Kronins Arčibalds

Debesu valstības atslēgas

Arčibalds Džozefs Kronins

Debesu valstības atslēgas

Romāns

«Un es tev došu debesu valstības atslēgas.»

Kristus vārdi apustulim Pēterim

Velte manam draugam F. M., kas divdesmit gadus sabija misionāra darbā Ķinā

Pirmā daļa. BEIGU SĀKUMS

Kādā vēlā 1938. gada septembra pēcpusdienā vecais pāters Frānsiss Čizems kliboja augšup pa stāvo kalna taciņu, kas veda no Svētā Kolumba baznīcas uz viņa māju. Par spīti nespēkam, viņš labprātāk gāja pa šo ceļu, nevis pa Merkata gatvi, kur kāpums bija lēzenāks, un, nokļuvis pie mūra sienas ieskautā dārza šaurajiem vārtiņiem, apstājās, lai tādā kā naivā uzvaras priekā atvilktu elpu un papriecātos par ainu, kuru allaž bija mīlējis.

Lejā tecēja Tvīda. Lielā, plašā upe laistījās maigā sudrabā, ko sarkanu iekrāsoja rietošā rudens saule. Ziemeļpusē Skotijas krasta nogāzē atradās Tvīdsaidas pilsētiņa, kuras kārniņu jumti klājās pār akmeņiem bruģēto ielu labirintu kā veca, sārti dzeltena dūnu sega. Šo pierobežas pilsētiņu arvien vēl apjoza augsti akmens vaļņi ar karā iegūtajiem Krimas lielgabaliem; to stobri bija laba apmešanās vieta kaijām, kas ēda jūras krabjus. Smilšu svītru pie upes ietekas klāja spokaina ēna, kā ietīdama miglā žūstošo tīklu rindas, un ostā stāvošo kuģīšu gaisā izslietos mastus — trauslus un nekustīgus. Pār Deremas mežiem, kas arvien vēl vizēja bronzas krāsā, ložņāja tumsa; tur pašlaik meta lokus vientuļš gārnis. Meža garaiņu un no ābelēm krītošu ābolu skaņām piesātinātais gaiss bija viegls, skaidrs un ass — agru salnu pazīme.

Apmierināti nopūties, pāters Čizems iegriezās savā dārzā; tas bija tikai mazs zemes gabaliņš salīdzinājumā ar plašo jaukumu viņa Mirdzošā Zaļā Dārgakmens kalnā, bet ražīgs kā visi skotu dārzi. Vairāki labas šķirnes augļu— koki stiepa savus zarus prom no siltās sienas. Agrās bumbierītes špalieru kociņš dienvidu stūri bija augļu pilns. Tā kā mājas tirāns Dugals nekur nebija redzams, žigli paskatījies virtuves logā, pāters nočiepa skaistāko bumbieri un pabāza to zem sutanas. Viņa dzeltenā, krunkainā seja pauda apmierinātību; viņš notenterēja pa grantēto ceļu, balstīdamies uz sava jaunā raibas drānas lietussarga — tas aizstāja veco, iemīļoto, kas bija palicis Paitanā. Tad viņš ieraudzīja, ka pie galvenajām durvīm stāv automobilis.

Pātera seja lēnām sadrūma. Kaut arī atmiņa bija kļuvusi vāja un brīžiem likās zūdam pavisam, viņš tomēr atcerējās nepatikšanas, ko solīja bīskapa vēstule, pieteikdama bīskapa sekretāra monsinjora Slīta apciemojumu. Steidzīgi viņš devās apsveikt viesi.

