degļa auklu sagrieza gabalos, sīki apsvērtā dažādā garumā, un tos iestiprināja kārbās. Tumsā uzliesmoja sērkociņš un baigi apgaismoja Denija bālo, skarbo seju, Endrū drebošās rokas. Tad pirmā degļa aukla sāka klusi sprēgāt. Iznīcību nesējas kakao bundžas viņi citu pēc citas laida lejup pa gauso straumi, vispirms tās ar garākajiem degļiem. Endrū nevarēja skaidri redzēt. Tam, kas te notika, varbūt nebija nekā kopēja ar korekto medicīnu, bet viņš vēl nekad nebija piedzīvojis skaistāku mirkli. Tai brīdī, kad aizpeldēja pēdējā bundža ar īso, kvēlojošo degli, Hokinzs pēkšņi iedomājās medīt žurku. Vienu mirkli valdīja tāds sasprindzinājums, ka aizrāvās elpa, - suns rēja, un ļoti tuvu bija pēkšņas eksplozijas iespēja, kamēr viņi steidzās pakaļ sunim un to saķēra. Tad viņi aizvēra kanāla lūku un kā traki skrēja trīsdesmit jardu augšup pa ielu.

Tikko viņi bija sasnieguši Rednora laukuma stūri un tur apstājušies, ar lielu troksni sprāga pirmā bundža.

- Dieva vārds! Mēs to esam paveikuši, Denij! - Endrū elsdams gavilēja. Viņš juta draudzību un pateicību pret savu biedru, viņam gribējās to saķert aiz rokas un skaļi kliegt.

Drīz vien pēc tam dobji atskanēja nākamie sprādzieni - divi, trīs, četri, pieci - un pēdējais, triumfējošais grāviens droši kādu pusjūdzi lejup.

- Tā! - Denijs noteica apspiestā balsī, it kā šajā vienā skaņā būtu ietverts viss viņa dzīves slepenais rūgtums. - Viena cūcība pasaulē mazāk.

Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, sākās tracis. Durvis un logi atsprāga vaļā, un to gaisma apspīdēja tumšo ielas bruģi. Ļaudis izskrēja no mājām. Sākumā cits citam uzsauca, ka tā būšot eksplozija raktuvēs. Bet šis izskaidrojums tūliņ sastapa pretrunu - troksnis bija nācis no ielejas puses. Radās domstarpības, visi skaļi izteica dažādas aizdomas. Vīru pulciņš ar laternām devās ceļā šo lietu noskaidrot. Nakts dimdēja burzmā un troksnī. Tumsas un trokšņa sargāti, Denijs ar Mensonu pa kādu sānielu gāja atpakaļ uz mājām. Endrū asinīs dziedāja triumfs.

Nākamajā rītā pirms astoņiem automobilī ieradās doktors Grifitss, tukls, ar teļa seju, šausmu pārņemts, jo pilsētas domnieks Glins Morgans, nejauki lādēdamies, viņu bija izcēlis no siltās gultas. Grifitss varēja neuzklausīt vietējo ārstu palīgā saucienus, bet Glina Morgana niknajam aicinājumam viņš nekādā ziņā nedrīkstēja pretoties. Un Glinam Morganam tiešām bija iemesls dusmoties. Ap pilsētas "rātskunga" jauno vasarnīcu, kas atradās pusjūdzi tālāk ielejā, pa nakti bija radies ūdens grāvis, kas izplatīja īstu viduslaiku smirdoņu. Cienījamais pilsētas tēvs, savu pavadoņu Heimera Deivisa un Dīvna Robertsa atbalstīts, veselu pusstundu ņēmās, neizpušķotā valodā un daudziem dzirdot, izteikt savas domas par atbildīgo sanitāro referentu.

Beidzot Grifitss, sviedrus no pieres slaucīdams, pagriezās pret Deniju, kas stāvēja blakus Mensonam satrauktajā un uzjautrinātajā pūlī. Kad sanitārais referents pienāca tuvāk, Endrū sajuta pēkšņu nemieru. Traucētais nakts miers bija apslāpējis viņa gaviles. Saltajā rīta gaismā, uzspridzinātās ielas ainas nomākts, viņš atkal jutās neomulīgi, un viņu mocīja nervozas bailes. Bet Grifitsam nebija nekādu aizdomu.

- Cilvēk, cilvēk! - viņš murmināja, pie Filipa griezdamies. - Nu mums tomēr vajadzēs būvēt jums jaunu kanālu!

Denija seja palika tikpat neizteiksmīga.

- Es jums to teicu jau pirms vairākiem mēnešiem, - viņš ledainā balsī atbildēja. - Jūs taču to vēl atceraties?

- Jā, jā, protams! Bet vai es varēju iedomāties, ka šis nolādētais kanāls tā uzskries gaisā? Es tiešām nesaprotu, kā tas viss varēja notikt.

Denijs vēsi noskatījās viņā.

- Doktor, kur jūs esat licis savas sanitārās zināšanas? Vai tad nezināt, ka novadkanālu gāzes viegli aizdegas?

Jau nākamajā pirmdienā sāka jaunā kanāla būvi.

V

Tas bija trīs mēnešus vēlāk kādā jaukā marta pēcpusdienā. Tuvā pavasara jausma piešķīra smaržas siltajam vējam, kas pūta no kalniem, un nogāzēs neskaidras, zaļas svītras spītēja valdošajam rētainajam kailumam. Zem spirgti zilās debess pat Bleinelija bija skaista.

Kad Endrū, kas tikko bija izsaukts pie kāda slimnieka Riskina ielā 3, izgāja no Bringaueras, viņš jutās gandrīz jau iedzīvojies šajā savādi primitīvajā un nomaļajā pilsētā, tās kalnu aizā bez nevienas izpriecu vietas, pat bez neviena kino, pilsētā, kur bija tikai drūmās raktuves, celtņu torņi un tumšas namu rindas, - tā bija dīvaina, mēmi sevī noslēgusies valstība.

Un arī cilvēki te bija savādi; taču Endrū šad un tad juta simpātijas pret tiem, lai gan labi redzēja viņu svešādību. Atskaitot tirgoņus, sludinātājus un dažus brīvo profesiju pārstāvjus, viņi visi atradās tiešā kalnraktuvju sabiedrības dienestā. Katras darba maiņas sākumā un beigās klusās ielas pēkšņi atdzīvojās, tanīs atbalsojās dzelzīm apkaltu zābaku soļi, tās negaidot pildīja soļotāju stāvu karapulks. Hematīta raktuvju vīru drēbes, apavi, rokas, pat sejas bija klātas ar gaiši sarkanu rūdas putekļu kārtu. Kausētavu strādniekus varēja pazīt pēc zilajām trinīša auduma biksēm.

Viņi runāja maz un visbiežāk velsiešu izloksnē. Savā noslēgtībā viņi radīja iespaidu, it kā būtu sevišķa rase, un tomēr viņi bija laipni ļaudis. Viņu prieki bija vienkārši, un viņus varēja sastapt lielākoties mājās vai lūgšanu namos, mazajā regbija un futbola laukumā augšpus pilsētas. Šķiet, viņu lielākā kaislība bija mūzika - nevis lētie šodienas "grāvēji", bet nopietnas, klasiskas kompozīcijas. Mensons jutās ļoti neparasti, kad naktī gāja starp namu rindām un dažā labā nabadzīgā mājā dzirdēja klavieru skaņas - kādu Bēthovena sonāti vai Šopēna prelūdiju, kas labā atskaņojumā lidoja klusajā gaisā un pacēlās pret šiem neizdibināmajiem kalniem un vēl augstāk.

Tagad viņš bija pilnīgā skaidrībā par visu, kas saistījās ar Dr. Peidža praksi. Nebija ne mazāko cerību, ka Edvards Peidžs kādreiz vēl spēs ārstēt savus pacientus. Taču pacienti nevēlējās atsacīties no Peidža, kas viņiem bija uzticīgi kalpojis vairāk par trīsdesmit gadiem. Un uzņēmīgajai Blodvenai ar mānīšanos un glaimiem bija izdevies panākt, ka kalnraktuvju direktors Votkinzs, kas ārstiem izmaksāja kalnračiem atvilktās summas, joprojām paturēja Peidžu sabiedrības ārstu sarakstā, tā ka viņa saņēma labus ienākumus, no kuriem Mensons dabūja apmēram sesto daļu, kaut gan veica visu darbu.

Endrū patiešām bija žēl Edvarda Peidža. Peidžs, lēns, vientiesīgs cilvēks, bija apprecējis enerģisko, apaļo, nekautrīgo Blodvenu, kas strādāja kādā Eberistvitas tējnīcā, nenojauzdams, kas slēpjas aiz šīm šaudīgajām, kvēpu melnajām acīm. Tagad viņš, nevarīgs kroplis, bija pilnīgi sievas varā, viņas kopšanā un gādībā, kurā lutināšana savienojās ar īpatnēja veida bezbēdīgu teroru. Nevarēja teikt, ka Blodvena nemīlētu vīru. Viņa mīlēja savu Edvardu gluži neparastā kārtā. Viņš, doktors Peidžs, bija Blodvenas īpašums. Kad Endrū sēdēja pie slimā, viņa reizēm ienāca istabā, tuvojās abiem, šķietami laipni smaidot, un tomēr iesaucās greizsirdīgi kā cilvēks, kas atstāts nomaļus:

- Ē! Ko jūs abi tur atkal runājat?

Edvardu Peidžu nevarēja nemīlēt, tik daudz viņā bija garīgas pašuzupurēšanās un pašaizliedzības. Tur viņš gulēja gultā, nevarīgs, dzīves nolietots, pilnīgi šās uzņēmīgās tumšādainās, nepacietīgās sievietes - savas sievas varā, viņas kārības, viņas neatlaidīgās un bezkaunīgās izmantošanas upuris.

Nebija nekāda iemesla, kādēļ Peidžam vajadzētu palikt Bleinelijā, un viņš ilgojās pēc skaistākas, laipnākas apkārtnes. Kādreiz Endrū viņam jautāja: "Ko jūs īsti vēlētos, doktor?" Un viņš nopūzdamies atbildēja: "Es labprāt vēlētos tikt projām no šejienes, jaunais draugs. Esmu daudz lasījis par kādu salu - par Kapri; tur gribot radīt putnu aizsardzības parku." Tad viņš pagrieza seju uz spilvena sānis. Viņa ilgu pilnā balss skanēja ļoti skumji. Par ārsta praksi viņš nekad nerunāja, ja daudz, tad reizēm gurdeni noteica: - Man liekas, manas zināšanas nebija nekādas lielās. Bet es tomēr darīju, ko varēju. - Taču viņš stundām ilgi varēja mierīgi gulēt un vērot palodzi, kur Enija ik rītus maigā gādībā pakaisīja maizes druskas, ādiņas un grauzdētas kokosriekstu mizas. Svētdienas priekšpusdienā kāds vecs strādnieks, Īnoks Deiviss, arvien atnāca pie viņa viesos, ļoti stīvs savā melnajā, apvalkātajā uzvalkā un celuloīda apkaklē, un ilgi sēdēja pie Peidža. Abi vīrieši klusēdami vēroja putnus. Kādreiz Endrū satika veco Īnoku tajā brīdī, kad tas satraukts steberēja lejā pa kāpnēm. - Cilvēkbērns, - vecais strādnieks iesaucās, - mums šodien bija sevišķi skaista diena! Atlaidās divi sarkankrūtīši un gandrīz veselu stundu tik brīnumjauki rotaļājās uz palodzes. - Īnoks bija Peidža vienīgais draugs. Viņam bija liels iespaids kalnraču vidū. Viņš zvērēja pie uguns un ūdens: kamēr būšot dzīvs, viņš neļaušot nevienam ierakstīties kāda cita ārsta pacientu sarakstā. Viņam nebija ne jausmas, kādu lāča pakalpojumu viņš ar šo uzticību izdarīja nabaga Edvardam Peidžam.

Bieži atnāca kāds cits apmeklētājs, Enjūerins Rīss, Rietumu grāfistu bankas direktors, garš, kalsens plikgalvis vīrs, pret kuru Endrū jau no pirmā mirkļa juta neuzticību. Rīss bija augsti cienījams pilsonis un nekad un nevienam neskatījās acīs. Viņš atnāca, nevērīgi pasēdēja piecas minūtes doktora Peidža istabā un pēc tam bieži uz veselu stundu ieslēdzās kopā ar misis Peidžu. Šīs tikšanās bija pilnīgi nevainojamas. Tajās bija runa vienīgi par naudu. Endrū noprata, ka Blodvena labu tiesu naudas noguldījusi uz sava vārda un ka viņa, Enjūerina Rīsa apbrīnojami labajiem padomiem paklausīdama, savu kapitālu reižu reizēm prata gudri pavairot. Šajā dzīves posmā naudai Endrū nepievērsa nekādu uzmanību. Viņam pietika, ja tas kārtīgi varēja pildīt savus pienākumus pret Glena stipendiju fondu. Turklāt viņam bija pāris šiliņu kabatas naudas cigaretēm. Citādi viņš domāja tikai par savu darbu.

Tagad viņš labāk nekā jebkad saprata, cik daudz tam bija devusi klīniskā prakse. Šīs zināšanas bija kā dzīvinoša, vienmēr klātesoša apziņa un līdzinājās ugunij, pie kuras tas sildījās, kad bija noguris, nomākts, apjucis. Pēdējā laikā daudz kas viņu mulsināja vairāk nekā līdz šim un sagādāja lielas raizes. Viņš bija sācis patstāvīgi domāt kā ārsts. Pirmām kārtām tur bija vainīgs Denijs ar saviem radikālajiem grāvēja uzskatiem. Denija kodekss bija diametrāli pretējs visam tam, kas Mensonam bija mācīts. Šo kodeksu varēja gluži labi pakārt pie Filipa gultas kā Bībeles pantiņu, tikai tas skanēja: "Es neticu."

Augstskolā pēc parastās shēmas izglītots, Mensons bija skatījies nākotnē ar stipru, no mācību grāmatām smeltu paļāvību. Viņam bija fragmentāras zināšanas fizikā, ķīmijā un bioloģijā - vismaz viņš bija uzšķērdis un izpētījis slieku. Pēc tam viņš bija dogmatiski barots ar atzītām doktrīnām. Viņš zināja visas slimības un to tipiskākos simptomus un lietojamos ārstniecības līdzekļus. Piemēram, ģikts. To varēja ārstēt ar colchicum. Vēl arvien viņš savā priekšā redzēja profesoru Lemploku, kā tas patiesā pārliecībā nobēra auditorijai: "Vinum colchici, mani kungi, divdesmit līdz trīsdesmit minimālās devas, absolūti drošs līdzeklis pret ģikti." Bet vai tā bija? Tas bija jautājums, par ko Mensons tagad domāja.

Pirms kāda mēneša viņš bija mēģinājis colchicum līdz augstākai atļautai robežai kādā īstā nabaga ļaužu ģikts - nopietnas un sāpīgas slimības - gadījumā. Iznākums bija nožēlojama neveiksme.

Un kā bija ar pusi, pat ar trim ceturtdaļām citu farmakopejas "dziedniecības līdzekļu"? Šoreiz viņš dzirdēja doktora Eljota - Materia medica docenta balsi. "Un tagad, mani kungi, apskatīsim elemi - sacietējis šķidrums, kura botāniskā izcelsme nav noteikti zināma, bet šķiet sakarā ar Canarium commune; to ieved galvenokārt no Manilas un lieto ziedes veidā, viens pret pieci, brīnišķīgs dziedinošs un dezinficējošs līdzeklis brūcēm un vainām."

Muļķības! Jā, tīrās muļķības! To viņš tagad zināja. Vai Eljots savā mūžā kādreiz bija mēģinājis lietot unguentum elemi? Mensons bija noteikti pārliecināts, ka Eljots to nekad nebija darījis. Visa šī gudrība nāca no kādas grāmatas, un tur tā savukārt bija iekļuvusi no kādas citas grāmatas, un tā arvien tālāk atpakaļ, droši vien līdz viduslaikiem. Šo uzskatu apstiprināja vārds "vainas", kas tagad miris kā nokauts teļš.

Denijs viņu pirmajā vakarā bija izsmējis, tādēļ ka viņš, Mensons, savā vientiesībā bija pagatavojis zāļu mikstūru. Denijs vienmēr tikai ņirgājās par zāļu maisītājiem, par "mikstūru brūveriem". Denijs domāja, ka tikai kāds pusducis medikamentu tiešām kam derēja, visu pārējo viņš ciniski nosauca par "idiotismu". Šis Denija uzskats lika reizēm nakts vidū šo to pārdomāt - tā bija briesmīga doma, kuras sekas Endrū pagaidām tikai neskaidri varēja nojaust.

Tiktāl ticis savās pārdomās, viņš nonāca Riskina ielā un iegāja 3. numurā. Te viņa pacients bija mazs, deviņus gadus vecs zēns, vārdā Džojs Hauelss. Tas bija viegls, normāls masalu gadījums. Notikumam pašam par sevi nebija lielas nozīmes, bet visa pārējā - ļoti trūcīgo mājas apstākļu dēļ tas Džoja mātei sagādāja lielas grūtības. Hauelss pats, akmeņlauztuvju dienas algādzis, jau trīs mēnešus gulēja slims ar pleirītu un nesaņēma nekādu pabalstu, un Hauelsa sievai, vājai sievietei, kas bez slimnieka kopšanas jau tā bija nomocījusies, strādādama par apkopēju Betezdas lūgšanu namā, nu bija jārūpējas vēl par otru slimnieku.

Kad Endrū pēc vizītes namdurvju priekšā ar sievieti sarunājās, viņš tai ar nožēlu teica:

- Jums darba pilnas rokas. Tiešām žēl, ka tagad jūs nedrīkstat Idrisu sūtīt skolā.

Idriss bija Džoja jaunākais brālis.

Misis Hauelsa ātri pacēla galvu. Tā bija maza, liktenim padevīga sieviete spīdīgi sarkanām rokām un darbā uztūkušām pirkstu locītavām.

- Bet mis Bārlova saka, ka es to varot sūtīt skolā, man tas neesot jātur mājās.

Par spīti līdzjūtībai, Endrū sajuta spējas dusmas.

- Tā? - viņš jautāja. - Kas tad ir šī mis Bārlova?

- Skolotāja Bankas ielas skolā, - misis Hauelsa, neko ļaunu nenojauzdama, atteica. - Viņa šodien priekšpusdienā mani apciemoja. Un, tā kā man klājas tik grūti, viņa atļāva mazajam Idrisam arī turpmāk iet skolā. Dievs vien zina, ko es būtu iesākusi, ja tas arī man vēl būtu uz kakla.

Endrū juta impulsīvu dziņu teikt, ka jāklausa viņam, ārstam, nevis kādai iedomīgai skolotājai. Taču viņš tūliņ atzina, ka misis Hauelsai neko nevarēja pārmest. Tādēļ viņš pagaidām neko neteica, bet, kad bija atvadījies un gāja lejup pa Riskina ielu, viņa piere savilkās dusmu grumbās. Viņš necieta iejaukšanos, sevišķi savā darbā, bet par visu vairāk viņu kaitināja sieviešu iejaukšanās. Jo ilgāk viņš par to domāja, jo lielākas auga dusmas. Tas bija skaidrs priekšrakstu pārkāpums, ja Idrisam ļāva iet skolā, kamēr viņa brālim Džojam bija masalas. Viņš pēkšņi nolēma aiziet pie šīs rosīgās mis Bārlovas un noskaidrot šo gadījumu.

Pēc piecām minūtēm viņš uzkāpa Bankas ielas nogāzē, iegāja skolā, apjautājās durvju sargam un beidzot stāvēja pirmās klases priekšā. Viņš pieklauvēja un iegāja klasē.

Tā bija liela un labi vēdināta, un stūrī kamīnā kurējās uguns. Nevienam bērnam nebija vairāk par septiņiem gadiem, un, tā kā tieši tobrīd bija pēcpusdienas pārtraukums, katram bērnam priekšā bija glāze piena - tā bija vietējās aizgādības nodaļas sniegtā palīdzība. Endrū skatiens tūliņ krita uz skolotāju. Viņa pašlaik rakstīja uz tāfeles kādu saskaitīšanas piemēru, stāvēja ar muguru pret viņu un tūliņ nepaskatījās viņā. Bet tad viņa pēkšņi pagriezās.

Viņa tik maz atgādināja iedomīgo sievieti, kādu Mensona fantāzija sašutumā bija iztēlojusies, ka viņš mirkli vilcinājās. Bet varbūt tas bija pārsteigums skolotājas brūnajās acīs, kas viņam tūliņ lika justies neomulīgi? Viņš nosarkdams jautāja:

- Vai jūs esat mis Bārlova?

- Jā.

Viņa bija trausla jaunava brūnos tvīda svārkos, ar vilnas zeķēm un mazām, stiprām kurpēm kājās. Kā Mensonam likās, viņa vecumā, nē - jaunāka, viņai varēja būt divdesmit divi gadi. Mazliet šaubīdamās, viņa ar vieglu smaidu noskatījās ārstā, it kā bērnišķīgā aritmētika viņai būtu apnikusi un patīkama, maza izklaidēšanās šajā jaukajā pavasara dienā būtu visai vēlama.

- Jūs taču esat doktora Peidža jaunais asistents?

- Par to te nav runa, - viņš stīvi atbildēja, - lai gan tas tiesa, ka esmu ārsts Mensons. Man šķiet, jums te ir infekcijas apdraudēts bērns - Idriss Hauelss. Vai jums zināms, ka viņa brālis saslimis ar masalām?

Iestājās klusums. Viņas acis gan skatījās jautādamas, tomēr vēl arvien laipni. Viņa atglauda pāris nepaklausīgu cirtu un atbildēja:

- Jā, to es zinu.

Tas, ka viņa neņēma nopietni apmeklējumu, Mensonu atkal aizkaitināja.

- Vai jūs nesaprotat, ka noteikumi aizliedz šo bērnu paturēt šeit?

Kad viņa dzirdēja Mensona balss noskaņu, viņai sakāpa sārtums sejā un draudzīgā izteiksme pazuda. Pret savu gribu viņam bija jāredz, cik tīra un svaiga ir viņas āda ar mazu, brūnu dzimumzīmīti labā vaiga augšpusē un ka šī zīmīte ir tieši viņas acu krāsā. Savā baltajā blūzē viņa izskatījās neparasti trausla un maiga, un smieklīgi jauna. Tagad viņa elpoja diezgan ātri, tomēr atbildēja lēni:

- Misis Hauelsa vairs nezināja, ko iesākt. Te lielākajai daļai bērnu masalas jau bijušas. Un pārējie taču tās noteikti agri vai vēlu dabūs. Ja Idriss paliktu mājās, viņš nedabūtu pienu, kas tam sevišķi noderīgs.

- Ar pienu tam nav nekāda sakara, - viņš atcirta. - Bērns jāizolē!

Viņa ietiepīgi atbildēja: - Es jau esmu to zināmā mērā izolējusi. - Ja neticat, paskatieties pats!

Mensons sekoja viņas skatienam. Piecus gadus vecais Idriss sēdēja gluži viens pie maza galda blakus kamīnam un likās ļoti apmierināts ar sevi un dzīvi. Viņš jautri mirkšķināja gaišzilās acis, pār piena glāzi skatīdamies.

Šis skats Endrū dusmas aizdedzināja gaišās liesmās. Viņš nicīgi un naidīgi iesmējās.

- Varbūt tāds ir jūsu jēdziens par izolāciju. Mans diemžēl no tā stipri atšķiras. Jums bērns tūliņ jāsūta mājās.

Viņas acīs pazibēja gaišas dzirkstis.

- Vai jums neienāk prātā, ka šeit klasē es esmu noteicēja? Augstākās sfērās jūs varbūt varēsiet ļaudis komandēt. Bet šeit notiek mana griba.

Mensons nevaldāmā niknumā paskatījās viņā.

- Jūs pārkāpjat likumu! Jūs nedrīkstat viņu paturēt šeit. Ja jūs tomēr to darīsiet, man vajadzēs par to ziņot.

Sekoja īss klusuma brīdis. Mensons redzēja, ka pirksti ciešāk saspieda krītu, ko tā turēja rokā. Šī satraukuma pazīme iesvēla Mensonu vēl lielākās dusmās pret viņu, jā, pat pret sevi. Viņa nicīgi teica:

- Tad jau ziņojiet vien! Vai lieciet mani apcietināt! Nešaubos, ka tas jums sagādātu milzīgu apmierinājumu.

Niknumā viņš neatbildēja, jo sajuta, ka bija nokļuvis ļoti neērtā stāvoklī. Viņš mēģināja saņemties, pacelt skatienu, piespiest meiteni nolaist acis, kas tagad tik salti zibēja pretī. Ļoti īsu mirkli viņi skatījās viens otrā, tik tuvu viens otram stāvēdami, ka Mensons varēja redzēt vieglo pulsu zem viņas kakla ādas, viņas zobu mirdzumu starp tikko pavērtajām lūpām. Tad viņa teica: - Tas nu būtu viss, vai ne? - Viņa strauji pagriezās pret skolēniem. - Bērni, piecelieties un sakiet: "Sveiki, doktor! Paldies par apciemojumu!"

Noklaudzēja krēsli, bērni piecēlās un dziedošās balstiņās atkārtoja skolotājas ironiskos vārdus. Mensona ausis dega, kamēr viņa to pavadīja līdz durvīm. Viņam bija rūgta neveiksmes sajūta un turklāt nelādzīgas aizdomas, ka viņš slikti uzvedies, neprazdams savaldīties, kamēr viņa to bija tik brīnišķīgi pratusi. Viņš meklēja kādu iznīcinošu teikumu, kādu galīgu, pārliecinošu atvadu vārdu. Bet viņš vēl nebija to atradis, kad tam mierīgi aizvēra durvis deguna priekšā.

VI

Pēc niknu dusmu pilna vakara, trīs sērskābainas vēstules sanitārajam referentam uzmetis un atkal saplēsis, Mensons mēģināja visu šo epizodi aizmirst. Viņa humora izjūta, ko viņš bija zaudējis Bankas ielas neveiksmē, tagad sacēlās pret viņu pašu un viņa sīkumainajām jūtām. Pēc sīvas cīņas ar savu skota lepnumu viņš nāca pie slēdziena, ka rīkojies nepareizi, ka nedrīkst pat domāt par sūdzības sūtīšanu un vēl tādam cilvēkam kā Grifitss. Un tomēr, lai kā pūlējās, Mensons nespēja atbrīvoties no domām par Kristīnu Bārlovu. Vai tā nebija aplamība, ka šī jaunā skolotāja varēja tik ilgi nodarbināt viņa prātu un ka viņam vispār ļoti gribējās zināt, ko šī skolotāja par viņu domā? Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir tikai idiotisks aizskarta pašlepnuma gadījums. Viņš apzinājās, ka attieksmē pret sievietēm vienmēr bijis kautrs un neveikls. Un tomēr nekāda loģika nespēja apgāzt faktu, ka šobrīd viņš bija neziņā un sliktā omā. Mirkļos, kad apziņa klusēja, piemēram, laižoties miegā, notikums klasē iznira viņa acu priekšā atjaunotā spilgtumā, un Endrū savilka pieri grumbās. Viņas blūzītei priekšā bija trīs perlamutra podziņas. Viņas augums bija slaids un vijīgs, stingrām, skopām līnijām, kas vēstīja, ka viņa bērnībā daudz skraidījusi un lēkājusi. Mensons nemaz sev nejautāja, vai jaunā skolotāja ir skaista. Viņam pietika ar to, ka meitene slaida un kustīga stāvēja viņa redzeslokā. Un gluži neviļus sirds sažņaudzās, viņu pārņēma saldas trīsas, kādas viņš vēl nekad nebija jutis.

Pēc divām nedēļām viņš, soļodams pa Baznīcas ielu, pagalam izklaidīgs, gandrīz saskrējās Stacijas ielas stūrī ar misis Bremvelu. Viņš būtu pagājis garām, kolēģa sievu nepamanījis, bet misis Bremvela viņu tūliņ apturēja un uzsauca, mulsinoši uzsmaidot:

- Nē, kas to būtu domājis! Doktors Mensons! Tieši jūs es meklēju. Šovakar rīkoju mazas viesības. Jūs taču atnāksiet, vai ne?

Gledisa Bremvela bija trīsdesmit piecus gadus veca dāma ar salmu krāsas matiem, uzkrītoši ģērbusies, zilām bērna acīm un jaunas skuķes manierēm. Gledisa romantiski apzīmēja sevi par femme aux hommes, sievieti ar piekrišanu. Bleinelijas tenkotājas gan viņu dēvēja citā vārdā. Doktors Bremvels viņu dievināja, un klīda baumas, ka vienīgi aklā mīlestība viņam liedzot redzēt sievas sakarus ar Dr. Gebelu, Toniglenas "krāsaino" ārstu, sakarus, kuros bija kaut kas vairāk par vienkāršu rotaļu.

Endrū, viņā noskatīdamies, steidzīgi meklēja kādu aizbildināšanās iemeslu.

- Diemžēl man šovakar nebūs iespējams atbrīvoties, misis Bremvela.

- Nē, jums tas jādara, jūs ļaunais cilvēk! Pie manis būs tik jauki ļaudis. Misters un misis Votkinzi no raktuvēm un, - viņa nespēja apslēpt nodevīgo smaidu, - doktors Gebels no Toniglenas. Ai, gandrīz būtu piemirsusi! Mazā skolotāja Kristīna Bārlova.

Mensonam pārskrēja trīsas.

Viņš pasmaidīja kā nelga.

- Protams, es būšu, misis Bremvela. Ļoti pateicos par laipno ielūgumu.

Viņš piespieda sevi vēl kādu brīdi noklausīties misis Bremvelas pļāpāšanā, tad viņa aizgāja savu ceļu. Bet Mensons visu dienu ne par ko citu nevarēja domāt kā vien par to, ka atkal redzēs Kristīnu Bārlovu.

Misis Bremvelas vakara viesības sākās deviņos; šī vēlā stunda bija izvēlēta aiz uzmanības pret ārstiem, kas varbūt tiks ilgi aizkavēti ambulancēs. Un tiešām, pulkstenis rādīja ceturksni uz desmitiem, kad Endrū atlaida pēdējo pacientu. Viņš steigšus nomazgājās pie krāna pieņemamā istabā, ar salūzušo ķemmi sasukāja matus un steidzās uz "Atpūtu". Sasniedzis to (par spīti idilliskajam nosaukumam, tā bija vienkārša dzīvojamā mājele pilsētas vidū), Mensons pamanīja, ka ieradies pats pēdējais un visi citi viesi jau atnākuši. Misis Bremvela ķircinādamās norāja viņu un saviem pieciem viesiem un vīram pa priekšu cēli iesoļoja ēdamistabā.

Uz tumši pulētā ozolkoka galda atradās aukstie uzkožamie, zem traukiem bija paklātas papīra mežģīņu salvetes. Misis Bremvela lepojās ar savu namamātes lomu un centās būt Bleinelijā par paraugu "smalkajam tonim", reizē ar to šausminādama sabiedrību, ka šādi pienākumi viņu "briesmīgi nomokot". Viņa bija pārliecināta, ka, daudz runādama un smiedamās, "vada konversāciju". Viņa vienmēr lika noprast, ka pirms apprecēšanās ar Dr. Bremvelu dzīvojusi pārpilnībā un greznībā. Kad viesi piesēdās pie galda, viņa koķeti uzsauca:

- Nu? Vai katram ir viss, ko viņš vēlas?

Endrū, vēl aizelsies pēc ātrā gājiena, sākumā bija dziļi samulsis. Veselas desmit minūtes viņš neiedrošinājās paskatīties uz Kristīnu. Viņš raudzījās grīdā, nepārvarami apzinādamies, ka viņa sēž galda otrā galā starp doktoru Gebelu, tumšādainu dendiju flaneļa svārkos, svītrainās biksēs, ar pērli kaklasaitē, un vecīgo, izspūrušo misteru Votkinzu, raktuvju direktoru, kas parupjā vaļībā veltīja viņai daudz uzmanības. Kad Votkinzs smiedamies uzrunāja savu kaimiņieni: "Vai jūs vēl arvien esat mana mazā jorkšīriete, mis Kristīna?" - Mensons beidzot greizsirdīgi pacēla acis un ieraudzīja Kristīnu. Viņa bija tik pazīstama un tuva mīkstā, pelēkā ģērbā ar baltu apkakli un aprocēm, ka Mensons izbijās un novērsa skatienu, lai Kristīna nenoprastu viņa jūtas.

Aizsargādamies, pats tikko apzinādamies, ko runā, viņš turpmāk pievērsās savai kaimiņienei misis Votkinzai, mazai, maigai sievietei, kas bija paņēmusi līdzi adīkli.

Visu vakariņu laiku viņš cieta mokas, runādams ar vienu cilvēku un ilgodamies runāt ar kādu citu. Viņš labprāt būtu atviegloti nopūties, kad doktors Bremvels, kas kā namatēvs sēdēja galda galā, beidzot ar tīksmi paskatījās tukšajā šķīvī un ar Napoleona žestu noteica:

- Mīļā, man liekas, ka nu visi esam paēduši. Vai neiesim zālē?

Kad viesi bija nosēdināti salonā kur kurais - lielākoties uz trijdaļu garnitūras -, bija skaidrs, ka vakara programmā sagaidāmi muzikāli priekšnesumi. Mīlā starojošu smaidu uz lūpām Bremvels pieveda sievu pie klavierēm.

- Dārgumiņ, ko mēs šovakar vispirms sniegsim saviem viesiem? - Klusi dungodams, viņš rakņājās notīs.

- "Tempļa zvanus", - ieteica Gebels. - Tie man nekad neapnīk, misis Bremvela.

Misis Bremvela apsēdās uz grozāma klavieru krēsla, spēlēja un dziedāja, kamēr viņas vīrs, vienu roku aiz muguras turēdams, otru uz priekšu izstiepis, it kā gribētu ņemt šņaucamās tabakas "prīzi", stāvēja tai blakus un veikli šķīra nošu burtnīcas lapas. Gledisa, kurai bija pilnskanīgs alts, zemos toņus, zodu paceldama, kā vilktin izvilka no krūtīm. Pēc "Mīlas dziesmām" nāca "Garām ejot" un tad vēl "Tikai meitene".

Ar aplausiem neskopojās. Bremvels sajūsmināts, ar vāji slēptu lepnumu balsī nomurmināja: - Šodien viņai lieliska balss.

Tad doktors Gebels ļāvās pierunāties ziedot savu tiesu. Ar gredzenu rotaļādamies, bagātīgi ietaukotos, bet tomēr vēl nepaklausīgos matus gludinādams, brūnādainais āzis galanti paklanījās namamātei, tad salika rokas uz vēdera un melodiski noauroja "Mīlestību jaukajā Seviljā". Kā piedevas sekoja "Toreadors".

- Jūs dziedat šīs spāniešu dziesmas ar īsti spānisku temperamentu, doktor, - laipnā misis Votkinza viņu uzteica.

- Tur būs vainīgas manas spāniešu asinis, - Gebels apsēzdamies pieticīgi nosmējās.

Endrū pamanīja ironisku dzirksteli Votkinza acīs. Vecais kalnraktuvju direktors kā īsts velsietis saprata mūziku. Ziemā viņš saviem strādniekiem bija palīdzējis uzvest kādu no mazāk pazīstamām Verdi operām. Nu viņš omulīgi sēdēja ar pīpi mutē un klausījās. Endrū neviļus nodomāja: Votkinzs droši vien uztver to kā joku, ka šie svešinieki te viņa dzimtajā pilsētā domā ieviest kultūru ar tādiem mazvērtīgiem, sentimentāliem "grāvējiem". Kad Kristīna smiedamās atteicās ar kaut ko uzstāties, vecīgais vīrs, lūpām savādi noraustoties, pagriezās uz viņas pusi.

- Jūs laikam esat tāda pati kā es, dārgā. Jūs pārāk mīlat klavieres, lai tās spēlētu.

Bet tad atmirdzēja šā vakara spožākais numurs. Doktors Bremvels nostājās skatuves centrā. Viņš nokāsējās, enerģiski paspēra vienu kāju uz priekšu un kā balagānu aktieris iebāza roku svārku izgriezumā. Viņš pasludināja:

- Lēdijas un džentlmeņi! "Kritusī zvaigzne". Muzikāls monologs.

Gledisa pie klavierēm rāva vaļā dēmoniski jūsmīgu pavadījumu, un Bremvels sāka. Deklamētais monologs, kas stāstīja par kādreiz slavenas un tagad trūkumā nonākušas aktrises traģiski mainīgo likteni, bija galēji sentimentāls, un Bremvela apgarotais izpildījums neaiztaupīja klausītājiem iespējamos pārdzīvojumus. Dramatismam augsti uzbangojot, Gledisa bungoja basa toņus. Patētiskos momentos viņa plinkšķināja augstus treļļus. Kulminācijas punktā Bremvels saslējās, un pie pēdējās rindas viņa balss aizlūza. "Tur nu viņa bija..." Pauze. "Un beidza savu dzīvi notekā..." Ilgs klusuma brīdis. "Kritusī zvaigzne!"

Mazā misis Votkinza, kurai rokdarbs bija noslīdējis uz grīdas, pagrieza valgās acis pret deklamētāju.

- Ak, nabadzīte, nabadzīte! Ai, mister Bremvel, cik lieliski jūs to vienmēr deklamējat!

Vīna pudeles parādīšanās viesu interesi novirzīja uz citu pusi. Pulkstenis jau bija pāri vienpadsmitiem, un viesi gatavojās iet mājās klusā vienprātībā, ka pēc doktora Bremvela šedevra katrs cits priekšnesums varētu tikai vājināt kopējo iespaidu. Smiekliem un laipniem pateicības vārdiem skanot, visi izgāja priekšistabā. Mēteli uzvilkdams, Endrū, dziļi noskumis, domāja par to, ka visu vakaru viņš ar Kristīnu nebija pārmijis ne vārda.

Ārā pie vārtiem viņš apstājās. Viņš juta, ka jārunā ar Kristīnu. Atmiņas par šo garo, zaudēto vakaru, kur viņš tik viegli, tik draudzīgi bija cerējis ar Kristīnu izlīgt, viņu nospieda kā svins. Lai gan Kristīna viņam nebija veltījusi nevienu skatienu, tomēr viņa bija tur bijusi, viņa tuvumā, tajā pašā istabā, un viņš visu laiku bija muļķīgi skatījies uz savām kurpēm. "Ak Dievs!" viņš izmisis nodomāja. "Esmu vēl nožēlojamāks par "Kritušo zvaigzni". Visgudrāk būs klusi aizlavīties mājās un iet gulēt."

Taču viņš to nedarīja. Viņš palika turpat, un viņa pulss pēkšņi sāka strauji sisties, kad Kristīna viena pati nokāpa lejā pa kāpnēm un tuvojās. Viņš saņēma visu gribasspēku un stomīdamies teica:

- Mis Bārlova, vai drīkstu jūs pavadīt uz mājām?

- Diemžēl ne. - Viņa brīdi klusēja. - Es apsolījos pagaidīt misteru un misis Votkinzus.

Viņa drosme izgaisa. Viņam bija tāda sajūta, ka nu būtu jābēg projām kā nopērtam sunim. Un tomēr - kaut kas viņu atturēja. Viņa seja bija bāla, bet zoda līnija - enerģiska. Vārdi, cits citu dzīdami, traucās pār viņa lūpām.

- Es tikai gribēju jums pateikt, ka nožēloju gadījumu ar Hauelsu. Gāju pie jums, gribēdams naivi palepoties ar savu autoritāti. Biju pelnījis kājas spērienu - un stingru. Jūsu rīcība ar zēnu bija lieliska. Es jūs apbrīnoju! Galu galā vienmēr labāk pildīt likuma garu, bet ne burtu. Piedodiet, ka jūs apgrūtinu, bet man vajadzēja jums to pateikt. Arlabunakti!

Viņš nevarēja redzēt Kristīnas seju. Viņš nemaz negaidīja atbildi. Viņš ātri pagriezās un aizgāja. Pirmo reizi kopš daudzām dienām viņš jutās laimīgs.

VII

Sabiedrības grāmatvedība bija atsūtījusi honorāru aprēķinu par pusgadu, un tas misis Peidžai atkal sagādāja vielu nopietnām pārdomām un tematu jaunām apspriedēm ar bankas direktoru Enjūerinu Rīsu. Pirmo reizi astoņpadsmit mēnešu laikā skaitļi rādīja pēkšņu lēcienu uz augšu. Doktora Peidža sarakstā tagad bija par septiņdesmit pacientiem vairāk nekā pirms Mensona ierašanās.

Blodvena bija sajūsmināta par konta pieaugumu, bet viņai tagad nedeva mieru ļoti nepatīkamas aizdomas. Ēdienreizēs Endrū bieži pamanīja, ka tā pētoši un neuzticīgi viņā noskatījās.

Trešdienā pēc doktora Bremvela vakara viesībām Blodvena ieradās pusdienās ar jautru, skaļi izrādītu prieku.

- Klausieties, - viņa teica, - man nupat ienāca prātā, ka jūs nu jau esat šeit gandrīz četrus mēnešus. Un jūs neesat slikti strādājis. Nevaru žēloties. Protams, ar doktoru Peidžu jūs nevar salīdzināt. Ai, par to nevar būt ne runas! Misters Votkinzs vēl nesen teica, cik ļoti visi priecājoties, ka doktors Peidžs beidzot atkal atgriezīšoties darbā. "Doktors Peidžs ir tik labs ārsts," misters Votkinzs man teica, "ka mums ne prātā nenāk viņa vietā pieņemt kādu citu."

Tad viņa ar tēlainiem piemēriem sāka ilustrēt sava vīra spējas un zināšanas.

- Kas to nav redzējis, tas neticēs! - viņa iesaucās, ieplezdama acis. - Bet nav nekā, ko viņš nevarētu izdarīt vai nebūtu jau izdarījis. Un šīs operācijas! Tās jums vajadzētu redzēt! Klausieties, doktor, reiz viņš kādam slimniekam izņēma smadzenes un atkal ielika atpakaļ. Jā, skatieties vien manī, cik gribat, doktors Peidžs smadzenes notīrīja un atkal ielika atpakaļ!

Viņa atlaidās krēslā un noskatījās Mensonā, vērodama savu vārdu iespaidu. Tad viņa, laipni pasmaidīja. - Bleinelijā būs lielas gaviles, kad doktors Peidžs atkal sāks strādāt. Un tas būs drīz. Vasarā doktors Peidžs atkal būs uz kājām, tā es teicu Votkinzam, - vasarā.

Kad Endrū tās pašas nedēļas beigās pārnāca no pēcpusdienas apmeklējumiem, viņš sev par izbailēm atrada Edvardu uz lieveņa, krēslā sakņupušu, pilnīgi apģērbušos, ar segu uz ceļiem un nebēdnīgi šķībi uzliktu cepuri trīcošajā galvā. Pūta ass vējš, un aprīļa saules mirdzums, kas ietvēra traģisko stāvu, likās bāls un salts.

- Nu, lūk! - misis Peidža triumfējot iesaucās un gāzelēdamās steidzās Mensonam pretī. - Redziet, doktors Peidžs piecēlies! Es nupat piezvanīju misteram Votkinzam un pateicu, ka doktoram ir labāk. Drīz viņš atkal varēs strādāt, - vai ne, manu gailīt?

Endrū juta, ka viņam asinis saskrien sejā.

- Kas viņu izveda ārā?

- Es, - Blodvena spītīgi atteica. - Un kādēļ ne? Viņš ir mans vīrs. Un viņam te ir labāk.

- Viņš nedrīkst atstāt gultu, to jūs labi zināt, - Endrū klusi un nikni teica. - Tagad dariet, ko jums lieku! Palīdziet man viņu aiznest atpakaļ gultā!

- Jā, jā, - Edvards gurdi piebalsoja. - Laidiet mani gultā! Man salst. Es nejūtos labi. Man... man nav labi. - Un Mensonam par izmisumu slimais sāka elsodams raudāt.

Blodvena tūliņ bija viņam blakus asarām pārplūdušu seju. Viņa ar skaļu troksni nokrita ceļos, apskāva vīru un, izmisīgi raudādama, murmināja:

- Bet, gailīt, gailīt! Protams, tu iesi gultiņā, manu nabaga jēriņ. Blodvena visu izdarīs. Blodvena tevi sargās un kops. Blodvena taču tevi tā mīl, gailīt!

Skaļi, slapji skūpsti krita uz stingā vaiga.

Pusstundu vēlāk, kad Edvards atkal bija augšā istabā un ērti gulēja gultā, Endrū, dusmās drebēdams, iegāja virtuvē.

Enija viņam tagad bija īsta draudzene; virtuvē viņi daudz ko bija viens otram izstāstījuši, un klusā, laipnā pusmūža sieviete viņam dažkārt slepeni pasniedza dažu labu ābolu vai rozīņu sacepumu no pieliekamā, kad porcijas bija izdevušās sevišķi plānas. Reizēm viņa pat aizskrēja uz Tomasa veikalu - tas bija pēdējais glābiņš - un atnesa divas porcijas ceptu zivju. Tad viņi sarīkoja bagātu mielastu sveces gaismā pie virtuves galda. Enija jau gandrīz divdesmit gadu kalpoja Peidža mājā. Viņai Bleinelijā bija daudz radu un draugu, visi pārtikuši ļaudis, un vienīgais iemesls, kādēļ viņa tik ilgi palika šai vietā, bija viņas lielā, uzticīgā pieķeršanās doktoram Peidžam.

- Enij, dodiet man tēju tepat! - Endrū teica. - Šajā acumirklī negribu Blodvenu redzēt.

Viņš jau bija ienācis virtuvē, kad pamanīja, ka Enijai viesi - viņas māsa Olvena un Olvenas vīrs Emriss Hjūss. Viņš tos abus jau vairākkārt bija saticis. Emriss bija spridzināšanas meistars Bleinelijas rūdas raktuvēs, solīds, labsirdīgs vīrs bālu, pilnīgu seju.

Abus viesus ieraudzījis, Mensons vilcinājās. Olvena, jauna sieviete tumšām acīm, enerģiski atvilka elpu.

- Nekautrējieties mūsu dēļ, doktor, ja gribat dzert tēju. Un tad - mēs nupat, jums ienākot, par jums runājām.

- Tiešām?

- Jā, tiešām! - Olvena uzmeta māsai skatienu. - Tu vari skatīties uz mani, cik gribi, Enij, tas tev neko nelīdzēs. Es tomēr teikšu, ko domāju. Doktor, visi ļaudis runā, ka mums te gadiem nav bijis tik laba ārsta, cik rūpīgi jūs izmeklējat un tā tālāk. Ja neticat man, varat pajautāt Emrisam. Un visi ir ļoti sašutuši par misis Peidžu un viņas rīcību. Visi domā, ka pēc taisnības praksei vajadzētu piederēt jums. Un zināt, tas nu viņai nācis ausīs. Tādēļ viņa šodien izrāva nabaga veco Peidžu no gultas, lai izskatītos, ka viņam, nabaga vīram, kļūst labāk.

Padzēris tēju, Endrū gāja ārā. Olvenas vaļsirdīgie vārdi viņu mulsināja. Un tomēr bija patīkami dzirdēt, ka ļaudis Bleinelijā viņu cienī. Un tas viņam likās sevišķs atzinības apliecinājums, kad pēc pāris dienām priekšstrādnieks Džo Morgans, hematīta raktuvju urbējs, atveda pie viņa savu sievu.

Morganu laulātais pāris bija vidējos gados, ne visai turīgi, bet visā apkārtnē baudīja lielu cieņu un jau divdesmit gadus bija precējušies. Endrū bija dzirdējis, ka viņi drīz izceļošot uz Dienvidāfriku, kur Morganam bija izredzes dabūt darbu Johannesburgas raktuvēs, tas bija diezgan parasti, ka labi urbēji labprāt brauca uz Āfrikas raktuvēm, jo urbēju darbs tur bija apmēram tāds pats, bet alga daudz lielāka. Taču neviens nebūtu bijis tik pārsteigts kā Endrū, kad Morgans, kas tagad ar sievu sēdēja mazajā pieņemamajā istabā, viņam pašapzinīgi paskaidroja savas ierašanās iemeslu.

- Nu, doktor, liekas, beidzot mums laimējies. Manai sievai būs bērns. Ko jūs par to sakāt: pēc deviņpadsmit gadiem! Doktor, mēs milzīgi priecājamies. Un esam nolēmuši aizceļošanu atlikt līdz lielajam notikumam. Ilgi lauzījām galvu, kādu ārstu ņemt, un izdomājām, ka jūs esat vienīgais, kam mēs pilnīgi uzticamies. Doktor, mums tas nozīmē ļoti daudz. Un es bīstos, ka viegli jau nebūs. Sievai četrdesmit trīs gadi. Jā, tiešām. Bet mēs zinām, ka jūs darīsiet visu, kas būs iespējams.

Endrū uzņēmās palīdzības sniegšanu ar siltu sajūtu, it kā tas būtu pagodinājums. Šī sajūta bija savāda, skaidra, bez materiāliem apsvērumiem un Mensonam tagadējā stāvoklī divkārt mierinoša. Pēdējā laikā viņš bija juties vientuļš, pilnīgi atstāts. Neparastas domas strāvoja viņa smadzenēs, mulsinošas un sāpīgas. Bija brīži, kad viņa sirds sajuta savādi smeldzošas sāpes, kādas viņš, pieaudzis cilvēks un ārsts, līdz šim nebija uzskatījis par iespējamām.

Endrū vēl nekad nebija nopietni domājis par mīlestību. Universitātē viņš, būdams pārāk nabadzīgs, pārāk slikti ģērbies, pārāk daudz bija domājis par eksāmeniem, lai bieži satiktos ar otru dzimumu. Sentendrū augstskolā viņam vajadzēja būt modes nelgam, tādam, kāds bija viņa draugs un semestru biedrs Fredijs Hemptons, ja viņš gribēja grozīties aprindās, kas dejoja un rīkoja viesības, un uzskatīja sevi par sabiedrības ziedu. Tas viss viņam bija palicis liegts, īstenībā viņš, izņemot savu draudzību ar Hemptonu, bija piederējis pie tiem savrupgājējiem ar uzslietu mēteļa apkakli, kam tērzēšana, cigaretes un nedaudzās atpūtas stundas nesaistījās ar klubu, bet ar kādu priekšpilsētas biljarda salonu.

Protams, arī viņam bija tēlojušās neizbēgamās romantiskās ainas. Tā kā viņš bija nabadzīgs, tās parasti risinājās uz krāšņas bagātības fona. Bet tagad Bleinelijā viņš raudzījās pa savas vienkāršās ambulances logu, aizplīvurotais skatiens vēroja netīro raktuvju gružu kaudzes, un sirdi pildīja ilgas pēc pilsētas tautskolas slaidās palīgskolotājas. Par šā stāvokļa aušīgo traģismu viņam pašam gandrīz bija jāsmejas.

Viņš vienmēr bija lepojies ar savu praktisko prātu, ka protot uz visu skatīties ar iedzimtu uzmanību, un tādēļ straujā un spītīgā pašaizsardzības dziņā mēģināja šīs jūtas padzīt ar prāta argumentiem. Vēsi un loģiski viņš sāka apsvērt šīs meitenes trūkumus. Kristīna nebija skaista, viņas augums bija pārāk sīks un vājš. Viņai bija dzimumzīme uz vaiga un maza grumba uz virslūpas, ko varēja redzēt, kad viņa smējās. Turklāt viņa taču droši vien Endrū ienīda.

Dusmīgi viņš sev teica, ka tiešām ir nosodāmi tik gļēvi padoties jūtām. Viņš savu dzīvi bija veltījis darbam. Viņš vēl arvien bija nabaga asistents. Kā tad bija ar viņa darba dedzību, amata centību, ja viņš jau tagad, pašā karjeras sākumā, uzņemtos saistības, kas nākotnē kavētu un kas jau tagad nopietni traucēja darbā?

Šajās pūlēs apvaldīt jūtas viņš mēģināja izdomāt kaut ko tādu, kas varētu izklaidēt. Viņš iedomājās, ka jūt veco universitātes paziņu trūkumu, un aizrakstīja garu vēstuli Fredijam Hemptonam, kas nesen bija stājies darbā kādā Londonas slimnīcā. Viņš arvien biežāk satikās ar Deniju. Taču Filips reizēm gan izturējās laipni, bet vēl biežāk bija vēss un aizdomīgs un izrādīja tāda cilvēka sarūgtinājumu, kam dzīve situsi dziļu rētu.

Lai Endrū pūlējās kā pūlēdamies, viņam neizdevās izvairīties no domām par Kristīnu vai atbrīvot sirdi no mokpilnajām ilgām pēc viņas. Kopš jūtu izplūduma pie "Atpūtas" vārtiem viņš meiteni vairs nebija redzējis. Ko Kristīna par viņu domāja? Vai viņa vispār par Mensonu domāja? Lai gan viņš uzmanīgi skatījās apkārt, kad gadījās iet pa Bankas ielu, taču kopš abu pēdējās tikšanās bija pagājis tik ilgs laiks, ka viņš jau sāka šaubīties, vai Kristīnu vispār vēl kādreiz redzēs.

Taču kādu sestdienu, divdesmit piektajā maijā, kad viņš jau bija atmetis gandrīz visas cerības, Mensons ar pēcpusdienas pastu saņēma šādu vēstuli:

"Cienījamais Dr. Menson!

Misters un misis Votkinzi rīt būs pie manis vakariņās. Vai nevēlaties atnākt, ja Jums nekas labāks nav paredzams? Pusastoņos.

Ar sveicienu

Kristīna Bārlova. "

Viņš tik skaļi iekliedzās, ka Enija ieskrēja no veļas mazgātavas virtuvē.

- Bet, doktor! - viņa rājās. - Reizēm jūs esat gluži kā bērns.

- Jums taisnība, Enij, - viņš atbildēja, būdams vēl arvien sajūsmas varā, - bet man liekas - es tur neko nevaru darīt. Klausieties, Enij, mīļā: vai jūs nevarētu man rīt izgludināt bikses? Šovakar, gulēt ejot, pakāršu tās pie durvīm.

Tā kā nākamā diena bija svētdiena, Mensonam vakarā nebija jāstrādā ambulancē. Satraukumā drebēdams, viņš ieradās misis Hērbertas namā institūta tuvumā, kur dzīvoja Kristīna. Viņš bija atnācis par agru un to zināja, bet vairs nebija varējis gaidīt ne mirkli.

Kristīna pati viņu ielaida. Viņa to apsveica ar laipnu smaidu.

Jā, tiešām, viņa tam uzsmaidīja. Un viņš bija domājis, ka viņa to nevar ciest! Viņš bija tik pārsteigts, ka tikko varēja parunāt.

- Šodien bija jauka diena, vai ne? - viņš murmināja, iedams tai līdzi dzīvojamā istabā.

- Ļoti jauka, - viņa piekrita. - Un es lieliski pastaigājos. Biju aizgājusi līdz Pendijai un vēl tālāk. Es pat atradu purenes.

Abi apsēdās. Viņam uz lūpām bija nervozs jautājums, vai Kristīna labprāt ejot pastaigāties, bet viņš vēl laikā savaldījās, šo neveiklo aušību neizteicis.

- Misis Votkinza man nupat ziņoja, ka viņa ar vīru vēl drusku aizkavēšoties. Viņam vēl jāaizejot uz kantori. Jums taču nekas nebūs pretī dažas minūtes pagaidīt?

Viņam būtu kaut kas pret to! Pāris minūšu! Viņš būtu varējis aiz laimes skaļi smieties. Kaut viņa būtu zinājusi, kā viņš visas šīs dienas bija gaidījis un cik brīnišķīgi tagad jutās viņas klātbūtnē! Viņš zagšus paskatījās apkārt. Dzīvojamā istaba, Kristīnas pašas mēbelēm iekārtota, milzīgi atšķīrās no visām citām telpām, kādas tas Bleinelijā bija redzējis. Te nebija ne plīša, ne saru drēbes, ne Eksminsteras paklāju, ne spožo atlasa spilvenu, kas tik uzkrītoši greznoja misis Bremvelas salonu. Vaļējā kamīna priekšā bija paklāts vienkāršs, brūns mašas paklājs. Mēbeles bija tik neuzkrītošas, ka tās gandrīz nemanīja. Vakariņām klātā galda vidū stāvēja balta bļoda, kurā, daudzām mazām ūdensrozēm līdzīgas, peldēja Kristīnas plūktās purenes. Izskatījās vienkārši un skaisti. Uz palodzes koka konfekšu kārbā, tagad pildītā ar zemi, dīga zaļi asni. Virs kamīna karājās ļoti īpatnēja glezna, kurā nebija nekā vairāk kā sarkani krāsots bērnu krēsliņš un tas pats, pēc Mensona domām, gaužām nepareizi uzzīmēts.

Viņa laikam bija manījusi, cik pārsteigts viņš noskatās zīmējumā. Viņa pasmaidīja tik jautri, ka bija jāsmejas līdzi.

- Ceru, ka jūs to nesajauksiet ar oriģinālu!

Viņš apmulsa un nezināja, ko teikt. Viņu mulsināja tas veids, kādā visā istabā izpaudās viņas personība, tāpat pārliecība, ka Kristīna zināja lietas, kas bija ārpus viņa redzesloka. Un tomēr viņa interese bija tik dzīva, ka viņš aizmirsa kautrību un izvairījās no banālās sarunas par laiku. Viņš sāka izjautāt Kristīnu par viņas dzīvi.

Viņa atbildēja vienkārši. Viņa bija no Jorkšīras. Piecpadsmit gadu vecumā viņa bija zaudējusi māti. Toreiz viņas tēvs bija kādu lielu Bremvelas ogļraktuvju direktora vietnieks. Viņas vienīgais brālis Džons tajās pašās raktuvēs bija izmācījies par kalnu inženieri. Četrus gadus vēlāk, kad viņai bija deviņpadsmit gadu un viņa bija beigusi vidusskolu, tēvu iecēla par Portas raktuvju iecirkņa direktoru divdesmit jūdžu tālāk ielejā. Viņa ar brāli aizbrauca līdzi uz Dienvidvelsu, viņa - vadīt saimniecību, Džons - tēvam par palīgu. Sešus mēnešus pēc dzīvesvietas maiņas raktuvēs notika eksplozija. Džons, kas atradās lejā, uz vietas bija beigts. Tēvs, par nelaimi izdzirdējis, nekavējoties brauca lejā un krita par upuri ūdens ieplūdumam. Pēc nedēļas abus līķus izcēla dienasgaismā.

Kad viņa bija beigusi stāstīt, iestājās klusums.

- Cik briesmīgi! - Endrū līdzjūtīgi noteica.

- Visi bija ļoti labi pret mani, - viņa mierīgi atbildēja. - Sevišķi misters un misis Votkinzi. Es dabūju vietu šai skolā. - Viņa brīdi klusēja, un viņas seja atkal noskaidrojās. - Bet man tomēr klājas tāpat kā jums. Vēl arvien jūtos sveša. Paiet ilgs laiks, kamēr pierod pie šīm ielejām.

Viņš paskatījās meitenē un meklēja vārdus, kas kaut drusku atspoguļotu viņa jūtas, kādu piezīmi, kas smalkjūtīgi pavilktu svītru zem pagātnes un pavērtu cerībām bagātu skatienu nākotnē.

- Te viegli var justies no pasaules atšķirts un vientuļš. To es zinu. Man bieži ir tāpat. Bieži ilgojos pēc kāda, ar ko varētu parunāt.

Viņa pasmaidīja.

- Par ko tad jūs gribētu runāt?

Viņš nosarka un jutās pieķerts. - Nu, par savu darbu. - Viņš apklusa, jo likās, ka tas sīkāk jāpaskaidro. - Man ir tā, it kā es taustītos tumsā, maldītos no vienas problēmas citā.

- Vai ar to gribat teikt, ka jums ir grūti slimību gadījumi?

- Nē, tā nav. - Viņš brīdi vilcinājās un tad turpināja: - Kad atbraucu šurp, man bija pilna galva ar formulām un principiem, kuriem visi tic vai vismaz izliekas ticam. Ka locekļu uztūkums nozīmē reimatismu. Ka reimatismu ārstē ar salicila preparātiem. Ziniet, parastās ortodoksālās mācības! Nu, bet pamazām sāku atskārst, ka dažas no tām ir gluži nepareizas. Un arī medikamenti. Man šķiet, daudzi no tiem dara vairāk ļauna nekā laba. Vainīga pati sistēma. Pacients ienāk ambulancē. Viņš gaida zāļu pudeli. Un viņš to dabū, kaut arī tur nebūtu nekas vairāk kā grauzdēts cukurs, soda bicarbonicum un vecā labā aqua destilata. Tādēļ receptes raksta latīniski - lai viņš nesaprastu. Tas nav pareizi. Tas nav zinātniski. Un vēl kas. Man liekas, ka lielākā daļa ārstu ārstē pēc simptomiem, tas ir, viņi apkaro katru neveselīgo parādību atsevišķi. Viņi nemaz nepapūlas simptomus prātā apvienot un tā atrast pareizo diagnozi. Viņi saka un turklāt bez liekas domāšanas, jo tiem parasti maz laika: "Jums ir anēmija - jums vajag dzelzi." Bet patiesībā viņiem vajadzētu padomāt, kāds ir galvassāpju vai anēmijas c ē l o n i s. - Viņš pēkšņi apklusa. - Ai, piedodiet! Es taču jūs garlaikoju!

- Nē, nē! - viņa strauji atbildēja. - Tas ir ļoti interesanti.

- Tikai pamazām sāku iestrādāties, - viņš dedzīgi turpināja, Kristīnas intereses satraukts. - Bet pēc tā, ko esmu pieredzējis, guvu pārliecību, ka grāmatās, no kurām mācāmies, ir pārāk daudz vecmodīgu, konservatīvu ideju. Zāles, kurām nav nekādas vērtības, simptomi, kas grāmatās saglabājušies no viduslaikiem. Jūs man varētu atbildēt, ka vidusmēra praktizējoša ārsta darbā tam visam nav lielas nozīmes. Bet kādēļ praktizējošais ārsts nevarētu būt kas vairāk nekā vienkāršs zāļu maisītājs un kapsulu spiedējs? Pēdējais laiks medicīnas kareivjus apbruņot ar zinātni. Daudzi cilvēki domā, ka zinātne atrodas mēģenes dibenā. Es tam neticu. Domāju, ka darbīgam praktizējošam ārstam ir visas iespējas redzēt lietas un lielāka izdevība novērot jaunas slimības pirmos simptomus nekā tiem, kas strādā slimnīcās. Kad slimnieku ieved slimnīcā, tad slimība parasti jau ir pāri sākuma stadijai.

Viņa gribēja tikpat dedzīgi atbildēt, bet pie durvīm zvanīja. Viņa noklusēja atbildi, piecēlās un, viegli smaidīdama, teica:

- Ceru, ka neaizmirsīsiet savu solījumu man par to citreiz plašāk pastāstīt.

Ienāca misters Votkinzs ar sievu un atvainojās par nokavēšanos. Gandrīz tūliņ pēc tam visi sēdās pie galda.

Tās bija pavisam citādas vakariņas nekā aukstie uzkožamie, pie kuru galda tie nesen bija satikušies. Kastrolī bija sautēta teļa gaļa un sviestā cepti kartupeļi; pēc tam svaiga rabarberu torte ar putukrējumu; tad siers un kafija. Visi ēdieni gan bija vienkārši, tomēr garšīgi un bagātīgi. Pēc skopajām druskām, ar kādām Blodvena viņu baroja, Mensonam tie bija īsti svētki, kad viņš redzēja galdā siltus, labi gatavotus ēdienus. Viņš nopūzdamies teica:

- Mis Bārlova, jūs varat būt laimīga, ka jums tāda saimniece. Viņa brīnišķīgi prot gatavot ēdienus.

Votkinzs, kas jautri bija noskatījies, kā Endrū rīkojas ar nazi un dakšiņu, tūliņ skaļi iesmējās.

- Labi teikts! - Viņš pagriezās pret sievu. - Māt, kā tev tas patīk? Viņš saka, ka vecā Hērberta brīnišķīgi protot gatavot ēdienus.

Kristīna mazliet nosarka.

- Neklausieties viņā! - viņa teica Mensonam. - Tik jauku komplimentu man neviens vēl nebija teicis - tādēļ, ka jūs to izteicāt bez nolūka. Jums jāzina: ēdiens ir manis pašas gatavots. Es drīkstu lietot misis Hērbertas virtuvi. Un es labprāt gatavoju ēdienu. Esmu pie tā pieradusi.

Viņas vārdi raktuvju direktorā radīja vēl skaļāku, vēl omulīgāku jautrību. Viņš bija pilnīgi pārvērties - nemaz vairs nebija tas klusais cilvēks, kas tovakar pie misis Bremvelas tik stoiski bija pacietis vakara viesību māksliniecisko programmu. Neliekuļoti un tīkami vulgāri viņš priecājās par ēdienu, aplaizīja lūpas pēc tortes, atspieda elkoņus uz galda un stāstīja notikumus, par kuriem visiem bija jāsmejas.

Vakars pagāja ātri. Kad Endrū paskatījās pulkstenī, viņš ar izbrīnu redzēja, ka ir jau gandrīz vienpadsmit. Un viņš bija solījies pirms pusvienpadsmitiem vēl aiziet pie kāda slimnieka Bleinas laukumā.

Kad viņš negribot piecēlās, lai atvadītos, Kristīna viņu pavadīja līdz durvīm. Šaurajā koridorā roka pieskārās viņas sāniem. Viņš sajuta saldas sāpes. Viņa tik ļoti atšķīrās no visiem cilvēkiem, kurus tas pazina, - tik mierīga viņa bija, tik maigs, tik iejūtīgs bija viņas tumšo acu skatiens! Viņš lūdzās debesu piedošanu, ka bija šo meiteni domās nosaucis par klienu! Viņš murmināja, strauji elpodams:

- Nemaz nespēju jums pienācīgi pateikties par laipno ielūgumu. Lūdzu, vai drīkstu jūs atkal kādreiz satikt? Es vienmēr nerunāšu par savu darbu. Vai negribat... Kristīna, vai negribat aiziet ar mani Toniglenā uz kino?

Viņas acis smaidīja tam pretī, un pirmo reizi tajās bija viegls izaicinājums.

- Pamēģiniet mani ielūgt!

Ilgs klusuma mirklis uz sliekšņa zem augstajām zvaigznēm. Gaiss, kas smaržoja pēc rasas, vēsi kļāvās klāt viņa karstajiem vaigiem. Viņš juta Kristīnas saldo elpu. Viņam gribējās meiteni noskūpstīt. Viņš neveikli un stipri paspieda Kristīnai roku, tad pagriezās, aizsoļoja pa ceļu un gāja mājās līksms un pacilāts, it kā staigātu mākoņos pa to reibinošo taku, ko neredzami gāja miljoni, kas savu likteni uzskatīja par nesalīdzināmu, vienreizīgu, brīnišķīgas varas izlemtu, par mūžīgi svētītu. Ai! Viņa bija brīnišķīga meitene! Cik labi viņa bija Mensonu sapratusi, kad viņš runāja par savas prakses grūtībām! Viņa bija gudra, daudz gudrāka par viņu. Un kāda lieliska saimniece vēl turklāt! Un viņš tai bija teicis - Kristīna!

VIII

Lai gan Kristīna tagad vairāk nekā jebkad nodarbināja Mensona prātu, tomēr viņa noskaņojums bija pilnīgi pārvērties. Viņš vairs nejutās nedrošs un skumjš, bet gan laimīgs, sev pāri pacēlies, cerību pilns. Un šī dzīves nostādnes maiņa tūliņ atspoguļojās viņa darbā. Viņš bija pietiekami jauns, lai iztēlē radītu pastāvīgu situāciju, kurā Kristīna viņu novēroja, kad viņš ārstēja slimniekus, uzslavēja rūpīgo izmeklēšanu, redzēja viņa apdomīgo rīcību, diagnožu zinātnisko precizitāti. Ikviens kārdinājums nokavēt kādu slimnieka apmeklējumu, noteikt diagnozi pirms slimnieka krūškurvja izmeklēšanas tūliņ sadūrās ar iebildumu: "Ak Dievs, nē! Ko viņa domātu par mani, ja es tā darītu?" Vairākas reizes viņš juta uz sevi vērstu Denija skatienu, ironisku un saprotošu. Bet tas viņam nebija nekas. Savā straujajā un ideālistiskajā dabā viņš Kristīnu saistīja ar saviem godkārīgajiem centieniem, viņai nezinot, padarīja viņu par jaunu pamudinātāju lielajā cīņā ar nezināmo.

Viņš atzinās, ka patiesībā itin neko nezina. Taču viņš sevi piespieda patstāvīgi domāt, cenzdamies atrast dziļākos cēloņus, ieskatīties zem redzamā ārējā. Nekad vēl viņš nebija jutis tik varenu tieksmi pēc zinātniskā ideāla. Viņš lūdzās debesu žēlastību, lai nekad nekļūtu paviršs vai naudaskārīgs, nekad netaisītu pāragrus slēdzienus, nekad neparakstītu "mikstūru kā līdz šim". Viņš gribēja atrast, gribēja zinātniski strādāt, gribēja būt Kristīnas cienīgs.

Šajā vientiesīgajā centībā likās nožēlojami, ka darbs viņa praksē pēkšņi bija kļuvis gluži vienmuļš. Viņam gribējās kalnus gāzt. Bet nākamajās pāris nedēļās viņš redzēja tikai kurmja rakumus, citu aiz cita. Viņa slimību gadījumi bija ikdienišķi, ļoti neinteresanti: banālā secībā izmežģīti locekļi, sagriezti pirksti, galvassāpes. Tad nāca kulminācija - viņu izsauca divas jūdzes tālāk ielejā pie kādas vecas sievas, kas, pievērsusi viņam flaneļa aubes ietverto dzelteno seju, palūdza, lai Mensons izgriež viņai varžacis.

Viņš jutās muļķīgi, šis izdevību trūkums viņu kavēja, viņš ilgojās pēc bangām un vētras.

Pamazām viņš sāka apšaubīt savu pārliecību, domāja par to, vai ārsts šajā nomaļajā vietā vispār varēja būt kas vairāk par gluži vienkāršu, ikdienišķu līķu apmazgātāju. Un tad, kad bēgums bija visdziļākais, nāca kāds nejaušs gadījums, kas viņa pašpaļāvības dzīvsudraba stabiņu atkal uzdzina līdz debesīm.

Pēdējās jūnija nedēļas beigās viņš gāja pa dzelzceļa tiltu un satika doktoru Bremvelu. Ziemsvētku vecītis nupat zagšus iznāca pa sāndurvīm no stacijas viesnīcas un ar rokas virspusi nodevīgi noslaucīja augšlūpu. Kad Gledisa, jautra un labākajās drēbēs saģērbusies, aizgāja uz Toniglenu "iepirkties", viņš mēdza slepus mierināties ar diviem trim puslitriem alus.

Drusku samulsis, ka Endrū viņu redzējis, viņš tomēr diezgan eleganti tika pāri neveiklajam stāvoklim.

- Ā, Mensons! Priecājos jūs redzēt. Nupat biju pie Pričeda apmeklēt slimnieku.

Pričeds bija stacijas viesnīcas īpašnieks, un Endrū viņu pirms piecām minūtēm bija redzējis pastaigājamies ar terjeru. Bet viņš to nepieminēja. Viņš juta simpātijas pret šo Ziemsvētku vecīti, kura pašlepno valodu un neīsto varonību ļoti cilvēciskā veidā mīkstināja viņa kautrība un caurumi zeķēs, ko vieglprātīgā Gledisa aizmirsa salāpīt.

Kopā pa ielu augšup iedami, viņi sāka runāt par aroda lietām. Bremvels vienmēr labprāt runāja par saviem pacientiem, un tagad viņš nopietnu seju pastāstīja, ka ārstējot Enijas svaini Emrisu Hjūsu. Emriss pēdējā laikā esot kļuvis ļoti savāds, darbā kalnraktuvēs viņam radušās nepatikšanas, un viņš zaudējot atmiņu. Turklāt viņš esot kļuvis ļoti ķildīgs un nesaticīgs.

- Tas man nemaz nepatīk, Menson, - Bremvels, gudri galvu grozīdams, noteica. - Man te jau gadījušies gara slimību gadījumi. Un šis ļoti bēdīgā kārtā šķiet iepriekšējiem līdzīgs.

Endrū izteica līdzjūtību. Viņš Hjūsu vienmēr bija uzskatījis par mierīgu un patīkamu cilvēku. Taču tagad viņam ienāca prātā, ka Enija kopš kāda laika izskatījās noraizējusies un uz jautājumiem atbildēja nenoteikti - par spīti valodībai, viņa nemēdza daudz runāt par savām ģimenes lietām -, ka viņa raizējoties par savu svaini. No Bremvela atvadīdamies, Endrū izteica vēlējumu, lai slimnieks drīz atveseļotos.

Bet piektdienas rītā sešos viņu pamodināja klauvēšana pie istabas durvīm. Tā bija Enija, pilnīgi saģērbusies un sarkani saraudātām acīm, viņa tam pasniedza vēstuli. Endrū atplēsa aploksni, tajā bija zīmīte no doktora Bremvela.

"Nāciet tūliņ! Man vajadzīga jūsu asistence, lai izrakstītu apliecību par sabiedrībai bīstamu vājprātīgo." Enija ar mokām valdīja asaras.

- Mīļais doktor, tas ir Emriss. Noticis kaut kas briesmīgs. Ceru, ka jūs drīz nāksiet.

Trijās minūtēs Endrū bija saģērbies. Enija viņu pavadīja pa ielu un cik labi varēdama attēloja Emrisa slimību. Jau kopš trim nedēļām viņš vairs neesot tas, kas agrāk, bet šonakt sācis trakot un noteikti sajucis prātā. Viņš muldot nesaprotamus vārdus un draudot visiem ar maizes nazi. Tad Olvena izbijusies līdz nāvei un naktskreklā izskrējusi uz ielas. Šis uztraucošais stāsts, kā Enija to aprautiem vārdiem atstāstīja, rīta pelēkajā gaismā Mensonam līdzi steigdamās, bija tik drūms, ka viņš neko daudz nevarēja teikt Enijai par mierinājumu. Viņi nonāca pie Hjūsu ģimenes dzīvokļa. Priekšistabā Endrū atrada doktoru Bremvelu neskuvušos, bez apkaklītes un kaklasaites, nopietnu seju sēžam pie galda ar spalvu rokā. Viņa priekšā gulēja līdz pusei izpildīta zilgana veidlapa.

- Ā, Menson! Jauki, ka tik ātri atnācāt. Ļauna lieta. Bet tā jūs ilgi neaizkavēs.

- Kas tad noticis?

- Hjūss sajucis prātā. Man liekas, es jums jau pirms nedēļas ieminējos, ka baidos no ļaunākā. Nu, man taisnība. Akūta mānija. - Bremvels šos vārdus izteica ar traģisku patosu. - Akūta mānija ar slepkavības tieksmēm. Mums viņš nekavējoties jānogādā Pontinjūdā. Tam vajadzīgi divi paraksti - mans un jūsu, piederīgie vēlējās, lai pieaicinu jūs. Jūs taču pazīstat noteikumos paredzēto procedūru, vai ne?

- Jā, - Endrū pamāja ar galvu. - Kādas pazīmes jūs atradāt?

Ieklepojies Bremvels sāka nolasīt visu, ko bija ierakstījis veidlapā. Tas bija sīks, pamatīgs ziņojums par Hjūsa dīvainībām pagājušajā nedēļā, kuras visas norādīja uz garīgiem traucējumiem. Beigās Bremvels pacēla galvu.

- Man liekas, viss taču skaidrs, vai ne?

- Izklausās diezgan ļauni, - Endrū lēni atbildēja. - Nu labi! Es paskatīšos.

- Ļoti pateicos, Menson. Kad beigsiet, jūs mani atradīsiet šeit.

Un viņš sāka izpildīt veidlapas tālākās ailes.

Emriss Hjūss gulēja gultā, un viņam blakus sēdēja divi viņa darbabiedri no raktuvēm gadījumam, ja vajadzētu slimo savaldīt. Gultas kājgalī stāvēja Olvena, un viņas parasti tik mundrā un dzīvā seja bija bāla un bēdu sagrauzta. Viņa izskatījās tik nogurusi, istabas atmosfēra bija tik drūma un sasprindzināta, ka Mensonam acumirklī pārskrēja saltas trīsas gandrīz kā bailēs.

Viņš piegāja Emrisam klāt un sākumā to gandrīz nepazina. Pārmaiņas gan nebija skaidri redzamas, tas bija tas pats Emriss, tikai tāds kā izbālējis un pārvērties. Viņa vaibsti grūti izskaidrojamā kārtā bija kļuvuši rupjāki. Seja likās uztūkusi, nāšu sienas kļuvušas biezākas, āda vaskaina, izņemot pāris bāli sārtus plankumus, kas izpletās ap degunu. Viss liecināja par smagu apātiju. Endrū uzrunāja Emrisu. Tas nomurmināja nesaprotamu atbildi. Tad viņš savilka dūres un truli izgrūda apvainojošu vārdu virkni, kas saskaņā ar Bremvela sastādīto slimības vēsturi pilnīgi apstiprināja ārsta izteiktās domas par slimības raksturu.

Iestājās klusums. Endrū domāja, ka te nu vairs nevarēja būt šaubu. Un tomēr - viņš pats neprata izskaidrot, kādēļ, - viņš nejutās apmierināts. K ā d ē ļ Hjūsam vajadzēja tā runāt? Kādēļ? Kādēļ? Tā viņš sev nemitīgi jautāja. Un, ja nu šis vīrs tiešām bija sajucis prātā, - tad kāds bija cēlonis? Viņš taču vienmēr bija bijis laimīgs un apmierināts cilvēks - bezrūpīgs, sabiedrisks, laipns. Kādēļ viņā bez redzama iemesla bija notikusi šī pārmaiņa?

Vajadzēja taču būt kādam cēlonim, tā Mensons iespītīgi domāja. Simptomi nerodas paši no sevis. Un viņš raudzījās uztūkušajos sejas vaibstos un mocījās, meklēdams mīklas atrisinājumu. Gluži neapzināti viņš izstiepa roku un pieskārās uztūkušajai sejai, turklāt neviļus ievēroja, ka viņa pirksta spiediens edematozajā vaigā neatstāj nekādu pēdu.

Un pēkšņi caur viņa smadzenēm kā elektriska dzirkstele izšāvās kāds vārds. K ā d ē ļ uztūkumā nepalika iespiedums? Tādēļ - un tagad viņam sirds sāka strauji pukstēt - tādēļ, ka tā nebija nekāda īsta edēma, bet gan miksedēma! Tā bija, nudien, tā bija! Nē, nē, nedrīkstēja pārsteigties, viņš stingri aprāja sevi. Viņš nedrīkstēja rīkoties kā pūšļotājs, nedrīkstēja ļauties pārsteidzīgiem slēdzieniem. Vajadzēja uzmanīgi ķerties pie darba, vajadzēja lēni pārliecināties!

Viņš pieliecās un pacēla pacienta roku. Jā, āda bija sausa un raupja, pirksti galos mazliet uztūkuši. Temperatūra? Zemāka par normālo. Viņš metodiski turpināja izmeklēšanu un citu pēc cita apvaldīja sajūsmas viļņus, kas brāzās pār viņu. Katra pazīme un katrs simptoms - viss saskanēja cits ar citu tik labi kā labi sastādīta krustvārdu mīkla. Grūtā valoda, sausā āda, uztūkušie pirksti, uzpūstā, neelastīgā seja, atmiņas vājums, gausā domāšana, nervozas lēkmes... Ak! Triumfs par saskanīgo ainu bija pilnīgs.

Viņš piecēlās un iegāja dzīvojamā istabā, kur doktors Bremvels, ar muguru pret kamīnu stāvēdams, sauca tam pretī:

- Nu? Vai pārliecinājāties? Spalva ir uz galda.

- Redziet, Bremvel, - Endrū atbildēja, skatienu nepacēlis, krampjaini pūlēdamies apvaldīt triumfa vētru balsī. - Es nedomāju, ka mums Hjūsam jāizraksta šī apliecība.

- Kā, ko? - Mierīgā izteiksme pamazām pazuda no Bremvela sejas. Aizskarts un izbrīnījies viņš iesaucās: - Bet šis cilvēks taču ir vājprātīgs!

- Tieši tam es neticu, - Endrū vienaldzīgi atbildēja, vēl arvien valdīdams satraukumu un prieku. Nepietika ar to, ka viņš bija uzstādījis pareizo diagnozi. Nu viņam bija ļoti uzmanīgi jāpārliecina arī Bremvels, lai nepadarītu viņu par pretinieku. - Pēc manām domām, Hjūss tikai tādēļ ir garīgi slims, ka viņš ir fiziski slims. Domāju, ka viņš slimo ar vairogdziedzera darbības traucējumiem, - tas ir gluži vienkāršs miksedēmas gadījums.

Bremvels skatījās viņā stiklainām acīm. Tagad viņš tiešām izskatījās kā sitienu pa galvu dabūjis. Viņš vairākas reizes taisījās sākt runāt, un tas izklausījās tā, it kā sniega pikas kristu no jumta.

- Turklāt, - Endrū glaimīgi turpināja, kamīna paklājā skatīdamies, - Pontinjūda ir tik nejauka vieta. Ja Hjūss reiz būs tur, viņš nekad vairs netiks ārā. Un, pat ja viņš izveseļotos, viņa dzīvē paliktu traips uz visu mūžu. Kā būtu, ja mēs vispirms mēģinātu viņam dot tiroksīnu?

- Bet kolēģi, - Bremvels stostījās. - Es tiešām nezinu.

- Apdomājiet, kāds tas jums būs gods, ja jūs viņu izārstēsiet, - Endrū viņu ātri pārtrauca. - Vai jums neliekas, ka tas būtu pūļu vērts? Nu tad klausieties, es tagad pasaukšu misis Hjūsu. Viņa izraud acis aiz bēdām, jo domā, ka Emrisu vedīs projām. Jūs varēsiet viņai paskaidrot, ka mēs mēģināsim jaunu ārstniecības veidu.

Iekām Bremvels paguva ko iebilst, Endrū izgāja no istabas. Kad viņš pēc pāris minūtēm ienāca kopā ar misis Hjūsu, Ziemsvētku vecītis jau bija attapies. Lepnā pozā pie kamīna nostājies, viņš pacienta sievai paziņoja, cik smalki varēdams, ka "varbūt vēl esot cerības stars", kamēr Endrū viņam aiz muguras saburzīja apliecību glītā lodē un iemeta ugunī. Tad viņš aizgāja, lai pa telefonu no Kārdifas pasūtītu tiroksīnu.

Nu nāca šaubu un baiļu periods, vairākas mokpilnas gaidu dienas, iekām Hjūss sāka reaģēt uz ārstēšanu. Bet, tiklīdz parādījās reakcija, likās, ka būtu notikusi kāda burvība. Pēc divām nedēļām Emriss bija ārā no gultas un pēc diviem mēnešiem atkal sāka iet darbā. Kādu vakaru viņš kalsens un rosmes pilns atnāca Bringaueras ambulancē un paziņoja Mensonam, ka vēl nekad mūžā neesot juties tik vesels.

Olvena teica:

- Doktor, par to visu mums jāpateicas jums. Mēs turpmāk gribam ārstēties pie jums, ne pie Bremvela. Emriss bija Bremvela sarakstā jau pirms mūsu apprecēšanās. Bet doktors Bremvels taču ir dumja, veca sieva. Viņš gribēja manu Emrisu ieslodzīt - nu, jūs jau zināt, kur, - un viņš to būtu izdarījis, ja jūs nebūtu ieradies un tik daudz darījis mūsu labā.

- Jūs nedrīkstat mainīt ārstu, Olven, - Endrū atbildēja. - Tas būtu kaitīgi. - Viņš atmeta arodniecisko nopietnību un kļuva īsti jauneklīgi jautrs. - Un, ja jūs mēģināsiet to darīt, es jums uzbrukšu ar šo pašu maizes nazi.

Kad viņi nākamreiz uz ielas satikās, Bremvels viņu jautri uzrunāja:

- Hallo, Menson! Vai jūs redzējāt Hjūsu? Nu viņi gan ir pateicīgi! Varu sev glaimot, ka man vēl nekad nav bijuši tik labi panākumi.

Enija smējās:

- Vecais Bremvels visā pilsētā plātās, it kā viņš kaut kas būtu. Bet viņš nejēdz it neko. Un viņa sieva, nu! Pie viņas neviena kalpone nepaliek ilgāk par divām nedēļām.

Misis Peidža atgādināja:

- Neaizmirstiet, Menson, ka jūs kalpojat doktoram Peidžam!

Denija atsauksme skanēja:

- Menson, acumirklī jūs esat pārāk uzpūties, lai ar jums varētu runāt. Jūs vēl kādreiz izdarīsiet kādu neticamu dumjību. Un tas būs drīz. Ļoti drīz.

Taču Endrū, kas, par savu zinātnisko metodi triumfēdams, steidzās pie Kristīnas, paglabāja visu, kas tam bija sakāms, savai meitenei.

IX

Tā gada jūlijā Kārdifā rīkoja gadskārtējo Anglijas Ārstu savienības konferenci. Šī savienība, kurā profesors Lemploks savā atvadu uzrunā silti ieteica iestāties visiem kārtīgiem ārstiem, bija slavena ar savām gadskārtējām sanāksmēm. Lieliski organizētās konferences dalībniekiem un viņu ģimenes locekļiem sniedza visādas sporta, saviesīgas un zinātniskas izpriecas, cenu pazeminājumus visās labākajās viesnīcās, bezmaksas auto izbraukumus uz visām klosteru drupām apkārtnē, mākslinieciski iespiestu brošūru par piemiņu, glīti nostrādātus vadošo instrumentu fabriku un dziedniecības līdzekļu firmu kalendārus un peldēšanās izdevību tuvākajā peldvietā. Pērngad svētku nedēļu beigās visiem ārstiem un viņu kundzēm tika piesūtītas lielas paraugkārbas ar Non-Adipo cepumiem.

Endrū nebija savienības biedrs, jo piecu mārciņu lielā biedru nauda vēl pārsniedza viņa līdzekļu robežas, bet viņš noraudzījās šajos sarīkojumos iztālēm ar zināmu skaudību. Sekas bija tās, ka viņš Bleinelijā jutās vientuļš un atšķirts no visas pasaules. Uzņēmumi vietējās avīzēs - ārstu pulks karogiem greznotā platformā, apsveikumu un uzrunu apbērts kādā smalkā golfa laukumā Penārtā vai saspiestā drūzmā uz kāda tvaikoņa izpriecas braucienā uz Vestonu pie jūras - tas viss šo atstumtības sajūtu vēl padziļināja.

Bet nedēļas vidū pienāca vēstule ar kādas Kārdifas viesnīcas adresi un pamodināja Mensonā līksmākas jūtas. Vēstule bija no viņa drauga Fredija Hemptona. Kā jau varēja sagaidīt, Fredijs piedalījās sanāksmē, un viņš ielūdza Mensonu aizbraukt turp un viņu apciemot. Viņš to aicināja sestdien iet kopā ar viņu vakariņās.

Endrū parādīja vēstuli Kristīnai. Viņam jau bija kļuvis par nepieciešamību meitenei visu izstāstīt. Kopš tā vakara pirms nepilniem diviem mēnešiem, kad Mensons bija Kristīnu pirmo reizi apciemojis, viņš bija iemīlējies vairāk nekā jebkad. Nu, kad viņš drīkstēja meiteni bieži redzēt un kad viņu aplaimoja Kristīnas neslēptais prieks par viņu draudzību, Mensons bija tik līksms kā nekad vēl visā mūžā. Varbūt tā bija Kristīnas ietekme, kas viņu stiprināja un mierināja. Kristīna bija ļoti praktiska meitene, neparasti vaļsirdīga un bez jebkādas koķetērijas. Bieži Mensons ieradās pie viņas noraizējies vai aizkaitināts un aizgāja nomierināts un līdzsvarots. Viņa prata visu mierīgi noklausīties un tad mēdza izteikt kādu piezīmi, kas vienmēr bija īstā vietā. Un viņa nekad Mensonam neglaimoja.

Reizēm, par spīti Kristīnas nosvērtībai, abiem gadījās asas ķildas, jo viņa bija stūrgalvīga. Viņa smaidīdama paskaidroja, ka ķildība viņai iedzimusi no vecmāmiņas skotietes. Varbūt arī viņas tieksme uz neatkarību bija cēlusies no šā paša avota. Bieži viņš juta, cik liela ir meitenes drosme, - tas viņu aizkustināja un modināja vēlēšanos sargāt un aizstāvēt Kristīnu, jo viņa bija gluži viena plašajā pasaulē, ja neskaitīja kādu slimīgu krustmāti Bridlingtonā.

Ja sestdienas vai svētdienas pēcpusdienā laiks bija jauks, viņi gāja tālu pastaigāties uz Pendijas pusi. Reiz viņi aizgāja uz Toniglenu noskatīties Čaplina filmu "Zelta drudzis" un otrreiz pēc Kristīnas vēlēšanās noklausīties kādu orķestra koncertu. Taču visjaukākie bija tie vakari, kad misis Votkinza apciemoja savu jauno draudzeni un viņš Kristīnas dzīvojamā istabā drīkstēja līdzi baudīt draudzības siltumu. Tur arī norisinājās viņu sarunas un strīdi, kamēr misis Votkinza, mierīgi adīdama un klusībā smīnot, apņēmusies līdz vakara beigām darbu nepabeigt, viņiem abiem sēdēja klāt par goda sargu.

Un, tā kā Endrū tagad bija nodomājis braukt ciemos uz Kārdifu, viņš gribēja, lai Kristīna brauc līdzi. Bankas ielas skolā nedēļas beigās sākās vasaras brīvdienas, un Kristīna gribēja braukt uz Bridlingtonu, lai līdz skolas sākumam paliktu tur pie krustmātes. Endrū domāja, ka pirms atvadīšanās derētu kādas mazas svinības.

Kad viņa bija izlasījusi vēstuli, Endrū strauji teica:

- Vai gribat braukt līdzi? Tikai pusotras stundas brauciens pa dzelzceļu. Pierunāšu Blodvenu, lai tā mani sestdienas vakarā palaiž vaļā no ķēdes. Varbūt mēs redzēsim kaut ko no ārstu konferences. Katrā ziņā vēlos jūs iepazīstināt ar Hemptonu.

Viņa pamāja ar galvu.

- Ļoti labprāt.

Viņas piekrišanas satraukts, viņš nolēma nekādā gadījumā neļaut misis Peidžai izjaukt šo plānu. Pirms runāšanas ar viņu Mensons ambulances logā izlika tālu redzamu paziņojumu:

"S e s t d i e n a s v a k a r ā s l ē g t s".

Viņš jautri iegāja mājā.

- Misis Peidža! Pēc manas izpratnes likums par ārstu asistentu nodarbināšanu noteic, ka man ir tiesības uz vienu brīvu pēcpusdienu gadā. To es vēlos šo sestdienu. Braukšu uz Kārdifu.

- Nu klausieties, doktor! - Prasību dzirdot, viņa tūliņ bija pietrūkusies kājās, jo viņai likās, ka Mensons to izteicis ļoti pašapzinīgi un iedomīgi. Taču, brīdi ar aizdomām palūkojusies Mensonā, viņa pati pret savu gribu noteica:

- Nu labi, manis dēļ varat iet. - Pēkšņi viņai kaut kas ienāca prātā. Viņas seja kļuva gaišāka, un viņa aplaizījās. - Jūs varētu atvest man Perija cepumus. Labākus nekur nevar dabūt.

Sestdien puspiecos Endrū un Kristīna iekāpa Kārdifas vilcienā. Endrū bija ļoti labā omā, viņš pārgalvīgi sauca vārdā nesēju un biļešu pārdevēju un smaidīdams vērās Kristīnā, kura sēdēja iepretī, tērpusies jūraszilā kostīmā, kas vēl vairāk pastiprināja viņas piemīlību. Kristīnas melnās kurpes izskatījās ļoti glītas, acis staroja un visa būtne liecināja, cik ļoti viņa priecājas par šo izbraukumu.

Viņā lūkojoties, Mensons juta uzplūstam maiguma un līdz šim nepazītu alku vilni. Jā, viņš domāja, ir jau ļoti jauka šī viņu draudzība, bet tagad viņš gribēja ko vairāk. Viņš gribēja turēt Kristīnu savās rokās, just viņas siltumu, viņas elpu.

Viņš neviļus izteica:

- Būšu gluži kā pazudis bez jums, kad jūs vasaru aizbrauksiet.

Viņas vaigi mazliet pietvīka. Viņa skatījās ārā pa logu. Mensons nevilcinādamies ievaicājās:

- Vai man to nevajadzēja teikt?

- Viss viens, es priecājos, ka jūs to pateicāt, - viņa atbildēja, acis nepacēlusi.

Viņam jau gribējās atzīties savās jūtās un, par spīti sava stāvokļa nedrošībai, jautāt, vai Kristīna gribētu kļūt viņa sieva. Pēkšņā gaišedzībā viņš atskārta, ka tas ir vienīgais atrisinājums viņiem abiem, turklāt nenovēršams atrisinājums. Taču kāda nojauta, ka īstais acumirklis nebija vēl pienācis, viņu no tā atturēja. Viņš nolēma runāt ar Kristīnu, mājās braucot.

Pagaidām viņš strauji turpināja:

- Šovakar mums būs ļoti jautri. Hemptons ir lielisks zēns. Rojelā viņš bija ļoti iemīļots. Smalks puisis. Atceros, - viņa skatiens kļuva sapņains, - kādreiz Dandī rīkoja labdarības rītu slimnīcām. Licejā uzstājās īstas zvaigznes, ziniet, īsti aktieri. Un, ko jūs domājat, Hemptons iet turp un arī uzstājas, dzied un dejo, un viss nams jūsmo kā neprātā.

- Tad jau drīzāk viņš ir salonu lauva nekā ārsts, - viņa smaidīdama noteica.

- Neesiet tik augstprātīga, Krist! Fredijs jums patiks.

Ceturksni pēc sešiem vilciens pienāca Kārdifā, un viņi tūliņ gāja uz Pils viesnīcu. Hemptons bija solījies viņus tur pusseptiņos gaidīt, bet, kad tie iegāja hallē, viņš vēl nebija atnācis.

Viņi stāvēja blakus un vēroja ainu. Viesnīca bija pilna ārstiem un ārstu sievām, pūlis tērzēja, smējās, visi jutās kā savās mājās. Draudzīgi ielūgumi lidoja uz visām pusēm.

- Kolēģi! Šovakar jums ar sievu jāsēž mums blakus.

- Hallo! Hallo, kolēģi! Kā paliek ar teātra biļetēm?

Ļaudis satraukti skraidīja šurp un turp; vīrieši ar sarkanām nozīmēm pogcaurumā steidzās pa parketa grīdu ar papīriem rokās. Pretī kādā nišā kāds ierēdnis vienmuļā balsī nemitīgi atkārtoja: "Otoloģijas un laringoloģijas sekcijas: š e i t, lūdzu!” Virs kāda gaiteņa, kas veda piebūvē, bija uzraksts: "Medicīniska izstāde". Netrūka arī palmu, spēlēja stīgu orķestris.

- Jautrs un rosīgs pulks, vai ne? - Endrū noteica; viņam bija tāda sajūta, ka vispārējā jautrība viņu un viņa pavadoni it kā izstumtu no sava vidus. - Un Fredijs neakurāts kā vienmēr, kaut viņu jods! Palūkosimies izstādē!

Viņi ar interesi apstaigāja izstādi. Mensonam drīz vien bija pilnas rokas ar elegantiem prospektiem. Smaidīdams viņš Kristīnai parādīja kādu papīru: "Doktor, vai jūsu slimnieku pieņemamā istaba tukša? Mēs jums parādīsim, kā to var piepildīt." Viņam jau bija deviņpadsmit dažāda veida un izskata prospekti, jaunāko sedatīvu un analgētiķu cildinājumi.

- Tā vien liekas, ka apreibinātāji līdzekļi būtu modernākais medicīnas ieguvums, - viņš, pieri saraucis, noteica.

Kad viņi jau gribēja aiziet, pie pēdējās vitrīnas tos aizturēja pieklājīgs jauns cilvēks, rādīdams kādu spožu instrumentu, līdzīgu kabatas pulkstenim.

- Lūdzu, doktor! Jūs katrā ziņā interesēs mūsu jaunākais indeksometrs. To var izlietot visdažādākā veidā, tas ir ļoti precīzs, brīnišķīgi ietekmē pacientus un maksā tikai divas ginejas. Atļaujiet parādīt, doktor! Priekšpusē jūs redzat inkubācijas laika rādītāju. Mazs plāksnes pagrieziens, un jūs redzat infekcijas laiku. Iekšpusē, - viņš piespieda, un atlēca mugurpuses vāks, - jūs redzat izcilu hemoglobīna kalorimetru, bet uz vāka tabulas veidā...

- Manam vectēvam tāds jau bija, - Endrū vienaldzīgi pārtrauca, - bet viņš to atdāvināja.

Kamēr viņi caur durvju arkādi gāja atpakaļ, Kristīna vēl arvien smaidīja.

- Nabaga puisis, - viņa teica. - Līdz šim neviens vēl nebija iedrošinājies izzobot šo instrumentu.

Tajā mirklī, kad viņi atkal iegāja hallē, piebrauca Fredijs Hemptons, izlēca no taksometra un ienāca zālē; viņam sekoja viesnīcas zēns, kas nesa viņa golfa nūjas. Fredijs tūliņ tos ieraudzīja un ar platu, pievilcīgu smaidu sejā nāca tiem klāt.

- Hallo! Hallo! Tur jau jūs esat! Piedodiet, ka aizkavējos! Nu, lūk! Nu, lūk! Kāds prieks tevi atkal redzēt, Endrū! Vēl arvien tas pats vecais Mensons! Ha, hā! Zēn, kāpēc nenopērc jaunu cepuri? - Draudzīgi un jautri viņš uzsita Mensonam pa muguru, un viņa smaidošais skatiens ietvēra apsveikumā arī Kristīnu. - Vai tu mūs neiepazīstināsi, tūļa? Aizsapņojies esi, vai?

Viņi apsēdās pie viena no apaļajiem galdiem. Hemptons nolēma, ka nu viņiem jāiedzerot. Knipi uzsizdams, viņš pasauca viesmīli, kas tūliņ piesteidzās klāt. Tad, heresu dzerot, viņš tiem izstāstīja visu par golfa sacīksti, ka viņš jau gandrīz uzvarējis, bet viņa pretinieks pēdējā mirklī sasparojies.

Ar savu svaigo sejas krāsu, ar briljantīnu gludinātajiem matiem, eleganti pašūtā uzvalkā ar melnām opāla pogām aprocēs, kas lūkojās ārā no piedurknēm, Fredijs izskatījās tiešām glīts, kaut arī ne skaists - viņa vaibsti bija ļoti parasti -, bet patīkams un smalks. Varbūt viņš izskatījās mazliet iedomīgs, taču, ja papūlējās, prata visiem patikt. Viņš viegli atrada draugus, un tomēr kādreiz universitātē patologs un ciniķis Dr. Mjūrs visu klausītāju klātbūtnē viņam bija drūmi teicis: "Mister Hempton, jūs neko nezināt. Jūsu prāts ir kā balons, kas piepūsts ar egoisma gāzi. Bet jūs nekad nezaudējat apķērību. Ja jums izdosies tikt cauri tām bērnudārza rotaļām, ko te sauc par pārbaudījumiem, es jums pareģoju lielu un spožu nākotni." Vakariņās viņi gāja grilrumā (restorāna ēdamzāle, kur vakara ģērbs nav obligāts), jo neviens no viņiem nebija ģērbies vakara tērpā, lai gan Fredijs paziņoja, ka vēlāk viņam būšot jāvelk fraka. Būšot deju vakars, briesmīgi garlaicīga būšana, bet ko lai darot, sabiedrībā jārādoties.

Nevērīgi pasūtījis vakariņas pēc ēdienkartes, kurā valdīja medicīnas mānija - Pastēra vira, Kirī kundzes sola, vērša fileja à la ārstu konference -, viņš dramatiskā sajūsmā sāka cilāt vecas atmiņas.

- Toreiz nevarēju ne iedomāties, ka mans draugs Mensons sevi apraks Dienvidvelsas ielejās, - viņš beidzot noteica, galvu purinādams.

- Vai domājat, ka viņš tur gluži aprakts? - Kristīna jautāja, un viņas smaids likās diezgan piespiests. Iestājās klusuma brīdis. Fredijs pameta skatienu pārpildītajā grilrūmā un nīgri paskatījās Mensonā.

- Ko tu saki par konferenci?

- Man liekas, - Endrū šaubīdamies atbildēja, - tā ir ļoti noderīga, lai iepazītos ar jaunākajiem sasniegumiem zinātnē.

- Ar sasniegumiem zinātnē - svētā vientiesība! Visu nedēļu neesmu bijis nevienā sekciju apspriedē. Nē, nē, vecais, svarīgākais te ir sakaru nodibināšana, ļaudis, ar ko te satiekas un iepazīstas. Tev nav ne jausmas, ar kādiem iespaidīgiem ļaudīm šonedēļ esmu iepazinies. Tādēļ esmu šeit. Kad pārbraukšu pilsētā, es tiem piezvanīšu, iešu ar tiem kopā vakariņās vai golfu spēlēt. Un vēlāk - piemini manus vārdus - vēlāk tur iznāks labs veikals.

- Lāgā nesaprotu, par ko tu runā, Fredij, - Mensons teica.

- Bet tas taču pavisam vienkārši. Pagaidām es vēl strādāju par algu, bet esmu jau noskatījis jauku, mazu istabiņu pilsētas rietumos, pie kuras durvīm ļoti jauki izskatītos misiņa plāksnīte ar uzrakstu "Fredijs Hemptons, M. B.". Tiklīdz tā būs pielikta, mani draugi - šie ļaudis - man sūtīs pacientus. Tu jau zini, kā tas notiek. Savstarpēja izpalīdzība. Roka roku mazgā, abas baltas. - Fredijs ar pazinēja seju lēni izdzēra baltvīna malku. Tad viņš turpināja: - Turklāt arī ar mazajiem ārpilsētas draugiem atmaksājas uzturēt labas attiecības. Arī tie reizēm var kaut ko derīgu pagādāt. Nu, vecais, pēc pāris gadiem tu arī man sūtīsi uz pilsētu pacientus no tās Blein... pag, kā sauca to kaktu, kur tu dzīvo?

Kristīna uzmeta Hemptonam ātru skatienu, it kā gribēdama ko teikt, bet atturējās. Viņa nodūra acis šķīvī.

- Un tagad pastāsti par sevi, Menson, dēls, - Fredijs smaidīdams turpināja. - Ko esi piedzīvojis?

- Ai, neko sevišķu. Strādāju koka šķūnī, pieņemu un apmeklēju caurmērā trīsdesmit slimnieku dienā - lielākoties kalnračus un viņu ģimenes.

- Diez cik spoži neizklausās. - Fredijs atkal, šoreiz līdzjūtīgi, pakratīja galvu.

- Man darbs dara prieku, - Endrū lēnīgi teica.

- Un jūs bieži padarāt tiešām labu darbu, - Kristīna piebilda.

- Jā, nesen man bija kāds diezgan interesants gadījums, - Endrū domīgi teica. - Par to es pat aizsūtīju rakstu žurnālam.

Viņš Hemptonam īsi izstāstīja Emrisa Hjūsa slimības gaitu. Lai gan Fredijs likās ļoti ieinteresēts, viņa skatiens nemitīgi klejoja pa telpu.

- To tu esi jauki izdarījis, - viņš noteica, kad Mensons bija beidzis. - Es domāju, ka kāksli sastop tikai Šveicē vai tamlīdzīgi. Ceru, ka tu krietni sasālīji rēķinu. Te man kas ienāca prātā. Kāds kolēģis šodien stāstīja, kā vispareizāk nokārtot honorāra jautājumu. - Un viņš jau pilnu muti runāja par plānu, ko bija dzirdējis no kāda paziņas par to, ka visi honorāri būtu maksājami tūliņ skaidrā naudā. Viņi pabeidza ēst, kad viņš ar savu plašo apceri vēl nebija ticis galā. Viņš piecēlās un nosvieda servjeti.

- Kafiju dzersim ārā. Varēsim izpļāpāties atpūtas krēslos.

Bez ceturkšņa desmitos, cigāru izsmēķējis, anekdošu krājumu pagaidām izsmēlis, Fredijs viegli nožāvājās un paskatījās savā platīna aproces pulkstenī.

Bet Kristīna aizsteidzās viņam priekšā. Viņa jautri paskatījās Mensonā, saslējās taisni un noteica:

- Vai mums nav jāsteidzas uz vilcienu?

Mensons gribēja iebilst, ka viņiem vēl pusstunda laika, kad Fredijs teica:

- Un man būs jādomā par to sasodīto deju vakaru. Nevaru pamest cilvēkus, kuriem solījos ierasties.

Viņš tos pavadīja līdz virpuļdurvīm un ilgi un sirsnīgi atvadījās.

- Nu, vecais, - viņš čaloja, pēdējo reizi Mensonam spiezdams roku un uzsizdams tam uz pleca. - Kad pielikšu Vestendā mazo izkārtnīti, es neaizmirsīšu tev aizsūtīt paziņojumu.

Ārā siltajā vakara gaisā Endrū ar Kristīnu klusēdami gāja pa Parka ielu. Viņam bija miglaina sajūta, ka vakars nebija izdevies gluži tik jauks, kā viņš bija gaidījis, un ka vismaz Kristīna bija pievīlusies cerībās. Viņš gaidīja, ka Kristīna ko sacīs, bet viņa neko neteica. Beidzot viņš nedroši ierunājās:

- Baidos, ka jums bija ļoti garlaicīgi klausīties visas šīs slimnīcu tenkas?

- Nē, - viņa atbildēja, - man nemaz nebija garlaicīgi.

Brīdi viņi klusēja. Tad viņš jautāja:

- Vai Hemptons jums nepatika?

- Ne sevišķi. - Viņa pagriezās tam pretī, atmeta atturību, viņas acis dzirkstīja godīgā sašutumā. - Kāda iedoma - visu vakaru ieziestiem matiem un ar lētu smaidu uz lūpām sēdēt un tēlot jūsu labvēli!

- Manu labvēli? - viņš apjucis atkārtoja. Viņa dedzīgi pamāja ar galvu.

- Tas bija neciešami. "Kāds kolēģis man šodien stāstīja, kā vispareizāk nokārtot honorāra jautājumu." Tas bija viss, ko viņš varēja teikt, kad bijāt tam pastāstījis par savu lielisko sasniegumu! Un tad - viņš to nosauca par kāksli. Pat es zinu, ka tas nozīmē pavisam ko citu. Un tad aizrādījums, lai jūs viņam sūtot pacientus. - Viņa savilka lūpas. - Tas bija tiešām lieliski! - Gandrīz nikni viņa pabeidza: - Ak! Es tik tikko valdījos, redzēdama, ar kādu pārākumu viņš pret jums izturējās.

- Nedomāju, ka viņš pret mani izturējās ar pārākumu, - Endrū apjucis iebilda. Viņš brīdi klusēja. - Tiesa, Fredijs šovakar bija ļoti aizņemts ar savām domām. Varbūt tā bija tāda noskaņa. Viņš ir labsirdīgākais cilvēks, kādu vien var iedomāties. Koledžā mēs bijām lieli draugi. Mēs daudz ko kopā pārdzīvojām.

- Droši vien jūs viņam bijāt noderīgs, - Kristīna teica ar neparastu rūgtumu. - Droši vien jūs viņam palīdzējāt mācībās.

Viņš neveikli protestēja:

- Neesiet netaisna, Krist!

- Jūs tāds esat! - viņa attrauca ar spožām dusmu asarām acīs. - Jums jābūt aklam, ja neredzat, kas viņš par cilvēku. Un viņš sabojāja mūsu izbraukumu. Bija tik jauki, pirms viņš bija ieradies un sācis runāt par sevi. Un Viktorijas zālē bija brīnišķīgs koncerts, tur mēs būtu varējuši aiziet. Bet to mēs nokavējām, mēs vispār nekur vairs nevaram aiziet - tikai viņš, viņš gan tika laikā uz savu idiotisko deju vakaru!

Atstatu turēdamies, viņi steidzās uz staciju. Tā bija pirmā reize, kad viņš Kristīnu redzēja dusmīgu. Un arī viņš skaitās - skaitās uz sevi, uz Hemptonu, jā, pat uz Kristīnu. Un tomēr viņai bija taisnība, kad tā teica, ka šis vakars nebija izdevies. Jā, tagad, slepus vērodams viņas bālo, apvaldīto seju, viņš pat atskārta, ka viss izbraukums bija viena vienīga nelaimīga neveiksme.

Viņi iegāja stacijā. Kamēr viņi kāpa uz augšējo peronu, Endrū otrā pusē ieraudzīja divus cilvēkus. Viņš tos tūliņ pazina: misis Bremvela un doktors Gebels. Tajā mirklī pienāca kāds vilciens, jūrmalas vilciens uz Portkolu. Gebels un misis Bremvela, viens otram uzsmaidīdami, kopā iekāpa Portkolas vilcienā. Atskanēja svilpiens. Vilciens aizbrauca.

Mensonu pārņēma pēkšņas skumjas. Viņš ātri paskatījās uz Kristīnu, cerēdams, ka viņa nebūs redzējusi šo skatu. Vēl šajā pašā rītā viņš bija saticis Bremvelu, kas bija priecājies par jauko laiku, apmierināts berzējis kaulainās rokas un stāstījis, ka viņa sieva līdz pirmdienai aizbraukusi uz Šrūsberi pie mātes.

Endrū stāvēja, galvu nodūris, un klusēja. Viņš tik ļoti bija mīlas pārņemts, ka aina, ko tas nupat bija redzējis, un visas pārdomas, ko tā ierosināja, viņam radīja gandrīz fiziskas sāpes. Viņā modās nelabuma sajūta. Tikai šāda noslēguma dienai vēl bija trūcis, lai tā viņu nospiestu kā lietuvēns. Viņa noskaņojums nu likās pilnīgi pārvērties. Gaišajā priekā bija iekritusi ēna. Sirds dziļumos viņš ilgojās klusi un ilgi izrunāties ar Kristīnu, atklāt tai savu sirdi, griezt par labu šo muļķīgo, sīkumaino pārpratumu. Vairāk par visu viņš ilgojās būt gluži viens ar Kristīnu. Bet, kad pienāca vilciens uz ielejām, tas bija pārpildīts. Viņiem bija jāapmierinās ar kupeju, kur kalnrači, cieši kopā saspiesti, skaļi debatēja par futbola sacīksti pilsētā. Bija vēls, kad viņi pārbrauca Bleinelijā, un Kristīna izskatījās ļoti nogurusi. Viņš bija pārliecināts, ka viņa bija redzējusi misis Bremvelu un Gebelu. Tagad viņš nekādā ziņā nevarēja runāt. Viņam nekas cits neatlika kā pavadīt Kristīnu līdz misis Hērbertas mājai un skumji pateikt arlabunakti.

X

Lai gan bija jau tuvu pusnaktij, kad Endrū pārnāca Bringauerā, viņš tur atrada Džo Morganu, kas, viņu gaidīdams, īsiem soļiem staigāja šurp un turp starp aizslēgto ambulanci un namdurvīm. Endrū ieraugot, mazā urbēja sejā atspulgojās atvieglojums.

- Labvakar, doktor, - labi, ka jūs nākat. Es te jau kādu stundu staigāju šurp un turp. Sieva jūs gaida - tas ir sācies pirms laika.

Spēji izrauts no pārdomām, Endrū lika Morganam pagaidīt. Viņš iegāja istabā pēc somas, tad abi reizē devās uz Bleinas ielu 12. Nakts gaiss bija vēss un klusu noslēpumu pilns. Endrū, parasti tik uzmanīgs, šoreiz jutās truls un nevērīgs. Viņam nebija ne jausmas, ka šī nakts vizīte varētu atnest kaut ko neparastu, nemaz nerunājot par to, ka tā varētu ietekmēt visu viņa nākotni Bleinelijā. Abi vīri klusēdami gāja, līdz sasniedza 12. nama durvis, kur Džo apstājās.

- Es neiešu iekšā, - viņš teica, un viņa balsī bija jūtams ar pūlēm valdīts satraukums. - Bet es zinu, doktor, ka jūs mūsu labā darīsiet visu iespējamo.

Iekšā šauras kāpnes veda mazā, tīrā, bet nabadzīgi mēbelētā guļamistabā, ko vāji apgaismoja petrolejas spuldze. Tur misis Morganas māte, sirma liela auguma sieviete tuvu septiņdesmit gadiem, un maza, paveca vecmāte sēdēja pie dzemdētājas gultas un vēroja Mensona seju, kamēr tas gāja caur istabu.

- Uzvārīšu jums tasi tējas, doktor, - vecā sieviete pēc dažiem mirkļiem ātri teica.

Endrū vāji pasmaidīja. Viņš saprata: sirmgalve, gudra un piedzīvojusi, labi zināja, ka tagad jāgaida, un baidījās, ka viņš varētu aiziet, solīdamies pienākt vēlāk.

- Neraizējieties, māt! Nebēgšu projām.

Lejā virtuvē viņš izdzēra tasi tējas, kuru viņa tam pasniedza. Lai cik noguris būdams, viņš tomēr zināja, ka nevarētu ne stundu gulēt, ja pārietu mājās. Viņš zināja, ka gaidāmais prasīs visu viņa uzmanību. Viņu pārņēma savāda garīga letarģija. Viņš nolēma palikt, līdz te viss būs galā.

Pēc stundas viņš atkal uzkāpa augšā, novēroja starplaikā notikušās pārmaiņas, nokāpa atkal lejā un apsēdās pie pavarda uguns. Viss bija klusu, tikai plītī šad un tad sprēgāja ogles, un lēni tikšķēja sienas pulkstenis. Nē, nu viņš dzirdēja vēl kādu citu troksni - Morgana soļus ārā, mājas priekšā. Mensonam pretī sēdēja vecā sieva savā melnajā ģērbā, pilnīgi nekustīga, savādi dzīvām, gudrām acīm, pētoši viņu vērodama, ne mirkli nenolaizdama skatienu no viņa sejas.

Viņa domas bija gausas un juceklīgas. Viņu vēl arvien slimīgi nomāca Kārdifas stacijā redzētā epizode. Viņš domāja par Bremvelu un viņa, nelgas, mīlestību uz sievu, kas to neķītri pievīla, par Edvardu Peidžu, kas bija saistīts ar ķildīgo Blodvenu, par Deniju, kas dzīvoja šķirti ar sievu un bija nelaimīgs. Prāts viņam teica, ka visas šīs laulības cietušas nožēlojamu neveiksmi. Tas bija slēdziens, kas viņam pašreizējā stāvoklī lika nodrebēt. Viņš vēlējās laulību redzēt kā idillisku ainavu, jā, viņš to nemaz nevarēja citādi iedomāties, kamēr viņam acu priekšā bija Kristīnas tēls. Kad viņas acis tam mirdzēja pretī, nekāds cits slēdziens nebija pieļaujams. Viņa vēsā, skeptiskā prāta un pāri plūstošās sirds sadursme padarīja viņu jūtelīgu un mulsu. Viņš ļāva zodam noslīdēt uz krūtīm, izstiepa kājas un domīgi skatījās ugunī.

Šajā stāvoklī viņš palika ilgi, un viņa prātu tik ļoti aizņēma domas par Kristīnu, ka viņš satrūkās, kad vecā sieviete, kas sēdēja pretī, viņu pēkšņi uzrunāja. Viņas domas bija gājušas citu ceļu.

- Sūzana saka, lai viņai nedodot hloroformu, ja tas varētu kaitēt bērnam. Viņa tik ļoti vēlas šo bērnu, doktor. - Kāda pēkšņa doma lika silti atmirdzēt viņas vecajām acīm. Viņa klusi piebilda: - Un, patiesību sakot, mēs citi tāpat.

Viņš ar pūlēm saņēmās.

- Tas nemaz nekaitēs, - viņš laipni sacīja. - Ne bērnam, ne mātei.

Tad kāpņu augšgalā atskanēja vecmātes balss. Endrū paskatījās pulkstenī, tas rādīja pusčetri. Viņš piecēlās un uzkāpa augšā guļamistabā. Viņš zināja, ka tagad varēja sākt darbu.

Pagāja stunda. Tā bija ilga, grūta cīņa. Un, kad blakus aplūzušo slēģu malām parādījās pirmās rīta gaismas svītras, bērns bija piedzimis - nedzīvs.

Mazo, nekustīgo ķermenīti uzlūkojot, Endrū pārņēma izbaiļu trīsas. Un ko viņš bija solījis! Viņš sajuta pēkšņu vēsumu sejā, kas pūloties bija pietvīkusi. Viņš vilcinājās, svārstīdamies starp vēlēšanos mēģināt bērnu atdzīvināt un pienākumu sniegt palīdzību mātei, kas pati bija izmisuma stāvoklī. Šī dilemma bija tik neatvairāma, ka viņš izšķīrās gluži neapzināti: akli, instinktīvi pasniedza bērnu vecmātei un pievērsa uzmanību Sūzanai Morganai, kas gulēja kolapsā, ar gandrīz nejūtamu pulsu, uz sāniem, vēl nepamodusies no ētera. Viņa steiga bija izmisīga, neprātīga cīņa ar sievietes spēku sabrukumu. Vienā mirklī viņš sasita stikla ampulu un iešļircināja pituitrīnu. Tad viņš aizmeta šļirci un izmisuma neprātā pūlējās atdabūt slābano sievieti pie samaņas. Pēc dažām drudžainu pūļu minūtēm viņas sirdsdarbība kļuva spraigāka, un Endrū redzēja, ka tagad mierīgu prātu var to kādu brīdi atstāt vienu. Viņš pagriezās - vienā kreklā, pie mitrās pieres pielipušiem matiem.

- Kur bērns?

Vecmāte satrūkās. Viņa to bija nolikusi pagultē. Endrū zibens ātrumā nometās ceļos. Viņš izzvejoja bērnu no mitrajām avīžu lapām pagultē. Tas bija zēns, pilnīgi izveidojies. Slābanais siltais ķermenītis bija balts un valkans kā mīkla. Steigā sasietā nabas saite nokarājās kā nolauzta auga kāts. Āda bija skaista, gluda un maiga. Galva gļēvi karājās pie tievā kakla. Locekļi likās bez kauliem.

Vēl arvien ceļos stāvēdams, Endrū drūmi sarauktu pieri skatījās bērnā. Ādas bāluma nozīme bija skaidra - asphyxia pallida, un Mensona domas nedabiskā spraigumā atsauca atmiņā kādu gadījumu, ko tas bija redzējis Samariešu slimnīcā, metodi, kāda toreiz tika lietota. Viņš tūliņ atkal bija kājās.

- Atnesiet man karstu un aukstu ūdeni! - viņš uzsauca vecmātei. - Un mazgājamās bļodas! Ātri! Ātri!

- Bet doktor... viņa stomījās, bālajā bērna ķermenītī raudzīdamās.

- Ātri! - viņš kliedza.

Paķēris segu, viņš uzlika bērnu uz tās un sāka īpatnējos atdzīvināšanas paņēmienus. Vecmāte ienesa mazgājamās bļodas, spaini un dzelzs katlu. Izmisuma steigā viņš ielēja vienā bļodā aukstu ūdeni; otrā viņš ūdeni sajauca tik karstu, ka roka tikko cieta. Tad viņš kā prātā jucis žonglieris sāka mērcēt bērnu gan ledusaukstajā, gan kūpošajā karstajā peldē.

Pagāja piecpadsmit minūtes. Tagad Mensonam tecēja sviedri pār pieri un koda acīs. Viena krekla piedurkne bija nobrukusi un pilēja aiz mitruma. Viņš elpoja ātri, aizgūdamies, elsdams. Bet no valkanā bērna ķermenīša nenāca neviens elpas vilciens.

Viņu nospieda izmisuma un neveiksmes jutoņa, bezcerības trakums. Viņš manīja, ka vecmāte vēroja viņu neslēptā apjukumā, kamēr pretī, pie sienas atslējusies, vienu roku pie kakla piespiedusi, bez skaņas, degošām acīm viņā raudzīdamās, stāvēja vecā sieviete. Viņš atcerējās viņas ilgas pēc mazbērna, kas bija tikpat lielas kā viņas meitas ilgas pēc šā bērna. Tas viss tagad bija satriekts, nepiepildīts, neglābjami zudis.

Uz grīdas tagad bija netīrs juceklis. Pār slapju dvieli klupdams, Endrū gandrīz nometa bērnu, kas tagad gulēja viņa rokās mitrs un glums kā savāda zivs.

- Dieva dēļ, doktor! - vecmāte klusi vaimanāja. - Bērns taču piedzimis nedzīvs!

Endrū neklausījās viņā. Satriekts, izmisis, pēc pusstundas veltīga darba viņš saņēma spēkus vēl pēdējam mēģinājumam, berzēja bērnu ar rupju dvieli, abām rokām saspieda un atlaida bērna mazās krūtis, mēģinādams piedabūt slābano ķermenīti elpot.

Un tad, it kā būtu noticis brīnums, mazās krūtiņas Mensona rokās sakustējās un pacēlās. Vienreiz. Un tad otrreiz. Mensonam apreiba galva. Sajūta, ka te viņa rokās pēc visas ilgās, veltīgās cīņas pēkšņi modās dzīvība, bija tik brīnišķīga, ka viņš gandrīz paģība. Viņš drudžaini divkāršoja pūles. Bērns tagad elpoja dziļāk, arvien dziļāk. No sīkās nāss izlīda gļotu burbulītis, jautrās varavīksnes krāsās mirdzošs burbulītis. Loceklīši vairs nelikās bez kauliem. Galva vairs nekarājās kā bez mugurkaula. Bālā āda pamazām kļuva sārta. Tad brīnišķīgi skaļi atskanēja bērna pirmais kliedziens.

- Dievs Kungs debesīs! - vecmāte histēriski šņukstēja.-Viņš ir... Viņš ir atdzīvojies!

Endrū pasniedza bērnu viņai. Viņš jutās vājš un mulss. Istabā ap viņu bija neiedomājams juceklis: segas, dvieļi, mazgājamās bļodas, netīri instrumenti, šļirce, kas ar smaili bija iedūrusies linolejā, apgāzts spainis, uz sāniem sasvēries katls ūdens peļķē. Māte izvandītajā gultā mierīgi izsapņoja anestēziju. Vecā sieva vēl arvien stāvēja pie sienas. Bet viņa bija salikusi rokas, un viņas lūpas klusi kustējās. Viņa lūdza Dievu.

Endrū mehāniski izgrieza slapjo piedurkni un uzvilka svārkus.

- Vēlāk atnākšu pēc somas, - viņš teica vecmātei.

Viņš nokāpa lejā virtuvē pēc ūdens. Viņa lūpas bija sausas. Viņš ilgi dzēra to. Tad paņēma cepuri un mēteli.

Mājas priekšā uz ietves viņš satika Džo ar gaidās sasprindzinātu seju.

- Labi, Džo, - viņš neskanīgā balsī teica. - Abi veseli.

Jau bija pavisam gaišs. Pulkstenis bija gandrīz pieci. Daži kalnrači jau gāja pa ielām; pirmie, kas pārnāca no naktsmaiņas. Ar viņiem reizē iedams, paguris un gauss, soļiem zem rīta debesim atbalsojoties, viņš arvien no jauna domāja, akli aizmirsdams visu citu darbu, ko tas Bleinelijā bija darījis: "Beidzot esmu kaut ko padarījis, ak Dievs, beidzot esmu patiesi kaut ko veicis."

XI

Noskuvies un nomazgājies - Enija rūpējās, lai viņam vienmēr būtu silts ūdens, - viņš vairs nejutās tik noguris. Bet misis Peidža, atradusi viņa gultu neaiztiktu, pie azaida galda izturējās zobgalīgi ironiski, jo vairāk tādēļ, ka Mensons viņas zobgalības pacieta klusēdams.

- Ā, kāds jūs šorīt noguris, doktor! Tumši loki zem acīm! Līdz rītam bijāt Svonsi, vai ne? Un droši vien aizmirsāt man atvest Perija cepumus. Drusku uzdzīvojāt, jaunekli? Hi-hi! Mani jūs nepiemānīsiet! Es jau domāju, ka aiz jūsu godīguma kaut kas slēpjas. Jūs, asistenti, visi esat vienā maisā bāžami. Līdz šim man nav bijis neviena, kas nedzertu vai nedarītu kādas citas nelietības!

Pēc rīta pieņemšanas un priekšpusdienas vizītēm Endrū gāja apraudzīt savu pacienti. Bija tieši pusviens, kad viņš iegriezās Bleinas ielā. Sievas mazos pulciņos stāvēja pie vaļējām namdurvīm un, viņam garām ejot, pārtrauca tērzēšanu, un, laipni smaidīdamas, deva tam labdienu. Kad Endrū tuvojās Morganu mājai, viņam likās, ka logā pavīdētu kāda seja. Un viņš nemaldījās. Viņu gaidīja. Tiklīdz viņš spēra kāju uz nesen izlabotā durvju sliekšņa, durvis atsprāga vaļā un vecā sieva - tas izskatījās gandrīz neticami -, ar visu grumbaino seju starodama, aicināja viņu iekšā.

Jā, viņa tiešām bija tik rosīga un satraukta savā centībā viņu svinīgi uzņemt, ka tikko varēja parunāt. Viņa aicināja vispirms ienākt dzīvojamā istabā un mazliet atspirdzināties. Kad viņš atteicās, viņa satraukti murmināja:

- Labi, labi, doktor. Kā vēlaties. Varbūt jums vēlāk, kad nāksiet atpakaļ, būs laiks izdzert glāzi vīna un apēst gabaliņu cepuma. - Drebošām, vecām rokām viņa maigi vadīja Mensonu augšā pa kāpnēm.

Viņš iegāja guļamistabā. Mazā telpa, vēl nesen tik netīra, bija uzkopta un mirdzēja spodrībā. Visi viņa instrumenti, nospodrināti, glīti sakārtoti, gulēja uz balti lakotā tualetes galdiņa. Viņa soma bija rūpīgi ieziesta ar zosu taukiem, metāla daļas tik tīri nospodrinātas, ka atgādināja sudrabu. Gultas drēbes bija nomainītas, uzklāti tīri palagi, un tanīs gulēja māte; bālajai, vecīgajai sejai mēmā laimē starojot, viņa raudzījās Mensonā, kamēr bērns mierīgi un silti dusēja pie viņas pilnīgajam krūtīm.

- Ā! - Druknā vecmāte piecēlās no krēsla pie gultas, plati smaidīdama. - Nu viņiem abiem klājas labi, vai ne, doktor? Viņi nemaz nezina, kādas pūles tie mums sagādāja. Viņi par to nemaz nedomā!

Lūpas apslapinādama, ar mēmu aizkustinājumu siltajā, maigajā skatienā Sūzana Morgana mēģināja viņam pateikties.

- Es domāju gan, - vecmāte sacīja, galvu locīdama, līdz pēdējam izmantodama stāvokli, lai uzsvērtu savu cieņu. - Un neaizmirstiet, mīļā, ka jūsu vecumā jums otrreiz bērna vairs nebūs. Par jums varēja teikt - šoreiz vai nekad!

- To mēs zinām, misis Džonsa, - vecā sieviete viņu nopietni pārtrauca, pie durvīm stāvēdama. - Mēs zinām, ka mums par visu jāpateicas ā r s t a m.

- Vai mans Džo jau bija pie jums, doktor? - māte bikli jautāja.

- Nē? Nu tad viņš aizies, varat būt drošs. Viņš nezina, ko darīt aiz liela prieka. Viņš nupat vēl teica, jūs esot vienīgais, kā mums Dienvidāirikā trūkšot.

Endrū aizgāja, krietni iestiprinājies ar cepumiem un pašdaritu jāņogu vīnu, - vecā sieva to nebūtu pārcietusi, ja viņš būtu atteicies iztukšot glāzi uz viņas mazdēla veselību, - un turpināja slimnieku apmeklējumus ar siltu sajūtu sirdī. "Viņi nebūtu varējuši mani laipnāk uzņemt, ja es būtu pats Anglijas karalis," viņš pašapzinīgi nodomāja. Šis gadījums savā ziņā bija pretinde Kārdifas stacijā redzētajai ainai. Laulībā un ģimenes dzīvē taču bija kas labs, ja tā varēja dot tādu laimi, kāda tagad mita Morganu mājā.

Pēc divām nedēļām, kad Endrū pēdējo reizi bija apmeklējis māju nr. 12, Džo Morgans ieradās pie viņa. Džo izturējās ārkārtīgi svinīgi. Ilgi nopūlējies ar vārdiem, viņš beidzot strauji un vienkārši izteica:

- Velns lai parauj, doktor, no manis runātājs neiznāks! Ar naudu to nevar samaksāt, ko jūs man esat darījis. Bet tomēr mēs ar sievu gribam jums pasniegt šo mazo dāvanu.

Viņš impulsīvi pasniedza Mensonam papīra lapiņu. Tas bija bankas čeks par piecām ginejām.

Endrū apjucis skatījās čekā. Morgani bija iztikuši ļaudis, kā te mēdza teikt, bet viņi nekādā ziņā nebija bagāti. Šī summa tieši tagad, pirms aizceļošanas, ievērojot lielos pārcelšanās izdevumus, tiem droši vien bija liels upuris un liecināja par cēlu augstsirdību. Endrū aizkustināts sacīja:

- Džo, mīļais draugs, es to nevaru pieņemt.

- Jums tas jāpieņem, - Džo nopietni un uzstājīgi noteica, satverdams Mensona rokas. - Citādi jūs ļoti apvainosiet manu sievu un mani. Tā ir dāvana, ko mēs gribam dot personīgi jums. Nevis doktoram Peidžam. Es viņam maksāju jau gadiem ilgi, un te nu bija pirmā reize, kad viņš mums būtu bijis vajadzīgs. Viņš savu tiesu saņēmis. Tā ir dāvana - jums pašam, doktor. Jūs saprotat.

- Jā, Džo, saprotu, - Endrū smaidīdams atteica.

Viņš salocīja čeku, iebāza to vestes kabatā un vairākas dienas pavisam aizmirsa. Nākamajā otrdienā, Rietumu grāfistu bankai garām iedams, viņš apstājās, mirkli apdomājās un iegāja bankā. Tā kā misis Peidža viņam algu vienmēr izmaksāja papīra naudas zīmēs, kuras tas tūliņ ierakstītā vēstulē nosūtīja stipendiju fondam, viņam ar banku vēl nekad nebija bijis nekādu darīšanu. Bet tagad patīkamā turības apziņā viņš nolēma ar Morgana dāvanu atvērt sev bankas kontu.

Pie lodziņa viņš žirēja čeku, izpildīja dažas veidlapas un pasniedza tās jaunam kases ierēdnim, ar smaidu piebilzdams:

- Daudz gan nav, bet tomēr tas ir sākums.

Tajā pašā laikā viņš pamanīja Enjūerinu Rīsu, kas, istabas dibenā darbodamies, viņu novēroja. Kad Endrū jau grasījās iet projām, garsejainais direktors panāca uz priekšu pie lodziņa. Rokā viņš turēja čeku. Viņš to viegli izgludināja un pameta skatienu sānis, pāri brillēm.

- Labdien, doktor. Kā klājas? - Brīdi klusums. Tad viņš ievilka elpu starp dzeltenajiem zobiem. - Kā? Jūs to gribat iemaksāt savā jaunajā kontā?

- Jā, - Mensons, mazliet pārsteigts, atbildēja. - Vai tas par maz pirmajai iemaksai?

- Nē, protams, nē, doktor. Par summas lielumu nav runa. Mēs ļoti priecājamies par veikalisku darījumu ar jums. - Rīss vilcinājās, pētoši paskatījās čekā un tad ar savām šaurajām, aizdomīgajām acīm skatījās augšup Mensona sejā. - Kā - jūs to gribat ierakstīt uz s a v a vārda?

- Jā, protams.

- Labi, labi, doktor. - Viņa vaibsti izplūda ūdeņainā smaidā. - Es tikai tāpat jautāju, skaidrības labad. Kāda jauka diena tagadējā gadalaikā. Sveiki, doktor! Sveiki!

Endrū samulsis iznāca no bankas un brīnījās, kas gan šim plikpaurim velnam bija aiz ādas. Pagāja dažas dienas, iekām viņš dabūja atbildi.

XII

Kristīna jau vairāk nekā nedēļu bija atvaļinājumā. Mensons bija tā aizņemts ar Morganiem, ka viņš ar Kristīnu bija paspējis tikai īsu brīdi satikties viņas aizbraukšanas dienā. Viņš nebija ar to runājis. Bet, kad viņa bija aizbraukusi, viņš ilgojās pēc tās ar visu sirdi.

Vasara pilsētā bija sevišķi nogurdinoša. Zaļās pavasara pēdas jau sen bija pārvērtušās netīrā dzeltenumā. Gaiss kalnos vairs nebija tik spirgts, un, kad parastie sprādzieni raktuvēs vai akmeņlauztuvēs atbalsojās šajā smagajā gaisā, likās, ka kalni ieslēgtu ieleju slimīga trokšņa velvē. Strādnieki nāca no raktuvēm, sejas tiem bija notrieptas ar rūdas putekļiem kā ar rūsu. Bērni rotaļājās bez prieka. Vecais kučieris Tomass bija saslimis ar dzelteno kaiti, un tā Mensonam vajadzēja slimniekus apstaigāt kājām. Pa tveices pilnajām ielām soļodams, viņš domāja par Kristīnu. Ko viņa darīja? Vai kaut mazliet domāja par viņu? Un kā bija ar nākotni, ar Kristīnas plāniem, ar kopējas laimes iespējām?

Un tad viņš, gluži negaidot, saņēma no Votkinza uzaicinājumu ierasties sabiedrības birojā.

Raktuvju direktors viņu laipni sagaidīja, uzaicināja apsēsties un pabīdīja tam tuvāk cigarešu kārbu.

- Klausieties, doktor, - viņš laipni teica, - jau sen gribēju ar jums runāt, un būtu labi, ja mēs to nokārtotu, pirms noslēdzu gada pārskatu. - Viņš apklusa un noņēma no mēles dzeltenu tabakas šķiedru. - Pie manis bija paprāvs pulciņš puišu - iedvesmotāji ir Emriss Hjūss un Eds Viljamss -, viņi grib, lai es jūs uzņemu sabiedrības ārstu sarakstā.

Endrū izslējās krēslā taisni - viņu pārņēma pēkšņa gandarījuma un tīkama satraukuma sajūta.

- Vai jūs domājat, ka man - jāpārņem doktora Peidža prakse?

- To nu tieši ne, doktor, - Votkinzs lēni atbildēja. - Redziet, lieta nav tik vienkārša. Man jāuzmanās, lai nesabojātu attiecības ar strādniekiem. Nevaru doktoru Peidžu svītrot no saraksta, jo ļoti daudzi ļaudis būtu tam pretī. Mans nodoms ir lielākoties jūsu interesēs - es gribētu jūs bez lieka trokšņa ievest sabiedrības sarakstā, un, ja tad kāds gribētu no doktora Peidža pāriet pie jums, tas to viegli varētu izdarīt.

Endrū seja nomācās. Vēl arvien taisni sēdēdams, viņš savilka pieri.

- Bet jūs taču saprotat, ka nevaru to darīt. Atbraucu šurp par Peidža asistentu. Kā lai nostājos pret viņu - neviens kārtīgs ārsts tā nedarītu.

- Citas iespējas nav.

- Kādēļ tad negribat man ļaut pārņemt viņa praksi? - Endrū dedzīgi jautāja. - Es viņam par to samaksātu no saviem ienākumiem - tā būtu cita lieta.

Votkinzs strupi papurināja galvu.

- Blodvena tam nepiekritīs. Reiz es viņai par to jau ieminējos. Viņa zina, ka viņas stāvoklis ir drošs. Gandrīz visi vecākie strādnieki, kā, piemēram, Inoks Deiviss, ir Peidža pusē. Viņi domā, ka Peidžs izveseļosies. Ja es viņu svītrotu, izceltos streiks. - Viņš brīdi klusēja.- Apdomājiet to līdz rītam, doktor! Rīt man jaunais ārstu saraksts jānosūta centrālajam birojam uz Svonsi. Ja tas būs nosūtīts, gada laikā vairs neko nevarēs grozīt.

Endrū brīdi skatījās grīdā, tad lēni papurināja galvu. Viņa cerības, kas mirkli iepriekš bija tik augstu uzlidojušas, atkal pilnīgi satriektas gulēja zemē.

- Tam nav nozīmes. Es to nevaru. Un kaut arī es par to domātu nedēļām ilgi.

Viņam bija ļoti sāpīgi pieņemt šo lēmumu un aizstāvēt to pret Votkinza labvēlīgajiem nodomiem. Taču tas bija nenoliedzams fakts, ka viņš Bleinelijā bija ieradies kā doktora Peidža asistents. Nostāties pret savu principālu pat šajos neparastajos apstākļos likās pilnīgi neiespējami. Ja nu Peidžs tomēr vēl kādu laiku varētu strādāt - cik nožēlojami tad izskatītos, ja viņš atņemtu vecajam vīram pacientus! Nē, nē! To viņš nevarēja un negribēja darīt.

Un tomēr viņš visu dienu bija skumjš un nomākts, dusmojās par nekaunīgo izmantotāju Blodvenu, saprata, ka uzaicinājums ir neiespējams un būtu bijis labāk, ja tas viņam nemaz nebūtu izteikts. Vakarā ap astoņiem viņš nomākts aizgāja pie Denija. Viņš to kādu laiku nebija saticis un domāja, ka saruna ar Deniju, varbūt arī apstiprinājums, ka viņš darījis pareizi, uzlabos omu. Ap pusdeviņiem viņš sasniedza Filipa dzīvokli un kā parasti nepieklauvējis gāja iekšā. Viņš iegāja dzīvojamā istabā.

Filips gulēja uz dīvāna. Pirmajā mirklī Mensonam mijkrēslī likās, ka viņš atpūšas pēc grūta dienas darba. Bet Filips todien nemaz nebija strādājis. Viņš gulēja uz muguras, roku pār seju pārlicis, un smagi elpoja. Viņš bija līdz nesamaņai piedzēries.

Pagriezies Endrū sev aiz muguras ieraudzīja saimnieci, kas noraizējušos, bailīgu skatienu raudzījās viņā.

- Dzirdēju jūs ienākam, doktor. Viņš tāds ir jau visu dienu. Un nemaz nav ēdis. Nevaru ar viņu neko iesākt.

Endrū vienkārši nezināja, ko atbildēt. Viņš stāvēja, raudzījās Filipa trulajā sejā un atcerējās pirmos ciniskos vārdus, ko Denijs bija teicis ambulancē viņa ierašanās vakarā.

- Nu jau desmit mēneši kopš pēdējās reizes, - saimniece turpināja. - Un starplaikā viņš nedzēra nemaz. Bet, kad reiz sāk, tad vairs nav labi. Varu jums teikt, tas ir vairāk nekā nepatīkami, jo doktors Lūiss ir atvaļinājumā. Tā vien liekas, ka man vajadzēs viņam telegrafēt.

- Atsūtiet Tomu šurp, - Endrū beidzot teica. - Mēs viņu apguldīsim.

Kopā ar saimnieces dēlu, jaunu kalnraci, kas visu šo lietu uzskatīja par labu joku, viņi izģērba Filipu un uzvilka tam pidžamu. Tad viņi ienesa to guļamistabā; viņš bija nekustīgs un smags kā maiss.

- Galvenais tagad - uzmanīt, lai viņš nedabū vairāk. Ja vajag, aizslēdziet durvis, - Endrū teica saimniecei, kad viņi atkal ienāca dzīvojamā istabā. - Un tagad - labāk būs, ja parādīsiet man viņa šīsdienas apmeklējumu sarakstu.

No šīfera tāfeles, kas karājās priekšnamā, viņš norakstīja to slimnieku adreses, pie kuriem Filipam todien bija vajadzējis aiziet. Viņš izgāja ārā. Ja pasteidzās, līdz vienpadsmitiem vēl varēja labu daļu no tiem apstaigāt.

Nākamajā priekšpusdienā tūliņ pēc slimnieku pieņemšanas viņš aizgāja pie Denija. Saimniece, rokas lauzīdama, nāca viņam pretī.

- Nezinu, kur viņš to dabūjis. Neesmu viņam neko devusi - darīju viņa labā, ko varēju.

Filips bija vēl vairāk piedzēries nekā iepriekšējā dienā, smags, nejutīgs, bez samaņas. Pēc ilgas purināšanas un mēģinājuma viņu pamodināt ar stipru kafiju, kas galu galā tikai izlija pār visu gultu, Endrū atkal paņēma apmeklējumu sarakstu. Atkal viņš padarīja divkāršu dienas darbu, klusībā lādēdamies par karstumu, mušām, kučiera dzelteno kaiti un Deniju.

Vēlā pēcpusdienā viņš pārnāca noguris, ar niknu apņemšanos izdzīt Denijam skurbuli. Šoreiz viņš to atrada jāteniski sēžam uz krēsla; vēl arvien piedzēries, viņš teica garu runu Tomam un misis Sīdžerai. Mensonam ienākot, Denijs spēji apklusa un uzmeta viņam glūnīgu, ironisku skatienu. Tad viņš apspiestā balsī teica:

- Hā! Žēlsirdīgais samarietis! Man stāsta, ka jūs esot apmeklējis manus slimniekus. Ārkārtīgi augstsirdīgi. Bet kādēļ jums tas bija jādara? Kādēļ šim sasodītajam Lūisam vajadzēja aizlaisties un atstāt mums visu darbu?

- Nezinu teikt. - Endrū pamazām zaudēja pacietību. - Zinu tikai, ka darbs būtu vieglāks, ja jūs darītu savu tiesu.

- Esmu ķirurgs. Neesmu nekāds stulbs praktizējošs ārsts, kas ārstē visas slimības. Praktizējošais ārsts - tfu! Ko tas īsti nozīmē? Vai esat par to kādreiz domājis? Nē? Nu tad es jums to pateikšu. Tas ir pēdējais, stereotipiskais anahronisms, ļaunākā, muļķīgākā sistēma, kādu Dieva radītais cilvēks jebkad izdomājis. Vecais labais praktizējošais ārsts! Un vecā labā britu publika! Ha, ha! - viņš sarkastiski smējās. - Viņa to radījusi. Viņa to mīl. Tas viņu aizkustina līdz asarām. - Viņš šūpojās krēslā, un, dzērāja runu turpinot, viņa iekaisušo acu izteiksme atkal bija rūgta un drūma. - Ko tāds nabaga velns var darīt? Jūsu praktizējošais ārsts - vecais labais pūšļotājs visās slimībās! Varbūt pagājuši jau divdesmit gadi, kopš viņš beidzis studijas. Kā viņš var visu zināt medicīnā un dzemdniecībā, bakterioloģijā un tāpat ķirurģijā? Kā var piekļūt jaunākajiem sasniegumiem zinātnē? Ak jā! Ak jā! Šad tad viņš lauku slimnīcā izmēģina roku mazā operācijā. Ha, ha! - Atkal tā pati sardoniskā jautrība. - Piemēram, mastoidīts. Divarpus stundas, pulkstenī skatoties. Ja viņš atrod audzēja serdi, viņš ir cilvēces glābējs. Ja ne, pacientu aprok. - Viņa balss kļuva arvien skaļāka. Viņš bija nikns, mežonīgi, skurbi nikns. - Velns lai to visu parauj, Menson! Tā tas iet simtiem gadu. Vai viņi nekad negrib grozīt šo sistēmu? Kam tā der? Kāds no tās labums, es jums jautāju? Dodiet man vēl glāzi viskija! Mēs visi esam plānprātiņi. Un es, šķiet, turklāt vēl esmu piedzēries.

Dažus mirkļus valdīja klusums, tad Mensons, dusmas valdīdams, teica:

- Jums nu vajadzētu iet gulēt. Nāciet, mēs jums palīdzēsim.

- Lieciet mani mierā! - Denijs īgni norūca. - Nenāciet pie manis ar savām slimnieku apmeklētāja manierēm! To komēdiju pats esmu savā laikā diezgan spēlējis. Pārāk labi to pazīstu. - Viņš pēkšņi piecēlās, satvēra misis Sīdžeru aiz pleca un iespieda krēslā. Tad, kājās grīļodamies, viņš niknā liekulībā tēloja maigu līdzjūtību un griezās pie izbiedētās sievietes: - Nu, kā šodien jūtaties, mana mīļā? Mazliet labāk, vai ne? Pulss jau drusku spēcīgāks. Labi gulējāt? Hm, hm! Tad būs jāparaksta kāds sedatīvs.

Šajā komiskajā scēnā - kā druknais, ar bārdu apaugušais Filips, pidžamā ģērbies, kariķēja sabiedrības iecienītu ārstu un pakalpīgā godbijībā grīļojās izbiedētās kalnrača sievas priekšā - bija kāda savāda, uztraucoša pieskaņa. Toms īsi, nervozi iesmējās. Denijs zibens ātrumā apsviedās un iesita tam spēcīgu pļauku.

- Tā, pareizi! Smejies! Smejies ar savu muļķīgo ģīmi. Bet es šai spēlei ziedoju piecus sava mūža gadus. Ak Dievs! Kad to iedomājos, man gribas mirt. - Viņš paskatījās uz pārējiem, paķēra vāzi, kas stāvēja uz kamīna dzegas, un svieda to pret grīdu. Nākamajā mirklī viņa rokās bija statuete un viņš to trieca pret sienu. Viņš paskrējās uz priekšu ar postīšanas kāri sarkanajās acīs.

- Dieva dēļ! - misis Sīdžera vaimanāja. - Turiet viņu, turiet viņu!

Endrū ar Tomu Sīdžeru metās Filipam virsū; viņš cīnījās ar visu savu piedzērušā nevaldāmo trakumu. Tad viņš gluži negaidot atslāba un krita dzērāja sentimentalitātē.

- Menson, - viņš šļupstēja, Mensonam pie pleca turēdamies, -jūs esat krietns cilvēks. Jūs man esat mīļāks nekā brālis. Jūs un es - ja mēs turētos kopā, mēs varētu glābt visu nolādēto ārsta arodu.

Tā viņš stāvēja ar klīstošu, aizmaldījušos skatienu. Tad viņa galva nokārās. Ķermenis sabruka. Viņš ļāva Mensonam sevi ievest blakusistabā un apguldīt. Galvai spilvenā iekrītot, viņš izteica pēdējo lūgumu:

- Menson, apsoliet man vienu! Kristus dēļ - nepreciet smalku dāmu!

Nākamajā rītā viņš bija vēl vairāk piedzēries. Endrū atmeta viņam ar roku. Viņam bija aizdomas, ka jaunais Sīdžers piegādā Denijam alkoholu, bet, kad viņam to jautāja, zēns ar bālu seju zvērēja, ka neko nezinot.

Visu nedēļu Endrū mocījās, apstaigādams savus un Denija slimniekus. Svētdienas pēcpusdienā viņš aizgāja uz Baznīcas ielas dzīvokli. Filips bija piecēlies, noskuvies, saģērbies un izskatījās nevainojams - gan vēl gurdens un vājš, tomēr pilnīgi skaidrā prātā.

- Dzirdu, ka jūs esot uzņēmies manu darbu, Menson. - Pēdējo dienu draudzīgais tonis bija pazudis. Filips bija atturīgs un ledaini vēss.

- Par to nav vērts runāt, - Endrū neveikli atbildēja.

- Gluži pretēji, tas jums droši vien bija liels apgrūtinājums.

Denija izturēšanās bija tik neglīta, ka Mensons pietvīka. Neviena pateicības vārda, tā viņš domāja, tikai šī vēsā, stīvā uzpūtība.

- Ja vēlaties zināt patiesību, - viņš atcirta, - tas tiešām bija nejēdzīgs apgrūtinājums.

- Ticiet man, es jums par to kaut kā atlīdzināšu.

- Par ko jūs mani turat? - Endrū iekarsis atbildēja. - Par ormani, kas no jums gaida dzeramnaudu? Ja manis nebūtu bijis, misis Sīdžera būtu telegrafējusi doktoram Lūisam un jūs būtu izsviests no vietas. Jūs esat iedomīgs, zaļš nelga, īstenībā jums vajadzētu krietni sadot pa žokli.

Denijs aizkūpināja cigareti, un viņa pirksti tik stipri trīcēja, ka viņš tikko varēja noturēt sērkociņu. Viņš ņirgājās:

- Cik laipni no jūsu puses, ka jūs tieši šo brīdi izvēlaties fiziskai cīņai, īsti skotiska pieklājība. Citreiz jūsu izaicinājumu labprāt pieņemšu.

- Ak! Turiet savu muļķīgo muti! - Endrū attrauca. - Te ir jūsu apmeklējumu saraksts. Kur pievilkts krustiņš, tur jāiet pirmdien.

Viņš nikni izskrēja ārā. "Pie joda!" viņš niknumā domāja. "Kas Denijs īsti ir, ka viņš sevi iedomājas par visvareno? It kā viņš man būtu parādījis lielu laipnību, atļaudams darīt viņa darbu!"

Taču, mājup ejot, viņa dusmas pamazām aprima. Viņš juta patiesu draudzību pret Filipu un tagad jau daudz labāk prata ieskatīties viņa sarežģītās dabas dziļumos: Filips bija bikls, pārlieku jūtīgs un viegli aizvainojams. Tikai tādēļ viņš ap sevi radīja skarbuma čaulu. Atmiņas par savu pēdējo žūpības lēkmi, par to, kādu Mensons viņu šajās dienās bija redzējis, Filipam droši vien sagādāja neciešamas mokas.

Endrū atkal brīnījās par paradoksu, ka šis gudrais cilvēks te Bleinelijā noslēdzās no visas pasaules. Kā ķirurgs Filips bija ārkārtīgi apdāvināts. Endrū kādreiz bija viņam asistējis par anesteziologu un bija redzējis, kā Filips kāda kalnrača mājā uz virtuves galda bija griezis žultspūsli - sviedriem līstot pār sarkano seju un spalvainajām rokām, viņš bija rādījis īstu ātruma un precizitātes paraugu. Vīram, kas spēja veikt tādu darbu, gan varēja daudz ko piedot.

Kad viņš sasniedza dzīvokli, viņam vēl arvien sāpēja Filipa vēsums. Tādēļ, kad viņš bija iegājis pa durvīm un pakāris cepuri, Mensonam nebija nekādas patikas klausīties misis Peidžas balsī, kas uzsauca:

- Vai jūs tas esat, doktor? Doktor Menson! Man ar jums jārunā!

Endrū nelikās dzirdot. Viņš pagriezās un gribēja iet augšā savā istabā. Taču, kad viņš uzlika roku uz kāpņu margām, Blodvenas balss atskanēja vēlreiz, asāk un skaļāk.

- Doktor! Doktor Menson! Man ar jums jārunā.

Endrū ātri pagriezās un redzēja, ka misis Peidža izskrien no dzīvojamās istabas neparasti bālu seju, melnajām acīm lielā uztraukumā dzirkstot. Viņa nāca tam klāt.

- Vai esat kurls? Vai nedzirdat, ka jūs saucu?

- Kas ir, misis Peidža? - viņš dusmīgi jautāja.

- Kas ir? Jūs vēl jautājat! - Viņa tikko varēja paelpot. - Tas man patīk, ka jūs man to vēl jautājat! E s jums kaut ko jautāšu, mans smalkais dakter!

- Ko tad? - Endrū attrauca.

Viņa skarbums lika Blodvenai aizmirst savaldīšanos.

- Lūk, to! Jā, krietnais, godīgais jaunekli! Varbūt jūs būsiet tik laipns un paskaidrosiet man, ko tas nozīmē. - Viņa izvilka no kuplo krūšu izgriezuma kādu papīra lapu un, no rokas neizlaizdama, to draudīgi vicināja Mensona acu priekšā. Viņš redzēja, ka tas bija Džo Morgana čeks. Tad viņš pacēla galvu un ievēroja, ka Blodvenas dzīvojamās istabas durvīs glūnēja Rīss.

- Jā, skatieties vien! - Blodvena turpināja. - Redzu, ka jūs to pazīstat. Bet labāk pastāstiet, kā tas saprotams, ka jūs šo naudu esat noguldījis uz sava vārda, lai gan tā ir doktora Peidža nauda un jūs to labi zināt.

Endrū juta, ka asinis ātriem, bangainiem viļņiem kāpa deniņos.

- Tā ir mana nauda. Džo Morgans man to dāvināja.

- Dāvināja! Ha, ha! Tas man patīk. Viņa vairs nav šeit, un viņš to nevar noliegt.

Zobus sakodis, Endrū atbildēja:

- Jūs varat viņam aizrakstīt, ja šaubāties par maniem vārdiem.

- Man nav vaļas visu dienu sēdēt un rakstīt vēstules. - Nu viņa pazaudēja pēdējās savaldīšanās atliekas un kliedza: - Es šaubos par jūsu vārdiem. Jūs sevi turat par lielu gudrinieku. Jā, jā! Jūs atnākat šurp un gribat dabūt praksi savās rokās, nevis kalpot doktoram Peidžam. Bet šis notikums gluži skaidri rāda, kas jūs esat. Jūs esat zaglis, tas jūs esat, vienkāršs zaglis!

Viņa spļautin iespļāva šos vārdus Mensonam sejā, it kā atbalstu meklējot, pa pusei pagriezusies pret Rīsu, kas vēl bālāks nekā parasti stāvēja durvīs un sašutis kaut ko murmināja. Endrū noprata, ka Rīss ir visa šā trača ierosinātājs: pāris dienu viņš neziņā vilcinājies un tad atnācis pie Blodvenas un tai visu izstāstījis. Endrū rokas niknumā savilkās. Viņš nokāpa divus pakāpienus zemāk un tuvojās abiem, nenovērsdams draudīgo skatienu no bankas direktora šaurās, bālās mutes. Endrū bija pietvīcis aiz dusmām un alka cīņas.

- Misis Peidža, - viņš ar pūlēm izteica, - jūs mani apvainojāt. Ja jūs savu apvainojumu neņemsiet atpakaļ un divu minūšu laikā neatvainosieties, es jūs iesūdzēšu par goda aizskaršanu. Tiesā jums būs jāmin jūsu informācijas avots. Nešaubos, ka bankas padome ar interesi noklausīsies, kā misters Rīss glabā veikala noslēpumus.

- Es... Es esmu tikai darījis savu pienākumu, - bankas direktors stostījās, un viņa seja pamazām pietvīka māla krāsā.

- Es gaidu, misis Peidža. - Vārdi lauztin lauzās ārā un draudēja Mensonu noslāpēt. - Ja jūs nepasteigsieties, jūsu bankas direktors dabūs no manis tādu pērienu, kādu savu mūžu nav baudījis.

Blodvena atskārta, ka gājusi par tālu un izteikusi daudz vairāk, nekā bija gribējusi. Mensona draudi, viņa straujums Blodvenu biedēja. Mensonam likās, ka iespējams izsekot viņas ātrajai domu gaitai: "Zaudējumu atlīdzība! Liels naudas sods! Ak Dievs, tas vēl varēja maksāt lielu summu!" Viņa cīnījās pēc elpas, rija siekalas, murmināja:

- Es atsaucu savus vārdus. Es atvainojos.

Bija gandrīz komiski šo mazo, apaļo ķildnieci tik pēkšņi un negaidot redzēt savaldītu. Bet Mensonu tas nemaz neuzjautrināja. Pēkšņi viņš atskārta, ka bija sasniedzis savas pacietības robežu, un viņu pārņēma liels rūgtums. Mensons vairs nespēja paciest šo nekrietno, uzmācīgo radījumu. Viņš ātri un dziļi ievilka elpu. Viņš aizmirsa visu, tikai ne riebumu pret Blodvenu. Šajā nesavaldībā bija mežonīgs prieks.

- Misis Peidža, gribu jums teikt vēl tikai dažus vārdus. Vispirms - es skaidri zinu, ka jūs gadā ieņemat tūkstoš pieci simti mārciņu, pateicoties darbam, ko es jums padaru. Par to jūs man maksājat nožēlojamas divi simti piecdesmit mārciņas, turklāt darāt visu iespējamo, lai mani nomērdētu badā. Varbūt jūs interesēs, ka pagājušajā nedēļā strādnieku delegācija bija pie direktora un ka viņš solījās mani uzņemt ārstu sarakstā. Tālāk varbūt jūs interesēs, ka es aiz ētiskiem apsvērumiem, no kuriem jūs, protams, neko nejēdzat, kategoriski atsacījos. Un tagad, misis Peidža, jūs man esat tā apriebusies, ka es vairs nevaru pie jums palikt. Jūs esat nekrietna, žūpīga, mantkārīga mātīte, īstenībā patoloģisks radījums. Ar šo uzteicu vietu un nākamajā mēnesī aiziešu.

Misis Peidža vaļēju muti skatījās Mensonā, un viņas mazās acu pogas gandrīz izsprāga no dobumiem. Tad viņa pēkšņi sāka spalgi ķērkt:

- Nē, to jūs nedarīsiet! Nē, to jūs nedarīsiet! Tas viss ir meli! Sabiedrības ārstu sarakstam jūs netiekat ne tuvumā! Un es padzenu j ū s, saprotat? Man neviens asistents vēl nav uzteicis vietu. Kāda iedoma, kāda nekaunība, kāda nekrietnība - tā runāt ar mani! Es to teicu pirmā. Jūs esat padzīts, jā, padzīts, padzīts, padzīts!

Šis dusmu izplūdums bija neiedomājami skaļš, histērisks, apkaunojošs, bet to pēkšņi pārtrauca pašā kulminācijas punktā. Augšā lēni atvērās Dr. Peidža istabas durvis, un pēc mirkļa parādījās viņš pats - dīvains, izģindis stāvs ar kaulainiem gurniem zem naktskrekla. Šī parādība bija tik ērmīga un negaidīta, ka misis Peidža spēji apklusa pusvārdā. Viņa skatījās augšup, tāpat kā Endrū un Rīss, kā slimais, triekas ķerto kāju vilkdams, gausi un ar pūlēm iznāca kāpņu galā.

- Vai nevarētu lūgt jūs izturēties rāmāk? - Viņa balss bija satraukta, tomēr stingra. - Kas noticis?

Blodvena vēlreiz ievilka elpu un sāka asarainu apsūdzības runu pret Mensonu. Viņa to pabeidza: - ...un tāpēc ...tāpēc es viņam uzteicu.

Mensons neprotestēja pret viņas attēlojumu.

- Vai tu gribi sacīt, ka viņš iet projām? - Edvards jautāja, satraukumā drebēdams pie visām miesām un pūlēdamies noturēties kājās.

- Jā, Edvard, - viņa šņaukājās. - Un tu drīz sāksi atkal strādāt.

Iestājās klusums. Dr. Peidžs neteica neko no tā, ko labprāt būtu teicis. Viņa skatiens, mēmi lūgdams piedošanu, pakavējās pie Mensona, tad aizslīdēja pie Rīsa, no tā ātri pievērsās Blodvenai un beidzot skumji vērās tukšumā. Viņa stingajā sejā izpaudās bezcerība un arī pašcieņa.

- Nē, - viņš beidzot sacīja. - Es nekad vairs nestrādāšu. Tu to zini - jūs visi to zināt.

Vairāk viņš neko neteica. Lēni, pie sienas balstīdamies, viņš pagriezās un ievilkās atpakaļ savā istabā. Durvis bez trokšņa aizvērās.

XIII

Atmiņās par prieku, par to skaidro sajūsmu, ko viņam bija sniedzis Morganu gadījums un ko Blodvena Peidža dažiem riebīgiem vārdiem bija aptraipījusi un pazemojusi, Endrū sašutis prātoja, vai viņam nevajadzētu vēl ko darīt šajā lietā, piemēram, aizrakstīt Džo Morganam, prasīt no Blodvenas ko vairāk nekā vienkāršu atvainošanos. Bet viņš atmeta šo domu, tā bija drīzāk Blodvenas nekā viņa paša cienīga. Beidzot viņš izvēlējās vismuļķīgāko vietējo labdarības biedrību, niknā sarūgtinājumā nosūtīja piecas ginejas tās sekretāram un lūdza kvīti piesūtīt Enjūerinam Rīsam. Pēc tam viņš jutās labāk. Viņš labprāt būtu vēlējies redzēt Rīsa seju, kvīti lasot.

Tad, zinādams, ka mēneša beigās viņa darbs šeit beidzas, viņš nekavējoties sāka meklēt jaunu vietu, pētīja sludinājumus "Lancetes" pēdējās lappusēs un rakstīja ofertes visiem, kas likās pieņemami. Ailē "Meklē asistentus" bija daudz sludinājumu. Viņš sūtīja labi uzrakstītus lūgumus, savu apliecību norakstus un - tā kā to bieži pieprasīja - pat savu fotogrāfiju. Bet pagāja viena nedēja, pagāja otra, un viņš nesaņēma nevienu atbildi uz savām ofertēm. Viņš jutās vīlies un pārsteigts. Tad Denijs viņam visu izskaidroja ar vienu īsu teikumu: - Jūs strādājat Bleinelijā.

Nu Endrū ar sāpēm atskārta, ka viņa neveiksmju iemesls bija prakse šajā nomaļajā Velsas kalnraču pilsētiņā. Neviens nevēlējās asistentus no "ielejām", tiem bija ļauna slava. Kad bija pagājušas divas nedēļas pēc uzteikuma, Endrū pamazām pārņēma nemiers. Ko viņš varēja iesākt? Viņš vēl arvien bija vairāk nekā piecdesmit mārciņu parādā Glena stipendiju fondam. Protams, no viņa gaidītu parāda atmaksu. Bet arī bez tā - no kā viņš dzīvos, ja nevarēs atrast jaunu vietu? Skaidrā naudā viņam bija divas vai trīs mārciņas, ne vairāk. Viņam nebija ne instrumentu, ne ietaupījumu. Bleinelijā viņš nebija nopircis pat ne jaunu uzvalku, un tās drēbes, ko viņš valkāja, jau ierašanās laikā bija bijušas stipri apnēsātas. Brīžiem viņš pārdzīvoja īstas bailes, redzēdams, ka draud bojāeja.

Un visās grūtībās, šajā neziņā viņš ilgojās pēc Kristīnas. Vēstules neko nelīdzēja; viņam trūka dāvanu izteikt savas jūtas uz papīra; ja viņš arī būtu ko rakstījis, nekad nebūtu panācis vēlamo iespaidu. Un agrāk par pirmo septembra nedēļu viņa Bleinelijā nebija gaidāma. Ar dusmām un ilgām acīs viņš skatījās kalendārā un skaitīja atlikušās dienas. Vēl bija jāpaiet divpadsmit dienām. Augošā izmisumā viņš juta, ka šīs dienas tikpat labi varēja būt pagājušas, jo tās nesolīja nekādu cerību.

Trīsdesmitā augusta vakarā, trīs nedēļas pēc tam, kad viņš bija misis Peidžai uzteicis vietu un, vajadzības spiests, jau centās samierināties ar domu, ka būs jāmeklē provizora palīga vieta, viņš nomākts gāja pa Baznīcas ielu un nejauši satika Deniju. Pēdējās nedēļās viņi bija viens pret otru izturējušies ar diezgan vēsu pieklājību, un Endrū bija pārsteigts, ka Filips viņu apturēja. Filips izdauzīja pīpi pret kurpes papēdi un noskatījās tajā, it kā vienīgi tā saistītu visu viņa uzmanību. - Man tiešām žēl, ka jūs aizejat, Menson. Ir tomēr pavisam citādi, kopš jūs esat šeit. - Viņš vilcinājās. - Šodien dzirdēju, ka Eberelovas Medicīniskās palīdzības biedrība meklējot jaunu asistentu. Eberelova atrodas trīsdesmit jūdžu no šejienes, ielejas otrā pusē. Sabiedrība ļoti pieklājīga, cik nu tas vispār iespējams. Cik zinu, galvenais ārsts Lūelins ir lietojams cilvēks. Un, tā kā tā ir ieleju pilsēta, viņiem nebūs sevišķu iebildumu pret ieleju ārstu. Kādēļ jūs nevarētu mēģināt?

Endrū šaubīdamies paskatījās kolēģī. Viņa cerības pēdējā laikā bija tik augstu kāpušas un tik zemu kritušas, ka viņš bija zaudējis visu ticību savām spējām gūt panākumus.

- Nu labi, - viņš gausi piekrita, - ja tā, tad es varētu gan mēģināt.

Pēc dažām minūtēm viņš stiprā lietū gāja mājā rakstīt lūgumu.

Sestajā septembrī sasauca Eberelovas Medicīniskās palīdzības biedrības padomes pilnsapulci, lai ievēlētu pēcteci doktoram Leslijam, kas nesen bija izstājies un pieņēmis vietu kādā Malajas gumijas plantācijā. Bija pieteikušies septiņi ārsti, un visi septiņi bija aicināti ierasties sēdē.

Bija jauka vasaras pēcpusdiena, un kooperatīva veikala lielais pulkstenis rādīja gandrīz četri. Endrū staigāja šurp un turp pa trotuāru Eberelovas laukumā Medicīniskās palīdzības biedrības biroja priekšā, nemierīgiem skatieniem vērodams sešus pārējos kandidātus. Viņš nervozi gaidīja pirmo pulksteņa sitienu. Kad nu viņa drūmās nojautas bija izrādījušās nepamatotas un viņš tiešām bija aicināts šurp kā vērā ņemams kandidāts, viņš ar visu sirdi vēlējās gūt panākumus.

Pēc visa, ko viņš bija redzējis, Eberelova viņam patika. Pilsēta atradās Gedijas ielejas pašā galā, īstenībā ne vairs ielejā, bet augšpus tās. Augsta, plaša, daudz lielāka par Bleineliju - spriežot pēc acumēra, ar kādiem divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju -, labām ielām un veikaliem, ar diviem kinoteātriem un plašuma izjūtu, ko tai piešķīra zaļie lauki visapkārt, Eberelova viņam likās īsta paradīze pēc Penelijas aizas nomācošās šaurības.

"Bet es jau šo vietu nekad nedabūšu," viņš domāja, šurp un turp soļodams, "nekad, nekad." Nē, tik liela laime viņam neuzsmaidīs! Šķita, visiem citiem kandidātiem bija daudz lielākas izredzes nekā viņam. Tie bija labāk ģērbušies, daudz drošāki. Sevišķi pašpaļāvīgs likās doktors Edvardss. Endrū neviļus juta naidu pret šo Edvardsu, druknu, tuklu vīru vidējos gados, kas vēl nupat mājas priekšistabā vispārējā sarunā gluži vaļsirdīgi bija paziņojis, ka esot pārdevis savu praksi ielejā, lai pieprasītu šo vietu. Jods viņu parauj, Endrū klusībā lādējās, viņš taču nebūtu pārdevis drošu ienākumu avotu, ja skaidri nezinātu, ka dabūs šo vietu!

Šurp un turp, šurp un turp, nodurtu galvu, rokām kabatās. Ko gan Kristīna par viņu domās, ja viņam neveiksies? Šodien vai rīt viņa pārbrauks Bleinelijā, vēstulē viņa to vēl nebija varējusi skaidri pateikt. Skola Bankas ielā sākas pirmdien. Lai gan viņš tai nebija rakstījis ne vārda par pieteikšanos uz Eberelovas vietu, neveiksme tomēr nozīmētu, ka viņam pie Kristīnas būtu jāiet nomāktam vai - vēl ļaunāk - ar liekuļotu jautrību - tieši tagad, kad viņš vairāk par visu pasaulē vēlējās būt labās attiecībās ar meiteni, lai izpelnītos viņas mierīgo, draudzīgo, uzmudinošo smaidu.

Beidzot nosita četri. Kad Endrū tuvojās ieejai, skaists limuzīns klusi iegriezās laukumā un apstājās biroja nama priekšā. Pazema auguma elegants vīrietis izkāpa no mašīnas un jautri, laipni, bet ar redzamu pašapziņu uzsmaidīja kandidātiem. Tuvodamies kāpnēm, viņš ieraudzīja Edvardsu un viegli pamāja ar galvu.

- Labdien, Edvards! - Tad paklusām: - Man liekas, būs labi.

- Ļoti pateicos, padevīgi pateicos, Lūelina kungs, - Edvardss ārkārtīgi pakalpīgi izdvesa. "Beigas!" Endrū rūgti nodomāja.

Uzgaidāmā istaba augšā bija maza, kailām sienām; tā atradās īsā gaiteņa galā, kas veda uz sēžu zāli; telpā bija savāds, saskābis gaiss. Endrū gāja iekšā trešais. Nervozā spītībā viņš iegāja zālē. Ja vieta kādam jau bija apsolīta, tad viņš negribēja pēc tās ubagot. Vienaldzīgu seju viņš apsēdās piedāvātajā krēslā.

Telpā bija kādi trīsdesmit kalnrači; viņi sēdēja, smēķēja un uzlūkoja Endrū neslēptā, bet ne naidīgā ziņkārē. Pie mazā blakusgalda sēdēja bāls, mierīgs vīrs smalku, inteliģentu seju; pēc viņa iezilganās ādas varēja spriest, ka viņš pats kādreiz bijis kalnracis. Tas bija sekretārs Ouens. Galda galā sēdēja doktors Lūelins, kas Mensonam laipni uzsmaidīja.

Saruna sākās. Ouens mierīgi paskaidroja pieņemšanas noteikumus.

- Tas ir tā, doktor. Mēs to esam tā organizējuši, ka Eberelovas strādnieki - šajā rajonā ir divas antracīta raktuves, ogļraktuves un tēraudfabrika - ik nedēju maksā mūsu sabiedrībai zināmu procentu no savas algas. Par šo naudu biedrība sniedz vajadzīgo medicīnisko palīdzību, uztur mazu, glītu slimnīcu, ambulances, izsniedz zāles, pārsienamo materiālu un tā tālāk. Turklāt sabiedrība algo ārstus: doktoru Lūelinu - galveno ārstu un ķirurgu, četrus asistentus un zobārstu, maksājot tiem honorāru atkarībā no pacientu skaita, kas pie tiem ārstējas. Man šķiet, kad doktors Leslijs aizgāja no mums, viņš pelnīja apmēram pieci simti mārciņu gadā. - Viņš brīdi klusēja. -Visumā mūsu organizācija ir attaisnojusies. - No trīsdesmit komitejas locekļu puses atskanēja piekrītoša balsu čaloņa. Ouens pacēla galvu un paskatījās vīros. - Un tagad, biedri, vai jums būtu kādi jautājumi?

Tad viņi sāka apbērt Mensonu ar jautājumiem. Viņš pūlējās atbildēt mierīgi, patiesi un bez pārspīlējuma. Ar vienu atbildi viņam laimējās.

- Doktor, vai jūs runājat velsiski?

Šo jautājumu izteica kāds stūrgalvīgs, vēl pajauns strādnieks, vārdā Čenkins.

- Nē, - Endrū atteica. - Bērnībā ar mani runāja ķeltu valodā.

- Tas jums te daudz nepalīdzēs.

- Man tā vienmēr labi noderējusi, lai izlamātu pacientus, - Endrū dzestri atteica, un sacēlās tādi smiekli, ka Čenkinam bija jāapklust.

Beidzot viss bija galā. - Ļoti pateicos, doktor, - Ouens teica. Un Endrū atkal atradās mazās uzgaidāmās istabas saskābušajā gaisā. Redzot, kā pārējie kandidāti iet iekšā, viņam bija tāda sajūta, it kā viņu šūpotu smagi jūras viļņi.

Edvardsu sauca pēdējo, un viņš ilgi, ļoti ilgi palika iekšā. Viņš iznāca ārā ar platu smaidu, un viņa skatiens skaidri teica: "Man ļoti žēl, džentlmeņi. Man vieta jau kabatā."

Tad atkal nāca bezgalīgi ilgs gaidīšanas laiks. Taču beidzot sēžu zāles durvis atvērās un no biezajiem cigarešu dūmu mākoņiem iznira sekretārs Ouens ar kādu papīru rokā. Viņa meklējošais skatiens patiesā laipnībā apstājās pie Mensona.

- Doktor Menson, vai neienāksiet uz acumirkli iekšā? Komiteja vēlas ar jums vēlreiz runāt.

Bālām lūpām un strauji pukstošu sirdi Endrū iegāja sekretāram līdzi zālē. Tas taču nevarēja būt, nē, nē, tas nevarēja būt, ka viņi par to interesētos!

Kad viņš atkal sēdēja nopratināmo krēslā, Endrū pamanīja, ka vīri viņam uzsmaida un cenšas ar galvas mājieniem iedrošināt. Doktors Lūelins gan neskatījās viņā. Ouens kā sapulces vadītājs sāka runāt

- Doktor Menson, galu galā mēs taču varam vaļsirdīgi runāt ar jums. Komiteja nav gluži skaidrībā, īstenībā komiteja saskaņā ar doktora Lūelina padomu bija domājusi par kādu citu kandidātu, kas savā praksē Getlijas ielejā guvis plašu pieredzi.

- Viņš daudz par resnu, tas Edvardss, - iesaucās kāds sirms komitejas loceklis vienā no pēdējām rindām. - Gribu redzēt, kā viņš uzkāps līdz Mardija kalna augšējiem namiem.

Endrū bija pārāk uztraukts, lai smaidītu. Elpu aizturējis, viņš gaidīja, ko Ouens teiks tālāk.

- Bet man jāsaka, - sekretārs turpināja, - ka jūs šodien esat uz komiteju atstājis ļoti labu iespaidu. Komitejai vajadzīgi, kā Toms Ketlzs pirms pāris minūtēm tik dzejiski izteicās, aktīvi jauni cilvēki.

Smiekli un saucieni: - Klau! Klau! - un: - Lāga puika, Toms!

- Turklāt, doktor, - Ouens turpināja, - varu jums teikt, ka komiteju sevišķi ietekmēja divas atsauksmes - un es gribētu uzsvērt, ka šīs atsauksmes uzrakstītas bez uzaicinājuma no jūsu puses, kas tām, protams, komitejas acīs piešķir sevišķu nozīmi, - divas atsauksmes, ko mēs tikai šodien saņēmām pa pastu. Tās nāk no diviem jūsu pilsētas - Bleinelijas - ārstiem. Viens no tiem ir kāds Dr. Denijs ar M. S. grādu, tātad ļoti augsti kvalificēts, kā atzīst arī doktors Lūelins, kam tas taču jāzina. Otru atsauksmi, kas atradās vienā aploksnē ar pirmo, parakstījis doktors Peidžs, kura asistents, ja nemaldos, jūs tagad esat. Nu, doktor Menson, komitejai ir savi piedzīvojumi ar apliecībām, un abi šie raksti jūs slavē tik patiesiem vārdiem, ka tie komiteju ir ļoti stipri ietekmējuši.

Endrū iekoda apakšlūpā un skatījās grīdā. Viņam nebija ne jausmas, ka Denijs tam izdarījis šo augstsirdīgo pakalpojumu.

- Ir vēl tikai viena grūtība, doktor. - Ouens apklusa un apjucis bīdīja lineālu pa galdu. - Komiteja gan vienbalsīgi nostājās jūsu pusē, taču šī vieta ar savu - savu atbildību piemērota galvenokārt ģimenes cilvēkam, precētam ārstam. Ziniet, nemaz nerunājot par to, ka ļaudis savu ģimenes locekļu ārstēšanai labāk vēlas ārstu, kas pats precējies, - šī vieta saistīta ar dzīvojamo māju. Tā ir "Ielejas ainava", glīts nams. Bet neprecētam ārstam tā nebūtu visai piemērota.

Satraukts klusums. Endrū dziļi atvilka elpu, un viņa domas kā gaišs, balts staru kūlis koncentrējās uz Kristīnas tēlu. Visi tagad skatījās viņā, pat doktors Lūelins, un gaidīja atbildi. Bez apdomāšanās, gluži neatkarīgi no savas gribas, viņš sāka runāt. Viņš dzirdēja, kā viņa balss mierīgi atbild:

- Džentlmeņi, es esmu Bleinelijā saderinājies ar kādu jaunu dāmu. Es - es tikai gaidīju piemērotu vietu, kā, piemēram, šo, lai varētu apprecēties.

Ouens apmierināts ļāva lineālam nokrist uz galda. Smagu zābaku spērieni uz grīdas apliecināja komitejas vīru piekrišanu, un nevaldāmais Ketlzs iesaucās:

- Lieliski, vecais puika! Eberelova ir īstā vieta medus mēnesim!

- Kā redzu, džentlmeņi, jūs piekrītat, - Ouens troksnī iesaucās. -Ar vienbalsīgu lēmumu doktors Mensons pieņemts.

Atskanēja skaļi piekrišanas saucieni. Endrū sajuta nevaldāma triumfa trīsas.

- Kad varat stāties darbā, doktor Menson? Komitejas vēlēšanās ir - jo agrāk, jo labāk.

- Nākamās nedēļas sākumā, - Mensons atbildēja. Tad viņam pārskrēja saltas tirpas, iedomājoties: "Un ja nu Kristīna mani negrib? Ja es zaudēju viņu un reizē arī brīnišķīgo vietu, - ko tad?"

- Tas tad nu būtu nokārtots. Ļoti pateicos, doktor. Man liekas, es drīkstu jums - un nākamajai misis Mensonai - komitejas vārdā izteikt vislabākos novēlējumus jaunajā darbā.

Aplausi. Nu viņu visi apsveica: komitejas locekļi, Lūelins un ar ļoti sirsnīgu rokasspiedienu Ouens. Tad Endrū atkal bija uzgaidāmā istabā, pūlējās neizrādīt sajūsmu, pūlējās neievērot Edvardsa neticīgo, gluži apjukušo seju.

Bet tas neko, neko nelīdzēja. No galvenā laukuma uz piestātni steidzoties, viņa sirds plūda pāri uzvaras satraukumā. Viņa soļi bija ātri un spārnoti. Dodoties lejā pa nogāzi, viņš redzēja pa labi mazu, zaļu parku ar strūklaku un estrādi. Iedomājies! Estrāde! Un Bleinelijā vienīgais greznums, vienīgā ainavas raksturīgā iezīme bija raktuvju gružu kaudzes! Un paskaties tur uz to kino; uz šiem lielajiem, skaistajiem veikaliem; uz šo labo, cieto ielu zem kājām - tas vairs nav kaut kāds akmeņains kalnu ceļš! Un vai Ouens nebija minējis arī kaut ko par slimnīcu, mazu, glītu slimnīcu? Ak! Iedomājoties, ko slimnīca nozīmētu viņa darbā, Endrū dziļi satraukts atvilka elpu. Viņš ielēca tukšajā kupejā un, kad vilciens sāka ripot uz Kārdifas pusi, gavilēja kā neprātīgs.

XIV

Lai gan attālums taisni pāri kalniem nebija liels, dzelzceļa līnija no Eberelovas uz Bleineliju meta diezgan daudz līkumu. Vilciens pieturēja katrā stacijā, un Penelijas ielejas vilciens, kurā Mensons pārsēdās Kārdifā, negribēja un negribēja viņu vest pietiekami ātri. Mensona oma tagad bija mainījusies. Viņš sēdēja, dziļi kaktā ierāvies, un viņam likās, ka tūliņ noslāps. Viņš dega nepacietībā būt galā, un domas viņu spīdzināja.

Pirmo reizi viņš redzēja, cik patmīlīgs pēdējos mēnešos bija bijis, jo viņš uz visu bija skatījies tikai no sava paša viedokļa. Visas viņa šaubas par laulību, viņa vilcināšanās ar Kristīnu runāt vienmēr bija grozījušās tikai ap viņa jūtām, nemaz nedomājot, vai Kristīna viņu mīl. Bet ja nu viņš būtu briesmīgi maldījies? Ja Kristīna viņu nemīlētu, ko tad? Viņš jau domās redzēja, kā meitene viņu noraida, kā viņš izmisumā raksta komitejai vēstuli, ziņodams, ka "sakarā ar dažiem no manis neatkarīgiem apstākļiem esmu spiests atteikties no piedāvātās vietas". Tagad viņš spilgti skatīja Kristīnu savā priekšā. Cik labi viņš to pazina, šo jautājošo smaidu, šo kustību, kā viņa pieliek roku pie zoda, šo tumšbrūno acu atklāto skatienu. Viņu pārņēma ilgu pilnas sāpes. Mīļā Kristīna! Ja viņam jāatsakās no Kristīnas, tad gluži vienalga, kas vēl jāzaudē reizē ar meiteni.

Pulksten deviņos vakarā vilciens lēni ieripoja Bleinelijā. Endrū izskrēja uz perona un aizsteidzās pa Dzelzceļa ielu. Lai gan viņš gaidīja Kristīnu iebraucam tikai nākamajā rītā, iespējams tomēr bija, ka viņa jau atbraukusi. Ātrāk uz Baznīcas ielu! Ātrāk ap institūta stūri! Gaisma tā nama ielas puses logā pildīja Mensona sirdi ar līksmi un šaubām. Viņš mēģināja savaldīties. Droši vien tā ir saimniece, kas uzpoš Kristīnas istabu. Un tomēr viņš kā zibens iedrāzās namā un metās iekšā istabā.

Jā! Tā bija Kristīna! Viņa bija nometusies ceļos pie grāmatu kaudzes istabas kaktā un krāva tās skapja apakšējā plauktā. Tad viņa pievāca auklu un papīru, kas atradās blakus uz grīdas. Uz viena krēsla bija viņas soma un tai pāri pārmesta virsjaka. Endrū saprata, ka viņa ieradusies tikai pirms īsa brīža.

- Kristīn!

Viņa atskatījās, vēl aizvien ceļos nometusies, ar matu cirtu pār pieri. Bet tad meitene ar īsu pārsteiguma un prieka saucienu uzlēca kājās.

- Endrū! Cik jauki, ka jūs atnācāt!

Starojošu seju viņa nāca tam klāt un sniedza roku. Bet viņš satvēra jaunavas abas rokas un stingri turēja tās savējās. Viņš noskatījās Kristīnā. Šajā blūzē un šajos svārkos viņa tam sevišķi patika. Šis ģērbs kaut kādā ziņā izcēla viņas slaidumu, viņas jaunības maigo piemīlību. Viņa sirds atkal sita strauji.

- Krist! Man jums kas jāsaka.

Viņas acīs parādījās rūpju izteiksme. Patiesās bailēs viņa vēroja Mensona bālo, ceļa putekļiem klāto seju. Viņa steigšus izteica:

- Kas noticis? Vai atkal nepatikšanas ar misis Peidžu? Vai jūs aizbrauksiet no šejienes?

Viņš purināja galvu un tikai vēl ciešāk spieda Kristīnas mazās rokas. Bet tad gluži pēkšņi viņam viss izlauzās uz āru!

- Kristīn! Es dabūju vietu, brīnišķīgu vietu! Eberelovā. Šodien biju pie komitejas iepazīties. Pieci simti mārciņu gadā un māja. Māja, Kristīn! Ai, mīļā Kristīn! Vai jūs varētu - vai jūs gribat būt mana sieva?

Viņa kļuva ļoti bāla. Viņas acis gaiši spīdēja bālajā sejā. Likās, elpa viņai bija aizķērusies kaklā. Viņa neskanīgi teica:

- Un es domāju - domāju, ka nesat man ļaunas ziņas.

- Nē, nē! - viņš dedzīgi sauca. - Gluži brīnišķīgas ziņas, dārgā! Ai, kaut tu būtu redzējusi pilsētu. Plaša un tīra, ar zaļiem laukumiem un pieklājīgiem veikaliem, un ielām, parku, un - slimnīcu, īstu slimnīcu, Kristīn! Ja tikai tu gribi nākt pie manis, mīļā, mēs varam tūliņ doties uz turieni.

Kristīnas lūpas viegli trīsēja. Bet acis smaidīja un raudzījās viņā ar savādu, gaišu mirdzumu.

- Vai jūs tā priecājaties par Eberelovu vai par mani?

- Par tevi, Krist! Ak, tu taču zini, ka es tevi mīlu, bet - bet varbūt tu mani nemaz nemīli?

Klusi iesaukdamās, viņa paspēra soli uz Endrū pusi un piekļāva galvu viņa krūtīm. Sajuzdama viņa roku ciešo apskāvienu, aizlūzušā balsī Kristīna sacīja:

- Ak, mīļais! Mīļais! Es tevi mīlu kopš, - un viņa pasmaidīja caur laimes asarām, - kopš tā muļķīgā incidenta toreiz klasē.

Otrā daļa

I

Gviljema Džona Losina vecais preču automobilis grabēdams un sprauslādams rāpās augšā pa kalnu ceļu. Netīra buru audekla sega nokarājās pār salūzušo pakaļējo dēli, sarūsējušo numura plāksni, petrolejas lampu, kuru nekad neaizdedza, un vilka savādu rakstu putekļu mākonī. Vaļīgie dubļusargi rībēja un klabēja vecā motora taktī, un priekšā, šaurā stūri iespiesti, blakus Gviljemam Džonam sēdēja doktors Mensons un viņa sieva.

Torīt viņi bija salaulājušies. Tā nu bija viņu kāzu ekipāža. Zem buru audekla Kristīna bija sakrāvusi savas trūcīgās mēbeles, lietotu virtuves galdu, ko viņa Bleinelijā par divdesmit šiliņiem bija nopirkusi, dažus jaunus katlus, pannas un somas. Tā kā ne viņa, ne Endrū nebija lepni, viņi bija nosprieduši, ka labākais līdzeklis viņu laicīgās mantas ievērojamā krājuma un viņu pašu pārvešanai uz Eberelovu ir Gviljema Džona kulba.

Diena bija gaiša, pūta spirgts vējš un neļāva zilajām debesim apmākties. Viņi abi bija smējušies un jokojuši ar Gviljemu Džonu, un viņš par to laiku pa laikam izrādīja atzinību šādi - tā bija viņa sevišķā māksla - ar auto tauri izpūta Hendeļa "Largo". Rutiņas kalnu pārejas augstienē viņi bija apturējuši pie vientuļas viesnīcas un ļāvuši Gviljemam Džonam uz viņu laimi iedzert Rimnija alu. Gviljems Džons, rosīgs, mazs vīrelis, viņiem uzdzēra vairākas reizes un tad vēl atļāvās kādu lāsi džina. Trakais brauciens lejup uz Rutiņu ar abiem ceļa līkumiem piecsimt pēdu dziļa bezdibeņa malā bija gandrīz dēmonisks. Beidzot viņi bija pēdējā augstienē un tad brauca lejup uz Eberelovu. Šis mirklis gandrīz līdzinājās ekstāzei. Pilsēta izpletās viņu priekšā ar garajām, viļņainajām jumtu līnijām, kas stiepās kalnup un lejup, ar saviem veikaliem, baznīcām un iestādēm, kas visas drūzmējās kalngalā, un ar raktuvēm un metāllietuvēm lejā, kur skursteņi izelpoja dūmu mākoņus, - un to visu, visu apspīdēja pusdienas saule!

- Skaties, Krist, skaties! - Endrū čukstēja, cieši spiezdams viņas roku. Viņš bija dedzīgs kā tūristu pavadonis. - Vai tā nav skaista pilsēta? Tas tur ir galvenais laukums! Mēs tanī iebrauksim no otras puses. Un skaties! Te mums petrolejas lampas vairs nebūs vajadzīgas. Vai redzi gāzes iestādi? Diez kur varētu būt mūsu māja?

Viņi apturēja kādu garāmgājēju kalnraci, un tas viņiem parādīja ceļu uz "Ielejas ainavu", kas, kā viņš teica, atrodoties šai pašā ielā, tūliņ pilsētas malā. Vēl pēc minūtes viņi jau bija tur.

- Nujā, - Kristīna noteica. - Māja ir... Māja ir jauka, vai ne?

- Jā, mīļā. Tā izskatās... Izskatās ļoti skaista.

- Ka tevi piķis! - Gviljems Džons iesaucās, atstumdams cepuri pakausī. - Tā nu gan ir jocīga būda.

"Ielejas ainava" tiešām bija neparasta ēka. Pirmajā acu uzmetienā tā atgādināja kaut ko vidēju starp Šveices namiņu un Skotijas augstienes medību māju; tai bija milzīgs daudzums robainu koru; no neaptēstiem baļķiem celta, tā stāvēja pusakru liela, briesmīgi nolaista dārza vidū, kur auga nātres un nezāles un caur kuru pāri lielām skārda kārbu kaudzēm čaloja strautiņš, kam savukārt pāri veda mazs, pussakritis koka tiltiņš. Lai gan Endrū un Kristīna acumirklī to vēl nezināja, "Ielejas ainava" bija viņu pirmā sastapšanās ar komitejas daudzveidīgo varu un viszinātāju gudrību, komitejas, kas 1919. gadā, augstās konjunktūras gadā, sakarā ar bagātīgajiem ienākumiem augstsirdīgi bija nolēmusi celt namu, greznu māju, kura komitejai darītu godu, - kaut ko smalku, īstu "greznuma kārbu". Katrs komitejas loceklis deva savus padomus, un katram bija savi ieskati par to, kādai tai vajadzētu izskatīties. Komitejā bija trīsdesmit locekļu. Iznākums bija "Ielejas ainava".

Lai ārējais iespaids būtu kāds būdams, iekšā iegājuši, viņi ātri nomierinājās. Māja bija stipri celta, ar labām grīdām un glītām tapetēm. Bet istabu skaits iedvesa bailes. Endrū un Kristīna tūliņ redzēja, lai gan neviens par to vēl neieminējās, ka ar Kristīnas trūcīgajām mēbelēm nevarēs iekārtot pat ne divas no šīm istabām.

- Paskatīsimies, mīļais, - Kristīna teica, pēc sava praktiskas sievietes paraduma kaut ko uz pirkstiem skaitīdama, kad viņi pēc pirmā pārsteidzošā izlūkgājiena atkal stāvēja priekšistabā. - Ja nemaldos, ēdamistaba, zāle un bibliotēka vai rīta istaba, kā nu mēs to nosauksim, apakšējā stāvā un piecas guļamistabas augšstāvā.

- Pareizi, - Endrū smaidīdams atbildēja, - nav nekāds brīnums, ka viņi gribēja ārstu ar ģimeni. - Viņa smaids pārvērtās izmisuma vaibstā. - Krist, vaļsirdīgi sakot, es šajā lietā jūtos nožēlojami - te nu es sēžu tukšām rokām starp tavām glītajām mēbelēm, un tā vien izskatās, ka es tevi izmantoju, it kā tam visam vajadzētu tā būt, - pēkšņi es tevi atrauju šeit, gandrīz nedodams viņiem laiku sameklēt skolā pēcteci. Esmu patmīlīgs ēzelis. Man vajadzēja vispirms atbraukt šurp un tev pieklājīgi iekārtot māju.

- Endrū Menson, sargieties, ja jūs mani būtu atstājis vienu!

- Tomēr te kaut kas jādara, - viņš teica, spītīgi savilcis pieri. - Klausies, Krist...

Viņa to smaidīdama pārtrauca.

- Zini ko, mīļais, es tev pagatavošu omleti - pēc Pularda kundzes receptes, vismaz tā, kā pavārgrāmatā rakstīts.

Pārtraukts savas deklamācijas sākumā, Endrū iepleta muti un pārsteigts noskatījās sievā. Tad viņa drūmā seja pamazām noskaidrojās. Kristīnu uz virtuvi pavadot, viņš atkal smaidīja. Viņš negribēja sievu izlaist no acīm. Tukšajā mājā viņu soļi atbalsojās kā katedrālē.

Omlete - Gviljems Džons vēl pirms aizbraukšanas tika sūtīts pēc olām - bija karsta, smaržīga un skaisti dzeltena. Viņi apsēdās abi blakus virtuves galda galā un ēda. Endrū dedzīgi iesaucās:

- Dieva vārds! Piedod, mīļā, pavisam aizmirsu, ka esmu moderni audzināts, - pie Jupitera! Tu proti ēdienus gatavot! Kalendārs, ko šie ļaudis te atstājuši pie sienas, izskatās ļoti glīts. Tas aizpilda istabas tukšumu. Un man patīk arī attēls uz tā - šīs rozes. Vai tev ir vēl drusku omletes? Kas tā Pularda tāda bijusi? Izklausās pēc vistas (Poularde[pulard] fr. –jauna, barota vista). Pateicos, mīļais bērns. Ak! Tu nemaz nezini, kā es ilgojos sākt strādāt! Te droši vien būs daudz izdevību. Lielas izdevības! - Viņš pēkšņi apklusa, viņa skatiens bija pamanījis ar pernicu krāsotu koka kasti, kas stāvēja pie citām mantām kaktā. - Klau, Krist! Kas tā tāda?

- Ak tā! - Viņa centās runāt vienaldzīgi. - Tā ir kāzu dāvana - no Denija!

- No Denija! - Viņa sejas izteiksme pārvērtās. Filips bija bijis vēss un atturīgs, kad Endrū bija aizsteidzies pie viņa pateikties par palīdzību jaunā darba iegūšanā un pateikt, ka nodomājis precēt Kristīnu. Un šodien viņš pat nebija atnācis atvadīties. Tas Mensonu bija aizskāris, viņš domāja, ka Denijs ir pārlieku komplicētas dabas cilvēks, pārāk grūti izprotams, lai arī turpmāk būtu viņa draugs. Tagad viņš lēni un diezgan aizdomīgi tuvojās kastei un domāja, ka tanī droši vien būs kāda veca kurpe, - Denijam patika tāda veida humors. Viņš attaisīja kasti. Tad viņam aiz brīnumiem un sajūsmas mute palika vaļā. Tur bija Denija mikroskops, lieliskais Ceisa aparāts, un zīmīte: "Man tas tiešām nav vajadzīgs, es Jums jau teicu, ka esmu kaulu zāģētājs. Daudz laimes!"

Tur tiešām nebija vārdam vietas. Domīgs, gandrīz nomākts Endrū beidza ēst omleti, visu laiku skatīdamies uz mikroskopu. Tad viņš to godbijīgi paņēma rokās un Kristīnas pavadībā iegāja telpā, kas atradās blakus ēdamistabai. Viņš svinīgi nolika mikroskopu tukšās istabas vidū uz grīdas.

- Krist, tā nav bibliotēka, arī ne rīta istaba vai studiju istaba, vai kas cits. Pateicoties mūsu labajam draugam Filipam Denijam, es to kristīju par - laboratoriju.

Tikko viņš bija Kristīnu noskūpstījis - ceremonijas svinīguma labad, kad atskanēja tālruņa zvans, neatlaidīgs tirkšķis, kas izklausījās sevišķi spalgs tādēļ, ka nāca no tukšās priekšistabas. Satraukti, jautājoši viņi paskatījās viens otrā.

- Varbūt mani sauc pie kāda slimnieka, Krist! Iedomājies tikai! Mans pirmais pacients Eberelovā. - Viņš izskrēja priekšistabā.

Taču tas nebija pacients, bet gan doktors Lūelins, kas zvanīja no sava dzīvokļa pilsētas otrā galā, lai viņu apsveiktu. Viņa balss nāca pa vadiem skaidra un laipna, tā ka Krista, kas stāvēja uz pirkstgaliem, varēja dzirdēt sarunu. - Hallo, Menson! Sveiki, - kā jūtaties? Neraizējieties, šoreiz nezvanu dienesta darīšanās. Gribēju tikai pirmais apsveikt jūs un jūsu sievu Eberelovā.

- Ļoti pateicos, doktor Lūelin, ļoti pateicos! Jūs esat ļoti laipns. Bet man nekas nebūtu pretī, ja jūs arī būtu zvanījis dienesta darīšanās.

- Cst, cst! Nenāk ne prātā, iekams neesat vēl iekārtojies, - Lūelins čaloja. - Bet nu klausieties: ja jums šovakar nekas nav paredzēts, atnāciet taču pie mums vakariņās abi ar sievu, bez formalitātēm, pusastoņos - mēs ļoti priecāsimies. Tad mēs abi varēsim parunāties. Tātad norunāts. Pagaidām - uz redzēšanos!

Endrū nolika klausuli, un viņa sejā bija dziļš gandarījums.

- Vai tas nav smalki no viņa, Krist, ka viņš mūs tik drīz ielūdz! Iedomājies, galvenais ārsts! Turklāt varu tev teikt, viņš ir ļoti augsti kvalificēts ārsts. Es skatījos sarakstā. Londonā strādājis slimnīcā - M. D., F. R. C. S. un D. P. H. Iedomājies, visi šie augstie grādi! Un viņš runāja tik draudzīgi. Ticiet man, misis Mensona, mēs te izvilksim lielo laimestu! - Tad viņš aplika roku Kristīnai ap vidu un gavilēdams sāka ar viņu valsēt pa priekšistabu.

II

Septiņos vakarā viņi pa jautrajām, dzīvajām ielām devās uz doktora Lūelina māju Glinmoru. Tas bija interesants, satraucošs gājiens. Endrū sajūsmā vēroja savus jaunos līdzpilsoņus.

- Paskaties uz to vīru, kas tur nāk, Kristīn! Ātri! Tas, kas tur klepo.

- Jā, mīļais, - kas ir?

- Ai, nekas! - Tad nevērīgi: - Tikai - viņš droši vien būs mans pacients.

Viņiem nebija grūti atrast Glinmoru, solīdu savrupnamu ar labi koptu dārzu, jo Dr. Lūelina skaistais auto stāvēja mājas priekšā un galvenā ārsta grezni nospodrinātā izkārtne, kurā nevainīgi maziem burtiem bija uzskaitīti visi zinātniskie grādi, bija piestiprināta pie dzelzs vārtu režģiem. Šādu godību redzot, mazliet iebiedēti, viņi piezvanīja, un tos ielaida.

Dr. Lūelins nāca viņiem pretī no salona elegantāks nekā jebkad, frakā, zelta pogām cietajās aprocēs, starojošu, sirsnīgu seju.

- Jauki! Jauki! Tas lieliski! Priecājos ar jums iepazīties, misis Mensona. Ceru, ka jums Eberelovā patiks. Pilsētiņa nemaz nav tik ļauna, varu jums teikt. Nāciet tālāk! Mana sieva tūliņ nāks lejā.

Misis Lūelina tūliņ arī ieradās, tikpat starojoša kā viņas vīrs. Tā bija apmēram četrdesmit piecus gadus veca sieviete iesarkaniem matiem un bālu, vasarraibumiem klātu seju. Ar Mensonu apsveicinājusies, viņa, maigi svepstēdama, griezās pie Kristīnas.

- Ai, mīļais bērns! Jaukais, mazais radījums! Mana sirds jau tagad pieder jums. Man jūs jānoskūpsta. Es citādi nevaru! Jūs taču man to atļausiet, mīļā, vai ne?

Un tūliņ viņa apskāva Kristīnu, tad mazliet atvirzīja no sevis un mirdzošām acīm noskatījās viņā. Gaiteņa galā atskanēja gongs. Viņi gāja ēst.

Ēdieni bija lieliski - tomātu vira, divas ceptas, pildītas vistas, desiņas un rozīņu pudiņš. Dr. Lūelins un viņa sieva smaidīdami tērzēja ar viesiem.

- Jūs drīz iestrādāsieties, Menson, - Lūelins runāja. - Jā, tiešām. Un es jums palīdzēšu, cik vien varēšu. Starp citu, priecājos, ka šis Edvardss nedabūja vietu. Biju gan viņam apsolījis iebilst labu vārdu, bet es viņu nebūtu varējis ciest. Ko es gribēju teikt? Ak jā! Nu, jūs strādāsiet rietumu ambulancē - tas jūsu rajons - ar veco doktoru Ērkhartu; viņš ir lielisks cilvēks, to varu jums teikt, un ar laborantu Geidžu. Te, pilsētas austrumu daļā, mums ir ārsti Medlijs un Oksborovs. Ak, tie visi ir lāga ļaudis! Viņi jums patiks. Vai spēlējat golfu? Reizēm varam aizbraukt uz golfa laukumu Fērnlijā - tikai deviņas jūdzes lejup ielejā. Protams, man te ļoti daudz darba. Jā, jā, tiešām. Ambulancei es lielu uzmanību neveltīju. Man taču jāvada slimnīca. Es kārtoju strādnieku pabalsta prasības nelaimes gadījumos. Turklāt esmu Eberelovas pilsētas ārsts, gāzes iestādes ārsts, nespējnieku patversmes ķirurgs un vadu publisko potēšanas punktu. Tad esmu policijas ārsts un grāfistes tiesas piesēdētājs. Jā, un arī līķu apskatītājs. Un beidzot, - viņa bezkrāsainajās acīs paspīdēja dzirkstele, - brīvajā laikā man ir tīri glīta privātā prakse.

- Tas nav maz, - Mensons teica.

Lūelins staroja. - Katram jāiekārtojas, lai varētu dzīvot, mister Menson. Mazā mašīna, kas tur ārā stāv, viena pati maksā tūkstoš divi simti mārciņu. Un kur nu vēl - bet lai tas paliek. Nesaprotu, kādēļ arī jūs te nevarētu labi pelnīt. Teiksim, apaļus trīs vai četrus simtus, ja čakli strādāsiet un uzmanīsieties. - Brīdi viņš klusēja, draudzīgs, vēlīgs, vaļsirdīgs. - Tikai viens man jums jāaizrāda: starp asistentiem te ir tāda noruna, ka katrs maksā man piekto daļu no saviem ienākumiem. - Viņš ātri, nevainīgi turpināja: - Tādēļ, ka es taču kontrolēju slimniekus. Un, ja kāds nezina, ko iesākt, viņam tikai jāgriežas pie manis. Varu jums teikt, ka šī noruna jaunajiem ārstiem nenāk par ļaunu.

Endrū diezgan pārsteigts pacēla acis. - Vai tad par to nav paredzēta atlīdzība sabiedrības statūtos?

- Nu, tā gluži nav, - Lūelins, pieri savilcis, teica. - Šo jautājumu ierosināja un nokārtoja paši ārsti - jau labi sen.

- Bet...

- Mister Menson! - misis Lūelina saldi iesaucās galda galā. - Nupat teicu jūsu mazajai, burvīgajai sieviņai, ka mums vajadzētu biežāk satikties. Un lai viņa reizēm pavada pēcpusdienas pie manis. Jūs taču man to atļausiet, vai ne, doktor? Un reizēm es gribētu viņu mašīnā paņemt līdzi uz Kārdifu. Vai tas nebūs burvīgi, mīļais bērns?

- Protams, - Lūelins glaimīgi turpināja, - jums būs jāpacenšas. Leslijs, tas tips, kas līdz šim strādāja jūsu vietā, bija briesmīgi gauss, ak, ļoti slikts ārsts, gandrīz tikpat slikts kā šis Edvardss. Viņš pat neprata anestezēt. Ceru, ka esat labs anesteziologs, Menson? Svarīgos gadījumos, sevišķi privātajā praksē, man vajadzīgs anesteziologs. Bet ko nu, tagad par to nerunāsim. Jūs esat tikko kā atbraucis, vēl taču jūs nedrīkst apgrūtināt.

- Idris! - misis Lūelina ziņkārīgā sajūsmā uzsauca vīram. - Viņi tikai šorīt apprecējušies! Misis Mensona man to nupat pastāstīja. Viņa ir maza līgaviņa! Ai, un tādas lietas vēl iespējamas: mīļie, nevainīgie jēriņi!

- Nē, ko tu teiksi, ko tu teiksi! - Lūelins staroja.

Misis Lūelina glāstīja Kristīnas roku. - Nabaga eņģelīt! Kad iedomājos, kāds darbs jūs sagaida, kamēr iekārtosieties tai aušīgajā 'Ielejas ainavā". Būs jāaiziet turp un jums jāpalīdz.

Mensons bija viegli pietvīcis un mēģināja sakārtot domas. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņi ar Kristīnu būtu saspiesti mazā, mīkstā bumbā, ko doktors Lūelins ar sievu veiklā izmanībā met viens otram. Taču pēdējais sarunas novirziens viņam likās izdevīgs.

- Doktor, - viņš nervozā apņēmībā teica. - Jūsu sievas piezīme ir ļoti pareiza. Nupat domāju par to - man gan nav patīkami to lūgt -, vai nevarētu dabūt divas brīvdienas, lai kopā ar sievu aizbrauktu uz Londonu un nopirktu dažas mēbeles mūsu mājai un vēl šādus tādus sīkumus.

Viņš redzēja, ka Kristīnas acis pārsteigumā iepletās, bet Lūelins žēlīgi pamāja ar galvu.

- Kādēļ ne? Kādēļ ne? Ja reiz būsiet sācis darbu, jūs tik viegli vairs projām netiksiet. Ņemiet rītdienu un parītdienu, mister Menson. Redziet, jau viens gadījums, kur varu būt jums noderīgs. Es daudz ko varu darīt asistentu labā. Komitejā iebildīšu kādu vārdu par jums.

Mensonam nekas nebūtu bijis pretī pašam griezties komitejā pie Ouena. Bet viņš neko neiebilda.

Kafiju viņi dzēra salonā. Tases bija "ar roku gleznotas", uz ko misis Lūelina sevišķi vērsa viņu uzmanību. Lūelins piedāvāja cigaretes no zelta portsigāra. - Paskatieties, Menson, tā ir dāvana! No kāda pateicīga pacienta! Smaga, vai ne? Mazākais, divdesmit mārciņu vērta.

Ap desmitiem Dr. Lūelins paskatījās savā skaistajā, plānajā pulkstenī - jā, viņš starojot paskatījās pulkstenī, jo viņš pat nedzīvus priekšmetus, sevišķi tādus, kas viņam piederēja, prata uzlūkot ar to patieso sirsnību, kas viņam bija raksturīga. Mensonam vienu mirkli likās, ka viņš nu sniegs tuvākas ziņas par pulksteni, taču Lūelins sacīja:

- Nu man jāiet uz slimnīcu. Kāda divpadsmitpirkstu zarnas lieta - priekšpusdienā to operēju. Kā būtu, ja jūs brauktu man līdzi un apskatītu iestādi?

Endrū steigšus piecēlās. - Ar lielāko prieku, mister Lūelin.

Tā kā uzaicinājums attiecās arī uz Kristīnu, viņi pateica arlabvakaru misis Lūelinai, kas vēl, pie durvīm stāvēdama, māja viņiem ar roku, kamēr tie iekāpa mašīnā un lepni, klusi pa galveno ielu aizbrauca uz nogāzi pilsētas kreisajā pusē.

- Spēcīgs starmetis, vai ne? -.Lūelins teica, demonstrēdams viesiem starmeti. - Luksits. Liku to speciāli iemontēt.

- Luksits! - Kristīna pēkšņi ierunājās klusā balsī. - Droši vien tas ir ļoti dārgs, doktor?

- Es domāju gan. - Lūelins pašapzinīgi pamāja ar galvu, šā jautājuma iepriecināts. - Tas man izmaksāja apaļas trīsdesmit mārciņas.

Endrū turēja rokas ap ceļiem un neiedrošinājās paskatīties sievai acīs.

- Tā, nu esam klāt, - Lūelins teica pēc divām minūtēm. - Te ir manas garīgās mājas.

Slimnīca bija sarkana ķieģeļu celtne, pamatīgi būvēta, ar granti apkaisītu gatvi starp lauru krūmiem. Tiklīdz viņi iegāja iekšā, Mensona seja noskaidrojās. Lai gan maza, māja bija moderni un skaisti iekārtota. Kad Lūelins viņiem parādīja operāciju zāli, rentgena kabinetu, pārsienamo istabu, abas skaistās, labi vēdinātās slimnieku atpūtas zāles, Endrū sajūsmā atkal un atkal domāja: "Cik lieliski, cik brīnišķīgi! Kāda starpība salīdzinājumā ar Bleineliju! Ak Dievs, te gan es ko sasniegšu!"

Apskates gājienā viņi satika vecāko māsu, lielu, kaulainu sievieti, kas Kristīnu nemaz neievēroja, ar Mensonu sasveicinājās bez kādas sajūsmas un Lūelina priekšā gandrīz izkusa aiz padevīgas cienības.

- Mums te ir viss, kas vajadzīgs, vai ne, māsa, - Lūelins sacīja. - Pietiek, ja sakām komitejai kādu vārdu. Jā, jā, tie ir lāga vīri, visumā ņemot. Ko dara mana gastroenterostomija?

- Viss pilnīgā kārtībā, doktor, - vecākā māsa nočukstēja.

- Labi, es pēc minūtes ieiešu paskatīties! - Viņš pavadīja Kristīnu un Endrū atpakaļ vestibilā.

- Jā, Menson, atzīstos, ka esmu diezgan lepns uz šo iestādi. Uzskatu to par savu darbu. Un es tanī neatrodu nekādas vainas. Jūs taču atradīsiet ceļu uz mājām, vai ne? Un klausieties: kad trešdien pārbraucat, piezvaniet man! Varbūt jūs man būsiet vajadzīgs kādai narkozei.

Kopā pa ielu lejup iedami, viņi kādu brīdi klusēja, tad Kristīna pieķērās vīram pie rokas.

- Nu? - viņa jautāja.

Viņš varēja just, ka Kristīna tumsā smaidīja.

- Man viņš patīk, - Endrū ātri noteica. - Man viņš pat ļoti patīk. Bet vai tu ievēroji māsu - likās, ka viņa tam gribēja skūpstīt piedurkni. Bet, nudien, tā ir brīnišķīga maza slimnīca! Un viņi mūs pacienāja ar labām vakariņām. Viņi nav sīkstuļi. Tikai - ak, es lāgā nezinu - kādēļ mums viņam jāmaksā piektā daļa no mūsu ienākumiem? Man tas neliekas taisnīgi, pat ne godīgi. Un nezin kādēļ man ir tāda sajūta, it kā es būtu glāstīts un labināts, un mācīts, lai esmu mīļš puisēns.

- Tu biji ļoti mīļš puisēns, kad izlūdzi tās divas brīvdienas. Bet nopietni, mīļais, kā tad mēs to izdarīsim? Mums taču nav naudas, par ko pirkt mēbeles. Vēl nav.

- Pagaidi tikai, - viņš noslēpumaini atbildēja.

Pilsētas ugunis palika aiz viņiem, un savāds klusums nolaidās starp tiem, kamēr viņi tuvojās "Ielejas ainavai". Cik brīnišķīgi tas bija, ka viņš sajuta Kristīnas roku savējā! Viņu pārņēma liels mīlestības vilnis. Viņš domāja par Kristīnu, kā viņš to kalnraču pilsētiņā lielā steigā bija apprecējis, vecā, izgrabējušā automobilī atvedis pāri kalniem un ielicis pustukšā mājā, kur viņu kāzu gulta bija tā pati Kristīnas meitenes gultiņa, un ar kādu drosmi, ar kādu smaidošu maigumu viņa pacieta visas šis neērtības, visu šo svaidīšanos šurp un turp. Viņa mīlēja vīru, paļāvās uz viņu, ticēja viņam. Mensonā auga liela apņemšanās. Viņš gribēja Kristīnu par to atalgot, viņš gribēja tai ar savu darbu pierādīt, ka viņa nebija velti dāvājusi vīram savu uzticību.

Viņi gāja pār koka tiltiņu. Strauts, plūzdams starp skārda bundžām bruģētajiem krastiem, kurus apslēpa mīkstā nakts migla, maigi čaloja viņiem ausis. Endrū izņēma atslēgu no kabatas, viņu mājas atslēgu, un atslēdza durvis.

Priekšnamā bija tumšs. Durvis aizslēdzis, viņš pagriezās pret Kristīnu, kas bija apstājusies. Viņas seja bija vāji apgaismota, viņas slaidais stāvs gaidošs, padevīgs. Maigi viņš aplika tai roku. Neparastā balsī viņš čukstēja:

- Mīļā, kā tevi sauc?

- Kristīna, - viņa brīnīdamās atbildēja.

- Kristīna - un vēl?

- Kristīna Mensona. - Ātri cilājās viņas krūtis, ātra un silta elpa skāra vīra lūpas.

III

Nākamajā pēcpusdienā vilciens viņus aizveda uz Pedingtonas staciju. Endrū un Kristīna izkāpa ar dēkaina prieka sajūtu un tomēr apzinādamies savu piedzīvojumu trūkumu šajā milzīgajā pilsētā, kur viņi abi bija pirmo reizi.

- Kur viņš ir? - Endrū bažīgi jautāja.

- Varbūt viņš būs pie izejas, - Kristīna noteica.

Viņi meklēja vīru ar katalogu.

Brauciena laikā Endrū visos sīkumos bija izskaidrojis sava plāna lieliskumu, vienkāršību un ārkārtīgo tālredzību un pastāstījis, ka viņš jau pirms aizbraukšanas no Bleinelijas redzējis, kā visa viņiem trūka, un sācis sarakstīties ar Reģences apgādes sabiedrību Londonas austrumos. Šī Reģences sabiedrība nebija nekāds milzu uzņēmums, ne arī preču namu jūklis, bet solīds, privāts tirdzniecības uzņēmums, kurš specializējās tirdzniecībā uz nomaksu. Viņam kabatā bija īpašnieka vēstule. Nu, ievērojot faktu, ka viņš...

- Ā! - Mensons apmierināts iesaucās. - Tur jau viņš ir.

Neizskatīgs, mazs vīrelis taukainā zilā uzvalkā ar apaļu cepuri, lielu, zaļu katalogu kā svētdienas skolas balvu rokās turēdams, ar nezin kādas tumšas telepātijas palīdzību bija viņus atradis lielajā atbraucēju pūlī. Viņš čāpoja tiem pretī.

- Vai man gods runāt ar doktoru Mensonu? Un misis Mensonu? - To sakot, viņš godbijīgi pacēla cepuri. - Esmu Reģences sabiedrības pārstāvis. Šorīt saņēmām jūsu telegrammu, doktor. Auto gaida. Vai drīkstu jums piedāvāt cigāru?

Kamēr viņi brauca pa svešajām ielām, kur valdīja ārkārtīgi dzīva satiksme, Endrū izrādīja mazu nemieru, piemiegtām acīm skatīdamies uz cigāru, ko tas vēl arvien neaizdedzinātu turēja rokā. Viņš norūca:

- Pēdējās dienās mēs ļoti bieži braucam ar auto. Bet šoreiz viss būs kārtībā. Šī firma sedz visus izdevumus, ieskaitot brīvu braucienu no stacijas un atpakaļ, un tāpat dzelzceļa biļetes.

Taču, par spīti šim mierinājumam, brauciens pa līkumainajām un nereti diezgan šaubīgajām ielām bija diezgan satraucošs un modināja nedrošības sajūtu. Beidzot viņi bija galā. Uzņēmums izrādījās spožāks un greznāks, nekā viņi bija gaidījuši, ar daudziem spoguļstikliem un mirdzošām misiņa plāksnēm mājas priekšpusē. Šveicars atrāva vaļā auto durvis un klanīdamies abus ieveda Reģences tirdzniecības namā.

Arī te viņus sagaidīja; viņus karaliski sveicināja vecāks pārdevējs frakā ar augstu apkakli: šis vīrs ar savu pārsteidzoši cienīgo un cildeno seju kaut kādā veidā atgādināja nelaiķi princi - reģentu Albertu.

- Lūdzu, šeit, doktor! Lūdzu šeit, cienītā! Esmu ļoti laimīgs, ka varu pakalpot kādam džentlmenim no medicīnas fakultātes, doktor. Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, ar cik daudziem džentlmeņiem no Hārlija ielas man bijis gods slēgt veikaliskus darījumus. Un kādas references esmu no tiem saņēmis! Un tagad, lūdzu, sakiet, doktor, ar ko varu jums pakalpot!

Cienīgiem soļiem viņš staigāja šurp un turp pa tirdzniecības nama ejām un sāka rādīt mēbeles. Viņš minēja nesamērīgi augstas cenas. Pār viņa lūpām birtin bira dažādu stilu nosaukumi - Tjūdors, Džeikobs, Luijs XVI. Bet viss, ko viņš tiem piedāvāja, bija tikai beicētas un lakotas grabažas.

Kristīna iekoda lūpā, un viņas seja pauda arvien lielāku nemieru. Viņa visiem spēkiem vēlējās, lai Endrū neļautos pierunāties un nepiebāztu viņu māju ar šīm briesmīgajām mēbelēm.

- Mīļais, - viņa ātri čukstēja, kad princis Alberts tiem pagrieza muguru. - Tas neder - tas nekam neder.

Atbildes vietā viņš tikko manāmi saknieba lūpas. Viņi apskatīja vēl dažus priekšmetus. Tad Endrū mierīgi, bet neparasti skarbi teica pārdevējam:

- Klausieties, jūs! Mēs braucām tālu ceļu šurp, lai pirktu mēbeles. Es saku - mēbeles. Nevis tādas grabažas. - Viņš nikni grūda ar īkšķi kāda blakus stāvoša drēbju skapja durvīs, un, tā kā durvis bija no finiera, tās ar drausmīgu brīkšķi iebruka.

Pārdevējs gandrīz sabruka. "Tas taču nevar būt tiesa!" teica viņa vaibstu spēle.

- Bet, doktor, - viņš elsa. - Es taču jums un jūsu cienījamai dzīvesbiedrei rādu vislabākās mēbeles, kādas mums ir.

- Tad rādiet mums sliktākās! - Endrū kliedza, - Rādiet mums vecas, lietotas, bet vismaz īstas mēbeles.

Klusuma brīdis. Tad pārdevējs pusbalsī nomurmināja: - Šefs man noraus ausis, ja es jums neko nepārdošu! - Un viņš noskumis aizvilkās projām. Viņš vairs neatgriezās. Pēc četrām minūtēm parādījās pazems, sarkansejains vienkārša izskata vīrs, kas ātri tuvojās pircēju pārim. Viņš iesaucās bez aplinku vārdiem:

- Ko jūs vēlaties?

- Labas, lētas, lietotas mēbeles!

Mazais vīrs uzmeta Mensonam dzedru skatienu. Vairāk ne vārda neteicis, viņš pagriezās un veda tos dziļāk iekšā uz preču liftu, un tā viņi nobrauca lielā, vēsā pagrabtelpā, kas bija līdz griestiem piebāzta ar lietotām mēbelēm.

Veselu stundu Kristīna rakņājās putekļos un zirnekļu tīklos; te viņa atrada glītu ēdienu gatavojamo galdu, tur labu, vienkāršu ēdamgaldu vai mazu atzveltnes krēslu starp maisu kaudzēm, kamēr Endrū, viņai sekodams, ilgi un nikni kaulējās ar mazo vīreli.

Beidzot saraksts bija pilns, un Kristīna, kuras seja gan bija netīra, tomēr staroja laimē, ar liftu augšā braucot, triumfa sajūtā spieda vīram roku.

- Tieši tas, ko gribējām, - viņa čukstēja.

Sarkansejainais vīrelis ieveda viņus kantori. Ar visu stāju pauzdams, kādos neizsakāmi grūtos apstākļos pildījis savu pienākumu, viņš nolika pasūtījumu grāmatu šefam priekšā uz galda un noteica:

- Te nu tas būtu, mister Aizaks!

Misters Aizakss pakasīja degunu. Kad viņš bija izlasījis pasūtījumu sarakstu, viņa ūdeņainās acis bālajā sejā pauda dziļas skumjas.

- Man ļoti žēl, doktor, bet šīs preces es jums nevaru dot uz daļēju nomaksu. Tās visas ir lietotas mēbeles. - Viņš, it kā neērti juzdamies, paraustīja plecus. - Tas būtu pret mūsu veikala principiem.

Kristīna nobālēja. Bet Endrū iespītīgi apsēdās atzveltnes krēslā, it kā būtu nodomājis palikt te uz mūžīgiem laikiem.

- It nemaz ne, mister Aizaks. Vismaz jūsu vēstulē ir iespiests melns uz balta, ka jūs pārdodat jaunas un lietotas mēbeles ar atvieglotiem maksāšanas noteikumiem.

Brīdi valdīja klusums. Sarkansejainais vīrelis pieliecās pie mistera Aizaksa un, izteiksmīgi mētādams rokas, kaut ko čukstēja viņam ausī. Kristīna gluži skaidri dzirdēja visādus rupjus izteicienus, kas nopēla viņas vīra sīkstumu un iedzimto skotu stūrgalvību.

- Nu labi, doktor, - Aizakss piespiezdamies pasmaidīja, - lai notiek jūsu prāts. Nesakiet, ka mūsu sabiedrība jūs slikti apkalpojusi! Un neaizmirstiet pastāstīt saviem pacientiem, cik liela ir mūsu pretimnākšana! Smit, izrakstiet rēķinu un pielūkojiet, lai norakstu rīt ar pirmo pastu nosūtītu doktoram Mensonam!

- Pateicos, mister Aizaks!

Atkal klusums. Tad misters Aizakss, sarunu nobeigdams, sacīja:

- Tā, tas nu būtu nokārtots. Piektdien prece būs jūsu mājās.

Kristīna dzīrās iet ārā, bet Endrū joprojām palika sēžam. Viņš lēni ierunājās:

- Un kā tad ar mūsu ceļanaudu, mister Aizaks?

Iespaids bija tāds, it kā kantorī būtu sprāgusi bumba. Smita sarkanajā sejā asinsvadi grasījās plīst pušu.

- Bet, Dieva dēļ, doktor! - Aizakss iesaucās. - Ko jūs īsti iedomājaties? Tā mēs nevaram tirgoties. Domājiet, ko gribat, bet es neesmu nekāds ēzelis! C e ļ a n a u d u!

Endrū nepielūdzami izvilka kabatas grāmatiņu. Viņa balss gan nebija skaļa, tomēr skanēja noteikti:

- Mister Aizaks, man te ir vēstule, kurā jūs melns uz balta apliecināt, ka saviem pircējiem Anglijā un Velsā atlīdzināt dzelzceļa izdevumus, ja pirkuma vērtība pārsniedz piecdesmit mārciņas.

- Bet es taču jums saku, - Aizakss nikni protestēja, - ka jūs nopirkāt preces tikai par piecdesmit piecām mārciņām, turklāt lietotas...

- Jūsu vēstulē, mister Aizaks...

- Lai nu paliek mana vēstule! - Aizakss pacēla rokas uz augšu. - Lai paliek tas viss! Skaidrs, ka es izputināšu veikalu. Tāds pircējs man vēl savu mūžu nav bijis. Mēs esam pieraduši pie jauniem, jaukiem pāriem, ar kuriem var sarunāties. Jūs vispirms apvainojāt manu pārdevēju misteru Klepu, tad misters Smits nomokās ar jums līdz nāvei, un nu jūs nākat pie manis un gribat novest mani līdz sirdslēkmei ar savu ceļanaudu. Mēs nevaram saprasties, mister Menson. Meklējiet citur, varbūt jūs labāk apkalpos.

Kristīna izbijusies palūkojās vīrā, un viņas acīs atspoguļojās izmisuma pilns lūgums. Viņai likās, ka nu viss pagalam. Šis briesmīgais tiepša, viņas vīrs, iznīcināja visu, ko viņi ar tādām pūlēm bija izcīnījuši. Bet Endrū pat nepaskatījās sievā. Viņš īgni aizvēra kabatas grāmatiņu un noglabāja to.

- Labi, mister Aizaks, tad mēs atvadīsimies. Bet to es jums saku: mani pacienti un jūsu paziņas to visu dabūs dzirdēt. Man ir plaša prakse, un šādus gadījumus neviens netur pie sevis. Jūs atvilināt mūs uz Londonu, solīdams samaksāt ceļa izdevumus, un nu, kad esam iepirkušies...

- Beidziet! Beidziet! - Aizakss trakā niknumā iebrēcās. - Cik tad jūs samaksājāt par biļetēm? Izmaksājiet viņiem šo summu, mister Smit! Izmaksājiet šiem cilvēkiem! Neviens nedrīkst runāt, ka mūsu sabiedrība nepilda savus solījumus. Tā! Vai nu jūs esat apmierināts?

- Ļoti pateicos, mister Aizaks! Mēs esam ļoti apmierināti. Piektdien gaidīsim mēbeles. Sveiki, mister Aizaks!

Mensons svinīgi spieda viņam roku, tad paņēma Kristīnu aiz elkoņa un ātri veda ārā. Pie durvīm gaidīja solīdais, vecais limuzīns, kas bija viņus atvedis, un Endrū iesaucās, it kā nupat būtu izdarījis vislielāko pasūtījumu šās firmas vēsturē:

- Šofer, aizvediet mūs uz Muzeja viesnīcu!

Mašīna tūliņ devās ceļā; viņi brauca no Īstendas uz Blūmsberiju, un Kristīna, turēdama vīra roku savējā, pamazām sāka nomierināties.

- Ai, mīļais! - viņa čukstēja. - To tu izdarīji lieliski. Un es jau domāju...

Endrū vēl arvien ar spītīgu izteiksmi sejā pakratīja galvu:

- Viņi gribēja izvairīties no nepatīkamiem pienākumiem. Man taču bija rokā viņu solījums. - Dzirkstošām acīm viņš pagriezās pret sievu. - Protams, tie pāris šiliņu, ko izdevām par biļetēm, nebija pats galvenais, mīļais bērns. To taču tu zini. Galvenais bija princips. Vārds taču jātur. Turklāt mani kaitināja tas, kā šie ļaudis mums uzglūnēja. To jau pa gabalu varēja redzēt. Sak, jauns pārītis no laukiem - varēs viegli iedzīvoties naudā, un tad vēl šis cigārs - tas viss oda pēc blēdībām.

- Lai nu kā, bet mēs dabūjām, ko gribējām, - viņa izlīdzinādama noteica.

Endrū pamāja. Viņš vēl bija pārāk uztraukts, sašutumā iekarsis, lai šinī mirklī saskatītu notikuma komisko pusi. Bet, kad viņi bija Muzeja viesnīcā un savā istabā, viņam atklājās arī šī puse. Viņš, aizkūpinājis cigareti, bija atlaidies gultā, noskatīdamies, kā Kristīna kārto matus, un pēkšņi sāka smieties. Viņš smējās tik sirsnīgi, ka smiekli pielipa arī Kristīnai.

- Vai atceries, kāda seja bija vecajam Aizaksam? - viņš ar mokām izteica, jo aiz smiekliem nevarēja parunāt. - Tā bija tik komiska, ka jābeidzas vai nost.

- Un kad tu, - viņa, smieklos pagurusi, elsoja, - kad tu prasīji viņam ceļanaudu.

- “Mēs nevaram saprasties”, - Mensons atkārtoja un atkal sāka smieties. - Un tad viņš jautāja, vai viņš esot ēzelis. Ak Dievs! Ēzelis!

- Jā, mīļais, - Kristīna ar suku rokā, asarām ritot pār vaigiem, pagriezās pret vīru. Viņa tikko varēja parunāt. - Bet visjocīgākais bija tas, ka tu vienmēr atkārtoji: "Man te ir jūsu solījums melns uz balta," - un es... Un es... Ak tu mīļā debess! Es taču visu laiku zināju, ka tu esi atstājis viņa vēstuli mājās uz kamīna!

Endrū piecēlās sēdus un paskatījās uz Kristīnu. Tad viņš, nevaldāmi smiedamies, atkrita gultā, vārtījās pa to, bāza spilvena stūri mutē, nespēdams rimties, kamēr Kristīna turējās pie mazgājamā galdiņa, drebēdama, gandrīz ģībdama aiz smiekliem, un izmisusi lūdzās, lai Endrū metot mieru, citādi viņa nomiršot.

Vēlāk nomierinājušies viņi nolēma iet uz teātri. Viņš atļāva Kristīnai izvēlēties, un viņa izraudzījās "Svēto Žannu". Viņa paskaidroja, ka visu mūžu esot ilgojusies redzēt kādu Bernarda Šova lugu.

Sēžot pārpildītajā parterī Kristīnai blakus, Endrū vairāk interesējās par vieglo sārtumu sievas sejā nekā par lugu (pārāk vēsturiska, tā viņš vēlāk izteicās Kristīnai; un par ko gan šis vīrs, šis Šovs, sevi uzskata?). Pirmo reizi viņi bija kopā teātrī. Nu, tā nekādā ziņā nebūs pēdējā. Viņa acis vēroja pilno namu. Kādreiz viņi ar Kristīnu atkal te sēdēs, tikai nevis parterī, bet kādā no ložām. Gan viņš to panāks, gan viņš parādīs, ko spēj! Kristīnai būs vakara tērps ar lielu dekoltē, ļaudis skatīsies uz viņu un sačukstēsies: "Tas ir Mensons, redziet, tas ārsts, kas atradis lielisko paņēmienu plaušu ārstēšanā." Viņš lepni izslējās - tas izskatījās diezgan komiski - un starpbrīdi nopirka Kristīnai saldējumu.

Pēc izrādes viņš bija karaliski izšķērdīgs. Iznākuši no teātra, viņi jutās kā apmaldījušies, viņus mulsināja spilgtā gaisma, autobusi, viļņojošais pūlis. Tad Endrū valdonīgi pacēla roku. Mašīnā patvērušies, viņi brauca uz viesnīcu un svētlaimē uzskatīja sevi par tās netraucētās vientulības atklājējiem, kuru sniedz Londonas taksometrs.

IV

Salīdzinājumā ar Londonas gaisu Eberelovas gaiss bija svaigs un vēss. Ceturtdienas rītā, nākdams no "Ielejas ainavas", viņš juta spēcinošu vēsmu glāstām vaigus. Viņš bija pacilātā noskaņojumā. Viņš redzēja, ka te paveras darbs, labs, kārtīgi darāms darbs, kam pamatā būs viņa princips, zinātniskās metodes princips.

Rietumu ambulance, kas atradās ap četri simti jardu no viņa mājas, bija augsta, velvēta ēka baltām sienu plāksnēm un izskatījās gandrīz vai moderna. Galvenā telpa atradās vidū, tā bija uzgaidāmā istaba. Dibenā aiz bīdāmām durvīm, kas to nošķīra no uzgaidāmās istabas, bija aptieka. Augšstāvā bija divas pieņemamās istabas, uz vienām durvīm bija lasāms Dr. Ērkharta vārds, uz otrām - svaigi krāsoti, vilinoši burti: "Dr. Mensons".

Endrū izjuta slepenu prieku, ka viņam te jau pieder pašam sava istaba, kas gan nebija liela, tomēr ar labu rakstāmgaldu un stingru ādas kušeti slimnieku izmeklēšanai. Turklāt viņam glaimoja, ka viņu gaida tik daudz pacientu, īstenībā tāds pulks, ka visprātīgākais likās darbu sākt tūliņ, nekavējot laiku, lai iepazītos ar doktoru Ērkhartu un laborantu Geidžu, kā viņš sākumā bija gribējis darīt.

Viņš apsēdās un pamāja pirmajam pacientam ienākt. Tas bija vīrs, kas gribēja tikai dabūt apliecību un tā starp citu paziņoja: "Sasists celis." Endrū viņu izmeklēja, secināja, ka pacients bija teicis patiesību, un izrakstīja tam apliecību.

Tad nāca otrs pacients. Tas arī prasīja apliecību un paskaidroja, ka slimojot ar nistagmu. Trešais pacients: apliecību, bronhīts. Ceturtais: apliecību, sasists elkonis.

Endrū piecēlās un labprāt gribēja zināt, ko tas viss nozīmē. Šīs izmeklēšanas, lai izrakstītu apliecības, prasīja ļoti daudz laika. Viņš piegāja pie durvīm un teica:

- Kas te vēl vēlas apliecības, lūdzu, piecelties!

Zālē gaidīja kādi četrdesmit cilvēki. Visi piecēlās. Endrū ātri apdomājās. Būtu pagājusi gandrīz visa diena, līdz viņš tos visus būtu pamatīgi izmeklējis. Tas nebija iespējams. Ar nepatiku viņš nolēma sīkāko izmeklēšanu atlikt uz kādu citu dienu.

Pulkstenis bija pusvienpadsmit, kad viņš bija atlaidis pēdējo pacientu. Tad viņš pacēla acis, jo istabā smagiem soļiem ienāca vecs vidēja auguma vīrs ar ķieģeļsarkanu seju un mazu, spītīgi saslējušos sirmu bārdu.

Viņš soļoja, drusku uz priekšu salīcis, it kā cīņas kārē galvu pieliecis. Viņš valkāja korda bikses, garas zeķes un tvīda svārkus, kuru sānkabatas bija līdz malām piebāztas ar dažādiem priekšmetiem. No tiem varēja redzēt kabatlakatu, ābolu un gumijas katetru. Viņam līdzi nāca medikamentu, karbola un stipras tabakas smaka. Svešais vēl nebija pavēris muti, kad Endrū jau zināja, ka tas ir Dr. Ērkharts.

- Velns lai jūs parauj! - Ērkharts teica, nesniegdams viņam roku un neteikdams savu vārdu. - Kur jūs bijāt šīs divas dienas? Man vajadzēja uzņemties jūsu darbu. Nu, ir jau labi, ir jau labi. Nerunāsim vairs par to. Paldies Dievam, liekas, jūs esat miesīgi un garīgi vesels un beidzot esat šeit. Vai smēķējat pīpi?

- Jā.

- Arī par to paldies Dievam! Vai spēlējat vijoli?

- Nē.

- Es arī ne, bet es protu taisīt glītas vijoles. Turklāt krāju porcelānu. Mans vārds pat minēts kādā grāmatā. Ja kādreiz atnāksiet pie manis, es jums parādīšu. Kā jau būsiet ievērojis, dzīvoju tepat blakus ambulancei. Un tagad nāciet man līdzi un iepazīstieties ar Geidžu! Viņš ir nožēlojams puisis. Bet viņš zina savas vājības.

Endrū sekoja Ērkhartam cauri uzgaidāmajai zālei ambulances aptiekā, kur Geidžs viņu apsveica ar drūmu galvas mājienu. Geidžs bija garš, kalsens, miroņbāls vīrs ar kailu galvu, uz kuras auga tikai dažas ogļmelnu matu šķipsnas, un ar garu tādas pašas krāsas vaigubārdu. Viņš valkāja īsus alpakas svārkus, kas jau bija nonēsāti gluži zaļi un izraibināti ar zāļu plankumiem, apaugušām piedurknēm, un viņam bija diloņslimnieka plecu lāpstiņas. Viņa seja bija skumja, īgna, gurdena; pēc viņa izturēšanās varēja domāt, ka viņš ir visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Mensonam ienākot, Geidžs pašlaik atlaida pēdējo klientu, pasviezdams tam pa lodziņu kārbiņu ar kapsulām, it kā tā būtu žurku inde. Likās, ka viņš gribētu teikt: "Manis dēļ, ņemiet vai neņemiet. Jums tā kā tā jāmirst."

- Nu labi, - Ērkharts jautri teica, viņus iepazīstinājis. - Tagad jūs Geidžu pazīstat un esat ļaunāko pārcietis. Varu jums aizrādīt, ka viņš netic nekam, atskaitot varbūt rīcineļļu un Čārlzu Bredlāfu. Nu, vai varu jums kā palīdzēt?

- Lauzu galvu par daudzajām slimības apliecībām, ko man vajadzēja izrakstīt. Daži no šiem ļaudīm man šodien likās pilnīgi darbaspējīgi.

- Ak jā, Leslijs viņus tā ieradinājis. Viņa izmeklēšana bija tāda, ka viņš piecas sekundes pataustīja pulsu. Pārējais viņu neinteresēja.

Endrū ātri attrauca: - Kas tas par ārstu, ka izdala apliecības kā cigarešu reklāmas lapiņas?

Ērkharts uzmeta viņam ātru skatienu un strupi noteica:

- Uzmanieties! Ļaudis jums sagādās nepatikšanas, ja jūs tiem liegsiet slimības apliecības.

Tajā brīdī Geidžs pirmo un pēdējo reizi tai priekšpusdienā piedalījās sarunā, īgni noņurdēdams:

- Šie nekrietnie blēži, pusei no viņiem nekait nekas.

Visu dienu, slimniekus apmeklēdams, Endrū raizējās par šīm slimības apliecībām. Gājiens nebija viegls, jo viņš nepazina pilsētu; ielas viņam bija svešas, vairākas reizes nācās griezties atpakaļ un velti mērot to pašu ceļa gabalu. Turklāt viņa iecirknis vai vismaz tā lielākā daļa atradās tā Mardija kalna nogāzē, ko Toms Ketlzs komisijā bija pieminējis, un tas nozīmēja stāvu pacēlumu starp vienu namu rindu un otru.

Vēl pirms vakara viņš savās pārdomās nāca pie nepatīkama slēdziena. Viņš neparko nevarēja un nedrīkstēja izrakstīt nepamatotas slimības apliecības. Tādēļ viņš gāja uz ambulanci ar bažām, tomēr stingriem soļiem un spītīgi savilktu pieri.

Likās, pūlis bija vēl lielāks nekā priekšpusdienā. Pirmais pacients, kas pie viņa ienāca, bija liels, drukns, tukls vīrs; viņš stipri oda pēc alus un izskatījās kā cilvēks, kas savā mūžā vēl nekad nav īstu darbu strādājis. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, ar šaurām cūkas acīm, kas mirkšķinādamās raudzījās Mensonā.

- Apliecību, - viņš teica, daudz nerūpēdamies par pieklājību.

- Kādēļ? - Endrū jautāja.

- ...stagmus. - Viņš izstiepa roku. - Esmu Čenkins. Bens Čenkins.

Viņa balss noskaņa vien Mensonam lika ātrās dusmās pacelt skatienu pret Čenkinu. Jau acis uzmetot, viņš bija pārliecināts, ka Čenkins neslimoja ar nistagmu. Arī bez Geidža aizrādījuma viņš skaidri redzēja, ka daži no vecajiem kalnračiem mānījās ar nistagmu un pat gadiem ilgi saņēma slimības pabalstu, uz ko tiem nebija nekādu tiesību. Viņš tūliņ gribēja pārliecināties un piecēlās.

- Izģērbieties!

Šoreiz Čenkins bija tas, kas jautāja: - Kādēļ?

- Es jūs izmeklēšu.

Bena Čenkina seja izstiepās. Viņš nevarēja atcerēties tādu reizi visā septiņus gadus ilgajā doktora Leslija darba laikā, kad būtu izmeklēts. Negribot, īgni viņš novilka svārkus, jaku, sarkanzili svītraino kreklu un beidzot parādīja tauku, spalvām apaugušu ķermeni.

Endrū viņu ilgi un pamatīgi izmeklēja un arī sīki pārbaudīja vestibulārā aparāta funkcijas. Tad viņš skarbi teica:

- Varat ģērbties, Čenkin. - Viņš apsēdās, paņēma spalvu un sāka rakstīt apliecību.