Viesistabā, pagriezies ar muguru pret kamīnu, stāvēja monsinjors Slīts — labi kopts, kalsnējs vīrietis, tumšu seju. Viņš nejutās sevišķi ērti: telpas nabadzīgā iekārta palielināja viņa jauneklīgo neiecietību un aizskāra garīdznieka cieņu. Viņš meklēja šai istabā kaut ko individuālu, kaut vai kādu porcelāna vai lakota koka nieku kā piemiņu no austrumiem. Taču telpa bija savādi kaila, ar vecu linoleju uz grīdas, zirgastru krēsliem un ķeta kamīnu. Blakus nevērīgi kaudzē sasviestām kolekcijas monētām viņa žiglais nosodītāja skats pamanīja bērna spēļu vilciņu. Tomēr viņš nolēma būt laipns. Atvairīdams sapīkumu, viņš ar graciozu žestu pārtrauca pātera Čizema atvainošanos.

— Jūsu saimniece man jau ierādīja istabu. Ceru, ka jūs netraucēšu, ja palikšu dažas dienas šeit. Kāda lieliska pēcpusdienai Krāsas! Braucot no Tainkāslas, man gandrīz likās, ka esmu dārgajā Sanmoralesā. — Ar tādu kā iestudētu galvas kustību viņš pavērās krēslojošajā logā.

Vecais vīrs gandrīz vai pasmaidīja par Slītu; tam, šķiet, bija uzspiests pātera Tarenta un visa semināra zīmogs. Elegance, skatiens ass kā zobens, tikko jaušams bargs vaibsts ap degunu — pātera Tarenta kopija!

— Ceru, ka jutīsities šeit labi, — viņš nomurmināja. — Mēs tūdaļ ēdīsim. Žēl, ka nevaru jums piedāvāt pusdienas. Bet mēs esam pieraduši pie skotu vakariņām!

Slīts, pa pusei aizgriezies, vienaldzīgi pamāja ar galvu. Un tiešām, tai pašā brīdī ienāca mis Mofeta un, aizvilkusi pelēkos logu aizkarus, sāka klusi klāt galdu. Viņš ironiski nodomāja, ka šis neitrālais radījums, kas pameta uz viņu žiglu, izbijušos skatu, pilnīgi iekļaujas šai istabā. Vērojot, kā saimniece klāj galdu trim personām, viņu gan uz neilgu bridi pārņēma dusmas, tomēr saimnieces klātiene radīja izdevību droši pāriet uz vispārīgiem sarunas tematiem.

Kad abi priesteri sēdās pie galda, Slīts sāka lielīt marmoru, ko bīskaps bija atvedis no Karāras jaunās krusta ailes būvei Tainkāslas katedrālē. Viņš pats sev uzlika uz šķīvja šķiņķa, olu un nieru sacepumu un garšīgi ēda, tad paņēma pasniegto tasi tējas, ko viņam ielēja no Britānijas metāla tējkannas. Aizņemts ar sviestmaizes ziešanu, viņš dzirdēja namatēvu klusi ierunājamies:

— Jums nebūs iebildumu, ja Andrejs ēdīs savu putru kopā ar mums? Andrej, šis ir monsinjors Slīts!

Slīts strauji pacēla galvu. Gadus deviņus vecs zēns bija klusi ienācis istabā un pēc īsas vilcināšanās — viņš stāvēja, raustīdams savu zilo kamzoli, garenā, bālā seja bija nervozi saspringta — ielīda savā vietā un mehāniski satvēra piena krūzi. Kad viņš noliecās pār šķīvi, mitru, brūnu matu cirta — te nu jāuzteic misis Mofetas sūklis! — noslīdēja pār viņa kaulaino, neglīto pieri. Dzidri zilās bērna acis it kā paredzēja tuvojošos nelaimi, un bailēs viņš neiedrošinājās tās pacelt.

Bīskapa sekretāra sasprindzinājums atslāba, un viņš atsāka lēni ēst. Šis brīdis nebija patīkams. Laiku pa laikam viņš pameta stīvu skatu uz zēna pusi.

— Tātad tu esi Andrejs! — Pieklājība prasīja parunāties, izrādīt kaut vai drusku labvēlības. — Un tu ej šeitan skolā?

— Jā.