- Nu, lūk! - vecais Bens zobojās. - Es jau zināju, ka jūs man tomēr izrakstīsiet apliecību.

- Nākamais, lūdzu! - Endrū sauca.

Čenkins gandrīz raušus izrāva viņam sārto papīra lapu no rokas. Tad viņš lepni izgāja no istabas.

Pēc piecām minūtēm viņš atkal bija klāt; bālu seju, aurodams vērša balsī, viņš spiedās caur ļaudīm, kas sēdēja solos un gaidīja.

- Skatieties, ko viņš izdarījis! Vai jums liekas, ka viņš drīkst ar mums tā apieties? Hē, ko jūs ar to domājat? - Un viņš turēja Mensonam apliecību pie acīm.

Endrū izlikās, ka lasītu apliecību. Tur viņa paša rokrakstā bija rakstīts: "Ar šo apliecinu, ka Bens Čenkins cieš no pārmērīgas alus lietošanas sekām, bet ir pilnīgi darbspējīgs." Paraksts: "E. Mensons, M. B."

- Nu un tad? - viņš jautāja.

- Stagmus! - Čenkins kliedza. - Apliecību par stagmu! Nezobojieties par mani! Es jau piecpadsmit gadus slimoju ar stagmu!

- Tagad jūs vairs neslimojat, - Endrū sacīja. Pie vaļējām durvīm bija salasījusies liela ļaužu grupa. Endrū pamanīja Ērkharta galvu, kas ziņkāri raudzījās no otras istabas. Arī Geidžs pa savu lodziņu ar baudu noraudājās kņadā.

- Pēdējo reizi jautāju: vai jūs man izrakstīsiet apliecību par stagmu vai ne? - Čenkins rēca.

Endrū zaudēja savaldīšanos.

- Nenāk ne prātā! - viņš atkliedza. - Un pazūdiet no šejienes, citādi izsviedīšu jūs ārā!

Bens izgāza vēderu. Izskatījās tā, it kā viņš gribētu Mensonam uzspļaut. Tad viņš nolaida acis, pagriezās un, treknus lamuvārdus murminādams, izgāja no pieņemamās istabas.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, Geidžs iznāca no ambulances aptiekas un cauri pūlim izspiedās pie Mensona. Viņš melanholiskā sajūsmā berzēja rokas.

- Vai zināt, kas tas bija, ko jūs nupat izsviedāt ārā? Tas bija Bens Čenkins. Viņa dēls komitejā ir liels vīrs.

V

Tracis, ko sacēla gadījums ar Čenkinu, bija milzīgs, un ziņa vēja ātrumā izplatījās pa visu Mensona rajonu. Daži teica, ka bijis arī laiks, daži pat atzina, ka bijis pats pēdējais laiks Bena blēdībai darīt galu un atzīt viņu par darbspējīgu. Bet vairums nostājās Bena pusē. Visi tā saucamie "atsvabinātie", tie, kas ārstējās mājās un saņēma slimības pabalstu, bija ārkārtīgi saniknoti par jauno ārstu. Slimniekus apstaigājot, Endrū ievēroja, ka viņam noskatās pakaļ īgniem skatieniem. Un vakarā ambulancē viņam bija jāpiedzīvo vēl ļaunāka šā naidīgā noskaņojuma izpausme.

Lai gan oficiāli katram asistentam bija norādīts noteikts rajons, tomēr šā rajona strādniekiem bija tiesības brīvi izvēlēties ārstu. Katram strādniekam bija sava kartīte, un tie varēja mainīt ārstu, atprasīdami savu kartīti vienam un nododami to otram ārstam. Un nu Mensonam sākās šis kaunpilnais pārdzīvojums. Ik vakaru viņa pieņemamajā istabā ieradās ļaudis, kurus tas vēl nekad nebija redzējis, - daži, kas pat nevēlējās ar viņu personīgi satikties, atsūtīja sievas - un, viņu neuzlūkodami, teica: - Doktor, ja jums nekas nebūtu pretī, es gribētu dabūt atpakaļ savu kartīti.

Riebīgais pazemojums piecelties un meklēt karti kastē uz rakstāmgalda bija neciešams. Un katra atdota karte nozīmēja desmit šiliņu atvilkumu no viņa algas.

Sestdienas vakarā Ērkharts viņu ielūdza pie sevis. Vecais vīrs, kas visu nedēļu bija staigājis ar pašattaisnošanās izteiksmi holeriskajā sejā, nu sāka viņam izrādīt savas četrdesmit gadu ilgās prakses dārgumus. Pie sienām viņam bija kādi divi duči vijoļu, visas paša roku darbs, bet tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar viņa vecangļu porcelāna kolekcijas izmeklēto pilnību.

Tā bija lieliska kolekcija. Tur bija viss: Spoda, Vedžvuda, Kraundārbija un kā sevišķs retums - veci Svonsi eksemplāri. Viņa šķīvji un krūzes, viņa bļodas, tases un kannas pildīja katru telpu mājā un arī pat vannasistabu, kur Ērkharts mazgājoties ar lielu lepnumu varēja apskatīt tējas servīzi ar īstiem ķīniešu rakstiem.

Porcelāns īstenībā bija Ērkharta dzīves lielā kaislība, un izrādījās, ka viņš ir veikls un viltīgs meistars tā iegūšanā. Pacienta mājā ieraudzījis kādu "jauku lietiņu", kā viņš tās sauca, viņš pacientu nenogurstošā uzmanībā apciemoja arvien biežāk un tādā ilgu pilnā neatlaidībā vērsa skatienus uz izraudzīto priekšmetu, ka krietnā namamāte beidzot izmisusi iesaucās:

- Doktor, liekas, jums tas ļoti patīk! Man laikam gan vajadzēs jums to uzdāvināt.

Tad Ērkharts, ārēji protestējot, ātri ietina savu trofeju papīrā un, triumfā dejodams, steidzās mājās, kur maigi nolika to plauktā.

Veco vīru pilsētā uzskatīja par savādnieku. Viņš vienmēr teica, ka tam esot sešdesmit gadu, bet varēja domāt, ka īstenībā viņam bija septiņdesmit, jā, varbūt pat tuvu astoņdesmitiem. Būdams sīksts kā asaka, viņš nelietoja nevienu citu satiksmes līdzekli kā vien savu zoļu ādu, nostaigāja neticamus atstatumus, mežonīgi lamāja savus pacientus un tomēr varēja būt arī maigs kā sieviete. Viņš dzīvoja viens, kopš viņa sieva pirms vienpadsmit gadiem bija mirusi, un pārtika gandrīz vienīgi no viras un konserviem. Nu viņš bija lepni izrādījis savu kolekciju un pēkšņi ar aizvainotu seju teica Mensonam:

- Lai velns jūs parauj! Man jūsu pacienti nav vajadzīgi. Man viņu pašam diezgan. Bet ko lai daru, ja viņi paši laužas manās durvīs? Visi taču nevar iet uz austrumu ambulanci. Par tālu.

Endrū nosarka. Viņš nezināja, ko atbildēt.

- Jums vajadzēs drusku vairāk uzmanīties, manu zēn, - Ērkharts citā tonī turpināja. - Ak jā, zinu, zinu. Jūs gribat noplēst Bābeles mūrus - pats esmu kādreiz bijis jauns. Bet tomēr: nepārsteidzieties un uzmanieties! Arlabvakaru, sveiciniet sievu!

Erkharta vārdi Mensonam palika prātā, un viņš visiem spēkiem centās būt uzmanīgāks. Un tomēr drīz vien viņu pārsteidza vēl lielāka nelaime.

Nākamajā pirmdienā viņš aizgāja uz Tomasa Evansa dzīvokli Sifena ielā. Evanss, Eberelovas ogļraktuves cirtējs, bija uzlējis vārošu ūdeni uz kreisās rokas. Tas bija bīstams applaucējums, ļoti plašs un sevišķi ļauni izskatījās ap elkoņa locītavu. Iegājis Mensons redzēja, ka rajona māsa, kas nelaimes brīdī gadījusies tuvumā, bija brūci ārstējusi ar eļļu, apsējusi un tad aizgājusi tālāk pie citiem slimniekiem.

Endrū rūpīgi izmeklēja roku un pūlējās apslēpt šausmas par netīro pārsēju. Skatienu sānis pametis, viņš ieraudzīja eļļas pudeli; tā bija aizbāzta ar avīžu papīra vīšķi un saturēja netīri bālganu šķidrumu; Mensonam gandrīz likās, ka tas redzētu tajā peldošas baktērijas.

- Māsa Loida taču to labi darījusi, vai ne, doktor? - Evanss nervozi jautāja. Viņš bija plecīgs, jauns vīrs tumšām acīm. Arī viņa sieva, kas stāvēja blakus un asi noraudzījās Mensonā, bija nemierīga un atgādināja vīru.

- Skaists pārsējs, - Endrū teica labi tēlotā sajūsmā. - Reti gadījies redzēt labāku. Protams, tas tikai pagaidu pārsējs. Tagad mēģināsim kādas zāles.

Viņš zināja, ka elkoņa locītavas funkcija ir ļoti apdraudēta, varbūt pat jau iznicināta.

Evanss neuzticīgi noskatījās ārstā, kamēr tas viegli un rūpīgi notīrīja roku un aplika mitru tanīna pārsēju.

- Lūk, tā! - viņš iesaucās. - Vai tagad nejūtaties labāk?

- Lāgā nezinu, - Evanss atbildēja. - Doktor, vai domājat, ka būs labi?

- Noteikti, - Endrū mierinot pasmaidīja. - Ļaujiet tikai māsai un man par to rūpēties!

Pirms aiziešanas no Evansu mājas viņš uzrakstīja rajona māsai īsu vēstuli un pūlējās izteikties sevišķi smalkjūtīgi un uzmanīgi. Viņš pateicās tai par viņas sniegto lielisko pirmo palīdzību un jautāja, vai viņai nebūtu iebildumu, ja iespējamās sepses novēršanai turpinātu ārstēšanu viņa ievadītā veidā. Viņš rūpīgi aizlipināja aploksni.

Kad viņš nākamajā rītā atkal iegāja Evansa mājā, tanīna pārsējs bija iemests ugunī un roka atkal pārsieta ar eļļu. Istabā, cīņai sagatavojusies, gaidīja rajona māsa.

- Vai jūs man nepateiktu, ko tas nozīmē? Vai jums mans darbs nav diezgan labs, doktor? - Viņa bija plata, vecīga sieva nekārtīgiem, dzelzspelēkiem matiem un vajātu, sasprindzinātu sejas izteiksmi. Viņa tikko varēja parunāt, tik strauji cilājās viņas krūtis.

Mensonam saplaka drosme. Bet viņš saņēmās. Viņš ar pūlēm pasmaidīja. - Ko niekus, māsa Loida. Nepārprotiet mani! Vai negribat par to parunāties dzīvojamā istabā?

Māsa saslējās un paskatījās uz to pusi, kur Evanss un viņa sieva, mazu triju gadu meiteni klāt piespieduši, lielām, izbaiļu pilnām acīm raudzījās viņos.

- Nē, mēs par to runāsim tepat. Man nekas nav jāslēpj. Mana sirdsapziņa tīra. Esmu Eberelovā dzimusi un uzaugusi. Te esmu skolā gājusi, te apprecējos, te man piedzima bērni. Te zaudēju vīru un nu jau trīsdesmit gadu strādāju par rajona māsu. Un vēl man neviens nav teicis, ka apdeguma brūces vai noplaucējumi ārstējami kā citādi, ne ar eļļu.

- Klausieties, māsa! - Endrū viņu uzrunāja. - Eļļa varbūt nemaz nav tik ļauna. Bet šajā gadījumā locītavai draud nopietnas briesmas. - Viņš satvēra māsas elkoni, lai viņa to skaidrāk saprastu. - Tādēļ vēlos, lai turpmāk jūs liktu manas zāles.

- Par tādām zālēm vēl nekad neko neesmu dzirdējusi. Vecais doktors Ērkharts tādas nelieto. Un to es teicu arī misteram Evansam. Es neko nedodu par tādu ārstu jaunievedumiem, kas paši te tikko nedē}u nodzīvojuši!

Mensona lūpas kļuva sausas. Viņš drebēja, un viņam kļuva nelabi, iedomājoties turpmākās nepatikšanas, atbalsi, ko šis gadījums katrā ziņā sacels, jo māsa, kas gāja no mājas uz māju un visur sūdzēja savas bēdas, bija persona, ar kuru sanaidoties tiešām bīstami. Bet viņš negribēja un nedrīkstēja pacientu pakļaut novecojušas ārstēšanas metodes briesmām. Tādēļ viņš klusā balsī teica:

- Māsa, ja negribat lietot manas zāles, es nākšu rītos un vakaros šurp un pats pārsiešu.

- Manis dēļ, - māsa Loida teica, un viņas acis kļuva valgas. - Cerēsim, ka Toms Evanss no tā nenomirs.

Nākamajā mirklī viņa jau bija izskrējusi no mājas.

Endrū klusēdams atkal noņēma pārsēju. Gandrīz pusstundu viņš darbojās, pacietīgi mazgādams un pārsiedams noplaucēto roku. Aizejot viņš apsolījās deviņos vakarā atkal atnākt.

Kad viņš vēlā pēcpusdienā iegāja savā pieņemamajā istabā, pirmā, kas pie viņa ienāca, bija misis Evansa bālu seju un tumšu, nemierīgu skatienu, kas vairījās no viņa acīm.

- Nudien, doktor, - viņa murmināja, - es negribēju jūs apgrūtināt. Bet vai es nevarētu dabūt Toma kartīti?

Mensonu pārņēma bezcerība. Ne vārda neteicis, viņš piecēlās, sameklēja Toma Evansa kartīti un pasniedza to sievietei.

- Doktor, jūs taču saprotat, vai ne - jūs - jūs vairs nenāksiet?

Viņš nedroši teica: - Saprotu, misis Evansa. - Sievietei ārā ejot, viņš jautāja, viņš nevarēja nociesties nejautājis: - Vai viņam atkal ir eļļas pārsējs?

Viņa norija asaras, pamāja ar galvu un nozuda.

Pēc pieņemšanas Endrū, kas parasti cik ātri varēdams steidzās mājās, gurdi soļoja mājup. "Zinātniskās metodes triumfs," tā viņš sarūgtināts domāja. Un: "Vai esmu godīgs vai vienkārši neveikls? Neveikls un muļķis, muļķis un neveikls!"

Pie galda viņš bija ļoti mazrunīgs. Taču, kad viņi pēc tam sēdēja tagad ērti iekārtotajā dzīvojamā istabā uz dīvāna pie sprēgājošās kamīna uguns, viņš cieši piespieda galvu pie Kristīnas maigajām, jaunajām krūtīm.

- Ai, mīļā! - viņš ievaidējās. - Esmu pilnīgi sabojājis mūsu dzīves sākumu!

Kamēr viņa to mierināja un maigi glāstīja tam pieri, viņš juta, ka zem plakstiņiem deg asaras.

VI

Ziema sākās agri un negaidot ar dziļu sniegu. Lai gan bija tikai oktobra vidus, uznāca stiprs, ass sals gandrīz vēl pirms lapu krišanas, jo Eberelova atradās ļoti augstā vietā. Sniegs klusi sniga caur tumsu mīkstām, slīdošām pārslām, un Kristīna ar Endrū pamodās lielā, baltā mirdzumā. Kalnu poniju bars bija atradis platu spraugu dēļu sētā un sapulcējies ap virtuves durvīm. Plašajās augstienēs, asu zāli apaugušajās kalnu nogāzēs ap Eberelovu šie tumšie, mežonīgie radījumi lieliem bariem klejoja apkārt un bēga, ja kāds tiem tuvojās. Taču, sniegam uznākot, bads viņus atdzina līdz pilsētas nomalei.

Kristīna visu ziemu baroja ponijus. Sākumā tie bēga, bikli kopā spiezdamies, bet vēlāk ēda viņai no rokas. Viņa sevišķi sadraudzējās ar mazāko no visiem, melnu, plušķainu, mundru dzīvnieciņu, kas nebija lielāks par Šetlendas poniju. Viņa to iesauca par Melnīti.

Poniji ēda visu: maizi, kartupeļus, ābolu mizas, pat apelsīnu mizas. Kādreiz Endrū joka pēc Melnītim pasniedza tukšu sērkociņu kārbiņu. Melnītis to mierīgi apēda un nolaizīja lūpas kā gardēdis, kas notiesājis pastēti.

Lai gan Kristīna un Endrū bija tik nabadzīgi, lai gan viņiem bija jāizcieš tik dažādas grūtības, viņi tomēr bija laimīgi. Endrū kabatā skanēja tikai peniji, bet parāds stipendiju fondam jau bija gandrīz nolīdzināts, un maksājumus par mēbelēm viņi veica kārtīgi. Par spīti savam maigumam un šķietamam piedzīvojumu trūkumam, Kristīnai bija īstas jorkšīrietes īpašības: viņa bija dzimusi namamāte. Viņa turēja māju nevainojamā spodrībā, lai gan viņai palīdzēja tikai kāda jauna meitene, vārdā Dženija, kāda kaimiņu kalnrača meita, kas nāca strādāt ik dienas par pāris šiliņiem nedēļā. Četras istabas gan palika nemēbelētas, tās turēja aizslēgtas, tomēr Kristīna "Ielejas ainavu" bija padarījusi par tīkamu mitekli. Kad Endrū pēc ilgas darba dienas paguris, gandrīz bez spēka pārnāca mājās, viņš atrada uz galda siltas vakariņas, kas tam drīz atkal atdeva spēkus.

Darbs bija briesmīgi grūts - ai, ne daudzo pacientu dēļ, bet tādēļ, ka sniegs bija tik dziļš, ka bija grūti uzkāpt rajona augšgalā un ka atstatumi starp atsevišķajiem mājokļiem bija tik lieli.

Kad uznāca atkusnis un ielas pārvērtās dubļu jūrā, kas tikai naktīs sasala, bija grūti, gandrīz neiespējami paiet. Viņš tik bieži pārnāca izmirkušiem bikšu galiem, ka Kristīna tam beidzot nopirka ādas getru pāri. Kad viņš vakarā noguris ieslīga atzveltnes krēslā, viņa notupās vīram priekšā un noģērba tās. Tad viņa novilka smagās kurpes un pasniedza rītakurpes. Tā nebija kalpošana, tā bija mīlestība.

Ļaudis joprojām palika aizdomu pilni, un ar tiem bija grūti satikt. Visi Čenkina radi - un to bija daudz, jo ielejās ģimenes pastāvīgi precējās savā starpā, - bija apvienojušies Mensonam naidīgā savienībā. Māsa Loida gluži atklāti bija kļuvusi par niknu viņa ienaidnieci un neatstāja viņam ne mata uz galvas, kad tā slimnieku apmeklējumos, daudzām kaimiņu sievām uzmanīgi klausoties, pie tējas galda atstāstīja savu piedzīvojumu.

Turklāt Mensonam bija jācīnās ar pastāvīgi augošu saīgumu. Dr. Lūelins viņu aicināja pie narkozēm daudz biežāk, nekā Mensonam patiktu. Endrū ienīda šo darbu - tas bija mehānisks un prasīja rutinētu garu, gausu un mierīgu temperamentu, kāda viņam, protams, nebija. Viņam nebija ne mazāko iebildumu pakalpot saviem pacientiem. Bet, kad viņu trīsreiz nedēļā sauca strādāt ar pacientiem, kurus tas vēl nekad nebija redzējis, viņš pamazām atskārta, ka uzņemas nastu, kas īstenībā pieder kādam citam. Taču aiz bailēm zaudēt vietu viņš vienkārši nedrīkstēja neko iebilst.

Bet kādu dienu novembrī Kristīna ievēroja, ka viņu bija satraucis kāds neparasts notikums. Tovakar Kristīna nesaņēma viņa jautro sveicienu, un, lai gan Endrū izlikās bezrūpīgs, viņa tomēr redzēja - viņa vīru pārāk mīlēja, lai to neredzētu, - ka viņš, pēc dziļās grumbas starp acīm un vēl pēc desmit citām sīkām pazīmēm spriežot, bija saņēmis negaidītu sitienu.

Vakariņu laikā viņa neko neteica un tad ar šuvekli apsēdās pie kamīna. Viņš apsēdās sievai blakus, košļāja pīpi un tad pēkšņi sāka runāt:

- Man riebjas žēlošanās, un es negribu tevi uztraukt, Krist. Dievs zina, ka es tiešām mēģinu visu paturēt sevī! - Ievērojot to, ka viņš tai ik vakaru izkratīja sirdi, šī atzīšanās skanēja ļoti komiski. Bet Kristīna nesmaidīja, kad viņš turpināja: - Mīļā, tu taču pazīsti slimnīcu. Atceries, mēs to pirmajā vakarā apskatījām. Vai vēl atceries, kā man tā patika un kā es gavilēju priekā par gaidāmo darbu un tā tālāk. Toreiz es daudz ko iedomājos, vai ne, mīļā? Un tas viss bija sakarā ar šo mazo slimnīcu.

- Jā, zinu.

Viņš saltā balsī turpināja:

- Man nevajadzēja pašam sevi apmānīt. Tā jau nemaz nav Eberelovas slimnīca. Tā ir Lūelina slimnīca.

Viņa klusēja un gaidīja tuvākus paskaidrojumus; viņas skatienā atspoguļojās raizes.

- Šorīt man bija kāds slimnieks, Krist! - Viņš tagad runāja ātri, kvēlodams sašutumā. - Ievēro, es saku, man b i j a - tiešām agrs apikālās pneimonijas gadījums kādam antracīta urbējam. Bieži esmu tev teicis, cik ļoti mani interesē šo ļaužu plaušu stāvoklis. Esmu noteikti pārliecināts, ka te būtu izdevība plašiem pētījumiem. Domāju: te nu ir mans pirmais pacients slimnīcai, lieliska izdevība novērojumiem un zinātniskam darbam. Piezvanīju Lūelinam un lūdzu viņu kopā ar mani apskatīt slimnieku, lai es tam varētu izgādāt vietu slimnīcā! - Viņš apklusa, lai ātri atvilktu elpu, tad steidzīgi turpināja:

- Nu! Tad atbrauca Lūelins ar savu limuzīnu un tā tālāk. Tik laipns, ka laipnāku nevar iedomāties, un briesmīgi pamatīgs izmeklēšanā. Tu zini, viņš jau savu amatu prot līdz pēdējam sīkumam, viņš ir ļoti labs un pamatīgs ārsts. Viņš apstiprināja manu diagnozi, pēc tam kad bija konstatējis vienu otru sīkumu, ko nebiju ievērojis, un bija mierā pacientu tūliņ uzņemt slimnīcā. Jau sāku viņam pateikties un sacīju, cik patīkami man būs slimnieku apmeklēt slimnīcas palātā un cik labas novērošanas iespējas man būs šajā atsevišķajā gadījumā. - Viņš sakoda zobus un atkal brīdi klusēja. - Tad Lūelins ļoti laipni un draudzīgi paskatījās manī, Krist. "Jums nav jāpūlas, Menson," viņš teica. "Tālāk es ārstēšu šo slimnieku. Mums tas nav vajadzīgs, ka jūs, asistenti, skraidāt pa slimnīcas telpām," un viņš paskatījās uz manām ādas getrām, "savās smagajās, naglainajās kurpēs." - Endrū pabeidza ar apslāpētu izsaucienu. Tad viņš runāja tālāk: - Ak! Ko līdz atgremot viņa vārdus! Tas gluži vienkārši nozīmē tikai to: es drīkstu savā slapjajā lietusmētelī un ar saviem dubļainajiem zābakiem bradāt pa kalnraču virtuvēm, drīkstu vājā gaismā izmeklēt savus pacientus, ārstēt tos visbriesmīgākajos apstākļos, bet, kad runa ir par slimnīcu, - o! Tur esmu vajadzīgs tikai anestēzijai.

Viņa vārdus pārtrauca tālruņa zvans. Kristīna vīram uzmeta līdzjūtīgu skatienu un, īsu brīdi vilcinājusies, piegāja pie aparāta. Endrū varēja dzirdēt viņas balsi. Atpakaļ viņa nāca ļoti lēni.

- Dr. Lūelins ir pie telefona. Man - man ļoti žēl, mīļais, bet rīt tu viņam esot vajadzīgs - anestēzijai.

Mensons neatbildēja, viņš palika sēžot, galvu starp savilktām dūrēm iespiedis.

- Mīļais, ko lai viņam saku? - Kristīna bailīgi čukstēja.

- Saki, lai viņš vācas pie velna, - Mensons atkliedza, tad pārlaida roku pār pieri. - Nē, nē, saki, ka vienpadsmitos būšu tur! - Viņš rūgti pasmīnēja. - Tieši vienpadsmitos.

Atpakaļ nākdama, viņa atnesa tasi karstas kafijas, vienu no saviem labākajiem līdzekļiem viņa ļaunās omas un mazdūšības apkarošanai.

Kafiju dzerdams, viņš Kristīnai mulsi uzsmaidīja.

- Esmu tik neizsakāmi laimīgs te pie tevis, Krist. Kaut tikai labāk veiktos ar darbu! Ak jā, atzīstu, tur jau nav nekā personīga vai neparasta, ka Lūelins mani negrib laist slimnīcā. Londonā ir tieši tāpat un visur, katrā lielā slimnīcā. Vainīga sistēma. Bet kādēļ, Krist? Kādēļ ārstam jāatsakās no pacienta, kad to ievieto slimnīcā? Tā viņš to pazaudē no redzesloka, it kā nekad nebūtu redzējis. Tas pieder pie mūsu nolādētās praktizējošo ārstu sistēmas. Un tas ir aplam, pilnīgi aplam. Ak Dievs, kādēļ es tev visu to deklamēju? It kā mums jau nebūtu diezgan pašiem savu rūpju. Kad iedomājos, kā es te iesāku! Ko visu gribēju izdarīt! Un man viss iznāk greizi - neveiksme pēc neveiksmes!

Taču nedēļas beigās viņu apciemoja negaidīts viesis. Ļoti vēlu, kad viņi ar Kristīnu jau gribēja iet gulēt, pie durvīm zvanīja. Tas bija Ouens, sabiedrības sekretārs.

Endrū nobālēja. Sekretāra apmeklējumā viņš redzēja pēdējā laika draudīgāko notikumu, visu šo mēnešu rūgto neveiksmju kalngalu. Vai komiteja grib viņu piespiest aiziet? Vai viņu padzīs, ar Kristīnu izmetīs uz ielas, nožēlojamā kārtā iznīcinās? Sirds viņam sažņaudzās, sekretāra kalsenajā, mierīgajā sejā raugoties; tad pēkšņi viņam kļuva viegli un priecīgi ap sirdi, kad Ouens izvilka no kabatas dzeltenu kartīti.

- Piedodiet, ka nāku tik vēlu, doktor. Bet mani ilgi aizkavēja kantori, tādēļ neiznāca laika aiziet pie jums pieņemšanas stundās. Labprāt gribētu zināt, vai jums nekas nebūtu pretī pieņemt manu kartīti. Ir jau savādi, ka es, sabiedrības sekretārs būdams, līdz šim neesmu padomājis par to, ka man jāpierakstās pie kāda ārsta. Kad pēdējo reizi biju pie ārsta, es aizbraucu uz Kārdifu. Bet tagad es labprāt gribētu pierakstīties pie jums, ja gribat mani pieņemt.

Endrū tikko varēja parunāt. Tik daudz šo kartīšu viņam bija vajadzējis atdot. Un vienmēr tas viņam bija sagādājis sāpes, tādēļ tik aizkustinoši tagad bija kādu saņemt un turklāt vēl paša sekretāra kartīti.

- Ļoti pateicos, mister Ouen. Es - es būšu ļoti laimīgs, ja varēšu jūs ārstēt.

Kristīna, kas arī stāvēja priekštelpā, nekavējās piebilst:

- Vai neienāksiet dziļāk, mister Ouen? Lūdzu!

Sekretārs aizbildinājās, ka negribot traucēt, bet tomēr neatteicās, kad viņu lūdza ieiet dzīvojamā istabā. Tad viņš sēdēja atzveltnes krēslā, domīgi skatījās kamīna ugunī un izskatījās ārkārtīgi mierīgs. Lai gan apģērbā un valodā viņš gandrīz nemaz neatšķīrās no parastajiem strādniekiem, viņam tomēr piemita gudra vērotāja miers, un viņa āda bija gandrīz caurspīdīga kā askētam. Dažus acumirkļus likās, ka viņš kārto domas. Tad viņš teica:

- Priecājos par izdevību ar jums parunāties, doktor. Nenokariet galvu, ja jums sākumā gadījušās pāris neveiksmju. Šejienes ļaudis ir diezgan stūrgalvīgi, bet viņiem ir laba sirds. Gan jau viņi pēc kāda laika nāks pie jums, varat būt drošs.

Iekām Endrū paguva ko atbildēt, Ouens turpināja:

- Jūs laikam vēl neko neesat dzirdējis par Tomu Evansu? Nē? Ar viņa roku ir ļoti ļauni. Jā, tam, no kā jūs brīdinājāt, ir bijušas tieši tādas sekas, no kādām jūs baidījāties. Toma elkonis ir gluži stīvs un savilkts. Viņš to nevar kustināt, tādēļ zaudējis darbu raktuvēs. Jā, un, tā kā viņš applaucējies mājās, viņš nedabūs ne penija pabalsta.

Endrū nomurmināja dažus nožēlas vārdus. Viņš neturēja ļaunu prātu uz Evansu, viņu tikai nomāca bēdas par to, ka šis gadījums tik muļķīgā un nevajadzīgā kārtā bija ļauni beidzies.

Ouens atkal klusēja. Tad viņš savā mierīgajā balsī sāka stāstīt par savām pirmā laika cīņām, kā viņš, toreiz četrpadsmit gadu vecs zēns, strādājis šahtās, reizē apmeklējis vakarskolu un pamazām "ticis uz augšu", kā iemācījies mašīnrakstīšanu un stenogrāfiju un beidzot ieguvis sabiedrības sekretāra vietu.

Endrū redzēja, ka visas Ouena dzīves uzdevums bija uzlabot strādnieku stāvokli. Šis vīrs mīlēja savu darbu raktuvju sabiedrībā, jo šis darbs bija labā saskaņā ar viņa ideāliem. Viņš gribēja panākt labākus dzīvokļus, labākus sanitāros apstākļus, labākus un drošākus darba apstākļus ne vien kalnračiem, bet arī viņu piederīgajiem. Viņš minēja kalnraču sievu nedzīvi dzimušo bērnu skaitu, minēja zīdaiņu mirstības procentu. Viņš zināja no galvas visus skaitļus, visus faktus.

Bet viņš ne vien runāja, viņš arī klausījās. Viņš smaidīja, kad Endrū pastāstīja par tīfa epidēmiju Bleinelijā un par savu dēku ar novadkanālu. Viņš nopietni interesējās par Mensona uzskatu, ka antracīta racējus plaušu slimības apdraud vairāk nekā citu raktuvju strādniekus.

Ouena klātbūtnes ierosināts, Endrū lielā dedzībā sāka runāt par šo slimību. Pēc daudzkārtējas, pamatīgas izmeklēšanas viņš bija novērojis, cik liels antracīta strādnieku procents saslima ar grūti ārstējamām plaušu slimību formām. Bleinelijā daudzi urbēji, kas pie viņa nāca sūdzēties par klepu vai "gļotām balsenē", bija izrādījušies svaigas vai pat atklātas plaušu tuberkulozes slimnieki. Un šeit viņš atrada tos pašus apstākļus. Tādēļ viņš sev jautāja, vai nepastāv kāds tiešs sakars starp darba apstākļiem un slimību.

- Jūs taču saprotat, ko es domāju! - viņš dedzīgi iesaucās. - Šie ļaudis visu dienu strādā putekļos, ļaundabīgajos akmens putekļos sliktākajās ailēs, - viņu plaušas ir pilnas ar tiem. Man nu ir radušās aizdomas, ka tas kaitē plaušām. Piemēram, urbējiem, kas visvairāk rij putekļus, kā liekas, slimība uzbrūk daudz biežāk nekā citiem, teiksim, iekrāvējiem. Ak, varbūt esmu uz maldīga ceļa, bet tam es neticu. Un visvairāk mani satrauc tas, ka - nujā, tas ir tāds pētījumu virziens, kur līdz šim neviens nav neko lielu darījis. Iekšlietu ministrijas sarakstā tāda arodslimība nemaz nav pieminēta. Tātad - ja šie ļaudis zaudē darbaspējas, viņi nedabū ne plika graša atlīdzības!

Ouens ieinteresējies paliecās uz priekšu, un viņa bālajā sejā parādījās satraukuma sārtums.

- Apžēlojieties, doktor! Jūs nu gan mākat runāt! Kopš ilgiem laikiem neesmu neko tik svarīgu dzirdējis.

Nu viņi sāka sīki pārrunāt šo jautājumu. Jau bija vēls, kad sekretārs piecēlās, lai atvadītos. Viņš atvainojās, ka tik ilgi palicis, un neliekuļotā dedzībā uzaicināja Mensonu turpināt pētījumus, kuriem tas apsolīja no savas puses visu iespējamo atbalstu.

Kad namdurvis aiz Ouena aizvērās, dzīvoklī palika silta patiesas sirsnības atmosfēra. Un tāpat kā komitejas sapulcē, kur viņš bija dabūjis vietu, Endrū nodomāja: "Šis vīrs ir mans draugs."

VII

Jaunā ziņa, ka sekretārs iesniedzis savu kartīti Mensonam, ātri izplatījās pa visu iecirkni un palīdzēja apturēt naidīgo noskaņojumu pret jauno ārstu.

Bez materiālā ieguvuma Ouena apmeklējums Mensonam un viņa sievai darīja labu arī citādā ziņā. Līdz šim pilsētas sabiedriskā dzīve viņiem bija nevērīgi ritējusi garām. Lai gan Kristīna par to nekad nerunāja, taču tajās daudzajās stundās, kuras Endrū pavadīja slimnieku apmeklējumos ārpus mājas, gadījās mirkļi, kad viņa jutās vientuļa. Raktuvju augstāko ierēdņu sievas bija pārāk iedomīgas, lai ietu viesos pie asistentu sievām. Misis Lūelina, kas bija apsolījusi mūžīgu draudzību un burvīgus autobraucienus uz Kārdifii, nodeva vizītkartes, kad Kristīnas nebija mājā, un vairāk par viņu neinteresējās. Savukārt Dr. Medlija un Dr. Oksborova sievas no austrumu ambulances - viena novītusi, baltam trusītim līdzīga sieviete, otra izkaltusi fanātiķe, kas varēja stundām ilgi klabēt kā otrās šķiras pulkstenis par Rietumāfrikas misiju, - nebija sevišķi interesantas personas. Vispār starp asistentiem un viņu ģimenēm, kā likās, nepastāvēja vienības izjūta vai tieksme pēc saviesīgas dzīves. Viņi bija vienaldzīgi, pakļāvīgi un savā attieksmē pret pilsētu nevērīgi.

Kādā decembra pēcpusdienā pa sānceļu pāri kalna nogāzei mājās iedams, Endrū ieraudzīja kalsenu un staltu jaunu vīrieti apmēram viņa gados un tūliņ pazina, ka tas ir Ričards Vons. Pirmajā mirklī viņš gribēja pāriet ielas otrā pusē, lai nebūtu jāsatiekas. Bet tad viņam radās spītīga doma: "Kādēļ? Kāda man daļa par to, kas viņš ir!"

Skatienu novērsis, viņš gribēja paiet Vonam garām, bet tajā pašā brīdī izdzirda, ka tas viņu pa pusei laipnā, pa pusei ironiskā balsī uzrunāja:

- Hallo! Jūs taču esat tas, kas Benu Čenkinu sūtīja darbā, vai ne?

Endrū apstājās; cīņai sagatavojies, viņš pacēla skatienu, un viņa vaibsti teica: "Un tad? Jūsu dēļ es to nedarīju." Viņš gan atbildēja puslīdz pieklājīgi, bet domāja, ka nekādu augstprātīgu labvēlību necietīs, pat ne no Edvīna Vona dēla puses. Voni bija Eberelovas kalnrūpniecības sabiedrības īstie kungi. Viņu kabatās ieplūda visi ienākumi; viņi bija bagāti, lepni un nepieejami. Tagad, kad vecais Edvīns bija apmeties lauku muižā pie Brekonas, Ričards, viņa vienīgais dēls, bija uzņēmies sabiedrības ģenerāldirektora pienākumus. Viņš bija nesen precējies un dzīvoja jaunā, lielā, modernā mājā, no kuras varēja pārredzēt visu pilsētu.

Tagad viņš noskatījās Mensonā un plūkāja plānās ūsiņas. Viņš teica:

- Labprāt būtu redzējis Bena seju tajā brīdī.

- Šis skats jūs nebūtu uzjautrinājis.

Vona lūpas aiz paceltās rokas raustījās jautrā smīnā par Mensona stīvo, skotisko lepnumu. Viņš nevērīgi teica:

- Starp citu, jūs esat mūsu tuvākais kaimiņš. Sieva - viņa pāris nedēļu bija Šveicē - kādreiz aizies pie jūsējās, jo jūs jau nu būsiet iedzīvojušies šejienes apstākļos.

- Pateicos, - Endrū īsi atteica un gāja tālāk. Vakarā tēju dzerot, viņš ar izsmieklu atstāstīja šo gadījumu.

- Ko viņš īsti iedomājas? Vai tu man vari to pateikt? Esmu redzējis, kā viņš Lūelinam uz ielas paiet garām un tikko to pasveicina. Varbūt viņš grib mani pierunāt, lai es tam vēl dažus cilvēkus sūtu atpakaļ draņķīgajās raktuvēs!

- Neesi tik ļauns, Endrū, - Kristīna protestēja. - Tā ir tava kļūda. Tu esi aizdomīgs, briesmīgi aizdomīgs.

- Protams, pret viņu esmu aizdomīgs. Tāds uzpūtīgs tips! Peld naudā, valkā kaklasaiti savas skolas krāsās zem neglītā ģīmja! Sieva - viņa brauc Alpos jodelēt, kamēr tev kā kalponei jānopūlas te Mardija kalnā. "Sieva aizies pie jūsējās! " Nu, varu iedomāties. Mīļā, tā mums nenāks ne tuvumā. Un, ja tomēr, - pēkšņi viņš ļoti noskaitās, - tad lai pielūko pret tevi izturēties augstprātīgi!

Krista atbildēja un īsāk, nekā viņš visu šo pirmo mēnešu maigumā to jebkad bija dzirdējis runājam:

- Es zinu, kā jāuzvedas.

Par spīti Mensona aizdomām, misis Vona apciemoja Kristīnu un palika daudz ilgāk par šādiem apmeklējumiem paredzēto laiku. Vakarā pārnācis, Endrū Kristīnu atrada jautru, viegli pietvīkušiem vaigiem un, pēc visa spriežot, ļoti iepriecinātu. Uz viņa ironiskajām zobgalībām tā neko neatbildēja, bet atzinās, ka patīkami pavadījusi pēcpusdienu.

Viņš zobojās:

- Tu droši vien liki galdā ģimenes sudrablietas, labāko porcelānu un zeltīto patvāri. Jā, un Perija cepumus, protams.

- Nē, mēs ēdām sviestmaizes, - viņa mierīgi atbildēja. - Un tēju dzērām no brūnās tējkannas.

Viņš savilka uzacis, tēlodams izbrīnu:

- Un viņai tas patika?

- Ceru, ka jā!

Šī saruna Mensonā pamodināja kaut ko dīvainu, kādu izjūtu, ko viņš pie vislabākās gribas nebūtu pratis izanalizēt. Kad pēc desmit dienām misis Vona piezvanīja un uzlūdza viņu un Kristīnu vakariņās, viņš gandrīz vai satrūkās. Kristīna tobrīd cepa rausi, tāpēc viņš pats bija piegājis pie tālruņa.

- Man ļoti žēl, - viņš sacīja, - bet diemžēl tas nav iespējams. Es katru vakaru strādāju ambulancē gandrīz līdz deviņiem.

- Bet svētdienās taču ne, - misis Vonas balss skanēja gaiši un valdzinoši. - Atnāciet svētdienas vakarā. Tātad norunāts. Mēs jūs gaidīsim.

Viņš iebruka virtuvē pie Kristīnas.

- Šie tavi dižmanīgie draugi grib, lai ierodamies pie viņiem vakariņās. Mēs nevaram iet! Esmu pārliecināts, ka svētdien vakarā mani sauks pie kāda grūti saslimuša pacienta!

Kristīnas acis iedzirkstījās, dzirdot par uzaicinājumu, bet tad viņa bargi norāja vīru:

- Klausies, ko tev teikšu, Endrū Menson! šīs muļķības tev jāmet pie malas. Mēs esam nabagi, un visi to zina. Tu valkā vecus uzvalkus, un es pati vāru ēst. Bet tam nav nozīmes. Tu esi ārsts, turklāt labs ārsts, un es esmu tava sieva. - Viņas seja atmaiga. - Vai dzirdi, ko es tev saku? Jā, varbūt tas tevi pārsteidz, bet es savu laulības apliecību esmu labi uzglabājusi skapja apakšējā atvilktnē un varu tev to parādīt. Voniem daudz naudas, bet tas ir tikai sīkums blakus faktam, ka viņi ir laipni, jauki un inteliģenti cilvēki. Mēs abi te esam ļoti, ļoti laimīgi, mīļais, bet mums vajadzīgi draugi. Kādēļ nevaram ar viņiem satikties, ja viņi paši grib? Nekaunies taču par savu nabadzību! Aizmirsti reiz naudu un stāvokli, un visu citu un mācies ļaudis redzēt tādus, kādi tie ir!

- Nu, manis dēļ, - viņš sapīcis atteica.

Svētdien viņš ar neizteiksmīgu seju redzamā padevībā gāja Kristīnai līdzi. Kad viņi gar jauno, stingro tenisa laukumu pa labi kopto gatvi tuvojās mājai, viņš sakniebtām lūpām teica:

- Droši vien mūs nemaz nelaidīs iekšā, kad redzēs, ka neesmu ģērbies frakā.

Par spīti paredzētajam, viņus uzņēma ļoti laipni. Vona kaulainā, neglītā seja viesmīlīgi smaidīja pār sudraba trauku, ko viņš nezin kāda iemesla dēļ sparīgi kratīja. Misis Vona sasveicinājās ar viņiem neliekuļotā vienkāršībā. Bez viņiem vēl bija tikai divi viesi: profesors Čeliss ar sievu, kas pie Voniem pavadīja nedēļas nogali.

Dzerot kokteili, ko viņš nogaršoja pirmo reizi mūžā, Endrū vēroja garo, gaiši brūnā krāsā tapsēto telpu, puķes, grāmatas un dīvaini skaistās, vecās mēbeles. Kristīna jautri sarunājās ar Vonu laulāto pāri un misis Čelisu, ne visai jaunu sievieti ar jautrām krunciņām ap acīm. Endrū jutās vientuļi, neērti un neveikli tuvojās profesoram, kas, par spīti savai cienīgajai, sirmajai bārdai, sekmīgi un veikli tukšoja jau trešo kokteiļa glāzi.

- Vai kāds gudrs jauns ārsts nevēlētos laipni papētīt, kāda īsti ir olīvu funkcija martini atšķaidījumā? - viņš smaidot uzrunāja Mensonu. - Starp citu, varu jums teikt, man jau ir savas aizdomas. Bet kā jūs domājat, doktor?

- Hm, - Endrū stomījās. - Es - es tiešām nezinu...

- Mana teorija ir Šāda, - Čeliss līdzjūtīgi paskaidroja. - Tā ir krodzinieku un tādu neviesmīlīgu cilvēku sazvērestība, pie kādiem pieder mūsu draugs Vons. Arhimēda likuma izlietojums ļaunā nolūkā. - Viņš ātri mirkšķināja acis zem kuplajām uzacīm. - Ar vienkāršu šķidruma izspiešanu viņi cer ietaupīt džinu!

Endrū nevarēja pasmaidīt, tik ļoti viņš sajuta savu neveiklību. Viņam trūka sabiedriska slīpējuma, un viņš savu mūžu nebija bijis tik lielā mājā. Viņš nezināja, ko iesākt ar tukšo glāzi, ar cigaretes pelniem, viņš nezināja, kur likt rokas. Viņš priecājās, kad aicināja pie galda. Bet tur viņš atkal nokļuva neveiklā situācijā.

Vakariņas bija vienkāršas, bet ļoti gaumīgi pasniegtas; katram jau bija nolikta tase silta buljona, un vēlāk pasniedza cāļa gaļu un salātu mīkstās lapiņas ar īpatnēju, garšīgu majonēzi. Endrū sēdēja blakus misis Vonai.

- Jūsu sieva ir burvīga, mister Menson, - viņa mierīgi teica, kamēr visi apsēdās. Viņa bija liela auguma, slaida, eleganta sieviete ar ļoti gleznu ārieni, tomēr ne skaista, bet ar lielām, gudrām acīm un cieņas pilnu izturēšanos. Viņas viegli izliektās lūpas ar savu veiklo kustīgumu nezin kādēļ liecināja par atjautību un labu audzināšanu.

Viņa sāka ar Mensonu runāt par viņa darbu un teica, ka viņas vīrs ne vienu reizi vien dzirdējis par Mensona pamatīgajām zināšanām. Viņa laipni mēģināja to izvilināt no atturīgās noslēgšanās un ar interesi jautāja, kā, pēc viņa domām, būtu uzlabojami ārstu darba apstākļi pilsētā.

- Hm - nezinu... - viņš teica, savā neveiklībā mazliet izliedams buljonu. - Man šķiet, būtu jau labi, ja drusku vairāk strādātu pēc zinātniskām metodēm.

Stīvs un mazrunīgs viņš palika arī tad, kad pieskārās viņa iemīļotajam tematam, par kuru tas Kristīnai varēja stundām ilgi, jūsmīgi stāstīt; viņš sēdēja, acis šķīvī nodūris, kamēr misis Vona viņam par lielu atvieglinājumu sāka runāt ar otru kaimiņu, Čelisu.

Čeliss, kas, kā izrādījās, bija metalurģijas profesors Kārdifa, tās pašas nozares lektors Londonas Universitātē un Raktuvju pārraudzības komitejas loceklis, runāja veikli un labprāt. Runā līdzi darbojās ķermenis, rokas, bārda, kad viņš ķildojās, smējās, izsaucās, tērzēja, un viņš visu laiku patērēja lielu daudzumu ēdamā un dzeramā kā mašīnists, kas drudžaini kurina, lai uzdzītu pilnu tvaiku. Bet katrs viņa vārds ķēra naglai uz galvas, un klātesošie labprāt klausījās viņā.

Endrū atteicās atzīt šīs sarunas vērtību un tikai saīdzis dzirdēja, ka tobrīd runāja par mūziku, par Baha diženumu, tad atkal, pateicoties milzīgam pārlēcienam, kas Čelisam tik ļoti patika, - par krievu rakstniecību. Viņš dzirdēja Tolstoja, Čehova, Turgeņeva, Puškina vārdu un sakoda zobus - pļāpāšana, viņš klusībā sirdījās, tukša pļāpāšana! Par ko gan šis sirmbārdis sevi tur? Gribētu redzēt, ko viņš darītu, ja tam, piemēram, kādā Sifena ielas virtuvē būtu jāizdara traheotomija! Tur viņš ar savu Puškinu vis tālu netiktu!

Bet Kristīna jutās ļoti omulīgi. Slepus viņā paskatījies, Endrū redzēja, kā viņa uzsmaida Čelisam, un dzirdēja, kā viņa dedzīgi piedalās sarunā. Un to viņa darīja gluži nepiespiesti, gluži dabiski. Vienu vai divas reizes viņa pieminēja savu tautskolas klasi Bankas ielā. Viņš bija pārsteigts, dzirdot, cik cienīga sarunas biedrene viņa bija profesoram, cik ātri un bez samulsuma aizstāvēja savus uzskatus. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš savu sievu redzētu pirmo reizi un citādā, jaunā gaismā. "Liekas, ka viņa šos krievu idiotus ļoti labi pazīst," viņš slepus pukojās, "savādi, ka ar mani viņa par to nekad nerunā!" Un, kad Čeliss vēlāk vēlīgi glāstīja Kristīnas roku, Endrū nodomāja: "Vai tas vecais kraķis nevar savaldīt nagus? Viņam taču pašam ir sieva."

Vairākas reizes viņš uztvēra Kristīnas skatienu, kas viņam uzsmaidīja jautrā sirsnībā, un vairākas reizes viņa novirzīja sarunu uz savu vīru.

- Profesor Čelis, mans vīrs |oti interesējas par antracīta raktuvju strādnieku stāvokli. Viņš sācis pētījumus par viņu arodslimībām. Par putekļu iespaidu.

- Aha, aha, - Čeliss norūca un ar interesi paskatījās Mensonā.

- Vai ne, mīļais? - Kristīna uzmudināja viņu. - Tu taču man vēl nesen kādu vakaru tik daudz par to stāstīji.

- Ak, es nezinu, - Endrū norūca. - Varbūt tur nekā nav. Man vēl nav diezgan daudz datu. Varbūt tuberkuloze nemaz neceļas no putekļiem.

Protams, viņš dusmojās pats uz sevi. Šis vīrs, šis Čeliss taču varēja viņam palīdzēt. Protams, Endrū nekad nebūtu lūdzis viņa atbalstu, taču fakts, ka viņam bija sakari ar Raktuvju pārraudzības komiteju, pavēra lieliskas iespējas. Aiz neizprotamiem iemesliem Endrū dusmas tagad vērsās pret Kristīnu. Kad viņi vēlāk gāja mājās, viņš greizsirdīgi klusēja, un tāpat klusēdams viņš tai pa priekšu iegāja guļamistabā.

Ģērbjoties - parasti tā bija jautra, sarunām bagāta norise, kad viņš nolaistiem bikšturiem un zobu suku rokā bieži un labprāt mēdza pārrunāt dienas notikumus, - viņš sastingušu skatienu raudzījās sānis.

Kad Kristīna glaimīgi teica: - Nu, vai nebija jauki, mīļais? - viņš izmeklētā pieklājībā atbildēja: - Ai, bija tiešām brīnišķīgi! Gultā viņš turējās pie malas, pēc iespējas tālāk no viņas, un Kristīnas vieglajam, glāstošajam pieskārienam viņš atbildēja ar ilgu un skaļu krākšanu.

Nākamajā rītā šī saspīlējuma sajūta starp viņiem vēl nebija zudusi. Saīdzis un gluži pret savu paradumu sabozies, viņš aizgāja darbā. Kad viņi piecos pēcpusdienā dzēra tēju, pie namdurvīm atskanēja zvans. Tur bija Vonu šoferis ar grāmatu kaudzi, uz kuras bija uzlikts liels dzeltenu narcišu pušķis.

- No misis Vonas misis Mensonai, - viņš smaidīdams teica, pielika roku pie cepures un aizgāja.

Kristīna laimē starojošu seju un pilnām rokām ienāca dzīvojamā istabā.

- Skaties, mīļais, - viņa satraukta iesaucās, - tas taču burvīgi! Misis Vona man aizdod visu Trolopu. Tik sen jau vēlējos viņu lasīt. Un šīs jaukās, jaukās puķes!

Viņš stīvi piecēlās un ar izsmieklu noteica:

- Ļoti jauki! Kungi atsūtījuši grāmatas un puķes! Tev tas laikam vajadzīgs, jo citādi tu pie manis neizciestu. Esmu tev pārāk garlaicīgs. Nepiederu pie tiem veiklajiem mutesbajāriem, kas tev, spriežot pēc vakarējā, tik ļoti patīk. Arī par krieviem es neko nezinu. Esmu tikai vienkāršs, dumjš asistents.

- Endrū! - Sārtums izzuda viņas sejā. - Kā tu vari tā runāt!

- Tas taču tiesa, saki pati! Es labi varēju to redzēt, vakar ar mokām ciezdams stulbās vakariņas. Man taču ir acis pierē. Esmu tev jau apnicis. Deru tikai dubļu brišanai, netīru segu cilāšanai un blusu salasīšanai. Es jau tagad tev esmu par dumju.

Tumši un līdzjūtīgi mirdzēja acis Kristīnas bālajā sejā, bet viņa mierīgi sacīja:

- Kā tu vari tā runāt? Es taču tevi mīlu tādēļ, ka tu esi tu. Un nekad nemīlēšu nevienu citu.

- Kā tad! - viņš norūca, izgāja no istabas un aizsita durvis.

Piecas minūtes viņš virtuvē dusmojās, skraidīja šurp un turp un koda lūpās. Tad viņš pēkšņās nožēlās atgriezās dzīvojamā istabā, kur Kristīna, skumji galvu nodūrusi, stāvēja kamīna priekšā un skatījās ugunī. Viņš strauji apskāva sievu.

- Krist, mīļā! - viņš karstās nožēlās iesaucās. - Mīļā, dārgā! Piedod! Dieva dēļ, piedod man! Es jau nemaz tik ļauni nedomāju. Esmu tikai greizsirdīgs idiots. Es tevi dievinu!

Viņi apskāvās karsti un drudžaini. Gaisā lidoja narcišu smarža.

- Vai tad tu nezini, - viņa šņukstēja, - ka bez tevis man būtu jāmirst.

Vēlāk, kad viņa sēdēja Endrū blakus, galvu pie viņa vaiga piespiedusi, viņš paķēra kādu no grāmatām un aušīgi vaicāja:

- Kas tad šis Trolops tāds ir? Vai tu man vari to paskaidrot, mīļā? Es taču esmu īsts stulbenis.

VIII

Ziema pagāja. Endrū guva jaunu ierosmi savā darbā par putekļu iespaidu. Jau tagad viņš bija sācis sistemātiski izmeklēt visus antracīta raktuvju strādniekus, kas skaitījās viņa sarakstā. Kopējie vakari ar Kristīnu pagāja vēl jautrāk nekā līdz šim. Kristīna viņam palīdzēja pārrakstīt piezīmes, un viņa strādāja pie jaukās kamīna uguns - viena šā apvidus priekšrocība bija tā, ka te vienmēr lielā vairumā varēja dabūt ļoti lētas ogles, - kad Endrū vēlu vakarā pārnāca no slimnieku pieņemšanas. Bieži viņi ilgi sarunājās, un viņš bija pārsteigts par Kristīnas plašajām, no grāmatām smeltajām zināšanām, kuras viņa nekad uzbāzīgi neizrādīja. Turklāt viņš Kristīnā pamazām novēroja smalku instinktu, intuīciju, kas viņas spriedumus par rakstniecību, mūziku un it sevišķi par cilvēkiem darīja apbrīnojami pareizus.

- Velns lai parauj! - viņš bieži ķircinājās. - Es tikai tagad iepazīstos ar savu sievu. Bet, ja tu kļūsi iedomīga, pārtrauksim sarunu uz pusstundu un es tevi pamatīgi apspēlēšu piketā. - Šo spēli viņi bija iemācījušies pie Voniem.

Kad dienas kļuva garākas, Kristīna, viņam neko neteikusi, sāka līst līdumu, kas tiem bija dārza vietā. Kalponei Dženijai bija vecs tēvocis - un viņa lepojās ar šo vienīgo radinieku - vecs, darba nespējīgs kalnracis, kas par desmit pensiem stundā nāca Kristīnai palīgā. Kad Mensons kādā marta dienā gāja pār nedrošo tiltu, viņš tos abus ieraudzīja strauta malā novācam sarūsējušās lašu konservu bundžas, kas tur bija sanestas.

- Ē, jūs tur lejā! - viņš sauca no tilta. - Ko jūs tur darāt? Vai gribat aizbaidīt manas zivis?

Viņa ar jautru galvas pamājienu atbildēja vīra jokam.

- Pagaidi vien!

Nedaudzās nedēļās nezāles bija izravētas un aizaugušie celiņi notīrīti. Strauta gultne bija tīra, krasti - nolīdzināti un uzkopti. Mazās gravas galā izveidoja glītu akmeņdārzu. Vonu dārznieks Džons Roberts bieži nāca šurp, atnesa dēstus un spraudeņus un deva padomus, īstā triumfā viņa vīru aiz rokas veda dārzā parādīt pirmo dzelteno narcisi.

Marta pēdējā svētdienā Denijs, iepriekš neko neziņojis, atbrauca viņus apciemot. Viņi atplestām rokām steidzās tam pretī un to gandrīz nospieda apsveicināšanās sajūsmā. Mensonam bija savāds prieks atkal redzēt šo zemo stāvu, šo sarkano seju ar smilšu krāsas uzacīm. Visu viņam izrādījuši, pacienājuši ar svētku mielastu, viņi apsēdināja Deniju mīkstākajā atzveltnes krēslā un kāri gaidīja jaunas ziņas.

- Peidžs pagalam, - Filips stāstīja. - Jā, nabaga vīrs pirms mēneša nomira. Ar otru asinsizplūdumu. Un tā viņam arī bija vislabāk! -Viņš sūca pīpi, un viņa acīs dzirkstīja tas pats vecais cinisms. - Blodvena un tavs draugs Rīss laikam taisās precēties.

- Zelta kāzas jau pašā sākumā, - Endrū teica neparastā sarūgtinājumā. - Nabaga Edvards!

- Peidžs bija lielisks cilvēks. Vecs, labs praktizējošs ārsts, - Denijs domīgi teica. - Tu zini, ka man derdzas šis vārds un tā nozīme. Bet Peidžs šim vārdam darīja godu.

Pagāja klusuma brīdis, kamēr viņi domāja par Edvardu Peidžu, kas garajos, gausi ritošajos gados, nīkdams starp Bleinelijas ogļu gružu kaudzēm, bija ilgojies pēc Kapri salas, pēc tās saules un putniem.

- Un kā tev klājas, Filip? - Endrū beidzot vaicāja.

- Es pats labi nezinu. Nemiers vajā, - Denijs dzestri pasmīnēja. - Bleinelija nemaz nav vairs tāda kā agrāk, kopš jūs abi aizbraucāt. Domāju laisties kaut kur uz ārzemēm, varbūt par kuģa ārstu, ja vien kāds preču kuģelis mani pieņems.

Endrū klusēja, atkal skumdams par to, ka šis gudrais cilvēks, šis patiesi apdāvinātais ķirurgs it kā apzinātā sadismā tīšuprāt iznieko savu dzīvi. Bet vai Denijs patiešām to darīja? Endrū un Kristīna bieži bija runājuši par Filipu, mēģinājuši atminēt viņa dzīves mīklu. Klīda baumas, ka viņš apprecējis sievu no augstākām aprindām, kura bija viņu mēģinājusi pielāgot grāfistes prasībām, kur meistariskas operācijas četrās nedēļas dienās neko nenozīmēja, ja ārsts pārējās trīs dienas nejāja medībās. Kad Denijs piecus gadus bija tā mocījies, sieva atmaksāja viņa pacietību, pēkšņi pametot vīru kāda cita dēļ. Vai tad brīnums, ka Denijs bija aizbēdzis tuksnesī, ka viņš nicināja visu tradicionālo un nīda visu ortodoksālo? Bet varbūt kādu dienu viņš tomēr vēl varēja atgriezties pie civilizācijas.

Viņi tērzēja visu pēcpusdienu, un Filips palika līdz pēdējam vilcienam. Viņš ar patiesu interesi noklausījās Mensona stāstā par Eberelovas apstākļiem. Kad Mensons sašutumā minēja procentus, ko Lūelins atvilka asistentiem no algas, Denijs, ērmīgi smīnēdams, noteica:

- Nevaru iedomāties, ka tu ilgi ar to samierināsies!

Pēc Filipa apciemojuma Mensons dienu gaitā pamazām sāka sajust kādu tukšumu, kādu savādu robu savā darbā. Bleinelijā Filips tam bija vienmēr tuvumā, vienmēr viņš bija jutis kopējas saites, skaidru mērķi, kas viņiem abiem bija bijis. Bet Eberelovā nebija tādu saišu, un savos darbabiedros viņš neredzēja cenšanās pēc tamlīdzīga mērķa.

Dr. Ērkharts, viņa kolēģis rietumu ambulancē, par spīti savai īdzīgajai omai, bija lāga vīrs. Un tomēr viņam trūka iedvesmas, viņš bija vecs un strādāja jau diezgan automātiski. Kaut arī, pateicoties ilgajiem piedzīvojumiem, viņš, kā pats izteicās, varēja pneimoniju "saost" jau tajā mirklī, kad pabāza degunu slimnieka istabā, kaut arī viņš pārsēju un šinu uzlikšanā bija ļoti veikls un apdeguma brūču ārstēšanā īsts meistars, kaut arī reizēm viņam bija prieks pierādīt, ka viņš var izdarīt mazas operācijas, taču daudzējādā ziņā viņš bija briesmīgi vecmodīgs. Endrū acīs viņš bija Denija "vecā labā mājas ārsta" tips - gudrais, apzinīgais, piedzīvojušais, pacientu un vispār publikas sentimentāli dievinātais ārsts, kas jau divdesmit gadus nav atšķīris nevienu zinātnisku grāmatu un jau gluži bīstamā kārtā palicis laikam iepakaļ. Endrū gan vienmēr patika ar Ērkhartu diskutēt, taču vecajam vīram atlika ļoti maz laika arodnieciskām sarunām. Pēc dienas darba viņš iestrēba konservu zupu, vislabāk kādu viru ar tomātiem, spodrināja savu jauno vijoli, apskatīja savu veco porcelānu un tad pusskriešus aizmetās uz brīvmūrnieku klubu spēlēt šahu un smēķēt.

Abi austrumu ambulances asistenti bija tikpat neinteresanti. Dr. Medlijs, vecākais, jau tuvu piecdesmitiem, gudru, atklātu seju, diemžēl bija gandrīz kurls. Ja nebūtu bijis šā trūkuma, ko ļaudis nesaprotamu iemeslu dēļ parasti uzskata par komisku vājību, Čārlzs Medlijs būtu bijis diezin kas, tikai ne asistents raktuvju ielejās. Tāpat kā Endrū, viņš īstenībā bija zinātnieks. Viņam bija izcilas diagnostiķa spējas. Bet, kad pacienti viņam ko teica, viņš nedzirdēja ne vārda. Protams, pateicoties novērojumiem un vingrinājumiem, viņš prata lasīt vārdus no lūpām. Taču viņš bija kautrīgs, jo bieži izdarīja smieklīgas kļūdas. Bija gandrīz sāpīgi redzēt, kā viņa izmocītās acis neziņā un bailēs raudzījās uz runātāja lūpām. Un, tā kā viņš vienmēr baidījās izdarīt liktenīgas kļūdas, viņš parakstīja zāles vissīkākajās devās. Viņa apstākļi nebija labi, jo viņš bija piedzīvojis daudz bēdu un rūpju ar saviem pieaugušajiem bērniem un, līdzīgi savai izbālējušajai sievai, bija kļuvis par ēnai līdzīgu, savādi aizkustinošu radījumu, kas staigāja pa dzīvi pastāvīgās bailēs no Dr. Lūelina, komitejas un pēkšņas atlaišanas.

Otrs asistents, Oksborovs, krasi atšķīrās no nabaga Medlija, un Endrū viņu lāgā nevarēja ciest. Oksborovs bija liels, izplūdis vīrs uztūkušiem pirkstiem un rupji jautru dabu. Endrū bieži domāja, ka no Oksborova būtu iznācis labs bukmeikers, ja vien viņam būtu mazliet vairāk asiņu dzīslās. Taču īstenībā Oksborovs katru sestdienas vakaru kopā ar sievu, kas ņēma līdzi nēsājamu harmoniju, brauca uz kaimiņu pilsētu Fērnliju, jo Eberelovā stāvokļa cieņa liedza tādu uzstāšanos, un tur viņš tirgus laukumā uzcēla mazu, mašām klātu telti un noturēja reliģisku brīvdabas sapulci. Oksborovs bija sludinātājs. Kā ideālists, kā cilvēks, kas ticēja augstākai varai dzīvē, Endrū būtu varējis šo dedzību apbrīnot. Bet Oksborova salkanā jūtelība bija derdzīga. Gluži negaidot viņš varēja sākt raudāt, un, kad viņš lūdza Dievu, bija neērti klausīties. Kādreiz grūtās dzemdībās, savas ne visai plašās zināšanas izsmēlis, viņš pēkšņi ar troksni nokritis pie gultas ceļos un lūdzis Dieva brīnumu, lai glābtu nabaga sievieti. Ērkharts, kas Oksborovu nicināja, Mensonam atstāstīja šo gadījumu; aizsaukts pie dzemdētājas, Ērkharts bija atlocījis piedurknes un sekmīgi sniedzis palīdzību ar dzemdību knaiblēm.

Jo vairāk Endrū domāja par saviem kolēģiem un sistēmu, kādā tiem bija jāstrādā, jo vairāk viņš ilgojās tos tuvināt vienu otram. Pagaidām viņu starpā vēl nebija nekādas vienotības, nekādas kopības izjūtas, pat nekādas tuvākas saskarsmes. Viņi vienkārši bija nostādīti katrs savrup un viens pret otru pēc parastās konkurences sistēmas, kas vērojama starp visas zemes praktizējošajiem ārstiem, un ikviens centās pievilkt sev iespējami vairāk pacientu. Sekas tam bija aizdomas un ļaunvēlība. Tā, piemēram, Mensonam gadījās redzēt, ka Erkharts, kad kāds Oksborova pacients tam atnesa kartīti, izņēma vīram no rokas pustukšo zāļu pudeli, atkorķēja, nicīgi paoda un tad iesaucās:

- Tad to jums Oksborovs liek dzert? Pie joda, vai viņš jūs grib pamazām noindēt?

Tikmēr Dr. Lūelins, šo nesaticību vērodams, gluži mierīgi katrā asistentu algas izmaksas dienā iebāza kabatā savu daļu. Endrū ļoti cieta no tā un vēlējās panākt citu norunu, jaunu un labāku saskaņu starp asistentiem, kas tiem varbūt liktu turēties kopā un nemaksāt Lūelinam šo nodevu. Bet paša rūpes, apziņa, ka viņš tikai īsu laiku ir šeit, un galvenokārt kļūdas, ko viņš darbības sākumā savā rajonā bija izdarījis, lika viņam uzmanīties. Tikai vēlāk, iepazinies ar Konu Bolendu, viņš nolēma riskēt.

IX

Kādu dienu aprīļa sākumā Endrū pamanīja, ka viņam ir caurs zobs, un tādēļ nākamajā nedēļā kādu pēcpusdienu gāja meklēt sabiedrības zobārstu. Viņš vēl nebija iepazinies ar Bolendu un nezināja, kurā laikā tas pieņem. Nonācis galvenajā laukumā, kur atradās Bolenda pieņemamās telpas, viņš atrada durvis aizslēgtas un pie tām piespraustu ar sarkanu tinti rakstītu zīmīti: "Aizeju apmeklēt slimniekus. Steidzamos gadījumos apjautāties dzīvoklī."

Endrū acumirkli apdomājās un tad nolēma: ja nu viņš reiz ir atnācis, viņš varēja vismaz norunāt laiku, kad pienākt nākamreiz, tādēļ pajautāja ceļu kādam no jaunajiem puišiem, kas pulkiem slaistījās ap saldējuma veikalu, un devās uz zobārsta dzīvokli.

Tas bija mazs savrupnamiņš pilsētas austrumu nomales sākumā. Pa nekopto dārza ceļu iekšā iedams, Endrū dzirdēja skaļus vesera sitienus. Viņš ieskatījās pa plaši atvērtām durvīm pussakritušā koka šķūnī mājas vienā pusē un ieraudzīja druknu, sarkanmatainu vīru, kreklā izmetušos, ar veseri nikni apstrādājam izjaukta automobiļa vidusdaļu. Tajā pašā laikā vīrs ieraudzīja viņu.

- Hallo! - tas iesaucās.

- Hallo! - Endrū atbildēja mazliet kareiviskā noskaņā. - Gribu pierakstīties pie zobārsta. Esmu asistents Mensons.

- Nāciet tik iekšā, - vīrs uzaicināja, laipni vicinādams veseri. Tas bija Bolends.

Endrū iegāja šķūnī, kas bija piemētāts ar neticami vecmodīga automobiļa sastāvdaļām. Vidū uz koka kastēm, kas kādreiz kalpojušas olu pārvadāšanai, bija uzlikta divās daļās pārzāģēta automobiļa šasija. Endrū pārmaiņus meta skatienus gan uz šo mehānikas mākslas darbu, gan uz pašu Bolendu.

- Vai tā jūs apmeklējat slimniekus?

- Protams, - Kons atsaucās. - Kad man slimnieki apnīk, es nāku uz garāžu un pastrādāju pie sava automobiļa.

Par spīti savai īriskajai izrunai, kas grieztin griezās ausīs, viņš ar nepārprotamu lepnumu lietoja vārdus "garāža" un "automobilis", lai apzīmētu sabrukušo šķūni un aizvēsturisko satiksmes līdzekli.

- Jūs man neticētu, ja es pateiktu, ko tagad daru, - viņš turpināja, - ja vien neesat dzimis mehānikas amatieris kā es. Šis mazais auto man pieder jau piecus gadus, un nepiemirstiet, ka tad, kad to nopirku, tas bija jau trīs gadus vecs. Tagad, redzot to tā saģērētu, jums liksies neticami, ka tas var skriet kā zaķis. Bet viņš man bija par mazu, Menson, par mazu, jo mana ģimene ir pieaugusi. Tāpēc es to tagad pastiepju garāku. Redziet, es to pārgriezu tieši vidū pušu un tur pielikšu divas pēdas klāt. Pagaidiet vien, kad mašīna būs gatava, Menson! - Viņš paķēra svārkus. - Tad tanī varēs sasēsties vesels karapulks. Nāciet man līdzi uz pieņemamo istabu, es jums izārstēšu zobu.

Pieņemamajā istabā, kas bija tikpat nekārtīga un, jāsaka, tikpat netīra kā garāža, Kons, nemitīgi pļāpādams, saplombēja zobu. Viņš runāja tik daudz un tik ātri, ka viņa kuplās, sarkanās ūsas vienmēr likās norasojušas. Kastaņbrūno matu krēpes, kas jau sen ilgojās pēc šķērēm, pastāvīgi krita Mensonam acīs, kad Kons noliecās pār viņu, lai uzliktu amalgamas porciju, ko turēja uz netīrā, eļļainā naga. Viņš nebija papūlējies rokas nomazgāt - tādiem sīkumiem Kons nepievērsa uzmanību! Viņš bija bezrūpīgs, pirmatnīgs plaša vēriena vīrs. Jo vairāk Endrū ar viņu runāja, jo vairāk viņu iejūsmināja Kona humors, viņa vienkāršība. Konam, kas nu jau sešus gadus strādāja Eberelovā, nebija ne penija naudas. Tomēr dzīve viņam sagādāja milzum daudz prieka. Viņš bija aizrāvies ar mehāniku, pastāvīgi gatavoja šādas tādas rotaļlietas un dievināja savu automobili. Fakts, ka Konam piederēja automobilis, jau pats par sevi bija labs joks. Bet joki Konam patika pat tad, ja zobojās par viņu pašu. Viņš Mensonam pastāstīja, kā reiz izsaukts pie kāda komitejas locekļa, lai izrautu tam dzerokli. Kons domājis, ka viņam kabatā ir zobu raujamās knaibles, bet tad pēkšņi ķēries pie zoba ar bīdatslēgu.

Kad plomba bija gatava, Kons iesvieda instrumentus ievārījuma podā ar lizolu, tā viņš saprata dezinfekciju, un aicināja Endrū pie sevis uz tēju.

- Nāciet, nāciet! - viņš viesmīlīgi skubināja. - Jums jāiepazīstas ar manu ģimeni. Un mēs būsim tieši laikā. Pulkstenis ir pieci.

Kona ģimene tiešām jau dzēra tēju, kad viņi ienāca, taču Kona piederīgie acīmredzot tā bija pieraduši pie viņa dīvainībām, ka viņa pēkšņā ierašanās ar svešu cilvēku nemaz netraucēja viņu mieru. Siltajā, nekārtīgajā telpā Bolenda kundze sēdēja galda galā ar zīdaini pie krūts. Tālāk Mērija, piecpadsmit gadu veca, lēna un bikla - "vienīgā tumšmate un tētiņa mīlule", tā Kons iepazīstināja, - meitene, kas jau tagad strādāja par kantoristi galvenajā laukumā pie bukmeikera Džo Lārkinza un pelnīja gluži labu algu. Mērijai blakus sēdēja divpadsmit gadu vecais Terenss, tad vēl trīs mazāki bērni, kas visi brēca, lai tēvs tos ievēro.

Visā šajā ģimenē, varbūt mulso Mēriju atskaitot, dzirkstīja tāda bezrūpīga jautrība, ka Endrū priecājās līdzi. Likās, pat istaba runā īru izloksnē. Pār kamīnu, zem krāsainas pāvesta Pija X ģīmetnes, kas bija izrotāta ar pūpolu vītni, karājās izžauti zīdaiņa autiņi. Netīrītais, bet dziesmās trīcošais kanārijputniņa būrītis stāvēja uz ēdienu sagatavojamā galda blakus Bolenda kundzes ņieburam - viņa to nupat bija noņēmusi, lai varētu ērtāk sēdēt, - un caurumainam maisam ar suņu raušiem. Uz kumodes stāvēja sešas tikko no veikala atnestas alus pudeles blakus Terensa flautai. Kaktos mētājās salauztas rotaļlietas, pa vienai kurpei, viena sarūsējusi slida, japāņu saulessargs, divas mazliet salauzītas lūgšanu grāmatas un divi fotolaikraksta numuri.

Taču, tēju dzerot, Endrū visvairāk jūsmoja par Bolenda kundzi - viņš vienkārši nevarēja no tās nolaist skatienu. Bāla, sapņaina, nevērīga, viņa klusēdama sēdēja un dzēra tēju tasi pēc tases, kamēr tai apkārt trokšņoja bērni un zīdainis gluži atklāti barojās no veselīgā pilnīgā barības avota. Viņa smaidīja un māja ar galvu, grieza bērniem maizi, ielēja tēju, dzēra pati un zīdīja mazo, visu to darīdama tādā abstraktā mierā, ka likās - trokšņa, netīrības un pelēkuma gadi, varbūt arī Kona temperaments viņu beidzot būtu pacēlis it kā mēnessērdzības augstienē, kur viņa bija vientuļa un neaizskarama.

Kad viņa uzrunāja viesi, skatīdamās pāri tā pakausim, viņas balss skanēja pazemīgi un it kā piedošanu lūgdamās. Viņš tā satrūkās, ka tikko neapgāza tasi.

- Gribēju apmeklēt jūsu sievu, doktor Menson, bet man bija tik daudz darba...

- Žēlīgais Dievs! - Kons smējās locīdamies. - Daudz darba, nē, ko tu neteiksi! Viņa grib teikt, ka viņai nebija jauna ģērba. Nauda tam jau bija nolikta, bet, parauj jods, Terensam vai kādam citam bērnam vajadzēja kurpju. Nebēdājies, māt, pagaidi, kad būšu pagarinājis automobili, tad mēs tevi uzposīsim! - Gluži vaļsirdīgi viņš griezās pie Mensona. - Mums klājas ļauni, Menson. Muļķīga lieta. Paēduši mēs, paldies Dievam, vēl esam, bet, kas attiecas uz drēbēm, nujā, komitejā tādi skopuļi vien sēž. Un, protams, šefs arī dabū savu tiesu.

- Kas? - Endrū pārsteigts jautāja.

- Lūelins! Viņš man atvelk piektdaļu, gluži tāpat kā jums.

- Bet, Dieva dēļ, ar kādām tiesībām?

- Ak, reizēm viņš izmeklē kādu manu pacientu. Pēdējos sešos gados viņš divreiz izdarīja sakņu galu rezekciju. Un viņš izdara arī rentgenuzņēmumus, ja vajag. Bet viņš ir liels blēdis.

Ģimene bija izskrējusi virtuvē rotaļāties, tādēļ Kons varēja vaļsirdīgi runāt. - Viņš ar savu lielo limuzīnu! Tā ir tikai lepni lakota grabaža. Klausieties, Menson, kādu dienu es ar savu mazo autobusu braucu viņam nopakaļ Mardija kalnā, un man ienāca prātā piespiest gāzes pedāli. Mīļais Dievs, jums vajadzēja redzēt viņa seju, kad viņš rija manus putekļus.

- Klausieties, Bolend, - Endrū ātri ierunājās. - Šī Lūelina atvilkumu lieta ir nejēdzīga nekrietnība. Kādēļ mēs neko nedarām pret to?

- Ko?

- Kādēļ mēs neko nedarām pret to? - Endrū skaļāk atkārtoja. Vēl runājot viņš juta, ka asinis sāk vārīties. - Tā ir kliedzoša netaisnība. Mēs mokāmies un cenšamies tikt uz priekšu, - klau, Bolend, jūs esat vīrs, ko es meklēju. Vai gribat man palīdzēt cīnīties? Mēs nodrošināsim citu asistentu atbalstu. Uzstāsimies kopējiem spēkiem...

Kona acīs pamazām atspīdēja izpratnes gaisma.

- Jūs gribat uzmīt Lūelinam uz varžacīm?

- Protams.

Kons svinīgi izstiepa roku.

- Menson, vecais draugs! - viņš tūliņ atsaucās. - Es turēšu jums līdzi!

Cīņas dedzības pārņemts, Endrū steidzās mājās pie Kristīnas.

- Krist! Krist! Atradu īstu pērli. Sarkanmatainu zobārstu - viņš ir gluži traks, tāds pats kā es. Es jau zināju, ka tu tā teiksi. Bet klausies, dārgā, mēs te rīkosim mazu apvērsumu.-Viņš satraukts smējās. - Ak Dievs, ja vecais Lūelins zinātu, kas viņu sagaida!

Viņas brīdinājumi nebija vajadzīgi. Viņš bija nolēmis sīki apsvērt visu, ko darīja. Tādēļ viņš nākamajā dienā aizgāja pie Ouena.

Sekretārs bija ļoti ieinteresēts un pārsteigts. Viņš paskaidroja Mensonam, ka tā bijusi pašu asistentu labprātīga vienošanās ar galveno ārstu. Tādēļ šī lieta atrodoties ārpus komitejas jurisdikcijas.

- Zināt, Menson, - Ouens, noslēdzot sarunu, sacīja. - Doktors Lūelins ir ļoti spējīgs, augsti kvalificēts spēks. Mēs esam laimīgi, ka mums ir tāds vīrs, bet viņš no sabiedrības saņem labu algu par savu kontrolārsta darbību. Jūs, asistenti, paši domājat, ka viņam jādabū vēl vairāk.

- Ne velna mēs nedomājam, - Endrū klusībā noteica. Tomēr viņš aizgāja apmierināts, piezvanīja Oksborovam un Medlijam un lūdza tos vakarā atnākt uz dzīvokli. Ērkharts un Bolends jau bija apsolījušies ierasties. No agrākām sarunām viņš zināja, ka neviens ārsts, atsevišķi ņemot, negribēja labu prātu maksāt piekto daļu no savas algas. Visam vajadzēja izdoties, atlika tikai viņus visus savest kopā.

Nākamais uzdevums bija runāt ar Lūelinu. Pēc ilgākām pārdomām viņš bija atzinis, ka būtu gļēvi viņam iepriekš neziņot par nodomāto rīcību. Pēcpusdienā viņš kādas narkozes dēļ bija slimnīcā. Noskatīdamies, kā Lūelins strādā savu darbu - tā bija diezgan sarežģīta intraperitonāla operācija -, viņš nespēja pārvarēt apbrīnas jūtas. Ouena vārdi bija pilnīgi pareizi: Lūelins bija apbrīnojami spējīgs, ne vien spējīgs, bet ļoti apdāvināts. Viņš bija izņēmums, vienīgais izņēmums, kas apstiprina likumu, kā Denijs būtu teicis. Viņš neko nepameta neievērotu, nekas viņam nemisējās. Sākot ar publisko sanitāro administrāciju, ko viņš pārzināja visos sīkumos, un beidzot ar jaunākajiem rādija terapijas sasniegumiem, Lūelins pārvaldīja visu savu plašo pienākumu lauku, viņš prata visu un bija sagatavots visam.

Kad Lūelins pēc operācijas mazgājās, Endrū piegāja klāt un ātri nometa uzsvārci.

- Piedodiet, ka par to runāju, doktor, bet es varēju tikai noskatīties, - to jūs izdarījāt tiešām lieliski.

Lūelina tumšā seja apmierinājumā sārtojās. Viņš laipni pasmaidīja.

- Priecājos, ka jūs tā domājat, Menson. Un, tā kā esam sākuši par to runāt, jūs jau daudz labāk protat anestezēt.

- Nē jel, nē, - Endrū nomurmināja. - To es nekad īsti nepratīšu.

Pēc īsa klusuma brīža Lūelins vienaldzīgi turpināja ieziepēt rokas. Endrū viņam blakus nervozi ieklepojās. Nu, kad īstais brīdis bija pienācis, viņš gandrīz nespēja parunāt. Beidzot viņš tomēr saņēmās un ātri izteica:

- Paklau, doktor Lūelin, domāju, ka labāk būs, ja jums to pateikšu, - mēs, asistenti, to uzskatām par netaisnību, ka mums jāmaksā jums procenti no savas algas. Man ļoti neērti to teikt, bet es - es gribu ierosināt šīs kārtības atcelšanu. Šovakar mēs satiksimies pie manis mājās. Man likās pareizāk jums to pateikt tūliņ nekā pēc tam. Gribu, lai jūs zinātu, ka neesmu negodīgi rīkojies.

Endrū pagriezās, Lūelinam sejā neskatīdamies, un, iekām tas paguva atbildēt, izgāja no operāciju istabas. Cik neveikli viņš bija runājis! Bet, lai nu kā, tas bija pateikts. Ja viņš griezīsies pie galvenā ārsta ar savu ultimātu, Lūelins viņu nevarēs apvainot slepenā rīcībā.

Apspriede "Ielejas ainavā" bija paredzēta deviņos. Endrū lika atnest alu un lūdza Kristīnu sagatavot sviestmaizes. To padarījusi, viņa uzvilka mēteli un uz stundu aizgāja pie Voniem. Endrū gaidu satraukumā staigāja šurp un turp pa priekšistabu un mēģināja sakārtot domas. Tad sāka ierasties viesi - vispirms Bolends, tad Erkharts un beidzot abi reizē Oksborovs un Medlijs.

Dzīvojamā istabā Endrū, alu ieliedams un sviestmaizes piedāvādams, pūlējās sanāksmi padarīt cik iespējami sirsnīgu. Tā kā Oksborovs viņam bija visnesimpātiskākais, viņš to uzrunāja pirmo.

- Lūdzu, nekautrējieties, Oksborov! Pagrabā vēl diezgan.

- Pateicos, Menson. - Sludinātāja balss skanēja vēsi. - Es nelietoju alkoholu nekādā veidā. Tas ir pret maniem principiem.

- Nu tad, Dieva vārdā! - Kons teica ar alus putām ūsās.

Sākums nesolīja neko labu. Medlijs ēda sviestmaizes un visu laiku ziņkāri skatījās citos ar kurla cilvēka stingajām bailēm sejā. Alus sāka ierosināt Ērkharta cīņas garu; dažas minūtes stīvi noraudzījies Oksborovā, viņš pēkšņi iesaucās:

- Tā kā nu reiz esam kopā, vai jūs man nepaskaidrotu, doktor Oksborov, kā Tjūdors Evanss, Glinas ielā septiņpadsmit, no mana saraksta tika jūsējā.

- Neatceros tādu gadījumu, - Oksborovs atbildēja, vienaldzīgi saspiezdams kopā pirkstu galus.

- Es gan! - Erkharts eksplodēja. - Tas ir viens no pacientiem, ko jūs, augsti cienītais doktor, esat man nozadzis! Un kas vēl ļaunāk...

- Džentlmeņi! - Endrū izbijies iesaucās. - Lūdzu, lūdzu! Ko mēs panāksim, tā mūžīgi ķildodamies? Apdomājiet taču, kādēļ mēs esam šeit.

- Jā, kādēļ mēs īsti esam šeit? - Oksborovs jautāja ziņkāri kā sieviete. - Man vajadzēja būt pie kāda pacienta.

Endrū, kas sastingušu un nopietnu seju stāvēja kamīna priekšā, mēģināja glābt situāciju.

- Džentlmeņi! - Viņš atvilka elpu. - Esmu šeit jaunākais, un arī mana prakse nav ilga, bet es ceru, ka jūs man to neņemsiet ļaunā! Varbūt tieši tādēļ, ka esmu šeit jauns atnācējs, es skaidrāk redzu to nejēdzību, ar kuru jūs jau sen esat samierinājušies. Man liekas, ka mūsu sistēma ir nepareiza. Mēs gluži aizvēsturiskā veidā nomokāmies un noplēšamies, it kā mēs būtu nevis vienas biedrības biedri, bet gan parasti praktizējoši ārsti pilsētā vai laukos. Mums jāizmanto kopējā darba lieliskās priekšrocības. Katrs ārsts, ko pazīstu, zvēr, ka viņam esot īsta suņa dzīve. Katrs stāsta, kā nopūloties un noskrienoties, ka nekad neesot ne mirkļa laika personīgām vajadzībām, ka neatliekot brīva brīža pat paēst, jo vienmēr jābūt gatavam skriet pie kāda slimnieka. Kāpēc tas tā ir? Tāpēc, ka mūsu profesijas darbinieki nekad nav mēģinājuši organizēties. Ņemsim tikai vienu piemēru, lai gan es tādus varētu minēt dučiem, - nakts vizītes. Jūs zināt, ar kādām bažām mēs vakaros ejam gulēt, jo baidāmies, ka pēc pāris stundām mūs modinās un aicinās pie slimnieka. Mēs pavadām naktis vienā satraukumā, jo aizvien taču iespējams, ka mūs izsauc. Bet pieņemsim, ka mēs zinātu - mūs nevar izsaukt! Pieņemsim, ka mēs mēģinātu kopdarbības veidā sadalīt nakts darbu savā starpā. Viens no mums uzņemtos visas nakts vizītes vienu nedēļu, un pēc tam viņam visu mēnesi būtu miers, jo citi tikmēr strādātu savu reizi. Vai tas nebūtu jauki? Iedomājieties, cik spirgti mēs tad varētu iet savā dienas darbā...

Viņš apklusa, redzēdams kolēģu trulās, neizteiksmīgās sejas.

- Tas nekam neder, - Ērkharts izgrūda. - Velns lai parauj! Labāk ceļos augšā katru nakti nekā uzticu kaut vienu savu pacientu šim kūmiņam F o k s b o r o v a m! Hi-hi-hi! To pacientu es nekad vairs neredzētu!

Endrū viņu iekaisis pārtrauca:

- Nu, ja nevaram vienoties, atstāsim šo jautājumu nākamajai sanāksmei. Bet vienā jautājumā mēs visi esam vienis prātis - par procentiem, ko maksājam doktoram Lūelinam. - Viņš brīdi klusēja. Nu visi lūkojās viņā, jo tas bija maka jautājums, tātad visiem klātesošajiem vienlīdz interesants. - Mēs visi esam vienis prātis, ka tas ir netaisni. Es jau par to runāju ar Ouenu. Viņš teica, ka komitejai tur neesot nekādas daļas, šī lieta jānokārtojot pašiem ārstiem savā starpā.

- Ļoti pareizi, - Ērkharts ierunājās. - Atceros, kā tas sākās. Pirms kādiem deviņiem gadiem. Toreiz mums bija divi sevišķi tūļīgi asistenti. Viens austrumu ambulancē un otrs - manā rajonā. Viņi Lūelinam sagādāja ļoti daudz darba ar saviem pacientiem. Tādēļ viņš mūs kādu dienu sasauca kopā un paziņoja, ka nevarot par velti šķiest savu laiku, ja mēs kopīgi nevienojoties par kādu nolīgumu. Tā tas sākās, un tā tas turpinās joprojām.

- Bet algu, ko viņš no komitejas saņem, viņam taču maksā par visu darbu sabiedrības labā. Un no savas privātās prakses viņš grābj naudu siekiem. Viņš peld naudā!

- Zinu, zinu, - Ērkharts palika pie sava. - Bet apdomājiet, Menson, šis Lūelins mums taču sasodīti noderīgs. Un viņš to zina. Ja viņš saslietos pret mums, tad mums gan jauki klātos.

- Bet kādēļ mums viņam jāmaksā? - Endrū jautāja nepielūdzamā ietiepībā.

- Jā, kādēļ? - Kons iesaucās, no jauna pieliedams glāzi.

Oksborovs uzmeta zobārstam skatienu.

- Ja man atļauts iebilst kādu vārdu, esmu vienās domās ar doktoru Mensonu tajā ziņā, ka nav taisnīgi mums atvilkt daļu no mūsu algas. Bet doktors Lūelins tomēr ir ievērojams vīrs, augsti kvalificēts ārsts un sabiedrības lepnums. Turklāt viņš mums izpalīdz, atņemdams mums grūtākos slimniekus.

Endrū izbrīnā paskatījās viņā.

- Vai tad jūs vēlaties, lai jums atņem grūtākos slimniekus?

- Protams, - Oksborovs īgni atteica. - To taču katrs vēlas.

- Es ne! - Mensons iesaucās. - Es gribu tos paturēt un ārstēt līdz galam!

- Oksborovam taisnība, - Medlijs gluži negaidot nomurmināja. - Tas taču ir ārsta prakses pamatlikums, Menson. Kad būsiet vecāks, jūs pats tā domāsiet. Tikt vaļā no visa, kas apgrūtina, - vai tas ir slikti?

- Nu, pie velna! - Endrū iekaisis pretojās.

Diskusija turpinājās trīsceturtdaļstundas, atkal un atkal atgriežoties izejas punktā. Beidzot Endrū, jau stipri sapīcis, iesaucās:

- Mums tas tomēr jāizdara! Gluži vienkārši - jāsaņemas un jāizdara. Lūelins jau zina, kas mums padomā. Es viņam to šodien pateicu.

- Ko?! - iekliedzās Oksborovs, Ērkharts un pat Medlijs.

- Menson, vai jūs gribat teikt, ka esat pasacījis doktoram Lūelinam... - Oksborovs bija izslējies un raudzījās Mensonā kā sastindzis.

- Protams. Reiz viņš tik un tā to uzzinātu. Vai jūs nesaprotat, ka mums tikai jāturas kopā, jārīkojas vienprātīgi, tad mēs visu nokārtosim.

- Pie velna! - Ērkharts bija gluži nobālējis. - Jums gan ir drosme! Vai jūs arī zināt, cik liels ir Lūelina iespaids? Viņa roka sniedzas visur. Varēsim būt laimīgi, ja mūs neizmetīs no darba. Vai es savā vecumā vairs dabūšu vietu? - Viņš metās uz durvīm. - Menson, jūs esat lāga zēns, bet par zaļu. Arlabvakaru!

Medlijs jau agrāk bija steigā piecēlies. Viņa sejas izteiksme skaidri rādīja, ka viņš labprāt skrietu pie tālruņa, atvainotos doktoram Lūelinam un pateiktu, ka tas ir pats lieliskākais ārsts pasaulē. Oksborovs sekoja viņam uz pēdām. Pēc mirkļa istabā palika tikai Kons ar Endrū un alus uz galda.

Viņi klusēdami to izdzēra. Tad Endrū atcerējās, ka pieliekamajā ir vēl sešas pudeles. Viņi iztukšoja šīs sešas pudeles. Tad viņi sāka runāt. Viņi izteica dažādas domas par Oksborova, Medlija un Erkharta izcelsmi, radniecību un rakstura īpašībām. Sevišķi sirsnīgi viņi pieminēja Oksborovu un viņa harmoniju. Viņi nemaz nemanīja, ka Kristīna ienāca un uzkāpa augšā pa kāpnēm. Kā divi visu pamesti bēdubrāļi viņi atklāja viens otram savu sirdi. Nākamajā priekšpusdienā Endrū dūcošu galvu, drūmu seju aizgāja vizītēs. Laukumā viņš saskrējās ar Lūelina mašīnu. Kad Endrū kaunā un spītībā atmeta galvu, Lūelins viņam atbildēja ar starojošu smaidu.

X

Nedēļu Endrū staigāja nomākts un rūgti vīlies. Svētdienas priekšpusdienā, kas parasti bija veltīta ilgai, mierīgai atpūtai, viņš pēkšņi sāka runāt:

- Runa nav par naudu, Krist, bet par principu! Kad par to domāju, varu zaudēt vai prātu! Kādēļ nevaru ar to samierināties? Kādēļ nevaru Lūelinu ciest? Vai, pareizāk sakot, kādēļ viņš man vienu brīdi patīk, otru atkal riebjas? Saki man taisnību, Krist, - kādēļ es nekritu viņam pie kājām? Vai esmu skaudīgs? Kas te notiek?

Viņas atbilde to satricināja. - Jā, man liekas, tu esi skaudīgs.

- Ko?!

- Nepārsmīdini mani, dārgais. Tu lūdzi, lai es sakot taisnību. Tu esi greizsirdīgs, briesmīgi greizsirdīgs. Un kādēļ ne? Es negribētu svēto par savu vīru. Man mājā pārāk daudz ko tīrīt, lai vēl spodrinātu svēto spožumu ap tavu galvu.

- Tālāk, tālāk, - viņš norūca. - Pārmet man visu, ja reiz esi sākusi. Skaudīgs! Greizsirdīgs! Kādreiz tu man to jau pārmeti. Jā, un droši vien es esmu par jaunu. Astoņdesmit gadu vecais Erkharts man to nesen meta sejā! - īsu brīdi viņš gaidīja, lai Kristīna turpina sarunu. Tad saskaities teica: - Kādēļ tu domā, ka apskaužu Lūelinu?

- Tādēļ, ka viņš ir tik krietns savā darbā. Tādēļ, ka viņš tik daudz zina, un - un - galvenokārt tādēļ, ka viņam tik daudz pirmklasīgu grādu.

- Kamēr es esmu tikai neievērojams skotu universitātes bakalaurs! Žēlīgais Dievs! Beidzot zinu, ko tu par mani domā. - Viņš nikni izlēca no gultas un pidžamā sāka skraidīt pa istabu. - Bet ko nozīmē zinātniskie grādi? Tīrās muļķības, acu apmānīšana. Nozīme ir tikai metodei, klīniskām spējām. Es neticu tām muļķībām, ko smeļas no mācību grāmatām. Ticu tikai tam, ko dzirdu savā stetoskopā! Un lai tu zinātu: es dzirdu daudz. Tagad sāku redzēt savu antracīta pētījumu rezultātus. Varbūt kādu dienu varēšu tevi pārsteigt, cienījamā lēdij! Velns lai parauj, smalki gan, - tu, cilvēks, kādu svētdienas rītu pamosties, un sieva tev pēkšņi pasaka, ka tu neko nezini!

Viņa apsēdās gultā, paņēma manikīra kastīti un sāka spodrināt nagus, līdz viņš bija beidzis.

- Par to neesmu ne vārda teikusi, Endrū. - Viņas miers Mensonu vēl vairāk kaitināja. - Tikai redzi, mīļais, tu taču negribēsi visu mūžu palikt par asistentu. Tu taču gribi, lai tevi uzklausa, lai citi ievēro tavu darbu, tavas domas, - nu, tu jau saproti, ko gribu teikt. Ja tev būtu tiešām kāds jauks grāds, medicīnas doktora vai M. R. C. P. grāds, tas tev ļoti daudz palīdzētu.

- M. R. C. P., - viņš samulsis atkārtoja. Tad viņš teica:

- Lūk, ko jaunā dāma izdomājusi, M. R. C. P. - bet nē! Es ar savu kalnraču ciema praksi lai kļūstu par Karaliskās ārstu biedrības locekli! - Ar savām zobgalībām viņš centās Kristīnu iebiedēt. - Vai tu nezini, ka tur uzņem tikai Eiropas kronētās galvas?

Viņš aizsita durvis un iegāja vannasistabā skūt bārdu. Pēc piecām minūtēm viņš ienāca atpakaļ, vienu vaigu noskuvis, otru ieziepējis. Viņš bija nomākts un satraukts.

- Vai tu tiešam domā, ka es to varētu, Krist? Nudien, tev taisnība. Ja mēs gribam ko sasniegt, tad mums vajadzīgi daži burti uz vecās labās izkārtnītes. Bet, lai iegūtu M. R. C. P., jāiztur visgrūtākais pārbaudījums medicīnā, kādu vien var iedomāties. Tā ir - nāve! Bet - varbūt - pag, es palūkošos...

Viņš apklusa un nosteidzās pa kāpnēm lejā paskatīties Ārstu rokasgrāmatā. Ar grāmatu rokā ienācis atpakaļ, viņš izskatījās ļoti satriekts.

- Nav iespējams, - viņš skumji nomurmināja. - Neko darīt! Es jau tev teicu, nav iespējams. Iepriekšējs pārbaudījums valodās. Četras valodas: latiņu, franču, grieķu, vācu valoda - un divas no tām obligātas. Rakstveida pārbaudījums pirms pielaišanas pie galvenā eksāmena. Es neprotu valodas. Viss, ko zinu no latīņu valodas, ir recepšu atkritumi - mixt, alba - mitte decem. Un franču valodā...

Viņa neatbildēja. Iestājās klusums, kamēr viņš drūmi stāvēja pie loga un skatījās ārā. Beidzot viņš pagriezās, saīdzis, norūpējies, nevarēdams aizmirst pārrunāto.

- Sasodīta būšana, Krist! Kādēļ - kādēļ es nevarētu šīs valodas iemācīties?

Viņas manikīra piederumi nokrita uz grīdas, jo viņa izlēca no gultas un apķērās vīram ap kaklu.

- Ak, mīļais, es tikai to vien gaidīju, ka tu tā teiksi! Nu es tevi atkal pazīstu. Varbūt - varbūt es tev varētu palīdzēt. Neaizmirsti, ka tava sieva ir atvaļināta skolotāja.

Visu dienu viņš satraukti kala plānus. Trolopu, Čehovu un Dostojevski iesaiņoja un novietoja viesistabā. Dzīvojamo istabu iztīrīja cīņai. Un vakarā Endrū ar Kristīnu sāka skolas gaitas. Arī nākamajā vakarā, un aiznākamajā...

Reizēm Mensonam tas viss likās milzīgi komiski, viņš iztālēm dzirdēja dievu smieklus, kad šajā nomaļajā Velsas kalnraču pilsētiņā sēdēja pie cieta galda un murmināja sievai līdzi: Caput - capitis vai Madame, est-il possible que...? Brizdams cauri deklinācijām, cauri nekārtniem darbības vārdiem, lasīdams Tacitu vai patriotisku lasāmgrāmatu "Pro Patria", ko viņi kaut kur bija sameklējuši, viņš reizēm pēkšņi atkrita krēslā un slimīgā mulsumā teica:

- Kā Lūelins smīnētu, ja viņš mūs tagad redzētu! Un apdomā, tas vēl ir tikai sākums, pēc tam nāks visa medicīniskā puse!

Jau nākamā mēneša beigās no starptautiskās ārstu bibliotēkas Londonas nodaļas "Ielejas ainavā" regulāri pienāca grāmatu sūtījumi. Endrū sāka lasīt tālāk no tās vietas, kur augstskolā bija beidzis. Viņš drīz redzēja, cik ātri bija beidzis. Viņš to redzēja un bija pārsteigts un satriekts, vērojot bioķīmijas terapeitisko progresu. Viņš pirmo reizi iepazinās ar tādām lietām kā slāpekļa atlikums asinīs, olbaltuma izmeklēšanas kļūdas. Kad arī šis studiju laika pamatakmens iebruka, Endrū skaļi ievaidējās.

- Krist! Es taču neko nezinu. Tas viss mani nogalinās.

Turklāt viņam bija jāveic prakses darbs, un mācībām atlika tikai garās naktis. Melnu kafiju dzerdams, mitru dvieli ap galvu viņš cīnījās tālāk un lasīja līdz agram rītam. Kad pēc tam paguris ieslīga gultā, viņš bieži nevarēja aizmigt un, ja arī aizmiga, nereti pamodās nosvīdis, kā lietuvēna nomocīts; galva viņam bija pilna ar formulām, speciāliem terminiem un franču valodas grūtībām, kas likās nepārvaramas.

Viņš pārlieku daudz smēķēja, noliesēja, viņa vaigi iekrita. Bet Kristīna bija viņam blakus; pastāvīga, klusa, viņa bija vienmēr klāt un klausījās, kad tas runāja, skatījās, kad zīmēja diagrammas vai, mēli mežģīdams speciālās nomenklatūrās, skaidroja nieru kanāliņu ārkārtīgo, apbrīnojamo, neticamo selektīvo darbību. Viņa tam atļāva arī izkliegties, mētāties ar rokām un lamāties, kad viņa nervi vairs neizturēja. Kad Kristīna vienpadsmitos ienesa svaigu kafiju, viņš katrā ziņā rūca:

- Vai tu nevarētu likt mani mierā? Ko līdz dzert tās samazgas? Kofeīns - nelāga inde. Tu zini, ka es eju bojā. Un to es daru tevis dēļ. Tu esi cietsirdīga. Tu esi briesmīgi cietsirdīga. Tu esi cietuma uzraugs brunčos, kas nāk un iet ar skārda bļodu. Es to nekad nevarēšu. To izmēģinājušies simtiem ārstu no Londonas Vestendas, no lielajām slimnīcām - un es - no Eberelovas! Ha, ha! - Viņa smiekli skanēja histēriski. - No vecās labās Medicīniskās palīdzības sabiedrības! Ak Dievs! Esmu tik noguris un skaidri zinu, ka šonakt mani sauks pie dzemdētājas Sifena ielā un...

Kristīna bija labāka cīnītāja nekā viņš. Viņa prata noturēt līdzsvaru, un šī spēja deva abiem spēku visos kritiskajos brīžos. Arī Kristīna varēja viegli iekaist, bet prata savas jūtas apvaldīt. Viņa uzupurējās, viņa atraidīja Vonu ielūgumus un vairs negāja uz orķestra koncertiem Atturības biedrības zālē. Lai cik slikti abi bija gulējuši, Kristīna vienmēr bija agri kājās, glīti saģērbusies un pagatavojusi azaidu, kad viņš gausi kāpa lejā, neskuvies, jau šās dienas pirmo cigareti sūkdams.

Kad Endrū jau bija sešus mēnešus nostrādājis, Kristīnas krustmāte Bridlingtonā pēkšņi saslima ar flebītu un lūdza viņu aizbraukt pie tās. Kristīna pasniedza vīram vēstuli un reizē teica, ka viņa Endrū nekādā ziņā nevarot atstāt vienu. Bet viņš, ceptās olas ar dakšiņu bakstīdams, īgni noteica;

- Man labāk patiktu, ja tu brauktu, Krist. Mācībās man pašreiz labāk veiksies bez tevis. Pēdējā laikā mēs tikai bojājam viens otram nervus. Piedod, bet man liekas, tā būs labāk.

Tā viņa gribot negribot nedēļas beigās aizbrauca. Nebija pagājušas ne divdesmit četras stundas, kad Endrū atskārta savu kļūdu. Bez viņas viss bija tīrās mokas. Dženija gan rūpīgi darīja visu, kā Kristīna bija likusi, taču pastāvīgi apgrūtināja. Un tomēr tā nebija Dženijas vārīto ēdienu, remdenās kafijas, slikti taisītās gultas vaina. Vainīga bija Kristīnas prombūtne, apziņa, ka viņas nav mājās, ka viņi nevar sievu pasaukt, ka tam viņas trūkst. Viņš sevi pieķēra, ka truli skatās grāmatās un zaudē veselas stundas, par Kristīnu domādams.

Pēc četrpadsmit dienām viņš telegrafēja, lai Kristīna brauc mājās. Viņš pameta visu un gatavojās sievu uzņemt. Nekas nebija par labu, par greznu šīm atkalredzēšanās svinībām. Pēc Kristīnas telegrammas saņemšanas nebija atlicis daudz laika, bet viņš ātri apdomājās un tad steidzās uz pilsētu izšķērdības ekspedīcijā. Vispirms viņš nopirka rožu pušķi. Tad viņam laimējās pie zivju tirgotāja Kendrika atrast tikko ķertu jūras vēzi. Viņš to ātri nopirka, lai Vona kundze, kurai Kendriks tādas delikateses mēdza paglabāt, nepiezvanītu un neaizsteigtos viņam priekšā.

Tad viņš nopirka labi daudz ledus, pasūtīja pie sakņu tirgotāja salātus un beidzot mazliet nedroši paņēma pudeli Mozeles vīna, par kuru galvenā laukuma vīna tirgonis Lemperts teica, ka tas esot ļoti labs.

Tēju padzēris, viņš atlaida Dženiju, jo manīja, ka viņa to novēro meitenes ziņkārē. Tad viņš ķērās pie darba un ar lielu mīlestību pagatavoja vēžu salātus. Virtuves skārda spainis, ar ledu pildīts, labi noderēja par vīna dzesināmo trauku. Puķes sagādāja negaidītas grūtības, jo Dženija bija aizslēgusi sienas skapi zem kāpnēm, kur glabājās vāzes, un noslēpusi atslēgu. Bet viņš pārvarēja arī šo šķērsli, vienu daļu rožu ielikdams ūdens krūzē un otru daļu - zobu suku trauciņā. Izskatījās ļoti oriģināli.

Beidzot visi sagatavošanas darbi bija galā, puķes, ēdiens bija savā vietā, vīns ledū, un viņš nervozā satraukumā apskatīja kopainu. Pēc vakara vizītēm viņš pusdesmitos steidzās uz Kalna staciju Kristīnai pretī.

Bija tā, it kā viņš būtu no jauna iemīlējies. Viss likās svaigs un brīnišķīgs. Maigi viņš veda sievu uz mīlestības mielastu. Vakars bija silts un kluss. Mēness mirdzēja pār viņiem abiem. Endrū aizmirsa metabolisma grūtības un sarežģījumus. Aizsapņojies viņš teica Kristīnai, ka viņi tagad varētu būt Provansā vai kur citur kādā lielā pilī ezera krastā. Viņš teica tai, ka viņa esot mīļa, jauka meitene. Viņš teica tai, ka esot pret viņu riebīgi izturējies, bet nu visa turpmākā dzīve būšot kā paklājs - ne sarkans, jo šī krāsa viņai nepatika, - kā mīksts paklājs zem viņas kājām. Viņš teica vēl daudz ko.

Nedējas beigās viņš tai atkal teica, lai atnesot rītakurpes.

Augusts pienāca karsts un putekļains. Endrū, gandrīz jau beidzis teorētiskās studijas, nu redzēja nepieciešamību atsvaidzināt praktiskās zināšanas, sevišķi histoloģijā, kas viņa tagadējos apstākļos sagādāja acīm redzamas nepārvaramas grūtības. Tad Kristīna atcerējās profesoru Čelisu un viņa stāvokli Kārdifas Universitātē. Endrū viņam aizrakstīja, un Čeliss nekavējoties ļoti patētiskiem vārdiem atbildēja, ka viņš ar lielāko prieku lūkošot izmantot savu ietekmi patoloģijas nodaļā. Viņš teica, Mensons būšot pilnīgi apmierināts ar doktoru Glinu-Džonsu. Vēstules nobeigumā viņš glaimīgi apjautājās par Kristīnu.

- Krist, par to esmu tev pateicību parādā! Tomēr labi, ka cilvēkam ir draugi. Un cik tur trūka, ka es toreiz nebūtu aizgājis, - tad es nekad nebūtu iepazinies ar profesoru Čelisu. Vecais pļāpa ir tiešām pieklājīgs cilvēks! Un tomēr man nepatīk izlūgties citu laipnību. Un ko tas nozīmē, ka viņš tev sūta maigus sveicienus?

Tā mēneša vidū "Ielejas ainavā" parādījās lietots Indian firmas motocikls, vienkāršs, ārsta stāvoklim nepiemērots satiksmes līdzeklis, ko līdzšinējais īpašnieks bija pārdevis tādēļ, ka tas bijis "par ātru". Klusajā vasaras laikā Mensonam bija trīs brīvas pēcpusdienas stundas, kuras viņš varēja izlietot pēc savas patikas. Tā nu katru dienu tūliņ pēc pusdienas sarkana svītra sprakšķēdama aizdrāzās Kārdifas virzienā, trīsdesmit jūdzes lejup. Un katru dienu piecos putekļaina svītra drāzās pretējā virzienā - uz "Ielejas ainavas" pusi.

Šīs sešdesmit jūdzes kvēlošā tveicē un starp tām iespiesta viena darba stunda ar Glina-Džonsa preparātiem un stikliņiem, turklāt Mensona rokas, motocikla izdrebinātas, bieži vien pie mikroskopa vēl trīcēja, pārvērta nākamās nedēļas par grūtu laiku. Kristīnai visas šīs neprātīgās dēkas bīstamākā daļa bija redzēt Endrū aizjoņojam ar sprēgājošu izpūtēju un tad rūpju pilnai gaidīt atpakaļbrauciena klusās pirmās skaņas tālumā un visu laiku baiļoties, ka viņam kaut kas varētu notikt ar šo velnišķīgo mašīnu.

Lai gan viņam bija tik daudz ko darīt, viņš reizēm tomēr atlicināja laiku un atveda sievai no Kārdifas zemenes. Tās viņi tad glabāja brīvajām stundām pēc vakara pieņemšanas. Tēju dzerot, viņam vienmēr bija apsarkušas acis, viņš bija gluži izkaltis putekļos un bieži saīdzis sev jautāja, vai viņam kādā Trikodas ielas bedrē nav atrauta divpadsmitpirkstu zarna un vai viņš pēc vakara pieņemšanas stundas vēl būs spējīgs aiziet abās vizītēs pie slimniekiem, kas viņa prombūtnes laikā bija pieteikti.

Beidzot pienāca pēdējā reize. Glins-Džonss viņam vairs neko nevarēja parādīt Endrū pazina visus preparātus un visus priekšmetu stikliņus kā savus piecus pirkstus. Nu viņam atlika tikai pieteikties pārbaudījumam un samaksāt sālīto pārbaudījuma naudu.

15. oktobrī Endrū viens pats devās ceļā uz Londonu. Kristīna viņu pavadīja uz staciju. Izšķirīgais brīdis nu bija tik tuvu, ka viņu pārņēma savāds miers. Visa viņa cenšanās, viņa izmisušās pūles, viņa gandrīz histēriskās lēkmes likās sen pagājušas un aizmirstas. Viņa smadzenes bija neaktīvas, gandrīz trulas. Viņš juta, ka neko nezina.

Taču nākamajā dienā rakstiskajā pārbaudījumā, ko noturēja ārstu koledžā, viņš juta, ka gandrīz automātiski var rakstīt par uzdoto tematu. Viņš rakstīja un rakstīja, ne reizes pulkstenī nepaskatījies, un pildīja lapu pēc lapas, līdz sāka reibt galva.

Viņš bija apmeties Muzeja viesnīcā, kur viņi ar Kristīnu bija dzīvojuši pirmajā Londonas apmeklējumā. Tur bija ārkārtīgi lēti. Bet ēdiens bija nožēlojams, un tieši tā vēl trūka viņa jau tā nekārtīgajai kuņģa darbībai, tā ka bija jābaidās no dispepsijas lēkmes. Tā viņam cits nekas neatlika kā ieturēt stingru diētu un dzert vienīgi karstu pienu ar iesalu. Glāze šā piena kādā lētā tējnīcā Strendā bija viņa pusdienas. Starplaikā starp rakstiskajiem pārbaudījumiem viņš dzīvoja kā miglā. Viņam nenāca ne prātā apmeklēt kādu izpriecu vietu. Ļaudis ielās viņš tikko redzēja. Reizēm viņš uzkāpa autobusa augšstāvā un pabrauca, kājās stāvēdams, kādu gabalu, lai izvēdinātu galvu.

Pēc rakstu darbiem sākās pārbaudījuma praktiskā un mutiskā daļa, un Endrū sevi pieķēra, ka tā viņam iedvesa daudz lielākas bažas nekā viss līdzšinējais. Bez viņa bija ieradušies vēl kādi divdesmit kandidāti, visi vecāki par viņu, ar nepārprotamu pašpaļāvību un sava sabiedriskā stāvokļa apziņu. Piemēram, viņa kaimiņš, kāds Herisons, ar kuru Mensons bija pāris reižu apmainījis dažus vārdus, bija beidzis Oksfordas Universitāti, strādāja Sentdžonsa slimnīcā un privātos pacientus pieņēma Strauta ielā. Salīdzinādams Herisona simpātiskās manieres un viņa acīmredzamo sabiedrisko stāvokli ar savu lauciniecisko neveiklību, viņš atzina, ka paša izredzes labvēlīgi ietekmēt eksaminētājus ir niecīgas.

Praktiskie pārbaudījumi kādā slimnīcā Londonas dienvidos, kā likās, veicās gluži labi. Viņam gadījās četrpadsmit gadu vecs zēns ar bronhektāzi, tā bija viņa laime, jo viņš bija daudz interesējies par plaušu slimībām. Viņš juta, ka uzrakstījis labu slimības attēlojumu. Bet, kad pienāca mutiskie pārbaudījumi, laime viņu likās galīgi pametusi. Šai procedūrai ārstu koledžā bija savas īpatnības. Divās nākamajās dienās katru kandidātu eksaminēja pēc kārtas divi eksaminētāji. Ja pirmās dienas beigās atzina, ka kandidātam ir vājas zināšanas, tam pasniedza pieklājīgu vēstuli, ka nākamajā dienā vairs nav jāierodas. Šā liktenīgā raksta draudu priekšā Endrū ar šausmām vēroja, ka pirmais eksaminētājs viņam ir gadījies kāds vīrs, ko Herisons bija pieminējis ar lielām bailēm: Dr. Moriss Gedzbijs.

Gedzbijs bija kalsens maza auguma vīrs ar izspūrušām, melnām ūsām un mazām, viltīgām ačelēm; viņš tikai nesen bija ievēlēts par biedrības locekli, tādēļ tam vēl trūka vecāko eksaminētāju iecietības, - likās, viņš ar nolūku gribēja izgāzt kandidātus, kas nāca pie viņa. Viņš noskatījās Mensonā savilktām uzacīm un nolika tam priekšā sešus preparātu stikliņus. Piecus Endrū noteica pareizi, bet sesto viņš nevarēja nosaukt. Tam nu Gedzbijs tad pieķērās. Piecas minūtes viņš mocīja Endrū ar preparātu (izrādījās, ka tā ir kāda mazpazīstama Rietumāfrikas parazīta ola) un beidzot bez kādas intereses sūtīja viņu pie nākamā eksaminētāja - sera Roberta Ebija.

Endrū piecēlās un bālu seju, strauji pukstošu sirdi gāja cauri zālei. Viss pagurums, visa vienaldzība, ko viņš bija jutis nedēļas sākumā, tagad bija pazudusi. Viņš dedzīgi vēlējās izturēt pārbaudījumu. Bet viņš bija noteikti pārliecināts, ka Gedzbijs viņam nedos savu balsi. Tad viņš pacēla skatienu un pamanīja, ka Roberts Ebijs laipnām, mazliet zobgalīgām acīm noraudzījās viņā.

- Kas vainas? - Ebijs negaidot jautāja.

- Nekas, ser, - Endrū nomurmināja. - Liekas, ka diezgan vāji atbildēju doktoram Gedzbijam, - tas viss.

- Neraizējieties par to! Tagad apskatiet šos preparātus un pastāstiet man, ko jūs par tiem domājat!

Ebijs pasmaidīja, viņu uzmudinādams. Tas bija gludi skuvies vīrs, apmēram sešdesmit piecus gadus vecs, ar sarkanu seju, augstu pieri un garu virslūpu, kas liecināja par humora izjūtu. Lai gan Ebijs starp Eiropas ārstu slavenībām varēja būt apmēram trešajā vietā, savā jaunībā, kad tas no provinces prakses savā dzimtenē Līdzā bija ieradies Londonā, viņš bija izcietis lielas grūtības un izcīnījis niknas cīņas, jo uz katra soļa bija sastapies ar aizspriedumiem un pretestību. Kad viņš, nemanot vērodams Endrū, redzēja tā slikti pašūto uzvalku, plato apkaklīti, lēto, neveikli sasieto kaklasaiti un galvenokārt lielo koncentrētas uzmanības izteiksmi nopietnajā sejā, viņš atkal atcerējās savu jaunību provincē. Viņa sirds instinktīvi atvērās šim neparastajam kandidātam, un viņš, uzmetis acis atzīmju sarakstam uz galda, sev par apmierinājumu redzēja, ka vērtējumi, it īpaši nesen noturētajā praktiskajā pārbaudē, bija augstāki par nepieciešamo minimumu.

Tikmēr Endrū, stīvi raudzīdamies stikla traukos, kas stāvēja viņa priekšā, noskumis sāka stāstīt par preparātiem.

- Labi, - Ebijs pēkšņi teica. Viņš paņēma kādu paraugu - tā bija augšējās aortas aneirisma - un laipnā balsī uzdeva Mensonam dažus jautājumus. Sākumā tie bija vienkārši, tad pamazām kļuva arvien speciālāki un pamatīgāki, līdz beidzot viņi nonāca pie kādas jaunas īpašas malārijas ārstēšanas metodes. Taču Endrū, Ebija laipnības iedrošināts, atbildēja labi.

Beidzot Ebijs nolika preparātu un jautāja:

- Vai jūs kaut ko zināt par aneirismas vēsturi?

- Ambruāzs Parē, - Endrū atbildēja, un Ebijs jau gribēja atzinīgi pamāt ar galvu, - esot pirmais atradis šo stāvokli.

Ebija seja pauda pārsteigumu.

- Kādēļ "esot", mister Menson? Parē ir aneirismas atradējs.

Endrū nosarka, tad nobālēja un stomīdamies izteica:

- Jā, ser, mācību grāmatās tā rakstīts. Tas lasāms visur - es pats papūlējos noskaidrot, ka tā apgalvo sešas grāmatas. - Viņš ātri ievilka elpu. - Bet es nejauši sāku lasīt Celsu, jo gribēju atsvaidzināt zināšanas latiņu valodā, ko diezgan vāji pratu, un tur es gluži noteikti sastapu aneirismas vārdu. Tātad Celss pazinis aneirismu. Viņš to arī sīki apraksta. Un viņš dzīvoja apmēram trīspadsmit gadsimtus pirms Parē.

Iestājās klusums. Endrū skatījās augšup, gaidīdams kādu laipnu zobgalību. Ebija sārtā seja ar savādu izteiksmi raudzījās viņā.

- Doktor Menson, - viņš beidzot teica. - Jūs esat pirmais kandidāts, kas man šajā pārbaudījumu zālē pateicis kaut ko oriģinālu, kaut ko jaunu, kaut ko tādu, ko es nezināju. Apsveicu!

Endrū atkal pietvīka tumši sarkans.

- Atbildiet vēl tikai uz vienu jautājumu, ko gribu izteikt aiz tīri personiskas ziņkāres, - Ebijs turpināja. - Ko jūs uzskatāt par galveno principu, teiksim, par pamatdomu, kuru paturat prātā, savu darbu strādājot?

Pagāja brīdis, kamēr Endrū izmisis domāja. Beidzot viņš sajuta, ka uz spēles bija likts viss labais iespaids, ko viņš radījis, tādēļ stomīdamies izteica:

- Es - es vienmēr sev atgādinu, ka neko nedrīkstu uzskatīt par pilnīgi drošu.

- Pateicos, mister Menson.

Kad Endrū izgāja no zāles, Ebijs satvēra spalvu. Viņš jutās atkal jauns un aizdomīgi sentimentāls. Viņš domāja: "Ja šis ārsts man būtu teicis, ka viņa cenšanās ir - ļaudis dziedināt, palīdzēt cietējai cilvēcei, es viņam aiz tīras vilšanās būtu ļāvis izkrist."

Bet tagad Ebijs pierakstīja Endrū Mensona vārdam blakus nedzirdētu maksimumu -100, un tiešām, ja Ebijs būtu varējis rīkoties pēc sava prāta, viņš šo skaitli būtu vēl divkāršojis.

Pēc dažām minūtēm Endrū kopā ar citiem kandidātiem kāpa lejā pa kāpnēm. Apakšā pie nišas ar ādas aizkaru stāvēja livrejā ģērbies šveicars ar vairākām aploksnēm rokā. Katram kandidātam, kas gāja garām, viņš pasniedza pa aploksnei.

Herisons, kas gāja Mensonam pa priekšu, ātri atplēsa savu aploksni. Viņa seja pārvērtās, un viņš mierīgi teica:- Man rīt vairs nav jānāk. - Tad viņš ar piespiestu smaidu jautāja: - Un jums? - Mensonam drebēja pirksti. Viņš tikko spēja lasīt. Kā caur miglu viņš dzirdēja Herisona laimes vēlējumus. Tātad viņam vēl bija izredzes. Viņš gāja uz savu tējnīcu un iedzēra pienu ar iesalu. Viņš spraigi domāja: "Ja tagad neizturēšu pēc visa izciestā, tad - tad metīšos zem autobusa."

Nākamā diena pagāja lielās mokās. Bija atlikusi tikai mazākā daļa no kandidātu skaita, un bija zināms, ka arī no atlikušajiem puse vēl izkritīs. Endrū pats nezināja, vai viņš atbildējis labi vai vāji, viņš tikai juta, ka nejēdzīgi sāp galva, kājas ir aukstas kā ledus un vēders rūc.

Beidzot viss bija garām. Četros pēcpusdienā Endrū paguris un noskumis iznāca no garderobes un uzvilka mēteli. Tajā brīdī viņš ieraudzīja Ebiju, kas stāvēja priekšistabā pie lielā vaļējā kamīna uguns. Endrū gribēja paiet viņam garām, bet Ebijs nezin kādēļ pamāja, pasmaidīja, uzrunāja viņu un teica - teica, ka viņš izturējis.

Mīļais Dievs, viņš bija to veicis! Viņš bija i z t u r ē j i s! Viņš atkal bija dzīvs, taisni neticami mundrs, galva vairs nesāpēja, visu nogurumu viņš bija aizmirsis. Uz tuvāko pasta kantori skrejot, viņa sirdī skanēja līksmas, trakas gaviles. Viņš bija izturējis, viņš to bija veicis, nevis kāds no Londonas Vestendas, bet viņš - no tālās kalnraču pilsētiņas. Visa viņa būtne bija viena vienīga trauksmaina sajūsma. Tātad viņš tomēr nebija velti pūlējies: garās naktis, trakie braucieni uz Kārdifu, grūtās mācību stundas - tas viss nebija veltīgi darīts. Un tagad viņš spiedās un traucās cauri pūlim, par mata tiesu izbēga taksometru un autobusu riteņiem un skrēja mirdzošām acīm, skrēja, skrēja telegrafēt Kristīnai šo brīnuma vēsti.

XI

Kad vilciens ar pusstundas nokavēšanos pienāca, jau bija gandrīz pusnakts. Visu laiku kalnup braucot, lokomotīve bija cīnījusies ar spēcīgu vēju, un, kad Mensons Eberelovā bija izkāpis uz perona, vētra viņu tikko nenotrieca gar zemi. Stacija bija tukša, jaunās papeles, sastādītas rindā pret ieeju, locījās kā maikstes un šņāca un drebēja katrā vēja brāzmā. Zvaigznes augšā mirdzēja kā gaišas dzirksteles.

Vēja brāzmu atspirdzināts, Endrū spraigiem soļiem gāja pa Stacijas ielu. Sajūsmā par saviem panākumiem, par saskaršanos ar lielo, blazēto ārstu pasauli, sera Roberta Ebija vārdiem ausīs skanot, viņš cik ātri spēdams steidzās pie Kristīnas, lai, laimē starojot, tai izstāstītu visu, itin visu notikušo. Pateicoties telegrammai, viņa jau zināja pārbaudījuma iznākumu, bet tagad viņš tai gribēja izstāstīt visus uztraucošā notikuma sīkumus.

Kad Endrū, galvu nodūris, iegriezās Tolgārtas ielā, viņš pēkšņi ieraudzīja kādu skrejošu vīru. Šis vīrs skrēja viņam pakaļ, grūti cīnīdamies ar vēju, un viņa zābaku skaļie klaudzieni uz bruģa izgaisa vēja gaudās, tā ka viņš atgādināja spoku. Endrū instinktīvi apstājās. Kad vīrs pieskrēja tuvāk, Mensons viņu pazina: tas bija Frenks Deiviss, trešās antracīta raktuves ambulances sanitārs; viņš bija piedalījies pirmās palīdzības kursos, ko Endrū pagājušajā pavasari bija sarīkojis. Tajā pašā mirklī arī Deiviss ieraudzīja viņu.

- Es jūs meklēju, doktor. Skrēju uz jūsu māju. Vētra pārrāvusi visus telefona vadus. - Vēja brāzma aizpūta nākamos vārdus.

- Kas tad noticis? - Endrū jautāja.

- Ailes iebrukums trešajā raktuvē! - Deiviss, rokas pie mutes pielicis, kliedza Mensonam ausī. - Viens vīrs apbērts. Liekas, viņu nevar izvilkt ārā. Tas ir Sems Bevens. Viņš ir jūsu sarakstā. Nāciet ātri, doktor, un lūkojiet viņam palīdzēt!

Endrū vēl dažus soļus paskrēja Deivisam līdzi pa ielu, tad viņam pēkšņi kas ienāca prātā un viņš apstājās.

- Man vajadzīga soma! - viņš uzsauca Deivisam. - Skrejiet uz manu dzīvokli un atnesiet to! Es tikmēr steigšos uz nelaimes vietu. - Viņš piebilda: - Un pasakiet manai sievai, kur esmu, Frenk!

Četrās minūtēs viņš bija pie 3. šahtas - vējš viņu aizpūta pār dzelzceļa sliedēm un pa Rota ielu. Palīdzības istabā viņš satika inspektoru un trīs vīrus, kas viņu gaidīja. Viņu ieraugot, inspektora raižu pilnā seja mazliet noskaidrojās.

- Labi, ka jūs nākat, doktor. Mēs visi jau esam vētrā nomocījušies. Turklāt - jauns iebrukums. Paldies Dievam, neviens nav nosists, bet vienam puisim iesprūdusi roka. Mēs to nevaram pavilkt uz āru ne par pirksta platumu. Un griesti draud iebrukt.

Tad viņi gāja; divi vīri nesa nestuves ar pārsienamiem materiāliem un trešais - koka kasti ar pirmās palīdzības līdzekļiem. Kad viņi iekāpa liftā, pār pagalmu skrēja vēl kāds. Tas bija Deiviss, kas elsdams pieskrēja ar Mensona somu rokā.

- To jūs esat ātri izdarījis, Frenk, - Mensons atzinīgi noteica, kad Deiviss notupās viņam blakus ceļamā grozā.

Deiviss tikai pamāja ar galvu. Viņš nevarēja parunāt. Ķēde nožvadzēja, mirkli viņi vēl gaidīja, tad lifts drāzās dziļumā. Viņi izkāpa un zosu gājienā devās tālāk. Inspektors pirmais, tad Endrū, tad Deiviss, vēl arvien somu rokā turēdams, un beidzot pārējie trīs vīri.

Endrū jau bieži bija bijis lejā, un viņš pazina Bleinelijas raktuvju augstās pazemes alas, lielas, tumšas, dunošas velves dziļi zem zemes, kur urba un spridzināja rūdu no slāņiem. Bet šī raktuve nr. 3 bija veca, un uz darba vietām veda gara, līkumaina aile. Eja te nebija īsta aile, bet drīzāk kanāls zemiem griestiem, slapjš un slidens, pa kuru viņiem bija jālien gandrīz pusjūdzi, bieži rāpus uz rokām un ceļiem. Pēkšņi inspektora spuldze Mensona priekšā apstājās, un viņš zināja, ka viņi bija sasnieguši mērķi.

Viņš lēni līda uz priekšu. Trīs vīri, šaurā alā iespiesti un uz vēdera gulēdami, darīja visu iespējamo, lai atbrīvotu kādu cilvēku, kas gulēja kā sainis, sānis atliektu ķermeni, atpakaļ pagrieztu plecu, tikko saskatāms starp iebrukušās klints bluķiem. Aiz vīriem bija izmētāti darbarīki, divas apgāztas ēdienu bundžas, nomesti svārki.

- Nu, zēni? - inspektors klusi jautāja.

- Nevaram viņu dabūt no vietas. - Runātājs pagrieza nosvīdušu seju pret pienācējiem. - Izmēģinājām visu, ko varējām.

- Nemēģiniet vairs! - inspektors teica un ātri paskatījās griestos. - Te ir ārsts. Atkāpieties drusku, zēni, palaidiet viņu! Un es jūsu vietā atkāptos labu gabalu no šejienes.

Trīs vīri atvilkās no ailes gala, un Endrū, viņiem garām aizspraucies, līda tālāk. Viņš īsu mirkli atcerējās savu eksāmenu, visus bioķīmijas sasniegumus, gudri skanošo terminoloģiju, zinātniskās frāzes. Šāds gadījums tur nebija paredzēts.

Sems Bevens bija pie pilnas apziņas. Bet viņa seja zem putekļu kārtas izskatījis sakritusi. Viņš nespēcīgi mēģināja Mensonam uzsmaidīt.

- Liekas, jums te ar mani iznāks laba ambulances prakse! - Arī Bevens bija piedalījies pirmās palīdzības kursos un mācījies pārsiet ievainojumus.

Endrū taustījās uz priekšu. Spuldzes gaismā, ko inspektors tam rādīja pār plecu, viņš aptaustīja cietušo. Viss Bevena ķermenis bija brīvs, atskaitot kreiso roku lejpus elkoņa, kas gulēja zem akmens masām; bluķu milzīgais svars roku bija tā saspiedis, ka vīrs nevarēja pakustēties.

Endrū tūliņ redzēja, ka bija tikai viena iespēja Bevenu atbrīvot - rokas amputācija. Un Bevens, izmocītās acis piepūlējis, tūliņ lasīja šo lēmumu Mensona sejā.

- Nu tad sāciet vien, doktor, - viņš nomurmināja. - Tikai gādājiet mani ātri projām no šejienes!

- Neraizējieties, Sem! - Endrū mierināja viņu. - Es jūs tagad iemidzināšu. Kad pamodīsieties, jūs jau gulēsiet gultā.

Dubļu peļķē zem divas pēdas augstā jumta izstiepies, Endrū novilka svārkus, salocīja tos un palika Bevenam pagalvī. Viņš atlocīja krekla piedurknes un lika padot somu. Inspektors viņam to pasniedza un čukstēja:

- Dieva dēļ, pasteidzieties gan, doktor! Griesti kuru katru brīdi var uzkrist mums uz galvas.

Endrū atvēra somu. Tūliņ viņš saoda ēteri. Vēl viņš nebija iebāzis roku tumšajā somā un sataustījis saplēstās pudeles robaino malu, kad jau zināja, kas noticis. Steigdamies laikā nokļūt raktuvē, Frenks Deiviss bija nosviedis somu zemē. Ētera pudele bija saplīsusi, saturs neglābjami izlijis. Mensonam pārskrēja tirpas. Viņam nebija laika kādu sūtīt augšā. Un viņam nebija anestēzijas līdzekļa.

Kādas trīsdesmit sekundes viņš gulēja kā nemaņā. Tad viņš automātiski sameklēja injekcijas šļirci, piepildīja to un iešļircināja Bevenam maksimālo morfija devu. Viņš nevarēja nogaidīt iedarbību. Viņš nolika somu blakus, lai viss būtu pie rokas, un atkal noliecās pār Bevenu. Asinsvadu knaibles tverdams, viņš teica:

- Aizveriet acis, Sem!

Gaisma bija nespodra, un visapkārt kustējās izplūdušas ēnas. Pie pirmā grieziena Bevens ievaidējās caur sakostiem zobiem. Vēl otrreiz viņš ievaidējās, un tad, kad nazis jau pieskārās kaulam, viņš, paldies Dievam, paģība.

Mensonam izspiedās pierē salti sviedri, kad viņš pilošai, saplosītai miesai steigšus uzlika artēriju knaibles. Viņš nevarēja redzēt, ko darīja. Viņš slāpa nost šai žurku alā dziļi zem zemes, dubļos uz vēdera gulēdams. Ne narkozes, ne operāciju zāles, ne māsu, kas skraida šurp un turp, viņa pavēles izpildot. Viņš nebija ķirurgs. Viņš bija neglābjami apjucis. Viņš to nekad nevarēs izdarīt. Jumts viņus visus sadragās. Viņam aiz muguras bija dzirdami inspektora ātrie elpas vilcieni. Ūdens aukstām lāsēm lēni pilēja viņam uz pakauša. Pirksti drudžaini strādāja siltā mitrumā. Kaulu zāģis švirkstēja. Kaut kur tālu skanēja sera Roberta Ebija balss: "Zinātniskās prakses izdevība..." Ak Dievs, vai viņš nekad nebeigs?

Beidzot! Viņš gandrīz raudāja atvieglojumā. Viņš uzspieda marles gabalu asiņainajam delmam. Tad viņš izslējās uz ceļiem un teica:

- Nesiet viņu projām!

Piecdesmit jardu tālāk, kādā platākā ailes vietā, kur varēja stāvēt kājās, viņš četru laternu gaismā pabeidza darbu. Te bija vieglāk. Viņš iztīrīja brūci, aizšuva to, aplaistīja ar antiseptisku līdzekli. Tad drenu. Tad pāris šuvju. Bevens nepamodās. Bet viņa pulss darbojās kārtīgi, kaut arī vāji. Endrū ar roku noslaucīja pieri. Tas nu bija padarīts.

- Ejiet ar nestuvēm uzmanīgi, ietiniet viņu segās! Tiklīdz būsim ārā, vajadzēs dabūt karstas pudeles.

Gausā procesija grīļojās tālāk pa ailēm, zemākajās vietās stipri saliecoties. Vēl viņi nebija ne sešdesmit soļu pagājuši, kad tumsā aiz viņiem atbalsojās dobjš troksnis. Tas līdzinājās vilciena dārdēšanai, tunelī iebraucot. Inspektors nepagriezās atpakaļ. Viņš īgnā mierā teica Mensonam:

- Nu, lūk! Griestu atlikums.

Ceļojums līdz augšai ilga gandrīz stundu. Grūtākajās vietās nestuves bija jānes, sāniski sašķiebtas. Endrū nebūtu varējis pateikt, cik ilgs laiks pagājis. Taču beidzot viņi sasniedza šahtas izeju.

Viņi šāvās augšup, augšā, ārā no dziļuma. No ceļamā groza izkāpjot, viņiem uzbruka vētras brāzma. Endrū kā ekstāzē dziļi ievilka elpu.

Viņš apstājās kāpņu galā, pieķēries pie margām. Vēl bija tumšs, bet raktuvju pagalmā, šņākdama un dzirkstis mezdama, liesmoja liela darvas lāpa. Ap to kustējās neliels gaidītāju pulciņš, arī sievietes, apsegušas galvas ar lakatiem.

Pēkšņi, kad viņam lēni aiznesa garām nestuves, Endrū izdzirda skaļi saucam savu vārdu, un nākamajā mirklī Kristīna bija apkritusi viņam ap kaklu. Histēriski raudādama, viņa spieda vīru sev klāt. Kailu galvu, tikai mēteli virs naktskrekla uzvilkusi, kailām kājām ādas kurpēs - viņa izskatījās kā rēgs nemierīgajā gaismas un ēnu virmā.

- Kas noticis? - viņš izbijies jautāja un mēģināja atbrīvoties no Kristīnas rokām, lai varētu ieskatīties viņai sejā.

Taču Kristīna nelaida viņu vaļā. Izmisusi viņa tvērās pie Mensona kā slīcējs un aizlūzušā balsī izrunāja:

- Man stāstīja, ka jumts iebrucis un tu... Tu vairs netikšot ārā.

Viņas seja bija zila, zobi klabēja. Mensons ieveda viņu sanitāru istabā pie kamīna, nokaunējies, bet arī dziļi aizkustināts. Viņiem pasniedza karstu kakao, ko viņi dzēra abi no vienas kūpošas tases. Pagāja labs laika sprīdis, iekām viņi atcerējās Mensona jauno, lielo grādu.

XII

Sema Bevena izglābšana nebija nekas liels šajā pilsētā, kas jau bija pieredzējusi lielas raktuvju katastrofas, saistītas ar izmisumu un šausmām, taču Mensonam viņa iecirknī tā daudz palīdzēja. Ja viņš būtu pārbraucis mājās ar Londonas ieguvumu vien, viņš ar šo "jaunmodīgo aušību" būtu iemantojis tikai jaunu izsmieklu. Bet tagad viņam māja ar galvu, pat uzsmaidīja, un to darīja cilvēki, kas agrāk nebija ne paskatījušies uz viņu. Ārsta īsto popularitāti Eberelovā varēja redzēt, pa ielām ejot. Un tur, kur Endrū agrāk bija redzējis tikai slēgtu durvju rindu, viņš tagad tās atrada vaļā, brīvās maiņas strādnieki, kreklos izmetušies un smēķēdami, sēdēja uz sliekšņa, gatavi ar viņu pāris vārdu patērzēt, un sievas - aicināt viņu iekšā, kad tas gāja garām; pat bērni viņu smaidīdami sveicināja un sauca vārdā.

Vecais Gass Perijs, 2. šahtas cirtēju meistars un rietumu iecirkņa pārstāvis, noskatīdamies Mensonam pakaļ, ar šādiem vārdiem rezumēja jauno sabiedriskās domas maiņu:

- Nujā, zēni, viņš gan ir grāmatu urķis. Bet, ja vajag, viņš prot darīt arī īstu darbu.

Tagad kartītes pamazām sāka nākt atpakaļ pie Mensona, sākumā paretam, bet, kad redzēja, ka viņš savus neuzticīgos pacientus nelamā, tās nāca kā lavīna. Ouens priecājās, ka Mensona saraksts stiepjas garumā. Kādu dienu viņš laukumā satika Endrū un smaidīdams tam jautāja:

- Nu, vai es jums neteicu?

Lūelins bija izrādījis lielu prieku par pārbaudījuma rezultātu. Jūsmīgiem vārdiem viņš pa tālruni apsveica Mensonu un pēc tam nemaz nekautrējās tam uzlikt divkārt vairāk darba savā operāciju zālē.

- Starp citu, - viņš kādas ilgas operācijas beigās smaidīdams jautāja, - vai jūs eksaminētājiem stāstījāt, ka esat kādas sabiedriskas ārstu organizācijas asistents?

- Es pieminēju jūsu vārdu, mister Lūelin, - Endrū laipni atbildēja. - Un tas man daudz palīdzēja.

Oksborovs un Medlijs no austrumu ambulances nelikās zinis par Mensona panākumu. Bet Ērkharts patiesi priecājās, lai gan viņa prieks ārēji izpaudās niknas lamāšanās veidā.

- Vai jūs esat traks, Menson? Ko jūs īsti iedomājaties? Vai gribat man maizi atņemt?

Lai pagodinātu savu ievērojamo kolēģi, viņš to aicināja konsultācijā pie kādas pneimonijas slimnieces, ko toreiz ārstēja, un jautāja Mensona domas par pacienti.

- Viņa izveseļosies, - Endrū sacīja un minēja zinātniskus iemeslus.

Ērkharts šaubīdamies purināja veco galvu:

- Neko neesmu dzirdējis par jūsu polivalentiem serumiem un jūsu starptautiskām apvienībām. Bet viņa ir dzimusi Pouela, un, kad ar pneimoniju slimie Poueli dabū uztūkušu vēderu, tad viņi nedzīvo ilgāk kā astoņas dienas. Pazīstu šo ģimeni daudzās paaudzēs. Un viņai taču ir uztūcis vēders, vai ne?

Kad paciente septītajā dienā nomira, vecais vīrs staigāja ar drūmu triumfu sejā - viņš bija pārspējis zinātnisko metodi.

Denijs, kas tagad bija ārzemēs, par Mensona jauno grādu neko nezināja. Bet no Fredija Hemptona pienāca diezgan negaidīts apsveikums garas vēstules veidā. Fredijs bija "Lancetē" lasījis pārbaudījumu iznākumus, viņš zoboja Endrū par viņa panākumu, ielūdza to atbraukt pie sevis uz Londonu un tad sīki attēloja pats savus triumfālos panākumus Karalienes Annas ielā, kur viņš, kā jau toreiz Kārdifā pareģojis, bija izlicis savu glīto misiņa plāksnīti.

- Žēl, ka esam pazaudējuši kontaktu ar Frediju, - Mensons teica. - Man viņam biežāk jāaizraksta. Man tāda sajūta, ka mēs viņu kādreiz vēl satiksim. Jauka vēstule, vai ne?

- Jā, ļoti jauka, - Kristīna sausi atbildēja. - Bet liekas, viņš lielāko tiesu raksta tikai par sevi.

Jo tuvāk nāca Ziemsvētki, jo vēsāks kļuva - bija skarbas, saltas dienas un klusas, zvaigžņotas naktis. Tēraudcietās ielas dunēja zem Mensona soļiem, dzidrais gaiss bija kā spirdzinošs vīns. Mensona prātā jau veidojās nākamais solis, ko tas domāja spert savos lielajos pētījumos par putekļu iespaidu. Pētījumu rezultāti ar pacientiem tam deva lielas cerības, un tagad Vons viņam bija atļāvis paplašināt pētījumu lauku - viņš varēja sistemātiski izmeklēt strādniekus visās trijās antracīta raktuvēs. Tā bija lieliska izdevība. Viņa nolūks bija izmantot ogļraktuvju un virszemes strādniekus rezultātu kontrolei. Šo darbu viņš gribēja sākt tūliņ pēc Jaungada.

Svētku vakarā viņš ar neparastu garīga pacēluma un fiziskas veselības sajūtu pārnāca no pieņemšanas mājās. Pa ielu ejot, viņš nevarēja neredzēt svētku tuvošanos. Ziemsvētki šejienes kalnračiem bija lieli svētki. Jau visu nedēļu goda istaba katrā mājā bija bērniem slēgta un papīra vītnēm greznota; rotaļlietas kumodes atvilktnēs paslēptas, un uz galda krājās arvien lielāka gardumu kaudze: rauši, apelsīni, saldi biskvīti, viss par krājkases izmaksāto naudu iegādāts.

Kristīna priecīgās gaidās bija izrotājusi māju ar adatpalmu un āmuļu zariem. Bet, kad Endrū iegāja mājā, viņš tūliņ redzēja gluži neparastu satraukumu viņas sejā.

- Nesaki neko! - viņa ātri teica, paceldama roku. - Nesaki ne vārda! Aizver acis un nāc man līdzi!

Viņš ļāva, lai viņa to ieved virtuvē. Tur uz galda gulēja daudzi saiņi, neveiklu roku sieti, daži tikai avīžu papīrā ievīstīti. Bet katram bija klāt maza vēstulīte. Endrū tūliņ zināja, ka tām vajadzētu būt viņa pacientu dāvanām. Dažas dāvanas nemaz nebija ietītas.

- Skaties, Endrū! - Kristīna iesaucās. - Zoss! Un divas pīles! Un lielisks rausis! Un pudele jāņogu vīna! Vai nav jauki? Vai tas nav brīnišķīgi, ka ļaudis gribējuši tev kaut ko dāvināt?

Viņš vienkārši nevarēja parunāt, tik ļoti viņu aizkustināja šie pierādījumi, ka viņa rajona ļaudis beidzot bija sākuši viņu cienīt un mīlēt. Kamēr Kristīna stāvēja blakus, viņš lasīja vēstules, nepareizā ortogrāfijā rakstītus laimes vēlējumus - daži no tiem bija neveiklu roku ar zīmuli uzskrīpāti uz vecām, otrādi apgrieztām aploksnēm. "Jūsu pateicīgais pacients Sifena ielā 3." "Ar pateicību - Viljamsa." Īsta pērle, greiziem burtiem, no Sema Bevena: "Paldies, dakter, ka izvilkāt mani uz Ziemsvētkiem no bedres," - un tā tālāk.

- Mīļais, tās mums jāuzglabā, - Kristīna klusi noteica. - Es šīs vēstules nolikšu augšā.

Ar pašdaritā jāņogu vīna glāzes palīdzību valodu atguvis, Endrū staigāja šurp un turp pa virtuvi, kamēr Kristīna pildīja zosi. Viņš runāja lielā dedzībā:

- Tā vajadzētu maksāt honorāru, Krist. Nekādas naudas, nekādu muļķīgu lēšu, nekādu tarifu, gineju raušanas. Honorāru graudā. Tu taču saproti, ko domāju, mīļā? Ārsts dziedina pacientu, un tas viņam atsūta kaut ko paša pagatavotu vai ražotu. Ogles, ja vēlies, maisu kartupeļu no sava dārza, varbūt olas, ja viņš tur vistas. Tu taču saproti, ko es domāju? Tas tad būtu ētiski un ideāli. Starp citu, šo misis Viljamsu, kas mums atsūtījusi pīles, Leslijs veselus piecus gadus mocījis ar pulveriem un patentlīdzekļiem, bet es viņas kuņģa čūlu izārstēju piecās nedēļās ar diētu. Kur es paliku? Ak tā! Tu taču saproti? Ja katrs ārsts varētu izslēgt peļņas momentu, visa sistēma būtu daudz skaidrāka.

- Jā, mīļais. Lūdzu, pasniedz man korintes! Skapī, augšējā plauktā.

- Pie joda, sieviete, vai tu nemaz neproti klausīties? Ā! Bet pildījums gan būs lielisks!

Nākamais rīts - Ziemsvētku rīts - bija gaišs un jauks. Telin- Bīkenas kalni zilajā tālē savā sniega tērpā atgādināja pērles. Pēc nedaudzo rīta pacientu konsultēšanas un ar izredzēm, ka vakarā pieņemšanas nebūs, Endrū aizgāja vizītēs. Saraksts bija īss. Visās mājiņās gatavoja svētku mielastu, un tas pats notika viņa mājā. Viņš pagura, visās ielās priecīgu svētku novēlējumus saņemot un izdalot. Neviļus viņš šo laipnību salīdzināja ar drūmajiem gājieniem pa tām pašām ielām vēl pirms gada.

Varbūt šī doma bija par iemeslu tam, ka viņš vilcinādamies apstājās pie 18. nama Sifena ielā. No visiem viņa pacientiem, atskaitot Čenkinu, kuru viņš pats negribēja, tikai viens vienīgais nebija atgriezies pie viņa - Toms Evanss. Šodien viņš jutās tik neparasti satraukts, varbūt pārlieku aizrāvies cilvēku brālības izjūtā, ka, pēkšņa impulsa mudināts, gāja pie Evansa novēlēt tam priecīgus svētkus.

Viņš vienreiz pieklauvēja, atvēra namdurvis un iegāja virtuvē. Tur viņš gluži izbijies apstājās. Telpa bija ļoti kaila, gandrīz tukša, un pavardā dega tikai maza uguntiņa. Tās priekšā koka krēslā ar salauztu atzveltni, līko roku kā spārnu atkāris, sēdēja Toms Evanss. Nošļukušie pleci pauda mazdūšību un bezcerību. Uz ceļiem viņš turēja savu mazo meitu, četrus gadus vecu bērnu. Abi klusās pārdomās raudzījās uz egļu zaru, kas bija ielikts vecā spainī. Šai niecīgajai "eglītei", pēc kuras Toms Evanss bija divas stundas kāpis kalnos, bija piestiprinātas trīs mazas tauku svecītes, bet tās vēl nedega. Un apakšā bija nolikts ģimenes svētku mielasts: trīs mazi apelsīni.

Pēkšņi Evanss pagriezās un ieraudzīja Mensonu. Viņš uzlēca kājās, un pār viņa vaibstiem lēni izlija dusmu un kauna sārtums. Endrū varēja gan saprast, kādas mokas šim vīram bija tā rādīties - darbu zaudējušam, kroplam, mēbeles ieķīlājušam - un turklāt vēl tam ārstam, kura padomu viņš bija atraidījis. Endrū bija zinājis, ka Evansam klājas grūti, bet tik nožēlojamu ainu viņš gan nebija sagaidījis. Viņš bija satriekts un jutās neērti. Vislabāk viņš būtu pagriezies un aizgājis. Tajā mirklī pa dibendurvīm ienāca Evansa sieva ar papīrā ietītu saini rokās. Endrū klātbūtne viņu tā izbiedēja, ka viņa izmeta no rokām saini, kas krītot iztinās uz akmens plāna, tā ka varēja redzēt divus liellopu plaušu gabalus - lētāko ēdienu, kāds Eberelovā bija dabūjams. Bērns redzēja mātes seju un pēkšņi sāka raudāt.

- Kas noticis, doktor? - misis Evansa beidzot nedroši izteica, spiezdama roku pie sirds. - Viņš taču nebūs kaut ko izdarījis?

Endrū sakoda zobus. Aina, kas tam tik pēkšņi bija atklājusies, viņu tā aizkustināja un pārsteidza, ka viņš redzēja tikai vienu iespēju - atkal salīgt mieru.

- Misis Evansa! - Viņš stīvi skatījās zemē. - Zinu, ka starp jūsu vīru un mani bija mazs pārpratums. Bet tagad ir Ziemsvētki - un - nu, es tādēļ gribētu... - Viņš apjuka un lāgā nezināja, ko tālāk teikt. - Es ļoti priecātos, ja jūs visi trīs atnāktu pie mums pusdienās.

- Bet, doktor... - viņa vilcinādamās iebilda.

- Klusu, meitēn! - Evanss nikni pārtrauca. - Mēs neiesim nekādās pusdienās. Ja mums vairāk nekā nav kā tikai plaušas, mēs ēdīsim plaušas, žēlastības dāvanas mums nav vajadzīgas ne no viena.

- Par ko jūs runājat! - Endrū noskumis iesaucās. - Es jūs ielūdzu kā draugs.

- Ak, jūs visi esat vienādi! - Evanss satriekts atbildēja. - Ja jūs kādu esat nolaiduši no kājām, tad citu neko nezināt kā pamest tam ēsmu. Paturiet savas pusdienas! Mums tās nav vajadzīgas.

- Bet, Tom, - misis Evansa bikli pretojās.

Endrū griezās pie viņas, satriekts, tomēr apņēmies panākt savu.

- Pierunājiet viņu, misis Evansa. Es būšu ļoti apbēdināts, ja neatnāksiet. Pusdivos, lūdzu. Mēs jūs gaidīsim.

Iekām Evanss vai viņa sieva vēl paguva ko izteikt, viņš bija pagriezies un aizgājis.

Kristīna neko neteica, kad viņš steigā pastāstīja, ko bija izdarījis. Voni droši vien būtu atnākuši pie viņiem, bet tie bija aizbraukuši uz Šveici slēpot. Un tagad viņš bija ielūdzis bezdarbnieku kalnraci un viņa ģimeni! Tā viņš domāja, ar muguru pret uguni stāvēdams un noskatīdamies, kā Kristīna uzlika galdā vēl trīs šķīvjus.

- Vai tu dusmojies, Krist? - viņš beidzot jautāja.

- Līdz šim domāju, ka esmu apprecējusi ārstu, - viņa mazliet dzedri atbildēja, - nevis romantiķi. Tiešām, mīļais, tu esi nelabojami sentimentāls.

Evansi atnāca tieši laikā, nomazgājušies un sasukājušies, bezgalīgi neveikli, lepni un bikli. Endrū nervozi mēģināja radīt jautrības atmosfēru, taču ar bailēm juta, ka Kristīnai bija taisnība un ka šīs viesības nebeigsies labi. Evanss, kas savādām acīm visu laiku raudzījās Mensonā, pie galda savas rokas dēļ izrādījās ļoti neveikls. Sievai vajadzēja viņam nolauzt un apziest ar sviestu maizes riecienus. Bet, kad Endrū ielēja zupu un gribēja paņemt piparus, gadījās tā, ka piparu trauciņam nokrita vāks un pusunce balto piparu iebira viņa šķīvī. Mirkli valdīja kapa klusums, tad Agnese, Evansu bērns, pēkšņi sāka jautri smieties. Māte izbailēs noliecās pie meitenes, lai to norātu, bet, Endrū seju redzēdama, atmeta šo nodomu. Nākamajā mirklī visi sāka smieties.

Evanss vairs nebaidījās, ka pret viņu izturēsies kā pret zemāku, tāpēc atkal kļuva par cilvēcisku būtni, kaislīgu regbija spēles piekritēju un lielu mūzikas draugu. Pirms trim gadiem viņš bija braucis uz Kārdigenu dziedāt Aistedvodā. Lepodamies ar savām zināšanām, viņš runāja ar Kristīnu par Elgāra oratorijām, kamēr Agnese ar Endrū rāva sprāgstošās konfektes.

Vēlāk Kristīna ieveda misis Evansu un meiteni blakusistabā. Kad Endrū ar Evansu bija palikuši vieni, iestājās savāds klusums. Abiem bija viena doma, bet neviens nezināja, kā iesākt.

- Man tiešām žēl jūsu rokas. Zinu, ka tādēļ esat zaudējis raktuvē darbu. Jūs nedrīkstat domāt, ka tagad priecājos par savu taisnību, - man tiešām ļoti žēl.

- Ne vairāk kā man, - Evanss teica.

Brīdi klusējis, Endrū turpināja:

- Labprāt gribētu zināt, vai jūs man atļautu par jums runāt ar misteru Vonu. Jūs droši varat man to teikt, ja domājat, ka iejaucos svešu cilvēku darīšanās, - bet man ar viņu ir diezgan labas attiecības, un esmu pārliecināts, ka varētu jums sagādāt darbu virszemē, pie kontroles vai kur citur...

Viņš neiedrošinājās Evansu uzlūkot un apklusa. Šoreiz klusums bija ilgs. Beidzot Endrū pacēla acis, bet tūliņ atkal tas nodūra, jo Evansam pār vaigiem ritēja asaras un viss viņa ķermenis trīcēja, ar pūlēm valdoties. Bet tas neko nelīdzēja. Viņš uzlika veselo roku uz galda un paslēpa tanī seju.

Endrū piecēlās, piegāja pie loga un palika tur dažas minūtes. Beidzot Evanss atkal bija savaldījies. Viņš neteica neko, it neko, un viņa acis vairījās no Endrū skatiena mēmā klusumā, kas izteica vairāk nekā vārdi.

Pusčetros Evansu ģimene aizgāja noskaņā, kas patīkami atšķīrās no pirmo minūšu neveiklības. Kristīna un Endrū iegāja dzīvojamā istabā.

- Zini, Krist, - Endrū sāka filozofēt, - šā nabaga vīra nelaime - es domāju, viņa stīvā roka - īstenībā nav viņa vaina. Viņš man neuzticējās tādēļ, ka biju jauns. No viņa nevar prasīt, lai viņš saprastu ārstniecības metodes. Bet mūsu draugs Oksborovs, kam viņš uzticēja savu kartīti, tas gan varēja būt gudrāks. Nezināšana, nezināšana, nolādētā nezināšana! Vajadzētu izdot likumu, kas ārstiem uzliktu par pienākumu zināt visus jaunākos sasniegumus. Tā vienīgi mūsu nelāgās sistēmas vaina. Būtu vajadzīgi obligāti kursi visiem ārstiem - pēc katriem pieciem gadiem.

- Mīļais draugs! - Kristīna smaidīdama atsaucās no dīvāna. - Nu jau visu dienu esmu klausījusies tavu filantropiju. Esmu ievērojusi, ka tev aug spārni kā erceņģelim. Nesāc nu beigās vēl sprediķot! Nāc un apsēdies pie manis! Man bija tiešām svarīgs iemesls šodien palikt ar tevi divatā.

- Tā? - viņš vilcinādamies jautāja. Tad viņš sašutis piebilda: - Ceru, ka tu negribēsi žēloties? Man liekas, ka rīkojos ļoti pieklājīgi. Un galu galā - Ziemsvētki...

Viņa klusi smējās.

- Ai, mīļais, tu esi burvīgs! Vēl brīdis, būs sniegputenis, un tu, līdz ausīm satinies, iziesi no sava klostera kalnos meklēt kādu apmaldījušos ceļinieku - vēlu, vēlu naktī.

- Es pazīstu kādu, kas vēlu, vēlu naktī atnāca pie 3. šahtas, - viņš atspītēja. - Un tas nebija līdz ausīm satinies.

- Apsēdies šeit! - Viņa izstiepa roku. - Man tev kaut kas jāsaka.

Viņš apsēdās tai līdzās, kad ārā pēkšņi un skaļi atskanēja auto taure.

"Kr-kr-kr-ki-ki!"

- Sasodīts! - Kristīna kā nojauzdama noteica. Tā skanēja tikai viena auto taure visā Eberelovā. Tā piederēja Konam Bolendam.

- Vai tu viņu negribi satikt? - Endrū diezgan pārsteigts jautāja. - Kons taču pa pusei apsolījās atbraukt uz tēju.

- Kā nu ne! - Kristīna atteica. Viņa piecēlās un pavadīja vīru uz durvīm. Viņi izgāja pretī Bolendiem, kas bija piebraukuši vārtu priekšā savā pārveidotajā automobilī. Kons, taisni saslējies, pie stūres, apaļu, cietu cepuri galvā un milzīgiem, jauniem cimdiem rokās; Mērija un Terenss viņam blakus. Pārējie trīs bērni ap Bolenda kundzi, kura ar zīdaini uz rokas sēdēja aizmugurē. Par spīti satiksmes līdzekļa pagarinājumam, viņi bija saspiesti kā siļķes mucā.

Pēkšņi taure atkal sāka: "Kr-kr-krr!" Kons nejauši bija piespiedis pogu, kas nu palika iesprūdusi. Taure neapklusa. "Kr-krr," tā trokšņoja, kamēr Kons meklēja vainu un lādējās; apkārtējās mājās atvērās logi, bet Bolenda kundze ar vienaldzīgu seju, bērnu sapņaini rokās turēdama, palika sēžam.

- Dieva vārdā! - Kons iesaucās, un viņa ūsas slaucīja priekšējo paneli. - Kas noticis? Īssavienojums vai kas?

- Poga, tēv, - Mērija mierīgi aizrādīja. Viņa ar pirksta nagu pavilka pogu ārā. Troksnis apklusa.

- Ā, nu ir kārtībā. - Kons nopūtās. - Menson, manu zēn, kā klājas? Kā jums tagad patīk mana vecā kulba? Es to pastiepu par krietnām divi pēdām garāku. Vai neizskatās lieliski? Ātrumkārbā gan vēl kaut kas ķeras. Kalnā mēs netikām gluži tik labi, kā cerēju.

- Mēs tikai dažas minūtes stāvējām, tēv, - Mērija piebilda.

- Ak, nekas, - Kons atteica. - To es ātri izlabošu, kad atkal izjaukšu mašīnu. Kā klājas, misis Mensona? Mēs visi atbraucām novēlēt jums priecīgus Ziemsvētkus un iedzert glāzi tējas!

- Nāciet vien iekšā, Kon, - Kristīna smaidīdama aicināja. - Kādi jums skaisti cimdi!

- Manas sievas svētku dāvana, - Kons atbildēja, plīvojošos cimdu atlokus apbrīnodams. - No armijas atlikumu krājumiem. Kas to būtu domājis, ka viņi vēl arvien pārdod tik labas mantas! Ē, kas tad durvīm noticis?

Nevarēdams atvērt mašīnas durvis, viņš ar savām garajām kājām pārkāpa pār malu un palīdzēja bērniem un sievai izkāpt. Tad viņš apskatīja mašīnu, maigi notīrīja dubļu traipu no vēja aizsargstikla un tikai ar pūlēm atrāva skatienu no tās, lai sekotu pārējiem istabā.

Tējas vakars pagāja jautri. Kons bija labā omā un jūsmoja par savu darbu. - Jūs manu mašīnu vairs nepazīsiet, kad būšu to nokrāsojis. - Misis Bolenda, pavisam sapņaina, izdzēra sešas tases stipras, melnas tējas. Bērni ķērās pie šokolādes biskvītiem un beigās izplūcās ap pēdējo maizes šķēli. Viņi iztīrīja visus šķīvjus, kas bija galdā.

Kad Mērija pēc ēšanas bija izgājusi virtuvē mazgāt traukus - viņa teica, ka Kristīna izskatoties ļoti nogurusi, - Endrū paņēma zīdaini misis Bolendai no rokām un sāka ar to pie kamīna uguns rotaļāties. Tas bija tuklākais bērns, kādu viņš bija redzējis, Rubensa bērns ar milzīgām, nopietnām acīm un apaļiem jo apaļiem loceklīšiem. Viņš vairākas reizes mēģināja iedurt Mensonam pirkstu acī. Kad tas neizdevās, viņa sejā ikreiz atspoguļojās svinīgs izbrīns. Kristīna sēdēja dīkā, rokas klēpī salikusi. Viņa noskatījās, kā Endrū rotaļājās ar mazo.

Bet Kons ar ģimeni nevarēja ilgi palikt. Gaisma ārā jau dzisa, un Kons, raizēdamies par strāvu, nebija īsti pārliecināts, vai spuldzes gribēs degt, kaut arī savas šaubas neizteica. Kad viņi piecēlās, Kons uzaicināja:

- Nāciet paskatīties, kā mēs aizbrauksim.

Endrū ar Kristīnu atkal stāvēja pie vārtiem, kamēr Kons sakravāja mašīnā savas atvases. Pēc pāris griezieniem motors paklausīja, un Kons, triumfējot pamājis Mensonu laulātajam pārim ar galvu, uzvilka lielos cimdus un vēl pārgalvīgāk pastūma cieto cepuri uz auss. Tad viņš lepni apsēdās vadītāja sēdeklī.

Tajā mirklī salūza Kona iebūvētais starpgabals un mašīna dārdēdama sabruka. Izstieptais auto lēni noslīga zemē zem visas Bolendu ģimenes svara it kā nastu nesējs dzīvnieks, kas mirst aiz pārpūles. Pārbiedēto Mensonu acu priekšā riteņi izgriezās uz āru. Varēja dzirdēt, kā mašīnas daļas birst zemē, darbarīki krīt ārā no kastes, un tad viss mašīnas ķermenis nomierinājās un sadalījies palika uz ielas guļam. Vēl pirms minūtes tas bija bijis automobilis, tagad - tikai izpriecu laukuma gondola. Priekšā Kons turējās pie stūres rata, aizmugurē viņa sieva turēja bērnu. Misis Bolendai mute palika vaļā, un viņas sapņainās acis vērās mūžībā. Kona seja pēkšņajā kritienā bija tik apjukusi, ka nevarēja nesmieties.

Endrū un Kristīna smējās kliegdami. Sākuši smieties, viņi nemaz vairs nevarēja beigt, viņi smējās līdz nespēkam.

- Dieva vārdā, - Kons noteica un, pakausi kasīdams, piecēlās. Redzēdams, ka nevienam bērnam nekas ļauns nebija noticis un ka viņa sieva bāla, bet mierīga vēl arvien sēž savā vietā, Kons apjucis un domīgs vēroja drupu kaudzi. - Sabotāža, - viņš beidzot noteica un paskatījās pretējās mājas logos, atradis mīklas atrisinājumu. - Kāds nelietis no šīm mājām būs mašīnai kaut ko padarījis. - Tad viņa seja noskaidrojās. Viņš paņēma smieklu izmocīto Mensonu aiz rokas un skumjā lepnumā rādīja tam sagumzīto motora pārsegu, zem kura motors vēl pāris reižu agonijā noraustījās. - Redziet, Menson! Viņš vēl strādā.

Viņi kaut kā ievilka mašīnas atliekas sētā aiz mājas. Pēc tam Bolendu ģimene kājām aizgāja mājās.

- Kāda diena! - Endrū iesaucās, kad viņiem beidzot bija miers. - Savu mūžu neaizmirsīšu, kāds Kons izskatījās.

Brīdi viņi klusēja. Tad Endrū pagriezās pret Kristīnu un jautāja:

- Vai tu priecājies par svētkiem?

Viņa atbildēja mazliet savādi:

- Es priecājos, redzot, kā tu rotaļājies ar bērnu.

Viņš paskatījās sievā.

- Kādēļ tā?

Viņa nepacēla acis. - Es jau visu dienu gribu tev to teikt. Ai, mīļais, vai tad tu to nevari uzminēt? Man liekas, tu nemaz neesi tik labs ārsts.

XIII

Atkal pavasaris. Un agra vasara. Dārzs "Ielejas ainavā" bija kā maigi krāsaina varavīksne, un kalnrači, no darba nākot, bieži apstājās, lai to apbrīnotu. Šīs krāsas lielākoties radīja ziedošie krūmi, ko Kristīna rudenī bija stādījusi, jo tagad Endrū viņai vairs neļāva strādāt nekādu fizisku darbu.

- Tu esi iekopusi šo dārzu, - viņš tai pavēlnieciski teica. - Tagad s ē d i tanī!

Viņas iemīļotā vieta bija graviņas galā, kur tā pie mazā ūdenskrituma varēja klausīties strauta nomierinošajā čalošanā. Nolīcis vītols aizsedza nogāzes namu rindu. Pārējai dārza daļai bija trūkums: tajā ļoti labi varēja ieskatīties. Kristīnai ar Endrū tikai vajadzēja iznākt mājas priekšā, kad ielas puses namu logos jau visur parādījās sejas un visur skanēja čuksti: - Ē! Cik jauki! Fanij, nāc, paskaties! Dakteris ar sievu sauļojas. - Un, kad kādreiz laulības pirmajā posmā viņi bija atlaidušies strauta malā un Endrū aplika roku Kristīnai ap vidu, viņš vecā Glina Džozefa dzīvoklī pamanīja tālskata spīdumu. - Pie velna! - Endrū bija izlamājies. - Vecais suns mūs novēro ar teleskopu.

Bet zem vītola viņi bija pasargāti no svešiem skatieniem, un te nu Endrū izskaidroja savu viedokli.

- Zini, Krist, - viņš teica ar termometru rokā, jo viņam maigā gādībā nupat bija ienācis prātā izmērīt sievai temperatūru. - Mums jāizturas mierīgi. Jo mēs taču neesam - nu, ikdienišķi cilvēki. Galu galā tu esi ārsta sieva, un es - es esmu ārsts. Es tādas lietas jau esmu redzējis simtiem, mazākais, desmitiem reižu. Tā ir gluži parasta lieta. Dabas parādība, sugas vairošanās un tamlīdzīgi, tu jau zini. Nu nepārproti mani, mī|ā, mums tas, protams, ir brīnišķīgi, bet īstenībā esmu vairākkārt domājis, vai tu neesi pārāk trausla, vēl tīrais bērns, lai - nu, protams, es esmu sajūsmināts, bet mēs taču nekļūsim sentimentāli. Tas ir, es domāju, salkani. Nē, nē! To atstāsim misis un misteram Šmitiem. Būtu taču diezgan muļķīgi, ja es, ārsts būdams, nu sāktu, teiksim, sāktu nopūsties par tām mazajām lietiņām, ko tu tur adi vai tamborē, vai kā nu to sauc. Nē! Es tās tikai apskatu un ceru, ka tās būs diezgan siltas. Un visa šī jūtelīgā sapņošana par acu krāsu, kāda bērnam būs, un jauko nākotni, kādu tam gribam sagādāt, mums vienkārši neeksistē. - Brīdi viņš klusēja un savilka pieri, tad sejā parādījās domīgs smaids. - Bet to gan man gribētos zināt, Krist, vai tā būs meitene.

Viņa smējās, līdz asaras sāka ritēt pār vaigiem. Viņa smējās tik ilgi, ka viņš norūpējies piecēlās sēdus.

- Beidz nu, Krist! Tu - tas tev var kaitēt.

- Ai, mīļais! - Viņa slaucīja acis. - Kā sentimentālu ideālistu es tevi dievinu. Bet kā aukstu ciniķi es tevi negribētu ciest savā mājā!

Viņš lāgā nesaprata, ko viņa gribēja teikt, bet zināja, ka izturējies zinātniski un pratis savaldīties. Pēcpusdienā viņš domāja, ka Kristīnai vajadzētu mazliet iziet svaigā gaisā, tāpēc viņš to veda pilsētas parkā pastaigāties, jo kalnu nogāzēs kāpt viņai bija stingri aizliegts. Parkā viņi lēni pastaigājās, klausījās orķestri, vēroja kalnraču bērnus, kas tur bija ieradušies zaļumos ar augļu sulas pudelēm un skābām konfektēm.

Maijā, kādā agrā rītā, kad viņi gulēja gultā, viņš savā caurajā miegā samanīja kādu vieglu kustību. Viņš pamodās, atkal sajuzdams šos maigos pukstus, bērna pirmās kustības Kristīnas ķermenī. Viņš bija kā sastindzis un gandrīz nedrīkstēja tam ticēt, gandrīz bez elpas palicis aiz jūtu uzplūduma, aiz sajūsmas. "Sasodīts," viņš mirkli vēlāk nodomāja, "liekas, es tomēr esmu tikai tāds Smits. Laikam tādēļ ieviests noteikums, ka ārsts nedrīkst savai sievai palīdzēt dzemdībās."

Nākamajā nedēļā viņam likās, ka ir pienācis laiks runāt ar doktoru Lūelinu, ko abi jau sākumā bija izraudzījušies par Kristīnas ārstu. Endrū viņam piezvanīja, un Lūelins bija iepriecināts un glaimots. Tas tūliņ atbrauca pie viņiem uz māju un izdarīja iepriekšēju izmeklēšanu. Tad viņš dzīvojamā istabā patērzēja ar Endrū.

- Priecājos, ka varu jums palīdzēt, Menson, - viņš teica, paņemdams piedāvāto cigareti. - Vienmēr domāju, ka jūs mani lāgā nevarat ciest un tādēļ man šo uzdevumu neuzticēsiet. Ticiet man, es darīšu visu, ko varēšu. Starp citu, tagad Eberelovā diezgan karsts. Vai nedomājat, ka jūsu sievai derētu maza gaisa pārmaiņa, kamēr tas vēl iespējams?

- Kas ar mani notiek? - Endrū jautāja, kad Lūelins bija aizgājis. - Man taču šis cilvēks patīk! Viņš izturas pieklājīgi, ļoti pieklājīgi. Viņš ir līdzjūtīgs un smalkjūtīgs. Un darbā viņš ir īsts burvis. Un vēl pirms gada es viņam gribēju apgriezt kaklu. Es tiešām esmu neveikls, skaudīgs Augšzemes stulbenis!

Kristīna negribēja braukt projām, bet viņš to neatlaidīgi skubināja.

- Zinu, ka tu negribi braukt, Krist! Bet tā tev būs labāk. Mums - mums jādomā par visu. Vai gribi padzīvot pie jūras vai varbūt ziemeļos pie savas krustmātes? Ak, tagad es taču varu atļauties tevi kaut kur aizvest, Krist. Mums nemaz tik ļauni neklājas.

Viņi bija atmaksājuši Glena stipendiju fonda aizdevumu, arī pēdējie maksājumi par mēbelēm bija nokārtoti, turklāt viņiem bankā bija gandrīz simt mārciņu ietaupījuma. Bet viņa par to nedomāja, kad spieda vīram roku un mierīgi atbildēja:

- Jā, Endrū, mums klājas labi.

Tā kā vajadzēja braukt, viņa nolēma apciemot krustmāti Bridlingtonā un nedēļu vēlāk Kalna stacijā ar ilgu apskāvienu atvadījās no vīra un aizbrauca, turēdama klēpī viņa sagādāto grozu ar augļiem.

Viņam tās trūka vairāk, nekā viņš bija domājis, tik ļoti šī draudzība bija saaugusi ar viņa dzīvi. Viņu sarunas, viņu apspriedes, viņu ķildas, kopīgā klusēšana, tas, kā viņš tai uzsauca, kad ienāca mājā, un tad vērīgi klausījās viņas ņipro atbildi, - tikai tagad viņš izjuta, cik daudz tas viss viņam nozīmē. Bez viņas guļamistaba kļuva par svešu telpu kādā viesnīcā. Ēdieni, ko Dženija tam pasniedza pēc Kristīnas rakstītas programmas, bija tikai vienkārša barība, ko tas ātri apēda, grāmatā skatīdamies.

Kādreiz, ejot pa Kristīnas iekopto dārzu, viņš pēkšņi ievēroja tilta nožēlojamo izskatu. Tas viņu traucēja, tas likās it kā apvainojums Kristīnai, kuras te nebija. Jau vairākas reizes viņš bija komitejā runājis un ziņojis, ka tilts kļuvis nedrošs, bet šie ļaudis vienmēr bija grūti iekustināmi, kad vajadzēja kaut ko izlabot asistentu dzīvokļos. Tagad viņš augošās dusmās zvanīja uz kantori un neatlaidīgi pieprasīja, lai izlabo tiltu. Ouens bija uz dažām dienām aizbraucis atvaļinājumā, bet rakstvedis Mensonam apgalvoja, ka šī lieta komitejā jau esot izlemta un nodota namdarim Ričardam. Ja darbs vēl neesot sākts, tad tikai tādēļ, ka Ričardam esot pildāms kāds cits līgums.

Vakaros viņš parasti gāja pie Bolenda, divreiz arī pie Voniem, kas viņu paturēja uz bridžu, un vienreiz viņš gluži negaidot un sev par lielu pārsteigumu spēlēja ar Lūelinu golfu. Viņš rakstīja vēstules Hemptonam un Denijam, kurš beidzot bija atstājis Bleineliju un brauca par ārstu uz naftas kuģa, kas devās uz Tempiko. Viņa sarakstīšanās ar Kristīnu bija izteiksmīgas pašsavaldīšanās paraugs. Bet galvenā izklaidēšanās bija darbs.

Viņa klīniskie pētījumi antracīta raktuvēs tajā laikā jau bija krietni pavirzījušies uz priekšu. Viņš nevarēja tos vēl paātrināt galvenokārt tādēļ, ka lielāko daļu laika aizņēma viņa paša pacienti un izmeklēt kalnračus varēja tikai tad, kad tie maiņas beigās uzbrauca augšā un iegāja mazgājamā telpā, un tur nebija iespējams tos ilgāku laiku aizkavēt, jo viņiem taču vajadzēja steigties mājās pusdienās. Tā viņš caurmērā paspēja izmeklēt tikai divus cilvēkus dienā, un tomēr rezultāti viņu satrauca arvien vairāk. Nemaz neļaudamies pārsteidzīgiem slēdzieniem, viņš redzēja, ka plaušu slimību izplatība starp antracīta raktuvju strādniekiem neapšaubāmi ir lielāka nekā starp citiem kalnračiem, kas strādā ogļraktuvēs.

Lai gan viņš neuzticējās mācību grāmatām, tomēr pašaizsardzības nolūkā netaupīja pūles izlasīt literatūru par šo problēmu, jo viņam nebija vēlēšanās vēlāk atklāt, ka staigājis pa citu iemītām pēdām. Viņš brīnījās, cik maz par šo jautājumu bija rakstīts. Reti kāds pētnieks bija īpaši interesējies par plaušu arodslimībām. Zenkers bija ieviesis lepni skanīgu terminu "pneimokonioze", kas aptvēra plaušu fibrozes trīs formas, kuru cēlonis bija putekļu ieelpošana. Antrakoze, melnā plaušu infiltrācija, ko sastop kalnračiem, protams, jau sen bija pazīstama - Goldmanis Vācijā un Troters Anglijā to bija atzinuši par nekaitīgu. Bija daži apcerējumi par biežu saslimšanu ar plaušu slimībām dzirnakmeņu ražotāju vidū, īpaši Francijā, nažu un cirvju trinēju vidū - "trinēju slimība" - un akmeņkaļu vidū. Tad vēl bija diezgan pretrunīgas ziņas no Dienvidāfrikas par strādnieku slikto veselību Rendā, par zeltraču diloni, kas, bez šaubām, bija izskaidrojams ar putekļu ieelpošanu. Tāpat bija minēts, ka linu un kokvilnas apstrādātāju un labības bērēju plaušās vērojamas hroniskas pārmaiņas. Bet vairāk arī nekas nebija atrodams.

Endrū atmeta lasīšanu un satraukts juta, ka nācis uz pēdām neizpētītai lietai. Viņš domāja par milzīgo strādnieku skaitu lielajās antracīta raktuvēs, trūcīgajiem likumiem rūpniecības arodslimībās, par šā pētījumu lauka milzīgo sociālo nozīmi. Kādas izredzes, kādas brīnišķīgas izredzes! Viņam izspiedās auksti sviedri uz pieres, pēkšņi iedomājoties, ka kāds varētu tam aizsteigties priekšā. Bet viņš atvairīja šīs iedomas. Vēlu pēc pusnakts viņš staigāja izdzisušā kamīna priekšā un pēkšņi paņēma Kristīnas fotogrāfiju no kamīna dzegas.

- Krist! Es tiešām ticu, ka kaut ko izdarīšu!

Kartotēkā, ko bija šim nolūkam nopircis, viņš sāka rūpīgi šķirot izmeklēšanas rezultātus. Tagad viņa klīniskās spējas bija pavisam spožas, lai gan viņš pats to īsti neapzinājās. Pārģērbšanās telpā ļaudis stāvēja viņa priekšā līdz jostasvietai kaili, un viņš gluži neticamā veiklībā ar pirkstiem un stetoskopu izmeklēja šo dzīvo plaušu apslēpto patoloģiju: te kāda emfizēma, te kāda indurācija, nākamajam hronisks bronhīts, ko paši strādnieki nevērīgi sauca par "nieka klepu". Katru pārmaiņu viņš rūpīgi pierakstīja kartīšu aizmugurē iespiestajās diagrammās.

Tajā pašā laikā viņš visiem kalnračiem lika nodot krēpu paraugus un līdz diviem vai trim rītā strādāja pie Denija mikroskopa, rezultātus pēc tam ierakstīdams kartītēs. Pelēkajās, biezajās gļotās, ko ļaudis parasti sauc par "baltajiem spļaudekļiem", viņš atrada asus akmens kristālus. Viņš brīnījās par alveolāro šūniņu daudzumu tajās un par to, cik bieži atrada tuberkulozes baciļus. Bet visvairāk viņa uzmanību saistīja gandrīz pastāvīga kristāliskā silikāta klātbūtne alveolu šūniņās, fagocitos. Negribot viņu pārņēma satraucoša doma, ka pārmaiņas plaušās, varbūt pat saslimšanas gadījumi atkarīgi galvenokārt no šā faktora.

Tik tālu viņš bija ticis pētījumos, kad jūnija beigās Kristīna pārbrauca un apķērās tam ap kaklu.

- Cik labi, ka atkal esmu šeit! Jā, bija ļoti jauki, bet es nezinu - un tu esi tik bāls, mīļais! Liekas, Dženija tev nebūs kārtīgi devusi ēst.

Gaisa pārmaiņa viņai bija darījusi labu. Viņa jutās vesela, un viņas vaigiem bija ziedoša krāsa. Bet viņa raizējās par Endrū, par vīra ēstgribas trūkumu un pārmērīgo smēķēšanu.

Viņa tam nopietni jautāja:

- Cik ilgi tev vēl jāstrādā pie šī darba?

- Nezinu. - Tas bija nākamajā dienā pēc viņas pārbraukšanas, lietainā laikā, un Mensonam bija necerēti īdzīga oma. - Varbūt gadu, varbūt arī piecus gadus.

- Nu klausies, es neko negribu reformēt, pietiek ar vienu reformatoru ģimenē, bet, ja darbs tik ilgs, vai tu nedomā, ka būtu gudrāk, ja tu strādātu sistemātiski, noteiktas stundas, un nepaliktu naktīs tik ilgi nomodā, - tā jau tu aiziesi bojā!

- Man nekas nekait!

Bet dažā ziņā viņa varēja būt apbrīnojami ietiepīga. Viņa lika Dženijai uzmazgāt laboratorijas grīdu, nolika tur atzveltnes krēslu un paklāja grīdsegu. Istaba karstajās naktīs bija vēsa, un priežu koka dēļiem bija tīkama sveķu smarža, kas jaucās ar Mensona lietoto ķimikāliju aso smārdu. Te nu Kristīna sēdēja, šuva un adīja, kamēr Endrū pie galda strādāja. Pār mikroskopu noliecies, viņš aizmirsa tās klātbūtni, bet Kristīna turpat bija un katru vakaru vienpadsmitos piecēlās.

- Laiks iet gulēt!

- Nu, vai zini... - Viņš tuvredzīgi mirkšķināja acis pār mikroskopa okulāru. - Ej vien augšā, Krist! Pēc minūtes es arī iešu.

- Endrū Menson, ja jūs domājat, ka es viena iešu gulēt savā tagadējā stāvokli...

Šie pēdējie vārdi viņu mājā bija kļuvuši par komisku parunu. Tos viņi lietoja abi bez izšķirības, jokodamies, kā pēdējo argumentu vārdu pārmaiņā. Tad vairs nebija ko iebilst. Viņš piecēlās, izstaipījās, apsedza mikroskopu un nolika preparātu stikliņus.

Ap jūlija vidu viņam ļoti daudz darba sagādāja vējbaku epidēmija, un 3. augustā viņam bija sevišķi liels apmeklējamo slimnieku saraksts, kas viņu atturēja no mājas no rīta pieņemšanas līdz pat trim pēcpusdienā. Gurdi mājās iedams, lai paēstu pusdienas - parasto pusdienas un pēcpusdienas tējas apvienojumu -, viņš "Ielejas ainavas" priekšā ieraudzīja doktora Lūelina automobili.

Nojauta, ko radīja šis skats, lika viņam pēkšņās izbailēs skriet, un sirds gaidās strauji pukstēja. Viņš uzskrēja augšā pa lieveņa pakāpieniem, ātri atvēra durvis un priekšistabā satika Lūelinu. Viņš nervozi pieskrēja tam klāt un mulsi murmināja: - Sveiki, mister Lūelin! Es - es necerēju jūs tik drīz redzēt.

- Nē, - Lūelins atbildēja.

Endrū smaidīja. - Nē? - Satraukumā viņš neatrada citus vārdus, bet jautājums viņa ziņkārīgajā sejā bija diezgan skaidrs.

Lūelins nesmaidīja. Pēc īsa klusuma brīža viņš teica:

- Mīļais draugs, ienāciet uz minūti šeit. - Un viņš ievilka Endrū dzīvojamā istabā. - Mēs jau visu priekšpusdienu izmēģinājāmies jūs sameklēt.

Lūelina izturēšanās, vilcināšanās, savādā līdzjūtība viņa balsī lika Mensonam nodrebēt. Viņš stostījās:

- Vai kas noticis?

Lūelins paskatījās ārā pa logu, un viņa skatiens vērsās uz tiltu, it kā viņš meklētu labāko, saudzīgāko izskaidrojumu. Endrū vairs nevarēja to ilgāk izciest. Viņš tikko varēja paelpot. Izmisuma bailes žņaudza viņa krūtis.

- Menson, - Lūelins laipni teica, - jūsu sieva šodien priekšpusdienā gāja pār tiltu, un viņai zem kājām ielūza kāds satrūdējis dēlis. Jūsu sievai nekas nekait, it nekas; bet diemžēl...

Viņš vēl nebija izrunājis līdz galam, kad Endrū visu jau saprata. Viņu pārņēma skaudras sāpes.

- Varat iedomāties, - Lūelins turpināja ar mierīgu līdzjūtību balsī, - ka mēs darījām visu iespējamo. Es tūliņ atbraucu no slimnīcas kopā ar māsu. Mēs jau visu dienu esam šeit...

Mēms klusums. Raudas žņaudza Mensona kaklu vēl un vēlreiz. Viņš aizlika roku acīm priekšā.

- Bet, mīļo zēn, - Lūelins viņam sacīja, - nelaime katram var gadīties. Lūdzu, ejiet taču augšā un mieriniet savu sievu!

Galvu nodūris, pie margām turēdamies, Endrū uzkāpa pa kāpnēm. Pie guļamistabas durvīm viņš, tikko elpodams, apstājās, tad grīļodamies iegāja iekšā.

XIV

1927. gadā Mensonam Eberelovā jau bija diezgan neparasta slava. Viņa prakse nebija pārāk liela - pacientu skaits sarakstā kopš pirmajām nervozajām dienām pēc viņa ierašanās nebija sevišķi audzis. Bet katrs, kas tur bija, paļāvās uz viņu kā uz klinti. Viņš reti parakstīja zāles, viņam pat bija neticamais paradums atrunāt pacientus no zāļu lietošanas. Bet, ja viņš tās parakstīja, tad tas notika apbrīnojamā veidā. Bieži gadījās, ka Geidžs ar kādu recepti rokā gāzelēdamies nāca caur uzgaidāmo istabu.

- Bet, doktor, vai tas pareizi? Divdesmit gramu kālija bromīda Evenam Džonsam? Bet farmakopejā rakstīts - nulle pieci līdz divi grami!

- Varbūt sapņu grāmatā arī tā rakstīts! Dodiet droši divdesmit, Geidž! Jums taču būs tikai prieks par to, ja Evens Džonss izlaidīs garu.

Bet epileptiķis Evens Džonss neizlaida garu. Gluži otrādi, viņam lēkmes notika daudz retāk, un nedēļu vēlāk viņu jau redzēja pastaigājamies pa pilsētas parku.

Komitejai būtu bijis sevišķs prieks par doktoru Mensonu, jo viņa zāļu lēses, par spīti šai eksplozīvajai izšķērdībai, nesasniedza ne pusi no citu asistentu lēsēm. Bet ak! Citādā ziņā Mensons komitejai izmaksāja trīsreiz vairāk, un par to bieži izcēlās liela brēka. Tā, piemēram, viņš lietoja potes un serumus, nežēlīgi dārgas lietas, par kurām, kā Eds Čenkins teica, vēl nekad neesot dzirdēts. Kad Ouens viņu aizstāvēja un norādīja uz kādu ziemas mēnesi, kad Mensons ar Bordē-Žangū vakcīnu bija ierobežojis garā klepus izplatību savā rajonā, kamēr visā pārējā pilsētā bērni ar to slimoja lielā skaitā, Eds Čenkins atbildēja: - Kā to var zināt, ka tas šo jaunmodes līdzekļu nopelns? Ko? Kad es viņam pašam jautāju, viņš atbildēja, ka skaidri to nekad nevarot zināt!

Mensonam gan bija daudz uzticamu draugu, bet bija arī ienaidnieki. Piemēram, tie komitejas locekļi, kas viņam nekad īsti nevarēja piedot dusmu izvirdumu, izmisušos vārdus, ko viņš pirms trim gadiem komitejas pilnsapulcē tiem bija metis acīs par kavēšanos izlabot tiltu. Protams, viņi juta līdzi misis Mensonai un Endrū, bet noraidīja jebkādu atbildību šajā gadījumā. Komiteja ar saviem lēmumiem nekad nesteidzās. Ouens toreiz bija atradies atvaļinājumā, un Lens Ričards, kam darbs bija uzdots, toreiz vēl bija strādājis pie Pouisas ielas jaunceltnēm. Bija tiešām aušīgi šajā lietā vainot komiteju.

Vēlāk Mensonam atkal iznāca domstarpības ar komiteju, jo viņš stūrgalvīgi centās uzspiest savu gribu, un komitejai tas nepatika. Turklāt viena daļa klerikāļu bija naidīgi noskaņota pret viņu. Lai gan viņa sieva bieži gāja baznīcā, viņš tur nekad nebija redzams - Dr. Oksborovs pirmais uz to aizrādīja -, un runāja pat, ka viņš esot zobojies par svēto kristību. Turklāt viņam starp garīdzniekiem bija nāvīgs ienaidnieks - neviens cits kā reverends Edvels Perijs, Sinajas draudzes mācītājs.

1926. gada pavasarī šis vīrs, toreiz tikko kā apprecējies, bija paslepus ienācis Mensona pieņemamā istabā, caur un cauri kristīgu seju, tomēr glaimīgs un pasaulīgi izveicīgs.

- Nu, kā klājas, doktor? Nejauši iegriezos, garām iedams. Parasti ārstējos pie doktora Oksborova. Ziniet, viņš ir manas draudzes loceklis, turklāt strādā austrumu ambulancē. Bet pēc visa, ko dzird runājam, jūs esot ļoti moderns ārsts un zinot visus jaunākos sasniegumus. Un es ļoti priecātos - protams, es jums par to maksātu labu honorāru, ja jūs man varētu ieteikt... - Edvels zem pasaulīga smaida centās noslēpt vieglu kauna sārtumu savā priestera sejā. - Ziniet, mēs ar sievu kādu laiku vēl nevēlamies bērnus, jo mana alga šeit...

Mensons ar saltu riebumu uzlūkoja Sinajas priesteri un mierīgi atbildēja:

- Vai jūs arī zināt, ka ir cilvēki, kas pelna tikai ceturto daļu jūsu algas un tomēr atdotu savu labo roku, lai tiem varētu būt bērni? Kādēļ tad jūs precējāties? - Viņa dusmas pēkšņi iedegās baltā kvēlē. - Ārā - bet ātri - jūs - jūs - netīrais Dieva kalps!

Sejai savādi raustoties, Perijs bija aizgājis. Varbūt Mensona vārdi bija bijuši pārāk asi, bet Kristīnai kopš nelaimīgā kritiena vairs nevarēja būt bērnu, un viņi abi tik ļoti bija tos vēlējušies.

Tagad, 1927. gada 15. maijā, no kāda slimnieka apmeklējuma mājās nākot, viņam gribējās sev jautāt, kādēļ viņi ar Kristīnu pēc bērna nāves vēl bija palikuši Eberelovā. Atbilde bija vienkārša: viņš gribēja pabeigt savu darbu par putekļu ieelpošanu. Šis darbs paņēma visus viņa spēkus, turēja savā varā, saistīja viņu pie raktuvēm.

Kad viņš tagad pārdomāja līdz šim padarīto un apsvēra, kādas grūtības bija jāpārvar, tad pats brīnījās, kā bija varējis savus pētījumus tik īsā laikā novest gandrīz līdz galam. Cik tāli viņam tagad likās pirmie izmeklējumi - kā laika, tā tehnikas ziņā!

Sastādījis pilnīgu klīnisku pārskatu par visu sava rajona strādnieku plaušu stāvokli un rezultātus statistiski sakārtojis, viņš sev skaidri pierādīja, ka plaušu slimības neapšaubāmi visbiežāk bija sastopamas starp antracīta raktuvju strādniekiem. Tā, piemēram, viņš novēroja, ka deviņdesmit procentu no visiem viņa fibrozo plaušu gadījumiem nāca no antracīta raktuvēm. Arī nāves gadījumu starp šiem plaušu slimniekiem bija gandrīz trīsreiz vairāk nekā starp visu ogļraktuvju strādniekiem, kopā ņemot. Viņš sastādīja tabulu rindu, kas rādīja plaušu slimības relatīvo biežumu dažādajās antracīta raktuvju strādnieku darba nozarēs.

Pēc tam viņš uzņēmās pierādīt, ka silikāta putekļi, kurus viņš bija atradis, izmeklējot krēpas, tiešām bija sastopami antracīta raktuvju darba vietās. Viņš to varēja ne vien droši pieņemt, bet prata arī noteikti pierādīt, dažādos laika periodos un dažādās vietās raktuvēs nolikdams ar Kanādas balzamu pārklātas stikla plāksnes; tā viņš ieguva noteiktus skaitļus par putekļu mainīgo koncentrāciju, skaitļus, kas spridzināšanas un urbumu laikā strauji cēlās.

Tagad viņam bija vesela rinda interesantu novērojumu, kas rādīja gaisā koncentrēto silikāta putekļu sakarību ar biežo plaušu slimības parādīšanos. Bet ar to vēl nepietika. Vajadzēja tiešām pierādīt, ka paši putekļi ir kaitīgi, ka tie posta plaušu audus un nav tikai nenozīmīga blakusparādība. Viņam bija jāizdara virkne patoloģisku eksperimentu ar jūrascūciņām, lai izpētītu silikāta putekļu iespaidu uz plaušām.

Un, lai gan viņa satraukums auga arvien lielāks, te nu sākās īstās grūtības. Viņam vēl bija tukšā telpa, laboratorija. Arī dažas jūrascūciņas dabūt nebija grūti. Un eksperimentiem vajadzīgās ierīces bija vienkāršas. Taču, lai cik atjautīgs būdams, viņš nebija patologs un drīz juta, ka nekad tāds nebūs. Šī apziņa viņu kaitināja un vēl vairāk nostiprināja apņemšanos. Viņš nolādēja sistēmu, kas paredzēja strādāt bez palīgiem, un iesaistīja darbā Kristīnu, ierādīdams tai griezt un krāsot preparātus, darīt visus mehāniskos darbus, kas viņai jau pašā sākumā veicās labāk nekā vīram.

Tad viņš pagatavoja ļoti vienkāršu putekļu kameru, kurā ievietoja dzīvniekus un atstāja tos uz dažām stundām dienā putekļiem piesātinātajā gaisā. Citus kontroles dēļ no putekļiem pasargāja. Tas bija grūts darbs, kas prasīja vairāk pacietības, nekā Mensonam bija. Divas reizes salūza mazais elektriskais ventilators. Eksperimenta kritiskajā stadijā Endrū sajauca piezīmes un bija spiests sākt atkal visu no gala. Bet, par spīti kļūdām un novilcinājumiem, viņš ieguva paraugus, kas pierādīja putekļu pakāpenisko kaitīgo iedarbību uz plaušām un fibrozes sākšanos.

Viņš atvieglojumā atvilka elpu, beidza lamāt Kristīnu un dažas dienas ar viņu atkal varēja dzīvot. Tad viņam radās kāda cita doma un visam atkal bija beigas.

Visu viņa pētījumu pamatā bija doma, ka plaušu saslimšana izskaidrojama ar mehāniskiem bojājumiem, kas cēlās no cietajiem, asajiem ieelpotajiem silikāta kristāliem. Bet nu viņš pēkšņi sev jautāja, vai bez šo putekļu tīri fizikālā kairinājuma nenorisinās arī kāds ķīmisks process. Viņš nebija ķīmiķis, bet nu jau pārāk bija iedziļinājies šajā problēmā, lai atkāptos. Tādēļ viņš uzmeta plānu jaunai mēģinājumu sērijai.

Viņš sagādāja koloidālu silikātu un iešļircināja to jūrascūciņai zem ādas. Sekas bija augonis. Viņš pārliecinājās, ka tādus pašus augoņus varēja izraisīt, ja iešļircināja amorfa silikāta atšķaidījumu ūdenī, kura fizikālā iedarbība nebija kaitīga. Turpretī viņš triumfējot atklāja, ka tīri mehānisku kairinātāju, piemēram, ogļu putekļu iešļircinājumi nekādus augoņus nerada. Tātad silikāta putekļi tiešām bija ķīmiski aktīvi.

Viņš gandrīz zaudēja prātu aiz satraukuma un sajūsmas. Viņš bija atradis vairāk, nekā sākumā bija meklējis. Viņš drudžaini savāca datus un koncentrētā formā apkopoja sava triju gadu darba rezultātus. Pirms dažiem mēnešiem viņš jau bija nolēmis savus pētījumus ne vien publicēt, bet iesūtīt arī kā disertāciju doktora grāda iegūšanai. Kad ar mašīnu pārrakstītais manuskripts, glīti iesiets gaiši zilos vākos, pienāca atpakaļ no Kārdifas, viņš to līksmi izlasīja un kopā ar Kristīnu gāja uz pastu nosūtīt. Tad viņš krita atpakaļ pagurumā un izmisumā.

Viņš jutās noguris un truls. Skaidrāk nekā jebkad viņš apzinājās, ka nebija laboratorijas darbinieks, ka viņa darba labākā, vērtīgākā daļa bija pirmajā, klīnisko pētījumu fazē. Izmisis un satriekts viņš atcerējās, cik bieži dusmās bija uzbrucis nabaga Kristīnai. Dienām bija truls un inerts. Bet bija arī gaiši mirkļi, kad viņš zināja, ka tomēr ir kaut ko paveicis.

XV

Kad Endrū tajā maija pēcpusdienā pārnāca mājās, viņš šajā savādi negatīvajā izklaidībā, kas bija iestājusies kopš disertācijas nosūtīšanas, neievēroja raižu izteiksmi Kristīnas sejā. Viņš sievu izklaidīgi pasveicināja, uzkāpa augšā nomazgāties un tad nāca atpakaļ dzert tēju.

Viņi padzēra tēju, un Endrū aizkūpināja cigareti. Tad viņš pēkšņi ievēroja Kristīnas seju. Pēcpusdienas laikrakstu ņemdams, viņš jautāja:

- Nu? Kas ir?

Viņa brīdi skatījās tējkarotē.

- Mums - patiesībā man - bija viesi, kamēr tu pēcpusdienā nebiji mājās.

- Tā? Kas tad?

- Komitejas delegācija, piecas personas, starp tiem Eds Čenkins, un viņam līdzi atnāca Perijs, tu jau zini, tas Sinajas mācītājs, un vēl kāds Deiviss.

Iestājās savāds klusums. Endrū ilgi sūca cigareti, tad nolaida avīzi lejup un paskatījās Kristīnā.

- Ko viņi gribēja?

Viņa izturēja Endrū pētošo skatienu, viņas acis pauda satraukumu un bažas. Viņa runāja ātri: - Viņi atnāca ap četriem un jautāja pēc tevis. Atbildēju, ka neesi mājās. Tad Perijs teica, tas neesot nekas, viņi nākšot iekšā. Protams, biju gluži apjukusi. Lāgā nezināju, vai viņi gribēja tevi gaidīt vai ko citu. Tad Eds Čenkins teica, šī māja esot komitejas īpašums; viņi nākot no komitejas un tās vārdā varot un drīkstot ienākt. - Kristīnā apklusa un ātri ievilka elpu. - Es neatkāpos ne sprīdi. Biju dusmīga un uztraukta. Bet es vēl paguvu pajautāt, ko viņi vēlas mūsu mājā. Tad runāja Perijs. Viņš un komiteja esot dzirdējuši, jā, par to jau visi runājot, ka tu eksperimentējot ar dzīvniekiem, un viņš vēl nekaunējās to nosaukt par vivisekciju. Tādēļ viņi atnākuši apskatīt tavu darbistabu un paņēmuši līdzi arī dzīvnieku aizsardzības biedrības pārstāvi Deivisu.

Endrū nebija pakustējies un novērsis skatienu no sievas sejas.

- Tālāk, mīļā, - viņš mierīgi mudināja.

- Nu, es gribēju stāties viņiem ceļā, bet tas neko nelīdzēja. Viņi lauzās man garām, visi septiņi, un cauri priekšnamam iegāja laboratorijā. Kad viņi ieraudzīja jūrascūciņas, Perijs sāka gaudot: "Ak, nabaga nevarīgie radījumi!" - un Čenkins rādīja traipu uz grīdas, atceries, Endrū, tajā vietā, kur tev nokrita fuksīna pudele, un kliedza: "Skatieties, asinis!" Viņi izošņāja visus kaktus, izrakņāja mūsu skaistos preparātus, mikrotomu, visu. Tad Perijs teica: "Es neļaušu nabaga nomocītos dzīvniekus vēl ilgāk spīdzināt. Tad labāk pats darīšu galu viņu mokām." Viņš paņēma somu, kas Deivisam bija līdzi, un sabāza tanī visas jūrascūciņas. Es teicu, ka par spīdzināšanu te nevar būt runa, arī ne par vivisekciju un citām līdzīgām muļķībām. Un ka šīs piecas jūrascūciņas nemaz nav domātas eksperimentiem, jo mēs taču tās gribējām dāvināt Bolendu bērniem un Agnesei Evansai rotaļām. Bet viņi nemaz neklausījās. Un tad - tad viņi aizgāja.

Iestājās klusums. Mensona seja bija tumši pietvīkusi. Viņs pietrūkās kājās.

- Savu mūžu vēl neesmu redzējis tādu nekrietnību. Cik - cik žēl, ka tev tas bija jāpiedzīvo, Krist! Bet par to viņi man samaksās!

Viņš mirkli apdomājās, tad izgāja priekšistabā pie tālruņa. Bet tajā mirklī, kad viņš sniedzās pēc klausules, aparātā atskanēja zvans. Endrū norāva klausuli.

- Hallo! - viņš nikni sauca. Tad viņa balss noskaņa mazliet mainījās. Vada otrā galā runāja Ouens. - Jā, te Mensons. Paklausieties, Ouen...

- Zinu, zinu, doktor, - Ouens ātri pārtrauca. - Jau visu pēcpusdienu pūlos jūs sazvanīt. Nu, klausieties... Nē, nē, nepārtrauciet mani! Mēs nedrīkstam zaudēt aukstasinību. Mēs esam iekūlušies ļoti nepatīkamā lietā, doktor. Nerunāsim pa tālruni. Es tūliņ aiziešu pie jums.

Endrū iegāja atpakaļ pie Kristīnas.

- Ko viņi īsti domā? - viņš sirdījās, atstāstījis sarunu. - Varētu domāt, ka mēs tiešām esam ko nodarījuši.

Viņi gaidīja Ouenu. Endrū lielā nepacietībā un sašutumā skraidīja šurp un turp. Kristīna nemierīgām acīm sēdēja pie šuvekļa.

Atnāca Ouens. Bet viņa seja nevēstīja neko labu. Iekām Endrū paguva ko izteikt, viņš jautāja:

- Doktor, vai jums bija licence?

- Kas? - Endrū pārsteigts skatījās viņā. - Kāda licence?

Ouena seja izskatījās vēl vairāk apjukusi. - Ja grib izdarīt eksperimentus ar dzīvniekiem, vajadzīga Iekšlietu ministrijas atļauja. Vai jūs to nezinājāt?

- Pie velna! - Mensons iekarsis protestēja. - Es neesmu patologs un nekad tāds nebūšu. Man nemaz nav tādas laboratorijas. Gribēju tikai izdarīt dažus vienkāršus eksperimentus sakarā ar savu klīnisko darbu. Mums nebija vairāk kā kāds ducis dzīvnieku - vai ne, Krist?

Ouens nepacēla acis. - Jums vajadzēja dabūt licenci, doktor. Komitejā ir kāda grupa, kas jums grib novīt cilpu ar šo lietu! - Viņš ātri turpināja: - Ziniet, Menson, tāds cilvēks kā jūs, kas strādā celmlauža darbu un ir diezgan godīgs, lai atklāti izteiktu savas domas un uzskatus, neko citu nevar sagaidīt - nu, lai kā, pareizi vien būs, ja jums pateikšu, ka daži cilvēki šeit gaidīt gaida izdevību lauzt jums kaklu. Bet neraizējieties, nekas nenotiks. Komitejā gan būs krietna vētra un jums vajadzēs taisnoties. Bet sadursmes jums taču bijušas jau vairākas reizes, un gan jau arī šoreiz viss beigsies labi.

Endrū nevarēja valdīties. - Es ievadīšu pretēju akciju. Es viņus iesūdzēšu par ielaušanos manā mājā. Nē, pie velna, es viņus iesūdzēšu par jūrascūciņu zādzību. Tās es katrā ziņā gribu atdabūt.

Ouena sejā pavīdēja vājš smīns. - Tās jūs vairs nedabūsiet, doktor. Reverends Perijs un Eds Čenkins bija nolēmuši darīt galu dzīvnieku mokām. Viņi tos cilvēcības vārdā paši savām rokām noslīcināja.

Ouens noraizējies aizgāja. Un nākamajā vakarā Endrū saņēma uzaicinājumu nedēļas laikā ierasties komitejā.

Tikmēr baumas par šo notikumu izplatījās kā uguns vējā. Mietpilsoniskajā Eberelovā nekas tik uztraucošs, tik skandalozs, melnajai maģijai līdzīgs nebija noticis kopš tā laika, kad advokāts Trevors Dejs bija turēts aizdomās par savas sievas nozāļošanu ar arsēnu. Izveidojās partijas, sākās niknas cīņas par vai pret Mensonu. Edvels Perijs no savas kanceles sludināja, kāds sods šajā pasaulē un viņpasaulē sagaidot tos, kas mokot dzīvniekus un mazus bērnus. Pilsētas otrā galā tuklais anglikāņu baznīcas priesteris Deivids Volpols, kura acīs Perijs bija tas pats, kas muhamedānim cūka, nikni ārdījās par progresu un liberālās baznīcas mūžseniem strīdiem ar zinātni.

Cīņas arēnā parādījās pat sievietes. Velsas dāmu centības līgas nodaļas priekšniece Maifenvija Bensūzana runāja masu sapulcē Atturības biedrības zālē. Tiesa, Endrū kādreiz bija apvainojis lāga Maifenviju, atteikdamies vadīt šās līgas gada sapulci. Bet citādi Maifenvijas rīcības iemesli bija gluži nevainojami. Pēc sapulces un nākamos vakaros varēja redzēt jaunas dāmas, līgas biedrenes, kas parasti sabiedrībā darbojās tikai augstos svētkos, izdalot antivivisekcijas lapiņas ar uzšķērsta suņa attēlu.

Trešdienas vakarā piezvanīja Kons Bolends un pastāstīja kādu jautru stāstu.

- Kā klājas, Menson, veco zēn? Tu nepadodies, vai ne? Ļoti labi! Domāju, varbūt tas tevi interesēs - šovakar mūsu Mērija nākusi mājā no Lārkinza, un ceļā kāda no šīm nožēlojamām lapiņu izdalītājām tai pasniegusi savu pamfletu - tu jau zini, no tām lupatām, ko tagad visur izplata pret tevi. Un iedomājies - ha, ha! Tu nezini, ko mana Mērija izdarījusi! Iedomājies, viņa paņēmusi papīru un saplēsusi to gabalos. Tad viņa tai sievietei devusi pāris krietnu pļauku, norāvusi tai cepuri no galvas un teikusi - ha, ha! - kā tu domā, ko mūsu Mērija teikusi? "Ja gribat redzēt nežēlību," viņa teikusi - ha, ha! "Ja gribat redzēt nežēlību - tad lūdzu!"

Arī citi, tikpat uzticīgi kā Mērija, izcīnīja niknas cīņas. Lai gan Mensona rajons noteikti nostājās viņa pusē, ap austrumu ambulanci tomēr bija izveidojies pretinieku bloks.

Restorānos gadījās kautiņi starp Mensona piekritējiem un ienaidniekiem. Frenks Deiviss ceturtdienas vakarā, pats mazliet cietis, ieradās ambulancē Mensonam pastāstīt, ka viņš "iedauzījis pakausi diviem Oksborova pacientiem", kas teikuši, ka "mūsu ārsts" esot riebīgs miesnieks!

Pēc tam Dr. Oksborovs lēkājošiem soļiem, tālumā skatīdamies, gāja Mensonam garām, ja kādreiz to satika. Bija zināms, ka viņš kopā ar reverendu Periju gluži atklāti kūda ļaudis pret nevēlamo kolēģi. Ērkharts pārnāca no Brīvmūrnieku kluba un atstāstīja treknākos izteicienus, no kuriem vispieklājīgākie skanēja apmēram tā: "Kā ārsts var slepkavot dzīvus Dieva radījumus?"

Ērkhartam pašam šajā lietā nebija daudz ko teikt. Taču kādreiz viņš pašķielēja Mensona spraigajā, rūpju nomāktajā sejā un sacīja:

- Velns lai parauj! Jūsu gados arī es par šo joku būtu priecājies. Bet tagad - ak tu žēlīgais, liekas, es jau kļūstu vecs!

Endrū nespēja atvairīt domu, ka Ērkharts par viņu spriež nepareizi. Viņam ne prātā nenāca priecāties par šo "joku". Viņš jutās noguris, nervozs, noraizējies. Bieži viņš norūpējies domāja, vai viņam visu mūžu būs jāskrien ar galvu mūrī. Un tomēr, par spīti nomāktajam prātam, viņam bija izmisīga vēlēšanās attaisnoties, gūt gandarījumu visas naidīgās pilsētas priekšā.

Beidzot nedēļa bija pagājusi; sestdienas pēcpusdienā komiteja sanāca uz sēdi, lai ievadītu disciplināru izmeklēšanu Dr. Mensona lietā. Kad Endrū iegāja biroja namā un kāpa augšā pa šaurajām kāpnēm, zālē nebija nevienas brīvas vietas un mājas priekšā slaistījās ziņkārīgo grupas. Viņš juta, cik neprātīgi ātri pukst sirds. Viņš centās būt mierīgs un ciets kā tērauds. Bet, apsēdies tajā pašā krēslā, kur pirms pieciem gadiem bija sēdējis kā kandidāts, viņš bija stīvs un nervozs un mute viņam bija kā izkaltusi.

Sākās sēde - nevis ar lūgšanu, ko varēja sagaidīt pēc svētulības, ar kādu opozīcija bija sākusi savu karagājienu, bet ar Eda Čenkina ugunīgu uzrunu.

- Es izstāstīšu komitejai šo lietu visos sīkumos, - Čenkins teica, uzlēkdams kājās. Tad viņš skaļā, analfabētiskā runā uzskaitīja visas sūdzības. Dr. Mensonam neesot tiesību tādas lietas darīt. Šis darbs notiekot komitejai piederošā laikā, un Mensonam taču maksājot par to, lai viņš būtu komitejas rīcībā. Turklāt viņš savām aušībām izlietojot komitejas īpašumu. Tālāk - te esot runa par vivisekciju vai kaut ko ļoti līdzīgu. Un to visu viņš darot bez paredzētās licences, kas no likumīgā viedokļa nozīmējot smagu pārkāpumu.

Te ātri iejaucās Ouens.

- Pie pēdējā punkta man komitejai jāaizrāda, ka tādā gadījumā, ja Dr. Mensonu apsūdzētu par eksperimentiem bez licences, prāvā būtu iejaukta arī Medicīniskās palīdzības biedrība.

- Ko tas nozīmē? - Čenkins jautāja.

- Tā kā Dr. Mensons ir mūsu asistents, likuma priekšā mēs esam par viņu atbildīgi, - Ouens atbildēja.

Nu atskanēja piekrītoši čuksti un saucieni: - Ļoti pareizi! Mēs negribam sagādāt biedrībai nepatikšanas. Nokārtosim šo lietu savā starpā.

- Nu, bez tās licences gluži labi var iztikt, - Čenkins norūca, vēl arvien kājās stāvēdams. - Citās apsūdzībās diezgan materiālu, lai katram novītu cilpu.

- Klau! Klau! - kāds iesaucās pēdējā rindā. - Un kā tas bija tovasar pirms trim gadiem, kad viņš katru dienu ar motociklu brauca uz Kārdifu?

- Viņš nedod zāles, - teica Lens Ričards. - Viņa pieņemamā istabā var stundām gaidīt un tomēr jāiet mājās ar tukšu pudeli.

- Klusu, klusu! - Čenkins kliedza. Apklusinājis trokšņotājus, viņš pabeidza savu runu. - Šie fakti ir diezgan ļauni! Tie pierāda, ka asistents Mensons nekad nav uzticīgi kalpojis Medicīniskās palīdzības biedrībai. Turklāt man vēl jāpiemin, ka viņš atsakās izrakstīt strādniekiem pienācīgas slimības zīmes. Bet nenovērsīsimies no galvenā. Mums te darīšana ar asistentu, par kuru sašutusi visa pilsēta; šā cilvēka vieta īstenībā ir policijas tiesā, jo viņš mūsu īpašumu pārvērtis par kautuvi, - cienījamie komitejas locekļi, varu apzvērēt pie visvarenā Dieva, ka pats savām acīm redzēju asinis viņa istabā uz grīdas. Šis cilvēks ir jucis ar saviem eksperimentiem. Tagad es jums jautāju, cienījamie biedri: vai jūs to gribat ciest? Es saku nē, un arī jums jāsaka nē. Godātie komitejas locekļi, es zinu, ka jūs man vienprātīgi piekritīsiet, ja teikšu, ka mēs vēlamies, lai doktors Mensons nekavējoties atstāj vietu. - Čenkins paskatījās uz saviem draugiem un, skaļu aplausu pavadīts, apsēdās.

- Varbūt tagad atļausiet Dr. Mensonam sniegt paskaidrojumus? - Ouens mierīgi vaicāja un deva Mensonam vārdu.

Klusums. Endrū brīdi klusēja. Stāvoklis izrādījās daudz ļaunāks, nekā viņš bija gaidījis.

"Uz komiteju nedrīkst paļauties," viņš sarūgtināts domāja. Vai tie bija tie paši ļaudis, kas bija labvēlīgi uzsmaidījuši, pieņemot viņu vietā? Viņa sirdī dega dusmas. Viņš negribēja atkāpties, nē, viņš negribēja. Endrū piecēlās. Viņš nebija runātājs un pats to zināja. Bet tagad viņu pārņēma niknums, nervozitāte pazuda, auga sašutums pret šo stulbumu, neciešamo muļķību, kas izpaudās Čenkina apsūdzībā un citu piekrišanā. Viņš iesāka:

- Man liekas, neviens nav teicis ne vārda par dzīvniekiem, ko Eds Čenkins noslīcinājis. Tā bija nežēlība, ja grib par to runāt, - nevajadzīga nežēlība. Mana rīcība bija pavisam citāda. Kādēļ jūs ņemat līdzi baltās pelītes un kanārijputniņus, kad ejat raktuvēs? Lai zinātu, kur izplūst raktuvju gāze. Un, ja peles gāzē noslāpst, vai tad jūs to saucat par nežēlību? Nē, jūs zināt, ka esat dzīvniekus izlietojuši, lai glābtu cilvēku, varbūt paši savas dzīvības.

Un to pašu arī es gribēju darīt jūsu labā. Es pētīju plaušu slimības, ko jūs dabūjat, putekļos strādādami. Jūs visi zināt, ka daudzi no jums saslimst ar diloni un tādā gadījumā nesaņem nekādu atlīdzību. Jau trīs gadus gandrīz visu brīvo laiku esmu veltījis šim putekļu ieelpošanas jautājumam. Esmu atradis kaut ko tādu, kas varbūt palīdzēs uzlabot jūsu darba apstākļus, nodrošinās jūsu tiesības un veicinās jūsu veselību vairāk nekā smirdošās zāļu pudeles, par kurām runāja Lens Ričards. Un ja nu es šim nolūkam tiešām būtu izlietojis kādu duci jūrascūciņu? Vai tas nebūtu tā vērts?

Varbūt jūs man neticat. Jums ir aizspriedumi pret mani, un jūs domājat, ka es jums meloju. Varbūt jūs vēl arvien domājat, ka esmu savu laiku vai, kā jūs sakāt, jūsu laiku izšķiedis muļķigos eksperimentos.

Endrū tagad bija tik uztraukts, ka aizmirsa savu stingro apņemšanos atturēties no dramatiskiem žestiem. Viņš tvēra krūšu kabatā un izvilka kādu vēstuli, ko bija saņēmis pirms dažām dienām.

- Šis raksts jums parādīs, ko citi par to domā, - cilvēki, kam tiesības par to spriest.

Viņš tuvojās Ouenam un pasniedza vēstuli. Tas bija Sentendrū Universitātes padomes paziņojums, ka Mensonam par viņa disertāciju "Putekļu ieelpošanas sekas" piešķirts medicīnas doktora grāds.

Ouens izlasīja ģerboņiem rotāto vēstuli, un viņa seja pēkšņi atmirdzēja priekā. Tikmēr raksts gāja no rokas rokā.

Endrū dusmojās par iespaidu, ko radīja universitātes padomes paziņojums. Viņš gan bija kaislīgi vēlējies piespiest šos ļaudis mainīt savus uzskatus, bet nu gandrīz nožēloja, ka parādījis vēstuli. Ja komitejas locekļi negribēja ticēt viņa vārdiem, ja bija nepieciešams oficiālas iestādes atbalsts, tad aizspriedumiem vajadzēja būt ārkārtīgi lieliem. Saīdzis viņš nodomāja, ka viņu nolēmuši sodīt par brīdinājumu citiem un tad vēstulei nebūs nekādas nozīmes.

Viņš jutās atvieglots, kad Ouens pēc dažiem jautājumiem sacīja:

- Lūdzu, atstājiet mūs brīdi vienus, doktor.

Sarūgtināts, nepacietībā degdams, viņš ārā gaidīja, kādi būs balsošanas rezultāti. Tas jau bija ideāls stāvoklis - strādnieku grupa savu darbabiedru labā kontrolēja ārsta pakalpojumus sabiedrībai. Taču tas faktiski izskatījās pavisam citādi. Šie ļaudis bija pārāk dziļi iestiguši aizspriedumos, pārāk neinteliģenti, lai sekmīgi veiktu tādu organizatorisku darbu. Ouenam bija nemitīgi jāpūlas, lai vilktu tos līdzi. Mensonam radās pārliecība, ka šajā gadījumā viņu neglābs pat Ouena labvēlība.

Bet, kad Endrū atgriezās sēžu telpā, sekretārs smaidīja un jautri berzēja rokas. Arī citi komitejas locekļi uzlūkoja Mensonu ja ne laipnāk, tad vismaz bez naida. Ouens tūliņ piecēlās un sacīja:

- Doktor, man prieks jums paziņot - varu pat teikt, ka personīgi esmu laimīgs to darīt, - ka komiteja ar balsu vairākumu nolēmusi lūgt jūs palikt amatā.

Mensons bija uzvarējis, viņš bija tos pārliecinājis par spīti visam. Taču pēc acumirklīgā gandarījuma viņam šī apziņa nesagādāja vairs nekādu prieku. Brīdi valdīja klusums. Acīmredzot visi gaidīja, ka viņš izsacīs savu apmierinājumu un pateicību, bet viņš to nespēja. Viņam bija apriebies viss šis nelādzīgais gadījums, komiteja, Eberelova, zāļu pudeles, silikāta putekļi, jūrascūciņas un viņš pats.

Viņš atbildēja:

- Pateicos jums, mister Ouen. Priecājos, ka pēc visa, ko esmu mēģinājis šeit veikt, komiteja vēlas, lai es palieku. Taču diemžēl es nevaru vairs ilgāk palikt Eberelovā. Uzteicu komitejai savu vietu un pēc mēneša aiziešu.

Viņš to izrunāja gluži vienaldzīgā balsī, apgriezās un izgāja no zāles.

Iestājās kapa klusums. Eds Čenkins pirmais atģidās. - Labi vien ir, ka tikām no viņa vaļā, - viņš mazliet nedroši nosauca Mensonam pakaļ.

Tajā brīdī Ouens pārsteidza komiteju ar savu pirmo dusmu izvirdumu šajā zālē.

- Turiet savu stulbo muti, Ed Čenkin! - Lielā niknumā viņš trieca lineālu pret galdu. - Mēs esam zaudējuši krietnāko vīru, kāds mums jebkad bijis.

XVI

Nakts vidū Endrū pamodās un ievaidējās.

- Vai es esmu traks, Krist, ka lieku uz spēles mūsu dzīvi - atsakos no labas vietas? Man taču pēdējā laikā ir arī savi privātie pacienti. Un Lūelins izturas ļoti pieklājīgi. Tu taču zini, ka viņš pa pusei apsolījās mani aicināt pie dažiem pacientiem slimnīcā? Un komiteja - ja neskaita Čenkinu un viņa draugus, pārējie nav ļauni cilvēki. Un, beidzot, es pat domāju, ka mani ieceltu par galveno ārstu, ja Lūelins kādreiz aizietu.

Viņa tumsā gulēja tam blakus un rāmi, prātīgi to mierināja.

- Tu taču negribi, lai mēs visu mūžu paliekam Velsas kalnraču pilsētiņā. Mēs te bijām laimīgi, bet nu jau laiks iet tālāk.

- Tad klausies, Krist, - viņš norūpējies teica. - Mums vēl nav tik daudz naudas, lai nopirktu praksi. Pirms aiziešanas no šejienes mums vajadzēja drusku vairāk iekrāt.

Viņa pusmiegā atbildēja: - Kāds tam sakars ar naudu? Mēs taču visu ietaupījumu - vai gandrīz visu - izlietosim īstām, jaukām brīvdienām. Vai zini, ka tu gandrīz četrus gadus neesi ticis projām no šīm nejaukajām raktuvēm?

Viņas drosme pielipa arī Mensonam. Otrā rītā pasaule viņam likās gaiša un bezrūpības pilna. Labā omā ēzdams brokastis, viņš uzrunāja sievu:

- Tu esi laba meitene, Krist. Cita tavā vietā būtu kāpusi kancelē un sprediķojusi, ka nu gaida no manis lielas lietas, ka man laiks pasaulei pierādīt, ko īsti varu, bet tu gribi...

Kristīna nemaz neklausījās. Viņa pārtrauca vīru bez jebkādas godbijības:

- Klausies, dārgais, tu nedrīksti tā saburzīt avīzi. Es domāju, ka tā rīkojas tikai sievietes. Kā lai nu izlasu savu dārzkopības nodaļu?

- Nu tad nelasi to. - Uz durvīm ejot, viņš smaidīdams noskūpstīja sievu. - Labāk domā par mani.

Viņš alka pēc dēkām un vēlējās stāties pretī visai pasaulei. Taču iedzimtā uzmanība lika ieskatīties savas bilances aktīvā. Viņam bija Karaliskās ārstu savienības locekļa tiesības, medicīnas doktora grāds un vairāk nekā trīssimt mārciņu bankā. Ar tādām rezervēm badā nomirt nevarēja.

Bija labi, ka viņi skaidri zināja, ko darīt, kaut arī pilsētas sabiedriskā doma bija pēkšņi grozījusies. Nu, kad Mensons labprātīgi gribēja iet projām, visi vēlējās, lai viņš paliek.

Izšķirošais brīdis pienāca nedēju pēc sapulces, kad Ouens atveda "Ielejas ainavā" komitejas delegāciju, kas lūdza Mensonu vēlreiz pārdomāt savu lēmumu. Kad lūgumam nebija panākumu, dusmas vērsās pret Edu Čenkinu un izvērtās varasdarbos. Strādnieku rajonos visi lamāja Edu. Divas reizes viņu pavadīja mājās no raktuvēm ar kaķu koncertu - tas bija negods, kādu parasti piedzīvoja tikai līdēji un nodevēji.

Salīdzinājumā ar visām šīm vietējām pārvērtībām bija savādi, cik maz ievērības Mensona disertācija izpelnījās ārpasaulē. Tai viņš varēja pateikties par M. D. - medicīnas doktora grādu. "Rūpniecības Veselības Žurnāls" to bija iespiedis, un Savienotajās Valstīs amerikāņu higiēnas biedrība to izdevusi brošūras veidā. Bet citādi tā viņam atnesa tikai trīs vēstules. Pirmā pienāca no kādas firmas Brikleinā. Tā paziņoja, ka reizē ar vēstuli piesūtot Pulmo sīrupa paraugu, tas esot drošs plaušu dziedniecības līdzeklis, par kuru jau saņemtas simtiem atsauksmju, starp citu, arī no ļoti slaveniem ārstiem. Firma cerēja, ka viņš savā praksē kalnračiem parakstīšot Pulmo sīrupu. Pulmo sīrups, tā tur bija teikts, labi palīdzot arī pret reimatismu.

Otra vēstule bija no profesora Čelisa - jūsmīgs raksts ar laimes vēlējumiem, cildinājumiem un jautājumu, vai Endrū tuvākajās dienās viņu neapciemotu Kārdifas institūtā. Piezīmē Čeliss piebilda: "Ja iespējams, atbrauciet ceturtdien." Bet pēdējo dienu virpulī Endrū nevarēja šo uzaicinājumu izpildīt. Viņš pat nozaudēja vēstuli un aizmirsa atbildēt.

Uz trešo vēstuli viņš atbildēja tūliņ, tik ļoti viņš par to priecājās. Šī neparastā, interesantā vēsts bija nākusi pāri Atlantijas okeānam no Oregonas. Endrū vairākas reizes izlasīja ar mašīnu aprakstītās lapas, tad viņš tās satraukts aiznesa Kristīnai.

- Tas ir tiešām jauki, Krist! Apskati šo vēstuli no Amerikas - to raksta kāds Stilmens, Roberts Stilmens Oregonā - droši vien tu par viņu neko neesi dzirdējusi, bet es gan. Viņš par manu darbu atsaucas vislielākajā atzinībā! Viņš to apskata daudz, daudz pamatīgāk nekā Čeliss - ak, man taču vajadzēja tam atbildēt! Bet šis cilvēks pilnīgi saprot manus nolūkus, dažos punktos viņi pat mani koriģē. Acīmredzot mana silikāta aktīvi destruktīvā sastāvdaļa ir silimanīts. Man trūka ķīmiskās laboratorijas, lai to noskaidrotu. Bet kāda lieliska vēstule ar laimes vēlējumiem - un no Stilmena!

- Jā? - viņa jautājot paskatījās vīram sejā. - Vai tas kāds Amerikas ārsts?

- Nē, tieši tas ir visdīvainākais, īstenībā viņš ir fiziķis. Bet viņš Oregonā, Portlendas tuvumā, vada kādu plaušu slimnieku klīniku - redzi, tā iespiests uz vēstuļpapīra. Daži viņu vēl neatzīst, bet viņš savā ziņā ir tāds pats dižgars kā Spālingers. Kad mums būs vairāk laika, es tev kādreiz par viņu pastāstīšu.

Cik augstu viņš vērtēja Stilmena vēstuli, to pierādīja fakts, ka viņš tūliņ sēdās un rakstīja atbildi.

Tagad viņiem daudz rūpju sagādāja gatavošanās brīvdienām, mēbeļu novietošana Kārdifā - tā bija vispiemērotākā vieta - un skumīgā atvadīšanās. Viņu šķiršanās no Bleinelijas bija drosmīga un ātra. Bet šeit viņus mocīja skumjas izjūtas. Voni, Bolendi, pat Lūelini viņus aicināja atvadībās. Endrū saslima ar "šķiršanās dispepsiju" - šo atvadīšanās mielastu sekām. Kad pienāca pēdējā diena, Dženija asarām acīs viņiem abiem par lielu pārsteigumu paziņoja, ka pavadīšot viņus līdz vilcienam.

Un, it kā ar šo pārsteidzošo paziņojumu vēl nepietiktu, lielā steigā ieradās Vons.

- Piedodiet, ka jūs vēlreiz traucēju. Bet klausieties, Menson, ko jūs esat nodarījis vecajam Čelisam? Nupat saņēmu viņa vēstuli. Jūsu darbs viņu un turklāt, kā dzirdu, arī metālrūpniecības inspekciju padarījis gluži traku. Viņš mani lūdz jūs tūliņ uzmeklēt. Viņš vēlas, lai jūs nekavējoties ierastos pie viņa Londonā, un saka, ka lieta esot ārkārtīgi svarīga.

Endrū mazliet saīdzis atbildēja:

- Bet klausieties, mēs taču aizbraucam brīvdienās. Tās ir mūsu pirmās īstās brīvdienas kopš vairākiem gadiem. Kā tad es varu viņu apmeklēt?

- Tad atstājiet mums savu adresi! Viņi katrā ziņā gribēs jums rakstīt.

Endrū nedroši paskatījās Kristīnā. Viņi bija gribējuši turēt slepenībā ceļojuma galamērķi, lai izvairītos no visām rūpēm, sarakstīšanās un apgrūtinājumiem. Viņš tomēr sniedza vajadzīgās ziņas.

Tad viņi steidzās uz staciju, kur tos gandrīz vai nospieda pavadītāju pūlis; viņiem vajadzēja spiest rokas, noklausīties saucienus, paciest sitienus uz pleciem; viņus apskāva un beidzot, kad vilciens jau kustējās, iestūma kupejā. Tad viņi aizbrauca un draugi, uz perona sapulcējušies, sirsnīgi nodziedāja "Hārlekas vīrus”.

- Ak Dievs! - Endrū teica, notirpušos pirkstus locīdams. - Tā tikai vēl trūka. - Bet viņa acis mirdzēja, un nākamajā mirklī viņš jau piebilda: - Un tomēr es šo pārdzīvojumu neatdotu ne par kādu maksu, Krist. Vai nav jauki ļaudis? Un, ja atceras, ka vēl pirms mēneša puspilsēta kliedza pēc manām asinīm! Nenoliedzama lieta - dzīve ir traki jocīga. - Viņš komiski paskatījās Kristīnā, kad tā apsēdās viņam blakus. - Un tagad, misis Mensona, jūs gan esat veca sieva, bet jums būs otrs medus mēnesis!

Vakarā viņi sasniedza Sauthemptonu un noīrēja kajīti kanāla tvaikonī. Nākamajā rītā viņi redzēja sauli uzlecam pār Sentmalo un pēc stundas jau bija Bretaņā.

Kvieši brieda, un ķirši jau bija smagu ogu pilni. Kazas lēkāja ziedošās ganībās. Tā bija Kristīnas ideja - braukt šurp uz īsto Franciju, nevis uz gleznu galerijām vai pilīm, nevis pie vēsturiskām drupām vai pieminekļiem, visām tām lietām, kuras katra ceļojuma rokasgrāmata nežēlīgi spiež apskatīt.

Viņi sasniedza Andrē ieleju. No mazās viesnīcas varēja dzirdēt jūras šalkoņu un just pļavu smaržu. Guļamistabai bija vienkārša, tīri noberzta dēļu grīda, un kūpošo rīta kafiju viņiem pasniedza biezās, zilās krūzēs. Viņi slinkoja visu dienu.

- Ak Dievs! - Endrū pastāvīgi atkārtoja. - Vai nav brīnišķīgi, mīļā? Nekad, nekad, nekad es vairs nevēlos redzēt pneimoniju. - Viņi dzēra sidru, ēda vēžus, garneles, cepumus un baltos ķiršus. Vakarā Endrū ar viesnīcnieku pie veca, astoņstūraina galda spēlēja biljardu. Kad labi veicās, viņš zaudēja tikai piecdesmit pret simtu.

Viss bija lieliski, brīnišķīgi, smalki - tie visi bija Mensona apzīmējumi, bet viņš piebilda: atskaitot cigaretes. Tā pagāja vesels laimes mēnesis. Tad Endrū augošā nervozitātē arvien biežāk sāka taustīt neatplēsto, ar ķiršu sulu un šokolādi notraipīto vēstuli, ko viņš nu jau divas nedēļas nēsāja svārku kabatā.

- Nu tad, - Kristīna viņu kādu rītu paskubināja, - mēs esam turējuši vārdu! Nu tu drīksti to atplēst.

Viņš uzmanīgi atgrieza aploksni, saulē uz muguras gulēdams, izlasīja vēstuli, tad pietrūkās sēdus un izlasīja to vēlreiz. Klusēdams viņš pasniedza lapu sievai. Vēstule bija no profesora Čelisa. Tur bija teikts, ka C. M. M. F. B., Raktuvju pārraudzības komiteja, uz Mensona pētījumu pamata nolēmusi putekļu iespaida jautājumu sīkāk izpētīt, lai varētu par to ziņot attiecīgai parlamenta komisijai. Šajā nolūkā iestāde vēloties pieņemt darbā kādu ārstu. Šo vietu, ievērojot viņa pētījumus, tā piedāvājot Mensonam. Lēmums esot pieņemts vienbalsīgi un bez iebildumiem.

Vēstuli izlasījusi, Kristīna, laimē starojot, uzlūkoja Endrū.

- Vai es tev neteicu, ka kaut kas atradīsies? - viņa smaidīja. - Tas taču lieliski!

Viņš ātri un nervozi svieda ar akmentiņiem kādam vēžu grozam krastmalā.

- Tas būs klīnisks darbs, - viņš teica savā nodabā. - Citādi nemaz nevar būt. Viņi taču zina, ka esmu klīniķis.

Viņa vēroja vīru ar maigu smaidu.

- Protams, mīļais, bet neaizmirsti mūsu norunu. Vismaz sešas nedēļas palikt šeit, neko nedarīt, atpūsties - tādēļ tu taču nepārtrauksi mūsu brīvdienas?

- Nē, nē. - Viņš paskatījās pulkstenī. - Brīvdienas mēs nezaudēsim, bet - tomēr... - Viņš uzlēca kājās un jautri uzrāva arī sievu līdzi. - Tomēr tas neko nekaitēs, ja mēs aizskriesim līdz telegrāfa kantorim. Un man gribētos zināt - gribētos zināt, vai te ir kāds vilcienu saraksts.

Trešā daļa

I

Raktuvju pārraudzības komiteja - parasti to apzīmēja ar burtiem M. F. B. - atradās lielā, cienīgā smilšakmens celtnē Temzas krastā, netālu no Vestminsteras dārza, un tiklab no Tirdzniecības ministrijas, kā no Kalnraktuvju departamenta ērti aizsniedzama; abas šīs iestādes komiteju reizēm pilnīgi aizmirsa, reizēm atkal sacentās interesē par to.

14. augustā, spirgtā, gaišā rītā, Endrū, veselības pārpilns un neparasti rosīgs, uzskrēja augšā pa celtnes kāpnēm un izskatījās tāds, it kā gribētu Londonu iekarot.

- Esmu jaunais ierēdnis - ārsts, - viņš teica šveicaram formas ģērbā.

- Jā, ser, jā, ser, - šveicars tēvišķīgi atbildēja. Endrū priecājās, ka viņu te laikam jau gaidīja. - Jūs droši vien gribēsiet runāt ar misteru Gilu. Džons, uzvediet mūsu jauno ārstu pie mistera Gila!

Lifts lēni cēlās augšup, un varēja redzēt ar flīzēm izliktus gaiteņus un daudzus stāvus, kuros savukārt varēja redzēt vīrus tādā pašā uniformā. Tad Endrū ieveda lielā, saulainā telpā, kur viņš spieda roku misteram Gilam, kas piecēlās no sava rakstāmgalda un nolika The Times numuru, lai apsveicinātos ar viņu.

- Esmu drusku aizkavējies, - Endrū dedzīgi teica. - Piedodiet, - mēs tikai vakar pārbraucām no Francijas, bet esmu pilnīgi sagatavojies stāties darbā.

- Tas ir jauki! - Gils bija mazs, omulīgs vīrs ar zelta brillēm, gandrīz priesterisku apkakli, tumši zilā uzvalkā ar tumši zilu kaklasaiti, ko saturēja plakans zelta gredzens. Viņš jautri un labvēlīgi noskatījās Mensonā.

- Lūdzu, sēdieties! Vai vēlaties tasi tējas vai glāzi silta piena? Es parasti ap vienpadsmitiem kādu malku iedzeru, un nu jau drīz vienpadsmit.

- Ak... - Endrū vilcinādamies teica, bet tad viņa seja noskaidrojās. - Varbūt jūs man varētu kaut ko pastāstīt par darbu, kamēr mēs...

Pēc piecām minūtēm uniformā tērpies vīrs viņam atnesa glītu tasi ar tēju un glāzi silta piena.

- Ceru, ka būs labs, mister Gil. Piens ir uzvārīts, mister Gil.

- Pateicos, Stīvens! - Kad Stīvenss bija izgājis, Gils smaidīdams pagriezās pret Endrū. - Viņš jums būs ļoti noderīgs. Viņš prot pagatavot ļoti garšīgas sviestā apceptas maizītes. Šeit tik grūti dabūt tiešām pirmklasīgus izsūtāmos. Mēs pa daļai piederam pie visiem departamentiem: pie Iekšlietu ministrijas, pie Raktuvju departamenta, pie Tirdzniecības ministrijas. Un es, - Gils ar zināmu lepnumu ieklepojās, - es nāku no admiralitātes.

Kamēr Endrū dzēra silto pienu, izslāpis pēc ziņām par savu darbu, Gils laipni tērzēja par laiku, par Bretaņu, par civilo ierēdņu pensijas likumu un par piena pasterizācijas priekšrocībām. Tad viņš piecēlās un ieveda Mensonu viņa istabā.

Arī tā bija gaiši tapsēta, mierīga, saulaina telpa ar lielisku skatu uz upi. Pie loga rūts miegainās ilgās pēc brīvības dūca liela, zila muša.

- Es pats jums izmeklēju šo istabu, - Gils vēlīgi teica. - Un liku to arī drusku pārkārtot. Redziet, te ir kamīns, tas jums ziemā noderēs - ceru, ka esat apmierināts?

- Protams, istaba Joti jauka, tikai...

- Tagad es jūs iepazīstināšu ar jūsu sekretāri mis Meisoni. - Gils pieklauvēja pie blakusistabas durvīm, kur pie maza rakstāmgalda sēdēja mis Meisone: glīta, ne visai jauna sieviete, ļoti pieklājīga un pašapzinīga. Viņa nolika The Times numuru un piecēlās.

- Labrīt, mis Meisone!

- Labrīt, mister Gil!

- Mis Meisone, tas ir doktors Mensons!

- Labrīt, doktor!

Mensonam mazliet apreiba galva no šīs garās sasveicināšanās, bet viņš saņēmās un pievienojās sarunai. Kad Gils pēc minūtēm piecām vēlīgi gāja projām, viņš vēl uzmundrinādams noteica:

- Atsūtīšu jums dažas aktis.

Aktis ieradās, Stīvensa maigo roku nestas. Bez piena vārītāja un maizīšu cepēja talanta, kas Stīvensam piemita, viņš bija arī labākais aktu iznēsātājs visā namā. Katru stundu viņš ienāca Mensona istabā ar dokumentiem un maigi tos nolika uz rakstāmgalda skārda kastē ar uzrakstu "Ienākošie", kamēr viņa čakli meklējošais skatiens pētīja, vai nevar kaut ko paņemt no otras skārda kastītes ar uzrakstu "Izejošie". Stīvensam sirds vai lūza, ja šī kastīte bija tukša. Ja kādreiz tik bēdīgi gadījās, viņš satriekts un noskumis izzagās ārā pa durvīm.

Pamests, apjucis, sašutis Endrū ātri šķirstīja aktis - tur bija sīki M. F. B. sēžu atreferējumi, garlaicīgi, sausi, nesvarīgi. Tad viņš dedzīgi griezās pie sekretāres mis Meisones. Bet mis Meisone - viņa pastāstīja, ka nākot no Iekšlietu mistrijas, saldētās gaļas nodaļas, - bija ļoti skops informācijas avots. Viņa pateica, ka darba laiks esot no desmitiem līdz četriem. Viņa stāstīja par ierēdņu hokeja komandu. - Protams, es runāju par dāmu komandu, doktor, - kurā viņa bija kapteiņa vietniece. Viņa jautāja, vai doktors vēloties viņas The Times numuru. Viņas skatiens lūdza Mensonu izturēties mierīgi.

Bet Mensons nebija mierīgs. Tikko no brīvdienām pārbraucis, izsalcis pēc darba, viņš soļodams sāka aust nervozu rakstu uz paklāja. Endrū neapmierināts vēroja jautro upes ainavu, kur tvaika liellaivas rosīgi brauca šurp un turp un garas ogļu kuģu rindas cīnījās ar straumi. Tad viņš iegāja pie Gila.

- Kad man būs jāsāk strādāt?

Šis jautājums skanēja tik strupi, ka Gils sarāvās.