— Nu tad parādi man, ko zini! — Diezgan laipni viņš uzdeva dažus jautājumus. Zēns nosarka un apjukumā nespēja izteikt ne vārda, tādējādi acīmredzot izrādīdams pilnīgu stulbumu.

Monsinjors Slīts pacēla acis. «Šausmīgi,» viņš nodomāja. «Galīgi paklīdis zeņķis.»

Viņš vēl uzlika uz šķīvja nieres, bet, tīksminoties par bagātīgo maltīti, piepeši pamanīja, ka abi pārējie ēd tikai biezputru. Viņš nosarka; šī veča askētisms šķita neciešama izlikšanās.

Varbūt pāters Čizems šo domu nojauta. Viņš pakratīja galvu. — Es tik ilgus gadus iztiku bez labās skotu auzu putras, ka tagad nepalaižu garām nevienu izdevību.

Slīts uztvēra šo piezīmi klusēdams. Pēkšņi Andrejs ar steidzīgu skatu, kā pamodies no drūmā mēmuma, lūdza atļauju aiziet. Viņš ar elkoni nogrūda no galda karoti un neveikli aizšļūca savos cietajos zābakos.

Atkal iestājās klusums. Tad, beidzis mieloties, monsinjors Slīts veikli piecēlās un bez redzama nolūka vēlreiz nostājās uz izmīdītā paklāja. Viņš stāvēja plati ieplestām kājām, salicis rokas aiz muguras, un nemanāmi vēroja savu darbabiedru, kas vēl sēdēja pie galda kā savādās gaidās. Ak Dievs, kas par nožēlojamu priesteru kārtas pārstāvi bija šis noplukušais vecais vīrs ar notraipīto sutanu, netīro apkakli un izžuvušo ādu! Vaigā tam bija neglīta svītra, kaut kas līdzīgs rētai, tā skāra vienu apakšējo plakstu un likās novelkam galvu uz sāniem. Izskatījās, it kā kakls būtu paliecies uz otru pusi par atsvaru īsajai, klibajai kājai. Retajos brīžos, kad viņš pacēla acis, kuras parasti bija nolaistas, tās ieguva caururbīgu, greizu skatienu, kas likās dīvaini traucējošs.

Slīts noklepojās. Nospriedis, ka pienācis laiks runāt, viņš jautāja cik iespējams sirsnīgi: — Cik ilgi jūs jau esat šeit, tēvs Čizem?

— Divpadsmit mēnešus.

— Ak jā! Viņa augstība parādīja lielu laipnību, atsūtot jūs... pēc atgriešanās uz jūsu dzimto draudzi.

— Tā ir arī viņa draudze.

Slīts pieklājīgi palocīja galvu. — Es manīju, ka viņa augstība dalās ar jums priekšrocībā būt dzimušam šeit... Pagaidiet — cik tad jums ir gadu, tēvs? Gandrīz septiņdesmit, vai ne?

Pāters Čizems pamāja ar galvu, mīlīgi piebilzdams vecīgā lepnumā: — Es neesmu vecāks par Anselmu Mīliju.

Šāda familiaritāte lika sapīkušajam Slītam izplūst tādā kā līdzjūtīgā smaida: — Bez šaubām, tikai dzīve ar jums apgājusies citādi. Īsi sakot, — viņš saņēmās, lai runātu stingri, bet ne nežēlīgi, — bīskapam un man, mums abiem liekas, ka jūsu garajiem un uzticīgi nokalpotajiem gadiem jātop atalgotiem, — vārdu sakot, jums jādodas atpūtā!

Sekoja dīvains klusuma brīdis.

— Bet es nevēlos iet atpūtā.

— Man dots sāpīgais uzdevums ierasties šeit, — Slīts skatījās griestos, — lai izmeklētu... un ziņotu par visu viņa augstībai. Ir dažas lietas, kuras nedrīkst neievērot.

— Kādas lietas?