- Bet, mīļo zēn, jūs mani gandrīz izbiedējāt. Es domāju, ka aizsūtīju jums diezgan aktu veselam mēnesim. - Viņš paskatījās pulkstenī. - Nāciet līdzi, ir pēdējais laiks iet azaidā.

Pie sautētas zivs Gils pieklājīgi paskaidroja Mensonam, kas cīnījās ar jēra kotleti, ka komitejas nākamā sapulce nenotikšot un nevarot notikt agrāk kā 18. septembrī, jo profesors Čeliss esot Norvēģijā, Dr. Moriss Gedzbijs - Skotijā, sers Viljams Djūers, priekšsēdētājs, - Vācijā un Gila tiešais priekšnieks Bleida kungs ar savu ģimeni - Frimtonā.

Vakarā Endrū gāja mājās, un viņa domās bija īsts juceklis. Mēbeles vēl bija noliktavā, jo viņi ar Kristīnu, lai nebūtu pārāk jāsteidzas ar dzīvokļa meklēšanu, bija uz vienu mēnesi noīrējuši mazu mēbelētu istabiņu Ērlskortā.

- Tu man neticēsi, Krist! Šie ļaudis vēl nemaz nav sagatavojušies mani uzņemt. Es vēl veselu mēnesi varu dzert pienu, lasīt avīzes, parakstīt aktis - ak jā! - un stundām ilgi tērzēt ar veco jumpravu mis Meisoni par hokeja spēli.

- Man labāk patiktu, ja tu tērzētu ar savu sievu. Ai, mīļais, tiešām, pēc Eberelovas te ir brīnišķīgi! Pēcpusdienā devos mazā izbraukumā uz Čelsiju un atradu Kārlaila namu un Teita galeriju. Ai, esmu izdomājusi tik daudz jauku plānu mums abiem! Mēs varam ar penija tvaikonīti aizbraukt uz Kjū. Apdomā, mīļais, kādi tur dārzi! Un nākamajā mēnesī koncerti Albertholā. Jā, un mums jāapskata Memoriāls, lai izdibinātu, kādēļ ļaudis par to zobojas. Un Ņujorkas Teātra ģildei būs izrāde, un būtu jauki, ja mēs kādreiz varētu kopā aiziet pusdienās. - Viņa izstiepa mazo, drebošo roku. Endrū reti bija Kristīnu redzējis tik satrauktu. - Mīļais! Iesim ēst. Tepat mūsu ielā ir kāds krievu restorāns, tas esot labs. Ja tu neesi pārāk noguris, mēs varētu...

- Paskat vien,-viņš teica, kad Kristīna viņu veda ārā. - Domāju, ka tu esi prātīgākā mūsu ģimenē. Bet tici man, Krist, pēc šīs briesmīgi "grūtās" pirmās dienas jaunajā darbā es vakarā labprāt drusku izklaidētos.

Nākamajā rītā viņš izlasīja visas aktis uz rakstāmgalda, parakstīja visus papīrus un ap vienpadsmitiem atkal sāka dīkā staigāt pa istabu.

Bet drīz viņam sprosts kļuva par šauru un viņš devās izlūkgājienā pa namu. Tas bija neinteresants kā morgs bez līķiem, bet tad viņš augšējā stāvā pēkšņi atrada garu, laboratorijai līdzīgi iekārtotu telpu, kur uz tukšas sēra kastes sēdēja jauns vīrietis platā, netīri baltā uzsvārcī un izmisis spodrināja nagus, kamēr cigarete viņa mutē krāsoja vēl dzeltenāku nikotīna plankumu uz augšlūpas.

- Hallo! - Mensons iesaucās.

Īss klusuma brīdis, tad vīrietis vienaldzīgi atbildēja:

- Ja esat apmaldījies, lifta durvis ir trešās pa kreisi.

Endrū atspiedās pie laboratorijas galda un izņēma cigareti no paciņas. Viņš jautāja:

- Vai šeit nepacienā ar tēju?

Nu jaunais vīrietis pacēla galvu ar ogļu melnajiem, ņirdzoši sasukātajiem matiem, un viņa seja dīvaini atšķīrās no netīrā uzsvārča uzlocītās apkakles.

- To dabū tikai baltās peles, - viņš ieinteresējies atbildēja. - Viņām sevišķi garšo tējas lapiņas.

Endrū iesmējās. Šis vīrs bija kādus piecus gadus jaunāks par viņu. Endrū teica:

- Mans vārds Mensons.

- Es jau baidījos par to. Tātad jūs esat atnācis piebiedroties aizmirstajiem. - Klusuma brīdis. - Es esmu doktors Hops.

- Ko jūs te darāt?

- To zina tikai Dievs - un Bilijs Poga, tas ir, Djūers! Brīžiem es sēžu un šo to pārdomāju. Bet lielākoties es tikai sēžu. Reizēm man atsūta saplosītu kalnraču gabalus un jautā par eksplozijas cēloņiem.

- Un vai jūs varat tos noteikt?

- Nē, - Hops skarbi atbildēja. - To es nevaru.

Pēc šīs domu pārmaiņas abi jutās labāk un kopā gāja azaidā. Dr. Hops paskaidroja, ka azaidā iešana esot vienīgā funkcija dienas gaitā, kas tam atļaujot palikt pie pilna prāta. Hops paskaidroja jaunajam darbabiedram vēl daudz ko citu. Viņš esot studējis Kembridžā, no Birmingemas, ar ko, - viņš pasmīnēja, - esot izskaidrojams viņa labās gaumes trūkums. Pateicoties profesora Djūera gluži liekajam ieteikumam, viņš esot izīrēts Raktuvju pārraudzības komitejai. Viņš te strādājot tīri mehānisku darbu, ko tikpat labi varot padarīt katrs ievingrinājies laboratorijas apkalpotājs. Viņš Mensonam apgalvoja, ka noteikti zaudēšot prātu šās iestādes kūtrības un nekustības dēļ - viņš to nosauca par trako māju. Tā esot tipiska pētniecības iestāde šajā zemē; to vadot zināms skaits slavenu ērmu, kas esot pārāk pilni ar savām teorijām un pārāk sapinušies savstarpējās ķildās, lai varētu vilkt pajūgu vienā noteiktā virzienā. Tā Hopu stumdot gan šurp, gan turp, uzdodot tam darbu, bet neļaujot rīkoties pēc paša ieskatiem; pastāvīgi traucēts, viņš ne pie viena darba nedabūjot strādāt ilgāk par sešiem mēnešiem.

Viņš ātriem vilcieniem uzmeta šās trako mājas vadību. Tur bija sers Viljams Djūers, drebelīgais, bet varaskārais deviņdesmit gadu vecais priekšsēdētājs, ar palamu Bilijs Poga, jo viņam esot paradums atstāt vaļā dažas svarīgas pogas. Vecais Bilijs Poga bija gandrīz visu zinātnisko komiteju priekšsēdētājs Anglijā, tā Hops stāstīja Mensonam. Turklāt viņš radiofonā lasīja klausītāju tik ļoti iemīļotos priekšlasījumus "Zinātne bērniem".

Tad tur bija profesors Vinijs, ko studenti sauca par Kleperi, Čeliss ar palamu Rablē Pastērs Čeliss, kas nebija peļams, ja aizmirsa savu dramatisko lomu tēlošanu, un doktors Moriss Gedzbijs.

- Vai pazīstat Gedzbiju? - Hops jautāja.

- Esmu viņu kādreiz saticis. - Un Mensons pastāstīja savu piedzīvojumu pārbaudījumā.

- Tāds ir mūsu Moriss, - Hops rūgti sacīja. - Viņš ir riebīgs ložņātājs. Visur viņš bāž savu degunu. Viņš drīz iestāšoties kādā karaliskā aptiekāru biedrībā. Viņš ir gudrs lapsa. Bet par pētījumiem viņš neinteresējas. Viņš interesējas tikai par sevi. - Hops pēkšņi iesmējās. - Kādreiz Roberts Ebijs šim Gedzbijam labi sadeva. Gedzbijs gribēja iestāties Rampsteiku klubā - tā ir tāda gardēžu biedrība, kādu te Londonā daudz, un turklāt ļoti aristokrātiska. Nu, Ebijs, izpalīdzīgs cilvēks būdams, apsolās aizlikt labu vārdu par Gedzbiju, - kādēļ, to zina tikai Dievs. Lai nu kā, pēc nedēļas abi satiekas. "Vai esmu uzņemts?" Gedzbijs jautā. "Nē," atbild Ebijs, "jūs neesat uzņemts." - "Ak Dievs," Gedzbijs stomās, "jūs taču negribat teikt, ka man iedota melnā bumba!" - "Melnā," Ebijs atbild. "Klausieties, Gedzbij! Vai jūs vispār kādreiz esat redzējis šķīvi ar kaviāru?" - Hops atgāzās krēslā un smējās locīdamies. Mirkli vēlāk viņš piebilda: Starp citu, arī Ebijs ir mūsu valdē. Baltais starp nēģeriem. Bet viņš ir tik gudrs, ka bieži nerādās.

Tas bija pirmais kopīgais Mensona un Hopa azaids, kam vēlāk sekoja daudzi citi. Par spīti savam studenta humoram un dabiskai tieksmei uz jokiem, Hops bija bagātīgi apbalvots ar prātu. Viņa godbijības trūkumā bija kaut kas veselīgs. Endrū juta, ka šis vīrs kādreiz var daudz ko sasniegt. Un savos nopietnības brīžos Hops bieži izteica cerību atgriezties pie īstā darba, ko bija iecerējis, - par gastrisko enzīmu izolāciju. Reizēm arī Gils gāja viņiem līdzi azaidā. Hops bija Gilam devis raksturīgu apzīmējumu: apaļš vīrelis. Lai gan savā trīsdesmit gadu ilgajā valsts ierēdņa dienestā mazliet izkaltis - viņš bija uzstrādājies no mācekļa par priekšnieku -, Gils tomēr būtībā bija cilvēcīgs. Birojā viņš darbojās kā maza, labi eļļota, klusa mašīna. Ik rītu viņš ar vienu un to pašu vilcienu atbrauca no Sanberi un ik vakaru, ja nebija "aizkavēts", ar to pašu vilcienu brauca atpakaļ. Sanberi viņam bija sieva, trīs meitas un mazs dārzs, kur viņš audzēja rozes. Ārēji viņš ļoti atgādināja tipu, kas varēja derēt par apmierinātās vidusšķiras labāko paraugu. Un tomēr aiz šīs ārienes bija otrs, īstais Gils, kas mīlēja Jārmutu ziemā un vienmēr tur pavadīja savu atvaļinājumu decembrī. Gils, kuram bija savāda bībele - grāmata "Hadži Baba", ko tas zināja gandrīz no galvas, Gils, kas piecpadsmit gadus bija Zooloģiskā dārza biedrības biedrs un gluži aušīgi iemīlējies pingvīnos.

Vienreiz Kristīna piedalījās šās trijotnes pusdienās kā ceturtā persona. Gils pārspēja pats sevi kā labu ierēdņa manieru paraugs. Pat Hops izturējās apbrīnojami pieklājīgi. Viņš atzinās savam darbabiedram, ka kopš iepazīšanās ar misis Mensonu viņš sevi tairs neuzskatot par absolūti drošu trako krekla kandidātu.

Dienas pagāja. Direkcijas sēdi gaidīdams, Endrū kopā ar Kristīnu iepazinās ar pilsētu. Viņi tvaikonī aizbrauca uz Ričmondu. Viņi riskēja ieiet teātri ar nosaukumu "Vecā Vika". Viņi iepazinās ar Hempstedhītas vēju šalkām, kafejnīciņu burvību pusnaktī. Viņi staigāja pa Rovu un brauca ar laivu pa Sērpentainu. Viņi izbaudīja Soho ilūziju un pievīlās. Kad viņiem vairs nevajadzēja pētīt apakšzemes dzelzceļa plānu pirms uzticēšanās šim satiksmes līdzeklim, viņi uzskatīja sevi par londoniešiem.

II

18. septembra pēcpusdiena saveda kopā M. F. B. vadītājus savā starpā un beidzot arī ar Mensonu. Viņš sēdēja starp Gilu un Hopu, juta uz sevi vērstu Hopa ironisko skatienu un noskatījās, kā garajā, ar zeltīto apmetumu greznotajā sēžu zālē cits pēc cita ievēlās komitejas locekļi: Vinijs, Dr. Lānslets Dods-Kenterberijs, Čeliss, sers Roberts Ebijs, Gedzbijs un beidzot pats Bilijs Poga-Djūers.

Ebijs un Čeliss pirms Djūera ierašanās bija Mensonu uzrunājuši - Ebijs pāris mierīgiem vārdiem, profesors ar jautru, sirsnīgu vārdu plūsmu - un novēlējuši tam laimes jaunajā vietā. Un, kad Djūers ienāca, viņš stūrēja pie Gila un savādā, smalkā, augstā balsī iesaucās:

- Mister Gil, kur mūsu jaunais ierēdnis? Kur doktors Mensons?

Endrū apjucis piecēlās, jo Djūera izskats pārspēja pat Hopa aprakstu. Bilijs bija mazs, salīcis un spalvains. Viņš valkāja vecu uzvalku ar ļoti saburzītu vesti, un zaļgani spīdīgais mētelis bija kupli piepūties, tik daudz tajā bija sabāzts dažādo sabiedrību rakstu, brošūru un memorandu. Bilijam šajā ziņā nebija nekāda attaisnojuma, jo viņam bija daudz naudas un daudz meitu, no kurām viena bija precējusies ar miljonāru - Anglijas pēru, bet viņš pats arī tagad, tāpat kā visu savu mūžu, atgādināja vecu, noplukušu pērtiķi.

- Astoņdesmitajā gadā viens Mensons bija kopā ar mani Kvīnsā, - viņš apsveicinoties labvēlīgi iespiedzās.

- Tas pats ir, ser, - Hops nomurmināja, nevarēdams atturēties pretī kārdinājumam izteikt šo piezīmi.

Bilijs bija izdzirdis viņa vārdus. - Jūs taču to nevarat zināt, doktor Hop. - Viņš jautri mirkšķināja acis pāri brillēm tērauda ietvaros, kas viņam turējās uz degungala. - Toreiz jūs pat ne autiņos vēl nebijāt. Hi! Hi! Hi! Hi!

Tad viņš, paklusu smiedamies, aizčāpoja uz savu vietu galda galā. Neviens no kolēģiem, kas visi jau sēdēja, nelikās viņu redzam. Tas piederēja pie šo sapulču tehnikas, ka neviens savā lepnumā neievēroja kaimiņus. Bet tas Biliju netraucēja. Viņš izvilka no kabatas papīru kaudzi, ielēja no karafes glāzē ūdeni, paņēma veserīti, kas bija nolikts tam priekšā, un sparīgi uzsita pa galdu.

- Džentlmeņi! Džentlmeņi! Misters Gils tagad nolasīs pēdējās sēdes protokolu.

Gils, komitejas sekretārs, steidzīgi sāka lasīt pēdējās sapulces ziņojumu, kamēr Bilijs, viņa dziedošajā balsī nemaz neklausīdamies, pārmaiņus rakņājās savos papīros un, vēlīgi acis mirkšķinādams, skatījās pāri galdam uz Mensonu, ko tas vēl arvien domās saistīja ar savu kolēģi Mensonu 1880. gadā.

Tiklīdz Gils bija beidzis, Bilijs nekavējoties atkal uzsita ar veseri pa galdu.

- Džentlmeņi! Ar sevišķu prieku mēs šodien apsveicam savā vidū mūsu jauno ierēdni - ārstu. Atceros, es vēl nesen, man liekas, 1904. gadā, aizrādīju, ka komitejai nepieciešams pastāvīgs klīniķis kā palīgs tiem patologiem, kurus mēs reizēm aizņemamies - hi! hi! džentlmeņi! - aizņemamies no Iekšlietu ministrijas. To es saku visā cienībā pret mūsu jauno draugu Hopu, no kura žēlastības - hi! hi! - no kura žēlastības mēs esam tik atkarīgi. Tagad es gribētu jums atgādināt, ka vēl 1889. gadā...

Sers Roberts Ebijs iejaucās:

- Mister priekšsēdētāj, man šķiet, es drīkstu runāt visu citu valdes locekļu vārdā, ja pievienojos jums un no visas sirds vēlu doktoram Mensonam laimes sakarā ar viņa darbu par silikozi. Atļaujos piezīmēt, ka uzskatu to par sevišķi pamatīgu un oriģinālu klīnisku darbu, tādu darbu, kam, mēs visi labi zinām, var būt ļoti tālejošas sekas mūsu rūpniecības likumdošanā.

- Klausieties, klausieties! - sauca Čeliss, atbalstīdams savu protežējamo.

- To es pats nupat gribēju teikt, Robert, - Bilijs sapīcis noteica. Viņa acīs Ebijs vēl bija jauns cilvēks, gandrīz students, un tāda iejaukšanās pelnīja vieglu rājienu. - Kad mēs savā pēdējā sēdē nolēmām turpināt šos pētījumus, man tūliņ ienāca prātā doktora Mensona vārds. Viņš ierosinājis šo jautājumu, un mums viņam jādod izdevība turpināt savu darbu. Džentlmeņi, mēs vēlamies, lai viņš, - tā kā tas bija domāts Mensonam, viņš pāri galdam pamirkšķināja tam ar acīm zem kuplajām uzacīm, - apmeklē visas antracīta raktuves Anglijā. Varbūt vēlāk varētu darbības lauku paplašināt, ietverot tanī visas ogļraktuves. Turklāt mēs viņam dosim izdevību klīniski izmeklēt kalnračus. Mēs viņam sagādāsim dažādus atvieglinājumus, ieskaitot mūsu jaunā drauga Hopa lieliskos pakalpojumus bakterioloģijā, īsi sakot, džentlmeņi, mēs darīsim visu, kas mūsu jaunajam ierēdnim varētu palīdzēt turpināt ļoti svarīgās studijas par putekļu ieelpošanu līdz pat pēdējām zinātniskām un administratīvām konsekvencēm.

Endrū ātri un zagšus ievilka elpu. Tas taču lieliski, brīnišķīgi, daudz jaukāk, nekā viņš bija iedomājies. Viņi gribēja tam dot brīvas rokas, atbalstīt viņu ar savu milzīgo autoritāti, ļaut viņam turpināt klīniskos pētījumus. Viņi taču bija eņģeļi, un Bilijs - pats erceņģelis Gabriels!

- Bet, džentlmeņi! - Bilijs pēkšņi iespiedzās, izvilkdams no svārku kabatas kādu citu akti. - Iekām doktors Mensons ķeras pie šās problēmas, iekām varam viņam ar mierīgu sirdi atļaut visu uzmanību koncentrēt šajā virzienā, ir vēl kāds cits, steidzamāks jautājums, kas viņam, pēc manām domām, būtu jāizpēta.

Klusuma brīdis. Endrū juta, ka viņam sažņaudzas sirds un pamazām metas bailes, kamēr Bilijs runāja tālāk.

- Doktors Bigzbijs no Tirdzniecības ministrijas man aizrādīja uz neciešamo dažādību rūpniecībā lietojamo pirmās palīdzības materiālu apzīmējumos. Protams, pastāv zināmas definīcijas, bet tās ir elastīgas un neapmierinošas. Tā, piemēram, nav normu, kas noteiktu pārsienamā materiāla apmērus un auduma veidu, saišu platumu, materiālu un tipus. Džentlmeņi, tas ir ļoti svarīgs jautājums un attiecas tieši uz mūsu institūtu. Manas domas ir tādas, ka mūsu ārstam vajadzētu ievadīt pamatīgu izmeklēšanu šajā lietā un sniegt mums par to ziņojumu, iekām viņš sāk savu darbu par putekļu ieelpošanu.

Klusums. Endrū izmisis raudzījās no cita uz citu. Dods-Kenterberijs, kājas izstiepis, skatījās griestos. Gedzbijs zīmēja diagrammas uz sūcekļa papīra. Vinijs sarauca pieri, Čeliss, runai gatavodamies, izrieza krūtis. Bet runāt sāka tikai Ebijs:

- Bet, ser Viljam, tā taču vai nu Tirdzniecības ministrijas, vai Raktuvju departamenta darīšana.

- Mēs esam abu šo iestāžu rīcībā, - Bilijs atbildēja. - Mēs esam - hi, hi! - viņu abu pabērns.

- Jā, zinu, bet galu galā šis pārsienamā materiāla jautājums ir diezgan nesvarīgs, un doktors Mensons...

- Ticiet man, Robert, šis jautājums nekādā ziņā nav nesvarīgs. Parlamentā drīzumā iesniegs pieprasījumu. Lords Angers man vēl vakar to teica.

- Ā! - Gedzbijs iesaucās ausīdamies. - Ja Angers par to interesējas, tad mums nekas cits neatliek. - Gedzbijs prata diezgan labi lišķēt, un Angers bija vīrs, kuram viņš sevišķi vēlējās izpatikt.

Endrū juta, ka kaut kas jāsaka.

- Piedodiet, ser Viljam, - viņš stostījās. - Es - es domāju, ka man te būs jāstrādā klīnisks darbs. Veselu mēnesi jau garlaikojos savā darbistabā, un ja man tagad...

Viņš apklusa un paskatījās apkārt, Ebijs nāca viņam palīgā.

- Doktora Mensona iebildums ļoti pareizs. Viņš četrus gadus pacietīgi strādājis savā speciālajā nozarē, un mēs, apsolījuši viņam izdevību pētījumus turpināt, tagad prasām, lai viņš braukā apkārt un skaita pārsienamos materiālus.

- Robert, ja misters Mensons četrus gadus bijis tik pacietīgs, - Bilijs čiepstēja, - tad viņš var gan vēl drusku paciesties. Hi, hi!

- Pareizi, pareizi, - nodimdēja Čelisa balss. - Gan jau vēlāk atliks laiks arī silikozei.

Vinijs iekrekstējās. - Klausieties, - Hops nomurmināja, pagriezies pret Mensonu. - Kleperis arī grib zviegt.

- Džentlmeņi, - Vinijs sacīja, - jau ilgu laiku mūsu institūts lūgts izpētīt muskuļu nogurumu tvaika karstuma iespaidā; kā jums zināms, es ļoti interesējos par šo jautājumu, taču jūs - to es gan varu teikt - līdz šim neesat tam veltījuši pienācīgo uzmanību. Ja nu doktors Mensons tā kā tā nevar tūliņ nodarboties ar putekļu ieelpošanas problēmu, tad, man liekas, būtu laba izdevība vispirms izpētīt arī šo ļoti svarīgo muskuļu noguruma jautājumu...

Gedzbijs paskatījās pulkstenī. - Pēc trīsdesmit piecām minūtēm man jābūt konsilijā Hārlija ielā.

Vinijs īgni pagriezās pret Gedzbiju. Viņa biedrs profesors Čeliss to atbalstīja, dedzīgi iesaukdamies:

- Neciešama nekaunība!

Likās, ka tūliņ sāksies jukas. Bet Bilija labsirdīgā dzeltenā seja cauri bārdas mežam noraudzījās sapulcē. Viņš neapjuka. Jau četrdesmit gadus viņš prata vadīt tādas sēdes. Viņš zināja, ka viņu ienīst un ka viņu labprāt redzētu aizejam. Bet viņš negāja - viņš nemaz nedomāja iet. Viņa lielais galvaskauss bija pilns ar problēmām, datiem, agendām, tumšām formulām, vienādojumiem, fizioloģiskiem un ķīmiskiem faktiem, pētījumu rezultātiem un hipotēzēm - neizdibināms, velvēts kaps, kur spokojās vājprātīgu kaķu ēnas, spīdēja polarizēta gaisma un rožainu atblāzmu meta lielā atcere, ka pats Listers reiz bija glāstījis mazā Viljama galvu. Viņš nevainīgi teica:

- Džentlmeņi, man jums jāsaka, es lordam Angeram un doktoram Bigzbijam tikpat kā apsolīju, ka mēs viņiem palīdzēsim šajās grūtībās. Ar sešiem mēnešiem pietiks, doktor Menson. Ja daudz, kādu nieku ilgāk. Un tas nebūs neinteresants darbs. Jūs iepazīsieties ar cilvēkiem un lietām, jaunais cilvēk. Atcerieties Lavuazjē vārdus par ūdens pilienu! Hi, hi, un tagad apskatīsim doktora Hopa atsauksmi par Vendoveras raktuvju negadījumu jūlijā...

Kad četros viss bija galā, Gila istabā Endrū visu gari un plaši pārrunāja ar Gilu un Hopu. Šās sapulces un varbūt arī brieduma gadu iespaids bija tas, ka viņā bija modies pašsavaldīšanās dīglis. Viņš vairs netrakoja, nemētājās neapdomātiem teikumiem, bet apmierinājās ar to, ka sabadīja valdības galdu ar valdības spalvu.

- Tik ļauni jau nebūs, - Gils viņu mierināja. - Protams, tas nozīmē, ka jums nu vajadzēs apceļot visu Angliju, zinu, bet tas jau nav tik nepatīkami. Ņemiet taču sievu līdzi. Vispirms brauciet uz Bakstonu - tā ir visu Dārbišīras ogļraktuvju centrs. Un pēc sešiem mēnešiem jūs atkal varēsiet ķerties pie sava darba par antracītu.

- Pie tā viņš nekad netiks, - Hops smīnēja. - Tagad viņš uz visu mūžu ir bandāžu skaitītājs.

Endrū paķēra cepuri. - Jums ir tikai viens trūkums, Hop: jūs esat par jaunu.

Viņš devās mājās pie Kristīnas. Un, tā kā sieva nekādā ziņā negribēja atteikties no šīs jautrās dēkas, viņi pirmdien par sešdesmit mārciņām nopirka lietotu morisu un abi kopā devās lielajā ekspedīcijā. Jāpiebilst, ka viņi bija laimīgi, kad mašīna traucās pa šoseju uz ziemeļiem un kad Endrū, kājas pret stūres ratu atspiedis, viņai attēloja Biliju Pogu kā pērtiķi un noteica:

- Vienalga! Kāda mums daļa, ko Lavuazjē 1832. gadā teicis par ūdens pilienu. Mēs esam kopā, Krist!

Darbs bija muļķīgs. Viņa uzdevums bija visā zemē pārbaudīt ogļraktuvēs sagatavoto pirmās palīdzības materiālu: nestuves, saites, vati, dezinfekcijas līdzekļus un tā tālāk. Labi iekārtotās raktuvēs sanitārie materiāli bija labi, vāji apgādātās raktuvēs - slikti. Braucieni pazemē Mensonam nebija nekas jauns. Viņš simtiem reižu devās pazemē inspicēt raktuves, jūdzēm tālu līda pa ailēm līdz ogļu slāņiem, lai apskatītu pārsienamo materiālu kasti, kas tur pirms pusstundas bija rūpīgi novietota. Spītīgās Jorkšīras mazajās raktuvēs viņš reizēm dzirdēja, ka darbu vadītājs paklusu čukstēja kādam strādniekam:

- Skrej, Džordij, aizsūti Eleksi uz aptieku... - Un tad skaļi:

- Lūdzu, apsēdieties, mīļais doktor, pēc minūtes mēs būsim jūsu rīcībā. - Notingemā viņš iepriecināja atturībniekus sanitārus, teikdams, ka auksta tēja labāk veicinot asinsriņķošanu nekā degvīns. Citur savukārt aizstāvēja viskija labās īpašības. Bet gandrīz visur viņš savu darbu veica ārkārtīgi apzinīgi. Parasti viņi ar Kristīnu kādā centrā noīrēja istabu. Tad Endrū apbraukāja apkārtni savā mašīnā. Viņa inspekcijas braucienu laikā Kristīna sēdēja mājās un adīja. Viņi piedzīvoja dažādas dēkas, parasti ar saimniecēm. Viņi iepazinās ar ļaudīm, lielākoties ar raktuvju inspektoriem. Endrū nebrīnījās, ka šie stūrgalvīgie, skarbie vīri locīdamies smējās par viņa uzdevumu. Diemžēl jāsaka, ka viņš smējās līdzi.

Martā viņi pārbrauca Londonā, ar desmit mārciņu zaudējumu pārdeva mašīnu, un Endrū sēdās pie galda rakstīt ziņojumu. Viņš bija nolēmis institūtam par saņemto algu sniegt labu darbu: pūriem statistikas datu, veselas lappuses ar tabulām, diagrammām, kartēm un ailēm, kas rādīja, kā saišu līkne cēlās, kamēr dezinfekcijas līkne kritās. Viņš teica Kristīnai, ka gribot šiem ļaudīm parādīt, cik labi viņš padarījis savu darbu un cik lieliski viņi visi nogulējuši savu laiku.

Kad viņš mēneša beigās bija Gilam nodevis sava ziņojuma metu, Mensons sev par brīnumu saņēma Dr. Bigzbija ielūgumu ierasties Tirdzniecības ministrijā. - Viņš ir sajūsmināts par jūsu ziņojumu, - Gils tērzēja, pavadīdams Endrū pa Vaitholu. - Man to nevajadzētu jums teikt, bet, lūdzu: tas jums ir labs sākums, draugs. Jums nav ne jausmas, cik ievērojams vīrs ir šis Bigzbijs. Viņa kabatā ir visa fabriku inspekcija!

Pagāja labs brīdis, iekām viņi tika pie Dr. Bigzbija. Viņiem bija jāgaida divās uzgaidāmās istabās, līdz tos ielaida kabinetā. Bet tur nu beidzot sēdēja pats Dr. Bigzbijs, mazs un runīgs, tumši pelēkā uzvalkā ar gaišu divrindu vesti un krietnībā spīdošu seju.

- Sēdieties, kungi! Ziniet, Menson, jūsu ziņojums - es redzēju uzmetumu, un, lai gan viss vēl nav galīgi izstrādāts, man jums jāsaka, ka man tas ļoti patīk. Ļoti zinātnisks. Lieliski grafiski pielikumi. Tieši tas, kas mums departamentā vajadzīgs. Tā kā mēs tagad esam nodomājuši standartizēt sanitāros materiālus raktuvēs un fabrikās, es vēlos, lai jūs zinātu manus ieskatus. Vispirms: redzu, ka jūs trīs collu saiti uzskatāt par labāko. Nu, es personīgi par labāku uzskatu divarpus collu saiti. Ceru, ka jūs man piekritīsiet?

Endrū bija noskaities; varbūt tur bija vainīga divrindu veste.

- Manuprāt, jo platāka saite, jo labāk, vismaz raktuvēs. Bet es tiešām nesaprotu, kāda nozīme tik muļķīgiem sīkumiem!

- Ē - ko? - Bigzbijam nosarka ausis. - Nav nozīmes?

- Ne mazākās.

- Bet vai tad jūs neredzat - vai jūs nesaprotat, ka šeit ir runa par visu standartizācijas principu? Ja mēs ieteicam divarpus collu saites un jūs - trīs collu saites, tad tā taču ir milzīga starpība.

- Tad es ieteikšu trīs collu saites, - Endrū vēsi atbildēja.

Dr. Bigzbijam manāmi pietūka dzīslas, likās, ka tās pārsprāgs.

- Jūsu izturēšanās ir grūti saprotama. Mēs jau gadiem ilgi strādājam ar divarpus collu platām saitēm, un jums taču jāsaprot, cik svarīgi...

- Jā, zinu! - Arī Endrū noskaitās. - Vai kādreiz esat bijis raktuvēs? Es gan. Kādreiz es, ūdens peļķē gulēdams, zem iebrūkošiem griestiem kalnraču spuldzes gaismā izdarīju asiņainu operāciju. Varu jums teikt, ka tam nav it nekādas nozīmes, vai saite puscollu šaurāka vai platāka.

Viņš izgāja no nama ātrāk, nekā tur bija iegājis. Viņam sekoja Gils, kas visu ceļu līdz Temzas krastmalai lauzīja rokas un vaimanāja.

Pārnācis Endrū palika stāvam savā istabā un nopietnu seju noskatījās kuģu kustībā uz upes, ielu satiksmē, skrejošos autobusos, tramvajos, kas zvanīdami brauca pāri tiltiem, ļaužu kustībā, visā dzīvajā, straujajā dzīves plūsmā. "Es neiederos šīs iestādes inventārā," viņš pēkšņi nepacietībā nodomāja. "Mana vieta ir tur ārā - tur ārā!"

Endrū sen vairs nepiedalījās institūta sēdēs. Čeliss viņam bija laupījis drosmi, pat izbiedējis viņu - lāga profesors pagājušajā nedēļā viņu bija ielūdzis pusdienās un pastāstījis, ka Vinijs visiem spēkiem pūloties panākt, lai viņam uzdodot izmeklēt muskuļu noguruma lietu, iekām viņš ķeroties pie silikozes jautājuma. Endrū domāja ar izmisuma pilnu humoru:

"Ja tas notiks tagad, pēc šīs saišu lietas, tad es varu tūliņ izņemt lasītāja karti Britu muzejā."

No Temzas krastmalas mājās ejot, viņš ar skaudību noskatījās misiņa plāksnēs pie ārstu durvīm. Viņš apstājās un nolūkojās, kā kāds pacients uzkāpa līdz durvīm, piezvanīja un iegāja. Tad viņš saīdzis gāja tālāk un garā pārdzīvoja norisi ārsta pieņemamajā istabā - jautājumus, stetoskopu, visu interesanto diagnozes procedūru. Vai viņš arī nebija ārsts? Vismaz reizēm vajadzētu...

Maija beigās viņš tādā noskaņā ap pieciem pēcpusdienā gāja pa Ouklija ielu un pēkšņi ieraudzīja ļaužu grupu ap kādu vīrieti, kas gulēja uz ielas bruģa. Turpat blakus notekā varēja redzēt salauztu velosipēdu un tam gandrīz virsū - apjukumā apstājušos preču automobili.

Pēc piecām sekundēm viņš jau bija pūļa vidū un vēroja ievainoto, kam asiņoja dziļa brūce gurnā augšpus ceļa; policists, ceļos nometies, mēģināja ievainotajam līdzēt.

- Ē! Laidiet mani! Esmu ārsts.

Policists, kas velti pūlējās nosiet brūci, pagrieza pret viņu piesarkušo seju.

- Nevaru apturēt asiņošanu, doktor. Brūce pārāk augstu.

Endrū redzēja, ka nosiet nebija iespējams. Ievainojums bija pārāk augstu gurnā, un vīrs noasiņoja.

- Piecelieties! - viņš teica policistam. - Noguldiet viņu uz muguras! - Tad viņš stingri izstiepa labo roku, pieliecās un ar visu spēku spieda dūri gulošā vīra vēderā augšpus aortas. Tādā veidā viss viņa ķermeņa svars gūlās uz lielo asinsvadu un asiņošana tūliņ apstājās. Policists noņēma ķiveri un noslaucīja pieri. Pēc piecām minūtēm ieradās ātrās palīdzības auto. Endrū aizbrauca līdzi.

Nākamajā rītā Endrū piezvanīja uz slimnīcu. Dežūrārsts atbildēja strupi, kā dežuranti parasti mēdz atbildēt:

- Jā, jā, stāvoklis apmierinošs, uzlabojas. Kas to grib zināt?

- Ak, neviens, - Endrū atbildēja no tālruņa automāta.

Un - viņš rūgti nodomāja - tas bija tiesa: neviens. Viņš nekas nebija, neko nedarīja - viņš bija cilvēks bez mērķa. Līdz nedēļas beigām viņš vēl izcieta, tad mierīgi, bez liekiem vārdiem iesniedza atlūgumu, ko Gils nodeva tālāk iestādes vadībai.

Gils gan bija uztraukts, bet atzinās, ka viņš šo bēdīgo iznākumu jau paredzējis. Viņš teica mazu, jauku runu, kas beidzās ar vārdiem:

- Mīļais draugs, pēc visa notikušā es saprotu, ka jūsu vieta - nu, atļaujiet kara laika salīdzinājumu - nav aizmugure, bet - hm - frontē pie - hm - pie cīnītājiem.

Hops sacīja:

- Neklausieties, ko šis rožu audzētājs pingvīns pļāpā! Tā ir jūsu laime. ja nezaudēšu prātu, es jums sekošu, tiklīdz mani trīs gadi būs aiztecējuši.

Par institūta darbību putekļu ieelpošanas jautājumā Endrū dzirdēja tikai daudzus mēnešus vēlāk, kad lords Angers šo lietu ļoti dramatiskā veidā ierosināja parlamentā, plaši citēdams medicīniskus datus, ko tam bija piegādājis doktors Moriss Gedzbijs.

Prese Gedzbiju cildināja kā cilvēces labdari un diženu ārstu. Un tajā pašā gadā silikozi uzņēma rūpniecības arodslimību sarakstā.

Ceturtā daļa

I

Viņi sāka meklēt praksi. Tā bija liela svaidīšanās - augšup neprātīgu cerību augstienēs un lejup izmisuma dziļumos. Apzinādamies, ka trīs reizes pēc kārtas cietis neveiksmi - vismaz viņš pats tādā gaismā redzēja aiziešanu no Bleinelijas, Eberelovas un Raktuvju pārraudzības institūta -, Endrū kaislīgi vēlējās beidzot gūt panākumus. Bet viss viņu kapitāls, kas pēdējos mēnešos, noteiktu algu saņemot, pateicoties stingrai taupībai, bija pieaudzis, nepārsniedza seši simti mārciņu. Lai gan viņš izstaigāja visas ārstu aģentūras un izmēģināja visas "Lancetē" sludinātās izdevības, tomēr izrādījās, ka par šo summu bija gandrīz neiespējami nopirkt Londonā praksi.

Viņš nekad neaizmirsa pirmo sarunu. Dr. Brents Kedogengārdensā aizgāja atpūtā un piedāvāja glītu pacientu pulciņu, kas bija piemērots kvalificētam ārstam. No malas skatoties, tā likās brīnišķīga izdevība. Baidīdamies, ka kāds cits, veiklāks par viņiem, varētu aizsteigties priekšā, viņi pasauca dārgo taksometru un aizbrauca pie Dr. Brenta. Tas bija sirms, laipns, gandrīz bikls vīrs.

- Jā, - Dr. Brents pieticīgi teica. - Man ir ļoti laba prakse. Arī māja glīta. Gribu tikai septiņi tūkstoši mārciņu atkāpšanās naudas. Līgums notek pēc četrdesmit gadiem, un arī īre nav augsta - trīs simti gadā. Un, kas attiecas uz praksi, parastie noteikumi - gribu divu gadu ienākumus skaidrā naudā. Kā jūs domājat, doktor?

- Ļoti labi! - Endrū nopietni pamāja ar galvu. - Un jūs mani silti ieteiksiet, vai ne? Ļoti pateicos, doktor. Mēs apdomāsimies.

Viņi apdomājās Bromptonroudā, Laiena tējnīcā pie tējas tases par trim penijiem.

- Septiņi tūkstoši - par atkāpšanos! - Endrū īsi iesmējās. Viņš atstūma cepuri no grumbās savilktās pieres un atspieda elkoņus uz marmora galda. - Sasodīta būšana, Krist! Kā šie veči iekodušies savās praksēs! Un tu netiec klāt, ja tev nav naudas. Vai tā nav apsūdzība mūsu sistēmai! Bet man vajadzēs ar to samierināties. Pagaidi vien! Turpmāk es arī pratīšu pelnīt naudu.

- Labāk ne, - viņa smaidīdama atbildēja. - Mēs bijām gluži laimīgi arī bez tās.

Viņš atrūca: - Tā tu vairs neteiksi, ja mums būs jāiet par ielas dziedātājiem. Lūdzu, cik jāmaksā?

Ņemot vērā savus M. D. un M. R. C. P. grādus, viņš meklēja praksi bez dispensārija (Dispensārijs – maza aptieka, kurā ārsts pats sagatavo un izsniedz zāles). Viņš negribēja pakļauties kartīšu sistēmas tirānijai. Bet jau pēc dažām nedēļām viņš bija visādi ar mieru un izmantoja katru izdevību. Viņš apskatīja prakses Talshilā, Izlingtonā un Brikstonā un pat kādu Kemdentaunā, kur ambulancei bija caurums griestos. Beidzot viņš ar Hopu, kas apgalvoja, ka viņa apstākļos tā būtu pašnāvība, apsprieda plānu, kā būtu, ja viņš vienkārši noīrētu kādu māju un tur izliktu savu izkārtni.

Un, kad viņi pēc diviem mēnešiem jau bija galīgā izmisumā, debesis pēkšņi apžēlojās un lika vecajam doktoram Fojam Pedingtonā nomirt vieglā nāvē. Dr. Foja nāves ziņa, četras rindiņas "Ārstu Žurnālā", tūliņ saistīja Mensona uzmanību. Bez kādas sajūsmas viņi ar Kristīnu gāja meklēt devīto numuru Česboro ielā. Viņi redzēja māju - augstu svina krāsas šķirstu ar ambulanci blakus un ķieģeļu garāžu sētas pusē. Viņi apskatīja grāmatas, no kurām bija redzams, ka Dr. Fojs bija pelnījis apmēram pieci simti mārciņu gadā, lielākoties par konsultācijām kopā ar zāļu izsniegšanu trīs šiliņu un sešu pensu apmērā. Viņi runāja ar atraitni, kura bikli apgalvoja, ka viņas nelaiķa vīra prakse bijusi laba, pat lieliska, ar daudziem "labiem pacientiem", kas nākuši pa "parādes durvīm". Viņi pateicās un bez kādas sajūsmas aizgāja.

- Nu, es nezinu, - Endrū noraizējies sacīja. - Lietai ir savas ļaunās puses. Man riebjas zāļu gatavošana. Arī vieta nav sevišķi laba. Vai redzēji ķirmju sagrauztās pansijas ārsta mājas apkārtnē? Tomēr tas ir stūra nams un atrodas solīda rajona malā. Un lielā ielā. Un cena mums gandrīz pieejama. Pusotra gada ienākumi, un tas bija ļoti pieklājīgi, ka viņa piedevām solījās mums atstāt vecā vīra pieņemamās istabas un ambulances iekārtu un mēs varam tūliņ iekravāties, - tā ir nāves atbrīvotu vietu priekšrocība. Ko tu saki, Krist? Šoreiz mums jāizšķiras. Vai mēģināsim?

Kristīnas skatiens domīgi kavējās viņa sejā. Londona viņu vairs nevaldzināja, kopš viņa to pazina. Viņa mīlēja laukus un šajā pelēkajā apkārtnē ļoti ilgojās pēc tiem. Bet Mensons tik ļoti dzinās pēc Londonas prakses, ka Kristīna pat nemēģināja viņu atrunāt. Viņa lēni pamāja ar galvu.

- Ja tu vēlies, Endrū.

Nākamajā dienā viņš misis Fojas advokātam prasīto septiņi simti piecdesmit mārciņu vietā piedāvāja sešsimt mārciņu. Piedāvājumu pieņēma, un viņš izrakstīja čeku. Sestdien, 10. oktobrī, viņi atveda mēbeles no noliktavas un iekravājās savā jaunajā mājā.

Tikai svētdien viņi bija drusku atvilkuši elpu pēc briesmīgā salmu un maisu izvirduma un mazliet nedroši apdomājās, ko darīt tālāk. Endrū izmantoja izdevību, lai teiktu vienu no saviem retajiem, bet derdzīgajiem sprediķiem, kas viņu padarīja līdzīgu sektantu sludinātājiem.

- Nu gan mēs esam jaukā stāvoklī, Krist. Esam izdevuši visu, kas mums bija, līdz pēdējam penijam. Mums jādzīvo no tā, ko nopelnīsim. Debess vien zina, cik tas būs. Bet mums jāiztiek. Tev vajadzēs pielāgoties, Krist, vajadzēs taupīt...

Viņam par lielām bailēm Kristīna sāka raudāt - bāla viņa stāvēja lielajā, drūmajā, vēl neiztapsētajā ielas puses istabā ar netīrajiem griestiem.

- Žēlīgais Dievs! - viņa šņukstēja. - Ko tu gribi no manis? Vai es vēl diezgan netaupu tavā labā? Vai es tev ko izmaksāju?

- Krist! - viņš izbijies iesaucās.

Viņa izmisusi spiedās vīram pie krūtīm. - Ai, šī māja! Es nebiju iedomājusies. Pagraba telpas, kāpnes, šī briesmīgā netīrība...

- Ak, kas par to, galvenais ir prakse!

- Mēs būtu varējuši kaut kur nopirkt mazu lauku praksi.

- Jā! Ar rozēm durvju priekšā. Pie velna...

Beigās viņš lūdzās piedošanu par savu sprediķi. Tad viņš, vēl arvien Kristīnu apskāvis, gāja tai līdzi nonievātajā pagrabstāva virtuvē olas cept. Te viņš sievu mēģināja uzjautrināt, tēlodams, ka tā nav virtuve, bet Pedingtonas tuneļa daļa, pa kuru katru brīdi var nākt apakšzemes vilciens. Viņa vāji pasmaidīja par vīra labi domāto humoru, bet īstenībā vēroja virtuves nolauzto izlietni.

Nākamajā rītā viņš tieši deviņos - ne agrāk, lai neizskatītos, ka viņš steidzas, - atvēra ambulanci. Viņa sirds strauji pukstēja satraukumā un gaidās, kas bija daudz, daudz lielākas nekā tajā gandrīz aizmirstajā rītā, kad viņš Bleinelijā Peidža ambulancē bija pieņēmis pirmos pacientus.

Pienāca pusdesmit. Viņš bailīgi gaidīja. Tā kā mazā ambulance, kurai bija atsevišķa ieeja no sānielas, ar īsu gaiteni bija savienota ar māju, viņš reizē varēja redzēt arī pieņemamo istabu - lielāko telpu apakšstāvā, kas bija labi mēbelēta ar rakstāmgaldu, dīvānu un skapi, - istaba, kurā, misis Fojas vārdiem runājot, pa parādes durvīm ielaida "labākos pacientus”. Tā viņš īstenībā bija izmetis divkāršu tīklu. Vērīgi kā daždien zvejnieks viņš nu gaidīja, ko šis divkāršais tīkls tam nesīs.

Taču tas nenesa neko, it neko! Pulkstenis bija gandrīz vienpadsmit, un vēl nebija nācis neviens pacients. Taksometru šoferi, pretī pie savām mašinām stāvēdami, omulīgi sarunājās. Endrū izkārtne spīdēja pie durvīm zem vecās, apdauzītās Dr. Foja izkārtnes.

Pēkšņi, kad viņš jau bija zaudējis visas cerības, atskanēja zvans pie ambulances durvīm un ienāca veca, lakatā ietinusies sieva. Hronisks bronhīts - viņš to redzēja no visa, iekām viņa bija sākusi runāt. Ļoti maigi viņš to apsēdināja un izklauvēja. Tā bija Dr. Foja veca paciente. Viņš runāja ar to. Šaurajā dispensārijā, vienkāršā aizgaldā starp ambulanci un pieņemamo istabu, viņš tai sagatavoja zāles. Un, kad viņš trīcēdams gatavojās izteikt lūgumu, viņa tam aizsteidzās priekšā un pasniedza honorāru - trīs šiliņus un sešus pensus.

Šā acumirkļa satraukums, prieks un atvieglojums, ko tam sagādāja plaukstā jūtamās sudraba monētas, bija gluži neticams. Likās, ka tā būtu pirmā paša pelnītā nauda viņa mūžā. Viņš aizslēdza ambulances durvis, aizskrēja pie Kristīnas un iemeta tai naudas gabalus klēpī.

- Pirmā paciente, Krist! Varbūt šī vecā ārsta prakse nemaz nav tik ļauna? Vismaz mēs par to varam paēst pusdienas.

Viņam nebija mājas vizīšu, jo vecais ārsts jau kopš trim nedēļām bija miris, un starplaikā viņam nebija pagādāts vietnieks. Tā Mensonam bija jāgaida, kad to sauks pie slimniekiem. Pagaidām, no Kristīnas omas vērodams, ka viņa savā cīņā ar mājas rūpēm labāk gribēja būt viena, viņš priekšpusdienu izlietoja, pastaigādamies pa pilsētu; iepazinās ar apkārtni, vēroja apdrupušos namus, garu rindu pelēku privāto māju, apkvēpušos, indīgi zaļos laukumus, šauros, garāžās pārbūvētos šķūņus, tad, Ziemeļu ielai spēji pagriežoties, netīras nomales ainas - ķīlu namus, sīkumtirgotavas, kabakus, skatlogus ar patentlīdzekļiem un gumijas precēm.

Viņš saprata, ka šī apkārtne bija krietni pagrimusi kopš tiem laikiem, kad dzelteno kolonāžu priekšā bija piebraukušas greznas ekipāžas. Tagad viss bija noplucis un netīrs, lai gan pelējumu vidū varēja redzēt arī jaunas dzīvības atvases - kādu vēl negatavu dzīvojamās ēkas jaunceltni, dažus labus veikalu un kantoru namus un Gledstona laukuma galā - slaveno Lorjē. Pat viņš, kas neko nesaprata no dāmu modēm, jau bija dzirdējis par Lorjē, un nemaz nevajadzēja garās eleganto mašīnu rindas, kas stāvēja pie nevainojami baltās ēkas bez logiem, lai viņu pārliecinātu, ka tas, ko viņš zināja par šās firmas aristokrātisko smalkumu, bija patiesība. Viņam likās savādi, ka Lorjē uzņēmums atradās šajā noplukušajā iecirknī. Bet tur tas bija, neapšaubāms kā policists tam pretī.

Pēcpusdienā viņš pabeidza šo izlūkgājienu, apmeklēdams tuvākās apkaimes ārstus. To bija pavisam astoņi. Tikai trīs viņā radīja dziļāku iespaidu: Dr. Inss Gledstona laukumā, jauns cilvēks; Rīders Aleksandra ielas galā un kāds vecāks skots, vārdā Mekleins, Rojelkresenta stūri. Bet viņu nomāca tonis, kādā tie visi izrunāja:

- Ā! Jūs pārņēmāt nabaga vecā Foja praksi. Kādēļ "nabaga", - viņš drusku saīdzis prātoja. Viņš domāja, ka pēc sešiem mēnešiem šie ļaudis runās citādi. Lai gan Mensonam nu bija trīsdesmit gadu un viņš bija mācījies savaldīties, augstprātīga līdzjūtība viņam riebās kā kaķim ūdens.

Tovakar ambulancē ieradās trīs pacienti, un divi no tiem samaksāja katrs trīs šiliņus un sešus pensus. Trešais dzīrās atnākt un samaksāt sestdien. Pirmajā prakses dienā viņš bija nopelnījis desmit šiliņus un sešus pensus.

Bet nākamajā dienā viņš neieņēma neko. Un aiznākamajā tikai septiņus šiliņus. Ceturtdiena bija laba diena, piektdien viņš tikko dabūja naudu redzēt, un sestdien viņš pēc tukšas priekšpusdienas vakara pieņemšanas stundās nopelnīja septiņpadsmit šiliņus un sešus pensus, lai gan pacients, kam viņš pirmdien bija uzticējies, neturēja solījumu atnākt otrreiz un samaksāt.

Svētdien, Kristīnai neko neteicis, Endrū drūmi apdomāja panākumus. Vai viņš bija briesmīgi kļūdījies, pieņemdams šo nolaisto praksi un ieguldīdams visus savus ietaupījumus šajā kapam līdzīgajā mājā? Kas viņam bija vainas? Viņam bija trīsdesmit gadu, jā, mazliet pāri trīsdesmitiem. Viņš bija medicīnas doktors un Karaliskās ārstu biedrības loceklis. Viņam bija klīniskas spējas, un viņa aktīvā bija ievērojams klīnisku pētījumu darbs. Un tomēr viņš bija šeit un ar trīs šiliņu sešu pensu pacientiem tikko nopelnīja tik daudz, lai ar sievu nemirtu badā. "Tā ir sistēma," viņš nikni nodomāja, "tā ir riebīgā sistēma." Bija vajadzīga labāka kārtība, izdevība katram, piemēram, jā, piemēram, valsts kontrole! Tad viņš ievaidējās, atcerēdamies Dr. Bigzbiju un M. F. B. "Nē, pie velna, tad būtu vēl mazāk cerību: birokrātija apspiež individuālās tieksmes - tā mani nožņaugtu. Man jāizlaužas, pie velna, es izlauzīšos uz augšu!"

Vēl nekad viņš nebija tik skaidri redzējis ārsta prakses finansiālo pusi. Un nebija iespējams izdomāt labāku metodi, kā viņu pārvērst materiālistā, par apetītes lēkmēm - tā viņš pats tās apzīmēja - par izsalkumu, ko viņš juta daudzas dienas nedēļā.

Apmēram simt jardu tālāk galvenajā ielā bija neliels delikatešu veikals, ko turēja maza, resna sieva, pārangliskota vāciete. Viņa saucās par Smiti, bet lauzītā izloksne un uzsvērtās "s" skaņas izrunā liecināja, ka viņas īstais vārds bija Šmite. Šis mazais misis Šmites veikals bija tipiski kontinentāls - šaurā marmora lete apkrauta ar marinētu siļķu traukiem, olīvām krūzēs, kāpostiem, dažādu šķirņu desiņām, cepumiem, salami desām un kādu ļoti garda siera šķirni - Liptavas sieru. Turklāt veikalam bija tā priekšrocība, ka tas bija ļoti lēts. Tā kā Česboro ielas 9. numurā naudas bija tik maz un pavards tik sagruvis, Endrū un Kristīnai bieži iznāca darīšanas ar misis Šmiti. Labās dienās viņi pirka karstas Frankfurtes desiņas un ābolu saldēdienu; mājās viņiem pusdienās bija sālīta siļķe ar ceptiem kartupeļiem. Vakaros viņi diezgan bieži gāja pie misis Šmites un, apsvīdušajā logā izvēlīgi apskatījuši delikatešu krājumus, pārnāca mājās ar kaut ko garšīgu iepirkumu tīklā.

Misis Šmite drīz vien viņus pazina un sevišķi iemīļoja Kristīnu. Viņas taukainā ķēkšas seja savilkās sīkās grumbās, acis piemiedzās zem gaišo matu augstā sasukājuma, kad viņa, smaidīdama un pamādama ar galvu, Mensonam teica:

- Jums ir labi. Jūs tiksiet uz priekšu. Jums laba sieva. Viņa ir maza, tāpat kā es. Bet viņa ir laba. Pagaidiet vien - es jums sūtīšu pacientus!

Gandrīz pēkšņi uznāca ziema, un migla aizklāja ielas, migla, ko tuvās, lielās dzelzceļa stacijas dūmi padarīja vēl biezāku. Viņi centās visu uzņemt viegli un izlikās, ka dažādās neveiksmes būtu tikai joks, bet visos Eberelovas gados viņi nekad nebija tādu postu cietuši.

Kristīna darīja ar dzīvokli, ko varēja. Viņa balsināja istabu griestus un pagatavoja jaunus aizkarus uzgaidāmai telpai. Viņa iztapsēja guļamistabu. Viņa pārvērta vecās durvis, kas bija bojājušas augšstāva dzīvojamās istabas izskatu, izkrāsodama to paneļus melnā un zelta krāsā.

Ja Endrū izsauca pie slimniekiem, kas gadījās diezgan reti, tad tie parasti bija mēbelētu istabu īrnieki kādā no apkārtnes pansijām. No šādiem pacientiem bija grūti iekasēt honorāru - lielākoties tie bija skopi, daži pat šaubīgi tipi, veikli kaulēšanās mākslā. Endrū mēģināja pieglaimoties bīstama izskata sievietēm, kas turēja šīs mājas. Viņš tērzēja ar tām tumšās priekšistabās. Viņš teica: - Nezināju, ka tik auksts. Būtu uzvilcis mēteli. - Vai: - Cik nepatīkami, ka jāiet kājām, mana mašīna pašlaik remontā.

Viņš iedraudzējās ar policistu, kas regulēja kustību dzīvajā ielu krustojumā pie misis Šmites veikala. Tā vārds bija Donalds Straters, un starp viņu un Mensonu jau no paša sākuma bija tāda kā radniecības izjūta, jo Straters, tāpat kā Endrū, bija no Faifas. Viņš solījās darīt visu iespējamo, lai palīdzētu savam novadniekam, un ar drūmu humoru piebilda: - Ja te kādu sabrauks, es katrā ziņā sūtīšu pie jums, doktor.

Kādu pēcpusdienu, tas bija apmēram mēnesi kopš prakses sākšanas, Endrū pārnāca mājās. Viņš bija apstaigājis sava rajona aptiekas, droši jautādams pēc Fosa 10 kubikcentimetru speciālās injekciju šļirces, jo skaidri zināja, ka tādu nevienam nebija krājumā, un starp citu stādījās priekšā kā Česboro ielas jaunais ārsts. Kristīnas sejas izteiksme viņam vēstīja kādu neparastu notikumu.

- Pieņemamā istabā ir kāda paciente, - viņa čukstēja. - Viņa ienāca pa parādes durvīm.

Viņa seja noskaidrojās. Tā bija pirmā "labākā" paciente, kas bija pie viņa ieradusies. Varbūt tas nozīmēja uzlabošanās sākumu. Viņš saņēmās un veikli iegāja pieņemamajā istabā.

- Labdien! Ar ko varu jums palīdzēt?

- Labdien, doktor. Mani sūtīja misis Šmite.

Viņa piecēlās un sniedza tam roku. Viņa bija apaļa, omulīga un izskatījās bezveidīga savā īsajā kažoka jakā un ar lielo somu. Viņš tūliņ redzēja, ka tā bija viena no ielu staigulēm, kas šajā apkārtnē piekopa savu arodu.

- Jā? - viņš novilka, un viņa cerības mazliet saplaka.

- Ak, doktor! - viņa nedroši pasmaidīja. - Mans draugs man iedāvināja skaistu auskaru pāri, un misis Šmite - es pie viņas vienmēr iepērkos - man teica, ka jūs man izduršot caurumiņus ausīs. Mans draugs ļoti baidās un negrib, ka to dara kāds nezinātājs ar netīru adatu vai tamlīdzīgi.

Viņš dziļi elpoja, lai nomierinātos. Vai tiešām viņš jau bija tik tālu? Tad viņš teica:

- Labi, es jums izduršu caurumiņus ausīs.

Viņš to darīja rūpīgi, iepriekš sterilizējis adatu un nomazgājis ausu ļipiņas ar etila hlorīdu, un tad vēl pats viņai piekāra zelta auskarus.

- Ai, doktor, cik jauki! - viņa iesaucās, somiņas spogulī skatīdamās. - Un es nemaz nejutu. Ai, kā mans draugs priecāsies! Cik jāmaksā, doktor?

Foja noteiktais honorārs "labajiem" pacientiem, kas diezin vai vispār eksistēja, bija septiņi šiliņi seši pensi. Viņš minēja šo summu.

Viņa izvilka no somiņas desmitšiliņu zīmi. Viņai likās, ka Mensons ir laipns, solīds un ļoti glīts - viņai vienmēr patikuši tumšmataini vīrieši -, un, izdoto sīknaudu saņemdama, viņa vēl nodomāja, ka ārsts izskatās stipri izbadējies.

Kad viņa bija aizgājusi, Endrū neskraidīja šurp un turp un netrakoja dusmās par to, ka viņš ar šo darbu bija zemiski, verdziski pārdevies. Viņš juta savādu pazemību. Ar saburzīto naudas zīmi rokā viņš piegāja pie loga un noskatījās pakaļ šai sievietei, kas aizgāja pa ielu, gurnus grozīdama, rokassomiņu mētādama, ar saviem jaunajiem auskariem lepodamās.

II

Šo grūto cīņu laikā viņš ilgojās pēc citu ārstu sabiedrības. Viņš apmeklēja kādu vietējās ārstu biedrības sapulci, bet tur viņam nebija daudz prieka. Denijs vēl bija ārzemēs. Tā kā Tampiko viņam patika, viņš bija tur apmeties un pieņēmis ārsta vietu New Century petrolejas akciju sabiedrībā. Tā viņš vismaz pagaidām bija Mensonam zudis. Un Hops bija dienesta darīšanās aizceļojis uz Kamberlendu, kur viņš, spriežot pēc spilgti krāsainās pastkartes, skaitīja sarkanos asinsķermenīšus trakonama iemītniekiem.

Mensonam bieži modās vēlēšanās atkal nodibināt sakarus ar Frediju Hemptonu, taču, lai gan viņš reizēm jau paņēma tālruņa grāmatu, viņu no tā vēl arvien atturēja apsvērums, ka viņam vēl nebija panākumu darbā un viņš vēl nebija īsti iekārtojies. Fredijs vēl arvien pieņēma Karalienes Annas ielā, gan ne vairs tajā pašā namā. Endrū bieži domāja, kā gan Fredijam tagad klājas; viņš atcerējās vecos studentu laika piedzīvojumus un pēkšņi juta, ka ilgas pēc atkalredzēšanās bija kļuvušas pārāk lielas. Viņš piezvanīja Hemptonam.

- Droši vien būsi mani pavisam aizmirsis, - viņš murmināja, sagatavojies nevērīgai atbildei. - Te runā Mensons - Endrū Mensons. Es praktizēju tepat Pedingtonā.

- Menson, vecais zirgs! Kā es varētu tevi aizmirst! - Fredijs liriski dziedāja vada otrā galā. - Žēlīgais Dievs, kādēļ tu man jau agrāk nepiezvanīji?

- Ak, mēs tikai nesen te apmetāmies, - Endrū smaidīdams teica klausulē, Fredija sirsnības iesildīts. - Un agrāk, kad strādāju institūtā, mēs braukājām pa visu Angliju. Zini, tagad esmu precējies.

- Es arī! Klausies, vecais, mums jāsatiekas. Un drīz! Nemaz nevaru iedomāties - tu Londonā! Brīnišķīgi! Kur mana piezīmju grāmatiņa? Saki - kā būtu ceturtdien? Vai vari atnākt pie manis vakariņās? Jā, jā. Lieliski! Nu tad uz redzēšanos, vecais, - teikšu sievai, lai aizraksta tavējai dažas rindas.

Kristīna neizskatījās visai sajūsmināta, kad Endrū tai pastāstīja par šo ielūgumu.

- Ej viens, Endrū, - viņa teica, brīdi klusējusi.

- Kas par muļķībām! Fredijs grib, lai tu iepazīsties ar viņa sievu. Zinu gan, ka viņš tev diezin kā nepatīk, bet tur jau būs arī citi viesi, droši vien ārsti. Tas mums var būt noderīgi. Turklāt - mēs tik sen neesam izklaidējušies. Viņš teica - melnu kaklasaiti. Laime, ka toreiz tam vakaram Ņūkāslā nopirku smokingu. Bet kā būs ar tevi, Krist? Tev taču arī vajadzēs ko vilkt mugurā.

- Man vajadzētu jaunu gāzes pavardu, - viņa diezgan skarbi atbildēja. Pēdējās nedēļas bija stipri sabojājušas viņas nervus, un kāda daļa no tā svaiguma, kas vienmēr bijis viņas lielākais valdzinājums, bija zudusi. Un reizēm viņas balss, tā kā pašreiz, skanēja strupi un asi.

Bet, kad viņi ceturtdienas vakarā devās uz Karalienes Annas ielu, Endrū neviļus domāja, cik burvīga viņa izskatās savā ģērbā - jā, tas bija tas pats baltais ģērbs, ko viņa bija pirkusi dinejai Ņūkāslā, bet viņa to bija mazliet pārtaisījusi, tā ka tas tagad izskatījās jauns un elegants. Arī viņas mati bija citādi safrizēti un ciešāk piekļāvās galvai, ietverdami bālo pieri kā tumšā rāmī. To viņš ievēroja, kamēr viņa tam sēja kaklasaiti, un gribēja pateikt, cik glīta viņa izskatās, bet tad viņš to aizmirsa pēkšņās bailēs, ka varētu nokavēties.

Viņi tomēr nenokavējās, viņi pat aizgāja par agru, tik agri, ka pagāja trīs nepatīkamas minūtes, iekām Fredijs jautri iznāca, abas rokas izstiepis, vienā elpas vilcienā atvainodamies un viņus apsveikdams; viņš tiem pateica, ka tikai nupat pārnācis no slimnīcas, viņa sieva arī tūliņ nākšot, - tad viņš tiem piedāvāja dzērienus, uzsita Mensonam uz pleca un lūdza viņus abus sēsties. Kopš tā vakara Kārdifā Fredijs bija kļuvis pilnīgāks, viņa skausta sārtais tuklums izdvesa pašapmierinātu labklājību, bet mazās acis vēl arvien spīguļoja, un visi viņa dzeltenie mati bija kā pielipināti katrs savā vietā. Viņš bija tik eleganti ģērbies, ka gandrīz vai spīdēja.

- Ticiet man, - viņš pacēla glāzi, - tiešām brīnišķīgi jūs atkal redzēt! Šoreiz mēs vairs nedrīkstam tā izšķirties. Kā tev patīk mana mājele, vecais? Vai es tev neteicu toreiz vakariņās - kas tās bija par vakariņām, saderam, ka šovakar ēdīsim labākas, - ka es to izdarīšu? Man te ir visa māja, protams, ne tikai istaba - pērngad to noīrēju. Un tas kaut ko maksāja! - Viņš labvēlīgi piesita sev pie kaklasaites.

Protams, ar to nav jālielās, kaut arī man klājas labi. Bet man nav nekas pretī, ka tu to zini, vecais.

Iekārta tiešām izskatījās dārga: gludas, modernas mēbeles, plats, iebūvēts kamīns, miniatūrs pianīns ar mākslīgu perlamutra magnolijas ziedu lielā, baltā vāzē. Endrū jau gribēja izteikt apbrīnu, kad ienāca misis Hemptona - slaida, vēsa, tumšiem, vidū ar celiņu pāršķirtiem matiem un ģērbā, kas ārkārtīgi atšķīrās no Kristīnas ģērba.

- Nāc šurp, mīļā! - Fredijs maigi, pat godbijīgi apsveica sievu un pasteidzās tai ieliet glāzi ķiršu liķiera. Viņai tikko vēl atlika laika ar nevērīgu rokas mājienu atraidīt glāzi, kad pieteica citus viesus - Čārlzu Aiveriju ar sievu un doktoru Polu Frīdmenu ar sievu. Sekoja iepazīšanās; Aiveriji, Frīdmeni un Hemptoni daudz runāja un smējās. Tad - ne pārāk ātri - viesus aicināja pie galda.

Galds bija bagātīgi un ļoti eleganti klāts. Tas ļoti atgādināja kādu dārgu izstādi - kopā ar svečturiem, ko Endrū bija redzējis pazīstamās Leibina un Bena juvelieru firmas skatlogā Rīdženta ielā. Nevarēja pateikt, vai ēdieni bija gatavoti no gaļas vai no zivīm, bet tie garšoja lieliski. Bija arī šampanietis. Pēc divām glāzēm Endrū jau bija daudz pašapzinīgāks. Viņš sāka sarunu ar misis Aiveriju, kas sēdēja tam pa kreisi, slaidu sievieti melnās drēbēs ar milzīgu rotu daudzumu ap kaklu un ar lielām, izvalbītām zilām acīm, kuras tā reižu reizēm ar savu zīdaiņa skatienu pagrieza pret viņu.

Viņas vīrs bija ķirurgs Čārlzs Aiverijs - viņa pasmējās par Mensona jautājumu, viņai likās, ka Čārlzu taču pazīst visi. Viņi dzīvoja tepat aiz stūra Ņūkevendiša ielā, un viņiem piederēja visa māja. Cik jauki bija pie Fredija un viņa sievas! Čārlzs un Fredijs, un Frīdmens taču bija tik labi draugi, un visi bija Sekvila kluba biedri, viņa bija pārsteigta, kad Endrū atzinās, ka viņš neesot šā kluba biedrs. Viņa bija domājusi, ka visi ir Sekvila kluba biedri.

Šo sarunu beidzis, viņš pievērsās Frīdmena sievai, kura sēdēja otrā pusē; tā viņam likās maigāka, laipnāka, ar glītu, gandrīz austrumniecisku daiļumu. Arī Frīdmena sievu viņš pamudināja stāstīt par savu vīru. Viņš domāja: "Man jāzina, kas ir šie puiši, viņi izskatās tik sasodīti turīgi un smalki."

Pols, teica Frīdmena sieva, esot ārsts, un, lai gan viņi dzīvojot Portlendas laukumā, Pols pieņemot Hārlija ielā. Viņam esot lieliska prakse - viņa runāja ar pārāk lielu mīlestību, lai varētu likties, ka viņa lielās, - galvenokārt Plazas viesnīcā. Mensons taču zinot šo lielo, jauno viesnīcu augšpus parka. Jā, un azaida laikā tur esot pilna zāle ar dažādām slavenībām. Un Pols īstenībā esot Plazas viesnīcas oficiālais ārsts. Tur ierodoties tik daudz bagātu amerikāņu, filmu zvaigznes un - viņa pasmaidīja - nu, vienkārši visi, un tas Polam esot tik brīnišķīgi izdevīgi.

Frīdmena sieva Mensonam patika. Viņš ļāva tai runāt, līdz misis Hemptona cēlās kājās, tad arī viņš galanti piecēlās atvilkt savai kaimiņienei krēslu.

- Cigāru, Menson? - Fredijs ar pazinēja seju jautāja, kad dāmas bija izgājušas no ēdamistabas. - Šie tev droši patiks. Ieteicu nogaršot šo vīnu. 1894. gada gājums. Absolūti nevainojams.

Kad Mensona cigārs kūpēja un lielajā, ietilpīgajā glāzē bija ieliets vīns, viņš pievilka krēslu tuvāk citiem, īstenībā viņš taču bija gribējis tikai nopietni izrunāties par aroda lietām, vairāk neko. Viņš cerēja, ka Hemptons un viņa draugi nu sāks par to runāt. Un to viņi darīja.

- Starp citu, - Fredijs teica, - šodien pie Glikerta pasūtīju jaunu iradija spuldzi. Krietni sālīta. Kaut kas ap astoņdesmit ginejām. Bet ir to vērts.

- Hm, jā, - Frīdmens domīgi noteica. Viņš bija slaiks, tumšām acīm, gudru ebreja seju. - Ar laiku tas atmaksājas.

Endrū debašu priekā satvēra cigāru ciešāk.

- Ziniet, es daudz nedodu par šīm spuldzēm. Vai nelasījāt žurnālā Ebija rakstu par pūšļošanu ar helioterapiju? Iradija spuldzēm nav infrasarkano staru.

Fredijs iepleta acis, tad pasmējās:

- Bet tanīs ir sasodīti daudz iespēju nopelnīt trīs ginejas. Turklāt tās dod jauku, brūnu iedegumu.

- Vai zini, Fredij, - Frīdmens iejaucās, - es sevišķi nejūsmoju par dārgiem aparātiem. Par tiem taču jāsamaksā, pirms redz, vai tie vispār ko ienes. Turklāt tā ir modes lieta, kas drīz novecojas. Nudien, vecais, nav nekā labāka par veco labo injekcijas šļirci.

- Nu, tu jau to pamatīgi izlieto, - Hemptons piebilda.

Ierunājās arī Aiverijs. Viņš bija drukns, vecāks par citiem, bāls, ar gludi skūtu seju un raitām sabiedrības cilvēka manierēm.

- Tā kā mēs par to runājam - es šodien sāku injekciju kursu kādam pacientam. Divpadsmit reižu. Jūs zināt, mangānu. Un es jums saku - man liekas, ka tas atmaksāsies. Ziniet, ko es viņam teicu? Es viņam teicu: "Klausieties, jūs esat veikalnieks. Šis kurss jums maksās piecdesmit gineju, bet, ja gribat maksāt tūliņ skaidrā naudā, es jums aprēķināšu tikai četrdesmit piecas." Viņš man uz vietas izrakstīja čeku.

- Ak tu, nekaunīgais ierāvēj! - Fredijs jautri iesaucās. - Domāju, ka tu esi ķirurgs.

- Esmu arī, - Aiverijs pamāja ar galvu. - Rīt pie Šeringtonas izdarīšu kiretāžu.

- Veltīgas pūles, - Frīdmens nevērīgi nomurmināja pāri cigāram, tad turpināja iesākto domu: - Tas tomēr nav noliedzams. Un būtībā tas ir interesanti. Labākajā praksē mutiskā konsultācija noteikti iziet no modes. Ja es Plazā parakstītu pulverus, es par to nedabūtu ne ginejas. Bet, ja jūs to pašu dodat ar subkutāniem iešļircinājumiem, notīrot ādu, sterilizējot šļirci un tā tālāk, pacients tic, ka jūs izlietojat zinātnes pēdējos sasniegumus.

Hemptons strauji iejaucās:

- Ārstu arodam tas tiešām ļoti labi, ka mutiskā konsultācija Vestendā izgājusi no modes. Piemēram, ņemsim Čārlija gadījumu. Ja viņš būtu parakstījis mangānu - mangānu ar dzelzi, vecās labās zāles pudelē, kas pacientam droši vien palīdzētu tikpat labi, - viņš par to nedabūtu vairāk par savām parastajām trim ginejām. Bet viņš zāles sadala divpadsmit ampulās un dabū par to piecdesmit - atvaino, Čārlij, es gribēju teikt - četrdesmit piecas ginejas.

- Atskaitot divpadsmit šiliņus, - Frīdmens nevērīgi piebilda. - Tik daudz maksā ampulas.

Mensonam galvā rūca. Tas bija tāds arguments pret zāļu pudelēm, kādu viņš nekad vēl nebija dzirdējis. Viņš iedzēra vēl vienu glāzi, lai stiprinātu smadzenes.

- Tur jau tas suns aprakts, ka ļaudis nezina, cik šīs ampulas lētas, - Frīdmens turpināja. - Kad paciente ierauga ampulu rindu uz ārsta galda, viņa tūliņ nodomā: "Ak Dievs, tās gan maksā bargu naudu!"

- Vai esi ievērojis, ka Frīdmens vienmēr runā tikai par pacientēm? - Fredijs, acis mirkšķinādams, pievērsās Endrū. - Starp citu, Pol, es vakar kaut ko dzirdēju par to medību jautājumu. Damets ir ar mieru dibināt biedrību, ja mēs ar tevi un Čārlzu piedalāmies.

Nākamās desmit minūtes visi runāja par medībām, par golfu, ko viņi spēlēja dārgos golfa laukumos Londonas tuvumā, un par automobiļiem - Aiverijs nupat bija licis konstruēt speciālu, pēc paša norādījumiem veidotu virsbūvi jaunam trīsarpus litru reksam -, kamēr Endrū klausījās, dzēra vīnu un smēķēja cigāru. Visi bieži vien cilāja glāzes. Mazliet apmulsis, Endrū klusībā sprieda, ka viņi ir patiesi jauki cilvēki. Viņi neizslēdza Endrū no sarunas, bet vai nu ar vārdu, vai skatienu lika just, ka arī viņš pieder pie šīs sabiedrības. Viņu laipnība lika Endrū aizmirst, ka viņš pusdienās ēdis tikai sālītu siļķi. Un, kad visi piecēlās, Aiverijs uzsita viņam uz pleca:

- Es jums aizsūtīšu savu kartīti, Menson. Būtu ļoti patīkami pieaicināt jūs pie kāda pacienta - kādu reizi.

Pretstatā šai noskaņai salonā valdīja visai formāla atmosfēra, bet Fredijs - lieliskā omā, starojošs, rokas kabatās sabāzis, ar mirdzoši baltu virskreklu - domāja, ka vakars nule tikai sākoties un visiem kopā jāejot uz Sūtniecības restorānu.

Kristīna uzmeta Mensonam bažīgu skatienu:

- Diemžēl mums jādodas uz mājām.

- Nieki, mīļā! - Endrū atsaucās, plati smaidot. - Mēs taču nedrīkstam izjaukt sabiedrību.

Restorānā Fredijs acīmredzot bija labi pazīstams. Viņu un viņa draugus ar smaidiem un klanīšanos aizveda pie kāda galda zāles malā. Viņi atkal dzēra šampanieti. Viņi dejoja. "Tie puikas prot zaļi dzīvot," Endrū labvēlīgā omā nodomāja. "Tas ir taisni brīnišķīgi! Diezin vai Kristīna arī negribētu dejot?"

Kad viņi beidzot taksometrā brauca atpakaļ uz Česboro ielu, viņš, laimīgi smaidīdams, stostījās:

- P-pirmās šķiras zēni, Krist! V-vai neb-bija br-brīnišķīgs vakars?

- Tas bija riebīgs vakars, - viņa atbildēja klusā, mierīgā balsī.

- Ē - ko?

- Man patīk Denijs un Hops, kā tavi kolēģi, protams, bet es neciešu šos seklos...

Viņš aši pārtrauca:

- Bet klausies, Krist, - kas tad viņiem vainas?

- Ak, kā tu vari to neredzēt! - viņa atcirta saltā niknumā. - Ēdieni, mēbeles, sarunas - nauda, visu laiku tikai nauda. Varbūt tu neievēroji, kā viņi noskatījās uz manām drēbēm, sevišķi misis Hemptona. Viņas seja pauda, ka viņa par vienu vizīti kosmētikas salonā izdod vairāk nekā es veselā gadā par drēbēm. Un cik tas bija komiski, kad viņa salonā beidzot izdibināja, cik neievērojama sieviete es esmu! Viņa, redzi, ir dzimusi mis Vitona - viskija Vitona meita! Vari iedomāties, kā mēs sarunājāmies pirms jūsu ienākšanas. Smalkās sabiedrības čalošana: kas ar ko brauks vīkendā, ko stāstījis frizieris, pēdējais skandāls sabiedrībā - ne vārda par pieklājīgām lietām. Iedomājies, viņa gluži nekautrīgi lika noprast, ka viņa kaut ko jūtot pret Plazas deju orķestra kapelmeistaru.

Viņas balsī skanēja velnišķs sarkasms, Endrū to maldīgi noturēja par skaudību un murmināja:

- Es pelnīšu naudu, Krist, es tev pirkšu daudz dārgu ģērbu.

- Man nevajag naudas, - viņa asi atteica. - Man riebjas dārgi ģērbi.

- Bet - mīļā! - Viņš neveikli mēģināja to apskaut.

- Liec mani mierā! - viņa atcirta. - Es tevi mīlu, Endrū. Bet ne tad, kad esi piedzēries.

Apjucis un noskaities viņš ierāvās stūrī. Tā bija pirmā reize, kad viņa to bija atstūmusi.

- Labi, meitēn, - viņš norūca. - Kā vēlies.

Viņš samaksāja šoferim un Kristīnai pa priekšu iegāja mājā. Tad viņš, ne vārda neteicis, uzkāpa atsevišķajā guļamistabā. Te viss izskatījās noplucis un neglīts pēc greznības, no kuras viņš nāca. Elektrības slēdzis labi nedarbojās - vadi visā mājā nebija kārtībā.

“Pie velna!” viņš nodomāja, iekrizdams gultā. “Man jātiek ārā no šīs alas. Es viņai parādīšu. Es p e l n ī š u naudu. Ko lai iesāku bez naudas?”

Tā bija pirmā reize viņu laulības dzīvē, kad viņi gulēja atsevišķi.

III

Nākamajā rītā pie azaida Kristīna izturējās tā, it kā visu vakarējo būtu aizmirsusi. Endrū ievēroja, ka viņa centās būt sevišķi laipna. Tas viņu iepriecināja, bet reizē padarīja vēl īgnāku nekā līdz šim. "Sievai," viņš domāja, izlikdamies, ka uzmanīgi lasa rīta avīzi, "reizēm jāparāda viņas vieta." Bet, kad viņš pāris reižu īgni atbildēja, Kristīna pēkšņi atmeta laipnību un ieslēdzās sevī. Lūpas sakniebusi, viņa sēdēja pie galda un, vīrā neskatīdamās, gaidīja, kad viņš beigs ēst. "Mazais, spītīgais velnēns," viņš nodomāja, pieceldamies un iziedams no istabas, "gan es tev parādīšu!"

Pieņemamā istabā iegājis, viņš vispirms paņēma ārstu sarakstu. Viņš bija ziņkārīgs un nepacietīgi vēlējās zināt kaut ko tuvāk par saviem vakarējiem draugiem. Viņš ātri šķīra lapas un meklēja vispirms Frediju. Jā, te bija - Frederiks Hemptons, Karalienes Annas ielā, M. B., Ch. B., asistents Voltemvudā.

Mensona piere izbrīnā savilkās grumbās. Fredijs vakar vakarā daudz bija runājis par savu darbu slimnīcā un par to, ka Vestendā nekas tik labi nenoderot kā vieta slimnīcā, jo tā modinot pacientos uzticību. Bet tā taču nebija nekāda izcilā vieta - Voltemvudā, vienā no jaunajām priekšpilsētām? Tā nevarēja būt kļūda, tas bija saraksta jaunākais izdevums, Endrū to bija tikai pirms mēneša nopircis.

Mazliet vēlāk viņš uzšķīra abus pārējos - Aiveriju un Frīdmenu, tad viņš nolika lielo, sarkano grāmatu uz ceļiem, un viņa seja bija savādi mulsa un domīga. Pols Frīdmens, tāpat kā Fredijs, bija M. B., bet bez Ch. B. Frīdmenam nebija vietas slimnīcā. Un Aiverijs? Čārlzam Aiverijam Ņūkevendiša ielā nebija nekāda ķirurģijas grāda, atskaitot viszemāko, un arī nekādas vietas slimnīcā. Viņa biogrāfijā bija ziņas par kaut kādu praksi kara laikā hospitālī. Vairāk nekā.

Endrū ļoti domīgi piecēlās un nolika grāmatu atpakaļ plauktā, tad viņa sejā atspoguļojās pēkšņa enerģija. Šo turīgo, vakar redzēto puišu nenozīmīgos grādus nemaz nevarēja salīdzināt ar viņa paša kvalifikāciju. Ko viņi varēja, to viņš arī varēja. Un vēl labāk. Par spīti Kristīnas pārmetumiem, viņš vēl ciešāk apņēmās atrast ceļu uz panākumiem. Bet vispirms viņam bija jāatrod vieta, tikai ne tādā Voltemvudā vai līdzīgās nomales iestādēs, bet kādā Londonas slimnīcā. Jā, īstā slimnīcā - tas viņam tagad bija jāpanāk. Bet kā to izdarīt?

Trīs dienas viņš domāja, tad mazliet nedroši aizgāja pie sera Roberta Ebija. Visgrūtākais pasaulē viņam bija kaut ko izlūgties savā labā, īpaši tagad, kad Ebijs viņu tik laipni un draudzīgi uzņēma.

- Nu, kā klājas mūsu saišu skaitītājam? Vai jums nav kauns man acīs skatīties? Dzirdu, ka doktors Bigzbijs atklājis hipertoniju. Vai jums par to kas zināms? Ko jūs vēlaties - konsultāciju ar mani vai vietu institūta padomē?

- Nē, ser Robert. Es domāju - tas ir, gribēju lūgt - vai jūs man nevarētu palīdzēt dabūt vietu kādā slimnīcā.

- Hm! Tas jau vēl grūtāk nekā tikt institūtā. Vai zināt, cik jaunu ārstu te skraida apkārt? Un visi meklē tādas vietas. Jums labāk vajadzētu turpināt savu darbu par plaušām - tā jūs labāk specializētos.

- Nu... es... es domāju...

- Par Viktorijas plaušu slimnīcu. Tas būtu jūsu mērķis? Viena no mūsu vecākajām Londonas slimnīcām. Nu, varbūt apjautāšos. Es neko neapsolu, bet, zinātniski runājot, es turēšu vienu aci vaļā.

Ebijs viņu aicināja palikt uz tēju. Viņam tas bija vecs paradums - katru pēcpusdienu četros savā pieņemamajā istabā izdzert divas tases Ķīnas tējas ar cukuru, neko neēdot. Tā bija sevišķa tēja, kas garšoja pēc apelsīnu koka ziediem. Ebijs risināja sarunu un viegli runāja par dažādām lietām, sākot ar Kjangsi tasēm, kurām nebija apakštasīšu, un beidzot ar Pirkē reakciju. Tad, Endrū līdz durvīm pavadīdams, viņš teica:

- Vai jūs vēl arvien kritizējat mācību grāmatas? Neatteicieties no tā nekad! Un pat tad, ja izgādāšu jums vietu Viktorijā. Galena dēļ nekļūstiet par rutinētu ārstu! - Viņš pamirkšķināja acis. - Tā es aizgāju bojā.

Endrū gāja uz mājām kā pa mākoņiem. Viņš tā priecājās, ka pavisam aizmirsa savu apņemšanos iedvest cienību Kristīnai. Viņš vaļsirdīgi iesaucās:

- Biju pie Ebija! Viņš mēģinās man izgādāt vietu Viktorijā! Tas ārkārtīgi paceltu manu stāvokli. - Prieks viņas acīs to pēkšņi apkaunoja, un viņš jutās tik mazs. - Pēdējā laikā biju ļoti nejauks, Krist! Liekas, mēs labi nesatikām. Bet nu - ak, nu es labošos, mīļā!

Viņa steidzās tam pretī un apgalvoja, ka esot pie visa vainīga. Tad nezin kādēļ viņam likās, ka vainīgs vienīgi viņš. Taču kādā mazā sirds stūrītī viņš arvien vēl paglabāja domu kādu dienu, un labi drīz, pārsteigt un uzvarēt sievu ar saviem lielajiem materiālajiem panākumiem.

Ar atjaunotu dedzību viņš metās darbā, juzdams, ka drīzumā jānāk kādam laimīgam gadījumam. Nu jau nebija šaubu, ka viņa prakse gāja uz augšu. Viņš gan domāja, ka tā nebija tāda prakse, kādu viņš vēlējās, šīs konsultācijas par trīs šiliņiem un sešiem pensiem un vizītes par pieciem šiliņiem. Un tomēr tā bija patiesa, īsta prakse. Ļaudis, kas nāca pie viņa vai sauca to mājās, bija pārāk nabadzīgi, lai iedomātos ārstu traucēt, ja nebija nopietni slimi. Tā viņš dīvainās, smacīgās istabās virs pārbūvētiem staļļiem sastapa difteriju, mitros pagraba dzīvokļos - reimatisku drudzi, īres namu bēniņos - pneimoniju. Viņš cīnījās ar slimībām arī vistraģiskākajās telpās, atsevišķās istabās, kur dzīvoja kāds vientuļš vecs vīrs vai sieva, draugu un radu aizmirsti, uz gāzes pavarda paši sev nabadzīgos ēdienus vārīdami, pamesti, netīri, vientuļi. Viņam bija daudz tādu slimnieku. Tā viņš atrada kādas pazīstamas aktrises tēvu - viņas vārds Šāftsberijas avēnijā mirdzēja gaišās ugunīs, bet septiņdesmit gadu vecais tēvs, triekas ķerts, gulēja briesmīgā netīrībā. Viņš apmeklēja kādu vecu aristokrāti, kalsenu, gudru un badā pamirušu sievieti, kura tam parādīja savu fotogrāfiju galma pieņemšanas tērpā un stāstīja par tām dienām, kad viņa pa šīm pašām ielām vizinājusies savā ekipāžā. Nakts vidū viņš ievilka atpakaļ dzīvē kādu nabaga nožēlojamu, izmisušu radījumu, kas nespējnieku patversmes vietā labāk bija izvēlējies gāzes vadu, - un vēlāk viņš sevi nicināja par to.

Daudziem viņa slimniekiem bija nepieciešamas steidzamas operācijas, viņu stāvoklis brēca pēc uzņemšanas slimnīcā. Un te Endrū sastapās ar vislielākajām grūtībām. Vissmagākais pasaulē bija izgādāt slimniekam gultu slimnīcā, lai viņa stāvoklis būtu cik ļauns un bīstams būdams. Sevišķi bieži tas gadījās naktī. Ar svārkiem un mēteli virs pidžamas, šalli ap kaklu, cepuri pakausī pārnācis no apmeklējuma, Endrū ķērās pie tālruņa un zvanīja slimnīcai pēc slimnīcas, jautāja, lūdzās, draudēja, bet vienmēr dzirdēja vienu un to pašu, īsu, bieži nekaunīgu atbildi: - Doktors - kāds? Kā? Nē, nē! Diemžēl viss aizņemts!

Dusmās nobālējis un lamādamies, viņš gāja pie Kristīnas.

- Nav tiesa, ka aizņemts. Sentdžonsā pašu ļaudīm diezgan brīvu gultu. Bet ar nepazīstamiem viņi nemaz nerunā. Ar kādu prieku es šim smurgulim apgrieztu kaklu! Vai tā nav nekrietnība, Krist? Te es stāvu ar slimnieku, nosieta trūce, un nevaru dabūt gultu. Jā. Dažas slimnīcas varbūt ir gan pilnas! Un tas notiek Londonā! Nožēlojamās Britu impērijas sirdī. Tāda ir mūsu brīvā slimnīcu sistēma. Un kāds muļķa filantrops vēl nesen kādā banketā piecēlies un teicis, ka tā esot visbrīnišķīgākā sistēma pasaulē. Nabaga ļaudīm tā taču nozīmē atkal patversmi. Jāizpilda veidlapa: cik jūs pelnāt? Kādas ticības? Vai jūsu māte dzimusi likumīgā laulībā? Bet šim cilvēkam ir peritonīts! Ak Dievs! Esi tik laba, Krist, dabū man pie tālruņa slimnīcas darbinieku, kas kārto uzņemšanas lietas!

Lai viņam bija kādas grūtības būdamas, lai kā viņš uztraucās par netīrību un nabadzību, ar ko bija jācīnās, Kristīna atbildēja vienmēr vienu un to pašu:

- Vismaz tu dari īstu darbu. Un tas man liekas galvenais.

- Bet ar to vēl nepietiek, lai izbēgtu no kukaiņiem, - viņš norūca un gāja vannasistabā nomazgāties.

Viņa smējās, jo bija atradusi agrāko laimi. Lai gan cīņa bija nikna, viņa šo māju beidzot pieveica. Reizēm tā vēl mēģināja pretoties, bet lielākoties gulēja mierīga un paklausīga. Viņai tagad bija jaunais gāzes pavards, jauni spuldžu pārsegi, krēslu pārvelkamie bija iztīrīti. Un kāpņu margas mirdzēja kā gvardes kareivja pogas. Pēc nedēļām ilgām pūlēm ar kalponēm, kuras šajā rajonā dzeramnaudas dēļ labāk strādāja pansijās, Kristīna bija nejauši atradusi misis Benitu - tīrīgu, strādīgu, četrdesmit gadus vecu atraitni, kurai bērna - septiņus gadus vecas meitenes dēļ bija gandrīz neiespējami atrast vietu ar istabu kādā ģimenē. Misis Benita kopā ar Kristīnu bija gājušas uzbrukumā pagrabstāva istabai. Agrākais dzelzceļa tunelis tagad bija pārvērsts ērtā dzīvojamā istabā ar puķotām tapetēm un pie krāmu tirgotāja pirktām mēbelēm, kuras Kristīna bija nokrāsojusi krēmkrāsā, un te nu misis Benita un mazā Florija, kas tagad ik dienas ar somu uz muguras gāja uz Pedingtonas skolu, jutās drošībā. Pateikdamās par šo drošību un ērtībām pēc tik daudziem mokošas neziņas pilniem mēnešiem, misis Benita darīja, ko spēja, lai pierādītu savu krietnumu.

Agrā pavasara puķes, kas padarīja uzgaidāmo istabu tik patīkamu, visspilgtāk pauda Kristīnas mājas laimi. Viņa tās par dažiem pensiem mēdza nopirkt tirgū, rītos iedama iepirkties. Lielākā daļa Maslboro ielas tirgotāju pazina viņu. Šajā ielā varēja lēti dabūt augļus, zivis un saknes. Protams, Kristīna būtu varējusi vairāk domāt par savu ārsta sievas cieņu, bet viņa to nedarīja; bieži viņa pati nesa iepirkumus uz mājām un atceļā piestājās brīdi patērzēt ar misis Šmiti un nopirkt gabalu Liptavas siera, ko Endrū labprāt ēda.

Pēcpusdienā viņa bieži pastaigājās gar Sērpentainu. Kastaņām jau bija zaļi pumpuri, un ūdensputni peldēja pa viegli viļņojošo ūdeni. Tāda pastaiga viņai aizstāja plašos laukus, jo Kristīna vienmēr bija tik ļoti mīlējusi tos.

Reizēm Endrū vakaros uzlūkoja viņu savādā greizsirdībā, kas nozīmēja, ka viņš sirdās par vienatnē pavadīto dienu.

- Kur tu biji visu dienu, kamēr es strādāju? Ja kādreiz nopirkšu automobili, tad tev vajadzēs to vadīt. Tā tu vismaz būsi pie manis.

Viņš vēl arvien gaidīja "labākos" pacientus, kas nenāca, un ilgojās pēc ziņām no Ebija; viņš pukojās arī par to, ka vakars Karalienes Annas ielā vairs nebija atkārtojies. Klusībā viņš jutās apvainots, jo ne Hemptons, ne viņa draugi par viņu vairs nelikās ne zinis.

Tādā garastāvoklī viņš aprīļa beigās kādu vakaru sēdēja ambulancē. Jau bija gandrīz deviņi, un viņš gribēja to slēgt, kad ienāca kāda jauna sieviete. Viņa nedroši paskatījās Mensonā.

- Nezināju, pa kurieni ienākt - šeit vai pa parādes durvīm.

- Tas vienalga, - viņš skābi pasmaidīja. - Tikai šeit iznāk uz pusi lētāk. Lūdzu, nāciet tuvāk! Kas vainas?

- Es labprāt maksāšu pilnu honorāru. - Savādā nopietnībā viņa pienāca tuvāk un apsēdās ar vaskadrānu pārvilktajā krēslā. Viņa bija apmēram divdesmit astoņus gadus veca, tā viņš sprieda, spēcīga auguma; viņa valkāja tumšu, olīvzaļu kostīmu, viņai bija resnas kājas un plata, nopietna, seja. Viņā skatoties, neviļus bija jādomā: šī sieviete neprot jokot. Kļuvis pieļāvīgāks, viņš teica: - Nerunāsim par maksu! Sakiet labāk, par ko sūdzaties!

- Doktor... - Likās, viņa vēl arvien gribēja uzsvērt savas personas un vajadzības nopietnību. - Misis Šmite - no mazā pārtikas veikala - man ieteica nākt pie jums. Es viņu jau sen pazīstu. Strādāju pie Lorjē, tepat tuvumā. Mans vārds - Kremba. Bet man jums jāsaka, ka esmu šeit bijusi jau pie ļoti daudziem ārstiem. - Viņa novilka cimdus. - Ar savām rokām.

Mensons paskatījās uz viņas rokām, kas bija klātas ar iesarkanu dermatītu, līdzīgu psoriāzei. Bet izsitumu malas rādīja, ka tā nav psoriāze. Pēkšņā interesē viņš paņēma palielināmo stiklu un ieskatījās tuvāk. Tikmēr viņa nopietnā, pārliecinošā balsī turpināja:

- Nemaz nevaru jums pateikt, cik ļoti tas man kaitē darbā. Es atdotu visu, lai tiktu no tā vaļā. Esmu izmēģinājusi visas ziedes, kādas vien ir, bet neviena man nav nenieka līdzējusi.

- Un nelīdzēs arī. - Viņš nolika palielināmo stiklu un satraukts juta, ka uzstāda reti sastopamu, bet pareizu diagnozi. - Mis Kremba, tā ir diezgan reta ādas slimība. Lokālai ārstēšanai šajā gadījumā nevar būt panākumu. Vaina ir asinīs, un vienīgais līdzeklis, kā izārstēties, ir diēta.

- Bez zālēm? - Viņas nopietnība pārgāja šaubās. - To man neviens vēl nav teicis.

- Tagad es jums to saku. - Viņš iesmējās, paņēma bloku un uzrakstīja diētu, pievienodams vēl to ēdienu sarakstu, no kuriem viņai noteikti bija jāizvairās.

Viņa vilcinādamās paņēma lapu. - Nu, protams, doktor, es jau mēģināšu. Es mēģinu visu. - Viņa apzinīgi samaksāja honorāru, mazliet šaubīdamās, vēl mirkli pakavējās un tad aizgāja. Mirkli vēlāk viņš to jau bija aizmirsis.

Pēc desmit dienām viņa atkal ieradās. Šoreiz pa parādes durvīm, un ienāca pieņemamajā istabā ar tādu grūti valdītas dedzības izteiksmi sejā, ka viņš tikko varēja noturēties nepasmaidījis.

- Doktor, vai vēlaties redzēt manas rokas?

- Jā. - Nu viņš tiešām pasmaidīja. - Ceru, ka jums diēta nebija jānožēlo.

- Jānožēlo! - Dedzīgā pateicībā viņa tam sniedza rokas. - Skatieties! Pilnīgi veselas! Ne viena vienīga plankuma. Jūs nemaz nezināt, ko tas man nozīmē, nevaru jums pateikt, - nē, tāda gudrība...

- Labi, labi, - viņš nevērīgi atteica. - Tas jau mans arods, man tas jāzina. Varat iet bez bēdām. Izvairieties no ēdieniem, ko jums minēju, un jums tas vairs nekad neatkārtosies.

Viņa piecēlās.

- Un tagad atļaujiet man atlīdzināt par jūsu pūlēm, doktor.

- Jūs jau man samaksājāt. - Viņam pārskrēja vieglas trīsas aiz labsajūtas. Ar lielāko prieku viņš būtu vēlreiz saņēmis trīs šiliņus sešus pensus, varbūt pat visus septiņus, bet tieksme dramatiski parādīt savu aroda prasmi izrādījās nepārvarama.

- Bet, doktor, - viņa vilcinādamās gāja uz durvīm, kur apstājās, lai vēlreiz parādītu savu nopietnību. - Varbūt es jums varēšu citādā veidā pateikties.

Viņas mēnesim līdzīgajā sejā raugoties, Mensonam radās kāda piedauzīga doma. Bet viņš tikai viegli pamāja ar galvu un aizvēra aiz viņas durvis. Tad to atkal aizmirsa. Viņš bija noguris un jau nožēloja, ka nebija pieņēmis honorāru. Endrū nevarēja iedomāties, ko tāda pārdevēja tiešām varētu darīt viņa labā. Bet šajā ziņā viņš nepazina mis Krembu. Vēl vairāk, viņš pameta neievērotu Ēzopa uzsvērto varbūtību, ko viņam kā vājam filozofam gan vajadzēja atcerēties.

IV

Starp Lorjē firmas jaunākajām darbiniecēm Marta Kremba bija pazīstama ar palamu Pussargs. Drukna, nepievilcīga, nesievišķīga, viņa šķietami neiederējās nodaļas vadītājas vietā šajā nozarē vienīgajā uzņēmumā, kur pārdeva elegantas tualetes, greznu veļu un tik lepnus kažokus, ka to cenas sniedzās simtos mārciņu. Un tomēr Pussargs lieliski prata pārdot un ļoti patika pircējām. Lorjē namā bija ieviesta īpaša sistēma: katra nodaļas vadītāja pulcēja ap sevi savu pircēju pulku, mazu elegantās publikas grupu, kurai vienīgai viņa kalpoja, kuru mācījās pazīt, kuru apģērba un kurai pataupīja jaunākos modeļus, kas pienāca. Tādas nodaļas vadītājas attiecības ar publiku bija ļoti tuvas un sirsnīgas, bieži ilga gadiem un labi saderējās ar Pussarga dabu un vienkāršo nopietnību.

Viņa bija kāda Keteringas advokāta meita. Daudzas Lorjē firmas darbinieces bija provinces un pilsētas nomaļu inteliģento profesiju darbinieku meitas. Bija gods dabūt vietu pie Lorjē un valkāt tumši zaļo ģērbu, kas zināmā mērā bija firmas uniforma. Darbinieku izmantošana un citi nepatīkami iekšējās kārtības noteikumi, kas pārdevējām parasti bija jācieš, te vienkārši neeksistēja, jo Lorjē savām meitenēm sniedza ļoti labu uzturu, dzīvokli un uzraudzību. Misters Vinčs, vienīgais vīrietis veikalā, sevišķi rūpējās par jaunavu uzraudzību. Viņš ļoti cienīja Pussargu un bieži ar viņu apspriedās. Tas bija sārts, vecs, gādīgs vīrs, kas četrdesmit gadus bija nostrādājis veļas nodaļā. Viņa īkšķi bija nospiesti plakani, drēbes rādot, mugura salīkusi no godbijīgas klanīšanās. Svešiniekam, kas ienāca veikalā, misters Vinčs, lai cik sievišķīgs būdams, nozīmēja vienīgo bikšu pāri šajā lielajā, viļņojošajā sievišķības jūrā. Viņš ne visai draudzīgi vēroja vīrus, kas nāca savām sievām līdzi iepirkties, lai apskatītu manekenus. Viņam bija pat bijušas darīšanas ar karalisko ģimeni. Viņš bija gandrīz tikpat ievērojams kā pats Lorjē uzņēmums.

Mis Krembas izārstēšana Lorjē darbiniecēs radīja mazu sensāciju. Sekas bija tās, ka zināms skaits jaunāko pārdevēju aiz tīras ziņkāres sāka nākt uz Mensona ambulanci ar vairāk vai mazāk nopietnām kaitēm. Smiedamās viņas teica cita citai, ka gribot redzēt Pussarga ārstu.

Tā nu Lorjē pārdevējas pamazām sāka arvien biežāk nākt uz Česboro ielas ambulanci. Viņas visas bija slimokases dalībnieces. Tas bija likumā noteikts, bet viņas īstā Lorjē augstprātībā nicināja slimokasi. Jau maija beigās bija diezgan parasts, ka ambulancē gaidīja pusducis meiteņu - ļoti elegantas, pēc savu pircēju parauga ģērbušās, krāsotām lūpām, jaunas. Rezultāts bija ambulances ienākumu manāms pieaugums. Arī - zobgalīga Kristīnas piezīme:

- Mīļais, ko tu dari ar šīm rēvijas dāmām? Vai viņas nav samainījušas tavas durvis ar skatuves ieeju?

Bet mis Krembas jūsmīgā pateicība - ai, kāds prieks viņai bija par veselajām rokām! - nu tikai sāka parādīties. Līdz šim Dr. Meklīns, patīkams, vecīgs vīrs, kas pieņēma Rojelkresentā, tika uzskatīts par pusoficiālo Lorjē ārstu, ko izsauca steidzamos gadījumos, kā, piemēram, toreiz, kad mis Tviga šūšanas nodaļā bīstami apdedzinājās ar gludekli. Bet Dr. Meklīns drīz gribēja beigt praksi, un viņa palīgs un pēctecis Dr. Bentons nebija ne vecs, ne paļāvību modinošs. Misteram Vinčām jau sagādāja rūpes Bentona paradums skatīties uz jaunāko pārdevēju kājām, tāpat viņa pārlieku maigā uzmanība pret glītākajām meitenēm. Mis Kremba un misters Vinčs šos jautājumus bieži pārrunāja savās mazajās konferencēs. Vinčs, rokas uz muguras salicis, ļoti nopietni locīja galvu, kamēr mis Kremba izteicās, ka Bentonam nevarot uzticēties un ka Česboro ielā tagad pieņemot kāds cits ārsts, solīds un mierīgs vīrietis, kas sasniedzot lieliskus rezultātus bez kādiem erotiskiem nolūkiem. Vēl neko nenorunāja, jo Vinčs mēdza visu sīki pārdomāt, bet viņa acis bija daudzsološs spīdums, kad viņš aizpeldēja apsveicināt kādu hercogieni.

Jūnija pirmajā nedēļā, kad Endrū jau kaunējās par savu agrāko nevērību pret mis Krembu, pār viņa galvu kā kvēlojošas ogles krita nākamais viņas dedzīgās draudzības un pateicības pierādījums.

Viņš saņēma kādu vēstuli, ļoti pieklājīgu un noteiktu, - vēlāk viņš dabūja zināt, ka tik formāla lieta kā uzaicinājums pa tālruni nesaskanēja ar aicinātājas raksturu, - vēstuli, kurā viņu uzaicināja nākamajā dienā, otrdien pirms pusdienas, pēc iespējas ap vienpadsmitiem, ierasties Pārkgārdensā nr. 9 un izmeklēt mis Vinifredu Everitu.

Viņš agri slēdza ambulanci un ar lielu gaidu sajūtu aizgāja šajā vizītē. Pirmo reizi viņš bija izsaukts ārpus šīs pelēkās apkārtnes, kur līdz šim bija praktizējis. Pārkgārdensā bija glīta savrupnamu grupa, tie gan nebija visai moderni, bet ērti un solīdi, ar lielisku skatu uz Haidparku. Viņš piezvanīja pie 9. mājas durvīm gaidu satraukumā un savādā pārliecībā, ka šeit viņu beidzot gaida izdevība.

Viņu ielaida vecīgs sulainis. Istaba bija liela, ar vecām mēbelēm, un ar savām grāmatām un puķēm atgādināja misis Vonas salonu. Iegājis Endrū juta, ka viņa nojauta bijusi pareiza. Viņš pagriezās, kad mis Everita ienāca istabā un ar mierīgu skatienu labvēlīgi nolūkojās viņā.

Tā bija stalta, apmēram piecdesmit gadu veca dāma tumšiem matiem un bālu seju, solīdi ģērbusies un acīmredzot ļoti pašapzinīga. Viņa tūliņ atturīgā tonī iesāka:

- Esmu zaudējusi savu ārstu - diemžēl, jo es viņam ļoti uzticējos. Mis Kremba man ieteica jūs. Viņa ir ļoti uzticams radījums, un es paļaujos uz viņu. Turklāt es skatījos ārstu sarakstā. Jums ir labas kvalifikācijas. - Brīdi viņa klusēja, gluži neslēpti viņu apskatīdama un novērtēdama. Viņa atgādināja labi paēdušu un rūpīgi koptu sievieti, kas savā tuvumā neciestu cilvēkus ar netīrām rokām. Tad viņa uzmanīgi teica: - Domāju, varbūt jūs man derēsiet. Šajā gadalaikā parasti ņemu injekciju kursu. Man ir tieksme uz siena drudzi. Jūs taču pazīstat šo slimību, vai ne?

- Jā, - viņš atbildēja. - Kādas injekcijas jūs dabūjāt?

Viņa minēja kāda pazīstama preparāta nosaukumu. - To man ieteica mans vecais ārsts. Es ļoti uzticos šim līdzeklim.

- Ak tā! - Viņas izturēšanās aizkaitināts, Mensons jau gribēja teikt, ka viņas uzticamā ārsta uzticamais līdzeklis nekam neder un par savu izplatību var pateikties tikai ražotājas firmas veiklajai reklāmai un tam apstāklim, ka Anglijas vasarās parasti ļoti maz ziedputekšņu. Taču viņš ar pūlēm savaldījās. Nu sākās cīņa starp visu to, ko viņš zināja, un to, pēc kā viņš ilgojās. Viņš spītīgi domāja: "Ja palaidīšu garām šo izdevību pēc grūtajiem mēnešiem, būšu muļķis." Un viņš teica: - Domāju, es jums varēšu izdarīt injekcijas tikpat labi kā jebkurš cits ārsts.

- Ļoti labi. Un tagad - par jūsu honorāru. Dr. Sinklers nekad nesaņēma vairāk kā gineju par vizīti. Ceru, ka jūs ar to būsiet mierā.

Gineja par vizīti - tas bija trīsreiz vairāk nekā visaugstākais honorārs, kādu viņš līdz šim bija nopelnījis! Un - vēl vairāk - tas nozīmēja pirmo soli uz labāko praksi, tādu praksi, pēc kuras viņš mēnešiem ilgojies. Kas par to, ka injekcijas nekam neder? Tā bija pacientes, ne viņa darīšana. Viņam bija apnikušas neveiksmes, viņam bija apnicis strādāt par trim šiliņiem un sešiem pensiem. Viņš gribēja tikt uz priekšu, uz augšu. Uz augšu - par katru cenu.

Nākamajā dienā viņš tieši vienpadsmitos atkal ieradās pie pacientes. Mis Everita savā stingrībā bija aizrādījusi, lai viņš nenokavējoties. Viņa negribēja ārsta dēļ saīsināt priekšpusdienas pastaigas laiku. Viņš izdarīja pirmo injekciju un no tās dienas apmeklēja viņu divreiz nedēļā un turpināja ārstēšanu.

Viņš bija akurāts un noteikts kā viņa un nekad nebija augstprātīgs. Gandrīz jautri bija vērot, kā viņa pamazām atkusa. Labā Vinifreda Everita bija savāds radījums un spilgta personība. Par spīti savai bagātībai - viņas tēvam Šefildā bija piederējušas lielas stikla fabrikas, un lielie kapitāli, ko viņa bija mantojusi, bija ieguldīti drošos vērtspapīros -, viņa tomēr stingri raudzījās, lai saņemtu pilnu vērtību par katru peniju, ko izdeva. Tas nebija skopums, bet drīzāk savāds egoisma veids. Viņa padarīja sevi par savas pasaules centru, veltīja vislielākās rūpes savai miesai, kas vēl arvien bija balta un izskatīga, un lietoja katru ārstniecības veidu, kas tai likās noderīgs. Visu viņa gribēja tikai vislabāko. Viņa ēda maz, bet tikai vislabākos ēdienus. Kad viņa Mensonam sestajā vizītē piedāvāja glāzi ķiršu vīna, viņš ievēroja, ka tas bija 1819. gada gājuma Amontillado. Ģērbus viņa pirka pie Lorjē. Viņš vēl nekad nebija redzējis tik smalku gultas veļu, kāda viņai bija, un tomēr viņa saskaņā ar saviem uzskatiem neizdeva nevienu lieku fārtingu. Viņš nevarēja iedomāties, ka mis Everita pamestu šoferim puskronu, iepriekš uzmanīgi nepaskatījusies pulkstenī.

Īstenībā viņam būtu vajadzējis šo sievieti nicināt, un tomēr viņš to nedarīja. Viņa bija savu egoismu attīstījusi līdz īpatnējam filozofijas veidam, un viņa bija milzīgi prātīga. Viņa tam atgādināja kādu sievieti holandiešu vecmeistara Tērborha gleznā, ko viņi ar Kristīnu kādreiz bija redzējuši. Tas pats lielais augums, tā pati gludā āda, tā pati atturīgā un tomēr kārā mute.

Redzēdama, ka Mensons, pašas vārdiem runājot, derēja, viņa atmeta labu tiesu atturības. Viņai bija nerakstīts likums, ka ārstam vizītē jāpaliek divdesmit minūtes, citādi viņai likās, ka pārmaksājusi. Viņi tērzēja. Viņš tai pastāstīja par savām ilgām tikt uz augšu. Viņa tam piekrita. Viņu sarunu tēma bija ierobežota. Bet viņas sakari bija neierobežoti, un par tiem viņa visvairāk runāja. Viņa daudz stāstīja par savu māsasmeitu Katrīnu Satonu, kura dzīvoja Dārbišīrā, bet bieži iebrauca pilsētā, jo viņas vīrs kapteinis Satons bija Bārnvelas deputāts parlamentā.

- Viņi ārstējās pie doktora Sinklera, - viņa starp citu piebilda. - Īstenībā neredzu iemeslu, kādēļ jūs tagad nevarētu stāties viņa vietā.

Pēdējā vizītē viņa Mensonu atkal pacienāja ar glāzi Amontillado un ļoti laipni teica:

- Man nepatīk saņemt rēķinus. Lūdzu, atļaujiet to nokārtot tūliņ. - Viņa pasniedza tam salocītu čeku par divpadsmit ginejām.

- Protams, es jūs drīz atkal saukšu. Ziemā es parasti ņemu kādas citas injekcijas.

Viņa pat pavadīja Mensonu līdz namdurvīm un tur brīdi apstājās. Viņas vaibstos pavīdēja bāla gaisma, un viņš vēl nekad tik tuvu nebija redzējis viņas smaidu. Bet šī izteiksme drīz atkal pazuda. Viņa vēsi paskatījās Mensonā un noteica:

- Vai vēlaties dzirdēt manu padomu? Esmu diezgan veca, lai varētu būt jūsu māte. Aizejiet pie laba drēbnieka! Aizejiet pie Rodžersa Kondjuitas ielā - viņš strādā kapteinim Satonam. Jūs taču man teicāt, ka labprāt gribētu tikt uz augšu. Tādā uzvalkā jums tas nekad neizdosies.

Viņš aizgāja pa ielu lādēdamies, pierē vēl dega sašutums, un viņš lamājās savā seno dienu stilā. Iedomīgā vecā meita! Kāda viņai daļa? Kāda viņai tiesība noteikt, kā viņam jāģērbjas? Vai viņš bija tās klēpja sunītis? Lūk, pie kā noved kompromisi, padošanās konvencijām! Pedingtonas pacienti viņam maksāja tikai trīs šiliņus sešus pensus, bet tie nelika pārvērsties par modes nelgu. Turpmāk viņš paliks pie vecajiem pacientiem un nepārdos savu dvēseli!

Bet šis niknums pārgāja. Tas taču bija tiesa, ka viņš līdz šim nemaz nebija domājis par savu apģērbu, gatavs pirkts uzvalks viņam vienmēr bija katrai vajadzībai bijis labs, sargājis no aukstuma arī bez elegances. Arī Kristīna, kas pati vienmēr staigāja tik glīti ģērbusies, par drēbēm maz domāja. Vislaimīgākā viņa jutās vilnas svārkos un pašas adītā jakā.

Viņš slepus apskatīja sevi, savas negludinātās, novalkātās, galos ar dubļiem notašķītās bikses. "Pie velna," viņš nikni nodomāja, "viņai taisnība! Kā es varu dabūt pirmās šķiras pacientus, ja izskatos tāds? Kādēļ Kristīna man to nesaka? Tas taču bija viņas, nevis vecās Vinijas pienākums. Kā to drēbnieku sauca - Rodžerss Kondjuitas ielā? Hm, būs tomēr jāaiziet!"

Mājā pārnācis, viņš atkal bija labā omā. Viņš lepni parādīja Kristīnai čeku.

- Skaties nu, vecenīt! Atceries, kā es toreiz izskrēju no ambulances ar nožēlojamiem trim šiliņiem un sešiem pensiem. Tagad es par to nospļaujos! Lūk, īsta nauda, īsts honorārs, kāds pienākas kvalificētam M. D. un M. R. C. P. Divpadsmit gineju par to, ka laipni patērzēju ar vecmeitu Viniju un iepotēju tai Glikerta Eptonu, kas viņai neko nekaitēs.

- Kas tas tāds ir? - viņa smaidīdama jautāja, tad pēkšņi kļuva domīga. - Vai tas nav tas pats, par ko tu nesen tā lamājies? - Endrū seja pārvērtās, viņš savilka uzacis un bija ļoti apjucis. Viņa bija pateikusi tieši to, ko viņš nebija gribējis dzirdēt. Viņš pēkšņi saskaitās, ne uz sevi, bet uz Kristīnu.

- Ko nu, Krist! Tu nekad neesi apmierināta. - Viņš pagriezās un, durvis aizsizdams, izgāja no istabas. Visu dienu viņš bija īgnā omā. Bet nākamajā dienā viņš atkal bija jautrs. Abi aizgāja uz Kondjuitas ielu pie Rodžersa.

V

Pēc divām nedēļām viņš, lepns kā skolas puika, vienā no saviem diviem jaunajiem uzvalkiem nokāpa lejā ēdamistabā. Tas bija tumši pelēks uzvalks ar divrindu pogām, pie kura viņš pēc Rodžersa ieteikuma valkāja apkaklīti ar gariem stūriem un tumšu kaklasaiti, kas izcēla uzvalka pelēko toni. Nebija ne mazāko šaubu, ka Kondjuitas ielas drēbnieks prata savu darbu, un kapteiņa Satona vārda minēšana viņu bija padarījusi vēl centīgāku.

Tieši torīt Kristīna neizskatījās sevišķi labi. Viņai mazliet sāpēja kakls, un tādēļ viņa ap galvu un kaklu bija apsējusi vecu, siltu lakatu. Viņa ielēja vīram kafiju, kad pēkšņi ievēroja tā neparasti eleganto izskatu. Pirmajā mirklī viņa bija tik pārsteigta, ka nevarēja ne parunāt.

- Bet Endrū, - viņa stomījās. - Tu izskaties brīnišķīgi. Vai tu kaut kur iesi?

- Kaut kur iešu? Nu protams, vizītēs, darbā! - Savā pašapziņā viņš kļuva gandrīz lielīgs. - Nu, vai tev patīk?

- Jā, - viņa teica, bet ne tik ātri, kā viņam būtu paticis. - Tu izskaties... Tu izskaties briesmīgi elegants. Bet, - viņa pasmaidīja, - tas tev kaut kā nepiestāv.

- Tu laikam gan gribi, lai es vienmēr staigāju kā klaidonis?

Kristīna klusēja, un, tasi paceļot, viņas pirksti tā savilkās, ka kauliņi kļuva balti. "Ā," viņš nodomāja, "nu tu dabūji." Viņš beidza ēst un iegāja pieņemamajā istabā.

Pēc piecām minūtēm viņa ienāca, vēl arvien ar lakatu ap kaklu, un viņas acīs bija nedrošs lūgums.

- Mīļais, - viņa teica, - lūdzu, nepārproti mani! Es ļoti priecājos, ka tev ir jauns uzvalks. Es vēlos, lai tev viss būtu vislabākais un skaistākais. Man žēl tā, ko nupat teicu, bet zini, esmu pie tevis tā pieradusi - ai, man grūti to izskaidrot! - bet es tevi vienmēr esmu iedomājusies kā cilvēku - tikai, lūdzu, nepārproti mani atkal! - kā cilvēku, vienalga, kāds tas izskatās un kādu ļaudis to redz. Atceries Epšteina krūšutēlu, ko mēs redzējām. Tas būtu izskatījies pavisam citāds, ja būtu gludināts un pulēts.

Viņš asi atbildēja:

- Es neesmu Epšteina krūšutēls.

Kristīna neko neatbildēja. Pēdējā laikā bija grūti viņam pretī runāt, un, tā kā šī nesaprašanās darīja sāpes, viņa nezināja, ko teikt. Vēl arvien vilcinādamās, viņa pagriezās un gāja ārā.

Pēc trim nedēļām mis Everitas māsasmeita uz pāris nedēļām iebrauca Londonā, un Endrū nu saņēma algu par to, ka bija gudri paklausījis vecās dāmas mājienam. Mis Everita izdomāja kaut kādu iemeslu un aicināja viņu ierasties Pārkgārdensā, kur viņa to aplūkoja stingrā atzinībā. Endrū gandrīz varēja redzēt, ka viņa to atzina par ieteikuma cienīgu. Nākamajā dienā viņš saņēma uzaicinājumu ierasties pie misis Satonas. Viņa gribēja tās pašas injekcijas pret siena drudzi, kādas bija ņēmusi viņas krustmāte, - likās, šī slimība viņām bija ģimenē. Šoreiz Endrū nejuta nekādu sirdsapziņas pārmetumu, kad vajadzēja iešļircināt peļņas kārās Glikerta firmas nekam nederīgo preparātu. Uz misis Satonu viņš atstāja lielisku iespaidu, un mēnesis vēl nebija galā, kad viņu sauca pie kādas mis Everitas draudzenes, kura dzīvoja turpat Pārkgārdensā.

Endrū ļoti priecājās par sevi. Viņš tika uz priekšu - uz priekšu! Trakajā dziņā pēc panākumiem viņš pavisam aizmirsa, kādā pretstatā šie panākumi bija visam tam, kam viņš līdz šim ticējis. Tie glaimoja viņa patmīlībai. Viņš jutās modrs un pašpaļāvīgs. Viņš vairs nedomāja par to, ka viņa pirmklasīgās prakses lavīnu iekustinājusi mazā vāciete, kas sēdēja aiz pārtikas veikala letes netīrajā Maslboro tirgus apkaimē. Tiešām, viņam gandrīz neatlika laika apdomāties, jo lavīna vēlās tālāk un viņam radās jauna, vēl interesantāka izdevība.

Kādā jūnija pēcpusdienā klusajā laikā starp diviem un četriem, kad parasti nekas nenotika, viņš sēdēja pieņemamajā istabā un skaitīja savus pagājušā mēneša ienākumus. Pēkšņi atskanēja tālruņa zvans. Pēc trim sekundēm viņš jau bija pie aparāta.

- Jā, jā! Te runā doktors Mensons.

Atskanēja bailīga, dreboša balss.

- Ai, doktor! Paldies Dievam, ka jūs esat mājās. Te runā Vinčs! Vinčs no Lorjē veikala. Vienai mūsu pircējai gadījusies maza nelaime. Vai varat atnākt? Vai varat tūliņ atnākt?

- Pēc četrām minūtēm būšu pie jums. - Endrū pakāra klausuli un steigšus paķēra cepuri. 15. autobuss, kas tieši tobrīd brauca pa ielu garām, izturēja viņa lēciena sparu. Pēc četrarpus minūtēm Endrū iegāja pa Lorjē nama virpuļdurvīm, kur viņu sagaidīja izbiedētā mis Kremba; viņu veda tālāk, pāri lieliem zaļu paklāju laukumiem, gar lieliem, zeltītiem spoguļiem un zīdkoksnes paneļiem, kuru priekšā, it kā nejauši atstāta, bija redzama kāda maza cepure, kāds mežģīņu lakats, kāds sermuļādas vakara mētelis. Kamēr viņi steidzīgi un nopietni soļoja uz priekšu, mis Kremba paskaidroja:

- Zināt, doktor, tā ir mis Leroja - viena no mūsu pastāvīgajām pircējām. Paldies Dievam, ne mana dāma, jo ar viņu nekad nav viegli tikt galā. Bet zināt, doktor, es runāju par jums ar misteru Vinču...

- Pateicos! - viņš strupi atteica - reizēm viņš vēl varēja būt skarbs. - Kas noticis?

- Man liekas... Doktor... Liekas, ka viņai pielaikojamā istabā uznākusi lēkme.

Plato kāpņu augšā viņa to nodeva sārti satrauktajam Vinčam, kas murmināja:

- Šeit, šeit, doktor, šeit, - ceru, ka varēsiet kaut ko palīdzēt. Briesmīgi nepatīkams gadījums...

Tālāk pielaikojamā istabā - silti un gaumīgi ar gaiši zaļiem paklājiem izklātā telpā, ar zaļiem un zeltītiem paneļiem gar sienām - čalojošu meiteņu bars, apgāzts zeltīts krēsls, dvielis uz grīdas, izlaistīta ūdens glāze - trako māja. Un tā visa centrā mis Leroja - lēkmes pārņemta sieviete. Viņa gulēja uz grīdas, reižu reizēm saraudama rokas un stīvi izstiepdama kājas. No viņas aizžņaugtā kakla šad un tad izlauzās izmocīts gārdziens.

Tajā brīdi, kad Endrū ar Vinču iegāja, kāda vecāka nodaļas vadītāja pārdevēju grupā sāka raudāt.

- Es tiešām nebiju vainīga, - viņa šņukstēja. - Es mis Lerojai tikai aizrādīju, ka viņa pati zīmējumu izvēlējusies...

- Ak Dievs, ak Dievs! - murmināja Vinčs. - Tas taču briesmīgi, briesmīgi! Vai man izsaukt ātrās palīdzības auto?

- Nē, vēl ne, - Endrū atbildēja savādā balss noskaņā. Viņš noliecās pie mis Lerojas. Viņa bija ļoti jauna, varbūt divdesmit četrus gadus veca, zaļām acīm un izbalējušiem zīda mīkstiem matiem, kas izspūruši līda ārā no piešķiebtās cepures apakšas. Ķermeņa stīvums pieņēmās, krampji kļuva biežāki. Viņai blakus bija nometusies sieviete tumšām, rūpju pilnām acīm, kā likās, viņas draudzene. - Ai, Topij, Topij, - viņa visu laiku murmināja.

- Lūdzu, atstājiet istabu! - Endrū pēkšņi teica, - Vēlos, lai visi iziet, - viņa skatiens krita uz tumšacaino jauno sievieti, - izņemot šo dāmu.

Meitenes izgāja mazliet negribīgi: tā bija bijusi tik patīkama pārmaiņa - vērot mis Lerojas krampjus. Arī mis Kremba izgāja un pat Vinčs. Tiklīdz visi bija izgājuši, krampji kļuva vēl briesmīgāki.

- Ļoti nopietns gadījums, - Endrū sevišķi skaidri izteica. Mis Leroja baigi valbīja acis. - Lūdzu, pasniedziet krēslu!

Otra sieviete pacēla istabas vidū apgāzto krēslu. Tad Endrū lēni un ar lielu līdzjūtību satvēra krampju raustīto mis Leroju zem padusēm un apsēdināja to taisni krēslā. Viņš turēja tās galvu uz augšu.

- Tā, - viņš teica vēl lielākā līdzjūtībā. Tad viņš tai ar plaukstu iesita skaļu pliķi. Kopš mēnešiem tas bija viņa drosmīgākais darbs un diemžēl palika tāds arī uz daudziem nākamiem mēnešiem.

Mis Leroja spēji beidza ķērkt, acābolu valbīšanās aprima. Viņa uzlūkoja Mensonu sāpīgā, bērnišķīgā apjukumā. Iekām viņa paguva sākt no jauna, viņš tai ar otru roku iesita tādu pašu pļauku pa otru vaigu. Sāpju izteiksme mis Lerojas bālajā sejā bija gandrīz komiska. Viņa kustināja lūpas, likās, gribēja atkal krākt, bet beidzot sāka klusi raudāt. Pret draudzeni pagriezusies, viņa šņukstēja:

- Mīļā, es gribu braukt mājās.

Endrū vainas apziņā paskatījās tumšajā jaunajā sievietē, kas viņu vēroja ar apvaldītu, bet skaidri manāmu interesi.

- Piedodiet, - viņš nomurmināja. - Tas bija vienīgais līdzeklis. Nopietna histērijas lēkme ar spazmu. Viņai varēja notikt kas ļauns. Man nebija nekādu anestēzijas līdzekļu. Un, lai kā, tas līdzēja.

- Jā, tas līdzēja.

- Lai viņa izraudas, - Endrū teica. - Tas vienmēr ir labs līdzeklis. Pēc dažām minūtēm viss atkal būs kārtībā.

- Bet pagaidiet, - draudzene ātri iesaucās, - jums viņa jāaizved mājās.

- Labi, - Endrū ļoti lietišķi atbildēja.

Pēc piecām minūtēm Topija Leroja atkal bija spējīga uzkopt seju - diezgan ilga ceremonija, ko pavadīja klusi šņuksti.

- Vai es neizskatos pārāk briesmīga, mīļā? - viņa jautāja draudzenei. Endrū viņa nemaz nelikās redzam.

Pēc tam visi atstāja pielaikojamo istabu, un viņu gājiens caur lielo zāli radīja veselu sensāciju. Vinčs izbrīnā un atvieglojumā bija gandrīz zaudējis valodu. Viņš nezināja un arī nekad nedabūja zināt, kā tas bija varējis notikt, ka lēkmes pārņemtā sieviete atkal ir kājās. Viņš gāja pakaļ un murmināja godbijības vārdus. Un, kad Endrū abu sieviešu vidū tuvojās izejai, Vinčs, pateicībā kvēlodams, sniedza tam savu mīksto roku.

Taksometrs viņus veda pa Beizvoteras ielu uz Marmora arkas pusi. Neviens nemēģināja sākt sarunu. Mis Leroja dusmojās kā izlutināts bērns, kas dabūjis pērienu, un vēl arvien bija gražīga. Reizēm viņas rokas un sejas muskuļi neviļus noraustījās. Tagad viņu varēja redzēt normālākā izskatā. Mis Leroja bija ļoti vāja un savā slimīgajā maigumā gandrīz skaista. Viņa bija glīti ģērbusies, tomēr Mensonam atgādināja noplūktu cāli, caur kuru reizēm laiž elektrisko strāvu. Viņš pats bija nervozs, labi apzinājās nepatīkamo stāvokli, bet savās interesēs bija cieši apņēmies šo situāciju izmantot, cik vien iespējams.

Mašīna apbrauca ap Marmora arku, tad ripoja tālāk gar Haidparku, pa kreisi, un apstājās pie kāda nama Zaļajā ielā. Mirkli vēlāk viņi jau bija iekšā. Māju redzot, Mensonam aizrāvās elpa - kaut ko tik greznu viņš pat nebūtu varējis iedomāties. Šī plašā priekšistaba ar maigām priedes koka sienām, nefrītā mirdzošais skapis, savādā, vienīgā glezna dārgā rāmī, iesarkani zeltītie lakota koka krēsli, platie dīvāni, un visur apbrīnojami plāni, bālsārti paklāji.

Topija Leroja iekrita dīvānā ar atlasa spilveniem. Viņa vēl arvien neievēroja Mensona klātbūtni. Nu viņa norāva mazo cepuri un nosvieda to uz grīdas.

- Lūdzu, piezvani, mīļā! Man kaut kas jāiedzer. Paldies Dievam, ka tēva nav mājās.

Sulainis tūliņ ienesa kokteiļus. Kad viņš bija izgājis, Topijas draudzene domīgi un ar tikko jaušamu smaidu uzlūkoja Endrū.

- Mēs gan esam jums izskaidrojumu parādā, doktor. Viss notika tik ātri. Mans vārds - misis Lorensa. Topija - mis Leroja - ļoti uztraucās un saķildojās par kādu ģērbu, ko bija likusi speciāli zīmēt mākslinieku labdarības ballei, un pēdējā laikā viņa tik daudz darījusi, viņa ir ļoti nervoza meitene - nu, īsi sakot, Topija gan ļoti dusmojās uz jums, bet mēs tomēr esam jums pateicīgas, ka pavadījāt mūs mājās. Un tagad es gribētu vēl vienu kokteili.

- Es arī, - Topija īgni noteica. - Šī nejaukā sieviete pie Lorjē. Lai tēvs viņiem piezvana - viņa jāpadzen! Bet nē, nav vērts! - Kad Topija bija iedzērusi otru kokteili, viņas sejā pamazām iezagās priecīgs smaids.

- Bet es viņiem gan sagādāju krietnas rūpes, vai ne, Frānsis? Es kļuvu gluži traka! Un Vinča vecmāmiņas seja bija tik komiska, ka varēju pārsmieties.

Viņas mazais, kalsnais augums drebēja smieklos. Nu viņa bez ļaunuma paskatījās Mensonā. - Nu, doktor, smejieties taču! Tas bija nesamaksājami.

- Nē, man tas tik jautri neizskatījās. - Viņš runāja steidzīgi, dedzīgi vēlēdamies paskaidrot savu izturēšanos, nostiprināt savu stāvokli, pārliecināt meiteni, ka viņa ir nopietni slima. - Jums tiešām bija ļauna lēkme. Diemžēl man vajadzēja lietot šo metodi. Ja man būtu bijis kāds anestēzijas līdzeklis, es jums būtu to devis. Tas jums nebūtu bijis tik - tik nepatīkami. Un, lūdzu, nedomājiet, ka es neticu jūsu lēkmes nopietnībai. Tā bija histērijas lēkme - jā, tas bija... īsts sindroms. Pret tādām lietām nevajadzētu izturēties nevērīgi. Tas ir zināms nervu sistēmas stāvoklis. Redziet, mis Leroja, jūs esat ļoti pārpūlējusies, visi jūsu refleksi pārkairināti, jūs esat stipras nervozitātes stadijā.

- Pilnīgi pareizi, - Frānsisa Lorensa pamāja ar galvu. - Topij, tu pēdējā laikā esi pārvērtējusi savus spēkus.

- Vai jūs man tiešām būtu devis hloroformu? - Topija bērnišķīgā izbrīnā jautāja. - Tas tik būtu joks!

- Nē, nopietni, Topij, - misis Lorensa sacīja, - tev vajadzētu sevi vairāk taupīt.

- Tu runā kā tēvs, - Topija atbildēja un zaudēja labo omu.

Iestājās klusums. Endrū bija izdzēris savu kokteili. Viņš nolika glāzi uz griezta priedes koka kamīna dzegas. Likās, viņam te vairs nav ko darīt.

- Labi! - viņš sparīgi noteica. - Man jāiet pie darba. Lūdzu, klausiet manam padomam, mis Leroja. Paēdiet vieglas vakariņas, ejiet gulēt un - un - tā kā es jums vairāk neko nevaru palīdzēt - rīt piezvaniet savam mājas ārstam. Sveiki!

Misis Lorensa viņu pavadīja priekšistabā un darīja to tik nesteidzīgi, ka viņš bija spiests mazliet apvaldīt straujumu, kādā gribēja aiziet. Šī sieviete bija liela un slaida, diezgan augstiem pleciem un mazu, smalki veidotu galvu. Viņas tumšajos, skaisti cirtainajos matos sevišķi jauki izskatījās dažas iesirmas cirtas. Un tomēr viņa bija ļoti jauna, ne vecāka par divdesmit septiņiem gadiem. Par spīti lielajam augumam, viņa bija glezni veidota, īpaši roku locītavas bija maigas un smalkas; tiešām, viss viņas augums likās lokans un neparasti līdzsvarots kā paukotāja stāvs. Viņa sniedza tam roku, un viņas zaļgani brūnās acis ar tālu, laipnu, nesteidzīgu smaidu vērās Endrū.

- Gribēju jums vēl pateikt, cik ļoti apbrīnoju jūsu jauno ārstniecības metodi. - Viņas lūpas viegli nodrebēja. - Neatmetiet to nekādā ziņā! Es jums pareģoju milzīgus panākumus.

Nu viņš gāja pa Zaļo ielu uz autobusu un apjucis redzēja, ka pulkstenis jau ir gandrīz pieci. Viņš bija pavadījis pie šīm sievietēm trīs stundas. Par to jāaprēķina sevišķi augsts honorārs! Un tomēr, par spīti šai pacilātajai domai, kas bija tik zīmīga viņa jaunajiem uzskatiem, viņš jutās samulsis un savādi neapmierināts. Vai viņš tiešām bija labi izmantojis šo izdevību? Likās, misis Lorensai viņš bija paticis. Bet par šādiem ļaudīm nekad neko nevarēja zināt. Un kāda brīnišķīga māja! Pēkšņi viņš nožēlā un niknumā sakoda zobus. Viņš bija ne vien aizmirsis atstāt vizītkarti, viņš pat bija aizmirsis pateikt savu vārdu. Un, kad viņš pārpildītajā autobusā apsēdās blakus vecam strādniekam netīrās darba drēbēs, tad sev rūgti pārmeta, ka palaidis garām šo zelta izdevību.

VI

Nākamajā priekšpusdienā, ceturksni pēc vienpadsmitiem, viņš tikko gribēja iet savās lētajās vizītēs ap Maslboro tirgu, kad atskanēja tālruņa zvans. Viņa ausī dūca kāda sulaiņa noraizējusies balss.

- Vai pats doktors Mensons pie tālruņa, ser? Mis Leroja vēlas zināt, vai jūs, ser, nevarētu šodien atnākt pie viņas. Piedodiet, acumirkli, ser, palieciet pie aparāta, misis Lorensa vēlas ar jums runāt.

Endrū palika pie aparāta, sirdij satraukumā strauji pukstot, kamēr misis Lorensa laipni runāja un pateica, ka abas katrā ziņā gaidot viņa apmeklējumu.

No tālruņa aizejot, viņš, klusībā gavilēdams, domāja, ka vakardienas izdevība tomēr nebija zudusi, nē, par spīti visam.

Viņš pameta visas citas vizītes, vienalga, steidzamas vai nesteidzamas, un nekavējoties devās uz māju Zaļajā ielā. Te viņš iepazinās ar Džozefu Leroju. Lerojs viņu nepacietīgi gaidīja nefrītā mirdzošajā priekšistabā. Tas bija drukns plikgalvis ar vaļsirdīgu valodu un vienkāršām manierēm; cigāru viņš smēķēja kā cilvēks, kam nav ne mirkļa laika. Vienā sekundē viņš ieurbās Mensonā, tā bija ātra ķirurģiska operācija, kas beidzās apmierinoši. Tad viņš ātri sāka runāt koloniju izloksnē:

- Redziet, doktor, man nav laika. Misis Lorensai šorīt bija lielas pūles, līdz viņa jūs sameklēja. Dzirdu, ka jūs esot spējīgs jauns cilvēks, ko nevar maisā iebāzt. Jūs esat arī precējies, vai ne? Tas labi. Nu, saņemiet manu meiteni stingri rokās! Savediet kārtībā viņas veselību, stipriniet viņu un izdzeniet viņai šo nolādēto histēriju! Netaupiet neko! Es varu maksāt! Sveiki!

Džozefs Lerojs bija jaunzēlandietis. Un, par spīti viņa naudai, namam Zaļajā ielā un viņa mazajai, eksotiskajai Topijai, nebija grūti ticēt patiesībai, ka viņa vecvectēvs bijis kāds Maikls Klīrijs, lasīt nepratējs zemnieks Greimutas ostas apkārtnē, ko biedri parasti saukuši Līrija vārdā. Džozefs Lerojs uz dzīvi skatījās gluži tāpat kā Džo Līrijs, zēns, kas savu patstāvīgo gaitu sākumā bija slaucis govis lielajās Greimutas fermās. Bet liktenis Džo Līrijam, kā viņš pats izteicās, bija lēmis slaukt kaut ko vairāk nekā govis. Un pēc trīsdesmit gadiem Džozefs Lerojs Oklendas pirmā debesskrāpja augšējā stāvā parakstīja līgumu, ar kuru visas salas pienotavas apvienojās lielā kondensētā piena trestā.

Tā bija tiešām burvīga ideja - šis Kremogena trests. Tajos laikos kondensētā piena produkti vēl bija gandrīz nepazīstami un tirgū neievesti. Lerojs pirmais atrada lielās iespējas. Lerojs izdarīja uzbrukumu pasaules tirgum, Lerojs to cildināja kā Dieva dotu barību bērniem un slimniekiem. Leroja ražojumu lielo panākumu pamatā gan nebija ražojumu īpašības, bet viņa ārkārtīgā pārdrošība. Nokrejoto pienu, ko agrāk izlēja zemē vai izbaroja cūkām simtiem Jaunzēlandes saimniecībās, tagad visā pasaulē pārdeva Leroja glītajās kārbās ar krāsainām etiķetēm kā Kremogenu, Kremeksu un Kremfetu, un tas maksāja trīsreiz tik daudz, cik svaigs pilnpiens.

Leroja tresta līdzdalībnieks un Anglijas nodaļas vadītājs bija Džeks Lorenss, kas, lai tas izklausītos nezin cik neloģiski, bija kalpojis par gvardes virsnieku, pirms sācis nodarboties ar veikalu lietām. Bet, ja misis Lorensa un Topija viena pret otru juta sirsnīgu draudzību, tad tās pamatā bija kas vairāk nekā veikalisku interešu saites. Frānsisa pati bija bagāta un Londonas sabiedrībā daudz pazīstamāka nekā Topija, kura bieži parādīja savu nomaļnieces un mazas mežones dabu, un juta komiskas simpātijas pret šo izlutināto bērnu. Kad Endrū pēc sarunas ar Leroju uzkāpa pa kāpnēm, viņa to sagaidīja pie Topijas istabas durvīm.

Arī nākamajās dienās Frānsisa Lorensa lielākoties bija klāt, kad viņš ieradās vizītē, un palīdzēja viņam saprasties ar šo neparasti iespītīgo pacienti. Viņa priecājās, ka Topijas stāvoklis uzlabojas, lika tai turpināt ārstēšanos un jautāja, kad varot sagaidīt Mensona nākamo apmeklējumu.

Par spīti visai pateicībai, viņš tomēr vēl bija pārāk bikls, lai brīnītos par to, ka šī iedomīgā patriciete, kuras izcilo reputāciju viņš bija uzminējis jau pirms tam, kad gadījās redzēt viņas attēlu ilustrētajos laikrakstos, izrāda kādu interesi par viņu. Viņas platā un diezgan nicīgā mute parasti savilkās naidīgā vaibstā pret visiem, kas nebija viņas tuvākie draugi, taču pret Endrū tā nezin kāda iemesla dēļ nekad nebija naidīga. Viņš ļoti vēlējās - un tur bija kaut kas vairāk par vienkāršu ziņkāri - izdibināt viņas raksturu, viņas personību. Likās, ka viņš neko nezina par īsto misis Lorensu. Viņš jūsmoja, vērojot locekļu mierīgās kustības, kad viņa gāja pa istabu. Viņai viss izdevās viegli, visu viņa darīja ar apdomu, un viņas laipni uzmanīgajās acīs, par spīti graciozai nevērībai, bija lasāma gudrība.

Mensons nemaz nezināja, ka īstenībā viņa bija šīs domas ierosinātāja, un tomēr nepacietīgi sev jautāja, vai ārsts vispār var apkalpot pirmklasīgus pacientus, ja tam nav eleganta automobiļa. Kristīnai, kura, klusi priecādamās, savu saimniecības budžetu vēl arvien skaitīja šiliņos un pensos, viņš par to gan neko neteica. Bet tas taču bija smieklīgi, ka viņš skrēja pa Zaļo ielu ar somu rokā, noputējušām kurpēm un bez mašīnas ieradās bagātu ļaužu mājā, kur pat sulainis varēja viņā noskatīties ar pārākuma apziņu. Sētā aiz viņa mājas taču bija ķieģeļu garāža. Tā mašīnas uzturēšana viņam iznāktu krietni lētāka. Un bija firmas, kas specializējās automobiļu pārdošanā ārstiem, labas firmas, kuras labprāt atļāva ērtu nomaksu.

Pēc trim nedēļām pie Česboro ielas 9. numura piebrauca brūna, pilnīgi jauna un mirdzoša mašīna. Endrū izkāpa no tās un uzskrēja augšā pa kāpnēm.

- Kristīn! - viņš sauca, pūlēdamies nomākt gaviles balsī. – Kristīn! Nāc un skaties! - Viņš bija gribējis sievu pārsteigt. Un tas viņam izdevās.

- Žēlīgais Dievs! - Viņa pieķērās Endrū pie rokas. - Vai tas mūsu? Ai, cik skaists!

- Vai ne? Uzmanies, neaizskar lakojumu. Mašīna vēl gluži svaiga! - Viņš tai uzsmaidīja kā senāk. - Jauks pārsteigums, vai ne, Krist? Es to nopirku un dabūju atļauju, un visu - tev ne vārda neteicis. Izskatās pavisam citāds nekā mūsu vecais Moriss. Lūdzu, sēdieties iekšā, misis, es jums parādīšu. Iet kā pulkstenis.

Viņa nevarēja vien beigt apbrīnot mazo mašīnu, kamēr Endrū viņu ar kailu galvu, kā viņa bija iznākusi ārā, klusi un ātri vizināja apkārt laukumam. Pēc četrām minūtēm viņi bija atpakaļ un stāvēja uz ietves, bet Mensona acis vēl arvien tīksminājās ap jauno dārgumu. Viņu sirsnības, savstarpējās saprašanās un kopīgās laimes mirkļi tagad bija tik reti, ka Kristīna labprāt gribēja šo brīdi paildzināt. Viņa klusi teica:

- Tagad tev būs tik viegli apmeklēt slimniekus. - Tad viņa bikli turpināja: - Un, ja mēs, piemēram, svētdienā, varētu drusku izbraukt laukos, mežos, ai, tas būtu brīnišķīgi!

- Protams, - viņš izklaidīgi atbildēja. - Bet īstenībā mašīna domāta praksei. Mēs to nedrīkstam pārāk nolietot un padarīt netīru! - Viņš domāja par iespaidu, kādu šī mazā, glītā mašīna droši vien radīs pacientos.

Bet vislielāko iespaidu tā radīja tur, kur viņš to nemaz nebija gaidījis. Nākamajā ceturtdienā viņš iznāca pa Zaļās ielas nr. 17a namdurvīm ar smagajām margām un spožajiem stikliem un pagriezies ieskrēja krūtīs Fredijam Hemptonam.

- Hallo, Hempton! - viņš nevērīgi noteica. Viņš nevarēja nomākt gandarījuma trīsas, kad redzēja Hemptona seju. Pirmajā brīdī Hemptons viņu gandrīz nepazina, tad viņa sejā pēc kārtas atspoguļojās visas pārsteiguma pakāpes - viņš nemaz nevarēja atjēgties.

- Vai - tu? - Fredijs izrunāja. - Ko tu te dari?

- Paciente, - Endrū atbildēja un pameta ar galvu atpakaļ uz māju nr. 17a. - Es ārstēju Džo Leroja meitu.

- Džo Leroja meitu!

Šis izsauciens vien Mensonam daudz ko nozīmēja, Īpašnieka lepnumā viņš uzlika roku uz savas skaistās jaunās mašīnas durvīm.

- Uz kuru pusi tev jāiet? Vai nevaru tevi aizvest?

Fredijs ātri attapās. Viņš reti kad samulsa un nekad uz ilgu laiku. Un tagad trīsdesmit sekundēs ātri un negaidot bija pilnīgi grozījušies viņa uzskati par Mensonu un viņa iespējamo noderību.

- Jā, - viņš draudzīgi pasmaidīja. - Eju uz Bentinka ielu pie Aidas Šeringtones. Protams, kājām, lai neaptaukotos. Bet es labprāt braukšu tev līdzi.

Dažas minūtes viņi klusēja, braukdami pa Bonda ielu. Hemptons spraigi domāja. Viņš Mensonu Londonā tādēļ bija tik sirsnīgi apsveicis, ka cerēja no Mensona prakses reizēm dabūt sev kādu konsultāciju par trim ginejām. Bet nu pārmaiņas, kas ar viņa veco studiju biedru bija notikušas, - mašīna un pieminētais Džo Leroja vārds, ko Fredijs prata novērtēt vēl daudz labāk nekā Endrū, - tam skaidri rādīja, cik ļoti viņš bija maldījies. Klāt vēl nāca Mensona lieliskie grādi, nē, šis vīrs bija noderīgs, ļoti noderīgs. Par savu labumu domādams, viņš nu redzēja labāku, ienesīgāku pamatu kopējam darbam ar Mensonu. Protams, viņš gribēja rīkoties uzmanīgi, jo Mensons bija ļoti jūtelīgs cilvēks, par kuru neko nevarēja skaidri zināt. Viņš teica:

- Kādēļ tu nevarētu nākt man līdzi un iepazīties ar Aidu? Ir ļoti derīgi viņu pazīt, kaut arī viņai pieder vissliktākā klīnika Londonā. Ak, es nezinu! Varbūt tā ir tikpat laba kā citas. Vismaz tā ir dārgāka par citām.

- Tā?

- Ienāc un apskati manu pacienti. Lāga sieviete, šī vecā Reibērna kundze. Mēs ar Aiveriju izdarām ar viņu dažus mēģinājumus. Tu taču esi plaušu speciālists, vai ne? Nu tad nāc un izmeklē viņu! Tas viņai milzīgi patiks. Un tev tas ienesīs piecas ginejas honorāra.

- Ko? Tu domā? Bet kas tad viņas plaušām kait?

- Nieki vien, - Fredijs smaidīdams atbildēja. - Nu, neskaties tik bailīgām acīm. Varbūt kāds mazs vecs bronhīts! Un viņa ļoti priecāsies, tevi redzot. Tā mēs te darām. Aiverijs, Frīdmens un es. Tiešām, tev arī vajadzētu piedalīties, Menson. Nu, tagad par to nerunāsim, -jā, tepat ap stūri! - bet tu brīnīsies, cik labi tas atmaksājas.

Endrū apturēja mašīnu pie mājas, ko Hemptons parādīja; tas bija parasts īres nams, augsts un šaurs, un droši vien nebija celts tagadējām vajadzībām. Noskatoties dzīvajā, trokšņainas satiksmes pilnajā ielā, tiešām bija grūti iedomāties, ka slimnieks te varētu rast mieru. Vieta bija tāda, ka te drīzāk varēja dabūt nervu sabrukumu nekā to izārstēt. Endrū to pieminēja, kad viņi kopā ar Hemptonu kāpa pa kāpnēm, kas veda uz parādes durvīm.

- Zinu, mīļais draugs, - Fredijs sirsnīgi piebalsoja. - Bet viņas taču visas vienādas. Šī mazā Vestendas daļa kā piebāzta ar tādām iestādēm. Mums taču tās nepieciešamas ērtā tuvumā. - Viņš pasmīnēja. - Protams, ideāli būtu, ja tās būtu kaut kur ārpus pilsētas, klusumā. Bet iedomājies, kurš ārsts brauks desmit jūdžu dienā, lai piecas minūtes izmeklētu pacientu. Ak, gan jau tu drīz iepazīsies ar mūsu mazajām Vestendas klīnikām! - Viņš apstājās šaurajā gaitenī, kas te bija priekšistabas vietā. - Te tu saodīsi tikai trīs lietas, ievēro: narkotiku, ēdienu un ekskrementus - loģiskā secībā. Piedod, vecais! Un tagad atļauj tevi iepazīstināt ar Aidu.

Kā cilvēks, kas labi zina ceļu, viņš Mensonam pa priekšu iegāja šaurā apakšstāva kantorī, kur kāda maza auguma sieviete sārtā formas ģērbā ar cietu, baltu aubi galvā sēdēja pie rakstāmgalda.

- Labrīt, Aida! - Fredijs iesaucās pa pusei glaimīgi, pa pusei familiāri. - Laikam skaitāt peļņu?

Viņa pacēla acis, ieraudzīja Frediju un labsirdīgi pasmaidīja. Viņa bija īsa, resna un ļoti pilnasinīga. Bet viņas sarkano seju klāja tik bieza pūdera kārta, ka ādas krāsa gandrīz saplūda ar formas ģērba krāsu. Viņa atstāja rosīga spēka, gudra humora, lielas izdarības iespaidu. Viņai bija slikti ielikti mākslīgie zobi. Mati bija iesirmi. Nezin kādēļ likās, ka viņai bija krietns spēcīgu vārdu krājums un ka viņa ļoti labi būtu derējusi par otrās šķiras naktslokāla saimnieci.

Un tomēr Aidas Šeringtones klīnika bija smalkākā visā Londonā. Starp viņas klientiem bija ļoti daudz aristokrātu, sabiedrības dāmas, hipodroma ļaudis, slaveni advokāti un diplomāti. Vajadzēja tikai paņemt rokā rīta avīzi, lai lasītu, ka atkal kāda jauna skatuves vai filmu slavenība savu aklo zarnu gluži veselu atstājusi Aidas gādīgajās rokās. Viņa ģērba savas kopējas maigi sārtās drēbēs, maksāja pagraba pārzinim divsimt mārciņu gadā un galvenajam pavāram divreiz tik daudz. Cenas, kādas tā lika maksāt saviem pacientiem, bija fantastiskas. Četrdesmit gineju nedēļā par istabu nebija nekāds neparastais skaitlis. Un klāt vēl nāca sevišķi izdevumi: aptiekāra rēķins, kas bieži sniedzās daudzās mārciņās, sevišķa nakts kopēja, maksa par operāciju zāli. Ja kāds cēla iebildumus, Aidai bija gatava atbilde, ko tā bieži un devīgi izpušķoja dažādiem adjektīviem. Viņai esot savas rūpes, viņa maksājot atvilkumus un procentus, un bieži iznākot tā, ka viņai vēl jāmaksājot klāt.

Aidai bija vājība pret jauniem ārstiem, tādēļ viņa laipni apsveicinājās ar Mensonu, kamēr Fredijs čaloja:

- Apskatiet viņu labi! Viņš jums drīz sūtīs tik daudz pacientu, ka jums tie būs jāatdod Plazas viesnīcai.

- Plaza sūta pie manis, - Aida atbildēja.

- Ha, ha! - Fredijs smējās. - Labi teikts. Tas man jāpastāsta vecajam Frīdmenam. Pols to pratīs novērtēt. Nu nāc, Menson, brauksim augšā!

Šaurais lifts, tieši tik plats, lai varētu uzņemt šķērsām iestumtas nestuves ar skrituļiem, viņus uzveda ceturtajā stāvā. Arī gaitenis bija šaurs. Pie durvīm stāvēja paplātes un vāzes ar puķēm, kas vīta karstajā gaisā. Viņi iegāja Reibērnas istabā.

Tā bija sieviete pāri par sešdesmit gadiem; spilvenos pusguļus sēdēdama, viņa gaidīja ārsta apmeklējumu. Rokā viņa turēja papīra lapu, kur bija pierakstījusi dažus naktī novērotus simptomus un jautājumus, kas bija ienākuši prātā. Endrū nekļūdījās, nosaukdams viņu par hipohondriķa tipu, Šarko malade au petit morceau de papier (slimnieks ar zīmīti).

Fredijs apsēdās gultas malā un sāka tērzēt ar slimnieci. Viņš tai pataustīja pulsu - tas bija viss, ko viņš darīja, - klausījās viņā un jautrā omā to mierināja. Viņš teica, ka Aiverijs pēcpusdienā atnākšot pie viņas ar kādu ļoti zinātnisku izmeklējumu rezultātiem. Viņš lūdza, lai atļaujot plaušu speciālistam Dr. Mensonam viņu izmeklēt. Misis Reibērna jutās glaimota. Viņa neizsakāmi priecājās. Pēc sarunas varēja noprast, ka Hemptons viņu ārstē jau divus gadus. Viņa bija bagāta, vientuļa un laiku pavadīja vai nu elegantās privātās viesnīcās, vai Vestendas klīnikās.

- Ak kungs! - Fredijs iesaucās, kad viņi bija izgājuši no istabas.

- Tu nevari iedomāties, kāda zelta bedre mums ir šī vecene. Mēs grābjam zeltu veseliem siekiem.

Endrū neatbildēja. Mājas atmosfēra viņam šķebināja dūšu. Vecās dāmas plaušas bija veselas, un tikai aizkustinoši pateicīgais skatiens, ko viņa bija uzmetusi Fredijam, vēl glāba situāciju, lai tā nelīdzinātos vienkāršai krāpšanai. Viņš mēģināja sevi pārliecināt. Kādēļ viņam jābūt tik jūtelīgam? Viņš nevarēja gūt panākumus, ja gribēja arī turpmāk palikt tikpat neiecietīgs un paštaisns, un Fredijs taču bija labi domājis, dodams izdevību šo pacienti izmeklēt.

Viņš īsti draudzīgi spieda Hemptonam roku, pirms iekāpa savā mašīnā. Un, kad viņš nedēļas beigās no misis Reibērnas saņēma glīti izrakstītu čeku par piecām ginejām ar dažiem pateicības vārdiem, viņš jau varēja smieties par savām aušīgajām sirdsapziņas ēdām. Tagad viņam bija prieks saņemt čekus, un viņam par lielu apmierinājumu tie sāka nākt arvien lielākā skaitā.

VII

Prakse, kas jau bija rādījusi daudzsološu pieaugumu, it kā elektrizēta sāka vēja ātrumā izplatīties uz visām pusēm, un sekas bija tās, ka straume Endrū vēl ātrāk rāva sev līdzi. Zināmā mērā viņš bija pats savas centības upuris. Viņš vienmēr bija dzīvojis nabadzībā. Pirmajā laikā spītīgais individuālisms viņam bija atnesis tikai neveiksmes. Un tagad viņš atrada sev attaisnojumu apbrīnojamos materiālajos panākumos.

Drīz pēc aicinājuma pie Lorjē viņam bija ļoti patīkama saruna ar Vinču, un kopš tā laika pie viņa nāca vēl vairāk firmas pārdevēju un pat dažas nodaļu vadītājas. Vainas parasti bija gluži ikdienišķas, bet viņam bija jābrīnās, cik bieži meitenes, reiz bijušas ambulancē, atkal ieradās pie viņa - viņš bija tik laipns, tik jautrs un patīkams. Ambulances ienākumi kāpa reibinošā augstumā. Drīz viņš varēja likt pārkrāsot mājas ārpusi un ar kādas ārstniecības aparātu firmas palīdzību - šīs firmas darīja visu, lai jaunie ārsti varētu vairot savus ienākumus, - no jauna iekārtot ambulanci un pieņemamo istabu, mainīt dīvānu, iegādāties grozāmu polsterētu atzveltnes krēslu, instrumentu galdiņu uz gumijas skrituļiem un vairākus tikpat eleganta, cik zinātniska izskata skapjus ar balti lakotām sienām un stikla rūtīm.

Acīm redzamā labklājība, kas izpaudās mājas krāsojumā krēmkrāsā, automobilī, mirdzošajā, jaunajā iekārtā, drīz bija zināma visā apkārtnē un atsauca atpakaļ daudzus "labākos" pacientus, kas agrāk bija nākuši pie Dr. Foja, bet pamazām atkrituši, vecajam ārstam un pieņemamajai istabai arvien vairāk noplūkot.

Gaidu un dīkas pastaigāšanās dienas Mensonam bija beigušās. Vakaros viņš nezināja, ko ķert, ko atstāt, jo pastāvīgi skanēja pieņemamās istabas zvans un tinkšķēja ambulances durvju zvārgulis, abās pusēs gaidīja pacienti, tā ka viņam bija jāskraida no ambulances uz pieņemamo istabu un atkal atpakaļ. Nākamais solis bija neizbēgams. Endrū bija spiests padomāt, kā ietaupīt laiku.

- Klausies, Krist! - viņš kādu rītu teica. - Nupat izdomāju kaut ko, kas man ļoti atvieglinās grūtās vakara stundas. Tu zini: kad esmu ambulancē izmeklējis kādu pacientu, man jānāk atpakaļ dzīvoklī sagatavot zāles. Tas parasti ilgst piecas minūtes un ir briesmīgs laika zaudējums, jo tikmēr es varētu atlaist kādu no labākajiem pacientiem, kas gaida pieņemamajā istabā. Uzmini nu, ko es domāju! No šā brīža tu būsi mana zāļu sagatavotāja!

Viņa paskatījās, uzacis savilkusi.

- Bet es taču nezinu, kā jāgatavo zāles.

Viņš mierinot pasmaidīja.

- Gan jau būs labi, mīļā. Biežāk lietojamās mikstūras man jau sagatavotas. Tev tikai jāielej pudelēs, jāuzlipina etiķete un jāietin.

- Bet... - Kristīnas acīs atspoguļojās apjukums. - Es labprāt gribētu tev palīdzēt, Endrū, - bet - vai tu tiešām domā...

- Vai tu nesaproti, ka es citādi nevaru? - Viņa acis vairījās Kristīnas skatiena. Viņš aizkaitināts izdzēra kafijas tasi. - Zinu, ka Eberelovā es sarunāju dažādas aušības par zālēm. Tā bija tikai teorija! Tagad - tagad esmu praktizējošs ārsts. Turklāt visas šīs Lorjē meitenes ir mazasinīgas. Laba dzelzs mikstūra viņām nekaitēs. - Iekām Kristīna paguva atbildēt, viņu aizsauca ambulances zvans.

Agrāk viņa būtu pretojusies un nebūtu piekāpusies. Bet pēdējā laikā viņa skumji domāja, cik ļoti viņu attiecības pārvērtušās. Viņai vairs nebija nekādas ietekmes uz Endrū, viņa vīru vairs nevadīja. Viņš tagad pats traucās uz priekšu.

Tā nu viņa drudžainajā darba laikā stāvēja šaurajā gaiteni un gaidīja viņa rīkojumus, kad tas, no "labākajiem" pacientiem uz ambulanci steigdamies, viņai uzsauca: "Dzelzi!" - vai: "Albu!" - vai "Karminatīvu!" - vai dažkārt, kad viņa iebilda, ka dzelzs mikstūras vairs nav, apspiestā, riešanai līdzīgā balsī uzbrēca: "Kaut ko citu! Pie velna! Kaut ko!"

Darbs ambulancē bieži ievilkās pāri pusdesmitiem. Tad viņš atšķīra grāmatu, Dr. Foja biezo ienākumu grāmatu, kas, viņam praksi pārņemot, bija tikai līdz pusei pierakstīta.

- Ak Dievs! Kāda diena, Krist! - viņš jūsmoja. - Vai atceries tos nožēlojamos trīsarpus šiliņus, ko es saņēmu kā kautrīgs skolas puika? Nu, un šodien - šodien ir vairāk nekā astoņas mārciņas skaidrā naudā!

Viņš iebāza naudu - smagas sudraba monētas un dažas papīra banknotes - mazajā Āfrikas tabakas makā, kur Dr. Fojs bija glabājis naudu, un ieslēdza to vidējā rakstāmgalda atvilktnē. Tāpat kā ienākumu grāmatu, viņš bija paturējis arī naudas maku, lai tas nestu laimi.

Un tagad viņš tiešām aizmirsa visas agrākās šaubas un slavēja savu gudrību, ka bija pārņēmis šo praksi.

- Tā ir visādā ziņā zelta vērta, Krist! - viņš līksmoja. - Ienesīga ambulance, un laba vidusšķiras publika. Turklāt es dibinu pirmklasīgu labākās sabiedrības praksi. Pagaidi tikai, kas no tā vēl iznāks!

Pirmajā oktobrī viņš sievai varēja teikt, lai viņa iegādājas mājai jaunu iekārtu. Pēc rīta pieņemšanas viņš teica iespaidīgā nevērībā, savā jaunajā manierē:

- Tu varētu šodien aiziet uz pilsētas rietumiem, Krist. Pie Hadsona vai pie Ostlija, kur nu tev labāk patīk. Ej vislabākajā veikalā un nopērc mēbeles, kādas vien vēlies! Divas jaunas guļamistabas iekārtas, salona iekārtu, pērc visu!

Viņa klusēdama skatījās, kamēr vīrs aizkūpināja cigareti.

- Tas ir naudas pelnīšanas prieks, ka varu tev dot visu, ko vien vēlies. Nedomā, ka esmu skops. Ai nē! Tu biji tik laba biedrene - visu laiku, kamēr mums klājās grūti. Tagad mēs baudīsim labklājību.

- Baudīsim labklājību, pirkdami dārgas, greznas mēbeles un Ostlija trijdaļu garnitūras!

Viņš nemanīja rūgtumu sievas balsī. Viņš smējās.

- Jā, mīļā, tā ir. Pēdējais laiks mest projām mūsu vecās grabažas.

Viņai saskrēja asaras acīs, viņa uztrūkās kājās.

- Eberelovā tu tās nesauci par grabažām. Un tās nemaz nav grabažas. Ai, tie bija īsti laiki, tie bija laimīgi laiki! - Raudas valdīdama, viņa pagriezās un izskrēja no istabas.

Apjucis un pārsteigts viņš noskatījās sievai pakaļ. Pēdējā laikā viņa bieži bija savādā omā, nelīdzsvarota un nomākta, ar pēkšņām nesaprotama rūgtuma lēkmēm. Viņš juta, ka abi atsvešinās, ka zaudē noslēpumaino vienību, slēptās draudzības saites, kas starp viņiem vienmēr bija pastāvējušas. Nu tā taču nebija viņa vaina. Viņš darīja visu, ko varēja. Viņš sapīcis nodomāja: "Tas viņai neko nenozīmē, ka es tieku uz priekšu." Bet viņš nevarēja ilgi domāt par sievas neprātīgo un netaisno izturēšanos. Viņam bija garš vizīšu saraksts, turklāt šodien bija otrdiena, kad viņš parasti gāja uz banku.

Divreiz nedēļā viņš regulāri gāja uz banku noguldīt ieņemto naudu savā kontā, jo zināja, ka nebija gudri to ilgi glabāt rakstāmgaldā. Neviļus viņam šie patīkamie gājieni bija jāsalīdzina ar piedzīvojumu Bleinelijā, kad viņš, nabaga asistents, bija cietis Enjūerina Rīsa pazemojumu. Šeit direktors Veids viņam vienmēr siltā godbijībā uzsmaidīja un savā privātajā kantorī bieži piedāvāja cigareti.

- Ja drīkstu piebilst, doktor, - protams, tikai gluži veikalnieciski, bez uzmācības, - jūs jauki nopelnāt. Mums šeit labi noder centīgs ārsts, kam ir tieši vajadzīgā tiesa konservatīvisma. Tāds kā jūs, doktor, ja drīkstu tā teikt. Un tās Dienvidu dzelzceļa obligācijas, par kurām pagājušā reizē runājām...

Veida godbijība bija tikai viens vispārējā noskaņojuma piemērs. Endrū tagad ievēroja, ka pārējie iecirkņa.ārsti viņu laipni sveicina, savās mašīnās braucot garām viņa mašīnai. Rajona ārstu biedrības rudens sapulcē, tajā pašā telpā, kur viņš pirmo reizi bija juties kā pārijs, viņu sveicināja, veltīja lielu ievērību un vicepriekšsēdētājs Dr. Ferijs piedāvāja cigāru.

- Priecājos jūs redzēt pie mums, doktor, - mazais sarkanvaidzis Ferijs iesaucās. - Ko jūs sakāt par manu runu? Mums kaut kas jādara honorāra lietā. Sevišķi, kas attiecas uz nakts vizītēm, es negribu piekāpties. Vēl nesen mani naktī uzmodināja kāds puika, divpadsmit gadu vecs bērns, kā jums patīk! "Nāciet ātri, daktera kungs!" viņš murmina. "Tēvs ir darbā, un māte ļoti slima." Jūs taču pazīstat tādas sarunas divos naktī. Un es to puiku savu mūžu nebiju redzējis. "Mīļo zēn," es saku, "tava māte nav mana paciente! Ej un atnes pusgineju, tad es iešu!" Protams, viņš kā gāja, tā pazuda. Es jums saku, kolēģi, šis rajons ir briesmīgs...

Nākamajā nedēļā pēc šīs sapulces viņam piezvanīja misis Lorensa. Endrū vienmēr priecājās par viņas tālruņa sarunu graciozo nekonsekvenci, bet šoreiz viņa vispirms pateica, ka vīrs aizbraucis uz Īriju zvejot, ka viņa vēlāk arī varbūt braukšot turp, un jautāja, vai viņš piektdien neatnākšot pie tās pusdienās. Ielūgumu viņa izteica tā, it kā tā būtu gluži nesvarīga lieta.

- Topija arī būs. Un vēl daži ļaudis - man liekas, ne tik garlaicīgi kā tie, ar kuriem parasti saietas. Jums varbūt nekaitēs ar tiem iepazīties.

Ar savādu gandarījuma un sašutuma sajūtu viņš pakāra klausuli. Sirds dziļumos viņš jutās apvainots, ka Kristīna nebija ielūgta. Tad viņš pamazām nomierinājās, jo tā jau drīzāk bija aroda lieta nekā viesības. Viņam bija jāiepazīstas ar ļaudīm, jānodibina sakari, sevišķi misis Lorensas paziņu aprindās, kuru pārstāvji būs arī šinīs pusdienās. Turklāt Kristīnai par to nekas nebija jāzina. Un, kad pienāca piektdiena, viņš teicās apmeklēt Hemptonu un ar vieglu sirdi ielēca mašīnā. Viņš aizmirsa, ka ļoti vāji prata melot.

Frānsisas Lorensas māja atradās Naitsbridžā, klusā ielā starp Hensa laukumu un Viltonkresentu. Kaut arī ne tik krāšņa kā Leroju māja, tā tomēr ar savu gaumīgo noskaņojumu atstāja tikpat gaumīgu iespaidu. Endrū ieradās vēlu, un viesu lielākā daļa jau bija atnākuši: Topija, romānu rakstniece Roza Kīna, sers Dadlijs Rambolds-Bleins, M. D. un F. R. C. P., ievērojamais ārsts un Kremo produktu sabiedrības valdes loceklis, Nikols Votsons, pētnieks un antropologs, un dažas citas, mazāk ievērojamas personas.

Pie galda viņš sēdēja blakus kādai misis Torntonai, kura - tā viņa pastāstīja - dzīvojot Lesteršīrā un bieži iebraucot Londonā, kur tā uz kādu laiku apmetoties Brauna viesnīcā. Lai gan viņš tagad jau bija pieradis un mierīgi pacieta iepazīšanās procedūru, viņš tomēr priecājās, ka, sievietes tērzēšanā klausoties, bija atguvis drosmi, kamēr viņa tam mātes rūpēs stāstīja par kājas ievainojumu, kas viņas meitai Sibilai gadījies hokeja spēlē.

Ar vienu ausi klausīdamies lāga misis Torntonā, kura viņa klusēšanu uzskatīja par intereses pazīmi, viņš tomēr uztvēra arī šo un to no atjautīgās sarunas, kas risinājās visapkārt, - Rozas Kīnas dzēlīgās piezīmes, Votsona interesanto stāstu par pēdējo ekspedīciju Paragvajas iekšienē. Viņš apbrīnoja arī raito vieglumu, ar kādu Frānsisa vadīja sarunu, tajā pašā laikā paciezdama blakussēdētāja sera Rambolda pedantismu. Vienu vai divas reizes viņš juta kavējamies pie sevis tās daļēji smaidošo, daļēji jautājošo skatienu.

- Protams, - Votsons ar liekuļoti mulsu smaidu pabeidza savu stāstu, - visbriesmīgākais piedzīvojums varbūt bija tas, ka, mājās pārbraucis, tūliņ dabūju gripu.

- Ā! - sers Rambolds noteica. - Tad jūs arī esat bijis starp gripas upuriem. - Ieklepodamies un brilles uz paresnā deguna uzsprauzdams, viņš pievērsa sev galdabiedru uzmanību. Sers Rambolds šajā pozā jutās ļoti ērti, jo angļu plašās publikas uzmanība jau daudzus gadus bija pievērsta viņam. Pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem sers Rambolds bija satricinājis cilvēci ar apgalvojumu, ka zināmas cilvēka iekšu daļas esot ne vien gluži liekas, bet pat noteikti kaitīgas. Un simtiem ļaužu bija steigušies atbrīvoties no šīm bīstamajām daļām, un, lai gan sers Rambolds personīgi pie tiem nepiederēja, šī ievērojamā operācija, ko ķirurgi nosauca par Rambolda-Bleina rezekciju, nodibināja viņa ārsta slavu. Kopš tā laika viņš vienmēr bija turējies priekšējās rindās; viņš ieteica nācijai zaļbarību, jogurtu un pienskābes baktērijas. Vēlāk viņš izgudroja Rambolda-Bleina uzbarošanās kūri, un tagad viņš līdztekus savai darbībai daudzu sabiedrību valdēs un padomēs rakstīja ēdienkartes pazīstamajiem Reilija restorāniem: "Nāciet, dāmas un kungi, sers Rambolds-Bleins, M. D., F. R. C. P., jums palīdzēs izvēlēties kalorijas!" Nopietnāko ārstu vidū modās kurnēšana, bieži dzirdēja balsis, kas prasīja un jau gadiem bija prasījušas, lai seru Ramboldu svītro no ārstu saraksta, bet atbilde skanēja: "Kas gan būtu ārstu saraksts bez sera Rambolda?"

Un tagad viņš teica, tēvišķīgi skatīdamies Frānsisā:

- Viena no interesantākajām iezīmēm šajā nesenajā epidēmijā bija gluži fantastisko Kremogena dziedniecības spēju pierādīšanās. Pagājušajā nedēļā mūsu pēdējā sapulcē man bija izdevība to uzsvērt. Pagaidām - hm - mums vēl nav zināms, ar kādiem līdzekļiem ārstēt gripu. Un, iekams nav drošu ārstniecības līdzekļu, mums atliek tikai viens ceļš, kā ierobežot ļaunās slimības izplatību, proti, panākt augstu pretestības spēju līmeni, pabalstīt organismu cīņā pret slimības uzbrukumu. Toreiz es teicu - man liekas, diezgan pareizi, ka mēs nevis ar jūrascūciņām - ha, ha - kā mūsu draugi laboratorijās, bet ar dzīviem cilvēkiem neapgāžami esam pierādījuši Kremogena milzīgās priekšrocības - šis līdzeklis sevišķi piemērots ķermenī esošo pretestības spēju organizēšanai un pastiprināšanai.

Votsons ar savādu smīnu pagriezās pret Endrū. - Ko jūs sakāt par Kremo produktiem, doktor?

Negaidot pārsteigts, Endrū neviļus atbildēja:

- Tikpat labs krējuma nosmelšanas veids kā citi.

Roza Kīna viņam uzmeta ātru, slepenu, atzinības pilnu skatienu un bija diezgan nepieklājīga, lai pasmietos. Arī Frānsisa pasmaidīja. Sers Rambolds steigšus sāka stāstīt par Troseksu apmeklējumu savā nesenajā ceļojumā, kurā devies kā Ziemeļu ārstu apvienības viesis.

Citādi pusdienas pagāja labā saskaņā. Endrū ievēroja, ka viņš beidzot jau gluži brīvi piedalījās sarunā. Pirms atvadīšanās Frānsisā viņam vēl pateica dažus vārdus.

- Ārpus pieņemamās istabas jūs taisni vai spīdat, - viņa klusi sacīja. - Misis Torntona nemaz netika pie kafijas dzeršanas, tik daudz viņai bija ko stāstīt par jums. Man liekas, ka viņa jums ir droša paciente.

Šiem vārdiem skanot ausīs, viņš gāja mājās un jutās lieliski. Arī Kristīnai viņš neko nebija pāri darījis.

Bet nākamajā priekšpusdienā ap pusvienpadsmitiem viņš piedzīvoja nepatīkamu pārsteigumu. Fredijs Hemptons piezvanīja un jautri apvaicājās:

- Nu, kā patika vakar pie misis Lorensas? Kā es to zinu? Bet, vecais, vai tad tu šīsdienas "Tribīnes" numuru nelasīji?

Endrū izbijies iesteidzās uzgaidāmajā istabā, kur nolika laikrakstus, kad viņi ar Kristīnu tos bija izlasījuši. Viņš otrreiz izšķirstīja "Tribīni", vienu no pazīstamākajiem ilustrētajiem dienas laikrakstiem. Pēkšņi viņš sarāvās. Kā viņš to nebija ievērojis? Sabiedrības notikumu lappusē viņš redzēja Frānsisas Lorensas fotogrāfiju ar vakardienas viesību aprakstu, un starp viesiem bija minēts arī viņa vārds.

Noraizējies viņš izrāva lapu, saburzīja to un iemeta ugunī, bet tad atskārta, ka Kristīna taču avīzi jau bija lasījusi. Viņš pēkšņā īgnumā savilka pieri. Viņš gan bija pārliecināts, ka sieva šo sasodīto rakstu nebija izlasījusi, un tomēr pieņemamajā istabā iegāja ļoti īgnā omā.

Bet Kristīna bija to izlasījusi. Un pēc īsa pārsteiguma brīža viņa jutās sāpīgi aizskarta sirds dziļumos. Kādēļ Endrū viņai to nebija teicis? Kādēļ? Kādēļ? Viņa taču tam nebūtu liegusi iet šajās muļķīgajās viesībās. Viņa mēģināja nomierināties - tā taču bija pārāk nesvarīga lieta, lai tās dēļ baiļotos un ciestu. Bet viņa trulās sāpēs juta, ka tālākie secinājumi vairs nebija nesvarīgi.

Kad Endrū aizbrauca vizītēs, viņa mēģināja turpināt mājas darbus. Bet viņa to nevarēja. Viņa iegāja pieņemamajā istabā, no tās ambulancē, bet visur juta vienādu slogu uz sirds. Garām ejot, viņa sāka ambulancē slaucīt putekļus. Blakus rakstāmgaldam stāvēja Endrū soma, pirmā, ko viņš bija lietojis, ar ko viņš bija Bleinelijā staigājis pa strādnieku ielām un ko bija ņēmis līdzi toreiz pazemē grūtās operācijas laikā. Savādā maigumā Kristīna pieskārās šai somai. Tagad viņam bija jauna, skaistāka. Tā piederēja pie šīs jaunās, skaistākās prakses, pēc kuras viņš tik drudžaini dzinās un kurai Kristīna sirds dziļumos neuzticējās. Viņa zināja, ka nebija nozīmes ar vīru runāt par šīm ļaunajām jausmām. Viņš tagad bija tik jūtelīgs - iekšēja konflikta pazīme -, viens viņas vārds varēja Endrū aizkaitināt, un sekas tam bija ķilda. Viņai bija jāmēģina citādā veidā kaut ko darīt.

Bija sestdienas priekšpusdiena, un viņa bija Florijai apsolījusi ņemt to līdzi uz veikalu un tirgu. Florija bija ņipra meitene, un Kristīna to bija iemīļojusi. Tagad viņa dzirdēja, kā bērns pagrabstāva istabas priekšā, kāpņu galā, staigāja un gaidīja - māte viņu bija rūpīgi saģērbusi jaunās drēbēs, un meitene vai dega nepacietībā. Tā viņas sestdienās bieži kopā gāja iepirkties.

Viņa jutās labāk, kad svaigajā gaisā ar meiteni pie rokas staigāja pa tirgu, sarunājās ar pazīstamām pārdevējām, pirka augļus un puķes un mēģināja atrast kaut ko, kas vīram sagādātu sevišķu prieku. Un tomēr brūce vēl arvien asiņoja. Kādēļ, kādēļ viņš tai neko nebija teicis, un kādēļ viņa nebija ielūgta? Viņa atcerējās pirmo gadījumu Eberelovā, kad tie bija gājuši pie Voniem un kad viņai tikai ar pūlēm bija izdevies Endrū aizvilkt līdzi. Tagad viss bija citādi! Vai viņa bija vainīga? Vai viņa bija pārvērtusies, kļuvusi atturīga savrupgājēja? Tam viņa neticēja. Viņa vēl arvien labprāt satikās ar cilvēkiem un labprāt gribēja ar tiem iepazīties, vienalga, kas tie bija. Viņas ar misis Vonu vēl arvien bija draudzenes un bieži sarakstījās.

Lai gan viņa jutās aizvainota un aizmirsta, taču galvenās rūpes viņai nebija par sevi, bet par Endrū. Viņa zināja, ka bagāti ļaudis tāpat varēja saslimt kā nabadzīgie un ka viņš Meifērā, Zaļajā ielā, bija tikpat labs ārsts kā Eberelovā, Sifena ielā. Viņa nemaz neprasīja, lai viņš arī turpmāk varonīgi valkātu ādas getras un brauktu ar sarkano motociklu. Un tomēr sirds dziļumos viņa juta, ka Endrū tālaika ideālisms bija bijis tīrs un skaists un ka tas viņu abu dzīvi bija apgaismojis ar savām baltajām liesmām. Tagad šī liesma bija kļuvusi iedzeltena un spuldzes stikls apkvēpis.

Misis Šmites veikalā ieejot, viņa mēģināja izgludināt raižu grumbu pierē. Un tomēr pamanīja, ka vecā sieva vērīgi skatās viņā. Tad misis Šmite norūca:

- Jūs par maz ēdat, mīļā. Jūs neizskatāties labi. Un jums taču tagad ir skaists auto, nauda un viss, ko vēlaties. Redziet, tas jums jānogaršo. Tas ir labs!

Garo, plāno nazi rokā turēdama, viņa nogrieza sava daudzinātā šķiņķa šķēlīti un spieda Kristīnu to apēst ar sviestmaizi. Florija savukārt dabūja cepumu. Misis Šmite visu laiku runāja:

- Un tagad jūs droši vien gribēsiet Liptavas sieru. Doktors Mensons jau apēdis daudzas mana siera mārciņas, un vēl viņam tas neapnīk. Kādreiz es viņu lūgšu izrakstīt apliecību, ko izlikt skatlogā. Šis siers mani padarīja slavenu.

Misis Šmite smiedamās pļāpāja, līdz viņas aizgāja.

Ārā Kristīna un Florija apstājās uz ietves un gaidīja, kad dežurējošais policists - tas bija viņas vecais paziņa Straters - atbrīvos ceļu. Kristīna atturēja nepacietīgo Floriju.

- Te tev vienmēr jāuzmanās, - viņa brīdināja. - Ko tava māte teiktu, ja tevi sabrauktu?

Florija, nupat iebāzusi mutē pēdējo cepuma gabalu, šo brīdinājumu uzskatīja par lielisku joku.

Beidzot viņas bija mājās, un Kristīna sāka iztīt iepirkumus. Pa lielo istabu staigādama un likdama vāzē bronzas krāsas krizantēmas, ko bija nopirkusi, viņa atkal kļuva skumja.

Pēkšņi atskanēja tālruņa zvans. Viņa piegāja pie aparāta mierīgu seju, mazliet nolaistiem mutes kaktiņiem. Viņa palika tur kādas piecas minūtes. Kad ienāca atpakaļ, viņas sejas izteiksme bija pārvērtusies. Acis mirdzēja gaišā satraukumā. Reižu reizēm viņa paskatījās pa logu, vai Endrū jau nebrauc, jo visu viņas mazdūšību bija izgaisinājusi labā ziņa, kas viņas vīram, viņiem abiem bija tik bezgalīgi svarīga. Viņa loloja priecīgu pārliecību, ka nekas labāks nebūtu varējis notikt un ka nebija labāka pretlīdzekļa šai vieglo panākumu indei. Un turklāt viņas vīram tas nozīmēja progresu, patiesu soli uz priekšu. Viņa steigšus piegāja pie loga.

Kad viņš piebrauca, viņa to nemaz nevarēja sagaidīt un izskrēja tam pretī priekšistabā.

- Endrū! Endrū! Man ir ziņas no sera Roberta Ebija! Viņš nupat piezvanīja!

- Jā? - Viņa seja, kas, Kristīnu ieraugot, bija izskatījusies tik nomākta, pēkšņi kļuva gaiša.

- Jā, viņš pats piezvanīja un gribēja ar tevi runāt. Es viņam pateicu, kas esmu, - ai, viņš bija tik laipns, ak, es nemaz neprotu to izstāstīt! Tu dabūsi vietu Viktorijas slimnīcā - un tūliņ!

Viņa skatienā parādījās satraukums, tad viņš saprata.

- Bet tā taču lieliska ziņa, Krist!

- Vai ne, vai ne? - viņa sajūsmā iesaucās. - Tev atkal būs īsts darbs, izdevība pievērsties pētījumiem, viss, ko tu institūtā cerēji un nedabūji. - Viņa apķērās vīram ap kaklu un piespiedās viņam pie krūtīm.

Viņš noskatījās sievā, un viņu neizsakāmi aizkustināja tās mīlestība, cēlā nesavtība. Viņš sajuta skaudras sāpes.

- Cik laba tu esi, Krist! Un cik es esmu stulbs un ļauns!

VIII

Nākamā mēneša četrpadsmitajā datumā Endrū sāka darbu Viktorijas plaušu slimnīcas ambulancē. Viņš strādāja otrdienās un ceturtdienās no trim līdz pieciem pēcpusdienā. Tas bija tāds pats darbs kā viņa vecajā Eberelovas ambulancē, bet tagad pie viņa nāca tikai plaušu un bronhu slimnieki. Turklāt tagad viņš - ar to viņš klusībā lepojās - vairs nebija Medicīniskās palīdzības biedrības asistents, bet pilntiesīgs ārsts vienā no vecākajām un slavenākajām Londonas slimnīcām.

Viktorijas slimnīca bija veca, to neviens nevarēja noliegt. Tā atradās Betersijā, ieliņu labirintā pie Temzas, un pat vasarā to tikai retu reizi ķēra kāds nomaldījies saules stars, bet ziemu balkoni, kur īstenībā vajadzēja izstumt slimnieku gultas, lielākoties grima upes miglā. Pie tumšās, apdrupušās fasādes bija liels plakāts sarkanā un baltā krāsā, kas īstenībā bija gluži lieks, jo to arī tāpat varēja redzēt: Viktorijas slimnīca sabrūk.

Ambulances nodaļa, kur Endrū strādāja, pa daļai bija astoņpadsmitā gadsimta relikvija, un daži instrumenti, ko Dr. Lintls Hodžiss bija lietojis, no 1761. līdz 1793. gadam būdams par šīs nodaļas vadītāju, bija lepni izstādīti vestibilā. Flīzēm neapliktās sienas bija savādā tumšas šokolādes krāsā, nelīdzenie gaiteņi gan bija nevainojami tīri, bet tik vāji vēdināti, ka sienas svīda un visās telpās bija jūtama trūdaina vecuma smaka.

Pirmajā dienā Endrū ar Dr. Jūstasu Torogudu apstaigāja slimnīcu; tas bija vecākais ārsts, labsirdīgs, patīkams, noteikts piecdesmit gadu vecs vīrs, diezgan neizskatīgs, ar mazu, sirmu bārdiņu un laipnu seju; viņš drīzāk atgādināja laipnu ķesteri. Doktoram Torogudam slimnīcā bija pašam sava nodaļa, un pēc pastāvošās sistēmas, vecas tradīcijas, par kuru tas ļoti daudz zināja, viņš bija "atbildīgs" par Endrū un otru jaunāko ārstu, Dr. Miligenu. Pēc slimnīcas apstai gāšanas viņš Endrū ieveda garā zālē apakšstāvā, kur jau dega spuldzes, lai gan pulkstenis bija tikai četri. Jauka uguns liesmoja aiz tērauda kamīna skadriņiem, un pie tapsētajām sienām karājās to slaveno ārstu ģīmetnes, kas te bija strādājuši; doktors Lintls Hodžiss, ļoti stalts savā parūkā, - goda vietā virs kamīna. Šī telpa bija īsta cienījamas un lielas pagātnes atlieka, un, spriežot pēc naigās nāšu cilāšanās, doktors Toroguds, lai arī vecpuisis un ķesterim līdzīgs, to mīlēja kā savu bērnu.

Viņi ļoti omulīgi kopā ar pārējo ārstu personālu dzēra tēju un apēda daudz sviestmaižu. Slimnīcas jaunākie ārsti Mensonam ļoti patika. Bet, vērodams, ar kādu godbijību tie izturējās pret doktoru Torogudu un viņu, viņš nevarēja atturēties nepasmaidījis, jo atcerējās sadursmes, kas tam vēl nesen bija gadījušās ar līdzīgiem nekaunīgiem smurguļiem, kad viņš kā parasti ar tiem bija cīnījies par kāda pacienta uzņemšanu slimnīcā. Viņam blakus sēdēja jauns cilvēks, Dr. Velenss, kas divpadsmit mēnešus bija strādājis Savienotajās Valstīs pie brāļiem Mejo. Endrū tūliņ sāka ar viņu sarunu par šo slaveno klīniku un tās sistēmu, tad Endrū pēkšņi ieinteresējies jautāja, vai viņš, Amerikā dzīvodams, kaut ko dzirdējis par Stilmenu.

- Jā, protams, - Velenss atbildēja. - Tur viņu vērtē ļoti augstu. Viņam gan nav ārsta diploma, bet neoficiāli viņu tomēr vairāk vai mazāk sāk atzīt. Viņš sasniedzis apbrīnojamus rezultātus.

- Vai esat redzējis viņa klīniku?

- Nē. - Velenss papurināja galvu. - Es netiku līdz Oregonai.

Endrū mirkli klusēja, apdomādamies, vai runāt vai nerunāt. Beidzot viņš tomēr teica: - Uzskatu, ka šī klīnika ir ļoti ievērojams institūts. Pirms kādiem gadiem nejauši sāku ar Stilmenu sarakstīties. Viņš man atrakstīja par manu darbu, ko publicēju Amerikas higiēnas žurnālā. Esmu redzējis viņa klīnikas uzņēmumus un zinu dažus datus. Ideālāku vietu pacientu ārstēšanai nemaz nevar vēlēties. Augstu virs jūras līmeņa, skujukoku mežā, vientuļā vietā, ar stikla balkoniem un speciālu vēdināšanas sistēmu, kas nodrošina pilnīgu gaisa tīrību un ziemā vienādu temperatūru. - Endrū apklusa un nožēloja savu sajūsmu, jo vispārējā saruna bija apklususi, tā ka pie galda varēja dzirdēt katru viņa vārdu. - Ja iedomājos mūsu Londonas apstākļus, tad tas šķiet neaizsniedzams ideāls.

Doktors Toroguds dzestri pasmīnēja.

- Mūsu ārsti vienmēr pratuši tieši šinīs Londonas apstākļos sasniegt īsti labus rezultātus, mister Menson. Mums varbūt nav to eksotisko līdzekļu, par kuriem jūs runājat. Bet es tomēr gribētu apgalvot, ka mūsu solīdās, pārbaudītās metodes, kas varbūt gan nav tik ārišķīgas, tomēr dod tikpat labus un, jādomā, paliekamākus rezultātus.

Endrū, acis nodūris, neko neatbildēja. Viņš juta, ka, šīs slimnīcas ārstu personāla jauns loceklis būdams, bija rīkojies neuzmanīgi, savas domas tik atklāti izteikdams. Un doktors Toroguds sarunai deva citu virzienu, lai rādītu, ka viņš negribējis Mensonu norāt. Viņš runāja par kādu tematu medicīnas vēsturē, kas jau sen bija viņa jājamzirdziņš, un zināja daudz stāstīt par senās Londonas bārddziņu ārstniecības mākslu. Viņš runāja par "šrapēšanu".

Kad visi piecēlās, viņš laipni teica Mensonam:

- Man ir īsta ragu garnitūra. Kādreiz jums to parādīšu. Tiešām kauns, ka šī metode izgājusi no modes. Tā bija, jā, tā vēl tagad ir apbrīnojama metode asiņu atvilkšanai.

Par spīti šai pirmajai, vieglajai sadursmei, izrādījās, ka doktors Toroguds ir līdzjūtīgs un izpalīdzīgs kolēģis. Viņš bija labs ārsts, gandrīz nemaldīgs diagnostiķis, un vienmēr priecājās, redzot Endrū savās slimnieku istabās. Taču ārstniecībā viņa metodiskais gars vairījās no visa jaunā un neparastā. Viņš neko negribēja dzirdēt par tuberkulīnu, jo apgalvoja, ka tā terapeitiskā vērtība vēl esot gluži nepārbaudīta. Viņš reti lietoja pneimotoraksu, un procentuāli gāzēšanas gadījumu skaits viņam bija zemākais visā slimnīcā. Turpretī ar zivju eļļu un iesalu viņš rīkojās visai izšķērdīgi. Šos līdzekļus viņš parakstīja visiem pacientiem.

Savā darbā iegrimis, Endrū aizmirsa Torogudu. Viņš domāja, cik lieliski pēc šiem gaidīšanas mēnešiem atkal sākt strādāt. Sākumā tā bija ļoti laba viņa vecās dedzības un sajūsmas imitācija.

Agrākā nodarbošanās ar putekļu radītiem plaušu bojājumiem viņu bija gluži dabiski pamudinājusi uz vispārējām plaušu tuberkulozes studijām. Viņam bija nenoteikts plāns sakarā ar Pirkē reakciju pētīt primārā efekta pirmās fiziskās pazīmes. Viņam bija ārkārtīgi plašs materiāls - vāji ēdinātie bērni, kurus mātes veda šurp, cerēdamas izmantot doktora Toroguda pazīstamo devību, lai dabūtu iesala ekstraktu.

Un, lai gan Endrū ļoti centās sevi pārliecināt, viņa sirds tomēr nebija šajā darbā. Viņam trūka tās spontānās sajūsmas, ar kādu viņš bija veicis putekļu ieelpošanas pētījumus. Viņam bija pārāk pilna galva, pārāk daudz svarīgu gadījumu praksē, lai veltītu visu uzmanību nenoteiktiem simptomiem, kuru varbūt nemaz nebija. Viņš pats vislabāk zināja, cik ilgs laiks paiet, kamēr pacientu īsti pareizi izmeklē, un viņam nekad nebija laika. Šis arguments bija neapgāžams. Beidzot viņš atrada apbrīnojami loģisku aizbildinājumu - vienkārši sakot, viņa spēkiem tas nebija iespējams.

Nabaga ļaudis, kas nāca ambulancē, no viņa daudz neprasīja. Viņa priekštecis, likās, bijis rupjš cilvēks, un, kamēr viņš parakstīja labi daudz zāļu un reizēm pateica kādu joku, viņa popularitāte bija neapšaubāma. Viņš labi satika ar savu kolēģi Dr. Miligenu un drīz ievēroja, ka bija piesavinājies Miligena metodi pastāvīgo pacientu ārstēšanā. Pieņemšanas sākumā viņš tos veselā grupā aicināja pie rakstāmgalda un ātri parakstīja kartītes. Kamēr viņš ātri atzīmēja: "Mixtura repetatur" - mikstūra kā līdz šim -, viņam nemaz nebija laika atcerēties, kā viņš pats kādreiz bija zobojies par šo klasisko frāzi. Viņš bija uz īstā ceļa, lai kļūtu par lielisku slimnīcas ārstu.

IX

Kādu rītu, sešas nedēļas pēc stāšanās darbā Viktorijas slimnīcā, Endrū ar Kristīnu sēdēja pie azaida galda un pašlaik atplēsa vēstuli ar Marseļas pasta zīmogu. Endrū neticīgi paskatījās, tad pēkšņi iesaucās:

- No Denija! Viņam beidzot Meksikā apnicis! Viņš raksta, ka braucot atpakaļ un gribot apmesties šeit. Bet es tam vēl nevaru noticēt. Ak Dievs, kāds prieks būs viņu atkal redzēt! Cik ilgi viņš īsti bija projām? Man liekas - veselu mūžību. Vai tev ir avīze? Paskaties, kad iebrauc kuģis "Oreta"!

Arī viņa, tāpat kā Endrū, priecājās par negaidīto vēsti, bet aiz cita iemesla. Kristīnā mita stipras mātes jūtas, savādas, kalvinistiskas aizbildniecības jūtas pret vīru. Viņa zināja, ka Denijs un - kaut arī mazākā mērā - Hops labvēlīgi ietekmēja Endrū. Sevišķi norūpējusies viņa bija tagad, kad Endrū bija tik ļoti pārvērties. Tiklīdz šī vēstule bija pienākusi, Kristīna jau sāka domāt, kā visus trīs vīriešus savest kopā.

Tajā dienā, kad "Oreta" iebrauca Tilberijā, viņa sāka par to runāt.

- Endrū, kā būtu - es domāju, es varētu jaunnedēļ sarīkot mazas vakariņas, tikai Denijam un Hopam.

Mazliet pārsteigts, viņš paskatījās sievā. Ievērojot netveramo saspīlējumu abu attiecībās, viņam likās savādi, ka Kristīna runā par viesībām. Viņš atbildēja:

- Hops droši vien ir Kembridžā. Un mēs ar Deniju tikpat labi varētu kaut kur aiziet. - Tad viņš redzēja sievas sejas izteiksmi un ātri piekāpās. - Nu labi. Bet dari to svētdien, tā mums visiem būs izdevīgāk.

Svētdien atnāca Denijs, druknāks nekā jebkad un vēl sarkanāku seju un kaklu. Viņš izskatījās vecāks, bet vairs ne tik īdzīgs un raksturā mierīgāks. Un tomēr viņš bija tas pats vecais Denijs; viņš tos sveica ar vārdiem:

- Tā jau lieliska māja! Ceru, ka nebūšu apmaldījies? - Tad viņš nopietni griezās pie Kristīnas: - Šis labi ģērbtais džentlmenis taču būs doktors Mensons, vai ne? Ja būtu to zinājis, es viņam būtu atvedis kanārijputniņu.

Mirkli vēlāk apsēdies viņš atteicās no dzērieniem.

- Nē! Es tagad dzeru tikai augļu sulas. Lai tas izklausītos cik komiski izklausīdamies, es tagad esmu nolēmis nopietni ķerties pie darba. Man nu pietiek plašās pasaules un zvaigžņotās debess. Labākais veids, kā iemīlēt šo nejauko zemi, ir - kādu laiku padzīvot ārzemēs.

Endrū noskatījās viņā ar draudzīgu pārmetumu.

- Tev tiešām vajadzētu kaut kur apmesties uz pastāvīgu dzīvi, Filip, - viņš teica. - Galu galā tu jau esi krietni pāri četrdesmitiem. Un ar tavām spējām...

Denijs viņam uzmeta savādu skatienu no savilkto uzacu apakšas.

- Neesi tik iedomīgs, profesor! Varbūt es tev kādu dienu vēl ko parādīšu.

Viņš tiem pastāstīja, ka tam laimējies dabūt ķirurga vietu Sauthārfordšīrā, alga trīssimt mārciņu gadā un brīvs dzīvoklis un uzturs. Protams, viņš to neuzskatīja par pastāvīgu vietu, bet tur bija daudz operatīva darba, tā ka viņš varēja atsvaidzināt savu ķirurga tehniku. Gan jau tad vēl redzēšot.

- Nezinu, kā man izdevās to vietu dabūt, - viņš noteica. - Droši vien mani atkal sajauca ar kādu citu personu.

- Nē, - Endrū diezgan nopietni sacīja. - Iemesls ir tavs M. S. grāds, Filip. Ar tik ievērojamu grādu tu vari panākt visu.

- Ko jūs esat ar viņu izdarījuši? - Denijs ievaidējās. - Tas nemaz vairs nav tas pats Mensons, ar kuru es gāju spridzināt kanālu.

Tajā mirklī atnāca Hops. Viņš nepazina Deniju. Bet pietika ar piecām minūtēm, lai viņi saprastos.

Pēc šīm piecām minūtēm viņi gāja pie galda, un Hops ar Deniju bija sabiedrojušies zobgalībā pret Mensonu.

- Protams, Hop, - Filips skumji teica, servjeti atlocīdams. - Nedomājiet, ka jums te dos daudz ēst. Ai nē! Šos ļaudis es jau sen pazīstu. Profesoru es pazinu jau tad, kad viņš vēl nebija kļuvis par smalku Vestendas pilsoni. No pēdējās mājas viņus izmeta tādēļ, ka viņi mērdēja badā jūrascūciņas.

- Parasti es nēsāju gaļas šķēli un olas kabatā, - Hops piebalsoja. - Šis paradums man ir no pēdējās ekspedīcijas ar Biliju Pogu. Bet nelaimīgā kārtā man pietrūcis olu. Mātes vistas pašlaik nedēj.

Tā tas turpinājās visu ēšanas laiku, jo Denija klātbūtne Hopu sevišķi pamudināja uz zobgalībām, taču pamazām sāka risināties arī īsta saruna. Denijs stāstīja savus piedzīvojumus Dienvidamerikā - ar dažām nēģeru anekdotēm viņš iesmīdināja Kristīnu -, un Hops attēloja institūta jaunākos varoņdarbus. Vinijs beidzot bija panācis savu sen nodomāto muskuļu paguruma eksperimentu īstenošanu.

- Un tas nu ir mans tagadējais darbs, - Hops drūmi noteica. - Bet, paldies Dievam, pēc deviņiem mēnešiem mans līgums beidzas. Tad es beidzot kaut ko darīšu, jo man apnicis izstrādāt citu idejas un klausīties veču aizrādījumus. - Viņš ļauni mēdījās: - "Cik daudz pienskābes jūs šodien atradāt, mister Hop?" Gribu kaut ko darīt pats savā labā. Ai, kaut man būtu maza laboratorija!

Un tad piepildījās Kristīnas cerība - saruna strauji pievērsās medicīniskiem jautājumiem. Kad pēc pusdienām - par spīti Denija melanholiskajiem pareģojumiem, viņi bija apēduši pāris pīļu - ienesa kafiju, viņa lūdza atļauju palikt un, lai gan Hops teica, ka viņu valoda nebūšot dāmu ausīm piemērota, tomēr palika sēžam, elkoņus uz galda un zodu rokās atspiedusi, un aizmirsusies klausījās, nopietni vīra sejā skatīdamās.

Sākumā viņš likās stīvs un atturīgs. Lai gan viņš priecājās Filipu atkal redzēt, taču viņam bija tāda sajūta, it kā vecais draugs būtu pārāk vienaldzīgs pret viņa panākumiem, it kā neprastu tos novērtēt, pat mazliet zobotos par viņu. Galu galā viņš taču bija kaut ko sasniedzis, vai ne? Un Denijs - ko Denijs bija izdarījis? Kad Hops atkal izteica kādu zobgalīgu piezīmi, viņš jau gribēja diezgan asi izlūgties, lai viņu liek mierā ar tādiem jokiem.

Bet nu viņi runāja par aroda lietām, un viņš neviļus ieinteresējās. Gribot negribot viņam pielipa abu pārējo rosme, un viņš piedalījās sarunā ar tādu pašu ugunīgu dedzību kā senajās dienās.

Viņi runāja par slimnīcām, un tas Endrū pamudināja izteikt savas domas par visu slimnīcu sistēmu.

- Es uz šo lietu skatos tā. - Viņš dziļi ievilka dūmus - tā vairs nebija lēta Virdžīnijas cigarete, bet cigārs no kārbas, ko viņš, par spīti Denija velnišķajam skatienam, bija mulsi nolicis uz galda. - Visa sistēma novecojusies. Protams, jums nav jādomā, ka es kritizēju pats savu slimnīcu. Es mīlu darbu Viktorijā un varu jums teikt, ka mēs tur darām lielas lietas. Vainīga visa sistēma. Kaut ko tādu var paciest tikai vecā labā angļu publika. Tikpat neglābjami novecojies haoss kā, piemēram, mūsu ielas. Viktorija sabrūk. Tāpat Sentdžonsa - katra otrā slimnīca Londonā kliedz pēc glābiņa no sabrukuma! Un ko mēs pret to darām? Mēs vācam sīknaudu. Pāris mārciņu ienes plakāti, ko mēs atļaujam izlikt pie sienām. "Brauna alus vislabākais". Vai tas nav jauki? Viktorijā mēs, ja laimēsies, pēc desmit gadiem varēsim celt jaunu spārnu vai māsu māju - starp citu, jums vajadzētu redzēt, kā māsām jādzīvo! Bet ko līdz labot vecu ģindeni? Ko līdz turēt plaušu slimnīcu trokšņainās, miglainās Londonas centrā! Pie joda, tas ir tas pats, ja diloņa slimnieku novestu ogļraktuvē. Un tāpat ir ar citām slimnīcām un arī sanatorijām. Tās iespiestas satiksmes burzmā, pamatus drebina apakšzemes dzelzceļš, pat slimnieku gultas līgojas, kad autobusi brauc garām. Ja es, vesels cilvēks, tur dzīvotu, man katru nakti būtu jādzer miega zāles, lai varētu gulēt. Un tagad iedomājieties, ka tādā troksnī jāguļ slimniekam pēc grūtas vēdera operācijas vai kādam meningīta slimniekam ar četrdesmit grādu temperatūru.

- Nu ko tur var darīt? - Filips izaicinoši savilka uzacis, kā viņš tagad mēdza darīt. - Nodibināt valsts slimnīcu pārvaldi un iecelt tevi par galveno direktoru?

- Neesi ēzelis, Denij! - Endrū noskaities atbildēja. - Vienīgais līdzeklis - decentralizācija. Nē, tas nav grāmatā lasīts vārds, bet visas manas Londonas pieredzes rezultāts. Kādēļ mūsu lielās slimnīcas nevarētu novietot zaļajā joslā ārpus Londonas, kādas piecpadsmit jūdzes no pilsētas? Piemēram, Benemā, līdz kurai tikai desmit jūdžu un kur ir zaļumi, svaigs gaiss un miers. Neiedomājieties, ka transports radītu grūtības. Apakšzemes dzelzceļš jūs aizved līdz Benemai tieši astoņpadsmit minūtēs - un galu galā varētu būt arī speciāls slimnīcu vilciens, mierīga, taisna līnija. Un, ja apdomā, ka ātrās palīdzības mašīnai caurmērā jābrauc četrdesmit minūtes, lai sasniegtu mērķi, man tas liekas progress. Tu varbūt iebildīsi, ka atsevišķiem iecirkņiem atrautu medicīnisko palīdzību, ja slimnīcas novietotu ārpus pilsētas. Nieki! Ambulances paliktu turpat. Pārvietotos tikai slimnīcas. Un, ja nu reiz par to runājam: ārstu darbā valda tāds pats neglābjams juceklis. Kad atnācu šurp, es šeit Londonas rietumos redzēju, ka savus pacientus varu novietot vienīgi Londonas austrumu slimnīcā. Arī Viktorijā mēs saņemam pacientus no visām malām - no Kensingtonas, Īlingas, Masvelhilas. Nemaz nemēģina norobežot atsevišķus iecirkņus - viss saplūst pilsētas centrā. Zēni, es jums saku, juceklis bieži ir neticams. Un kas pret to tiek darīts? Nekas, it nekas. Mēs mokāmies tālāk vecajā, mūžvecajā veidā, žvadzinām ziedojumu bundžas, rīkojam propagandas dienas, aicinām sabiedrību palīgā un liekam pārģērbtiem studentiem tēlot klaunus, lai ievāktu sīknaudu. Vienā ziņā Eiropas jaunajām valstīm jāizteic atzinība - tur kaut ko dara. Ak Dievs, ja es būtu noteicējs, es noplēstu Viktoriju un celtu Benemā jaunu plaušu slimnīcu ar tiešu satiksmi! Nudien, statistika rādītu panākumus.

Tas bija tikai ievads. Saruna kļuva arvien dedzīgāka.

Filips atgriezās pie sava vecā temata - neprāts no praktizējošā ārsta prasīt, lai tas visu izvelk no savas melnās somas pie muļķīgās kārtības, kas tam uzliek atbildību par katru slimnieku līdz tam lieliskajam acumirklim, kad par piecu gineju honorāru savā auto piebrauc speciālists, ko ārsts vēl nekad nav redzējis, lai pateiktu, ka nu jau par vēlu kaut ko darīt.

Hops bez kādas kautrības un atturības izteicās par jauno bakteriologu likteni, kuri bija kā spīlēs starp komerciālismu un konservatīvismu, - no vienas puses, tos spieda nekaunīga ķīmisku ražojumu firma, kas maksāja algu par uzrakstītām atsauksmēm, no otras - vecu nelgu komiteja.

- Vai varat iedomāties brāļus Marksus, kas sēž vecā automobilī ar četriem atsevišķiem, neatkarīgiem stūres ratiem un neierobežotu tauru skaitu? - Hops dusmās šņāca. - Tādi mēs esam Raktuvju pārraudzības institūtā.

Un viņi runāja tālāk līdz divpadsmitiem, kad tie negaidot sev priekšā uz galda ieraudzīja kafiju un sviestmaizes.

- Nu, misis Mensona, - Hops pieklājīgi sacīja, kas pierādīja, ka sirds dziļumos viņš bija jauks cilvēks, - tā arī Denijs zobodamies bija teicis, - jūs droši vien bezgalīgi garlaikojāties. Komiski, kā pēc runāšanas gribas ēst. Ieteikšu lāga Vinijam šo jauno pētījumu lauku. Tvaika iespaids uz kuņģa sekrēciju. Ha, ha! Kā radīts vecajam Kleperim!

Kad Hops bija aizgājis, Denijs ar senākās draudzības tiesībām vēl dažas minūtes palika un dedzīgi apgalvoja, ka vakars bijis ļoti patīkams. Kad Endrū izgāja no istabas piezvanīt, lai piebrauc taksometru, Denijs samulsis izvilka no kabatas mazu, ļoti skaistu spāniešu lakatu.

- Profesors mani droši vien nositīs, - viņš teica, - bet to es atvedu jums. Nesakiet viņam to, pirms nebūšu drošībā. - Viņš atraidīja pateicību, jo tā viņu vienmēr mulsināja. - Savādi, ka visi šie lakati nāk no Ķīnas. Tie nemaz nav spāniešu. Šo es saņēmu no Šanhajas.

Iestājās klusums. Viņi dzirdēja, ka Endrū nāk atpakaļ no priekšistabas.

Denijs piecēlās, un viņa laipnās, piemiegtās acis vairījās viņas skatiena.

- Ziniet, es jūsu vietā par viņu daudz neraizētos. - Denijs pasmaidīja. - Bet mums tomēr jāmēģina - jāmēģina viņu atkal pacelt Bleinelijas augstumos.

X

Lieldienu brīvlaika sākumā Endrū saņēma no misis Torntonas vēstuli ar lūgumu atnākt uz Brauna viesnīcu un izmeklēt viņas meitu. Viņa tam īsi paziņoja, ka Sibilas kājai neesot labāk, un, tā kā Mensona interese Lorensas viesībās atstājusi uz viņu lielu iespaidu, tad ļoti vēloties dzirdēt viņa padomu. Šī atzinība Mensonam glaimoja, un viņš nekavējoties devās turp.

Pēc apskates izrādījās, ka lieta ir ļoti vienkārša. Maza operācija tomēr bija nepieciešama, lai izvairītos no ļaunām sekām. Viņš saslējās, uzsmaidīja vingrajai Sibilai, kas kailām kājām sēdēja gultas malā, uzvilka tai garo, melno zeķi un teica misis Torntonai:

- Kauls kļuvis resnāks. Ja neko nedarītu, varētu izveidoties plakanā pēda. Jums vajadzētu drīzumā par to padomāt.

- Skolas ārsts arī tā teica, - Torntona kundze bez pārsteiguma atbildēja. - Mēs jau esam sagatavojušies. Sibila var šeit iet kādā klīnikā. Bet - nu, es jums uzticos, doktor. Es gribētu, lai jūs visu nokārtojat. Kādu ķirurgu jūs ieteicat?

Šis tiešais jautājums Endrū nostādīja dilemmas priekšā. Tā kā viņš strādāja galvenokārt kā praktizējošs ārsts, viņš pazina daudzus citus ievērojamus ārstus, bet nezināja neviena Londonas ķirurga. Pēkšņi viņš atcerējās Aiveriju. Viņš laipni teica:

- Aiverijs to varētu izdarīt, - ja viņu varētu dabūt.

Par Aiveriju misis Torntona jau bija dzirdējusi. - Protams! Tas taču bija tas pats ķirurgs, par kuru pirms mēneša rakstīja visas avīzes, - viņš bija lidojis uz Kairu ārstēt kādu pacientu no saules dūriena. Ļoti pazīstams ārsts!

Ieteikums, ka Aiverijs varētu operāciju izdarīt viņas meitai, misis Torntonai ļoti patika. Viņa tikai vēl vēlējās, lai Sibilu ievieto Šeringtonas klīnikā. Tur bijuši tik daudzi paziņas, ka viņa nemaz nevarot iedomāties citu klīniku.

Endrū pārgāja mājās un piezvanīja Aiverijam, vilcinādamies kā cilvēks, kas vispirms gribētu pārliecināties. Bet Aiverija laipnā, paļāvīgā, valdzinošā valoda viņu nomierināja. Abi norunāja nākamajā dienā apmeklēt slimnieci, un Aiverijs teica, viņš gan zinot, ka Aidas māja esot pilna līdz bēniņiem, tomēr esot pārliecināts, ka vajadzības gadījumā tur atradīšoties istaba Torntonu meitai.

Nākamajā priekšpusdienā Aiverijs misis Torntonas klātbūtnē dedzīgi piekrita visam, ko Endrū bija teicis, un aizrādīja, ka esot nepieciešama steidzama operācija. Tā Sibilu aizveda uz Šeringtonas klīniku, un pēc divām dienām - šo laiku viņai ļāva, lai pierastu, - notika operācija. Endrū bija klāt. Aiverijs savā parastajā sirsnībā un laipnībā katrā ziņā vēlējās viņa klātbūtni.

Operācija bija viegla, un Bleinelijas dienās Endrū droši vien pats būtu to izdarījis. Aiverijs nemaz nesteidzās, bet veica darbu ar impozantu lietpratību. Viņš izskatījās spēcīgs un vēss savā garajā, baltajā uzsvārcī, virs kura izcēlās stingra, masīva seja ar spēcīgu zodu. Nemaz nevarēja iedomāties labāku vispārpieņemtā ķirurga ideāla paraugu. Viņam bija smalkas, vijīgas rokas, kādas romantiskā fantāzija piedzejo operāciju zāles varoņiem. Viņa staltais izskats un lielā pašapziņa radīja gandrīz dramatisku iespaidu. Endrū, kas arī bija uzvilcis uzsvārci, operācijas galda otrā pusē stāvēdams, gluži negribot noskatījās viņā ar cienību.

Kad Sibila Torntona pēc divām nedēļām bija atstājusi klīniku, Aiverijs ielūdza Mensonu Sekvila klubā pusdienās. Tās bija patīkamas pusdienas. Aiverijs bija lielisks sarunu biedrs, tērzēja viegli un interesanti un zināja pastāstīt jaunākās tenkas, kas zināmā mērā arī viņa partnerim lika justies kā sabiedrības cilvēkam. Sekvila kluba augstā ēdamzāle ar griestu rotājumiem un kroņlukturiem bija pilna slavenībām - Aiverijs tos sauca par komiskiem tipiem. Šis piedzīvojums Mensonam glaimoja, un tas laikam arī bija Aiverija nolūks.

- Ja atļaujat, es nākamajā sapulcē jūs ieteikšu par biedru, - ķirurgs teica. - Jūs te atradīsiet daudz draugu - Frediju, Polu, mani, starp citu, arī Džekijs Lorenss ir mūsu biedrs. Interesanta laulība - viņi ir labākie draugi un tomēr iet katrs savu ceļu! Nē, tiešām, es jūs ļoti labprāt ievestu šajā klubā. Ziniet, man liekas, ka jūs man drusku neuzticaties, mīļais draugs. Skotu piesardzība, vai ne? Kā jums zināms, es nestrādāju nevienā slimnīcā. Bet tikai tādēļ, ka negribu sev laupīt brīvību. Turklāt man pārāk daudz darba, mīļo zēn. Dažiem slimnīcas ķirurgiem nav nevienas privātas operācijas mēnesī. Mans parastais skaitlis - desmit nedēļā! Starp citu, drīz būs ziņas no Torntoniem. Atstājiet to manā ziņā! Tie ir pirmās šķiras ļaudis. Un, ja nu par to runājam, - vai jums neliekas, ka ar Sibilas mandelēm kaut kas būtu darāms? Vai jūs tās apskatījāt?

- Nē.

- Ai, to jums vajadzēja darīt, draugs! Manāmi uztūkušas. Nopietnas infekcijas briesmas. Es atļāvos - ceru, ka jūs necelsiet iebildumus, - viņai teikt, ka mēs tās operēsim, tiklīdz laiks kļūs silts.

Mājā braucot, Endrū neviļus nodomāja, cik jauks cilvēks bija šis Aiverijs, ja to tuvāk pazina, - viņš tiešām varēja Hemptonam pateikties par šo jauno pazīšanos. Šis gadījums bija lieliski izdevies. Un Torntoni likās sevišķi apmierināti. Tas galu galā bija vislabākais kritērijs.

Kad viņš pēc trim nedēļām ar Kristīnu sēdēja un dzēra tēju, ar pēcpusdienas pastu pienāca Aiverija vēstule.

"Mīļais draugs! Torntona nupat krietni atdarīja maku. Tā kā patlaban nosūtu anesteziologam viņa daļu, varu arī Jums nosūtīt Jūsējo - par to, ka Jūs man operācijā tik lieliski asistējāt. Kad beigsies skola, Sibila aizbrauks pie Jums uz izmeklēšanu. Jūs taču neesat aizmirsis viņas mandeles? Misis Torntona ir ļoti apmierināta.

Ar sirsnīgu sveicienu Jūsu

C.A."

Vēstulei bija pievienots čeks par divdesmit ginejām.

Endrū apjucis skatījās čekā - viņš taču Aiverijam operācijā nemaz nebija asistējis -, tad viņa sirdī pamazām iezagās siltā sajūta, ko viņam tagad vienmēr sagādāja naudas saņemšana. Ar pašapmierinātu smaidu viņš pasniedza Kristīnai vēstuli un čeku.

- Ļoti pieklājīgi no Aiverija, vai ne, Krist? Saderēsim, ka šo mēnesi būs rekorda ienākumi.

- Bet es to nesaprotu. - Viņas seja izskatījās apjukusi. - Vai tas ir honorārs, ko tev maksā misis Torntona?

- Nē, muļķīt, - viņš smējās. - Tā ir maza piedeva - par laiku, ko veltīju operācijai.

- Vai gribi teikt, ka Aiverijs tev atdod daļu sava honorāra?

Viņš pietvīka un pēkšņi sāka protestēt.

- Ak Dievs, nē! Tas taču stingri aizliegts. Tādas lietas man nenāk ne prātā. Vai tu nesaproti, ka esmu šo honorāru nopelnījis tādēļ, ka biju klāt, ka asistēju, - tāpat kā anesteziologs nopelnījis savu honorāru. Aiverijs taču to visu lika rēķinā. Varu iedomāties, ka tas bija krietni sālīts.

Viņa nolika čeku uz galda, nomākta un nelaimīga.

- Tā jau liela nauda.

- Nu kas par to? - Viņš beidza sarunu lielā sašutumā. - Torntoni ir briesmīgi bagāti. Viņiem tas ir tas pats, kas mūsu ambulances pacientiem trīs šiliņi un seši pensi.

Kad viņš bija aizgājis, Kristīna sāpēs un bailēs vēl arvien skatījās čekā. Viņai nebija ne jausmas, ka vīram bija kādas aroda darīšanas ar Aiveriju. Pēkšņi viņu atkal pārņēma agrākā nedrošība. Vakars ar Deniju un Hopu nebija Endrū nemaz ietekmējis. Kā viņš tagad mīlēja naudu, cik briesmīgi viņš mīlēja naudu! Darbs Viktorijā viņam nebija nekas salīdzinājumā ar šo nevaldāmo dziņu pēc materiāliem panākumiem. Pat ambulancē viņš lietoja arvien vairāk mikstūru - to viņa bija novērojusi -, parakstīja zāles cilvēkiem, kam tās nemaz nebija vajadzīgas, un aicināja tos atkal atnākt. Viņas sejā iezagās rūpes un bailes, tā izskatījās maza un savilkta, kamēr viņa raudzījās Čārlza Aiverija čekā. Acīs lēni sakāpa asaras. Viņai bija jārunā ar vīru, viņai tas bija jādara.

Pēc vakara pieņemšanas viņa bikli tuvojās vīram. - Endrū, vai tu gribētu man darīt prieku? Vai neizbrauksim svētdien ar mašīnu laukos? Tu taču man to apsolīji, kad nopirki auto. Un ziemā mēs, protams, nekur nevarējām izbraukt.

Viņš uzmeta sievai savādu skatienu.

- Hm... nu labi.

Svētdiena bija jauka, kā Kristīna bija cerējusi, silta pavasara diena. Līdz vienpadsmitiem Endrū bija nokārtojis neatliekamos slimnieku apmeklējumus, un viņi devās ceļā, ar segu un mašīnas aizmugurē novietotu ceļamaizes kurvi. Kristīnas oma uzlabojās, kad viņi brauca pāri Hemersmitas tiltam. Drīz viņi bija garām Dorkingai un nogriezās pa labi uz ceļa, kas veda uz Šīru. Tik ilgs laiks bija pagāiis kopš viņu pēdējā kopīgā izbraukuma, un svaigais gaiss, lauku spilgtais zaļums, plaukstošo vīksnu sārtums, vītolu bārkšu zeltainie putekļi, bāli dzeltenās prīmulas strauta malā - tas viss Kristīnu reibināja un aizkustināja viņas sirdi.

- Mīļais, nebrauc tik ātri! - Kristīna čukstēja, un viņas balss skanēja maigāk nekā parasti pēdējā laikā. - Te ir tik jauki! - Viņam turpretī patika panākt katru auto, kas brauca pa ceļu.

Ap vieniem viņi sasniedza Šīru. Ciems ar retajām sarkanjumtu mājām un strautu, kas mierīgi čaloja starp ūdenskrešu dobēm, vēl bija vasaras tūristu straumes neskarts. Endrū un Kristīna aizbrauca līdz apaugušam pakalnam aiz ciema un atstāja mašīnu uz kāda celiņa, ap kuru zaļoja kupla zāle. Kādā mazā klajumā viņi izklāja segu, un te nu bija dziedošā vientulība, kas piederēja tikai viņiem un meža dzīvniekiem.

Saulē gozēdamies, viņi ēda sviestmaizes un dzēra kafiju no termosa pudeles. Viņiem visapkārt zem plusu krūmiem ziedēja neskaitāmas prīmulas. Kristīna labprāt būtu tās plūkusi un iespiedusi seju šo ziedu maigajā vēsumā. Endrū gulēja pievērtām acīm, viņa galva bija tai tuvu. Salds miers nolaidās pār viņas dvēseles tumšo nemieru. Ai, kaut viņu kopdzīve vienmēr būtu tāda!

Endrū brīdi ar miegainu skatienu noraudzījās mašīnā, tad pēkšņi ierunājās:

- Diezgan labs šis mazais auto, vai ne, Krist? Sevišķi, ja apdomā cenu. Bet nākamajā izstādē būs jānopērk jauns.

Viņa sarāvās, atkal viņu izbiedēja šis vīra neapmierināmās tālāk tiekšanās atgādinājums. - Bet mēs taču to tikai nesen nopirkām! Ko mēs vairāk varam vēlēties?

- Hm! Par lēnu. Vai neredzēji, ka mēs to buiku nevarējām panākt! Man vajag ātrākas mašīnas.

- Bet kādēļ?

- Kādēļ ne? Mēs to varam atļauties. Mēs ejam uz priekšu, vai zini, Krist, jā, jā! - Viņš aizkūpināja cigareti un, redzami apmierināts, pagriezās pret Kristīnu. - Jā, tu to vēl nezini, mazā, mīļā Bleinelijas skolotāja, - mēs ar milzu soļiem tuvojamies bagātībai.

Kristīna neatbildēja uz vīra smaidu. Viņa juta, ka viņas ķermenis, kas mierīgi un silti gulēja saulē, pēkšņi kļūst vēss. Viņa sāka raustīt kādu zāļu šķipsnu, aušīgi savija to ar segas bārksti, tad lēni ieteicās:

- Mīļais, vai tad mēs tiešām gribam būt bagāti? Es noteikti ne. Kādēļ tik daudz jārunā par naudu? Kad mums tās vēl nebija, mēs bijām - ai, mēs bijām tik bezgala laimīgi! Toreiz mēs nekad nerunājām par naudu. Bet tagad mēs nerunājam ne par ko citu.

Viņš atkal pārākumā pasmaidīja.

- Pēc tam kad gadiem ilgi esam dzīvojuši postā, ēduši desas, sieru un sālītas siļķes, cietuši dažādas stulbu komitejas locekļu pārestības un ārstējuši kalnraču sievas netīrās guļamistabās, man liekas, mēs varam gan pārmaiņas dēļ padzīvot drusku labāk. Vai tev būtu kādi iebildumi?

- Nezobojies par mani, Endrū. Agrāk tu tā nerunāji. Ai, vai tu nesaproti, vai tu tiešām nesaproti, ka tu krīti par upuri tai pašai sistēmai, ko vienmēr apkaroji, ko vienmēr tā ienīdi! - Viņas sejas izteiksme pauda sāpīgu satraukumu. - Vai tu vairs neatceries, kā tu runāji par dzīvi, ka tā esot uzbrukums nezināmajam, trauksme kalnup, it kā tev būtu jāieņem kāda citadele, kas paceļas kalna galā, bet ko tu nevari redzēt, jo tā ir pārāk augstu...

Viņš apjucis murmināja:

- Ak, toreiz biju jauns un aušīgs. Runāju romantiskus niekus. Paskaties apkārt, tu redzēsi, ka visi dara tāpat - katrs rauj, ko var. Ko tad citu lai dara?

Viņa ātri atvilka elpu. Viņa zināja, ka jārunā - tagad vai nekad.

- Ai, mīļais, tas nav vienīgais pasaulē! Lūdzu, klausies, ko tev teikšu. Lūdzu! Esmu tik nelaimīga par to, ka tu esi tā pārvērties. Arī Denijs to redzēja. Tas mūs atsvešina. Tu vairs neesi tas Endrū Mensons, ar kuru apprecējos. Ai, kaut tu būtu atkal tāds kā agrāk!

- Ko tad esmu nodarījis? - viņš sašutis attrauca. - Vai es tevi situ? Vai es piedzeros? Vai esmu kādu noslepkavojis? Lūdzu, saki: ko esmu noziedzies?

Viņa izmisusi atbildēja:

- Runa nav par acīm redzamām vainām, bet par visu tavu izturēšanos, mīļais. Ņemsim, piemēram, to čeku, ko Aiverijs tev atsūtīja. Varbūt tas tikai nesvarīgs sīkums, bet, ja ieskatās dziļāk - ai, ja ieskatās dziļāk, tad tas ir zemiski, mantkārīgi un negodīgi!

Viņš sadrūma, piecēlās sēdus un aizskarts uzlūkoja sievu.

- Dieva dēļ, kādēļ tu atkal sāc par to? Kas par to, ka es pieņemu šo čeku?

- Vai tu nesaproti? - Visas pēdējo mēnešu nomāktās jūtas pārvarēja viņu, noslāpēja iebildumus, un pēkšņi viņa vairs nevarēja valdīt asaras. Viņa histēriski raudāja: - Dieva dēļ, mīļais! Nepārdodies, nepārdodies!

Viņš nikni grieza zobus. Lēni, salti un asi viņš noteica:

- Es tevi pēdējo reizi brīdinu! Nepaliec smieklīga ar neirotiskām aušībām! Labāk būtu, ja tu man mēģinātu palīdzēt un necenstos mani pastāvīgi kavēt un cauru dienu ķildoties.

- Es neesmu ķildojusies, - viņa raudāja. - Tik sen jau esmu gribējusi ar tevi runāt un vienmēr esmu sev to liegusi.

- Tad neķildojies tagad. - Viņš zaudēja savaldīšanos un pēkšņi sāka kliegt: - Vai dzirdi? Nedari to! Tev ir komplekss, tu saki, ka es esot badīgs ierāvējs. Es gribu tikai tikt uz priekšu. Un, ja es vēlos naudu, tad tā man ir tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai. Ļaudis spriež par cilvēku pēc tā, ko viņš sasniedzis un kas tam pieder. Kam nekā nav, to visi var komandēt. Nu, to esmu diezgan izbaudījis. Turpmāk es gribu komandēt, vai saproti? Lūdzu, nepiemini man vairs šīs sasodītās muļķības!

- Labi, labi, - viņa šņukstēja. - Es to vairs nedarīšu. Bet to es tev saku - kādreiz tu to nožēlosi.

Izbraukums bija sabojāts, un visvairāk no tā cieta Kristīna. Lai gan viņa noslaucīja asaras un saplūca lielu pušķi prīmulu, lai gan viņi vēl veselu stundu pavadīja saulainajā nogāzē un atceļā iegriezās pie Levinderlēdijas tēju dzert, lai gan viņi šķietamā vienprātībā runāja par ikdienišķām lietām, - visa šīs dienas jūsma bija mirusi. Kad viņi agrā krēslā brauca mājās, Kristīnas seja bija bāla un sastingusi.

Endrū dusmas pamazām izauga līdz sašutumam. Kādēļ tieši Kristīna tik asi vērsās pret viņu? Citas sievietes - un burvīgas sievietes - bija sajūsminātas par viņa ātrajiem panākumiem.

Pēc dažām dienām viņam piezvanīja Frānsisa Lorensa. Viņa kādu laiku nebija bijusi Londonā, jo ziemu pavadījusi Jamaikā, - divos pēdējos mēnešos Endrū vairākas reizes bija saņēmis vēstules no Mērtlbankas viesnīcas, bet tagad viņa atkal bija šeit un dedzīgi vēlējās satikt savus draugus, izstarot sauli, ko bija sevī sakrājusi. Viņa jautri atzinās, ka gribot Mensonu satikt, iekams viņai neesot nogājis iedegums.

Viņš aizgāja uz tēju. Kā jau teikusi, viņa bija lieliski iedegusi, viņas rokas un maigie elkoņi un viņas mazā, jautājošā seja bija brūna kā faunam. Prieku par atkalredzēšanos sevišķi pavairoja laipnais aicinājums viņas acīs - šajās acīs, kas pret tik daudziem cilvēkiem palika vienaldzīgas, bet viņā lūkojās ar laipnu, gaišu mirdzumu.

Jā, viņi tērzēja kā veci draugi. Viņa stāstīja par ceļojumu, par koraļļu sēkļiem, par zivīm, kuras varēja vērot caur kuģu stikla dibenu, par brīnišķīgo klimatu. Viņš savukārt stāstīja par saviem panākumiem. Varbūt viņš pārāk viegli ļāva noprast savas domas, jo viņa nevērīgi atbildēja:

- Jūs esat briesmīgi svinīgs un gluži nosodāmi prozaisks. Tur vainīga mana prombūtne. Nē! Man liekas, galvenā vaina tā, ka jūs par daudz strādājat. Vai jums tā ambulance vajadzīga? Jūsu vietā es jau sen būtu atskārtusi, ka laiks atvērt pieņemamo istabu šeit rietumos - piemēram, Vimpola ielā vai Velbeka ielā - un strādāt šeit.

Tajā mirklī ienāca viņas vīrs, liels, mierīgs, manierīgs. Viņš pamāja Mensonam ar galvu - viņš to gluži labi pazina, viņi bija Sekvila klubā pāris reižu spēlējuši bridžu - un laipni pieņēma tasi tējas.

Lai gan Lorenss jautri teica, ka negribot traucēt, taču viņa ierašanās pārtrauca katru nopietnāku sarunu. Nu viņi jautri tērzēja par Rambolda-Bleina jaunāko varoņdarbu.

Bet pēc pusdienas, kad Endrū brauca atpakaļ uz Česboro ielu, viņš domāja vienīgi par misis Lorensas ierosinājumu. Tiešām, kādēļ viņš nevarēja atvērt pieņemamo istabu Velbeka ielā? Laiks patiesi bija pienācis. Prakse Pedingtonā viņam nebija jāatmet - ambulance bija pārāk ienesīga, lai to darītu. Bet viņš to viegli varēja savienot ar pieņemšanu Vestendā un izlietot labskanīgo adresi savā korespondencē, iespiest to vēstuļu papīra un rēķinu augšgalā.

Šī doma vairs neatkāpās, skubināja viņu uz lielākiem iekarojumiem. Cik laba sieviete bija šī Frānsisa, tikpat izpalīdzīga kā Everita, bet nesalīdzināmi burvīgāka un kairāka! Un viņš ļoti labi satika ar viņas vīru. Viņš varēja droši skatīties tam acīs. Viņam nebija jāslapstās un jābēg no viņas mājas kā sieviešu medniekam. Ai! Draudzība bija kas brīnišķīgs!

Kristīnai ne vārda neteicis, viņš sāka meklēt piemērotu pieņemamo istabu Vestendā. Un, kad viņš to pēc mēneša bija atradis, viņam bija sevišķs gandarījums liekuļotā vienaldzībā, rīta avīzi lasot, Kristīnai pateikt:

- Starp citu, varbūt tas tevi interesēs, es tagad noīrēju istabu Velbeka ielā. Tur es pieņemšu savus pirmās šķiras pacientus.

XI

Pieņemamā istaba Velbeka ielā 57a Mensonam bija jauns triumfs. "Esmu šeit," viņš slepeni līksmoja, "beidzot esmu šeit!" Istaba nebija liela, bet gaiša; tā bija apakšstāvā, un tā bija īpaša priekšrocība, jo reti kāds pacients gribēja augstu kāpt. Turklāt, lai gan uzgaidāmā telpa bija kopēja ar vairākiem citiem ārstiem, kuru glītās izkārtnītes mirdzēja blakus viņa vārda plāksnītei pie ārdurvīm, pieņemamā istaba piederēja viņam vienam.

Kad 19. aprīlī īres līgums bija parakstīts, Mensons gāja pieņemt istabu. Hemptons viņu pavadīja. Fredijs viņam bija palīdzējis veikalnieciskajās sarunās un sagādājis arī māsu, kādu tās sievietes draudzeni, kas strādāja pie viņa Karalienes Annas ielā. Māsa Šarpa nebija skaista. Viņa bija vidējos gados, skābu, it kā apvainotu, bet tomēr pašapzinīgu seju. Fredijs par viņu lakoniski teica:

- Skaista māsa ir vispēdējais, ko var vēlēties. Tu taču saproti, vecais? Izprieca paliek izprieca. Bet darbs paliek darbs. Un izpriecu ar darbu nevar apvienot. Mēs neviens nestrādājam sava prieka dēļ. Un tad - domāju, ka turpmāk mums bieži iznāks darīšanas vienam ar otru, jo tagad tu būsi man tepat tuvumā.

Kamēr Fredijs ar Endrū stāvēja un runāja par istabas iekārtu, negaidot ienāca misis Lorensa. Viņa bija gājusi garām un ienāca iekšā paskatīties, kādu istabu Mensons izvēlējies. Viņai bija pievilcīgs paradums nejauši parādīties, un viņa nekad nebija uzmācīga. Todien viņa bija sevišķi burvīga - melnā mētelī un svārkos, brūnu kažoka apmetni ap pleciem. Viņa nepalika ilgi, bet deva ierosinājumus, padomus par telpas izrotājumiem, logu aizkariem, par aizkaru aiz rakstāmgalda, un visi viņas ieteikumi bija daudz gaumīgāki par Fredija un Endrū neveiklajiem plāniem.

Kad viņa bija aizgājusi, istaba pēkšņi šķita tukša. Fredijs noteica:

- Tu gan esi laimīgs cilvēks, ja es vispār kādu laimīgu cilvēku esmu saticis. Jauks radījums. - Viņš skaudīgi pasmīnēja. - Ko Gledstons 1890. gadā teica par drošāko līdzekli vīrieša karjerai?

- Nezinu, par ko tu runā.

Kad pieņemamā istaba bija iekārtota, Mensonam nācās piekrist Fredija un misis Lorensas domām - viņi bija atnākuši apskatīt gatavo telpu -, ka viņš atradis tieši īsto toni - profesionālu, korektu modernismu. Par izmeklēšanu šajā istabā tiešām varēja maksāt trīs ginejas.

Sākumā viņam nebija daudz pacientu, bet viņš pieklājīgi aizrakstīja katram ārstam, kas viņam uz slimnīcu sūtīja pacientus, - protams, vēstulēs viņš rakstīja vienīgi par šiem slimniekiem un slimību simptomiem - un tā viņš drīz izmeta tīklu pār visu Londonu, un privāto pacientu pamazām radās arvien vairāk. Šajās dienās viņam bija daudz darba, un viņš traucās savā jaunajā Vitesse limuzīnā šurp un turp starp Česboro ielu un Viktoriju, starp Viktoriju un Velbeka ielu un vēl pie daudziem pacientiem un uz ambulanci, kas vienmēr bija pilna un bieži viņu aizkavēja līdz desmitiem vakarā.

Panākumu inde deva viņam spēku un ritēja pa viņa dzīslām kā burvīgs eliksīrs. Viņam atlika laiks aizsteigties pie Rodžersa un pasūtīt vēl trīs jaunus uzvalkus, tad vēl uz virskreklu darbnīcu Džērmina ielā, ko Hemptons bija ieteicis. Viņa popularitāte slimnīcā auga. Protams, saviem pacientiem ambulancē viņš vairs nevarēja veltīt tik daudz laika kā agrāk, bet viņš domāja, ka laika saīsinājumu pilnīgi atsvēra viņa spēju pieaugums. Pat draugiem viņš lika just šo lielo steigu - viņš mūžīgi turēja uz lūpām smaidu, kas it kā teica: "Nu, vecais, man jāskrej, atkal jāņem kājas pār pleciem."

Kādu piektdienas pēcpusdienu, piecas nedēļas pēc iekārtošanās Velbeka ielā, pie viņa ieradās kāda vecāka sieviete ar sāpošu kaklu. Viņai bija tikai vienkāršs laringīts, bet viņa žēlojās un uztraucās, un, kā likās, gribēja dzirdēt vēl kāda cita ārsta domas. Mazliet aizvainots pašlepnumā, Endrū domāja, pie kā viņš varētu to sūtīt. Tāda nieka dēļ kavēt seru Robertu Ebiju likās vienkārši smieklīgi. Pēkšņi viņa seja noskaidrojās, viņš atcerējās Hemptonu tepat aiz stūra. Fredijs pēdējā laikā bija tiešām pieklājīgi izturējies pret viņu. Kādēļ viņš nevarēja saņemt šīs trīs ginejas tikpat labi kā kāds nepateicīgs svešinieks?

Viņš uzrakstīja Fredijam dažas rindas un aizsūtīja pacienti pie viņa.

Pēc trīsceturtdaļstundas viņa atkal atnāca pavisam citā omā, apmierinājusies un it kā taisnodamās, ļoti apmierināta ar sevi, Frediju un sevišķi ar Mensonu.

- Piedodiet, ka nāku atpakaļ, doktor. Gribēju tikai pateikties par jūsu pūlēm. Biju pie doktora Hemptona, un viņš vārdu pa vārdam apstiprināja jūsu teikto. Un - un - viņš teica, ka nevarot parakstīt neko labāku par to, ko jūs man parakstījāt.

Jūnijā Sibilai Torntonai grieza mandeles. Tās taču bija zināmā mērā uztūkušas, un "Žurnālā" vēl nesen bija ievietots raksts, kura autors izteica aizdomas, ka mandeļu iekaisums radot dažādas līdz šim nenoskaidrotas slimīgas parādības. Aiverijs izdarīja operāciju ar neticamu rūpību.

- Ar limfātiskajiem audiem es labāk strādāju lēni, - viņš teica Mensonam, kad viņi mazgāja rokas. - Jūs droši vien būsiet redzējis ārstus, kas mandeles izrauj dažos mirkļos. E s tā nestrādāju.

Kad Endrū - atkal pa pastu - saņēma Aiverija čeku, Fredijs bija atnācis pie viņa. Viņi bieži viens otru apmeklēja pieņemamajās istabās. Hemptons bija nekavējoties metis atpakaļ Mensona mesto bumbu, pateicībā par laringītu atsūtīdams viņam glītu gastrītu. Nu jau vairāki pacienti ar vēstulīti kabatā bija mērojuši ceļu no Velbeka ielas līdz Karalienes Annas ielai.

- Zini, Menson, - Fredijs tagad teica, - es briesmīgi priecājos, ka tu esi atmetis savu veco, nejauko iedomību. Bet klausies, - viņš Mensonam pār plecu paskatījās čekā, - tu vēl neproti apelsīnam izspiest visu sulu. Turies pie manis, zēn, tad tu baudīsi sulīgākus augļus.

Mensonam bija jāsmejas.

Vakarā, mājup braucot, viņš bija neparasti vieglprātīgā omā. Tā kā viņam vairs nebija cigarešu, viņš apturēja pie kāda tabakas veikala Oksfordas ielā. Pa durvīm ieejot, viņš pēkšņi ieraudzīja kādu sievieti, kas staigāja gar blakuslogu. Tā bija Blodvena Peidža.

Viņš gan to tūliņ pazina, bet viņa bija nožēlojamā kārtā pārvērtusies un vairs neatgādināja sprigano Bringaueras saimnieci. Augums vairs nebija apaļš, bet gurdens un salīcis, un acis, ko tā pagrieza pret viņu, kad viņš to uzrunāja, raudzījās apātiski un bailīgi.

- Misis Peidža! - Viņš gāja tai klāt. - Liekas, man tagad jāsaka - misis Rīsa, jūs taču mani vēl atceraties? Mensons.