Slīts errīgi sakustējās. — Sešas... desmit... vesels ducis dažādu lietu! Nav mana darīšana uzskaitīt jūsu... jūsu austrumu dīvainības!

— Man ļoti žēl. — Vecā vīra acīs iegailējās klusa dzirksts. — Neaizmirstiet, ka Ķīnā esmu pavadījis trīsdesmit piecus gadus.

— Jūsu draudzes lietas ir bezcerīgā nekārtībā.

— Vai esmu parādā?

— Kā lai mēs to zinām? Pusgada laikā — nekādu ienākumu no kolektēm! — Slīts pacēla balsi un sāka runāt ātrāk. — Viss tik... tik neveikalnieciski... Piemeram, Blenda aģents mums pagājušajā gadā parādīja rēķinu — trīs mārciņas par svecēm un visu citu jūs viņam bijāt samaksājis vienā kaparnaudā!

— Tādu naudu es ieņemu. — Pāters Čizems domīgi lūkojās savā viesī, it kā tam cauri redzēdams. — Es vienmēr esmu bijis muļķis naudas lietās. Redziet, man tās nekad nav bijis... Un tomēr... Vai nauda jums liekas tik loti nozīmīga?

Skaizdamies monsinjors Slīts juta, ka nosarkst. — Par to mēs varētu ilgi runāt, tēvs, — viņš atteica un steidzīgi turpināja: — Bet ir vēl citas lietas. Daži jūsu sprediķi... padomi, kādus jūs dodat... daži doktrīnu jautājumi. — Viņš paskatījās piezīmju grāmatiņā — safjānādā iesietā, ar zeltītām maliņām —, ko turēja rokā. — Tie šķiet bīstami savādi.

— Nevar būt!

— Vasarsvētku svētdienā jūs teicāt draudzei: «Nedomājiet, ka debesis ir aiz mākoņiem, tās ir jūsu rokas plaukstā... tās ir visur un jebkur!» — pāršķirot lapas, Slīts nosodoši savilka uzacis. — Te atkal ir neticama piezīme, ko esat izteicis svētajā nedēļā: «Ne visi ateisti nonāks ellē. Es zinu vienu, kas tur neiekļuva. Elle ir tikai tiem, kas Dievam spļauj acīs!» Un, mans Dievs, kādas šausmas: «Kristus bija īsts vīrs, bet Konfūcijam bija lielāka humora izjūta!» — Nikni tika pāršķirta vēl viena lappuse. — Un šāds neticams notikums... Kad viena no labākajām jūsu draudzes loceklēm, Glendeninga kundze, kas, protams, nav vainojama savā resnumā, nāca jums lūgt garīgu padomu, jūs paskatījāties viņā un teicāt: «Ēdiet mazāk! Paradīzes vārti ir šauri.» Bet kādēļ lai es turpinu?

Ar noteiktu kustību monsinjors Slīts aizvēra grāmatiņu. — Mazākais, ko varu sacīt: jūs, šķiet, esat zaudējis jebkādu varu pār dvēselēm.

— Bet... — Tad klusi: — Es negribu valdīt pār cilvēka dvēseli.

Slīta seja nepatikā piesarka. Viņš nedomāja ielaisties teoloģiskā strīdā ar šo ļengano, bērnišķīgo veci.

— Atliek vēl gadījums ar šo zēnu, ko jūs tik nepārdomāti esat adoptējis.

— Kas viņu būtu pieņēmis, ja ne es?

— Mūsu pašu māsas Ralstonā. Tā ir labākā bāreņu patversme visā diecēzē.

Atkal pāters Čizems pacēla savas šķībās acis. — Vai jūs pats būtu gribējis bērnību pavadīt tādā patversmē?

— Vai mums tas jāattiecina uz klātesošiem, tēvs? Es jums teicu... pat ja es atzītu apstākļus... stāvoklis ir augstākā mērā neparasts, un tas jāizbeidz. Starp citu... — Viņš noplātīja rokas. — Ja jūs aizejat, mums jāzina, kur viņu likt.

— Šķiet, jūs gribat no mums atkratīties. Vai arī mani nodos māsu uzraudzībā?

— Protams, ne. Jūs varat doties uz veco priesteru namu Klintonā. Tā ir lieliska atpūtas vieta.

— Nudien, vecais vīrs iesmējās — īsiem, sausiem smiekliem. — Man pietiks laika lieliski atpūsties, kad būšu miris. Kamēr vien dzīvoju, es nevēlos jaukties ar visādiem veciem priesteriem. Jums tas var likties savādi, bet es nekad neesmu varējis ciest priesterus lielā skaitā.

Slīts piespiesti pasmaidīja. — Es vairs pat nebrīnos par jūsu dīvainajiem vārdiem, tēvs. Piedodiet man, taču beidzot es gribētu vēl teikt... jūsu reputācija, pat vēl pirms Ķīnas laika ... visa jūsu dzīve bijusi dīvaina!

Iestājās klusums. Pāters Čizems klusi noteica: — Par savu dzīvi es došu atskaiti Dievam.

Nepatīkamā sajūtā, ka bijis netaktisks, jaunākais vīrs nodūra acis. Viņš bija atļāvies pārāk daudz. Kaut arī no dabas auksts, viņš allaž centās būt taisnīgs, pat iecietīgs. Tagad viņš parādīja žēlastību, apliecinādams neērtības sajūtu.

— Es, protams, negribu uzmesties jums par tiesnesi vai inkvizitoru. Vēl nekas nav izlemts. Tādēļ jau esmu šeit. Mums jāredz, kas notiks tuvākajās dienās. — Viņš devās uz durvīm. — Es tagad iešu uz baznīcu. Lūdzu, nepūlieties mani pavadīt, es ceļu zinu! — Mute savilkās mākslotā smaidā. Bīskapa sekretārs izgāja.

Pāters Čizems palika sēžot pie galda — acis rokām aizklājis, nekustīgs, kā nogrimis smagās domās. Viņu nomāca draudi, kas tik piepeši bija savilkušies pār kluso vientulību, ko viņš ar pūlēm bija sev izcīnījis. Viņš bija pārvērtējis savas dvēseles padevību, kas tagad atteicās notikušo labprātīgi pieņemt. Piepeši viņš jutās tukšs un nolietots, Dieva un cilvēku atstumts. Karsts izmisums pildīja viņa sirdi. Tik niecīga lieta un tomēr tik nozīmīga! Viņš gribēja izsaukties: «Mans Dievs, mans Dievs, kādēļ Tu esi mani atstājis?» Viņš smagi piecēlās un uzkāpa pa kāpnēm.

Zēns Andrejs jau gulēja savā jumta istabiņā virs viesistabas. Viņš gulēja uz sāniem, vienu kaulaino rociņu saliecis sev priekšā uz spilvena kā aizsargādamies. Viņu vērodams, pāters Čizems izņēma no kabatas bumbieri un nolika uz drēbēm, kas bija salocītas uz pītā krēsla pie gultas. Likās, nekas cits viņam nav vairs atlicis, ko darīt.

Viegls vējiņš saviļņoja muslīna aizkarus. Viņš piegāja pie loga un atvēra to pavisam. Saltajās debesīs mirdzēja zvaigznes. Zem šīm zvaigznēm pletās viņa dzīves gadu loks, tukšs un muļķīgs, veidots no sīkiem centieniem, bez kāda cēluma vai dižuma. Tik nesen likās laiks, kad viņš pats, vēl zēns, skraidīja un smējās šai pašā Tvīdsaidas pilsētā. Viņa domas traucās pagātnē. Ja vispār varētu aplūkot kādu viņa dzīves auduma rakstu, tad pirmā likteņa zīme tajā droši vien būtu tā aprīļa sestdiena pirms sešdesmit gadiem, kas toreiz pagāja bezrūpīgā laimē, savā liktenībā nepazīta.