Viņa noskatījās Mensona glītajā apģērbā, viņa ārienē, kas liecināja par labklājību. Viņa nopūtās:

- Es jūs atceros, doktor. Ceru, ka jums klājas labi. - Tad viņa pagriezās, it kā baidīdamās ilgāk kavēties, un paspēra pāris soļu uz to pusi, kur viņu nepacietīgi gaidīja garš plikpaurains vīrietis. Viņa bailīgi teica: - Man tagad jāiet, doktor, vīrs gaida.

Endrū redzēja, kā viņa aizsteidzās, redzēja, kā Enjūerina Rīsa plānās lūpas savilkās nelaipnam pārmetumam: "Ko tu iedomājies, tu liec man gaidīt?" - kamēr viņa pazemīgi nolieca galvu. Vienu mirkli Endrū juta bankas direktora salto, sastingušo skatienu. Tad pāris aizgāja un nozuda ļaudīs.

Endrū nevarēja aizmirst šo ainu. Kad viņš sasniedza Česboro ielu un iegāja istabā, Kristīna sēdēja tur un adīja, un tēja, kuru tā bija likusi atnest, jau vīra mašīnu ieraugot, gaidīja uz paplātes. Viņš ātri un pēkšņi paskatījās sievā. Viņš labprāt būtu Kristīnai izstāstījis savu piedzīvojumu un pēkšņi ilgojās, lai saspīlējums starp viņiem beigtos. Bet viņš vēl nebija saņēmis sniegto tējas tasi un sācis runāt, kad viņa mierīgi teica:

- Pēcpusdienā tev atkal zvanīja misis Lorensa. Viņa neko nelika pateikt.

- Ā! - Viņš nosarka. - Kādēļ tu saki - atkal?

- Šonedēļ tā jau ceturtā reize.

- Un tad?

- Nekas. Es jau neko nesaku.

- Bet kā tu uz to skaties! Vai es viņai varu aizliegt man zvanīt?

Viņa klusēja, acis nodūrusi, rokdarbā skatīdamās.

Ja būtu nojautis vētru aiz šās mierīgās ārienes, viņš nebūtu zaudējis savaldīšanos.

- Tu runā tā, it kā es būtu bigāmists. Viņa ir patīkama sieviete. Un viņas vīrs ir viens no maniem labākajiem draugiem. Jauki cilvēki. Tie nestaigā apkārt ar slima kucēna seju kā tu. Ak, pie velna...

Endrū ātri izdzēra tēju un piecēlās. Bet, tikko izgājis no istabas, viņš to jau nožēloja. Viņš iesteidzās ambulancē, aizkūpināja cigareti un noskumis domāja, ka viņa un Kristīnas attiecības kļūst arvien ļaunākas. Un to viņš negribēja. Šī augošā atsvešinātība viņu nomāca un kaitināja. Tas bija vienīgais tumšais mākonis viņa panākumu skaidrajās debesīs.

Viņi ar Kristīnu bija laulībā bijuši laimīgi. Negaidītā sastapšanās ar misis Peidžu viņā bija pamodinājusi maigas atmiņas par Bleinelijas dienām, kad viņš bija iemīlējies Kristīnā. Viņš Kristīnu vairs tā nedievināja kā agrāk, bet, pie joda, viņš to vēl arvien mīlēja kā labu draugu. Varbūt pēdējā laikā viņš sievu šad tad bija sāpinājis. Un tagad, tā stāvēdams, viņš pēkšņi juta vajadzību ar sievu izlīgt, darīt viņai prieku, uzlabot viņas omu. Viņš brīdi domāja; pēkšņi viņa skatiens noskaidrojās. Viņš paskatījās pulkstenī un redzēja, ka vēl bija pusstunda laika līdz Lorjē veikala slēgšanai. Nākamajā mirkli viņš sēdēja mašīnā un brauca pie Krembas.

Tiklīdz viņš tai bija pateicis, ko vēlas, Kremba tūliņ bija ar mieru pakalpot. Viņi sāka nopietnu sarunu un tad iegāja kažokādu nodaļā, kur doktoram parādīja dažādas ādas. Kremba tās glāstīja lietpratīgiem pirkstiem, rādīja akotu, spīdumu un visas atsevišķo ādu priekšrocības. Vienu vai divas reizes viņa iebilda Mensonam un to pamācīja, kas labs un kas ne. Beidzot viņš izvēlējās kaut ko, kas izpelnījās mis Krembas piekrišanu. Tad viņa aizgāja meklēt Vinču un tūliņ nāca atpakaļ, sirsnīgi paziņodama;

- Misters Vinčs saka, ka jūs to varat dabūt par pašizmaksu. - Lorjē pārdevējas nekad nebija aptraipījušas lūpas tādiem vārdiem kā "par iepirkuma cenu". - Tas būtu piecdesmit piecas mārciņas, un varat man ticēt, doktor, pirkums ir tā vērts. Tās ir skaistas ādas, lieliskas ādas. Jūsu sieva varēs ar tām lepoties.

Sestdien vienpadsmitos Endrū paņēma olīvzaļo kartona kārbu ar neatdarināmi māksliniecisko firmas zīmi un iegāja dzīvojamā istabā.

- Kristin! - viņš sauca. - Panāc šurp!

Viņa bija augšā un palīdzēja Benitai klāt gultas, bet tūliņ nāca, drusku aizelsusies un arī mazliet brīnīdamās par aicinājumu.

- Redzi, mīļā, - nu, kad dramatiskais mirklis bija pienācis, viņam samulsumā gandrīz pietrūka elpas, - es tev to nopirku. Es - es zinu, ka pēdējā laikā mēs labi nesatiekam. Bet ar to es tev gribēju pierādīt... - Viņš apklusa un neveikli kā skolnieks pasniedza tai kārbu.

Vāku noņēmusi, Kristīna kļuva ļoti bāla. Saiti atraisot, viņai drebēja rokas. Tad viņa sajūsmā īsi iekliedzās:

- Cik brīnišķīgas, brīnišķīgas ādas!

Zīdpapīrā bija sudrablapsas apmetnis, divas lieliskas ādas, kas bija eleganti sastrādātas vienā. Endrū ātri tās izņēma, izgludināja pēc Krembas parauga, un viņa balss skanēja satraukti:

- Vai tev patīk, Kristīn? Pielaiko taču! Lāga Pussargs man palīdzēja izvēlēties. Pirmā labuma. Labāku nemaz nav. Un nav dārgi. Vai redzi spīdumu un zīmējumu uz muguras - tas ir galvenais!

Viņai ritēja asaras pār vaigiem. Viņa strauji pagriezās pret vīru.

- Vai tu mani mīli? Vai tu tiešām mani mīli? Tas ir viss, ko pasaulē vēlos.

Beidzot viņš nomierināja Kristīnu un pielaikoja viņai apmetni. Izskatījās lieliski.

Endrū nevarēja beigt to apbrīnot. Viņam gribējās vēl vainagot izlīgumu. Viņš pasmaidīja.

- Klausies, Krist, mēs varētu drusku nosvinēt šo gadījumu. Iesim kaut kur pusdienās. Atnāc ap vieniem Plazas viesnīcā!

- Jā, mīļais, - viņa vilcinādamās atbildēja. - Tikai - mums šodien pusdienās būs ganu pīrāgs, un tas taču tev tik ļoti garšo.

- Nē, nē. - Viņa smiekli skanēja tik jautri, kā tie pēdējos mēnešos nebija skanējuši. - Neesi nu tāda aizkrāsnē sēdētāja. Vienos. Satikšanās ar glītu, tumšmatainu kungu Plazā. Sarkana neļķe tev nav jāpiesprauž. Viņš tevi pazīs pēc tavām sudrablapsām.

Visu priekšpusdienu viņš jutās ļoti apmierināts. Kāds muļķis viņš bija bijis, tā pamezdams Kristīnu novārtā! Katra sieviete vēlas, lai tai parāda uzmanību, - grib kaut kur iziet, izklaidēties. Plaza bija īstā vieta - starp vieniem un trim tur varēja redzēt visu Londonu vai vismaz visus tos, ko Londonā bija vērts pazīt.

Kristīna bija nokavējusies, kas viņai reti gadījās. Viņš kļuva nemierīgs, šaurajā priekštelpā sēdēdams un caur stikla sienu vērodams, ka labākos galdus citu pēc cita aizņēma. Viņš pasūtīja otru glāzi martini. Divdesmit minūtes pēc vieniem viņa atsteidzās, trokšņa, ļaužu, visas apkārtnes satraukta un nopukojusies par to, ka pusstundu bija nostāvējusi citā hallē.

- Piedod, mīļais! - viņa aizelsusies iesaucās. - Es jautāju. Es gaidīju un gaidīju. Un tad es pamanīju, ka tā ir vakara restorāna halle.

Viņš dabūja sliktu galdu - pie staba un bufetes tuvumā. Telpa bija ārkārtīgi pārpildīta, galdi sabīdīti gluži kopā - izskatījās, ka viesi sēdētu cits citam klēpī. Viesmīļi spiedās cauri drūzmai, locīdamies kā gumijas cilvēki cirkū. Karstums bija tropisks. Troksnis cēlās un plaka kā amerikāņu runas kori. - Nu, Krist, ko tu vēlies? - Endrū enerģiski jautāja.

- Mīļais, pasūti tu, - viņa gurdi atbildēja.

Viņš pasūtīja bagātīgas, dārgas pusdienas: kaviāru, Velsas prinča viru, vistu, sparģeļus, meža zemenes sīrupā. Tad vēl Liebfrauenmilch 1929. gada pudeli.

- Par tādām lietām mums Bleinelijā nebija ne jausmas, - viņš smējās, apņēmies būt jautrs. - Dzīve tomēr ir jauka, vecenīt.

Kristīna augstsirdīgi centās pieskaņoties vīra omai. Viņa slavēja ikrus un varonīgi cīnījās ar viru. Izlikās ieinteresējusies, kad viņš tai rādīja filmu zvaigzni Glenu Rosko, Meivisu Jorku, amerikānieti, kas bija slavena ar saviem sešiem vīriem, un citus tikpat ievērojamus pasaules pilsoņus. Lokāla elegantā vulgaritāte viņai derdzas. Vīrieši bija pārlieku eleganti, glumi un manierīgi. Visas sievietes blondas, melnās drēbēs ģērbušās, smalkas, mākslotas un ļaunas.

Kristīnai pēkšņi apreiba galva. Pamazām viņa zaudēja savaldīšanos. Parasti viņa nekad neatkāpās no savas dabiskās vienkāršības. Bet pēdējā laikā viņas nervi bija pārāk saspīlēti. Viņa apzinājās jauno sudrablapsu un lētā ģērba nesaskaņu. Viņa zināja, ka te bija ienākusi nevietā kā margrietiņa orhideju mājā.

- Kas ir? - viņš pēkšņi apjautājās. - Vai tev te nepatīk?

- Kā ne, protams, - viņa atbildēja un mēģināja vāji smaidīt. Viņas lūpas bija sastingušas. Viņa tikko varēja ēst ar krējumu sagatavoto vistas cepeti, kas bija šķīvī, viņa pat nezināja, kā tas garšo.

- Tu nemaz neklausies, ko es saku, - viņš sapīcis nomurmināja. - Vīnam tu vēl neesi pieskārusies. Pie joda, ja kādreiz kur aiziet ar sievu...

- Vai es varētu dabūt glāzi ūdens? - viņa klusi jautāja, īstenībā viņai gribējās kliegt. Viņa neiederējās šajā vietā. Viņas mati nebija balināti, seja nebija kosmētikas kabinetā kopta, vai kāds brīnums, ka pat viesmīļi skatījās viņā. Viņa nervozi pacēla sparģeļa kātu. Tajā brīdī tam nolūza galviņa un nokrita uz jaunā apmetņa.

Platīnblondā dāma pie blakusgalda ar zobgalīgu smaidu pagriezās pret savu pavadoni. Endrū redzēja šo smaidu. Viņš vairs nemēģināja sākt sarunu. Pusdienas beidzās drūmā klusumā. '

Vēl drūmāki viņi pārbrauca mājās. Tad viņš steigšus aizgāja vizītēs. Plaisa starp viņu un Kristīnu bija kļuvusi vēl lielāka. Kristīnas sirds cieta neizsakāmas mokas. Viņa zaudēja ticību sev. Nu viņa jau sev jautāja, vai der Endrū par sievu. Vakarā viņa apķērās vīram ap kaklu, skūpstīja un atkal pateicās par sudrablapsām un pusdienām.

- Priecājos, ka esi apmierināta, - viņš gurdi atteica. Tad iegāja savā istabā.

XII

Tajā laikā kāds notikums vismaz uz brīdi novērsa Mensona uzmanību no mājas rūpēm. Viņš "Tribīnē" lasīja ziņu, ka Ričards Stilmens, pazīstamais plaušu speciālists no Portlendas ASV, ar "Imperiālu" ieradies Londonā un apmeties Bruka viesnīcā.

Agrāk Endrū ar avīzi rokās satraukts būtu skrējis pie Kristīnas. - Skaties, Krist! Ričards Stilmens atbraucis. Atceries - es ar viņu jau sen sarakstos. Diezin vai viņš mani pieņemtu - es tiešām ļoti gribētu ar viņu iepazīties.

Bet tagad viņš sen jau bija atmetis paradumu ar visu skriet pie Kristīnas. Viņš domīgi skatījās avīzē un priecājās, ka vairs nebija slimokases asistents, bet varēja stāties Stilmena priekšā kā pazīstams Velbeka ielas ārsts. Viņš apdomīgi ar mašīnu uzrakstīja vēstuli, atgādināja amerikānim agrāko sarakstīšanos un ielūdza viņu trešdien pusdienās Plazas viesnīcā.

Nākamajā rītā Stilmens piezvanīja. Viņa balss skanēja mierīgi, laipni un iespaidīgi.

- Priecājos, ka varu ar jums runāt, doktor. Ar lielāko prieku iešu pusdienās. Bet, lūdzu, ne Plazā. Šis lokāls man nepatīk. Atnāciet pie manis, ēdīsim tepat.

Endrū atrada Stilmenu mazā salonā Bruka viesnīcā, klusā, solīdā namā, kas varētu darīt kaunu Plazas ļaudīm. Bija karsta diena, un Endrū rīta pusē bija daudz strādājis; Stilmenu ieraugot, viņš gandrīz nožēloja, ka bija nācis šurp. Amerikānis bija gadus piecdesmit vecs, mazs un tievs, nesamērīgi lielu galvu un izspiedušos žokli. Viņa āda bija jauneklīgi sārta un balta, gaišie mati - plāni un celiņā šķirti. Tikai ieraugot viņa acis, bālas, cietas, leduszilas acis, Endrū, gandrīz kā triecienu dabūjis, sajuta šā sīkā stāva lielo iekšējo enerģiju.

- Ceru, ka jums nebija nepatīkami nākt šurp, - Ričards Stilmens teica mierīgā pārliecībā kā cilvēks, pie kura daudzi nāk labprāt - Zinu, par mums, amerikāņiem, domā, ka mēs mīlam Plazu.-Viņš pasmaidīja un tūliņ izskatījās cilvēcīgāks. - Bet tur pulcējas tik utaina publika. - Viņš brīdi klusēja. - Un tagad, personīgi iepazīstoties, gribu jums vēlēt laimes sakarā ar jūsu lielisko darbu putekļu ieelpošanas jautājumā. Jūs taču neļaunojaties, ka es jums aizrādīju uz silimanītu? Pie kā jūs pēdējā laikā strādājat?

Viņi nokāpa restorānā, kur daudzo viesmīļu šefs pienāca Stilmenu apkalpot.

- Ko jūs dzersiet? Es dzeršu apelsīnu sulu, - Stilmens teica, ne acis neuzmezdams garajai franču ēdienkartei. - Tad - jēra gaļas kotletes ar zirņiem un kafiju.

Arī Endrū pasūtīja pusdienas un arvien lielākā cienībā uzlūkoja savu biedru. Bija neiespējami ilgāku brīdi pavadīt Stilmena tuvumā un neizjust viņa personības lielo iespaidu. Jau viņa biogrāfija, ko Endrū galvenos vilcienos zināja, bija īpatnēja.

Ričards Stilmens bija dzimis vecā Masačūsetsas dzimtā, kura vairākās paaudzēs bija dzīvojusi Bostonā un kuras locekļi lielākoties bija juristi. Par spīti šai tradīcijai, jaunais Stilmens bija sajutis nepārvaramu tieksmi kļūt par ārstu; astoņpadsmit gadu vecumā viņam beidzot izdevās pierunāt tēvu un iestāties Hārvarda Universitātē. Divus gadus viņš mācījās šajā augstskolā, bet tad tēvs pēkšņi nomira un negaidīti atstāja Ričardu, viņa māti un vienīgo māsu gandrīz vai nabadzībā.

Nu vajadzēja gādāt ģimenei uzturu, un vecais Džons Stilmens, Ričarda vectēvs, noteikti vēlējās, lai mazdēls atmet medicīnas studijas un saskaņā ar ģimenes tradīciju kļūst par advokātu. Pretošanās bija veltīga - vecais vīrs nebija pierunājams, un tā Ričards pēc trim grūtiem gadiem senilgotā ārsta diploma vietā ieguva jurista diplomu. Tad viņš 1906. gadā iestājās ģimenes kantorī Bostonā un četrus gadus strādāja par advokātu.

Bet to viņš darīja pret savu gribu. Jau kopš studiju gadiem viņš bija jūsmojis par bakterioloģiju; kādas mājas bēniņos Bikonhilā viņš ierīkoja laboratoriju, pieņēma kādu kantoristu par palīgu un pavadīja tur katru brīvu mirkli. Šī bēniņu istaba īstenībā bija Stilmena institūta sākums. Ričards nestrādāja kā amatieris. Gluži pretēji, viņš pierādīja ne vien lielu tehnisku prasmi, bet arī gandrīz ģeniālu oriģinalitāti. Un, kad 1908. gada ziemā viņa māsa Mērija, ko viņš ļoti mīlēja, nomira ar plaušu diloni, viņš nolēma visus spēkus ziedot cīņai ar tuberkulozi. Viņš turpināja Pjēra Luī un viņa amerikāņu skolnieka Džeimsa Džeksona juniora darbus. Viņš pētīja Lenekas mūža darbu, kas bija veltīts auskultācijai, un tā nokļuva pie plaušu fizioloģijas studijām. Viņš atrada jaunu stetoskopa veidu. Par spīti saviem ierobežotajiem līdzekļiem, viņš izdarīja pirmos mēģinājumus seruma izgatavošanā.

Kad vecais Džons Stilmens 1910. gadā nomira, Ričardam beidzot bija izdevies izārstēt tuberkulozi jūrascūciņām. Drīz parādījās abu šo notikumu sekas. Stilmena māte visu šo laiku bija ar simpātijām vērojusi viņa zinātnisko darbu. Viņš viegli pierunāja māti likvidēt kantori Bostonā un par viņa mantojuma daļu nopirkt lauku fermu Oregonā, Portlendas tuvumā, kur tūliņ ķērās pie sava mūža darba.

Viņš bija izšķiedis jau tik daudz dārgus gadus, ka nemaz vairs nemēģināja iegūt ārsta grādu. Viņš gribēja redzēt panākumus, sasniegt mērķi. Drīz viņš izgatavoja zirgu serumu, pēc tam kādu poti, imunizēdams Džersijas govju ganāmpulku. Reizē viņš izlietoja Helmholca un Vilarda Gibsa novērojumus un vēlāko ārstu - Bizajona un Zinka - pētījumus un ārstēja bojātas plaušas ar nostādīšanu miera stāvoklī. Pēc tam viņš ķērās tieši pie terapijas.

Viņa ārstnieciskā darbība jaunajā institūtā drīz atnesa lielāku slavu un lielākus panākumus nekā viņa laboratorijas ieguvumi. Daudzi viņa pacienti bija diloņslimnieki, kuri staigāja no sanatorijas uz sanatoriju un kurus visi uzskatīja par neārstējamiem. Panākumi, ko viņš guva, tos ārstējot, Stilmenam tūliņ atnesa profesionālo ārstu paļājumus, apsūdzības un naidu.

Nu Stilmens sāka citu un ilgāku cīņu, cīņu par sava darba atzīšanu. Visu naudu līdz pēdējam dolāram viņš bija izlietojis institūta iekārtošanai, un uzturēšanas izdevumi bija lieli. Viņš ienīda reklāmu un pretojās vilinājumiem nostādīt savu darbu uz komerciāliem pamatiem. Bieži likās, ka materiālās grūtības un pretinieku naids viņu uzvarēs. Un tomēr Stilmens ar lielisku drosmi pārcieta katru krīzi - pat visā zemē izplatītu preses kampaņu, kas bija vērsta pret viņu.

Šis ļaunvēlības laiks pagāja, naida vētra norima. Pamazām ienaidnieki pret savu gribu bija spiesti Stilmenu atzīt. 1925. gadā kāda Vašingtonas komisija apskatīja institūtu un lielā sajūsmā ziņoja par darbu, kas tur bija veikts. Stilmens, tagad atzīts, saņēma lielus ziedojumus no privātpersonām, uzņēmumu valdēm, pat no sabiedriskām organizācijām. Šos līdzekļus viņš izlietoja sava institūta paplašinājumiem un uzlabojumiem; viņa dziedniecības iestāde ar savu izcilo iekārtu un vietu, ar saviem Džersijas lopu un Īrijas zirgu pulkiem seruma vajadzībām kļuva par Oregonas štata lepnumu.

Lai gan Stilmenam vēl arvien bija daži ienaidnieki - tā, piemēram, 1929. gadā kāda atlaista laboratorijas darbinieka sūdzība sacēla jaunu skandālu -, beidzot viņš tomēr bija guvis drošu pamatu, lai varētu turpināt savu mūža darbu. Panākumu nesamaitāts, viņš joprojām bija tas pats mierīgais, atturīgais Stilmens, kas pirms divdesmit pieciem gadiem Bikonhilas nama bēniņos bija audzējis savas pirmās baktēriju kultūras.

Un tagad viņš sēdēja Bruka viesnīcas ēdamzālē un mierīgā laipnībā uzlūkoja Mensonu.

- Patīkami atkal būt Anglijā, - viņš teica. - Man patīk jūsu zeme. Pie mums vasara nav tik vēsa.

- Jūs laikam atbraucāt lasīt lekcijas? - Endrū jautāja.

Stilmens pasmaidīja.

- Nē, es vairs neceļoju, lekcijas lasīdams. Vai tā ir iedomība, ja ļauju panākumiem runāt savā vietā? Īstenībā atbraucu šurp gluži privāti. Lieta tā, ka Krenstons - Herberts Krenstons, kas ražo skaistos, mazos automobiļus, - pirms gada bija pie manis Amerikā. Viņš visu mūžu briesmīgi mocījās ar astmu, un man - nu, institūtam - izdevās viņu izārstēt. Kopš tā laika viņš man nedod mieru un grib, lai braucu šurp un atveru šeit mazu klīniku pēc Portlendas sanatorijas parauga. Pirms sešiem mēnešiem es viņam piekritu. Mēs uzmetām plānus, un tagad māja - mēs to sauksim par Belviju - drīz būs gatava. Tā atrodas Čilternā pie Haivikomas. Gribu to pareizi nostādīt un tad nodot savam asistentam Mārlendam. Īstenībā es to uzskatu tikai par eksperimentu, daudzsološu eksperimentu ar manām metodēm. Sevišķi attiecībā uz klimatu un rasi. Finansiālā puse ir nesvarīga.

Endrū paliecās uz priekšu.

- Izklausās ļoti interesanti. Kādā nozarē jūs gribat specializēties? Man ļoti gribētos redzēt jūsu klīniku.

- Jums jāatbrauc, kad tā būs gatava. Mēs tur gribam ieviest savu radikālo astmas režīmu. Tā ir Krenstona sevišķa vēlēšanās. Un tad - esmu specializējies dažos agras tuberkulozes gadījumos. Es saku: dažos, jo, - viņš pasmaidīja, - nekad neaizmirstu, ka esmu tikai biofiziķis, kas šo to zina par elpošanas orgāniem, bet Amerikā mums bieži jāiztur masu uzbrukumi. Ko es gribēju teikt? Ak jā. Par tiem agrajiem tuberkulozes gadījumiem. Tas jūs interesēs. Man ir jauna pneimotoraksa metode. Tas tiešām ir solis uz priekšu.

- Vai jūs domājat Emīla-Veila metodi?

- Nē, nē. Daudz labāku. - Stilmena seja noskaidrojās. - Jūs pazīstat grūtības fiksētāja pudeļu aparātā - to punktu, kad iekšējais plaušu spiediens līdzinās šķidruma spiedienam un gāzes plūdums pilnīgi apstājas. Mēs institūtā ieviesām palīgspiediena kameru - es jums to klīnikā parādīšu -, un tā mēs varam jau sākumā ievadīt gāzi ar noteikti negatīvu spiedienu.

- Bet kā tad paliek ar gāzes emboliju? - Endrū ātri jautāja.

- Šo risku mēs esam pilnīgi izslēguši. Redzat, tas ir ļoti vienkārši. Novietojot mazu bromoforma manometru pie adatas, mēs novēršam gāzes retinājumu. Mīnus četrpadsmit centimetru svārstība dod tikai vienu kubikcentimetru gāzes adatas galā. Turklāt mūsu adata ir labāka par Sengmena adatu.

Pret savu gribu un par spīti savai vietai Viktorijā, Endrū juta šā vīra neatvairāmo ietekmi.

- Nujā, - viņš teica, - ja tā ir, tad embolijas briesmas reducētas gandrīz līdz nullei. Ziniet, mister Stilmen, man liekas savādi, gandrīz neticami, ka tas viss nācis no jums. Piedodiet, es to izteicu ļoti neveikli, bet jūs zināt, ko domāju, - tik daudzi ārsti joprojām nopūlas ar vecajiem aparātiem...

- Mīļais doktor, - Stilmens atbildēja, un viņa acis smaidīja. - Neaizmirstiet, ka Kārsons, pirmais, kas prasīja pneimotoraksa lietošanu, bija tikai fizioloģijas esejists!

Pēc tam viņi iedziļinājās tehniskos sīkumos. Viņi runāja par apikolīzi un frenikotomiju. Viņi debatēja par Brauera četriem punktiem, tad par oleotoraksu un Bernona darbiem Francijā, par intensīvām intrapleirālām injekcijām tuberkulozas empiēmas gadījumā. Viņi beidza tikai tad, kad Stilmens paskatījās pulkstenī un iesaucās, ka viņš jau pusstundu agrāk esot solījies būt pie Krenstona.

Bruka viesnīcu Endrū atstāja satraukts un pacilāts. Bet tūliņ pēc tam nāca savādi atplūdi, apjukuma sajūta, nemiers par padarīto. "Es ļāvos apvārdoties," viņš sapīcis nodomāja.

Endrū nebija sevišķi labā omā, kad pārbrauca Česboro ielā, bet, mašīnu mājas priekšā apturējis, tūliņ uzlika vienaldzīgi laipnu masku. To prasīja viņa tagadējās attiecības ar Kristīnu, jo viņas seja tagad vienmēr bija tik padevīga un neizteiksmīga, ka viņam, par spīti iekšējam niknumam, bija jāatmaksā ar to pašu.

Viņam likās, ka Kristīna ieslēgusies sevī, iebēgusi iekšējā dzīvē, kur viņš nevarēja sekot. Viņa daudz lasīja un rakstīja vēstules. Vienu vai divas reizes, mājās pārnācis, viņš atrada sievu rotaļājamies ar Floriju. Viņas spēlēja bērnišķīgas rotaļas ar krāsainām akmens lodītēm, ko tās pirka sīkumu tirgotavā. Kristīna sāka arī bieži iet baznīcā. Un tas viņu visvairāk kaitināja.

Bleinelijā viņa ik svētdienas bija pavadijusi misis Votkinzu uz draudzes baznīcu, un viņš par to nebija žēlojies. Taču tagad, viņas jūtām un viņai pašai svešāks kļuvis, viņš to uzskatīja par jaunu apvainojumu, kā svētulības žestu, kas vērsts pret viņa vainīgo galvu. Kad viņš tovakar iegāja dzīvojamā istabā, viņa viena pati sēdēja pie galda, elkoņus atspiedusi, ar brillēm, kuras tā pēdējā laikā valkāja, un lasīja grāmatu. Viņa izskatījās maza un grāmatā iegrimusi kā skolniece, kas mācās uzdevumu. Viņu pārņēma nepatīkama izstumtības sajūta. Viņš pasniedzās Kristīnai pār plecu un paņēma grāmatu, ko viņa nepaspēja noslēpt. Priekšējā lappusē viņš lasīja virsrakstu: "Sv. Lūkas evaņģēlijs."

- Žēlīgais Dievs! - viņš bija pārsteigts un nezin kādēļ noskaities. - Tad tik tālu tu esi tikusi? Nu tu jau sāc lasīt Bībeli.

- Kādēļ ne? Es to mēdzu darīt jau tad, kad tevi vēl nepazinu.

- Ak tā, tu to darīji?

- Jā. - Viņas acīs bija savāda sāpju izteiksme. - Varbūt tavi Plazas draugi to neprot cienīt. Bet tā ir arī literāri vērtīga grāmata.

- Tā? Tad es tev pateikšu, ko tu varbūt vēl nezini, - tu kļūsti par īstu neirotiķi!

- Pilnīgi iespējams. Tā atkal vienīgi mana vaina. Bet tad arī es tev kaut ko pateikšu. Labāk gribu būt īsta neirotiķe un garīgi dzīva nekā īsts panākumu cilvēks, bet garīgi miris!

Kristīna pēkšņi apklusa un iekoda lūpā, pūlēdamās valdīt asaras. Tikai ar lielām pūlēm viņa atkal savaldījās. Viņa cieši uzlūkoja vīru ar sāpīgu skatienu un tad izteica klusi un ar pūlēm:

- Endrū, vai tu nedomā, ka mums abiem būtu labāk, ja es uz kādu laiku aizbrauktu? Misis Vona mani ielūdz pavadīt pie viņas divas vai trīs nedēļas. Viņi Ņūkijā noīrējuši vasarnīcu. Vai tu nedomā, ka man vajadzētu braukt?

- Jā! Brauc! Pie velna! Brauc! - Viņš pagriezās un aizskrēja.

XIII

Kristīnas aizceļošana uz Ņūkiju bija atvieglojums, patīkams atbrīvojums. Veselas trīs dienas. Tad viņš kļuva īgns, domāja par to, ko gan viņa dara, vai viņa izjūt vīra trūkumu, un greizsirdīgi sev jautāja, kad viņa brauks mājās. Lai gan viņš sev centās iestāstīt, ka ir brīvs cilvēks, taču viņam bija tā pati tukšuma sajūta, kas toreiz Eberelovā viņu bija kavējusi darbā, kad Kristīna bija aizbraukusi uz Bridlingtonu, lai atvieglotu viņam gatavošanos pārbaudījumam.

Acu priekšā iznira viņas tēls, nevis kādreizējās Kristīnas svaigie, jaunie vaibsti, bet bālāka, vecāka seja mazliet iekritušiem vaigiem un tuvredzīgām acīm aiz apaļiem briļļu stikliem. Tā nebija skaista seja, bet tanī bija kaut kas pastāvīgs, kas viņu gandrīz vajāja.

Endrū bieži izgāja no mājas un klubā ar Aiveriju, Frediju un Frīdmenu spēlēja bridžu. Par spīti reakcijai pēc pirmās satikšanās, viņš bieži tikās ar Stilmenu, kas pārmaiņus dzīvoja Bruka viesnīcā un tagad jau gandrīz gatavajā Vikomas klīnikā. Endrū rakstīja Denijam un lūdza to atbraukt uz Londonu, bet Filipam nebija iespējams tik drīz pēc darba sākšanas braukt uz pilsētu. Hops Kembridžā bija neaizsniedzams.

Viņš mēģināja visu uzmanību veltīt klīniskajam darbam slimnīcā. Viņš bija pārāk svaidīgs un nemierīgs. Tādā pašā trauksmainā nemierā viņš pārrunāja savas naudas lietas ar bankas direktoru Veidu. Viss bija apmierinoši, viss bija labi. Viņš sāka domāt par nama pirkšanu Velbeka ielā - tas bija liels ieguldījums, bet varēja labi atmaksāties; māju Česboro ielā viņš gribēja pārdot un paturēt tikai ambulanci. Kāda būvbiedrība droši dotu vajadzīgo kredītu. Karstajās naktīs viņš gulēja nomodā; galvā dūca plāni, domas par praksi; viņš bija pārlieku apkrauts darbiem, viņa nervi bija pārpūlēti līdz pēdējam; viņam trūka Kristīnas, un viņa roka mehāniski sniedzās pēc cigaretes uz naktsgaldiņa.

Šajā juceklī un nemierā viņš piezvanīja Frānsisai Lorensai.

- Tagad esmu šeit gluži viens. Vai nevēlaties vakarā kaut kur izbraukt? Londonā tik karsts.

Viņas balss skanēja mierigi, tā viņu savādi nomierināja.

- Tas būtu ļoti jauki. Nezin kādēļ cerēju, ka jūs man piezvanīsiet. Vai pazīstat Krosveju? Romantika ar starmešiem, tas man diemžēl jāatzīst, - bet upe tur ļoti skaista.

Nākamajā vakarā viņš nepilnas stundas laikā atlaida ambulances pacientus, īsi pirms astoņiem jau bija Naitsbridžā pie misis Lorensas un drīz pēc tam brauca kopā ar viņu uz Čērtsi pusi.

Viņi brauca taisni uz rietumiem, caur plašajām dārzniecībām, tur, kur kvēloja saulriets. Frānsisa sēdēja blakus; viņa maz runāja, bet piepildīja mašīnu ar savas klātbūtnes svešādo burvību. Viņai bija jaka no plānas, brūnas drēbes un tumša, mazajai galvai cieši pieguloša cepure. Viņš neatvairāmi izjuta sievietes grāciju, viņas izsmalcināto pilnību. Viņas kailā, baltā, slaidā roka, kas bija tik tuvu viņam, savādi pauda šīs īpašības. Katram pirkstam galā bija brīnišķīgs purpursārts ovāls. Burvīgi!

Krosveja bija lieliska renesanses celtne krāšņā parkā pie Temzas, ar simtgadu mūriem un skaistiem ūdensliliju dīķiem - visu iespaidu bojāja tikai pils pārbūve par izpriecu lokālu ar modernām labierīcībām un draņķīgu džeza orķestri. Bet, kaut arī mašīnai pieskrēja klāt grezns sulainis, kad viņi iebrauca pagalmā, kur stāvēja jau daudzi dārgi automobiļi, aiz mežvīnu vītnēm tomēr spīdēja mūžvecie ķieģeļi un augstie, robainie dūmvadi svinīgi iezīmējās pret debesīm.

Endrū un Frānsisa iegāja restorānā. Tas bija elegants un ļaužu pilns, galdi stāvēja apkārt dejas grīdai, un visu uzraudzīja virssulainis, vīrs, kas varēja būt Plazas lielvezīra brālis, - Endrū ienīda virssulaiņus un baidījās no tiem. Bet laikam tādēļ - tā viņš tagad nodomāja -, ka viņš tiem nekad nebija tuvojies kopā ar tādu sievieti. Ātrs skatiens, un viņus godbijīgi pieveda pie labākā galda visā lokālā, viņiem apkārt saskrēja vergu pulks - viens no tiem atlocīja Mensona servjeti un godbijīgi nolika to viņam uz ceļiem.

Frānsisa vēlējās tikai mazliet salātu, grauzdētas maizītes, vīnu ne, tikai ledus limonādi. Virssulaini tas nesatricināja, šī pieticība bija tikai viņas augstās klases apliecinājums. Pēkšņās sāpēs Endrū iedomājās: ja viņš ar Kristīnu būtu ielauzies šai smalkajā vietā un būtu pasūtījis tik vienkāršus ēdienus, viņi ar nicināšanu būtu izmesti pa durvīm.

Viņš atkal attapās un ievēroja, ka Frānsisa viņam uzsmaida.

- Vai jūs arī zināt, ka mēs jau diezgan ilgi esam pazīstami? Un šodien jūs mani pirmo reizi uzaicinājāt ar jums kaut kur aiziet.

- Vai jūs to nožēlojat?

- Ceru, ka nebūsiet to manījis. - Atkal viņu sajūsmināja viņas burvīgais, draudzīgais smaids, un viņš pats jutās atjautīgāks, smalkāks, augstāk pacēlies. Tā nebija iedomība, nebija aušīgs snobisms. Viņas aristokrātiskais smalkums it kā izplatījās visapkārt un ietvēra arī viņu. Viņš ievēroja, ka ļaudis pie blakusgaldiem ar interesi noskatās Frānsisā, ka vīrieši viņai uzmet apbrīnas pilnus skatienus, kuriem viņa atbild ar mierīgu vienaldzību. Neviļus viņš domāja, cik ierosinoša būtu pastāvīga draudzība ar šo sievieti.

- Vai tas jums pārlieku glaimotu, ja es pastāstītu, ka atraidīju kādu ielūgumu uz teātri, lai varētu braukt jums līdzi? Nikols Votsons - jūs taču viņu atceraties - gribēja mani vest uz baletu, vienu no maniem iemīļotajiem, - ko jūs domāsiet par manu bērnišķīgo gaumi? - uz Masinu baletā La Boutique Fantasque.

- Atceros Votsonu un viņa Paragvajas ceļojumu. Gudrs puisis.

- Viņš ir ļoti jauks cilvēks.

- Bet jūs laikam domājāt, ka teātrī būs pārāk karsts.

Viņa pasmaidīja, bet neatbildēja, tikai paņēma cigareti no plānas emaljētas kārbiņas, kuras vāks bija rotāts ar bālu Bušē miniatūru.

- Jā, esmu jau dzirdējis, ka Votsons jums skrejot pakaļ, - viņš pēkšņi iekarsa. - Ko jūsu vīrs par to saka?

Viņa atkal neko neteica, tikai pacēla vienu uzaci, it kā gribēdama viņu viegli norāt par šo smalkjūtības trūkumu. Nākamajā mirklī viņa atbildēja:

- Bet jūs taču saprotat? Mēs ar Džekiju esam labākie draugi. Bet mums katram ir s a v i draugi. Viņš pašlaik ir Žuānā. Un es nejautāju, kādēļ. - Tad vieglā tonī: - Vai nedejosim - tikai vienu reizi.

Viņi dejoja. Viņa kustējās ar to pašu ārkārtīgi valdzinošo grāciju - viegla, gaisīga viņa rokās.

- Es nemaz neprotu dejot, - viņš teica, kad abi nāca atpakaļ. Viņš tagad jau runāja tāpat kā viņa - pagājušas, sen pagājušas bija tās dienas, kad viņš būtu norūcis: "Velns lai parauj, Krist, es neesmu lēkātājs."

Frānsisa neatbildēja. Arī tas bija viņai raksturīgi. Katra cita sieviete būtu glaimojusi, protestējusi, būtu viņu samulsinājusi. Pēkšņi impulsīvā ziņkārē Endrū iesaucās:

- Lūdzu, sakiet man kaut ko! Kādēļ jūs esat tik laipna pret mani? Kādēļ jūs man tā palīdzat visus šos mēnešus?

Viņa paskatījās Mensonā, mazliet uzjautrināta, bet neizvairīdamās.

- Sieviešu acīs jūs esat ārkārtīgi pievilcīgs vīrietis. Un sevišķi tādēļ, ka pats to nezināt.

- Nē, bet - tiešām, - viņš nosarcis protestēja, tad nomurmināja: - Ceru, ka esmu arī puslīdz labs ārsts.

Viņa smaidīja un lēni ar roku atgaiņāja cigaretes dūmus.

- Jūs jau nevar pārliecināt. Citādi nemaz nebūtu jums to teikusi. Un, protams, jūs esat lielisks ārsts. Nesen vēl Zaļajā ielā par jums runājām. Lerojs vairs nejūt nekādu lielo cieņu pret mūsu sabiedrības ārstu. Nabaga Rambolds! Viņš nebūtu priecājies, ja būtu dzirdējis Leroju rejam: "Vectētiņam būs jādod vilka pase." Bet arī Džekijs domā tāpat. Viņi grib kādu jaunāku, veiklāku, kādu - vai drīkstu lietot šo nodrāzto izteicienu? - cilvēku ar nākotni. Acīmredzot viņi gatavo kādu lielu propagandas kampaņu medicīniskajos laikrakstos un grib ieinteresēt plašas ārstu aprindas - no zinātniskā viedokļa, kā Lerojs saka. Un par Ramboldu kolēģi tikai zobojas. Bet kādēļ es runāju par tādām lietām? Tā mēs tikai zaudējam jauko vakaru. Un tagad neskatieties tik drūmi, it kā jūs gribētu noslepkavot mani vai viesmīli, vai kapelmeistaru, - starp citu, to jūs tiešām varētu darīt, - vai mūzika nav nejēdzīga? Jums ir tieši tāda pati sejas izteiksme kā pirmajā dienā, kad ienācāt pielaikojamā istabā, - ļoti augstprātīga, lepna un nervoza, pat mazliet smieklīga! Un tad - ai, nabaga Topija! Pēc visiem likumiem v i ņ a i vajadzētu būt šeit.

- Priecājos, ka viņas nav, - viņš teica, galdā skatīdamies.

- Lūdzu, neuzskatiet mani par banālu, to es neizciestu. Domāju, ka esam diezgan inteliģenti un ka mēs, vismaz par mani runājot, neticam lielajai kaislībai, - vai šī frāze vien jau neskan diezgan melīgi? Bet es domāju, ka dzīve kļūst jautrāka, ja ir kāds draugs, ar kuru var kādu gabalu iet kopā. - Viņas acis atkal jautri iezibējās. - Nu es runāju tieši kā Roseti - un tas ir briesmīgi. - Viņa paņēma cigarešu kārbiņu. - Un vispār te ir smacīgs gaiss un es vēlētos, lai jūs redzat upi mēnesnīcā.

Endrū samaksāja un sekoja viņai ārā pa augstajām stikla durvīm, kas barbariski bija ierīkotas skaistajos, vecajos mūros. Pie terases balustrādes vairs tikai vāji varēja dzirdēt deju orķestra mūziku. Plašs zālāja laukums starp apgrieztu īvju sienām aizstiepās priekšā līdz upei. Kā Frānsisa bija teikusi, spīdēja mēness, kas tālu meta īvju ēnas un bāli atvizēja šautuves mērķu ripās zālāja lejasgalā. Aiz tām izpletās sudrabotais ūdens līmenis.

Viņi lēni nokāpa līdz upei un apsēdās krastmalā uz kāda sola. Frānsisa noņēma cepuri un klusēdama noskatījās garām plūstošajā ūdenī, kura mūžīgā šalkoņa dīvaini jaucās ar kāda spēcīga motora rūkoņu, kas ātri attālinājās.

- Kādas savādas nakts skaņas, - viņa teica. - Vecā un jaunā pasaule. Un starmeši šķērso mēness gaismu. Tāds mūsu laikmets.

Viņš Frānsisu noskūpstīja. Viņa Endrū nepamudināja, bet arī neatvairīja. Viņas lūpas bija siltas un sausas. Nākamajā mirklī viņa teica:

- Tas bija ļoti jauki. Un ļoti neveikli.

- Varu arī labāk, - viņš nomurmināja, stīvi skatīdamies uz priekšu un nekustēdamies. Viņš bija samulsis, nedrošs, sakaunējies un nervozs. Viņš noskaities domāja, ka ir tik brīnišķīgi tādā naktī te būt ar tik jauku, burvīgu sievieti. Pēc visiem mēnesnīcas un ilustrētu žurnālu likumiem viņam vajadzēja šo sievieti kaislīgi apskaut. Bet viņš tikai juta savu neveiklo stāvokli, vēlēšanos smēķēt un ievēroja, ka salātu etiķis tam atkal bija pamodinājis senos gremošanas traucējumus.

Un neizskaidrojamā veidā viņa priekšā ūdenī atspulgojās Kristīnas seja, izbālējusi, izmocīta seja ar nožēlojamu krāsas traipu uz vaiga no otas, ar kuru tā bija krāsojusi smagās divviru durvis, kad viņi bija iekravājušies Česboro ielas mājā. Tas viņu kaitināja un sarūgtināja. Viņš te sēdēja apstākļu varā. Un viņš taču bija vīrietis, nevis kandidāts Voronovam (Sergejs Voronovs (1866-1951) – krievu izcelsmes franču ķirurgs, kurš kļuva plaši pazīstams ar sterilizācijas operāciju veikšanu vīriešiem.). Viņš spītīgi atkal noskūpstīja Frānsisu.

- Es jau domāju, ka paies atkal gads, līdz jums radīsies drosme. - Viņas skatienā mirdzēja tā pati gaišā, mīļā jautrība. - Un tagad, doktor, vai jums neliekas, ka būtu jābrauc mājās? Šis nakts gaiss - vai tas nav pārāk kaitīgs puritāniskam garam?

Viņš tai palīdzēja piecelties. Uz mašīnu ejot, viņa turēja Mensona roku savējā un to viegli spieda. Endrū pasvieda šiliņu mašīnu sargam un sāka braukt. Braucot sieviete laimē klusēja.

Bet viņš nebija laimīgs. Viņš jutās kā suns un nelga, viņš ienīda sevi, bija vīlies sevī un vēl arvien baidījās atgriezties savā drūmajā istabā, vientuļajā gultā, kur nenāca miegs. Viņa sirds bija auksta, smadzenes slēpa tirdošu domu jucekli. Viņam uzplūda atmiņas par pirmās mīlestības mokošo saldumu, par seno Bleinelijas dienu burvīgo skurbumu toreiz, kad viņš bija iemīlējies Kristīnā. Nikni viņš atvairīja šīs domas.

Nu viņi bija piebraukuši pie Frānsisas mājas, un Endrū vēl arvien cīnījās ar neziņu. Viņš izkāpa no mašīnas un atvēra savai pavadonei durvis. Viņi stāvēja blakus uz ietves, kamēr viņa izņēma namdurvju atslēgu no somiņas.

- Jūs taču ienāksiet, vai ne? Kalpotāji gan diemžēl jau gulēs.

Viņš vilcinādamies murmināja:

- Ir ļoti vēls...

Likās, viņa neko nedzirdēja, viņa ar atslēgu rokā uzkāpa nedaudzos pakāpienus līdz durvīm. Viņai sekojot, viņai pakaļ zogoties, Endrū redzēja bālu vīziju - Kristīnu lēni pa tirgu ejam ar veco iepirkumu tīkliņu rokā.

XIV

Pēc trim dienām Endrū sēdēja savā Velbeka ielas pieņemamajā istabā. Bija karsta pēcpusdiena, un aiz vaļējā loga ielas kustības mokošā dārdoņa drebināja gurdo gaisu.

Viņš jutās noguris, pārpūlējies, ar bažām gaidīja Kristīnu nedēļas beigās atgriežamies, gaidīja tālruņa sarunas, nezināja, kā stundas laikā tikt galā ar sešiem pacientiem, katrs trīs ginejas, apzinājās vajadzību ātri beigt vakara pieņemšanu, jo viņš gribēja Frānsisu aizvest kaut kur vakariņās. Viņš nepacietīgi pacēla acis, kad ienāca māsa Šarpa, kuras seja izskatījās vēl skābāka nekā parasti.

- Kāds vīrietis vēlas ar jums runāt, kāds briesmīgs tips. Viņš nav pacients un saka, ka neesot arī ceļotājs. Viņam nav vizītkartes. Viņa vārds esot Bolends.

- Bolends? - Endrū neziņā atkārtoja. Tad viņa seja pēkšņi noskaidrojās. - Taču ne Kons Bolends? Laidiet viņu iekšā, māsa! Un tūliņ!

- Pacients gaida. Un pēc desmit minūtēm atnāks misis Robertsa...

- Ak, kas man daļas gar misis Robertsu! - viņš nikni iesaucās. - Dariet, ko jums lieku!

Māsa Šarpa pietvīka, tādu toni dzirdot. Viņa jau gribēja teikt, ka nav pieradusi, ka ar viņu tā runā. Viņa savilka degunu un, galvu pacēlusi, izgāja no istabas. Nākamajā mirklī viņa ieveda Bolendu.

- Iedomājies - Kons! - Endrū teica un uzlēca kājās.

- Hallo, hallo! - Kons sauca, ar platu, labsirdīgu smaidu steigdamies Mensonam klāt. Jā, tas bija tas pats sarkanmatainais zobārsts, tikpat nekārtīgs savā pārāk platajā, noplukušajā, zilajā uzvalkā un lielajās, brūnajās kurpēs, it kā nupat būtu iznācis no savas koka garāžas. Varbūt viņš izskatījās mazliet vecāks, bet viņa sarkanās ūsas vēl bija tikpat enerģiskas, vēl arvien viņš bija izspūris un skaļš. Viņš spēcīgi iesita Mensonam pa muguru. - Dieva vārds, Menson, kāds prieks tevi atkal redzēt! Bet es tevi būtu pazinis starp miljoniem. Nē, kas to būtu iedomājies! Tev te ir pirmklasīga vieta un viss. - Viņš starodams pievērsa skatienu dzēlīgajai Šarpai, kas nicīgi noskatījās.

- Šī dāma, šī māsa mani nemaz negribēja iekšā laist, iekams nepateicu, ka pats esmu ārsts. Redziet nu, māsiņ, tā ir tīrā patiesība. Šis smalkais džentlmenis, pie kura jūs strādājat, kādreiz bija tāds pats asistents kā es, un tas nemaz nav tik sen. Lejā, Eberelovā. Ja kādreiz gadās tur būt, apciemojiet mani un manu sievu, mēs jūs pacienāsim ar tēju. Katrs mana vecā drauga Mensona draugs mums ir mīļš viesis!

Māsa Šarpa uzmeta viņam īsu skatienu un izgāja no istabas. Bet šis skatiens bija gluži veltīgs, jo Kons tīrā, dabiskā priekā pļāpāja tālāk. Tagad viņš pagriezās pret Mensonu un vaļsirdīgi teica:

- Nav nekāda skaistule, vai ne, Menson, veco zēn? Bet droši vien ļoti pieklājīga dāma. Nujā. Nu, kā tad klājas? Kā iet?

Viņš nemaz negribēja laist vaļā Mensona roku un vēl arvien to kratīja, sajūsmā plati smaidīdams.

Šajā grūtajā, nogurdinošajā dienā Bolenda apciemojums sagādāja sevišķu prieku. Atbrīvojies Endrū atlaidās atzveltnes krēslā un beidzot jutās kā cilvēks. Viņš pastūma Konam cigaretes. Un Kons, īkšķi vestes izgriezumā iebāzis, tikko aizkūpināto cigareti pirkstos turēdams, īsos vārdos paskaidroja sava apmeklējuma iemeslu.

- Man pienācās atvaļinājums, Menson, vecais draugs, un bija jānokārto dažas darīšanas, tādēļ sieva teica, lai es sakravājoties un braucot šurp. Zini, es strādāju pie kāda izgudrojuma - pie bremžu atsperēm. Es jau ilgi ar to nopūlos, bet neviens par to neinteresējas. Bet lai tas paliek, tas tagad nav svarīgi. Man tev jāsaka kas cits. - Kons nobirdināja cigaretes pelnus uz paklāja, un viņa seja kļuva nopietnāka. - Klausies, vecais draugs, runa ir par Mēriju - tu taču atceries Mēriju? Vismaz viņa tevi atceras! Viņai pēdējā laikā neklājas sevišķi labi, īstenībā pavisam ļauni. Mēs ar viņu bijām pie Lūelina, un viņš tai nevarēja palīdzēt. - Kons pēkšņi iekarsa, un viņa balss skanēja piesmakusi. - Pie velna, Menson! Tas nekaunās teikt, ka viņai esot tbc, - un turklāt Bolendu ģimenē nav bijis neviena diloņa gadījuma, kopš Mērijas tēvocis Dens pirms piecpadsmit gadiem ārstējās sanatorijā. Klausies, Menson, vai tu mūsu vecās draudzības vārdā gribētu kaut ko darīt? Mēs zinām, ka tu tagad esi liels vīrs, visa Eberelova par tevi runā. Vai tu negribētu Mēriju apskatīt? Nemaz nevaru tev izteikt, cik ļoti meitene tev uzticas un mēs paši arī - misis Bolenda un es. Tā viņa man teica: "Aizej pie doktora Mensona, kad būsi pilsētā. Un, ja viņš būs ar mieru mūsu meitu izmeklēt, mēs to sūtīsim pie viņa, cik drīz vien viņš gribēs." Nu, kā tu domā, Menson? Ja tev pārāk daudz darbu, tad saki droši, es par to neļaunošos.

Mensona seja izskatījās norūpējusies.

- Nerunā tā, Kon! Vai tu neredzi, kāds man prieks par to, ka atnāci pie manis? Un Mērija, nabaga meitene, - tu taču zini, es viņas labā darīšu visu, kas manos spēkos, visu.

Nemaz neievērodams māsas Šarpas atkārtoto, nozīmīgo parādīšanos durvīs, viņš izšķieda dārgo laiku ar Konu, līdz māsa beidzot vairs neizturēja.

- Nu jau gaida pieci pacienti, doktor. Un jūs esat vairāk nekā stundu nokavējies. Es vairs nezinu, ko ļaudīm teikt. Neesmu radusi tā apieties ar pacientiem.

Pat tad vēl viņš negribēja Konu laist projām. Beidzot viņš to pavadīja līdz durvīm un piedāvāja savu viesmīlību.

- Es tev vēl neļaušu braukt mājās, Kon. Cik ilgi gribi te palikt? Trīs četras dienas - tas taču lieliski! Kur tu esi apmeties? Vestendā - uz Beizvoteras pusi? Tas neder! Kādēļ negribi dzīvot pie manis, ja reiz esi Londonā? Vietas mums diezgan, Kristīna piektdien pārbrauks. Viņa bezgalīgi priecāsies, tevi redzot. Mēs varēsim atkal parunāties par vecajiem laikiem.

Nākamajā dienā Kons ar savu somu ieradās Česboro ielas mājā. Pēc vakara pieņemšanas viņi abi aizgāja uz otro izrādi Pallādija mūzikholā. Tas bija brīnums, kā Kona sabiedrībā pasaule pārvērtās uz labo pusi. Zobārsta vienmēr gatavie smiekli sākumā izbiedēja visus kaimiņus, bet tad tiem pielipa viņa omulība. Ļaudis skatījās atpakaļ un jautri uzsmaidīja viņam.

- Dieva vārdā! - Kons valstījās krēslā. - Vai redzi to tipu ar divriteni? Vai atceries tos laikus, Menson...

Starpbrīdī viņi stāvēja bufetē. Konam bija cepure atšļukusi pakausī, alus putas ūsās, un brūnās kurpes likās kā grīdā ieaugušas.

- Nemaz nevaru tev izteikt, kas tie man par svētkiem! Tu tiešām esi pati laipnība!

Kona sirsnīgo pateicību vērodams, Endrū nezin kādēļ jutās kā liekulis.

Vēlāk viņi Kaderā ēda bifšteku un dzēra alu, tad pārnāca mājās, sabikstīja kamīnā uguni un apsēdās patērzēt. Viņi tērzēja un smēķēja, un izdzēra daudzas pudeles alus. Vienā mirklī Endrū bija aizmirsis visus pārsmalcinātās dzīves sarežģījumus. Darba spraigums, izredzes uz vietu Leroja firmā, gaidāmais paaugstinājums Viktorijā, bankas konta stāvoklis, Frānsisas Lorensas maigā āda, bailes no apsūdzības Kristīnas svešajās acīs - tas viss izgaisa, kad Kons kliedza:

- Vai tu vēl atceries, kā mēs gribējām apcirpt Lūelinu? Un kā Ērkharts un citi mums pagrieza muguru - starp citu, Ērkharts tev sūta labasdienas, viņš vēl arvien ir tas pats vecais. Un tad mēs abi sēdējām un izdzērām visu alu.

Tikmēr pienāca nākamā diena. Un šī diena nepielūdzami atnesa līdzi atkalredzēšanos ar Kristīnu. Endrū aizvilka Konu līdz perona galam. Viņš sapīcis apzinājās, cik maz viņam pašpaļāvības, un atzina, ka Bolends bija viņa glābiņš. Vilcienam piebraucot, viņa sirds pukstēja sāpīgās gaidās. Viņš pārdzīvoja aizkustinošu sāpju un nožēlu mirkli, kad svešo nācēju pulkā ieraudzīja mazo, pazīstamo Kristīnas seju, kas gaidās raudzījās pretī. Tad viņš visu aizmirsa, pūlēdamies izlikties sirsnīgs un jautrs.

- Hallo, Krist! Es jau domāju, ka tu nemaz vairs nebrauksi mājās! Jā, jā, skaties vien, tas ir Kons! Viņš un neviens cits! Un neizskatās ne dienu vecāks. Viņš dzīvo pie mums, Krist, - ceļā mēs tev visu izstāstīsim. Mašīna ir ārā. Vai tev labi klājās? Bet palūk - kādēļ tu nes somu?

Šīs necerētās sagaidīšanas aizkustināta - viņa bija baidījusies, ka to neviens nesagaidīs, - Kristīna pamazām zaudēja gurdo sejas izteiksmi, un viņas vaigi atkal krāsojās nervozā sārtumā. Arī viņa bija jutusi bailes un nemieru, ilgojusies pēc jaunas dzīves. Viņai gandrīz atkal radās cerība. Mašīnā Konam blakus sēdēdama, viņa dedzīgi tērzēja un reižu reizēm slepus vēroja vīra seju.

- Ai, cik labi būt mājās! - Viņa dziļi ievilka elpu, atkal mājā iegājusi. Tad viņa ātri un skumji iejautājās: - Endrū, vai tev manis trūka?

- Es domāju gan. Mēs visi sajutām tavu trūkumu. Vai ne, misis Benita? Vai ne, Florij? Kon! Pie velna, ko tu dari ar bagāžu?

Nākamajā sekundē viņš jau bija mājas priekšā un, Konam palīdzēdams, gluži nevajadzīgi sāka darboties ar somām. Tad, iekām viņi paguva vēl ko pārrunāt vai darīt, viņam bija jāsteidzas pie slimniekiem. Viņš apsolījās tējas laikā būt mājās. Mašīnas priekšējā sēdeklī iekrizdams, viņš nopūtās:

- Paldies Dievam, tas nu garām! Liekas, ka atpūta viņai neko labu nav darījusi. Pie velna! Droši vien viņa neko nemanīja. Un acumirklī tas vissvarīgākais.

Lai gan Endrū pārnāca vēlu, viņš tomēr bija ļoti možs un jautrs. Kons jūsmoja par viņa labo omu.

- Dieva vārdā! Tu jau esi vēl sparīgāks nekā senajās dienās, Menson, vecais draugs.

Vienu vai divas reizes Endrū juta Kristīnas skatienu, kas lūdzās kādu saprašanās zīmi. Viņš vēroja, ka Mērijas slimība Kristīnu ļoti skumdina un biedē. Sarunu starpbrīdī viņa pateica, ka lūgusi Konu tūliņ aicināt Mēriju šurp, varbūt jau rīt. Kristīna ļoti raizējās par meiteni. Viņa izteica cerību, ka meitenes labā nekavējoties darīšot kaut ko vai, pareizāk, visu iespējamo.

Viss iznāca labāk, nekā Endrū bija sagaidījis. Mērija telegrafēja, ka atbraukšot rīt priekšpusdienā, un Kristīna rosīgi gatavojās viņu uzņemt. Steiga un satraukums mājā maskēja pat viņa tukšo sirsnību.

Bet, kad atbrauca Mērija, viņš pēkšņi atkal atrada sevi. Pirmajā acu uzmetienā varēja redzēt, ka viņa nav vesela. Šajos gados viņa bija izaugusi par slaidu, divdesmit gadus vecu jaunavu ar viegli nolaideniem pleciem un gandrīz nedabiski dzidru sejas ādu, kas Mensonam bija skaidrs brīdinājums.

Ceļojums meiteni bija nogurdinājis, un, lai gan Mērija atkalredzēšanās priekā labprāt būtu vēl pasēdējusi un patērzējusi, viņa tomēr ap sešiem ļāva pierunāties un gāja gulēt. Tad Endrū viņu izmeklēja.

Viņš palika augšā tikai piecpadsmit minūtes, bet, kad atkal ienāca zālē pie Kona un Kristīnas, viņa sejas izteiksme pauda lielu nemieru.

- Diemžēl nav šaubu. Kreisā galotne. Lūelinam taisnība, Kon. Bet neraizējies. Vēl tikai pats sākums. Tur vēl kaut ko var darīt

- Tu domā? - Kons drūmi un bailīgi jautāja. - Vai tu domā, ka viņu varētu izārstēt?

- Jā, iedrošinos to apgalvot. Protams, viņa labi jākopj, pastāvīgi jānovēro, jārūpējas par viņu. - Viņš savilka pieri un apdomājās.

- Kon, man liekas, Eberelova viņai ir ļoti nepiemērota vieta. Un vispār, agras tbc slimnieki nedrīkstētu palikt mājās. Es gribētu viņu ievietot Viktorijā. Doktors Toroguds man to izdarīs. Es uzticēšu Mēriju viņam. Un pastāvīgi pats novērošu.

- Menson! - Kons trokšņaini iesaucās. - Tas ir īstas draudzības apliecinājums. Kaut tu zinātu, kā mana meitene uz tevi paļaujas! Ja kāds viņu var izārstēt, tad tas esi tu.

Endrū tūliņ piezvanīja Torogudam. Pēc piecām minūtēm viņš ienāca ar ziņu, ka Mēriju nedēļas beigās uzņemšot Viktorijā. Kons redzami atplauka, un, tā kā viņa nesatricināmais optimisms guva jaunu atbalstu tai apstāklī, ka meitene tiks speciālā slimnīcā un ka to ārstēs Endrū un Toroguds, Mērija viņam jau bija tikpat kā izārstēta.

Divās nākamajās dienās bija daudz darīšanu. Kad sestdienas vakarā Mērija jau atradās slimnīcā un Kons Pedingtonā bija iekāpis vilcienā, Endrū beidzot bija tiktāl nomierinājies, ka pārvaldīja stāvokli. Viņš tagad varēja Kristīnai spiest roku un ceļā uz ambulanci vieglā tonī uzsaukt:

- Cik jauki, ka atkal esam kopā, Krist! Ak Dievs! Tā tik bija nedēļa!

Tas izklausījās pilnīgi ticami. Bet cik labi, ka viņš neredzēja Kristīnas sejas izteiksmi! Viņa apsēdās viena savā istabā, galvu pieliekusi, rokas klēpī salikusi, ļoti mierīga. Pārbraucot viņa bija lolojusi tik priecīgas cerības. Un tagad viņā bija briesmīga nojauta: "Žēlīgais Dievs! Kad un kā tas beigsies?"

XV

Panākumi auga augumā, likās, ka pali būtu sagāzuši dambi un neatturami rautu Endrū līdzi krācošā, augošā straumē. Viņa sadarbība ar Hemptonu un Aiveriju kļuva arvien ciešāka un ienesīgāka. Turklāt Frīdmens lūdza Mensonu palikt viņa vietā Plazā, kamēr tas aizlidoja uz Letuki, lai tur vienu nedēļu spēlētu golfu; viņš Mensonam piedāvāja pusi honorāra. Parasti Hemptons bija Frīdmena vietnieks, bet Mensonam likās, ka pēdējā laikā viņi bija atsaluši viens pret otru.

Mensonam glaimoja, ka viņš varēja ieiet tieši guļamistabā pie kādas filmu zvaigznes, kas locījās krampjos, apsēsties uz atlasa segas un drošām rokām izklauvēt bezdzimuma ķermeni, varbūt pat, ja aktrisei bija laiks, kopā ar viņu izsmēķēt cigareti.

Bet vēl vairāk viņam glaimoja Džozefa Leroja labvēlība. Pēdējā mēnesī viņš ar Leroju divas reizes bija kopā ēdis pusdienas. Viņš zināja, ka šā veikalnieka prātā brieda svarīgi plāni. Pēdējo reizi Lerojs izmēģinādams bija teicis:

- Ziniet, doktor, es gribētu ar jums tuvāk iepazīties. Man padomā kāds diezgan liels pasākums, un man būs vajadzīgs krietns padomdevējs medicīnas jautājumos. Negribu vairs tādus salmu kūļus - vecais Rambolds nav pats savu kaloriju vērts, mēs viņam drīz dosim vilka pasi! - un es nevēlos arī tā saucamos ekspertus, kas grib, lai dejo pēc viņu stabules. Gribu, lai padomdevējs būtu ar skaidru galvu, un pamazām esmu sācis domāt par jums. Ziniet, mēs ar saviem populārajiem ražojumiem esam iekarojuši labu tiesu publikas. Bet esmu pārliecināts, ka pienācis laiks paplašināt mūsu intereses un ķerties pie lietas no zinātniskās puses. Saskaldīt pienu sastāvdaļās, elektrizēt, apstarot tās, pārkomplektēt. Kremogens ar B vitamīniem, Kremofakss un lecitīns pret novājējumu, rahītu, bezmiegu - jūs taču mani saprotat, doktor. Turklāt domāju: ja jums izdotos lietu nostādīt vēl nopietnāk, mēs varētu paļauties uz visas Medicīnas fakultātes atbalstu un interesi, tā ka mēs zināmā mērā katru ārstu varētu padarīt par savu aģentu. Protams, tur nepieciešama zinātniska reklāma, doktor, zinātniska reklāma, un tādēļ domāju, ka jauns, teorētiski izglītots ārsts mums ļoti labi varētu palīdzēt. Es nu vēlos, lai jūs mani pilnīgi saprastu, - tam visam jānotiek pilnīgi skaidri un z i n ā t n i s k i. Mēs gribam pacelt tagadējo līmeni. Un, ja apdomā, kādus nevērtīgus ekstraktus ārsti ieteic, - piemēram, Marrobinu C un Vegatogu un Bonebranu, - nu, man šķiet, mēs varam tautai izdarīt lielu pakalpojumu ar tiešām labiem ražojumiem, paceldami vispārējo standartu.

Endrū ienāca prātā, ka vienā zaļā zirnī droši vien ir vairāk vitamīnu nekā dažās Kremofaksa kārbās. Viņu tik daudz nesatrauca izredzes uz algu, ko viņš saņemtu, firmā strādādams, cik domas par Leroja labvēlību.

Frānsisa pateica, ka viņš varot daudz pelnīt ar Leroja grandiozajām komerciālajām operācijām. Ai, cik patīkami bija iet pie viņas uz pēcpusdienas tēju, just, ka šī burvīgā, pārsmalcinātā sieviete viņam velta sevišķus skatienus, kādu ātru, vilinošu, zīmīgu smaidu! Sakars ar viņu arī Mensonam piešķīra pašapziņu, lielāku drošību, smalkāku slīpējumu. Viņš gluži neapzināti piesavinājās Frānsisas pasaules uzskatus. Viņas vadībā Endrū mācījās cienīt paviršas, patīkamas lietas un dziļākās pamest novārtā. Viņš vairs nesamulsa, kad bija jārādās Kristīnai. Pie Frānsisas stundu pavadījis, viņš gluži nesamulsis varēja iet mājās. Viņš arī necentās domāt par šo savādo pārmaiņu. Ja viņš vispār par to domāja, tad centās sev iegalvot, ka nemīl misis Lorensu, ka Kristīna par to visu neko nezina un ka tādas lietas kādreiz gadās katram vīrietim. Kādēļ viņam jābūt citādam?

It kā savu vainu izpirkdams, viņš centās būt laipns pret Kristīnu, pieklājīgi ar viņu runāt, pat apspriest savus plānus. Viņa zināja, ka Endrū nodomājis nākamajā pavasarī pirkt namu Velbeka ielā, ka viņi atstās tagadējo mītni Česboro ielā, tiklīdz darījums būs nokārtots. Viņa tagad vairs neko neiebilda, neko nepārmeta, un, ja bija nelabā omā, viņš no tā neko nemanīja. Likās, ka viņa ir pilnīgi vienaldzīga. Bet Mensona dzīve ritēja pārāk ātri, lai daudz domātu. Šis temps viņu uzturēja možu. Viņam bija neīsta spēka sajūta. Viņš jutās vitāla spēka pilns, arvien ievērojamāks, pats savs un sava likteņa kungs.

Un tad viņu ķēra zibens no skaidrām debesīm.

5. novembra vakarā viņa pieņemamajā istabā Česboro ielā ieradās kāda vietējā veikalnieka sieva.

Tā bija misis Vidlera, sīciņa kā zvirbulis, vidējos gados, bet ar gaišām acīm un atjautīga, īsta londoniete, kas visu mūžu nebija tikusi tālāk par Mārgeitu. Endrū šos Vidlerus labi pazina; viņš bija izārstējis viņu zēnu no kādas bērnu slimības Londonas prakses sākumā. Šajā sākuma posmā viņš arī savas kurpes bija devis labot Vidleram, jo Vidleriem, godīgiem, strādīgiem cilvēkiem, Pedingtonas ielas galā piederēja darbnīca, kura lepni saucās "Renovācijas sabiedrība" un kuras viena puse nodarbojās ar apģērba gabalu tīrīšanu un gludināšanu, bet otra - ar kurpju lāpīšanu. Harijs Vidlers - drukns, bāls, bez apkaklītes, svārkus nometis - bieži bija redzams ar liesti starp ceļiem, lai gan viņš nodarbināja divus palīgus, vai pie gludināmā dēļa, kad darbs uzņēmuma otrā nodaļā bija steidzamāks.

Un tagad misis Vidlera runāja par Hariju.

- Klau, doktor, - viņa veikli iesāka. - Mans vīrs nav vesels. Jau kopš nedēļām viņš nejūtas labi. Es jau visu laiku saku, lai viņš nāk pie jums, bet viņš negrib. Vai jūs rīt neatnāktu pie mums, doktor? Es pielūkošu, lai viņš paliek gultā.

Endrū apsolījās aiziet.

Nākamajā priekšpusdienā viņš Vidleru atrada gultā, un pacients sūdzējās par lielām sāpēm un vēdera uztūkumu. Viņa viduklis pēdējā laikā bija krietni pieņēmies apmērā, un, kā daudzi pacienti, kam visu mūžu bijusi laba veselība, viņš to pūlējās dažādi izskaidrot. Viņš teica, ka laikam būšot dzēris drusku par daudz alus vai arī vaina būšot tā, ka viņš augu dienu sēžot.

Bet, pacientu izmeklējis, Endrū nevarēja tam piekrist. Viņš bija pārliecināts, ka Vidleram ir tumors, ne sevišķi bīstams, tomēr tāds, ko vajadzēja izoperēt. Viņš mierināja Vidleru un viņa sievu cik varēdams un paskaidroja, kā vienkāršs audzējs var attīstīties iekšēji un radīt nebeidzamus traucējumus, kas visi nozustu, ja audzēju izgrieztu. Viņš teica, ka par operācijas labu izdošanos nevarot būt šaubu, un ieteica Vidleram tūliņ iet slimnīcā.

Te nu misis Vidlera pēkšņi pacēla rokas.

- Nē, doktor, es negribu, ka Harijs iet slimnīcā! - Viņa pūlējās apvaldīt satraukumu. - Es jau domāju, ka tā būs, - viņš darbā pārpūlējies. Bet nu nelaime notikusi, un - paldies Dievam - mēs to varam atļauties. Mēs neesam bagāti, doktor, jūs jau zināt, bet mums ir neliels ietaupījums. Un tagad laiks to izlietot. Manam Harijam nav jālūdz ieteikumi, jāstāv rindā, jāguļ kopējā barakā kā nabagam.

- Bet, misis Vidlera, es varētu...

- Nē! Jūs varat viņu ievietot kādā privātā klīnikā, doktor. Tādu te netrūkst. Un lieciet, lai viņu operē kāds privāts ārsts. To varu apsolīt, doktor, - kamēr es dzīvošu, Harijs Vidlers neies vienkāršā slimnīcā.

Endrū redzēja, ka viņa cieši apņēmusies panākt savu. Un arī Vidlers pats, ja nu operācija reiz bija nepieciešama, piekrita sievas lēmumam. Viņš gribēja ārstēties vislabākajos apstākļos, kādi vien bija.

Tovakar Endrū piezvanīja Aiverijam. Tagad viņš jau gandrīz automātiski griezās pie Aiverija, it īpaši tādēļ, ka šoreiz bija jāizlūdzas pretimnākšana.

- Es vēlētos izlūgties jūsu palīdzību, Aiverij. Man te ir slimnieks ar tumoru, kas jāoperē, - viņi ir kārtīgi, strādīgi ļaudis, bet nav bagāti. Jūs taču saprotat. Jums tur gan daudz neiznāks. Bet es jums būtu ļoti pateicīgs, ja jūs šo lietu uzņemtos par - nu, teiksim, trešdaļu parastā honorāra.

Aiverijs bija ļoti laipns. Viņam esot lielākais prieks pakalpot draugam Mensonam. Dažas minūtes viņi sarunājās par slimnieku, tad Endrū piezvanīja misis Vidlerai.

- Nupat runāju ar Čārlzu Aiveriju, viņš ir Vestendas ķirurgs un mans labs draugs. Rīt viņš atnāks man līdzi pie jums un izmeklēs jūsu vīru. Vienpadsmitos. Vai tā būs labi? Un viņš saka - vai jūs vēl klausāties, misis Vidlera? - viņš saka, ja operācija būšot vajadzīga, viņš to izdarīšot par trīsdesmit ginejām. Ja apdomā, ka viņa parastais honorārs ir simt gineju un vairāk, man liekas, ka tas nav dārgi.

- Jā, doktor, jā. - Viņas balsī izskanēja rūpes, lai gan viņa centās izlikties atvieglota. - Jūs esat ļoti laipns. Man liekas, mums tas būs pa spēkam.

Nākamajā rītā Aiverijs kopā ar Mensonu izmeklēja pacientu, un dienu pēc tam Hariju Vidleru ievietoja Brānslendas klīnikā, Brānslendas laukumā.

Tā bija tīra, vecmodīga māja netālu no Česboro ielas, viena no daudzajām klīnikām tajā iecirknī, ar mērenām cenām, bet trūcīgu iekārtu, pacientu lielākā daļa bija ar iekšķīgām slimībām, hemiplēģiju, hroniskām sirdskaitēm, vecas gultas slimnieces, pie kurām visgrūtākais bija - pasargāt viņas no izsutumiem. Kā visas citas privātās klīnikas, kuras Endrū Londonā bija redzējis, arī tā nebija šim nolūkam celta. Nebija lifta, un operāciju zāle bija iekārtota agrākajā salonā. Bet īpašniece mis Bakstona bija kvalificēta māsa un labi prata savu darbu. Kaut arī Brānslendas klīnikai bija daudz trūkumu, tā tomēr bija nevainojami tīra un aseptiska - līdz pēdējam ar spožu linoleju izklāto koridoru stūrītim.

Operācija bija paredzēta piektdien un neparasti vēlā laikā, divos pēcpusdienā, jo Aiverijs agrāk nevarēja atnākt.

Aiverijs ieradās laikā, bet Endrū jau gaidīja Brānslendas klīnikā. Aiverijs atbrauca ar anesteziologu un noskatījās, kā šoferis ienes mājā instrumentu somu, jo doktors negribēja piepūlēt rokas, lai nemazinātu veiklību operācijā. Un, kaut ari viņš pret šo klīniku juta tikai nicināšanu, ārēji viņš tomēr izturējās tikpat laipni kā vienmēr. Nākamajās desmit minūtēs viņš bija nomierinājis misis Vidleru, kas gaidīja pieņemamajā istabā, iekarojis mis Bakstonu un māsas un tagad uzsvārcī, ar cimdiem rokās teatrālā gatavībā stāvēja mazajā operāciju zālē.

Pacients droši un jautri ienāca zālē, novilka rītasvārkus, kurus māsa tūliņ aiznesa, un uzkāpa uz šaurā operāciju galda. Zinādams, ka šis pārbaudījums ir neizbēgams, Vidlers to uzņēma ar drosmi. Pirms anesteziologs uzmauca masku uz sejas, Vidlers vēl uzsmaidīja Mensonam.

- Nu, kad tas būs pārciests, jutīšos labāk. - Nākamajā mirklī viņš jau bija aizvēris acis un gandrīz vai steigdamies dziļi ieelpoja ēteri. Bakstona atsedza operējamo vietu. Ar jodu klāta, tā bija nedabiski uztūkusi, kā spīdīgs kalns. Aiverijs sāka operāciju.

Viņš sāka operāciju ar lumbālo anestēziju.

- Cīņas trieciens, - viņš nopietni teica Mensonam. - Tā es vienmēr daru.

Tad sākās īstais darbs.

Viņa iegrieziens bija plašs un ātrs, gandrīz teatrāls, un tumora vieta bija atklāta. Tumors izspiedās caur griezumu kā mitra, pilnīgi piepūsta gumijas futbolbumba. Diagnozes attaisnošanās Mensonam sagādāja zināmu gandarījumu. Viņš domāja, cik labi Vidlers jutīsies, no šī neērtā piedēkļa atbrīvots, un, atcerējies nākamo pacientu, jau slepus paskatījās pulkstenī.

Tikmēr Aiverijs meistariski rotaļājās ar futbolbumbu, neatlaidīgi mēģinādams aptvert to rokām, lai atrastu piesaistījuma vietu, bet tas viņam neizdevās. Tiklīdz viņš ķērās klāt, bumba izslīdēja no rokām. Tā viņš izmēģinājās kādas divdesmit reizes.

Endrū sašutis paskatījās viņā un domāja: "Ko šis cilvēks dara?" Rīcības telpa nebija liela, bet operācijai pietiekama. Endrū bija redzējis Lūelinu, Deniju un savā slimnīcā duci citu ārstu veikli strādājam daudz neizdevīgākos apstākļos. Ķirurga pienākums bija zināt, kā šādos gadījumos rīkoties. Pēkšņi viņš iedomājās, ka tā ir pirmā vēdera operācija, ko Aiverijs izdarīja viņa slimniekam. Viņš slepus iebāza pulksteni kabatā un diezgan stīvi piegāja pie galda.

Aiverijs vēl arvien mēģināja aizsniegt bumbas pamatu, joprojām mierīgs, drošs, pašapzinīgs. Bakstona un kāda jauna māsa stāvēja klāt un neko lielu nesaprata. Anesteziologs, sirms, pavecs vīrs, domīgi berzēja ar īkšķi pudeles galu. Atmosfēra kailajā operāciju zālē ar stikla griestiem bija banāla, ļoti vienmuļa. Nemanīja nekāda spraiguma, nekā dramatiska, tikai varēja redzēt, kā Aiverijs pacēla plecu un ar cimdotajām rokām pūlējās aptvert glumo gumijas bumbu. Bet Mensonam nezin kādēļ pārskrēja saltas trīsas.

Uzacis savilcis, viņš vērīgi skatījās. Ko viņš baidījās? Te taču nekā nebija ko baidīties, it nekā. Tā bija gluži vienkārša operācija. Pēc dažām minūtēm visam vajadzēja būt galā.

Aiverijs ar vieglu, šķietami apmierinātu smaidu atmeta mēģinājumus atrast tumora sakni. Jaunā māsa pazemīgi paskatījās, kad viņš prasīja nazi. Aiverijs lēni laida nazi darbā. Laikam viņš savā mūžā vēl nekad nebija tik ļoti līdzinājies romantiskam liela ķirurga tēlam. Viņš pielika nazi un, iekām Endrū atskārta, ko Aiverijs grib darīt, dziļi iegrieza pūšļa spīdīgajā sienā. Pēc tam viss norisinājās vēja ātrumā.

Pūslis pārplīsa, izšļākdams gaisā veselu strūklu venozu asiņu, izgāzdams savu saturu vēdera dobumā. Vienu mirkli tas piepūtās apaļš, nākamajā sekundē saplaka asiņu peļķē kā tukša plēve. Bakstona izbailēs meklēja tamponus. Anesteziologs strauji piecēlās. Jaunā māsa gandrīz paģība. Aiverijs nopietni teica:

- Klamburu, lūdzu.

Mensonu pārņēma šausmas. Viņš redzēja, ka Aiverijs, nevarēdams aizsniegt un nosiet sakni, bija akli, patvaļīgi pārgriezis tumoru. Un tas bija hemorāģisks tumors.

- Tamponu, lūdzu, - Aiverijs teica savā mierīgajā balsī. Viņš rakņājās putrā un mēģināja sakniebt asinsvadu, aizbāzt asiņojošo dobumu ar tamponu, bet viņam neizdevās asiņošanu apturēt. Pēkšņi Endrū visu saprata. Viņš domāja: "Žēlīgais Dievs! Šis cilvēks neprot operēt! Viņš vispār neko nejēdz!"

Anesteziologs, pirkstu uz kakla artērijas turēdams, klusi nomurmināja:

- Aiverij, baidos, ka - viņš mirst.

Klamburu nometis, Aiverijs piebāza vēdera dobumu ar marli, kas tūliņ piemirka asinīm. Viņš sāka aizšūt ārējo griezumu. Uztūkuma vairs nebija. Vidlera vēders bija iekritis, bāls, it kā tukšs, un tam bija iemesls...

- Viņš ir miris, - anesteziologs teica.

Aiverijs mierīgi beidza aizšūt brūci un tad pagriezās uz instrumentu galda pusi nolikt šķēres. Endrū bija kā paralizēts, viņš nevarēja pakustēties. Mis Bakstona bālu seju mehāniski lika termoforus uz segas. Likās, viņai tikai ar lielām pūlēm izdevās savaldīties. Viņa izgāja no istabas. Sanitārs, kam nebija ne jausmas par notikušo, ienesa nestuves. Nākamajā minūtē Harija Vidlera līķi uznesa viņa istabā.

Beidzot Aiverijs sāka runāt.

- Ļoti nelaimīgi, - viņš mierīgā balsī teica, uzsvārci novilkdams.

- Laikam šoka iespaids, - kā jums liekas, Grej?

Anesteziologs Grejs kaut ko nomurmināja. Viņš sakravāja savus aparātus.

Endrū vēl arvien nevarēja ne vārda izteikt. Jūtu virpulī viņš pēkšņi atcerējās misis Vidleru, kas apakšā gaidīja. Likās, Aiverijs bija uzminējis viņa domas, jo viņš teica:

- Neraizējieties, Menson! Es pateikšu sievai. Nāciet! Es to izdarīšu jūsu vietā.

Instinktīvi, kā cilvēks, kas nespēj pretoties, Endrū viņam sekoja pa kāpnēm lejā uzgaidāmajā istabā. Viņš vēl arvien bija kā apmāts, savādas nelabuma sajūtas varā, galīgi nespējīgs runāt ar misis Vidleru. Bet Aiverijs jau pilnīgi pārvaldīja situāciju.

- Cienījamā misis, - viņš cēli un līdzjūtīgi teica, laipni uzlikdams viņai roku uz pleca, - diemžēl - diemžēl mēs jums nesam ļaunu vēsti.

Viņa salika rokas, tērptas apnēsātos, brūnos ādas cimdos. Viņas skatienā atspoguļojās izbailes un lūgums.

- Kas noticis?

- Misis Vidlera, jūsu vīrs... lai gan mēs darījām visu iespējamo...

Viņa atkrita krēslā pelnu pelēku seju, rokas lauzīdama.

- Harij! - viņa čukstēja balsī, kas plosīja sirdi. Un atkal: - Harij!

- Varu jums tikai apliecināt, - Aiverijs skumji turpināja, - ne vien savā, bet arī doktora Mensona, doktora Greja un māsas Bakstonas vārdā, ka nekāda vara pasaulē viņu nevarēja glābt. Un pat tad, ja viņš būtu pārcietis operāciju... - Aiverijs zīmīgi paraustīja plecus.

Misis Vidlera pacēla acis, saprata, ko viņš gribēja teikt, un pat šajā briesmīgajā mirklī bija pateicīga par viņa labsirdību un līdzjūtību.

- Tas ir labākais mierinājums, ko jūs man varējāt izteikt, doktor, - viņa raudādama nomurmināja.

- Es atsūtīšu māsu pie jums. Samierinieties ar likteni! Un pateicos - pateicos par jūsu drosmi.

Viņš izgāja no istabas, un Endrū atkal sekoja. Priekšistabas galā atradās tukšais kantoris, kura durvis bija vaļā. Aiverijs izvilka cigarešu etviju un iegāja kantorī. Tur viņš aizsmēķēja cigareti un dziļi ievilka dūmus. Viņa seja varbūt bija mazliet bālāka nekā parasti, bet vaibsti nebija zaudējuši stingrību, rokas bija mierīgas, nervi absolūti nesatricināti.

- Tas nu nokārtots, - viņš vēsi teica. - Man ļoti žēl, Menson. Man nebija ne jausmas, ka tas ir hemorāģisks tumors. Bet tādas lietas jau gadās pat labākajās ģimenēs, kā zināt.

Vienīgais krēsls mazajā istabā bija pastumts zem rakstāmgalda. Endrū atslīga pret kamīna margām. Viņš drudžaini skatījās dzeltenajā puķu podā, kas bija nolikts tukšajā kamīnā. Viņš jutās nelabi, bija satricināts, tuvu pilnīgam sabrukumam. Viņš nespēja aizmirst ainu, kā Vidlers paša spēkiem bija pienācis pie operāciju galda. "Nu, kad tas būs pārciests, jutīšos labāk," - un pēc desmit minūtēm viņš bija gulējis nestuvēs kā sakropļots, nobendēts līķis. Endrū sakoda zobus un aizklāja acis ar roku.

- Protams, viņš nemira uz operāciju galda, - Aiverijs teica, cigaretē skatīdamies. - Es jau biju visu beidzis - tas vissvarīgākais. Tātad izmeklēšana atkrīt!

Endrū pacēla galvu. Viņš drebēja, saniknots, apzinādamies savu vājumu šajā briesmīgajā situācijā, ko Aiverijs pacieta tik aukstasinīgi. Viņš izteica it kā lēkmē:

- Dieva dēļ - beidziet pļāpāt! Jūs zināt, ka jūs viņu nogalinājāt. Jūs neesat ķirurgs, nekad neesat bijis - un nekad nebūsiet. Jūs esat ļaunākais miesnieks, kādu savā mūžā esmu redzējis.

Iestājās klusums. Aiverijs uzmeta Mensonam saltu, asu skatienu.

- Es jums neieteiktu runāt tādā tonī, Menson.

- Protams, jūs neieteiktu. - Mensonu kratīja sāpīgu, histērisku raudu lēkme. - Zinu, ka jums tas nepatīk! Bet tā ir patiesība. Visas operācijas, ko jums līdz šim uzticēju, bija bērnu rotaļa. Un tagad - pirmais nopietnais gadījums, kāds mums bijis, - ak Dievs, man taču vajadzēja to zināt, esmu tikpat nekrietns kā jūs...

- Saņemieties, histēriskais nelga! Cilvēki var dzirdēt.

- Un kas par to? - Viņam atkal uzbruka nevarīgu dusmu lēkme. Aizslāpis viņš šņāca: - Jūs zināt patiesību tikpat labi kā es. Cik nemākulīgi jūs rīkojāties - tā bija gandrīz slepkavība!

Vienu mirkli likās, ka Aiverijs viņu notrieks no margām, un to viņš, vecāks, druknāks un spēcīgāks būdams, arī viegli būtu varējis izdarīt. Taču viņš ar lielām pūlēm savaldījās. Viņš neko neteica, tikai pagriezās un izgāja no istabas. Bet viņa saltajā, cietajā sejā bija ledains, nežēlīgs niknums.

Endrū nezināja, cik ilgi viņš palika kantorī, galvu pie kamīna dzegas vēsā marmora atspiedis. Beidzot viņš piecēlās, neskaidri atcerēdamies, ka darbs taču gaida. Šīs nelaimes briesmīgais trieciens viņu bija ķēris ar granātas sprādziena postošo spēku. Viņš jutās uzšķērsts un tukšs kā mirušais. Un tomēr viņš automātiski kustējās kā grūti ievainots kareivis, kas aiz ieraduma vēl mēģina pildīt uzlikto pienākumu.

Viņam kaut kā izdevās šajā garastāvoklī nokārtot slimnieku apmeklējumus. Tad viņš smagu sirdi, sāpīgu galvu gāja mājās. Bija vēls, gandrīz septiņi. Viņš tikko paspēja tikt uz vakara pieņemšanas sākumu.

Uzgaidāmā istaba bija pilna, un ambulancē ļaudis drūzmējās līdz durvīm. Vārgi kā mirējs viņš noskatījās savos pacientos, kas te bija sanākuši šajā jaukajā vasaras vakarā, paļaudamies uz viņa zināšanām, viņa personību. Lielākoties tās bija sievietes, daudzas Lorjē pārdevējas, ļaudis, kuri jau nedēļām nāca pie viņa, kurus viņš bija uzmundrinājis ar savu smaidu, savu smalkjūtību, saviem padomiem joprojām dzert zāles. "Vecais bars," viņš truli domāja, "vecā spēle!"

Viņš atkrita grozāmajā krēslā, uzlika laipnības masku un sāka parasto pieņemšanas ceremoniju.

- Kā jūtaties? Jā, man liekas, jūs izskatāties drusku labāk! Jā. Pulss krietni spēcīgāks. Zāles jums palīdz. Ceru, ka tās nav pārāk negaršīgas, mazā mis.

Tad ārā pie Kristīnas, kurai viņš pasniedza tukšo pudeli, un pa koridoru uz pieņemamo istabu, kur viņš atkal teica tās pašas tukšās frāzes, tāpat liekuļoja līdzjūtību, un atpakaļ koridorā; tur viņš paņēma pilno pudeli un iegāja ambulancē. Tā tas turpinājās - šis velnišķīgais cirks, viņa lāsts.

Bija karsts, spiedīgs vakars. Endrū nejēdzīgi cieta, bet viņš strādāja, daļēji, lai sevi mocītu, daļēji aiz nedzīva tukšuma, jo nespēja apstāties. Mulsās sāpēs šurp un turp staigādams, viņš pastāvīgi sev jautāja: "Kurp es eju? Dieva dēļ, kurp es eju?"

Beidzot pacienti bija atlaisti, vēlāk nekā parasti, bez ceturkšņa desmitos. Viņš aizslēdza ambulances ārdurvis un iegāja pieņemamajā istabā, kur Kristīna viņu pēc veca paraduma gaidīja, lai nolasītu sarakstu un palīdzētu grāmatvedībā.

Pirmo reizi pēc daudzām nedēļām viņš Kristīnu tiešām uzlūkoja un ieskatījās viņai sejā, kamēr viņa nolaistu skatienu pārbaudīja sarakstu, ko turēja rokā. Pārmaiņas, kas ar Kristīnu bija notikušas, iespiedās pat viņa trulumā un izbiedēja viņu. Viņas vaibsti bija mierīgi un sastinguši, mute sāpīgi savilkta. Lai gan viņš to neuzlūkoja, tomēr juta, ka Kristīnas skatienā bija nāves skumjas.

Tad viņš apsēdās biezās ienākumu grāmatas priekšā pie rakstāmgalda un pēkšņi sajuta briesmīgu smeldzi sānos. Bet viņa ķermenis, tukšuma ārējā čaula, neļāva iekšējām sāpēm izlauzties uz āru. Iekām Endrū paguva ko izteikt, Kristīna sāka lasīt sarakstu.

Un viņš strādāja tālāk, ievilka zīmes grāmatā - vizītei krustiņu, izmeklēšanai apli - un saskaitīja kopā savu kaunu.

Kad viņš bija beidzis, Kristīna jautāja balsī, kurā tas šovakar pirmo reizi dzirdēja sāpīgu izsmieklu.

- Nu, cik šodien sanāk?

Viņš neatbildēja; viņš nespēja atbildēt. Kristīna izgāja no istabas. Viņš dzirdēja, ka sieva uzkāpj augšā, dzirdēja durvis klusi aizveramies. Viņš bija viens, iztukšots, satriekts. "Kurp es eju? Dieva dēļ, kurp es eju?" Pēkšņi viņa skatiens krita uz tabakas maku, kas bija pilns ar naudu, ar šodien ieņemtajiem naudas gabaliem piebāzts. Mensonu pārņēma jauns histēriska niknuma vilnis. Viņš paķēra maku un ielidināja to istabas kaktā. Tur tas nokrita ar dobju, trulu troksni.

Endrū uzlēca kājās. Viņš slāpa nost, viņam trūka elpas. Viņš izskrēja no pieņemamās istabas mazajā dārzā aiz mājas, šaurā tumsas aizā zem zvaigznēm. Tur viņš paguris atspiedās pret ķieģeļu sienu un sāka neganti vemt.

XVI

Endrū nemierīgi visu nakti valstījās gultā, līdz beidzot ap sešiem rītā aizmiga. Viņš pamodās vēlu, pēc deviņiem, bāls un nogurušām acīm nokāpa lejā un redzēja, ka Kristīna jau bija paēdusi un aizgājusi. Parasti tas viņam nebūtu bijis nekas. Šodien tas sagādāja skaudras sāpes un rādīja, cik ļoti viņi bija viens no otra atsvešinājušies.

Kad misis Benita ienesa glīti uzceptu šķiņķi ar olām, viņš nevarēja ēst, jo kakla muskuļi negribēja darboties. Viņš izdzēra tasi kafijas, tad gandrīz neapzinīgi sajauca glāzi viskija ar sodu un izdzēra arī to. Nu viņš gribēja sākt dienas darbu.

Lai gan mašīna Endrū vēl arvien turēja savā varā, viņa kustības vairs nebija tik automātiskas kā līdz šim. Vāja gaisma, šaurs gaismas stars bija sācis iespiesties viņa neziņas miglā. Viņš atskārta, ka bija tuvu lielam, briesmīgam sabrukumam. Viņš redzēja arī, ka nekad vairs netiks ārā, ja reiz iekritīs šajā bezdibenī. Tā nu viņš atvēra garāžu un izstūma mašīnu. Pūlēs nosvīda plaukstas.

Viņa svarīgākais nodoms torīt bija braukt uz Viktoriju. Viņš bija norunājis ar doktoru Torogudu izmeklēt Mēriju Bolendu. Tā bija noruna, ko viņš negribēja nokavēt. Viņš lēni brauca uz slimnīcu. Mašīnā viņš jutās labāk, nekā kājām ejot. Viņš bija tā pieradis braukt, ka mašīnas vadīšana bija kļuvusi par automātisku refleksu.

Endrū sasniedza slimnīcu, novietoja mašīnu un iegāja slimnieku istabā. Viņš pamāja māsai un gāja tālāk pie Mērijas gultas - viņas slimības lapu tas jau bija paņēmis. Tad viņš apsēdās uz sarkanās gultas segas un, skatienu no lapas nenovērsis, redzēja meitenes priecīgo smaidu un lielo rožu pušķi pie gultas. Slimības lapa nerādīja neko labu.

- Labrīt! - viņa sacīja. - Vai manas puķes nav skaistas? Kristīna tās vakar atnesa.

Mensons paskatījās meitenē. Viņa nebija piesarkusi, bet mazliet vājāka, nekā slimnīcā ienākot.

- Jā, skaistas puķes. Kā jūtaties, Mērij?

- Ak, gluži labi. - Viņas acis mirkli vairījās ārsta skatiena, tad atkal siltā paļāvībā pavērsās pret viņu. - Es taču zinu, ka tas nebūs ilgi. Jūs mani drīz izārstēsiet.

Paļāvība viņas vārdos un galvenokārt viņas skatienā Mensonam lika nodrebēt sāpēs. Viņš domāja: ja te kaut kas neizdotos, tas būtu pēdējais trieciens.

Tajā mirklī ieradās doktors Toroguds, kas apstaigāja slimniekus. Ienākot viņš ieraudzīja Endrū un tūliņ pienāca klāt.

- Labrīt, Menson! - viņš teica. - Nu, kas ir? Vai esat slims?

Endrū piecēlās.

- Pateicos, man nekas nekait.

Doktors Toroguds savādi paskatījās viņā, tad pievērsās Mērijas gultai.

- Priecājos, ka vēlaties kopā ar mani apskatīt šo slimnieci. Māsa, lūdzu aizsegu.

Viņi pavadīja desmit minūtes kopā, Mēriju izmeklējot, tad Toroguds iegāja pēdējā loga nišā, no kuras varēja pārredzēt visu zāli, bet kur slimnieki nevarēja dzirdēt viņu sarunu.

- Nu? - viņš jautāja. Endrū kā caur miglu dzirdēja pats savu balsi.

- Nezinu, kā jūs domājat, doktor, bet man liekas, ka slimības gaita nav apmierinoša.

- Jā, ir daži tādi simptomi. - Toroguds paplūkāja šķidro, īso bārdu.

- Man liekas, slimība drusku gājusi uz priekšu.

- Ak, nedomāju vis, Menson.

- Temperatūra svārstīgāka.

- Hm, varbūt.

- Piedodiet, ka par to runāju, - es labi apzinos savu stāvokli, bet šis gadījums man ir ārkārtīgi svarīgs. Vai jūs šādos apstākļos tomēr nepadomātu par pneimotoraksu? Jūs atcerēsieties, es jau paredzēju šādu iespēju, kad Mērija... kad paciente ieradās.

Toroguds iesānis paskatījās Mensonā. Viņa sejas izteiksme mainījās, tā savilkās spītīgās līnijās.

- Nē, Menson. Šajā gadījumā es neredzu nekādas vajadzības. Ne toreiz, ne tagad.

Iestājās klusums. Endrū vairs nevarēja izteikt ne vārda. Viņš pazina Torogudu un viņa spītīgo neatlaidību. Endrū bija paguris miesīgi un garīgi, viņš nespēja turpināt šo sarunu, kurai tā kā tā nebūtu panākumu. Sastingušu seju viņš klausījās, kamēr Toroguds runāja tālāk un izteica savas domas par pacienti. Kad Toroguds bija beidzis un sāka apskatīt citus pacientus, Endrū piegāja pie Mērijas un solījās atnākt nākamajā dienā. Tad viņš izgāja no zāles. Pirms aizbraukšanas no slimnīcas viņš palūdza šveicaru piezvanīt uz mājām un pateikt, ka viņš nebūs pusdienās.

Nebija tālu no vieniem. Endrū vēl arvien bija izmisis, sāpīgā paškritikā iegrimis un gandrīz slims aiz izsalkuma. Betersijas tilta tuvumā viņš apturēja pie kādas lētas tējnīcas. Tur viņš pasūtīja kafiju un grauzdētas maizītes ar sviestu. Bet viņš varēja iedzert tikai kafiju, jo maizītes modināja riebumu. Endrū ievēroja, ka apkalpotāja ziņkārīgi noskatās viņā.

- Vai nav labas? - viņa jautāja. - Atnesīšu citas.

Viņš papurināja galvu un lūdza rēķinu. Kamēr viņa to rakstīja, Endrū attapās, ka jau labu brīdi bija truli skaitījis viņas ģērba spožās, melnās pogas. Kādreiz pirms ilgiem gadiem Bleinelijas skolā viņš tā bija skatījies trijās perlamutra podziņās. Ārā pār upi gulēja spiedīga, dzeltena vizma. Kā no liela tāluma viņam prātā nāca tas, ka pēcpusdienā Velbeka ielā pieteikti divi pacienti. Viņš lēni brauca turp.

Māsa Šarpa bija nelabā omā kā parasti, kad viņš to lūdza sestdienā strādāt. Bet arī viņa jautāja, vai doktors neesot slims. Tad viņa pastāstīja - maigākā balsī, jo Dr. Hemptons bija izpelnījies viņas sevišķu labvēlību,- ka Fredijs pēcpusdienā jau divas reizes zvanījis.

Kad māsa bija izgājusi no pieņemamās istabas, viņš apsēdās pie rakstāmgalda un truli skatījās sev priekšā. Pirmais pacients atnāca pustrijos - sirdsslimnieks, jauns kalnraktuvju departamenta ierēdnis, ar Gila ieteikumu. Viņš slimoja ar nopietniem sirds vārstuļu darbības traucējumiem. Endrū ievēroja, ka viņš šim slimniekam veltīja sevišķi daudz laika, tāpat ļoti pūlējās, jauneklim visu izskaidrodams un dodams tam sīkus norādījumus, kā ārstēties. Kad pacients beidzot izvilka plāno naudas maku, Endrū ātri teica:

- Lūdzu, nemaksājiet tagad. Pagaidiet, kamēr jums piesūtīšu rēķinu.

Apziņa, ka viņš šo rēķinu nekad nepiesūtīs, ka viņš bija zaudējis naudaskāri un atkal varēja naudu nicināt, sagādāja savādu gandarījumu.

Tad ienāca otra paciente, četrdesmit piecus gadus veca dāma mis Basdena, viena no viņa uzticīgākajām apmeklētājām. Viņu ieraugot, Mensonam saplaka drosme. Šī dāma, bagāta, iedomīga hipohondriķe, atgādināja Reibērna kundzi, ko tas kādreiz kopā ar Hemptonu bija izmeklējis Šeringtonas klīnikā, tikai šī bija jaunāka un vēl patmīlīgāka.

Roku pie pieres pielicis, viņš gurdi klausījās, kamēr viņa smaidīdama plaši stāstīja, kas tai bija atgadījies kopš pēdējā apmeklējuma pirms pāris dienām. Pēkšņi viņš pacēla galvu.

- Kādēļ jūs īsti nākat pie manis, mis Basdena?

Viņa apklusa teikuma vidū. Sejas augšdaļā vēl arvien bija priecīga izteiksme, kamēr mute lēni atvērās lielā pārsteigumā.

- Ak, es zinu, ka pats esmu vainīgs, - viņš teica. - Es jums liku nākt, bet īstenībā jums nekas nekait.

- Doktor! - viņa nomurmināja, neticēdama savām ausīm.

Viņš bija teicis patiesību. Ar nežēlīgi asu skatienu viņš redzēja, ka visu šīs pacientes slimīgo simptomu pamatā bija nauda. Viņa savā mūžā nekad nebija strādājusi īstu darbu, viņas ķermenis bija mīksts, gļēvs, pārbarots. Viņa nevarēja gulēt, tādēļ ka nenodarbināja muskuļus. Pat smadzenes viņa nenodarbināja. Viņas vienīgais darbs bija - griezt kuponus, domāt par dividendēm, lamāt kalponi un gudrot, ko pašai ēst un ko dot savam klēpja sunītim. Kaut viņa aizietu no šejienes un sāktu kādu īstu darbu! Beigas pulveriem un sedatīviem, miega zālēm un citiem niekiem! Lai viņa atdod nabagiem daļu savas naudas! Lai palīdz citiem ļaudīm un nerūpējas par sevi vien. Bet to viņa droši vien nekad, nekad nedarīs. Bija gluži lieki to no viņas prasīt. Viņa bija garīgi mirusi, un - lai Dievs žēlīgs - viņš tāpat!

Viņš ar pūlēm izteica:

- Man žēl, bet turpmāk es jums vairs nevarēšu pakalpot, mis Basdena. Es - es laikam aizceļošu. Bet droši vien jūs tepat tuvumā atradīsiet kādu citu ārstu, kam būs patika jūs izmantot.

Viņa vēlreiz noplātīja muti kā zivs pēc gaisa. Tad viņas sejā atspoguļojās bailes. Mis Basdena bija pārliecināta, pilnīgi pārliecināta, ka Mensons sajucis prātā. Viņa nemaz neiedrošinājās protestēt. Viņa piecēlās, ātri savāca savas mantas un izsteidzās no istabas.

Viņš gatavojās iet mājās un ar enerģisku žestu aizgrūda ciet rakstāmgalda atvilktnes. Bet viņš vēl nepaguva piecelties, kad māsa Šarpa smaidīdama iedejoja istabā.

- Doktors Hemptons vēlas ar jums runāt. Viņš nav gribējis zvanīt, viņš atnācis pats.

Nākamajā mirklī ienāca Fredijs. Viņš naski aizkūpināja cigareti un iekrita atzveltnes krēslā. Likās, viņam kaut kas bija uz sirds, bet viņa balss skanēja vēl draudzīgāk nekā citām reizēm.

- Piedod, vecais, ka tevi sestdienā apgrūtinu. Bet es zināju, ka tu esi šeit, un tā nu kalns atnācis pie Muhameda. Redzi, Menson, es dzirdēju par vakardienas operāciju un gribu tev tikai pasacīt, ka ļoti priecājos par tavu rīcību. Tiešām bija pēdējais laiks pārtraukt sakarus ar mūsu draugu Aiveriju. - Hemptona balss pēkšņi ieguva ļaunu noskaņu. - Dārgais draugs, tev jāzina, ka es pēdējā laikā vairs labi nesatieku ar Aiveriju un Frīdmenu. Viņi neizturas korekti pret mani. Mums bija maza darba apvienība, ļoti ienesīga lieta, bet esmu noteikti pārliecināts, ka viņi mani apveduši ap stūri. Turklāt Aiverijs man apnicis līdz kaklam. Viņš nav ķirurgs. Tev pilnīga taisnība. Viņš nav nekas cits kā nožēlojams abortu speciālists. Vai tu to nezināji? Nu, tad es tev varu to pateikt. Tepat tuvumā ir divas trīs klīnikas, kas kalpo vienīgi šim nolūkam, - protams, ļoti glītas un modernas iestādes, un Aiverijs tur ir galvenais. Frīdmens nav daudz labāks. Viņš nav nekas cits kā glums narkotisku vielu tirgotājs, turklāt daudz neveiklāks nekā Aiverijs. Kādu dienu viņš iekritīs. Tagad klausies, draugs, es runāju tavā labā. Es tev to visu stāstu tādēļ, ka vēlos, lai tu vairs neielaidies ar šiem tipiem un paliec pie manis. Tu biji pārāk zaļš. Tu jau arī esi apcirpts. Vai nezini, ka Aiverijs dod piecdesmit gineju, ja viņš par operāciju dabū simt, - saproti, tādēļ jau viņam tās dod, - bet tev, cik viņš tev atdeva - nožēlojamas piecpadsmit, ja daudz, divdesmit ginejas. Tā nevar, Menson! Un pēc vakardienas miesnieka darba vispār vairs nevar būt runa par kaut kādiem sakariem ar viņu. Nu, es viņiem par to neko neesmu teicis, tam esmu par gudru, bet klausies, vecais, kā es domāju. Lai viņi iet ratā, turēsimies mēs abi kopā. Mēs taču bijām draugi koledžā, vai ne? Tu man patīc, tu man vienmēr esi paticis. Un es tev daudz ko varu parādīt. - Fredijs apklusa, lai aizsmēķētu otru cigareti, tad vēlīgi, plati pasmaidīja un sāka klāstīt savas partnera priekšrocības. - Tu nemaz nevari iedomāties, ko es protu. Vai zini manu jaunāko numuru? Trīs ginejas par - s t e r i l a ū d e n s injekciju. Kādu dienu paciente atnāk uz injekciju. Biju aizmirsis sagādāt to draņķi un, tā kā negribēju lāga cilvēku apbēdināt, ievilku šļircē H_2O. Nākamajā dienā viņa atkal atnāca un teica, ka reakcija bijusi daudz labāka nekā iepriekšējās reizēs. Un tā nu es to turpinu. Kādēļ ne? Viss taču dibinās uz pacienta ticību un pudeli krāsota ūdens. Un neaizmirsti, es varu ļaudīm aizlaist aiz ādas visu farmakopeju, ja vajag. Es taču esmu apzinīgs ārsts. Nudien! Tikai esmu gudrāks par citiem, un, ja mēs abi turētos kopā, Menson, - tu ar saviem grādiem un es ar savu galviņu -, mēs varētu nosmelt visu krējumu. Bet redzi, to mēs varam tikai divatā, abi kopā. Tu tikai saki, ka gribi dzirdēt otra ārsta domas. Un man jau ir padomā jauns, krietns ķirurgs - daudz labāks par Aiveriju! - to mēs vēlāk varētu ņemt talkā. Un, ja viss labi veiksies, mēs varēsim atvērt paši savu klīniku. Tad mēs smelsim zeltu kā Klondaikā.

Endrū palika nekustīgs un sastindzis. Viņš nejuta dusmas pret Hemptonu, tikai rūgtu riebumu pret sevi. Nekas nebūtu varējis skaidrāk un nežēlīgāk parādīt, kur viņš bija nokļuvis, ko viņš bija darījis, kā šis Hemptona projekts. Beidzot, atcerējies, ka Fredijs gaida atbildi, viņš nomurmināja:

- Tur es nevaru piedalīties, Fredij. Man - man tas pēkšņi apriebies. Man liekas, es uz kādu laiku pazudīšu no šejienes. Šajā mūsu zemes kvadrātjūdzē mīt pārāk daudz šakāļu. Protams, ir jau arī daudz godīgu cilvēku, kas mēģina kārtīgi strādāt un apzinīgi rūpējas par saviem slimniekiem, bet visi citi ir šakāļi. Šakāļi ir tie, kuri dod nevajadzīgas injekcijas, operē mandeles, kas nevienam nesāp, piespēlē cits citam pacientus kā gumijas bumbas, dala honorārus savā starpā, izdara abortus, ieteic pseidozinātniskus patentlīdzekļus un visu laiku dzenas pēc ginejas.

Hemptona seja pamazām pietvīka.

- Pie velna, ko tas nozīmē? - viņš izgrūda. - Vai tu pats esi labāks?

- Zinu, Fredij, - Endrū ar pūlēm izteica. - Esmu tikpat ļauns. Es negribētu ar tevi naidoties. Tu biji mans labākais draugs.

Hemptons uzlēca kājās. - Vai tu esi prātā jucis?

- Varbūt. Bet es tagad mēģināšu vairs nedomāt par naudu un materiālajiem panākumiem. Pēc tiem nevar spriest par ārsta labumu. Ja kāds ārsts pelna pieci tūkstoši mārciņu gadā, tad tur kaut kas nav kārtībā. Un kādēļ - kādēļ jāplēš nauda no cietējiem?

- Tu, nožēlojamais nelga! - Hemptons skaļi un skaidri izteica. Tad viņš pagriezās un izgāja no istabas.

Endrū atkal kā sastindzis sēdēja pie rakstāmgalda, viens un drūms. Beidzot viņš piecēlās un brauca mājās. Mājas tuvumā viņš ievēroja, ka strauji pukst sirds. Bija jau pāri sešiem. Grūtā diena tuvojās kulminācijas punktam. Viņam stipri drebēja rokas, kad tas durvīs apgrieza atslēgu.

Kristīna sēdēja dzīvojamā istabā. Viņam pārskrēja trīsas, tās bālo, mierīgo seju redzot. Ai, kaut viņa būtu ko jautājusi, kaut viņa būtu raizējusies, ka viņš tik ilgi bijis projām!

Bet viņa tikai noteica mierīgā, vienaldzīgā balsī:

- Tu ilgi biji projām. Vai gribi pirms pieņemšanas iedzert tēju?

Viņš atbildēja:

- Es šovakar nepieņemšu.

Viņa pārsteigta paskatījās.

- Bet sestdiena taču tava ienesīgākā diena.

Atbildes vietā viņš uzrakstīja zīmīti - paziņojumu, ka ambulance šodien slēgta. Viņš izgāja ārā un piesprauda paziņojumu pie ambulances durvīm. Sirds viņam tagad klauvēja tik strauji, it kā draudētu pārsprāgt. Kad viņš ienāca atpakaļ, Kristīna bija pieņemamajā istabā. Viņas seja izskatījās vēl bālāka, acis izbiedētas.

- Kas noticis? - viņa savādā balsī jautāja.

Endrū paskatījās viņā. Mokas plosīja viņa sirdi un lauzās uz āru, aizskalodamas savaldīšanos.

- Kristīn! - Viss - visa viņa dvēsele bija šajā vārdā. Tad viņš raudādams nokrita ceļos viņai pie kājām.

XVII

Viņu izlīgums bija brīnišķīgākais piedzīvojums kopš viņu iemīlēšanās. Nākamajā rītā - tas bija svētdienā - viņš gulēja Kristīnai blakus kā senās Eberelovas dienās, un viņš runāja un runāja, it kā šo gadu nebūtu bijis, un izkratīja visu savu sirdi. Āra gaisā bija svētdienas miers - svinīgas un mierīgas zvanu skaņas. Bet viņam nebija miera.

- Kā es varēju tik tālu nokļūt? - viņš nemierīgi ievaidējās. - Krist, vai es biju traks? Vai - kas tas bija? Nevaru ticēt, kad par to domāju. Es - kopā ar šiem ļaudīm - pēc Denija un Hopa - ak Dievs! Mani vajadzētu pakārt.

Viņa to mierināja. - Tas viss notika tik ātri, mīļais. Katrs tavā vietā būtu zaudējis līdzsvaru.

- Nē, gluži patiesi, Krist, - man liekas, es zaudēšu prātu, par to domājot. Un kāda elle tā tev bijusi! Ak Dievs! Mani vajadzētu spīdzināt un pakārt.

Viņa smaidīja, jā, viņa tiešām smaidīja. Bija tik jauki, ka viņas sejā vairs neredzēja sastingušo neizteiksmību, ka tā atkal bija maiga, laimīga, gādīga. "Ak Dievs," viņš domāja, "mēs atkal dzīvojam!"

- Atliek tikai viens ceļš, - viņš teica, enerģiski savilkdams uzacis. Par spīti nervozajām domām, viņš tagad jutās spēcīgs, brīvs no pašapmāna miglas, gatavs sākt darbu. - Mums jāpazūd no šejienes. Esmu pārāk dziļi iestidzis, Krist, pārāk dziļi. Katrā ielas stūrī es atcerētos bijušo un varbūt iestigtu atpakaļ. Mēs taču varam praksi pārdot. Un, Krist, man ir kāda brīnišķīga ideja.

- Jā, mīļais.

Nervozās grumbas viņa pierē izgludinājās, viņš tai uzsmaidīja biklā maigumā.

- Cik sen tu mani tā neesi saukusi! Man tas tik ļoti patīk! Jā, zinu, biju tavu vienaldzību pelnījis. Ai, Krist, neļauj man atkal par to domāt! Bet šī ideja, šis plāns man radās šorīt pamostoties. Lauzīju galvu par Hemptonu, kas nāca pie manis ar saviem netīrajiem priekšlikumiem, un tad man pēkšņi atausa gaisma: kādēļ nedibināt godīgu darba apvienību? Amerikā tādas starp ārstiem nav retums. Stilmens man to jau vairākkārt teicis, lai gan viņš pats nav ārsts. Bet te tas laikam nekad vēl nav mēģināts. Nu tad klausies, Krist, varētu taču arī kādā mazā provinces pilsētā atvērt klīniku, sadarbojoties vairākiem ārstiem, kas strādātu katrs savā specialitātē. Un tagad saki man: kādēļ es to daru ar Hemptonu, Aiveriju un Frīdmenu, bet ne ar Deniju un Hopu? Denijs varētu uzņemties ķirurģisko pusi, un tu taču zini, cik viņš spējīgs. Es būtu internists, un Hops būtu mūsu patologs. Vai saproti šā plāna priekšrocību - katrs savā speciālā nozarē un visi kopīgā darbā. Varbūt tu vēl atceries mūsu debates ar Deniju par praktizējošo ārstu sistēmu, par šiem ārstiem, kam viss jāiznes uz saviem pleciem, - tas taču nav iespējams! Atbilde ir grupu medicīna, vienīgā apmierinošā atbilde. Kaut kas vidējs starp valsts medicīnu un izolētu, individuālu darbu. Vienīgais iemesls, kādēļ mēs to vēl nedarām, ir tas, ka lielie neko negrib izlaist no savām rokām. Bet, mīļā, cik jauki būtu, ja mēs radītu mazu avangardu, apvienību, kas būtu zinātniski un - atļauj man to teikt - arī garīgi nevainojama pionieru grupa, kura cīnītos ar aizspriedumiem, gāztu vecos elkus un varbūt sāktu revolūciju visā mūsu ārstu sistēmā!

Viņa bija iespiedusi vaigu spilvenā un mirdzošām acīm raudzījās vīrā.

- Tu atkal runā tāpat kā senajās dienās. Nemaz nevaru izteikt, kā man tas patīk. Ai, man ir tāda sajūta, it kā mēs visu sāktu no gala! Esmu tik laimīga, mīļais, tik laimīga!

- Man daudz kas jāizpērk, - viņš drūmi teica. - Es biju liels muļķis. Un vēl ļaunāk. - Viņš spieda rokas pie pieres. - Nevaru aizmirst nabaga Hariju Vidleru. Un es arī negribu aizmirst, iekams nebūšu izdarījis kaut ko reālu, lai to izpirktu. - Pēkšņi viņš ievaidējās. - Es arī esmu vainīgs, Krist, nevis Aiverijs vien. Man ir neatvairāma sajūta, ka esmu šajā lietā pārāk viegli ticis cauri. Man liekas netaisni, ka neesmu bargāk sodīts. Bet es strādāšu, Krist, es strādāšu kā velns un ceru, ka Denijs un Hops man labprāt nāks talkā. Tu taču pazīsti viņu abu uzskatus. Denijs ilgojas atkal strādāt praktisku darbu. Un Hops mums sekos visur, ja mēs viņam dosim mazu laboratoriju, kur viņš varēs izdarīt mums nepieciešamās izmeklēšanas un strādāt arī savu darbu.

Viņš izlēca no gultas un strauji, kā senajās dienās, sāka staigāt šurp un turp pa istabu sajūsmā par nākotni un nožēlās par pagātni, plānus kaldams, cerības apsvērdams.

- Man daudz kas vēl jānokārto, Krist! - viņš iesaucās. - Un, starp citu, kas svarīgs. Klausies, man tagad jāraksta dažas vēstules, bet pēcpusdienā - kā būtu ar mazu izbraukumu ārpus pilsētas?

Kristīna jautājot paskatījās viņā.

- Bet ja tev daudz darba?

- Tam man vienmēr atliks laiks. Nē, tiešām, Krist, mani ļoti nomāc rūpes par Mēriju Bolendu, Viktorijā viņai nemaz nekļūst labāk, un es neesmu par viņu diezgan rūpējies. Toroguds ir ļoti ietiepīgs un arī neizprot pareizi slimības gaitu, vismaz man tā liekas. Ak Dievs, man tiešām būtu jāzaudē prāts, ja ar viņu kas notiktu pēc tam, kad Kona priekšā esmu uzņēmies atbildību par viņu. Ir briesmīgi to teikt par savu slimnīcu, bet Viktorijā viņa nekad neizveseļosies. Viņai jāuzturas laukos, svaigā gaisā, kādā labā sanatorijā.

- Jā?

- Tādēļ es gribētu ar tevi aizbraukt pie Stilmena. Belvija ir skaistākā, labākā iestāde, kādu var iedomāties. Ja tikai man izdotos viņu pierunāt uzņemt Mēriju, - ak, tad es būtu ne vien apmierināts, tad man būtu sajūta, ka beidzot esmu izdarījis kaut ko tiešām labu!

Viņa enerģiski teica:

- Brauksim, tiklīdz būsi visu nokārtojis.

Apģērbies viņš nokāpa lejā un uzrakstīja garu vēstuli Denijam un otru - Hopam. Viņam bija tikai trīs svarīgas slimnieku vizītes, un pa ceļam viņš vēstules nosūtīja. Pēc vieglām pusdienām viņi ar Kristīnu aizbrauca uz Vikomu.

Lai gan viņa jūtu sasprindzinājums nebija mazinājies, tas tomēr bija priecīgs brauciens. Viņš sajuta skaidrāk nekā jebkad, ka laime ir dvēseles stāvoklis, pilnīgi neatkarīgs no laicīgās mantas, lai ciniķi par to teiktu ko teikdami. Visus šos mēnešus, kad viņš nemitīgi bija dzinies pēc bagātības, stāvokļa un panākumiem un visādā ziņā guvis materiālus panākumus, viņš sevi bija uzskatījis par laimīgu. Bet viņš nebija bijis laimīgs. Viņš bija dzīvojis it kā murgos - gribēdams arvien vairāk, vairāk, nekā bija. "Nauda," viņš rūgti nodomāja, "tikai nožēlojamā nauda!" Vispirms viņš bija spraudis sev mērķi pelnīt tūkstoš mārciņu gadā. Bet, kad šis ienākums bija sasniegts, viņš bija vēlamo skaitli divkāršojis un dzinies arvien augstāk, bet nekad viņam nebija pieticis. Un tā tas būtu turpinājies visu laiku. Beidzot tas viņu būtu iznīcinājis.

Viņš paskatījās Kristīnā. Ko Kristīna bija viņa dēļ izcietusi! Un, ja tagad vēl būtu vajadzīgs apstiprinājums viņa lēmumam, tad būtu pieticis ar viņas seju, kas bija pārvērtusies un staroja priekā. Tā vairs nebija skaista seja, jo dzīves grūtības un ciešanas tajā bija atstājušas pēdas, ap acīm bija tumšas līnijas, vaigi mazliet iekrituši - kādreiz tik stingrie un ziedošie vaigi. Bet - kā arvien - šī seja bija atklāta un patiesa. Un tanī tik gaiši un aizkustinoši atkal kvēloja laime, ka viņu no jauna pārņēma nožēlu sāpes. Viņš klusībā zvērēja nedarīt vairs neko tādu, kas sievu varētu skumdināt.

Ap trijiem viņi sasniedza Vikomu un nogriezās pa šauru ceļu, kas veda kalnup garām Leisigrīnai. Belvija atradās skaistā vietā, mazā līdzenumā, kurš bija pasargāts no ziemeļu vējiem, bet no kura varēja pārredzēt abas ielejas.

Stilmens viņus uzņēma ļoti sirsnīgi. Viņš bija atturīgs, sevī noslēdzies vīrs, kas reti izrādīja sajūsmu. Taču savu prieku par Mensona apciemojumu viņš atklāja, izrādīdams tam visu sava darba skaistumu un pilnību.

Belvija bija ar nolūku celta maza, bet par iestādes priekšrocībām nebija šaubu. Divus pret dienvidrietumiem vērstus spārnus savienoja vidusdaļa, kas bija iekārtota iestādes vadībai. Virs vestibila un kantora istabām atradās grezna atpūtas telpa ar ultravioleto staru caurlaidīga stikla sienu dienvidu pusē. Visi logi bija tāda stikla, apkure un vēdināšana atbilda vismodernākajām prasībām. Staigājot Mensonam gribot negribot bija jāsalīdzina šī pārmodernā pilnība ar simtgadīgajām mājām, kādās atradās lielākā daļa Londonas slimnīcu, un ar tām vecajām, mazliet pārbūvētajām un vāji apgādātajām dzīvojamām mājām, kuras tagad dēvēja par klīnikām.

Pēc apskates Stilmens viņus ielūdza uz tēju, un te nu Endrū bez lieka ievada izteica savu lūgumu.

- Man ļoti nepatīkami izmantot jūsu laipnību, mister Stilmen. - Kristīnai bija jāpasmaida par šo gandrīz jau aizmirsto izteicienu. - Bet man ļoti gribētos zināt, vai jūs šeit uzņemtu kādu slimnieci agrā tbc stadijā. Šķiet, nepieciešams pneimotorakss. Redzat, runa ir par kāda mana drauga un kolēģa - zobārsta meitu. Tur, kur viņa ir tagad, tai nekļūst labāk.

Stilmena bāli zilajās acīs atspīdēja jautrība.

- Jūs taču negribat teikt, ka vēlaties man sūtīt pacienti? Ārsti man te nesūta pacientus - Amerikā gan ir citādi. Jūs pavisam aizmirsāt, ka es šeit esmu pūšļotājs, kas vada pūšļošanas sanatoriju. Zināt, tāds, kas slimniekiem liek kailām kājām staigāt pa rasu un pēc tam dod tiem burkānus azaidā!

- Es jūs nelūdzu par mani zoboties, mister Stilmen. Šī lieta man ir ļoti svarīga. Es - es ļoti raizējos par šo slimnieci.

- Bet mums visas vietas aizņemtas, draugs. Par spīti jūsu kolēģu antipātijai, man ir iepriekšējo pieteikumu saraksts rokas garumā. Savādi gan... - Stilmens beidzot vienaldzīgi pasmaidīja. - Ļaudis grib, lai es tos dziedinu par spīti ārstiem.

- Nu labi, - Endrū nomurmināja. Stilmena atraidījums viņam bija liela vilšanās. - Es tomēr biju ar to rēķinājies. Ja būtu izdevies Mēriju šeit ievietot, tad es būtu juties atvieglots! Jums taču pieder labākā iestāde visā Anglijā. Nemaz negribu jums glaimot. Tas ir fakts. Kad iedomājos par vecās Viktorijas slimnieku zāli, kur viņai tagad jāguļ un jāskatās, kā prusaki rāpo gar sienām...

Stilmens pieliecās un paņēma no galda plānu gurķu maizīti. Viņam bija raksturīgs gandrīz klīrīgs paradums ņemt priekšmetus tā, it kā viņš nupat būtu ļoti rūpīgi nomazgājis rokas un baidītos tās notraipīt.

- Tā! Jūs nu tēlojat mazu, ironisku komēdiju? Nē, nē, tā es nedrīkstu teikt. Redzu, ka šī lieta jums tiešām svarīga. Es jums palīdzēšu. Lai gan jūs e s a t ārsts, es uzņemšu jūsu pacienti. - Stilmena lūpas noraustījās, Mensona apjukušo seju redzot. - Ziniet, es neesmu sīkumains. Es neatsakos sadarboties ar ārstiem, ja citādi nevar. Kādēļ jūs nesmejaties, tas taču joks. Nu, lai paliek. Pat ja jums nav humora, jums ir gaišāka galva nekā lielākai daļai jūsu kolēģu. Padomāsim. Man tikai jaunnedēļ atbrīvosies viena istaba. Liekas, trešdien. Atvediet jaunnedēļ, trešdienā, savu pacienti, es jums apsolu darīt viņas labā visu, ko varēšu.

Mensona seja pateicībā pietvīka.

- Es jums nevaru izteikt, cik ļoti...

- Tad nesakiet! Un neesiet tik pieklājīgs! Jūs man labāk patīkat, kad skatāties tā, it kā gribētu man ar kaut ko sviest. Misis Mensona, vai viņš jums kādreiz sviež ar traukiem? Amerikā man ir kāds labs draugs, viņam pieder sešpadsmit laikraksti, un, tiklīdz viņš saskaišas, viņš sasit šķīvi par pieciem centiem. Tā kādu dienu...

Un viņš tiem pastāstīja garu, pēc Mensona domām, gluži neinteresantu notikumu. Bet, kad Endrū vakara vēsumā vadīja mašīnu mājup, viņš domīgi teica Kristīnai:

- Viena lieta nu būtu nokārtota, Krist, - man liels slogs novēlās no sirds. Esmu pārliecināts, ka Mērija te būs labā kopšanā. Lielisks tips šis Stilmens! Man viņš ļoti patīk. Es nedomāju - ārēji, bet viņš ir kā no tērauda. Vai arī mums kādreiz būs tāda klīnika - protams, miniatūrā - Hopam, Denijam un man? Tas gan ir pārdrošs sapnis, vai ne, bet ko var zināt. Un es domāju, ja Denijs un Hops man piebiedrotos un mēs pārceltos uz provinci, mēs varētu apmesties kaln raktuvju tuvumā, lai man būtu iespēja turpināt darbu par putekļu ieelpošanu. Kā tu domā, Krist?

Atbildes vietā viņa paliecās sānis un braukšanas drošībai par lielām briesmām sirsnīgi noskūpstīja vīru.

XVIII

Nākamajā rītā Endrū piecēlās agri: naktī bija labi gulējis. Viņš jutās spēcīgs, uz visu spējīgs. Viņš tūliņ gāja pie tālruņa un nodeva savu praksi Faldžera un Tērnera firmai, ārstu aģentūrai Edama ielā. Džeralds Tērners, šās vecās firmas pašreizējais vadītājs, pats pienāca pie tālruņa un pēc Mensona lūguma drīz pēc tam ieradās Česboro ielā. Pēc grāmatu izskatīšanas, kas aizņēma visu priekšpusdienu, viņš Mensonam apgalvoja, ka pircēja atrašana neradīšot nekādas grūtības.

- Protams, sludinājumā mums jāmin kāds iemesls, doktor, - Tērners teica, ar zīmuļa uzmavu bakstīdams zobus. - Katrs pircējs jautās, kādēļ ārsts grib atdot tādu zelta bedri. Atvainojiet, doktor, ka jums to saku, bet tā tiešām ir zelta bedre. Sen neesmu redzējis praksi ar tādiem ienākumiem. Nu, vai rakstīsim "slimības dēļ"?

- Nē, - Endrū asi atteica. - Teiksim patiesību. Teiksim, - viņš apdomājās, - nu teiksim: aiz personīgiem iemesliem.

- Ļoti labi, doktor. - Un Džeralds Tērners jau rakstīja uzmetumu: - Aiz tīri personīgiem iemesliem, kuriem nav nekāda sakara ar praksi...

Beidzot Endrū piezīmēja:

- Un ievērojiet, ka es par to negribu nekādu kapitālu - tikai pieklājīgu cenu. Man noteikti ir daudz pacientu, kas neies pie jaunā ārsta.

Pie azaida galda viņš Kristīnai pasniedza divas telegrammas, kas bija pienākušas. Vēstulēs viņš bija Deniju un Hopu lūdzis atbildēt telegrāfiski.

Pirmā telegramma no Denija skanēja vienkārši: "Piekrītu. Gaidiet mani rītvakar!"

Otrajā bija vairāk tipiska humora:

"Vai man visa dzīve jāpavada starp vājprātīgajiem? Anglijas provinces pilsētas sastāv no viesnīcām, noliktavām, katedrālēm un cūku tirgiem. Vai Tu saki - laboratorija? Paraksts - Sašutis nodokļu maksātājs."

Pēc azaida Endrū aizbrauca uz Viktoriju. Dr. Toroguds gan neapmeklēja slimniekus, bet tas labi saderējās ar Mensona nolūkiem. Viņš negribēja nepatikšanas un ķildas, viņš negribēja apvainot priekšnieku, kas, par spīti savai ietiepībai un smieklīgajai interesei par senlaiku apmazgātājiem, pret viņu vienmēr bija laipni izturējies.

Tagad Endrū sēdēja pie Mērijas un privātā sarunā paskaidroja, ko bija nodomājis darīt.

- Īstenībā pats esmu pie visa vainīgs, - viņš teica un mierinādams glāstīja meitenei roku. - Man vajadzēja paredzēt, ka šeit jums nav īstā vieta. Belvijā būs citādi, pavisam citādi, Mērij. Bet te visi pret jums bija ļoti laipni, tādēļ nevienu neapvainosim. Jums tikai jāpasaka, ka gribat trešdien aiziet, - ja nevēlaties to darīt, lūgšu jūsu tēvu, lai viņš atraksta, ka vēlas jūs izņemt no slimnīcas. Te tik daudzi gaida gultas, ka jūs neviens nemēģinās aizkavēt. Un tad es jūs trešdien savā mašīnā aizvedīšu uz Belviju. Ņemšu līdzi māsu un visu vajadzīgo. Viss būs ļoti vienkārši. Un jums tā būs vislabāk.

Viņš pārbrauca mājās ar jauna panākuma apziņu, juzdams, ka pamazām izbrien no haosa, kurā viņa dzīve bija iestigusi. Vakarā viņš ambulancē nopietni ķērās pie darba, lai izravētu hroniskos pacientus, bez žēlastības ziedodams savas laipnās dabas cienītājus. Stundas laikā viņš desmitām reižu stingri teica:

- Tā ir jūsu pēdējā vizīte. Jūs jau ilgi te nākat. Jūs tagad esat izveseļojies. Mūžīgi jums nav zāles jādzer.

Viņš brīnījās, cik ļoti tas viņu atviegloja. Godīgi un skaidri izteikt to, ko domā, - tā bija bauda, ko viņš sev nebija atļāvies. Jauneklīgi raitiem soļiem viņš iegāja pie Kristīnas.

- Tagad vairs nejūtos kā vannu sāls aģents! - Viņš nopūtās. - Ak Dievs, kā es varu tā runāt! Pavisam aizmirstu notikušo - Vidleru! Visu, ko esmu darījis!

Tajā mirklī zvanīja tālrunis. Kristīna piegāja pie aparāta, un viņam likās, ka sieva ilgi kavētos un ka, istabā ienākot, viņas sejā atkal būtu savādā moku izteiksme.

- Kāds vēlas ar tevi runāt.

- Kas? - Pēkšņi viņš zināja, ka zvanītāja bija Frānsisa Lorensa. Istabā iestājās smags klusums. Tad viņš steidzīgi teica: - Saki viņai, ka neesmu mājās! Saki viņai, ka esmu aizgājis! Nē, pagaidi! - Viņa seja kļuva stingrāka. Viņš ātri paspēra soli uz priekšu. - Es pats runāšu ar viņu.

Pēc piecām minūtēm viņš ienāca atpakaļ un redzēja, ka Kristīna bija ar kādu rokdarbu apsēdusies savā iemīļotajā stūri, kur bija laba gaisma. Viņš zagšus paskatījās sievā, tad novērsa skatienu, piegāja pie loga un brīdi domīgi stāvēja, rokas kabatās sabāzis. Adāmadatu klusā skanēšana viņam lika justies pārlieku aušīgam, kā muļķa sunim, kas bailēs no pēriena zogas mājās no aizliegtām gaitām. Beidzot viņš vairs nevarēja ilgāk nociesties. Vēl arvien ar muguru pret Kristīnu stāvēdams, viņš teica:

- Tas nu arī ir nokārtots. Ja vēlies zināt, tur nebija nekā, atskaitot muļķīgu iedomību - iedomību un egoismu. Es visu laiku mīlēju tikai tevi. - Pēkšņi viņš izteica visu: - Pie velna, viss tikai mana vaina! Šie ļaudis jau neko labāku nezina, bet es gan. Es pārāk viegli tieku cauri - pārāk viegli. Bet klausies, kad biju pie tālruņa, es piezvanīju arī Lerojam, lai padarītu visu pie viena. Kremofirma par mani vairs neinteresēsies. Es tur sabojāju savu reputāciju, Krist. Un - tā ir labi!

Viņa neatbildēja, tikai adatas žigli, jautri skanēja klusajā istabā. Viņš ilgi palika tur, kaunīgi raudzīdamies ielas kustībā, ugunīs, kas zibēja vasaras vakara tumsā. Kad viņš beidzot pagriezās, tumsa bija iezagusies arī istabā, bet Kristīna vēl arvien sēdēja turpat, gandrīz neredzama atzveltnes krēslā, mazs, šaurs stāvs ar adīkli klēpī.

Naktī, kāda briesmīga sapņa izbiedēts, viņš nosvīdis un izmisis pamodās un akli meklēja Kristīnu.

- Kur tu esi, Krist? Piedod, lūdzu, piedod, es darīšu visu, ko varēšu, lai turpmāk būtu labs pret tevi! - Un tad viņš apmierināts jau pusmiegā turpināja: - Un, kad būsim pārdevuši praksi, mēs brauksim atvaļinājumā. Žēlīgais Dievs, mani nervi galīgi sabojāti - un es kādreiz tevi nosaucu par neirotiķi! Un, ja mēs apmetīsimies kaut kur provincē, tad tev būs dārzs, Krist. Zinu, ka tev tas patīk. Vai atceries - vai vēl atceries "Ielejas ainavu"?

Nākamajā dienā viņš sievai atnesa lielu pušķi krizantēmu. Visā senajā straujumā viņš centās viņai pierādīt savu mīlestību nevis ar lielīgu devību, ko tas nicināja, - viņš vēl arvien nodrebēja ikreiz, kad atcerējās pusdienas Plazā, - bet ar sīkiem uzmanības pierādījumiem, dažādām, jau aizmirstām lietām.

Kad viņš pēcpusdienā pārnāca uz tēju ar sevišķas šķirnes cepumiem, ko Kristīna labprāt ēda, un tad klusēdams no skapja gaiteņa galā atnesa rītakurpes, viņa piecēlās, savilka pieri un laipni protestēja:

- Nedari tā, mīļais, nedari tā - citādi man vēlāk par to būs jācieš. Nākamajā nedēļā tu plēsīsi sev matus un dzenāsi mani pa visu māju kā senāk.

- Krist! - viņš iesaucās ar izbailēm un sāpēm sejā. - Vai neredzi, ka viss ir citādi? Tagad es gribu tikai visu izpirkt.

- Jā, jā, mīļais. - Viņa smaidīdama slaucīja acis. Tad viņa teica pēkšņā stingrībā, kādu Endrū no viņas nebija gaidījis: - Man vienalga, kāds tu esi, kamēr esam kopā. Negribu, lai tu skrej man pakaļ. Gribu tikai, lai tu neskrej pakaļ kādai citai.

Vakariņās, kā solījis, ieradās Denijs. Viņš atveda ziņu no Hopa, kas bija piezvanījis no Kembridžas un licis pateikt, ka šodien nevarot ierasties Londonā.

Viņš saka, ka darbs to aizkavējot, - Denijs teica, izkratīdams pīpi. - Bet man lielas aizdomas, ka mūsu draugs Hops drīz pārvedīs līgavu. Romantiska lieta - bakteriologa precības!

- Vai viņš kaut ko teica par manu ideju? - Endrū ātri jautāja.

- Jā, viņš ir sajūsmināts, bet tam nav nozīmes. Ja gribēsim, viņš katrā ziņā piedalīsies. Un es arī esmu sajūsmināts. - Denijs atlocīja servjeti un paņēma salātus. - Nemaz nevaru iedomāties, kā tik lielisks plāns varēja rasties tavā dumjajā galvā, īpaši tagad, kad es jau domāju, ka esi nolēmis palikt par Vestendas ziepju tirgoni. Pastāsti, kā tas notika.

Endrū viņam to izstāstīja visos sīkumos un arvien lielākā sajūsmā. Tad viņi pārrunāja plāna praktisko pusi. Un pēkšņi viņi atskārta, cik konkrētas formas plāns jau sāka iegūt, kad Denijs teica:

- Domāju, mums nevajadzētu izvēlēties lielu pilsētu. Mazāk par divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, tas būtu ideāls. Tur mēs varētu darīt lielas lietas. Paskaties Rietumvidienes kartē! Tur tu atradīsi dučiem rūpniecības pilsētu ar četriem vai pieciem ārstiem, kas pieklājīgi cenšas pārgriezt cits citam kaklu, kur vecais labais praktizējošais ārsts vienu priekšpusdienu izgriež pusmandeli un nākamajā priekšpusdienā izsniedz mixtura alba. Tādās pilsētās mēs varam realizēt savu specializētās kopdarbības ideju. Mēs nepirksim praksi. Mēs, tā sakot, vienkārši ieradīsimies. Ak Dievs, kādas sejas viņi rādīs, - es domāju, doktors Brauns un Džonss, un Robinsons. Mums gāzīs virsū vagoniem netīrumu, iespējams pat, ka mūs nolinčos. Bet nopietni, kā tu saki, mums vajadzīga centrāla klīnika kopā ar Hopa laboratoriju. Mēs pat varētu augšā iekārtot pāris gultu. Sākumā mēs nerīkosimies plaši - labāk pielāgot nekā celt jaunu, man liekas -, bet man ir tāda sajūta, ka tā lieta ies. - Pēkšņi viņš ievēroja Kristīnas mirdzošās acis un, redzēdams, cik dedzīgi tā sekoja šai sarunai, pasmaidīja. - Ko jūs par to sakāt, misis Mensona? Traki, vai ne?

- Jā, - viņa, mazliet aizsmakusi, atbildēja. - Bet - bet tieši tas ir svarīgi.

- Pareizi, Krist! Nudien! Šī lieta ir svarīga.

Endrū sita ar dūri uz galda, tā ka naži noskanēja. - Plāns labs. Bet vēl labāks ideāls, kas tam pamatā! Jauns Hipokrata zvēresta iztulkojums, pilnīga atdošanās zinātniskajam ideālam, bez pūšļošanas, bez rutīnas, bez gatavu zāļu izdalīšanas, bez honorāru medībām, bez peļņas kāres, bez iztapšanas hipohondriķiem, bez - Dieva dēļ, dod man dzert! Manas balss saites to neizturēs, man kāds malks jāiedzer.

Viņi runāja līdz vieniem naktī. Mensona drosmīgais satraukums ierosināja pat stoisko Deniju. Pēdējo vilcienu viņš jau bija nokavējis, tādēļ pārgulēja viesistabā un nākamajā rītā, pēc azaida aizsteigdamies, apsolījās piektdien atkal atbraukt. Starplaikā viņš dzīrās runāt ar Hopu un - tas bija viņa sajūsmas skaidrākais pierādījums - nopirkt sīku Anglijas vidienes karti.

- Tas ir iesākts, Krist, tas ir iesākts! - Endrū triumfējot iesaucās, atpakaļ ienākdams. - Filips ir iededzies. Viņš daudz nerunā. Bet es zinu.

Todien ieradās pirmais prakses gribētājs. Atnāca viens paredzamais pircējs, un tam sekoja citi. Nopietniem pircējiem Džeralds Tērners pats nāca līdzi. Viņam piemita eleganta daiļrunība, ko viņš veltīja pat garāžas būvei. Pirmdien divas reizes parādījās Dr. Noels Laurijs, priekšpusdienā viens un pēcpusdienā aģenta pavadībā. Vēlāk Tērners laipni un konfidenciāli piezvanīja Mensonam:

- Doktor, doktors Laurijs interesējas, varu teikt, viņš pat ļoti interesējas. Bet viņš vēlas, lai mēs praksi nepārdodam, iekams viņa sievai nav bijusi izdevība redzēt māju. Viņa tagad ar bērniem ir jūrmalā. Trešdien viņi pārbrauks. - Tajā dienā Endrū gribēja Mēriju vest uz Belviju, bet viņš bija pārliecināts, ka prakses lietu var uzticēt Tērneram. Slimnīcā viss bija izdevies, gluži kā viņš bija domājis. Divos Mērijai vajadzēja atstāt slimnīcu. Viņi ar māsu Šarpu bija norunājuši, ka tā viņu braucienā pavadīs.

Lija stiprs lietus, kad viņš pusdivos brauca uz Velbeka ielu pēc māsas Šarpas. Viņa gaidīja, bet ar nepatiku, un bija ļoti saīgusi, kad viņš piebrauca pie nama nr. 57a. Tā kā viņš Šarpai bija pateicis, ka mēneša beigās viņa tam vairs nebūs vajadzīga, viņas oma pēdējā laikā kļuva arvien sliktāka. Viņa nelaipni atņēma Mensona sveicienu un iekāpa mašīnā.

Par laimi, ar Mēriju nebija nekādu grūtību. Viņš piebrauca tajā mirklī, kad viņa iznāca pa vārtiem, un nākamajā mirklī meitene jau sēdēja automobilī blakus māsai Šarpai, silti segā ietinusies, karstu pudeli pie kājām. Vēl necik tālu neaizbraucis, viņš iedomājās, ka labāk būtu bijis, ja viņš šo īgno un neuzticīgo sievieti nebūtu ņēmis līdzi. Acīmredzot viņa piedalīšanos šajā ekspedīcijā neuzskatīja par pienākumu. Viņš domās sev jautāja, kā to tik ilgi bija varējis paciest. Pusčetros viņi sasniedza Belviju. Vairs nelija; kad Endrū piebrauca pie sanatorijas, saule izlīda no mākoņiem. Mērija nervozi un mazliet bailīgi noskatījās mājā, par kuru tai bija tik daudz laba stāstīts.

Stilmens bija kantorī. Endrū noteikti vēlējās kopā ar viņu izmeklēt pacienti, jo gribējās ātrāk izšķirties pneimotoraksa lietā. Kamēr viņi dzēra tēju un smēķēja cigaretes, Endrū ierunājās par to.

- Nu labi, - Stilmens teica un pamāja ar galvu. - Nokārtosim to tūliņ.

Viņš gāja pa priekšu uz Mērijas istabu. Viņa tagad gulēja gultā. Bāla no ceļojuma un vēl arvien bailīga, viņa vēroja māsu Šarpu, kas stāvēja istabas galā un locīja pacientes drēbes. Mērija druska satrūkās, kad Stilmens tai tuvojās.

Viņš meiteni ļoti rūpīgi izmeklēja. Šī izmeklēšana, mierīga, klusa, absolūti precīza, Mensonam bija jauns atklājums. Stilmenam nebija rutinēta ārsta manieru, viņš necentās radīt iespaidu. Viņš vispār nelīdzinājās izmeklētājam ārstam, drīzāk atgādināja veikalnieku, kas pārbauda sabojājušos skaitāmmašīnu. Likās, auskultāciju viņš uzskatīja par mazāk svarīgu; drīz arī nolika stetoskopu un sāka perkusiju - lēni, sistemātiski izklauvēdams ribstarpas un galotnes, it kā caur saviem smalkajiem pirkstiem izjustu dzīvo, elpojošo plaušu šūniņu stāvokli.

Pabeidzis viņš Mērijai neko neteica, bet izveda Mensonu aiz durvīm.

- Pneimotorakss, - viņš teica. - Nav šaubu. Labāk, ja tas būtu sākts jau pirms dažām nedēļām. Tagad nezaudēsim laiku. Ejiet pie meitenes un pasakiet to viņai!

Kamēr Stilmens aizgāja pārbaudīt aparātus, Endrū devās jaunavas istabā un paziņoja Mērijai nolemto. Viņš runāja pēc iespējas mierīgi, un tomēr bija skaidrs, ka gaidāmā procedūra slimnieci vēl vairāk uztrauca.

- Vai jūs to darīsiet? - viņa nedroši jautāja. - Ai, man labāk patiktu, ja jūs to darītu.

- Bet tas jau nav nekas liels, Mērij. Jūs nemaz nejutīsiet sāpes. Es būšu klāt. Es viņam palīdzēšu! Es raudzīšos, lai jums nekas nenotiktu.

Patiesībā viņš to visu bija gribējis atstāt Stilmena ziņā. Bet, tā kā Mērija viņam tik nervozi bija pieķērusies un tā kā viņš jutās atbildīgs par to, ka meitene bija šeit, viņš gāja pie Stilmena un piedāvājās tam asistēt.

Pēc desmit minūtēm viss bija sagatavots. Kad ienesa Mēriju, viņš tai izdarīja lokālo anestēziju. Tad viņš piegāja pie manometra, kamēr Stilmens veikli ievadīja adatu un kontrolēja sterilās slāpekļa gāzes ieplūšanu pleiras telpā. Aparāts bija lielisks, un Stilmens ļoti labi prata savu darbu. Viņš prata veikli vadīt kanulu, vērodams manometru un gaidīdams pleiras perforācijas mirkli. Viņam bija sava īpaša manipulācijas metode, kā izvairīties no emfizēmas iespējas.

Pēc pirmajiem nervozitātes mirkļiem Mērijas bailes izzuda. Viņa pacieta operāciju lielākā paļāvībā un beigās, gluži nomierinājusies, pat varēja Mensonam uzsmaidīt. Atkal savā istabā ienesta, viņa teica:

- Jums bija taisnība. Es neko nejutu. Man liekas, ka vispār nekas nebūtu noticis.

- Tā? - Viņš savilka uzacis, tad pasmējās. - Tā vajag - bez uztraukuma, bez iedomām, ka notiks kaut kas briesmīgs, - es vēlētos, kaut tā noritētu visas operācijas! Bet mēs tomēr esam jūsu plaušu laimīgi nostādījuši miera stāvoklī. Tagad lai tā atpūšas. Un, kad tā atkal sāks elpot, tad - ticiet man - tā būs vesela.

Viņas skatiens kavējās pie Mensona, tad pa tīkamo istabu aizklīda līdz logam, pa kuru varēja redzēt ieleju. - Liekas, man te tomēr patiks. Viņš nemaz necenšas būt laipns - es domāju, misters Stilmens tomēr var just, ka viņš ir labs cilvēks. Kā jūs domājat, vai es varētu dabūt glāzi tējas?

XIX

Bija gandrīz septiņi, kad Endrū atstāja Belviju. Viņš bija aizkavējies mazliet ilgāk, apakšējā verandā tērzēdams ar Stilmenu, priecādamies par vēso gaisu un mierīgo sarunu ar partneri. Aizbraucot viņam bija neparasta miera sajūta. Par to viņš varēja pateikties Stilmenam, kura personība ar savu mierīgo vienaldzību pret ikdienišķajām lietām labvēlīgi ietekmēja Mensona straujumu. Viņš salīdzināja savu agrāko pārsteidzīgo rīcību, Mērijas ievietošanu nemodernā slimnīcā ar to, ko viņš šodien meitenes labā bija darījis. Tas viņam bija maksājis dažas neērtības un bija prasījis iepriekšēju sagatavošanos. Turklāt tas nesaskanēja ar tradīcijām. Viņš gan ar Stilmenu vēl nebija ne vārda runājis par maksu, tomēr zināja, ka Kons nevarēs maksāt honorāru, kādu prasīja Belvija, un ka viņam pašam vajadzēs nokārtot rēķinu. Bet tas viss nebija nekas salīdzinājumā ar sajūtu, ka viņš bija padarījis labu darbu. Pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem viņš apzinājās, ka bija padarījis darbu, kas bija viņa cienīgs. Tā bija tīkama sajūta - jauka doma, izpirkuma sākums.

Viņš brauca lēni un priecājās par vakara mieru. Māsa Šarpa sēdēja aizmugurē, bet viņai nekā nebija ko teikt, un viņš, savās domās iegrimis, to gandrīz aizmirsa. Bet, Londonā iebraucis, viņš jautāja, kur māsu aizvest, un pēc viņas vēlēšanās izlaida to pie Notinghilas apakšzemes dzelzceļa piestātnes. Viņš priecājās, ka tika no tās vaļā. Viņa bija laba māsa, bet īdzīga, noslēgta rakstura sieviete. Viņa Mensonu nekad nebija varējusi ciest. Viņš nolēma Šarpai rīt pa pastu piesūtīt mēneša algu, lai viņam tā vairs nebūtu jāredz.

Pa Pedingtonas ielu braucot, viņa garastāvoklis savādā kārtā pārvērtās. Viņš vienmēr bija dziļi aizkustināts, kad brauca garām Vidleru veikalam. Arī šoreiz viņš redzēja "Renovācijas sabiedrības" izkārtni. Viens no veikala darbiniekiem tajā brīdī nolaida slēģus. Šī vienkāršā norise bija tik simboliska, ka Mensonam pārskrēja saltas tirpas. Nomāktā omā viņš pārbrauca Česboro ielā un novietoja mašīnu garāžā. Viņš iegāja mājā ar savādu skumju slogu uz sirds.

Kristīna viņam priekšnamā priecīgi skrēja pretī. Lai viņa oma bija kāda būdama, viņas oma bija jautra un rosīga. Viņas acis mirdzēja, viņai bija kāda laba, jauna ziņa.

- Pārdots! - viņa priecīgi paziņoja. - Viss - no bēniņiem līdz pagrabam! Viņi tevi ilgi gaidīja, mīļais, tikai nesen aizbrauca. Tas ir - doktors Laurijs ar sievu. Viņš bija tik satraukts, - Kristīna smējās, - par to, ka tu nebiji ambulancē, viņš pats sēdās un pieņēma slimniekus. Tad es viņus abus ielūdzu vakariņās, un mēs tērzējām. Misis Laurija slepus bažījās, vai tev neesot gadījusies kāda nelaime ar auto. Tad arī es sāku raizēties. Nu tu beidzot esi šeit, mīļais! Un viss ir kārtībā. Tev rīt vienpadsmitos jāaiziet uz Tērnera kantori un jāparaksta līgums. Jā, un viņš Tērneram atstāja iemaksu.

Viņš iegāja līdzi Kristīnai ielas puses istabā, kur galds jau bija nokravāts. Protams, viņš priecājās, ka prakse ir pārdota. Tomēr šajā mirklī viņš neizskatījās sevišķi sajūsmināts.

- Vai nav jauki, ka viss tik ātri nokārtojās? - Kristīna turpināja. - Nedomāju, ka viņš vēlēsies ilgu ievešanu darbā. Ai, es tik daudz ko pārdomāju, kamēr tu nebiji mājās! Kaut mēs varētu pirms jaunā darba sākuma drusku atpūsties - aizbraukt uz Andrē ieleju. Tur taču bija tik skaisti, vai ne? Un mēs bijām tik laimīgi! - Viņa apklusa un paskatījās vīrā. - Kas tev kait, mīļais?

- Ai, nekas! - viņš smaidīdams atbildēja un apsēdās. - Laikam esmu drusku noguris. Droši vien tādēļ, ka neko neesmu ēdis.

- Ko? - viņa izbijusies iesaucās. - Es taču biju pārliecināta, ka tu pirms aizbraukšanas būsi Belvijā paēdis. - Viņas skatiens klejoja pa istabu. - Un man nekā nav mājā. Un Benita aizgāja uz kino.

- Tas nekas.

- Kā nu ne. Tagad saprotu, kādēļ tu aiz prieka nelēkāji, kad tev pastāstīju par praksi. Tagad tu mierīgi pasēdi, un es tev kaut ko atnesīšu. Vai tu ko sevišķi vēlies? Varu uzsildīt viru vai uzcept olas vai ko citu?

Viņš apdomājās.

- Nu tad olas, Krist. Bet nepūlies. Un pēc tam, ja katrā ziņā gribi, varbūt drusku siera.

Pēc īsa brīža viņa bija klāt ar paplāti, uz kuras bija šķīvis ar ceptām olām, seleriju salāti, maize, cepumi, sviests un siers. Viņa nolika paplāti uz galda. Kad viņš pievilka krēslu, Kristīna no skapja atnesa Endrū pudeli alus.

Viņa gādīgi noskatījās, kā vīrs ēd. Viņa smaidīja. - Vai zini, mīļais, es bieži domāju: ja mēs būtu dzīvojuši Sifena ielā un ja mums būtu bijusi tikai virtuve un guļamistaba, mēs būtu lieliski satikuši. Mums neder lepna dzīve. Tagad atkal būšu strādnieka sieva, un esmu neizsakāmi laimīga.

Viņš ēda olas. Ēdiens redzami uzlaboja viņa omu.

- Zini, mīļais, - Kristīna turpināja, savā raksturīgajā veidā salikdama rokas zem zoda. - Pēdējās dienās esmu daudz domājusi. Agrāk mans prāts bija sastindzis, it kā noslēdzies. Bet, kopš esam kopā, kopš mēs atkal esam mēs, man viss kļuvis skaidrs. Lietām tikai tad ir kāda vērtība, ja tās jāizcīna. Ja tās iekrīt klēpī, tad par tām nav nekāda prieka. Vai atceries Eberelovas dienas? Manā atmiņā tās dzīvo cita pēc citas. Vai atceries grūtos laikus, ko mēs abi pārcietām? Nu man ir tāda sajūta, it kā tas viss sāktos no gala. Tā mūsu dzīve, mīļais. Tie esam mēs! Ai! Un es esmu tik laimīga!

Endrū paskatījās viņā.

- Vai tu tiešām esi laimīga, Krist?

Viņa to maigi noskūpstīja.

- Nekad savā mūžā neesmu tik laimīga bijusi.

Iestājās klusums. Endrū nogrieza maizi, uzlika sviestu un pacēla siera trauka vāku. Bet ak! Tur nebija viņa iecienītā liptavieša, tikai sauss Čederas siera gabaliņš, ko Benita izmantoja ēdienu gatavošanai. To redzēdama, Kristīna vainas apziņā iesaucās:

- Un es šodien gribēju iet pie misis Šmites!

- Tas nekas, Krist, ir labi.

- Nav vis labi! - Viņš nepaguva apskatīties, kad viņa jau paņēma siera trauku. - Es te pļāpāju kā sentimentāla skolniece un nedodu tev ēst, lieku tev ciest izsalkumu, kad tu pārnāc, darbā noguris. Būtu gan es laba strādnieka sieva! - Viņa pietrūkās un paskatījās pulkstenī. -Vēl varu aizskriet līdz veikala slēgšanai.

- Lai nu paliek, Krist...

- Lūdzu, lūdzu, mīļais! - Viņa to jautri apklusināja. - Es tā gribu to izdarīt. Gribu - tādēļ ka tu tā cieni misis Šmites sieru un es tevi tā mīlu.

Viņš vēl nepaguva neko iebilst, kad Kristīna jau bija izskrējusi no istabas. Viņš dzirdēja tās ātros soļus priekšistabā, dzirdēja, kā durvis klusi aizveras. Viņa acis vēl smaidīja. Tāda jau Kristīna bija! Viņš nogrieza vēl otru maizes šķēli un gaidīja slaveno liptavieti - gaidīja Kristīnu pārnākam.

Māja bija ļoti klusa. Florija jau gulēja pagrabstāva istabiņā, un misis Benita bija kinoteātri. Viņš priecājās, ka Benita bija solījusies braukt viņiem lidzi. Cik lieliski Stilmens šodien bija strādājis, Mērija droši vien izveseļosies. Pilnīgi izveseļosies. Cik brīnišķīgi tīrs bija gaiss pēc lietus - bija tik jauki braukt mājās caur laukiem, visapkārt tāds svaigums un klusums. Paldies Dievam, Kristīnai drīz atkal būs pašai savs dārzs. Un kādas pilsētiņas pieci ārsti varbūt nolinčos viņu, Deniju un Hopu. Bet Kristīnai tomēr būs dārzs!

Viņš izklaidīgi sāka ēst vienu no sviestmaizēm. Tā viņš varēja zaudēt ēstgribu, ja Kristīna nepasteigsies. Droši vien viņa tērzē ar misis Šmiti. Labā vecenīte - viņa tam bija sūtījusi pirmos pacientus. Kaut viņš būtu godīgi strādājis tālāk un ne... bet ko nu, tam nu beigas, paldies Dievam! Nu viņi atkal bija kopā, viņš un Kristīna, kopā un laimīgāki nekā jebkad. Cik. jauki bija dzirdēt, ka viņa to teica! Viņš aizsmēķēja cigareti.

Pēkšņi atskanēja durvju zvans. Endrū pacēla acis, nolika cigareti un izgāja priekšistabā. Tad zvans atskanēja otrreiz.

Viņš atvēra namdurvis.

Viņš tūliņ ieraudzīja ārā burzmu, ļaužu grupu uz ielas bruģa, sejas un galvas, kas kustējās tumsā. Bet viņš vēl nepaspēja atminēt tumsas mīklu, kad priekšā iznira policists, kas bija zvanījis pie durvīm. Tas bija Straters, viņa vecais draugs un novadnieks. Un visdīvaināk izskatījās Stratera baltie acāboli.

- Doktor, - policists elsa kā cilvēks, kas tālu skrējis. - Jūsu sieva ievainota. Viņa - ak žēlīgais Dievs! - viņa izskrēja no veikala - tieši autobusam zem riteņiem.

Endrū sirdi sažņaudza liela, ledaina roka. Viņš vēl nepaspēja ne vārda izteikt, kad viņu apņēma satraukta burzma. Pēkšņā un briesmīgā kārtā priekšistaba bija piebrukusi pilna ļaudīm. Raudošā misis Šmite, kāds autobusa kasieris, vēl viens policists, sveši cilvēki - visi lauzās iekšā un spieda viņu atpakaļ pieņemamajā istabā. Un drūzmas vidū - divu vīru nests - Kristīnas stāvs. Tievais, baltais kakls, atpakaļ nokārusies galva. Pie kreisās rokas pirkstiem saitē vēl arvien karājās iepirkuma sainītis no misis Šmites veikala. Vīri viņu nolika pieņemamajā istabā uz izmeklējamā galda. Viņa bija mirusi.

XX

Endrū pilnīgi sabruka un dienām ilgi bija kā prātā jucis. Bija mirkļi, kad viņš manīja Benitas, Denija un vienu vai divas reizes arī Hopa klātbūtni. Bet lielākoties viņš kustējās kā automāts, mehāniski darīja, ko no viņa gaidīja, un visa viņa būtne koncentrējās dvēseles dziļumos, izmisuma murgos. Pārpūlētā nervu sistēma vēl pastiprināja sēras par zaudējumu, radīdama iedomu tēlus un nožēlu šausmas, no kurām viņš atmodās nosvīdis, izbailēs kliegdams.

Kā sapnī viņš vēroja izmeklēšanu, līķa apskatītājas žūrijas pelēko formālismu, klausījās nevajadzīgās, sīkās liecībās. Kā sastindzis viņš noskatījās mazajā, druknajā misis Šmitē, kurai pastāvīgi ritēja asaras pār tuklajiem vaigiem.

- Viņa smējās, kad ienāca pie manis veikalā. Viņa visu laiku smējās. "Pasteidzieties!" viņa teica. "Lai manam vīram nav jāgaida."

Dzirdēdams, ka līķu apskatītājs izteica Dr. Mensonam līdzjūtību par lielo zaudējumu, viņš zināja, ka viss ir garām. Viņš mehāniski piecēlās un tikpat mehāniski reizē ar Deniju gāja pa pelēko ielas bruģi.

Viņš nezināja, kā notika sagatavošanās bērēm; tas viss noslēpumainā kārtā notika bez viņa līdzdalības. Uz Kenslgrīnu braucot, viņa domas šaudījās šurp un turp, atpakaļ caur gadiem. Šaurajā kapsētā viņš atcerējās plašo, vējaino klajumu aiz "Ielejas ainavas", kur auļoja kalnu poniji, purinādami sajukušās krēpes. Cik labprāt Kristīna bija tur staigājusi! Cik labprāt viņa bija jutusi vēju sejā! Un tagad viņa gulēja šeit apkvēpušajā pilsētas kapsētā.

Neirozes neprātīgajās mokās viņš tovakar mēģināja līdz nesamaņai piedzerties. Bet viskijs viņu tikai iesvēla vēl lielākās dusmās pret sevi. Viņš staigāja šurp un turp pa istabu līdz vēlai naktij, skaļi murminādams savādus vārdus un skurbumā lamādams pats sevi.

"Tu domāji, ka tik lēti tiksi cauri! Tu domāji, ka viss tev jau aizmirsts un piedots. Bet nudien - tā vis nebija. Noziegums un sods, noziegums un sods! Tu esi vainīgs pie tā, kas viņai notika. Un tev jācieš." Viņš grīļodamies bez cepures izgāja uz ielas, lai ar neprātīgu skatienu paskatītos Vidleru veikala nolaistajos slēģos. Tad viņš nāca atpakaļ un caur rūgtām, žēlām asarām murmināja: "Dievs neļaujas apsmieties! Krista tev to reiz teica - Dievs neļaujas apsmieties, draugs."

Viņš grīļodamies uzkāpa augšā, brīdi vilcinājās un tad iegāja Kristīnas istabā, kas stāvēja mēma, salta un atstāta. Tur uz tualetes galda - somiņa. Viņš to pacēla, piespieda pie vaiga un tad nedroši atvēra. Tur bija pāris vara un sudraba naudas gabalu, mazs kabatlakatiņš, iepirkumu rēķins. Un tad viņš iekšējā nodalījumā atrada dažus papīrus, savu fotogrāfiju, Bleinelijas momentuzņēmumu, un - jā, viņš tās pazina drebošās sāpēs - mazās zīmītes, ko viņš Eberelovā Ziemsvētkos bija saņēmis no pacientiem: "Sirsnīgā pateicībā..." Kristīna tās visus šos gadus bija glabājusi kā lielu dārgumu. Nevaldāmas raudas izlauzās no viņa krūtīm, izmisuma asarām plūstot, viņš nokrita ceļos pie gultas. Denijs nemaz nemēģināja viņu atturēt no dzeršanas. Mensonam likās, ka Denijs ik dienas viņu apmeklētu. Tas nebija prakses dēļ, jo to tagad bija uzņēmies doktors Laurijs. Laurijs dzīvoja citur, bet ik dienas nāca pieņemt slimniekus un gāja vizītēs. Endrū nezināja neko, kas notika, un neko negribēja zināt. Viņš vairījās no Laurija. Viņa nervi bija gabalos saraustīti. Durvju zvans lika viņa sirdij neprātīgi pukstēt. Dzirdot pēkšņus soļus, viņam nosvīda plaukstas. Viņš sēdēja savā istabā, satītu kabatlakatiņu pirkstos turēdams, un reižu reizēm slaucīja svīstošās rokas, ugunī skatīdamies un zinādams, ka atkal būs jācīnās ar bezmiega spoku, tiklīdz uznāks nakts.

Tādā stāvoklī viņš bija, kad Denijs kādu rītu ienāca un teica:

- Paldies Dievam, beidzot esmu brīvs. Nu varam braukt projām.

Par liegšanos nevarēja būt runa, jo Mensona pretestības spējas bija pilnīgi zudušas. Viņš pat nejautāja, kurp viņi brauks. Klusi un vienaldzīgi viņš noskatījās, kā Denijs sakravā drēbju somu. Nepagāja ne stunda, kad viņi jau bija ceļā uz Pedingtonas staciju.

Visu pēcpusdienu viņi brauca caur dienvidrietumu grāfistēm; Ņūportā pārsēdās un šķērsoja Monmutšīru. Ebergevenijā viņi izkāpa, un te Denijs stacijas ēkas priekšā paņēma ormani. Kad viņi izkļuva no pilsētas un pāri Askas upei iebrauca krāšņajos, rudenīgi krāsainajos laukos, Denijs teica:

- Te ir vieta, kur agrāk bieži apmetos, kad braucu šurp makšķerēt, Lentonijas abatija. Domāju, tā būs piemērota.

Izbraukuši cauri lazdu krūmiem aizaugušam ceļu labirintam, viņi ap sešiem beidzot sasniedza mērķi. Ap četrstūrainu zaļa maura laukumu gulēja abatijas drupas, gludi, kaili akmeņi, daži vēl uzglabājušies klostera spraišļi, un turpat blakus viesnīca, kas bija celta vienīgi no klostera akmeņiem. Tuvumā, klusi, mierīgi čalodams, tecēja mazs strauts. Malkas dūmi, taisni un zili, cēlās mierīgajā vakarā.

Nākamajā dienā Denijs izvilka Mensonu pastaigāties. Tā bija vēsa diena, bet Endrū, gluži slims pēc bezmiega nakts, nespēdams uzkāpt pirmajā pakalnā, pagriezās atpakaļ, kad viņi bija tikai mazu gabalu pagājuši. Taču Denijs neadaidās. Pirmajā dienā viņš Mensonu aizvilka astoņas un nākamajā - desmit jūdzes tālu. Nedēļas beigās viņi nostaigāja divdesmit jūdžu dienā, un, kad Endrū vakarā uzkāpa savā istabā, viņš, aiz noguruma gandrīz samaņu zaudējis, iekrita gultā.

Neviens viņus tur netraucēja. Tikai daži zvejnieki bija te palikuši, jo foreļu sezona tuvojās beigām. Viņi ēda akmens plāksnēm izklātā refektorijā pie gara ozola galda vaļēja kamīna priekšā. Ēdiens bija vienkāršs un labs.

Gājienu laikā viņi nerunāja. Bieži viņi nostaigāja visu dienu un apmainījās tikai pāris vārdiem. Sākumā Endrū nemaz neredzēja ainavas, kurām viņi gāja garām, bet, laikam paejot, šo mežu un strautu, maigi apaļo, papardēm apaugušo pakalnu skaistums pamazām, nemanot iespiedās viņa trulajos jutekļos.

Viņš neatspirga pārāk ātri, un tomēr pirmā mēneša beigās Endrū jau varēja paciest tālo klejojumu grūtības, varēja normāli ēst un gulēt, ik rītus mazgāties aukstā ūdenī un bez gļēvuma raudzīties nākotnē. Viņš atzina, ka atpūtai nebūtu iespējams atrast labāku vietu kā šis tuksnesis, labāku dzīvesveidu kā šī spartiskā klostera dzīve. Kad pirmais sals iekodās zemē, Endrū sajuta asinīs instinktīvu prieku.

Negaidot viņš sāka runāt. Sākumā diezgan nesakarīgi. Viņa gars - kā atlēts, kas izdara vienkāršus vingrojumus, pirms ķeras pie lielākiem uzdevumiem, - pakāpeniski atgriezās pie dzīves lietām. Tā viņš pamazām no Denija dabūja zināt, kas bija noticis. Viņa prakse bija pārdota doktoram Laurijam, gan ne par pilnu Tērnera prasīto cenu, jo Endrū šajos apstākļos nebija varējis savu pēcteci ievest darbā, bet tomēr ļoti izdevīgi. Hops beidzot bija nokalpojis savu laiku un tagad dzīvoja mājās, Birmingemā. Arī Denijs bija brīvs, jo bija atteicies no vietas slimnīcā pirms brauciena uz Lentoniju.

Šā apstākļa nozīme bija tik skaidra, ka Endrū pēkšņi pacēla galvu.

- Gada sākumā es droši vien varēšu atkal strādāt.

Nu viņi nopietni pārrunāja savus plānus, un jau pēc nedēļas Mensona vienaldzība bija zudusi. Viņam tas likās savādi, bēdīgi, ka cilvēka dvēsele varēja atspirgt pēc tik briesmīga trieciena. Un tomēr - tas nebija noliedzams - viņš bija atspirdzis. Agrāk viņš kā uzvilkta mašīna bija mehāniski kustējies pa dzīvi, bet tagad patiesā priekā ieelpoja dzedro gaisu, kapāja ar spieķi papardes, rāva Denijam vēstules no rokām un lādējās, kad pastnieks neatnesa "Ārstu Žurnālu".

Vakaros viņi ar Deniju sēdēja pie kartes. Ar kāda almanaha palīdzību viņi sastādīja pilsētu sarakstu, izrediģēja to un beidzot sašaurināja izvēli līdz astoņām pilsētām. Divas no tām bija Stefordšīrā, trīs - Northemptonšīrā un trīs - Vorikšīrā.

Pirmdien Denijs atvadījās un uz nedēļu aizbrauca. Šajās septiņās dienās Endrū juta, kā atgriežas viņa senākā darba dedzība, ilgas pēc sava darba, patiesa darba, ko varētu strādāt ar Hopu un Deniju. Viņa nepacietībai nebija mēra. Sestdienas pēcpusdienā viņš aizgāja tālo ceļu uz Ebergeveniju sagaidīt pēdējo darbdienas vilcienu. Tad viņš pievīlies nāca atpakaļ, zinādams, ka jākavē vēl divas naktis un vesela diena, bet tad ieraudzīja mazu, tumšu fordu, kas bija apstājies mājas priekšā. Endrū steidzās mājā. Un tur vāji apgaismotajā refektorijā Denijs un Hops sēdēja pie galda, uz kura bija šķiņķis un olas, tēja ar putukrējumu un konservēti firziķi.

Līdz pirmdienai viņiem māja piederēja gluži vieniem. Ziņojums, ko Filips sniedza pie bagātīgā vakariņu galda, bija tikai dedzīgs ievads un ierosinājums viņu turpmākajām debatēm. Logā sitās lietus un krusa. Laiks beidzot bija mainījies. Viņiem tas bija vienalga.

Divas Denija apmeklētās pilsētas - Frentona un Stenboro, Hopa vārdiem runājot, bija nobriedušas tādam ārstnieciskam pasākumam. Divas solīdas agrāras pilsētas, kur pēdējā laikā sāka attīstīties arī rūpniecība. Stenboro bija nesen nodibināta motoru daļu fabrika, Frentonā - liela cukurfabrika. Abu pilsētu nomalēs cēla namus, iedzīvotāju skaits pieauga. Bet kā vienā, tā otrā vietā medicīniskā palīdzība vēl kliboja. Frentonā bija ļoti maza slimnīca, un Stenboro nebija nekādas. Grūtus slimniekus sūtīja uz piecpadsmit jūdžu attālo Koventri. Ar šīm ziņām pietika, lai viņi būtu kā spārnos. Bet Denijam bija vēl interesantāki jaunumi. Viņš izvilka no Iekšzemes dzelzceļu saraksta izplēstu Stenboro plānu. Viņš piebilda:

- Diemžēl man jāatzīstas, ka to es nozagu kādā Stenboro viesnīcā. Vai tev tas neliekas labs sākums?

- Ātri! - nepacietīgi iesaucās kādreiz tik zobgalīgais Hops. - Ko nozīmē šis plankums?

- Tas ir tirgus laukums, - Denijs teica, kad viņi nolieca galvas pār plānu. - Tikai to nezin kādēļ sauc par Riņķi. Tas ir pilsētas vidū, diezgan augstā vietā un ērti sasniedzams. Jūs jau zināt, kādi šie laukumi izskatās - namu, veikalu un kantoru aplis, pa pusei veci veikali, lielākoties ampīra stilā, zemiem logiem un kolonādēm. Pilsētas cienīgākajam ārstam - viņam ir cienīga, sarkana seja ar vaigubārdu, un viņš drusku atgādina valzirgu - pieder māja Riņķa laukumā. Starp citu, viņš nodarbina divus asistentus. - Denija balss skanēja mazliet ironiski. - Taisni pretī, otrpus glītās granīta akas laukuma vidū, ir divas tukšas mājas plašām telpām, stingrām grīdām. Tās ir pārdodamas. Man liekas.

- Un man arī, - Hops pārtrauca kā bez elpas. - Nemaz neredzējis, varu teikt, ka man nekas tā nepatiktu kā maza laboratorija aiz šīs akas.

Viņi runāja tālāk. Denijs iedziļinājās aprakstā un sniedza vēl dažas interesantas ziņas.

- Protams, - viņš beidzot sacīja, - mēs esam pilnīgi traki. Mūsu ideju var realizēt lielās Amerikas pilsētās ar pamatīgu organizāciju un milzīgu kapitālieguldījumu. Bet šeit - Stenboro! Un mēs neviens neesam bagāts! Turklāt mēs droši vien ķildosimies savā starpā. Bet tomēr...

-Lai Dievs žēlīgs vecajam valzirgam! - Hops noteica pieceldamies un izstaipīdamies.

Svētdien viņi pavirzīja plānu mazliet tālāk un norunāja, ka Hops, pirmdien atpakaļ braukdams, metīs līkumu un iegriezīsies Stenboro. Denijs un Endrū ieradīsies trešdien un satiks viņu viesnīcā, kur tad viens no viņiem neuzkrītoši apjautāsies pēc vietējā nekustamo īpašumu aģenta.

Tā kā bija gaidāma karsta darbadiena, Hops nākamajā rītā agri izbrauca un ar savu mašīnu nozuda dubļos un lietū, iekām pārējie bija beiguši brokastot. Debesis aizklāja zemi mākoņi, bet pūta ass vējš; bija rosīga, moža diena. Pēc brokastīm Endrū stundu pastaigājās. Bija tīkami atkal justies darbspējīgam. Tīkami vilināja dēka ar jauno slimnīcu. Viņš nemaz nebija zinājis, cik daudz viņam nozīmēja šis plāns, kura piepildīšanās tagad bija tik tuvu.

Vienpadsmitos pārnācis, viņš atrada pastu, veselu kaudzi vēstuļu, kas bija atsūtītas no Londonas. Viņš nepacietīgi sēdās pie galda un atplēsa tās. Denijs sēdēja pie kamīna uguns un lasīja rīta laikrakstu.

Pirmā vēstule bija no Mērijas Bolendas. Sīki aprakstītās lapas pārlasot, viņa sejā atplauka silts smaids. Vispirms viņa izteica līdzjūtību un cerību, ka viņš nu jau būšot atspirdzis. Tad viņa īsos vārdos pastāstīja par sevi. Viņai klājās labāk, nesalīdzināmi labāk, jau gandrīz labi. Jau piecas nedēļas viņai esot normāla temperatūra. Viņa tagad jau sākot staigāt un neguļot visu laiku gultā. Viņa esot tā pieņēmusies svarā, ka viņš to nemaz nepazīšot. Viņa lūdza, lai viņš to kādreiz apmeklējot. Stilmens bija uz dažiem mēnešiem aizbraucis uz Ameriku un nodevis iestādes vadību savam asistentam Marlendam. Viņa nezināja, kā Mensonam pateikties par to, ka viņš to bija aizvedis uz Belviju. Endrū nolika vēstuli, un viņa sejā vēl arvien bija silts prieks par Mērijas izveseļošanos. Tad viņš pameta sāņus dažus apkārtrakstus un reklāmas sūtījumus plānās aploksnēs ar puspenija pastmarkām un paņēma nākamo vēstuli. Tā bija gara aploksne, kas atgādināja iestādes sūtījumu. Viņš to atplēsa un izvilka cietu papīra lapu.

Tad smaids nozuda no viņa sejas. Viņš neticīgi skatījās vēstulē. Viņa acis iepletās. Viņš pēkšņi nobālēja. Veselu minūti viņš nekustēdamies sēdēja un stīvi skatījās rakstā.

- Denij, - viņš tad klusi teica. - Paskaties!

XXI

Kad Endrū pirms astoņām nedēļām bija izsēdinājis māsu Šarpu pie Notinghilas apakšzemes dzelzceļa piestātnes, viņa aizbrauca līdz Oksfordas laukumam un no turienes steigšus gāja uz Karalienes Annas ielu. Viņa bija norunājusi ar savu draudzeni māsu Trentu, Dr. Hemptona slimnieku pieņēmēju, vakarā iet uz Karalienes teātri, kur viņu abu dievinātais Lūiss Seiverijs tēloja galveno lomu "Hercogienes ziņojumā". Bet, tā kā jau bija ceturksnis uz deviņiem un izrāde sākās bez ceturkšņa deviņos, māsai Šarpai atlika maz laika, lai aizietu pēc draudzenes un tiktu laikā teātrī. Turklāt viņa vairs nevarēja Kornerhausā paēst siltas vakariņas, kā bija domājusi; tā viņai nācās samierināties ar kādu sviestmaizi ceļā uz teātri vai pat atteikties arī no tās.

Un tādēļ māsa Šarpa, pa Karalienes Annas ielu iedama, bija ļoti sašutusi un ļaunā omā. Viņa atcerējās pēcpusdienas notikumus un dusmās vārījās. Uzkāpusi pa 17.c nama kāpnēm, viņa nepacietīgi piespieda zvana pogu.

Māsa Trenta pati atvēra durvis ar iecietīgu pārmetumu sejā. Bet viņa vēl nepaspēja neko izteikt, kad māsa Šarpa saķēra viņas roku.

- Ai, mīļā! - viņa steigšus iesaucās. - Lūdzu, piedod! Tā tik bija diena! Vēlāk tev visu izstāstīšu. Atļauj man nolikt savas mantas. Ja pasteigsimies, mēs vēl tiksim laikā.

Kamēr abas sievietes stāvēja gaitenī, Hemptons nāca pa kāpnēm lejā, elegants, mirdzošā frakā tērpies. Viņš ieraudzīja māsas un apstājās. Fredijs nespēja palaist garām izdevību parādīt savas personības burvību. Tas piederēja pie viņa tehnikas, tā viņš kļuva populārs, ar to viņš izmantoja ļaudis.

- Hallo, māsa Šarpa! - viņš jautri iesaucās, izņemdams cigareti no zelta etvijas. - Jūs izskatāties nogurusi, un kādēļ jūs esat tā aizkavējušās? Māsa Trenta man stāstīja kaut ko par teātri?

- Protams, mēs iesim, doktor, - māsa Šarpa teica. - Bet - mani aizkavēja kāda doktora Mensona paciente.

- Tā? - Fredija balsī skanēja tikko manāms jautājums.

Bet māsai Šarpai ar to pietika. Noskaitusies par ciesto netaisnību, dusmās pret Mensonu un apbrīnā pret Hemptonu viņa pēkšņi sāka runāt.

- Tādu dienu savā mūžā vēl nebiju piedzīvojusi, doktor. Nekad. Izņemt pacienti no Viktorijas un aizvest to diezin kādā Belvijā, kur doktors Mensons mani stundām ilgi aizkavēja, ar nespeciālistu uzlikdams pneimotoraksu... - Un viņa izstāstīja visu, kas pēcpusdienā bija noticis, ar pūlēm valdīdama dusmu asaras.

Kad viņa bija beigusi, iestājās klusums. Fredija acīs bija savāda izteiksme.

- Tiešām nepatīkami, māsa, - viņš beidzot sacīja. - Ceru, ka nenokavēsiet izrādes sākumu. Ziniet ko, māsa Trenta, ņemiet taksometru un ieskaitiet to manā rēķinā! Darīšanu izdevumos. Un tagad atvainojos - man jāiet.

- Lūk, džentlmenis, - māsa Šarpa nomurmināja, apbrīnā viņam pakaļ noskatīdamās. - Nāc, mīļā, pasauksim taksometru.

Fredijs domīgi brauca uz klubu. Kopš ķildas ar Endrū viņš, pa daļai vajadzības spiests, bija nomācis lepnumu un atkal sabiedrojies ar Frīdmenu un Aiveriju. Šovakar viņiem bija norunātas kopīgas vakariņas. Pie galda Fredijs bez sevišķa nolūka, drīzāk vēlēdamies ko interesantu pastāstīt un abiem draugiem pieglaimoties, jautri ieminējās:

- Liekas, Mensons nodarbojas ar jaukām lietām, kopš viņš mūs atstājis. Dzirdēju, ka viņš piegādājot pacientus šim tipam, šim Stilmenam.

- Ko? - Aiverijs nolika dakšiņu.

- Darba savienība, cik saprotu... - Un Hemptons interesantā versijā atstāstīja dzirdēto.

Kad viņš bija beidzis, Aiverijs pēkšņi un skarbi jautāja:

- Vai tas tiesa?

- Bet, mīļais draugs! - Fredijs aizvainots atbildēja. - To man vēl pirms pusstundas stāstīja viņa slimnieku pieņēmēja, māsa Šarpa.

Iestājās klusums. Aiverijs nodūra acis un turpināja ēšanu. Bet zem ārējā miera viņā modās neprātīga sajūsma. Viņš vēl nebija Mensonam piedevis pēdējos vārdus pēc Vidlera operācijas. Par spīti biezajai ādai, Aiverijam bija visai vārīgs lepnums kā cilvēkam, kas zina savas vājības un tās rūpīgi slēpj. Sirds dziļumos viņš apzinājās, ka ir nemākulīgs ķirurgs. Bet šī nespējība viņam nekad nebija tik skaidri un dzēlīgi pārmesta. Un šīs rūgtās patiesības dēļ viņš Mensonu ienīda.

Abi pārējie bija brīdi tērzējuši, kad viņš pacēla galvu. Viņa balss skanēja vienaldzīgi.

- Šī Mensona māsa - vai tu vari man pateikt viņas adresi?

Fredijs apklusa un pāri galdam paskatījās viņā.

- Protams.

- Es domāju, - Aiverijs vēsi teica, - tur kaut kas jādara. Fredij, starp mums runājot, man tavs Mensons nekad nav paticis. Bet tam nav nozīmes. Es skatos tikai uz šīs lietas ētisko pusi. Vēl nesen Gedzbijs ar mani runāja par Stilmenu. Mēs bijām ielūgti Meiflija dinejā. Viņš sākšot preses kampaņu - šis Stilmens. Kāds Flītielas stulbenis savācis materiālus par slimniekiem, kurus Stilmens it kā esot izārstējis, pēc tam kad ārsti veltīgi izpūlējušies, - jūs taču pazīstat šo parasto muldēšanu. Gedzbijs trako aiz dusmām. Man liekas, Krenstons bija viņa pacients, bet tad aizgāja no viņa pie šī pūšļotāja, tik tālu tomēr nedrīkst iet, ka ārsti sāk atbalstīt šo nekaunīgo nespeciālistu. Pie velna, jo vairāk par to domāju, jo mazāk man šī lieta patīk. Es nekavējoties runāšu ar Gedzbiju. Viesmīl, lūdzu, paskatieties, vai doktors Moriss Gedzbijs ir klubā. Ja ne, lieciet, lai šveicars viņam piezvana uz mājām.

Hemptons pēkšņi jutās ļoti neērti. Atriebība nebija viņa dabā, un viņš arī neko nepārmeta Mensonam, kuru savā paviršajā, pašmīlīgajā veidā arvien bija labi ieredzējis. Viņš nomurmināja:

- Neiejauc mani šai lietā!

- Neesi muļķis, Fredij! Vai tu gribi ļaut, lai šis tips mūs apmētā dubļiem un iziet sveikā?

Viesmīlis atnāca un paziņoja, ka doktors Gedzbijs esot mājās. Aiverijs pateicās.

- Draugi, bīstos, ka šovakar mums no bridža spēles nekas neiznāks, atskaitot gadījumu, ja Gedzbijs būtu aizņemts.

Bet Gedzbijs nebija aizņemts, un mazliet vēlāk Aiverijs ieradās pie viņa. Lai gan starp abiem nekādas sevišķas draudzības nebija, viņi tomēr bija tik labi paziņas, ka Gedzbijs lika galdā savu otrā labuma portvīnu un pieklājīgus cigārus. Vai nu Aiverija reputācija tam bija zināma, vai ne, viņš tomēr prata novērtēt šā ķirurga sabiedrisko stāvokli, un tas viņam likās diezgan augsts, lai pret Aiveriju izturētos laipni un koleģiāli.

Kad Aiverijs pastāstīja sava apmeklējuma nolūku, Gedzbijam nemaz nevajadzēja liekuļot interesi. Viņš pagrieza šaurās ačeles pret viesi un ziņkārē saslējās krēslā. Ar lielu interesi viņš noklausījās Aiverija stāstā.

- Hm, pie joda! - viņš neparasti strauji iesaucās, kad Aiverijs bija beidzis. - Es pazīstu šo Mensonu. Viņš kādu laiku strādāja pie mums Raktuvju institūtā, un varu jums apgalvot, mēs priecājāmies, ka tikām no viņa vaļā. Īsts iznirelis - ar izsūtāmā puikas manierēm. Tātad jūs tiešām apgalvojat, ka viņš izņēmis pacienti no Viktorijas, - tā droši vien būs bijusi Toroguda slimniece, dzirdēsim, ko Toroguds par to saka, - un aizvedis to pie Stilmena?

- Vēl vairāk. Viņš Stilmenam asistējis pie operācijas.

- Ja tas tiesa, - Gedzbijs uzmanīgi teica, - tad par to jāziņo Ārstu aroda padomei.

- Hm, - Aiverijs labi tēloja vilcināšanos. - Arī es biju tādos ieskatos, ka te jāiejaucas aroda tiesai. Bet es labāk vēlētos, lai mani šai lietā neiejauktu. Ziniet, es ar šo cilvēku kādreiz biju tuvākās attiecībās nekā jūs. Man lāgā nepatīk pašam viņu uzdot.

- Es to izdarīšu, - Gedzbijs cienīgi sacīja. - Ja tas, ko jūs man stāstījāt, saskan ar faktiem, tad es pats viņu uzdošu. Es nepildītu savu pienākumu, ja nekavējoties nespertu soļus. Aiverij, šeit ir runa par ļoti svarīgu principu. Šis Stilmens apdraud ne vien publiku, bet jo vairāk mūsu profesiju. Es taču jums nesen dinejā stāstīju savu piedzīvojumu ar viņu. Viņš apdraud mūsu arodu, mūsu tradīcijas, mūsu godu. Viņš apdraud visu, kas mums svarīgs. Mūsu vienīgais aizsardzības līdzeklis ir boikots. Jo agri vai vēlu viņš tā kā tā lauzīs kaklu apliecību lietā. Paturiet to prātā, Aiverij! Paldies Dievam, ka tās vēl paliek ārstu rokās. Vienīgi mēs varam izrakstīt miršanas apliecību. Bet ievērojiet - ja šis cilvēks un citi viņam līdzīgie paspētu nodrošināt kāda mūsu kolēģa līdzdarbību, tad mēs būtu pazuduši. Par laimi, aroda padome pret tādām lietām vienmēr spērusi ļoti stingrus soļus. Atcerieties Džārvisu, kas pirms pāris gadiem pieaicināja kādu ārstu par anesteziologu savā operācijā? Viņu uz vietas svītroja no saraksta. Jo vairāk par šo Stilmenu domāju, jo vairāk pārliecinos, ka šajā gadījumā vainīgais jāsoda par biedinājumu citiem. Atvainojiet mani uz acumirkli, es gribētu piezvanīt Torogudam. Un rīt es labprāt gribētu iztaujāt māsu.

Viņš piecēlās un piezvanīja Dr. Torogudam. Nākamajā dienā viņš kopā ar Dr. Torogudu sastādīja protokolu, ko māsa Šarpa parakstīja. Viņas liecība bija tik svarīga, ka viņš nekavējoties stājās sakaros ar savu advokātu firmu - Būnu un Evertonu Blūmsberi laukumā. Protams, viņš ienīda Stilmenu, turklāt viņš jau tagad priecājās, ka šis gadījums varētu izcelt vīru, kas cīnās par ārstu morāli.

Kamēr Endrū, neko nenojauzdams, aizbrauca uz Lentoniju, pret viņu ievadītā lieta virzījās tālāk likumīgā kārtībā. Protams, kad laikrakstos parādījās Kristīnas nāves ziņa, Fredijs piezvanīja Aiverijam un mēģināja visu apturēt. Bet tad jau bija par vēlu. Sūdzība jau bija iesniegta.

Vēlāk aroda padome izskatīja iesniegumu un lika nosūtīt Mensonam vēstuli, kurā uzaicināja viņu ierasties tiesā novembra sēdē aizstāvēties. Un šo vēstuli Endrū tagad turēja rokā, nobālējis bailēs, ko viņam iedvesa draudīgie teikumi:

"...ka Jūs, Endrū Menson, apzināti un ar nolūku esat šā gada 15. augustā asistējis kādam Ričardam Stilmenam, ārstu sarakstā nereģistrētai personai, kas nodarbojas ar ārstniecību, un ka Jūs, ārsts būdams, esat sadarbojies ar augstāk minēto personu šādā likumā neatļautā praksē; un ka Jūs ar minēto rīcību esat kaitējis sava aroda godam."

XXII

Sēde bija paredzēta 10. novembri, un Endrū jau nedēļu iepriekš ieradās Londonā. Viņš bija lūdzis Hopu un Deniju atstāt viņu vienu. Skumjš un sarūgtināts viņš apmetās Muzeja viesnicā.

Lai gan ārēji prata savaldīties, Endrū tomēr bija dziļi izmisis. Viņš svārstījās starp drūmām dusmu lēkmēm un jūtu sasprindzinājumu, kam par iemeslu bija ne vien nākotnes nedrošība, bet arī dzīvās atmiņas par katru līdzšinējās ārsta darbības mirkli. Pirms sešām nedēļām sāpēs par Kristīnas nāvi viņš vēl būtu nevērīgi pacietis šādu krīzi un ne par ko nebūtu raizējies. Bet tagad, atspirdzis, gatavs atkal sparīgi sākt darbu, viņš izjuta sitienu visā nežēlībā. Grūtu sirdi viņš apzinājās, ka vairs nebūs dzīvē ko darīt, ja viņa atdzimušās cerības atkal iznīcinātu.

Tādas un citas tikpat sāpīgas domas nemitīgi plosīja viņa smadzenes un reižu reizēm iegremdēja viņu mulsā trulumā. Viņš nevarēja tam ticēt, ka viņš, Endrū Mensons, bija nokļuvis šajā drausmīgajā stāvoklī, pakļauts visbriesmīgākajam lietuvēnam, kāds vien var apdraudēt ārsta dzīvi. Kādēļ viņu aicināja padomes sēdē? Kādēļ viņu gribēja svītrot no saraksta? Viņš nekādu kauna darbu nebija darījis. Viņš neapzinājās nekādu noziegumu, nekādu pārkāpumu. Viss noziegums bija tas, ka viņš bija dziedinājis diloņslimo Mēriju Bolendu.

Aizstāvību viņš bija nodevis Hopera un biedru advokātu kantorim Linkolnsinfīldā, ko Denijs bija silti ieteicis. Pirmajā acu uzmetienā Tomass Hopers nekādu sevišķu iespaidu neatstāja - maza auguma vīrs sarkanu seju, zelta brillēm un skaļām manierēm. Asinsrites traucējumu dēļ viņam bieži piesarka seja, kas viņam piešķīra it kā vainas apziņas izskatu, un tas, protams, nevarēja modināt lielu uzticību. Tomēr Hoperam bija skaidri ieskati par to, kā jārīkojas. Kad Endrū pirmajā sāpīgā sašutuma lēkmē gribēja steigties pie sera Roberta Ebija, sava vienīgā iespaidīgā Londonas drauga, viņš Endrū dzestri aizrādīja, ka Ebijs ir padomes loceklis. Ļoti noteikti mazais, rosīgais advokāts bija pretojies Mensona izmisušajam lūgumam telegrafēt Stilmenam, lai tas nekavējoties brauc atpakaļ no Amerikas. Viņiem bija visas liecības, kādu vajadzēja, Stilmena liecība bija gluži lieka, un šā nespeciālista klātbūtne tikai būtu aizkaitinājusi tiesas locekļus. Tā paša iemesla dēļ arī Marlendam, iestādes tagadējam vadītājam, vajadzēja palikt Belvijā.

Endrū pamazām atskārta, ka lietas juridiskā puse ļoti atšķiras no viņa personīgajiem uzskatiem. Kad viņš Hopera kantorī apliecināja savu nevainību, viņa izmisuma pilnā taisnošanās panāca tikai to, ka advokāts nosodoši savilka pieri. Beidzot Hopers bija spiests aizrādīt:

- Mister Menson, man jālūdz, lai jūs trešdienas sēdē nekādā ziņā nelietotu tādus izteicienus. Ticiet man, ka nekas jums nevar būt liktenīgāks.

Endrū apklusa. Viņš bija savilcis dūres un degošu skatienu noraudzījās Hoperā.

- Bet šiem cilvēkiem taču jādzird patiesība. Gribu tiem pierādīt, ka gadiem neesmu izdarījis nevienu tik labu darbu kā šīs meitenes lietā. Tik ilgi darbojos trulajā ikdienišķajā praksē, un, kad beidzot izdarīju kaut ko tiešām labu, tad to man pārmet.

Hopera acis aiz brillēm bija dziļi noraizējušās. Asinis viņam saskrēja sejā.

- Lūdzu, lūdzu, doktor! Jūs nesaprotat, cik grūts ir mūsu stāvoklis. Izlietoju šo izdevību, lai jums pateiktu vaļsirdīgi, ka mūsu izredzes uz panākumiem labākajā gadījumā ir ļoti vājas. Visi precedenti ir pret mums - Kents 1909. gadā, Laudens 1912., Foulgers 1919. - visi svītroti līdzīgu iemeslu dēļ. Un atcerieties slaveno gadījumu 1921. gadā ar Heksemu. Heksemu svītroja par to, ka viņš piedalījās laja Džārvisa operācijā kā anesteziologs. Es nu jums gribētu piekodināt: atbildiet uz jautājumiem ar "jā" vai "nē” un, ja tas nav iespējams, tad tik īsi, cik vien var. Jo es jums svinīgi atgādinu: pa tā izplūdīsiet kā tagad, jūs katrā ziņā zaudēsiet un jūs svītros no saraksta, tik tiešām kā mani sauc par Tomasu Hoperu.

Endrū neskaidri nojauta, ka viņam nekas cits neatliek kā savaldīties. Te viņam kā pacientam uz operāciju galda bija jāļaujas tiesas manipulācijām. Bet nebija viegli panākt šo pasīvo stāvokli. Jau tas vien, ka jāatsakās no katras taisnošanās un truli jāatbild "jā" vai "nē", gāja pāri viņa spēkiem.

Otrdien, 9. novembrī, kad nākamās dienas drudžainās notikumu gaidas bija aizsniegušas kalngalus, viņš nezin kā bija nokļuvis Pedingtonā; savāds instinkts viņu bija dzinis uz Vidleru veikala pusi. Pārāk dziļi viņa prātā bija iesakņojusies slimīgā un vēl arvien nepārvaramā iedoma, ka visas pēdējo mēnešu nelaimes un likstas ir kods par Harija Vidlera nāvi. Viņš negribēja tam ticēt. Un tomēr šī iedoma palika, dziļi iesakņojusies agrākajā pārliecībā. Kaut kas viņu neatvairāmi vilka pie Vidlera atraitnes, it kā, misis Vidleru ieraugot, viņš varētu nomierināties, aizmirst savas ciešanas.

Bija mitrs, tumšs vakars, un ielās varēja redzēt tikai retu gājēju. Endrū bija savāda, nereāla sajūta, kad viņš nepazīts klejoja pa šo rajonu, kur vēl nesen bija bijis tik pazīstams. Viņa tumšais stāvs kļuva par ēnu starp citiem rēgiem, kas visi steidzās, steidzās diezin uz kurieni pa stipro lietu. Īsu brīdi pirms veikala slēgšanas viņš piegāja pie durvīm, un, kad kāds pircējs iznāca ārā, steigšus iegāja iekšā.

Misis Vidlera viena pati sēdēja tīrīšanas un gludināšanas nodaļā aiz letes un locīja kādu tikko nodotu dāmu mēteli. Viņa valkāja vecus brunčus un vecu, melnu blūzi, kas pie kakla bija mazliet vaļā. Sēru ģērbā viņa izskatījās it kā mazāka. Pēkšņi viņa pacēla skatienu un ieraudzīja Mensonu.

- Ā, doktors! - Viņa iesaucās, un viņas seja noskaidrojās. - Kā jums klājas, doktor?

Viņš atbildēja stīvi. Viņš redzēja, ka misis Vidlera neko nezina par nelaimi, ko viņš piedzīvojis. Viņš palika pie sliekšņa stāvam un stīvi noskatījās sievietē. No viņa cepures malas lēni pilēja ūdens.

- Nāciet taču iekšā, doktor, jūs jau esat gluži izmircis. Nejauks laiks.

Viņš to pārtrauca, un viņa balss skanēja izmocīti, nereāli:

- Misis Vidlera, jau sen gribēju atnākt pie jums un ar jums izrunāties. Bieži esmu domājis, kā gan jums klājas.

- Es iztieku, doktor. Nevaru žēloties. Pieņēmu jaunu palīgu apavu nodaļā. Viņš ir krietns darbinieks. Bet nāciet taču iekšā un izdzeriet glāzi tējas.

Viņš papurināja galvu.

- Es - es ienācu tikai garāmejot. - Tad viņš gandrīz izmisis turpināja: - Droši vien jūs ļoti izjūtat Harija trūkumu.

- Nu, protams. Vismaz sākumā tā bija. Bet cik savādi, - tagad viņa pat uzsmaidīja, - kā cilvēks pie visa pierod.

Apjucis viņš steigšus teica:

- Es zināmā mērā jūtu sirdsapziņas pārmetumus. Tas viss taču jums nāca tik pēkšņi, ka reizēm sev jautāju, vai jūs nevainojat mani...

- Jūs? Vainot? - Viņa purināja galvu. - Kā jūs tā varat runāt? Jūs taču darījāt visu. Jūs pat viņu ievietojāt klīnikā un apgādājāt vislabāko ķirurgu.

- Bet ziniet, - viņš aizsmakušā balsī turpināja un juta saltumu pār visu ķermeni, - ja mēs būtu darījuši citādi, ja Harijs būtu ievietots slimnīcā, tad varbūt...

- Es nemaz nevarēju neko labāku vēlēties, doktor. Mans Harijs dabūja labāko, ko viņš sev varēja atļauties. Jā, pat bēres. Jums vajadzēja redzēt vainagus. Un - jūs vainot? Ai, cik bieži tepat veikalā esmu teikusi, ka Harijs nemaz nebūtu varējis dabūt labāku, laipnāku, krietnāku ārstu par jums.

Kamēr viņa tā runāja, Mensons ar sāpēm atskārta, ka viņa nekad nebūtu ticējusi, pat ja viņš tai būtu visu izstāstījis. Viņai bija sava ilūzija - Harija mierīgā, nenovēršamā nāve. Būtu bijis cietsirdīgi viņu atraut no šā balsta, pie kura viņa tik paļāvīgi turējās. Brīdi klusējis, viņš teica:

- Man bija liels prieks jūs atkal redzēt, misis Vidlera. Kā jau teicu - gribēju tikai apjautāties, kā jums klājas.

Viņš vairāk neko neteica, sniedza roku, padeva labvakaru un aizgāja.

Šī satikšanās viņu nekādā ziņā nenomierināja; tā viņa jūtu mulsumu padarīja tikai vēl lielāku. Viņa garastāvoklis pilnīgi pārvērtās. Ko tad viņš bija gaidījis? Piedošanu kā kādā romānā? Nolādēšanu? Viņš rūgti nodomāja, ka misis Vidlera viņu tagad laikam cienīja vēl vairāk nekā līdz šim. Pa slapjajām ielām atpakaļ soļodams, viņš pēkšņi zināja, ka rīt viņu notiesās. Šī nojauta pārvērtās par briesmīgu pārliecību.

Netālu no viesnīcas kādā klusā sānielā viņš gāja garām vaļējām baznīcas durvīm. Pēkšņi viņš sajuta dziņu apstāties, pagriezties atpakaļ un ieiet baznīcā. Iekšā bija tumšs, tukšs un silts; likās, pirms neilga laika tur bija noticis dievkalpojums. Viņš nezināja, kāda baznīca tā bija, un tas viņu arī neinteresēja. Viņš vienkārši apsēdās tukšā solā un vērsa gurdo skatienu uz tumsā tīto altāri. Viņš atcerējās, ka Kristīna viņu atsvešināšanās laikā atkal bija pievērsusies domām par Dievu. Viņš nekad nebija baznīcā gājis. Un tagad viņš sēdēja šeit šajā svešajā dievnamā. Nelaime ļaudis veda šurp, mācīja tiem domāt par Dievu.

Tā viņš tur sēdēja, salīcis kā cilvēks, kas atpūšas pēc tāla ceļojuma. Viņa domas traucās augšup nevis noteiktā lūgšanā, bet sirds ilgu spārnotas. "Ak Dievs! Neļauj mani svītrot!" Kādu pusstundu viņš sēdēja, gremdēdamies pārdomās, tad piecēlās un gāja taisni uz viesnīcu.

Lai gan labi izgulējies, nākamajā rītā Endrū pamodās ar vēl lielāku slimīgo baiļu sajūtu. Ģērbjoties viņam drebēja rokas. Viņš sev pārmeta, ka bija apmeties šajā viesnīcā, kas atgādināja ārstu biedrības uzņemšanas pārbaudījumu. Tagad viņš baiļojās tāpat kā pirms eksāmena, tikai šīs bailes bija simtkārt lielākas. Brokastis viņš gandrīz neēda. Tiesas sēde bija nolikta vienpadsmitos, un Hopers viņu bija lūdzis ierasties laikus. Viņš apsvēra, ka pietiks ar divdesmit minūtēm, lai tiktu līdz Helama ielai, un nervozā pašapmānā līdz pusvienpadsmitiem nosēdēja viesnīcas hallē pie avīzēm. Bet tad viņa taksometru ilgāku laiku aizkavēja kustības sastrēgums Oksfordas ielā. Pulkstenis bija tieši vienpadsmit, kad viņš sasniedza tiesas namu.

Viņš iesteidzās sēžu zālē un tikai neskaidri redzējā tās lielumu, augsto galdu, pie kura sēdēja padome ar priekšsēdētāju seru Dženeru Holideju. Zāles viņā galā sēdēja prāvas dalībnieki; tie līdzinājās aktieriem, kas gaida uznākšanas brīdi. Tur bija Hopers, Mērija Bolenda sava tēva pavadībā, māsa Šarpa, Dr. Toroguds, Būns, slimnīcas māsa Mailza. Mensona skatiens pārslīdēja pār krēslu rindu. Tad viņš steigšus apsēdās blakus Hoperam.

- Vai es jums neteicu nākt laikus, - advokāts noraizējies bārās. - Pirmā prāva jau gandrīz galā. Nokavēšanās var ļauni ietekmēt tiesu.

Endrū neatbildēja. Kā Hopers bija teicis, priekšsēdētājs pašlaik paziņoja spriedumu iepriekšējā lietā - nelabvēlīgu spriedumu; svītrots no saraksta. Endrū nevarēja novērst skatienu no ārsta, kas bija apsūdzēts kādā tumšā lietā, - tas bija pelēks, panīcis cilvēks, kam dzīvē acīmredzot klājās grūti. Kad tas notiesāts stāvēja savu kolēģu augstās padomes priekšā, viņa bezcerīgais izskats Mensonam lika nodrebēt.

Bet viņam nebija laika domāt, viņš tikai īsu mirkli sajuta žēlumu un līdzjūtību. Nākamajā mirklī izsauca viņa vārdu. Viņam sažņaudzās sirds, kad sākās iztiesāšana.

Formāli nolasīja apsūdzību. Tad piecēlās Džordžs Būns, sūdzētāju advokāts. Tas bija kalsens, veikls vīrs frakā, gludi skuvies, ar platā, melnā lentē piesietu pensneju. Viņa balss skanēja vēsi un mierīgi.

- Mister priekšsēdētāj, ser, džentlmeņi, šai prāvai, par kuru jūs tagad spriedīsiet, pēc manām domām, nav nekāda sakara ar kaut kādu medicīnisku teoriju, kas minētas Ārstu nolikuma divdesmit astotajā nodaļā. Gluži pretēji, šeit mēs redzam skaidri izteiktu aroda saistību ar nekvalificētu personu, tendenci, kuru, lai man atļauts aizrādīt, tiesai vēl nesen bijusi izdevība nosodīt.

Lietas apstākļi šādi. Pacienti Mēriju Bolendu, kas slimo ar apikālu tuberkulozi, 18. jūlijā uzņēma Viktorijas slimnīcā, doktora Toroguda nodaļā. Tur viņa palika doktora Toroguda uzraudzībā līdz 15. augustam, kad atstāja slimnīcu, aizbildinādamās, ka vēloties ārstēties mājās. Es saku: aizbildinādamās, jo, slimnīcu atstājusi, paciente īstenībā nebrauca mājās; pie slimnīcas vārtsarga namiņa to sagaidīja doktors Mensons, kas viņu taisnā ceļā aizveda uz kādu iestādi, kas pazīstama ar Belvijas nosaukumu, - iestādi, kas, cik zināms, sakās nodarbojamies ar plaušu slimību ārstēšanu.

Pēc ierašanās Belvijā pacientei ierādīja gultu un doktors Mensons viņu tur izmeklēja kopā ar mājas īpašnieku Ričardu Stilmenu - laju un - hm - cik man zināms, ārzemnieku. Pēc izmeklēšanas doktors Mensons un Stilmens konsīlijā - lūdzu tiesu ievērot šo teikumu - nolēma pacientei izdarīt operāciju, citiem vārdiem, uzlikt pneimotoraksu. Pēc tam doktors Mensons izdarīja vietējo anestēziju un Stilmens kopā ar doktoru Mensonu veica operāciju.

Cienījamie džentlmeņi, tagad esmu jums īsos vārdos attēlojis lietas norisi un lūdzu jūsu atļauju to papildināt ar liecinieku izteicieniem. Lūdzu doktoru Jūstasu Torogudu.

Doktors Toroguds piecēlās un panāca uz priekšu. Viņš noņēma brilles un paturēja tās rokā, lai redzamāk uzsvērtu sakāmo. Būns sāka nopratināt.

- Doktor, es nevēlos jūs apgrūtināt ar sīku pratināšanu. Mēs visi jūs pazīstam kā izcilu, slavenu plaušu speciālistu, un es nešaubos, ka jūs nevēlēsieties asi nosodīt savu jaunāko kolēģi, bet es jūs lūdzu atbildēt: vai tas tiesa, ka sestdien, 4. augustā doktors Mensons ieradās pie jums, lai kopā ar jums izmeklētu pacienti Mēriju Bolendu?

-Jā.

- Un vai tāpat tas tiesa, ka viņš jūsu apspriedē mēģināja jūs pierunāt ķerties pie ārstniecības veida, ko jūs uzskatāt par nevēlamu?

- Viņš gribēja uzlikt pneimotoraksu.

- Pareizi! Un jūs pacientes labā liedzāties to darīt?

- Jā.

- Vai doktora Mensona izturēšanās pēc jūsu atteikšanās bija kaut kādā ziņā uzkrītoša?

- Nu... - Toroguds vilcinājās.

- Lūdzu, doktor, mēs respektējam jūsu saprotamo atturību.

- Viņš man torīt šķita drusku pārvērties. Turklāt varēja redzēt, ka viņš nebija mierā ar manu lēmumu.

- Ļoti pateicos, doktor. Jums taču nebija iemesla domāt, ka paciente būtu nemierā ar jūsu ārstniecības veidu slimnīcā, - to iedomājoties vien, Būna kalsenajā sejā parādījās ūdeņains smaids, - ka viņai būtu bijis kāds iemesls žēloties par jums vai par slimnīcas personālu.

- Nekā tamlīdzīga. Viņa vienmēr bija laipna un pilnīgi apmierināta.

- Pateicos, doktor. - Būns paņēma rokā nākamo lapu. - Lūdzu slimnīcas māsu Mailzu,

Dr. Toroguds apsēdās. Māsa Mailza pienāca pie galda. Būns sacīja:

- Māsa Mailza, doktors Mensons esot pirmdien, 6. augustā, priekšpusdienā, otrā dienā pēc viņa apspriedes ar Dr. Torogudu, apmeklējis pacienti. Vai tas tiesa?

- Jā.

- Vai viņš parasti tajā laikā nāca slimnīcā?

- Nē

- Vai viņš pacienti izmeklēja?

- Nē. Viņš tikai sēdēja un sarunājās ar to.

- Pareizi, māsa, - un tā bija ilga un nopietna saruna, ja drīkstu atkārtot jūsu vārdus pēc protokola teksta. Bet tagad pastāstiet mums saviem vārdiem, kas notika pēc doktora Mensona aiziešanas.

- Pusstundu vēlāk 17. numurs, tas ir, Mērija Bolenda, man teica: "Māsa, esmu nolēmusi atstāt slimnīcu un braukt mājās. Jūs bijāt ļoti laipna pret mani. Bet es vēlos nākamo trešdien atstāt slimnīcu."

Būns viņu ātri pārtrauca:

- Nākamo trešdien. Pateicos, māsa. To es gribēju konstatēt. Pagaidām tas būtu viss.

Māsa Mailza atkāpās no galda.

Advokāts gandarījumā laipni pamāja ar pensneju, kas karājās melnā lentē.

- Un tagad lūdzu māsu Šarpu. - Klusuma brīdis.

- Māsa Šarpa, vai jūs varat kaut ko pastāstīt par doktora Mensona rīcību 15. augusta pēcpusdienā?

- Jā, es biju klāt.

- Pēc jūsu balss spriežot, jūs viņu pavadījāt ne visai labprāt?

- Kad dabūju zināt, kurp braucam un ka šis Stilmens pat nav ārsts, es biju...

- Ļoti sašutusi, - Būns pabeidza.

- Jā, tā bija, - māsa Šarpa attrauca. - Līdz šim man bijušas darīšanas tikai ar īstiem ārstiem un labiem speciālistiem - visu laiku, kamēr strādāju.

- Pareizi, - Būns noņurdēja. - Atliek vēl viens punkts, ko jūs, māsa Šarpa, tiesai varētu noskaidrot. Vai doktors Mensons tiešām kopā ar Stilmenu izdarīja šo - šo operāciju?

- Jā, - māsa Šarpa atriebīgi atbildēja.

Tajā brīdī Ebijs pieliecās uz priekšu un ar priekšsēdētāja starpniecību laipni jautāja:

- Māsa Šarpa, vai tiesa, ka doktors Mensons jums bija uzteicis darbu jau pirms pārrunājamiem notikumiem?

Māsa Šarpa stipri pietvīka, uztraucās un nomurmināja: - Jā, jā, tas tiesa.

Kad viņa mirkli vēlāk apsēdās, Endrū sajuta mazliet siltuma sirdī- vismaz Ebijs bija palicis viņa draugs.

Drusku aizvainots un sašutis par šo iejaukšanos, Būns griezās pie tiesas:

- Mister priekšsēdētāj, ser, džentlmeņi, es varētu pieaicināt vēl citus lieciniekus, bet nevēlos kavēt jūsu dārgo laiku. Turklāt man šķiet, ka esmu pilnīgi pierādījis savus apgalvojumus. Pēc manām domām, nav ne mazāko šaubu, ka paciente Mērija Bolenda vienīgi pēc doktora Mensona ierosinājuma pārtraukusi ārstēšanos pie ievērojamā speciālista vienā no labākajām Londonas slimnīcām un iestājusies šajā aizdomīgajā iestādē, kas pats par sevi jau ir smags aroda ētikas pārkāpums, un ka tur doktors Mensons apzināti kopā ar nekvalificēto iestādes īpašnieku izvedis riskantu ārstniecības paņēmienu, kuru, kā jau konstatēts, doktors Toroguds, šajā gadījumā atbildīgais speciālists, atzinis par nevēlamu. Mister priekšsēdētāj, ser, cienījamie džentlmeņi, pēc manām domām, mums šeit nav darīšana ar atsevišķu gadījumu, nejaušu notikumu, kā pirmajā acumirklī varētu izlikties, bet gan ar sīki apdomātu, apzināti un sistemātiski izdarītu ārstu kodeksa pārkāpumu.

Būns pašapmierināts apsēdās un sāka spodrināt briļļu stiklus. Mirkli valdīja klusums. Endrū stīvi skatījās grīdā. Sagrozītais notikumu attēlojums viņam bija sagādājis neizciešamas mokas. Viņš sarūgtināts domāja, ka viņu te uzskata par īstu noziedznieku. Tad piecēlās viņa advokāts un gatavojās teikt aizstāvības runu.

Kā parasti Hopers izskatījās satraukts, viņa seja bija sarkana, un viņš ar pūlēm sakārtoja papīrus. Taču savādi, tieši ar to viņš ieguva tiesas iecietību un labvēlību. Priekšsēdētājs uzmundrinoši teica:

- Nu, mister Hoper?

Hopers ieklepojās.

- Mister priekšsēdētāj, džentlmeņi, ja drīkstu sākt, - es nemaz neapstrīdu Būna kunga minētos faktus. Nemaz nevēlos tos noliegt. Bet šo faktu iztulkojums mūs dziļi apvaino. Turklāt ir zināmi apstākļi, kas visu šo lietu nostāda citā, manam klientam daudz labvēlīgākā gaismā.

Netika minēts, ka Mērija Bolenda jau agrāk bijusi doktora Mensona paciente; ka viņa Dr. Mensonu apmeklējusi jau 11. jūlijā - pirms doktora Toroguda izmeklēšanas. Turklāt Dr. Mensonam bija personīga interese par šo pacienti, jo mis Bolenda ir viņa tuva drauga meita. Tādēļ viņš jau no sākuma jutās par to atbildīgs. Mums vaļsirdīgi jāatzīst, ka Dr. Mensona rīcība bija pilnīgi nepareiza. Bet ar visu pienācīgo cieņu es gribētu uzsvērt, ka šajā rīcībā nav nekā negodīga vai ļaunprātīga.

Mēs dzirdējām par doktora Toroguda un doktora Mensona mazo domstarpību ārstniecības metodes jautājumā. Ievērojot doktora Mensona lielo interesi par šo slimnieci, man liekas saprotami, ka viņš vēlējās pacientes ārstēšanu atkal ņemt savās rokās. Tikpat dabiski ir, ka viņš negribēja apvainot savu vecāko kolēģi. - Te Hopers apklusa, izvilka kabatlakatiņu un ieklepojās. Viņš atgādināja vīru, kas gatavojas pārvarēt grūtu šķērsli. - Un tagad mēs esam nonākuši pie sadarbības, pie Stilmena un Belvijas. Man šķiet, tiesas locekļiem mistera Stilmena vārds būs pazīstams. Lai gan viņš nav diplomēts ārsts, viņam tomēr ir zināma slava un viņš pats esot izārstējis dažus grūtus slimniekus.

Priekšsēdētājs viņu nopietni pārtrauca:

- Mister Hoper, ko jūs, nespeciālists būdams, zināt par tādām lietām?

- Pilnīgi piekrītu, mister priekšsēdētāj, - Hopers ātri attrauca. - Gribēju tikai aizrādīt, ka Stilmens nav nepazīstama persona. Pirms daudziem gadiem viņš nejauši sāka sarakstīties ar doktoru Mensonu, apsveikdams to par kādu zinātnisku darbu, ko doktors Mensons bija sarakstījis kādā speciālā jautājumā. Viņi iepazinās vēlāk gluži personīgi ārpus darba, kad Stilmens atbrauca šurp, lai atvērtu Anglijā klīniku. Tas gan bija neapdomīgi, tomēr saprotami, ka doktors Mensons, kas vēlējās pacienti Mēriju Bolendu ievietot kādā sanatorijā, kur viņš pats to varētu novērot, izlietoja šo izdevību un izvēlējās Belviju. Mans draugs misters Būns Belviju nosauca par "aizdomīgu iestādi". Man šķiet, tiesa vēlēsies tuvākas ziņas šajā punktā. Lūdzu, mis Bolenda!

Kad Mērija piecēlās, tiesas locekļi ar manāmu interesi paskatījās viņā. Kaut gan viņa bija nervoza, ne reizi nepaskatījās uz Mensonu, bet visu laiku raudzījās Hoperā, tomēr izskatījās vesela un jutās labi.

- Mis Bolenda, - Hopers viņu uzrunāja, - lūdzu, atbildiet vaļsirdīgi: vai Belvijā pavadītajā laikā jums bija kāds iemesls žēloties?

- Nē, gluži pretēji. - Endrū tūliņ redzēja, ka Mērija bija rūpīgi iepriekš sagatavota. Viņas atbilde skanēja uzmanīgi un atturīgi.

- Vai jūs nejūtat nekādas ļaunas sekas?

- Nē, tieši pretēji. Jūtos labāk.

- Veids, kā jūs Belvijā ārstēja, taču bija tas pats, ko doktors Mensons jums ieteica jau pirmajā sarunā, tas ir, - atļaujiet paskatīties - 11. jūlijā?

- Jā.

- Vai tas ir svarīgi? - priekšsēdētājs jautāja.

- Man šai lieciniecei vairāk nav ko jautāt, mister priekšsēdētāj, - Hopers ātri atbildēja. Kad Mērija apsēdās, viņš it kā lūgdamies izstiepa rokas pret tiesu. - Es tikai gribēju konstatēt, ka Belvijā paciente ārstēta tieši tā, kā doktors Mensons bija vēlējies, lai gan viņš pašu ārstēšanu - varbūt nekorekti - bija atstājis citu personu rokās. Tādēļ apgalvoju, ka pēc likuma nozīmes te nevar būt runa par Stilmena un doktora Mensona sadarbību. Vai drīkstu tagad iztaujāt doktoru Mensonu?

Endrū piecēlās, skaidri apzinādamies savu stāvokli, un juta, ka visu skatieni vērsās pret viņu. Viņš izskatījās bāls un noguris. Viņš juta tukšumu pakrūtē. Viņš dzirdēja, kā Hopers to uzrunā.

- Doktor Menson, vai šī šķietamā sadarbība ar Stilmenu jums atnesa kādu materiālu labumu?

- Ne penija.

- Jūsu rīcībai nebija arī nekādu citu nosodāmu blakusnolūku?

- Nē.

- Un jūsu nolūks nebija kaitēt jūsu vecākajam kolēģim doktoram Torogudam?

- Nē. Mēs vienmēr labi satikām. Tikai - tikai šai gadījumā mums bija dažādi ieskati.

- Pareizi, - Hopers viņu diezgan steidzīgi pārtrauca. - Tātad jūs varat tiesai godīgi un vaļsirdīgi apliecināt, ka neesat ar nolūku pārkāpis ārstu kodeksu un jums nebija ne jausmas, ka jūsu rīcība varētu būt kaut kādā ziņā nekorekta.

- Tā ir tīra patiesība.

Hopers aizturēja atvieglojuma nopūtu, ar galvas mājienu beigdams Mensona iztauju. Lai gan viņa pienākums bija tiesai sniegt šo liecību, viņš tomēr bija baidījies no sava klienta straujuma. Tagad tas bija laimīgi garām, un viņš domāja: ja tagad īsi savilktu galus kopā, varbūt tomēr vēl būtu nelielas izredzes uz panākumiem. Viņš nomāktā balsī teica:

- Nevēlos tiesu ilgāk aizkavēt. Es vienīgi gribēju pierādīt, ka doktors Mensons izdarījis tikai nelaimīgu kļūdu. Džentlmeņi, esiet ne vien taisnīgi, bet arī žēlsirdīgi! Un beidzot es gribu vērst jūsu uzmanību uz mana klienta spējām un veikto darbu. Viņa pagātne ir tāda, ar kuru katrs varētu lepoties. Mums visiem zināmi gadījumi, kad izcilas personības nejauši kļūdījušās; ja tās neatrada žēlastību, viņu karjera bija iznīcināta. Mana cerība, mans lūgums būtu, lai šajā gadījumā, par kuru jums jāspriež, tā nenotiktu.

Hopera pazemība tiesu ietekmēja vēlamā virzienā. Bet Būns tūliņ uzlēca kājās un lūdza atļauju runāt.

- Mister priekšsēdētāj, ar jūsu atļauju es vēlētos doktoram Mensonam izteikt pāris jautājumu. - Viņš pagriezās un, pensneju augšup cilādams, aicināja Mensonu piecelties. - Doktor, jūsu pēdējā atbilde man nav gluži skaidra. Jūs teicāt, jūs neesot zinājis, ka jūsu rīcība kaut kādā ziņā varētu būt nekorekta. Bet jūs taču zinājāt, ka Stilmenam nav ārsta tiesību.

Pieri savilcis, Endrū paskatījās Būnā. Cienīgā advokāta izturēšanās viņam visu iztaujas laiku bija iedvesusi tādu sajūtu, it kā viņš būtu izdarījis kādu kauna darbu. Iekšējā tukšumā lēni iekvēlojās dzirkstele. Un viņš skaidrā balsī izrunāja:

- Jā, es zināju, ka viņš nav ārsts.

Būna sejā atkal iezagās auksts gandarījuma smīns. Viņš glaimīgi teica:

- Tā, tā. Un pat tas jūs neatturēja?

- Pat tas mani neatturēja, - Endrū pēkšņā rūgtumā atkārtoja. Viņš juta, ka zaudē savaldīšanos. Viņš dziļi ievilka elpu. - Mister Būn, es noklausījos daudzos jūsu jautājumos. Vai tagad atļausiet arī jums ko jautāt? Vai esat kaut ko dzirdējis par Luiju Pastēru?

- Jā, - Būns ļoti pārsteigts atbildēja. - Kas gan nebūtu par to dzirdējis?

- Ļoti pareizi! Kas gan nebūtu dzirdējis. Bet, mister Būn, jūs acīmredzot nezināt - un tādēļ es jums to pateikšu -, ka Luijs Pastērs, lielākā personība zinātniskajā medicīnā, n e b i j a ārsts. Ārsti nebija arī citi vīri, kas lieliski pakalpojuši medicīnai un dāvājuši tai izcilus dziedniecības līdzekļus. Ārsts nebija arī Hafkins, kas sekmīgāk par visiem diplomētiem ārstiem apkaroja mēri Indijā. Tāpat Mečņikovs, otrs diženākais pēc Pastēra, - piedodiet, ka jums atgādinu tik elementārus faktus, mister Būn. Šie piemēri jums varbūt pierādīs, ka cilvēks, kas apkaro slimības, tādēļ vien vēl nav krāpnieks vai nemākulis, ka nav uzņemts ārstu sarakstā!

Elektrizēts klusums. Līdz šim izmeklēšana bija risinājusies miegaini cienīgā atmosfērā, smacīgā vienmuļībā, kā prāva otrā instancē. Tagad visi padomes locekļi pacēla galvas; sevišķi Ebijs savādā interesē vēroja Mensonu. Pagāja mirklis.

Hopers aizklāja ar rokām seju un izmisis ievaidējās. Nu viņš skaidri zināja, ka viss zaudēts. Būns gan bija ļoti apjucis, bet ātri attapās.

- Jā, jā, šie slavenie vārdi mums pazīstami. Bet jūs taču negribēsiet Stilmenu salīdzināt ar tiem?

- Kādēļ ne? - Mensons kvēlā sašutumā turpināja. - Viņi slaveni tādēļ, ka miruši. Virhovs izsmēja Kohu viņa dzīves laikā un nonicināja! Tagad mēs Kohu nenicinām. Mēs nolamājam tādus vīrus kā Spālingers un Stilmens. Te jums vēl viens piemērs - Spālingers. Liels un oriģināls zinātnieks! Viņš nav ārsts. Viņam nav ārsta grāda. Bet viņš medicīnas labā darījis vairāk nekā tūkstoš diplomētu ārstu, vīru, kas brauc automobiļos un pēc savas patikas aprēķina honorārus, kamēr Spālingeru apkaro, nolamā, apsūdz, tad atļauj visu naudu ziedot pētījumiem un dziedniecības mēģinājumiem un nabadzībā cīnīties par savām idejām.

- Vai ar to gribat teikt, ka jūs tāpat apbrīnojat arī Ričardu Stilmenu? - Būns jautāja, izsmieklu valdīdams.

- Jā! Viņš ir dižens vīrs, vīrs, kas visu mūžu ziedojis cilvēces labklājībai. Arī viņam bija jācīnās ar skaudību, aizspriedumiem un faktu sagrozījumiem. Savā dzimtenē viņš uzvarējis. Bet šeit, kā redzams, vēl ne. Un tomēr esmu pārliecināts, ka viņš cīņā pret tuberkulozi darījis vairāk par katru citu cilvēku, kas dzīvo mūsu zemē. Protams, viņš nepieder pie ārstu profesijas. Bet pie tās pieder daudzi, kas visu mūžu nopūlas ar tuberkulozi un tomēr nenieka nav panākuši.

Nu garajā, augstajā telpā iestājās klusums. Mērija Bolenda skatījās Mensonā, un viņas acis mirdzēja sajūsmā un bailēs. Hopers lēni un skumji savāca aktis un sabāza tās portfeli.

Priekšsēdētājs jautāja:

- Vai jūs apzināties, ko runājat?

- Jā. - Endrū drudžaini turējās pie krēsla atzveltnes, jo sajuta, ka bija aizrāvies un pieļāvis liktenīgu neuzmanību. Un tomēr viņš bija apņēmies aizstāvēt savus uzskatus. Strauji elpodams, līdz pēdējam sasprindzinātiem nerviem, viņš ļāvās dīvainai pārdrošībai. Ja viņi tiešām gribēja to svītrot no saraksta, tad viņš tiem dos iemeslu. Un viņš skaļi turpināja: - Es dzirdēju, kā man lūdza žēlastību, un es visu laiku sev jautāju, ko tad īsti esmu noziedzies. Man nenāk ne prātā strādāt kopā ar pūšļotājiem. Es neticu blēžu medikamentiem, ko izplata peļņas kāras firmas. Tādēļ nemaz neatplēšu ultrazinātniskas reklāmas sūtījumus, kas pastāvīgi pilda manu vēstuļu kasti. Zinu, ka runāju pārāk vaļsirdīgi, bet es citādi nevaru. Mēs vēl arvien neesam diezgan brīvi savās domās. Ja mēs arī turpmāk spītīgi turēsimies pie ieskata, ka netaisni visi, kas ārpus mūsu profesijas, un taisni visi, kas tanī uzņemti, tad tā būs zinātniskā progresa nāve. Tad mūsu profesija izvērtīsies par savtīgu pašaizsardzības sabiedrību. Ir pēdējais laiks savest kārtībā mūsu māju, un ar to es nedomāju vienīgi ārējās lietas. Sāksim no pašiem pamatiem un padomāsim par mūsu ārstu ārkārtīgi trūcīgo izglītību. Kad es dabūju diplomu, es biju sabiedrībai drīzāk bīstams nekā derīgs. Es vairāk nekā nezināju kā dažu slimību nosaukumus un līdzekļus, kas pret tām jāparaksta. Es pat nepratu rīkoties ar dzemdību knaiblēm. Visu, ko protu, tikai vēlāk iemācījos. Bet cik ir to ārstu, kas vispār kaut ko mācās, atskaitot dažas elementāras lietas, ko tie praksē uztver? Viņiem, nabagiem, nemaz nav laika mācīties, jāskrien pa galvu pa kaklu. Tajā ziņā visa mūsu organizācija ir novecojusies. Mums vajadzētu organizēties zinātniskās vienībās. Vajadzētu rīkot obligātus kursus visiem diplomētiem ārstiem. Mums vajadzīga zinātne avangardā, mums jāmēģina atmest veco ārstniecību ar zāļu pudelēm, katram praktizējošam ārstam jādod iespēja mācīties un zinātniski strādāt. Un kā ir ar komerciālismu? Ar nevajadzīgo ārstēšanu naudas dēļ, ar liekajām operācijām, ar tūkstošiem nevērtīgu pseidozinātnisku preparātu, ko mēs lietojam? Vai nebūtu laiks tos sijāt? Viss mūsu arods man šķiet pārāk neiecietīgs un pašapmierināts. Mūsu struktūra statiska. Mēs negribam iet uz priekšu, grozīt savu sistēmu. Mēs sakām, ka gribam kaut ko darīt, bet nedarām neko. Gadiem ilgi mēs pļāpājam par māsu izmantošanu, par bada algām, ko tām maksājam. Nu? Mēs tās joprojām izmantojam, joprojām maksājam tās pašas bada algas. Tas tikai viens piemērs. Es domāju par dziļākām lietām. Mēs nedodam izdevību saviem celmlaužiem. Doktoru Heksemu, vīru, kam bija drosme Džārvisam anestezēt, kad Džārviss vēl bija nepazīstams, svītroja no saraksta. Pēc desmit gadiem, kad Džārviss bija izdziedinājis simtiem slimnieku, kas Londonas labākajiem ķirurgiem bija mīkla, kad Džārviss bija iecelts muižnieku kārtā un kad labākā sabiedrība viņu atzina par ģeniālu, tad mēs līdām viņam klāt un ievēlējām viņu par goda doktoru. Bet Heksems pa to laiku jau bija miris sarūgtinājumā. Zinu, ka savā praksē esmu izdarījis daudz kļūdu - ļaunu kļūdu. Un es tās nožēloju. Bet tā ar Stilmenu nebija kļūda. Un to, ko šai gadījumā esmu darījis, es nenožēloju. Es jūs lūdzu, paskatieties Mērijā Bolendā! Kad viņa ieradās pie Stilmena, viņai bija apikālā tuberkuloze. Tagad viņa ir izārstēta. Ja gribat mana apkaunojošā pārkāpuma attaisnojumu, - tas ir šeit, šajā zālē, jūsu acu priekšā.

Pēkšņi viņš apklusa un apsēdās. Ebija acīs atmirdzēja savāds spožums. Būns, kas vēl arvien stāvēja, dalītām jūtām paskatījās Mensonā, tad ļaunā priekā nodomāja, ka viņš šim pārgudrajam ārstam jau lauzis kaklu, - viņš paklanījās priekšsēdētājam un apsēdās.

Vienu minūti zālē valdīja savāds klusums. Tad priekšsēdētājs teica parastos vārdus:

- Lūdzu visus nepiederošos iziet.

Endrū izgāja reizē ar citiem. Viņa drosme bija zudusi, viņa galva, viss augums drebēja kā pārslogota mašīna. Sēžu zāles atmosfēra viņu bija gandrīz noslāpējusi. Viņš nevarēja paciest Hopera, Bolenda, Mērijas un citu liecinieku klātbūtni. Visvairāk viņš baidījās redzēt sava advokāta melanholisko, pārmetošo seju. Viņš zināja, ka bija aušīgi uzvedies kā nožēlojams, patētisks nelga. Tagad viņš visu savu vaļsirdību uzskatīja par tīro ārprātu. Jā, tiesai uzbrukt bija ārprāts. Viņš nederēja par ārstu, drīzāk par aģitatoru Haidparkā. Nu labi, drīz viņš vairs nebūs ārsts. Viņi to noteikti svītros no saraksta.

Endrū iegāja tualetes istabā, jo vēlējās būt viens; pie mazgājamā galda atspiedies, viņš mehāniski paņēma cigareti. Bet sausā mēle nejuta tabakas garšu, un viņš ar papēdi samina cigareti. Pēc skarbajiem vārdiem, patiesajiem vārdiem, ko viņš vēl nupat bija teicis par ārsta profesiju, bija savādi, cik ļoti viņam ķērās pie sirds izstumšana no šīs profesijas. Viņš zināja, ka droši atrastu darbu pie Stilmena. Bet pēc tāda darba viņš neilgojās. Nē! Viņš gribēja kopā ar Deniju un Hopu īstenot savu plānu, mest sava darba šķēpu apātijas un konservatīvisma ādā. Taču tas viss varēja notikt vienīgi profesijas robežās un nekad ārpus tās, vismaz Anglijā ne. Nu Denijam un Hopam bija vieniem jākāpj Trojas zirgā. Viņu pārņēma dziļš sarūgtinājums. Nākotne šķita bezgalīgi drūma. Jau tagad viņš izjuta vissāpīgāko - izstumtības sajūtu, un ar to viņam kļuva skaidrs, ka viņš ir iznīcināts un ka visam ir beigas.

Gaitenī atskanēja soļu troksnis, un Endrū gurdi saslējās. Piebiedrojies citiem un atkal iegājis sēžu zālē, viņš sev nopietni teica, ka atliek tikai viens: viņš nedrīkst lūzt. Viņš lūdza Dievu, lai neizrādītu pazemību, neizrādītu vājumu. Viņš stingri skatījās grīdā. Viņš neredzēja nevienu un nepievērsa uzmanību padomei; viņš stāvēja kā sastindzis. Ap viņu telpā atbalsojās parastie trokšņi - krēslu grūstīšana, ieklepošanās, čuksti, neticamā kārtā viņš pat dzirdēja, ka kāds garlaikodamies klauvē ar zīmuli pa galdu.

Pēkšņi iestājās klusums. Mensonu pārņēma it kā sastinguma krampji. "Nu tas notiks," viņš nodomāja. Priekšsēdētājs sāka runāt. Viņš runāja lēni, iespaidīgi.

- Endrū Menson, man jums jāziņo, ka padome rūpīgi pārbaudīja pret jums celto apsūdzību un liecinieku izteicienus. Padome ir pārliecināta, ka jūs, par spīti īpatnējiem lietas apstākļiem un par spīti jūsu gluži nepiedienīgajam apstākļu attēlojumam, esat rīkojies labā ticībā, ar patiesu vēlēšanos pildīt likumu pēc būtības un turēt augstu aroda godu. Tādēļ paziņoju jums, ka padome nav atradusi par vajadzīgu svītrot jūsu vārdu no ārstu saraksta.

Vienu mulsuma sekundi viņš neko nesaprata. Tad viņam pārskrēja pēkšņas trīsas. Padome nebija viņu svītrojusi. Viņš bija attaisnots - attaisnots! Viņš pavērsa drebošo seju pret tiesas galdu. No visām, kas tur savādā miglā vērsās pret viņu, visskaidrāk viņš saskatīja Roberta Ebija seju. Izpratne Ebija acīs viņu satricināja vēl vairāk. It kā pēkšņā apskaidrībā viņš saprata, ka Ebijs bija panācis viņa attaisnojumu. Liekuļotai vienaldzībai nu bija beigas. Viņš gurdi nomurmināja, pie priekšsēdētāja griezdamies, bet īstenībā šos vārdus teica Ebijam:

- Pateicos, ser.

Priekšsēdētājs paziņoja:

- Ar to prāva izbeigta.

Endrū piecēlās, un viņu tūliņ ielenca draugi: Kons, Mērija, apjukušais Hopers, cilvēki, kurus viņš nekad nebija redzējis un kuri viņam tagad spieda roku. Kaut kā viņš izkļuva ārā, uz ielas, un Kons tam vēl arvien sita uz pleca. Garām braucošie autobusi, parastā satiksmes straume viņu savādi nomierināja, kamēr viņš nervozajā mulsumā reižu reizēm ar priecīgām izbailēm izjuta attaisnojuma neticamo jūsmu. Un, pēkšņi skatienu nolaidis, viņš redzēja, ka Mērija raugās viņā un ka tai acīs vēl arvien ir asaras.

- Ja viņi jums būtu ko nodarījuši - pēc visa, ko esat manā labā darījis, - es - es būtu nogalinājusi priekšsēdētāju!

- Dieva vārdā! - Kons nevaldāmi iesaucās. - Nezinu, par ko tu varēji raizēties! Tiklīdz mūsu Mensons sāka runāt, es tūliņ zināju, ka viņš tos saplucinās gabalos.

Endrū smaidīja - gurdi, nedroši, laimīgi.

Pēc vieniem viņi sasniedza Muzeja viesnīcu. Tur vestibilā gaidīja Denijs. Viņš lēni nāca pretī ar nopietnu smaidu uz lūpām. Hopers viņam pa tālruni bija paziņojis aroda tiesas lēmumu. Bet Filips neko neteica. Viņš tikai ieminējās:

- Man gribas ēst. Bet te to nevar. Nāciet visi man līdzi pusdienās!

Viņi ēda Konota restorānā. Lai gan Filipa sejā nebija ne mazākās saviļņojuma pazīmes, lai gan viņš ar Konu sarunājās galvenokārt par automobiļiem, viņš tomēr pusdienas izvērta par mazām svinībām. Vēlāk viņš Mensonam teica:

- Mūsu vilciens atiet četros. Hops ir Stenboro - viņš mūs gaida viesnīcā. Māju mēs dabūsim smieklīgi lēti. Man tagad jāiet iepirkties. Esi desmit minūtes pirms četriem Jūstonā!

Endrū paskatījās Denijā un domāja par šā vīra draudzību, par visu, ko Denijs viņa labā bija darījis kopš pirmās tikšanās mazajā Bleinelijas ambulancē. Viņš pēkšņi teica:

- Un ja es būtu svītrots?

- Tas nav noticis. - Filips papurināja galvu. - Un es pielūkošu, lai tas nekad nenotiktu.

Kad Denijs aizgāja iepirkties, Endrū pavadīja Konu un Mēriju uz Pedingtonas staciju. Kamēr viņi, jau diezgan klusi, peronā gaidīja vilcienu, viņš atkārtoja agrāk izteikto ielūgumu:

- Apciemojiet mūs kādreiz Stenboro.

- Katrā ziņā, - Kons apsolījās. - Pavasarī, kad mans mazais autobuss atkal būs kārtībā.

Kad vilciens bija aizgājis, Mensonam vēl atlika stunda laika. Bet viņš jau sen zināja, ko darīt. Viņš instinktīvi iekāpa autobusā un drīz bija Kenslgrīnā. Viņš iegāja kapsētā, ilgi stāvēja pie Kristīnas kapa un domāja šo un to. Bija gaiša, vēsa pēcpusdiena ar to dzestrumu gaisā, ko Kristīna vienmēr bija mīlējusi. Virs viņa galvas jautri čivināja zvirbulis apkvēpuša koka zarā. Kad Endrū beidzot pagriezās un steidzās projām, baidīdamies nokavēt vilcienu, viņš augstu gaisos redzēja mākoņu veidotu mirdzošu citadeli.

Content

Kronins Arčibalds Džozefs Citadele

Pirmā daļa

Otrā daļa

Trešā daļa

Ceturtā daļa