Otrā daļa. SAVĀDAIS AICINĀJUMS

I

Tai pavasara rītā, sēdēdams pie agrām brokastīm patumšajā, omulīgajā virtuvē, kur uguns sildīja viņa zeķēs ieautās kājas, degošas malkas smarža pildīja telpu un karstie auzu plāceņi radīja izsalkumu, viņš jutās laimīgs — lai gan ārā lija lietus — , jo bija sestdiena un uzplūdi kā radīti lašu ķeršanai.

Viņa māte, kas bija stāvējusi pie plīts, veikli maisīdama auzu pārslu un zirņu viru, uzlika ziliem lokiem krāsoto bļodu noberztajā galdā vidū starp tēvu un viņu. Paņēmis savu raga karoti, viņš smēla gan no bļodas, gan no paniņu krūzes, kas stāvēja viņa priekšā, un ēda mīksto, zeltdzelteno, lieliski pagatavoto viru bez klimpiņām vai neizmaisītiem auzu pārslu kunkuļiem.

Viņa tēvs novalkātā zilā kamzolī un salāpītās zvejnieka zeķēs sēdēja viņam iepretim un ēda klusēdams. Viņa stāvs bija salīcis, sarkanās rokas kustējās mierīgi, lēni. Māte nokratīja no pannas pēdējo plāceņu cepienu, atbalstīja tos ar galiem pret bļodu un piesēdās pie savas tējas tases. Dzeltens sviests kusa uz viņas pārlauztā plāceņa. Mazajā virtuvē ar gaiši sprēgājošām liesmām balti krītotajā pavardā valdīja miers un draudzība. Zēnam bija deviņi gadi, bet viņš jau devās tēvam līdzi uz zvejas māju.

Tur viņu pazina; viņš bija Alekša Čizema puika, un vīri vilnainos kamzoļos un ādas zābakos, kas sniedzās līdz pat gurniem, saņēma viņu ar galvas mājienu vai, vēl labāk, ar laipnu klusēšanu. Braukdams kopā ar viņiem — lielie, plakanie oļi cirtās visapkārt laivas ķīlim, duļļi čīkstēja, un tēvs laivas pakaļgalā viegli slidināja tīklu ūdenī —, viņš kvēloja apslēptā lepnumā. Atgriezušies uz mola, ar zābaku naglām švīkojot slapjos akmeņus, vīri sakņupa vienkop, aizsargādamies no vēja. Daži ietinās izbalējušās, dzeltenās burās, citi iesūkāja siltumu no nomelnējušām, garām pīpēm. Frānsiss ar tēvu stāvēja savrup. Aleksis Čizems bija darbu vadītājs un Tvīdas upes trešās zvejas stacijas uzraugs. Vēja šausti, abi klusēdami stāvēja un neatlaidīgi vēroja lokus ap korķa pludiņiem, kas dejoja uz virmojošā līmeņa tālumā, kur upe satikās ar jūru. Bieži vien žilbinošie saules stari atmirdzēja ņirbu vilnīšos, un no ārkārtīgā spožuma viņam reiba galva. Taču viņš nedrīkstēja ne acu aizvērt. Palaist garām kaut vienu vienīgu sekundi nozīmēja zaudēt daudz zivju, kam tik grūti šinī laikā piekļūt un kas zvejas kooperatīvam tālajā Bilingsgeitā ienesa krietnu naudu. Tēva garais augums, mazliet plecos ierautā galva, vīrišķīgais profils zem vecās, smailās cepures, bālais sārtums augstajos vaigu kaulos — tas viss liecināja par vēl nesalauztu spēku. Laiku pa laikam zēna apziņā ūdenszāļu smarža tikko manāmi sajaucās ar tālajiem pulksteņa sitieniem pilsētā, ar Deremas vārnu ķērkšanu, un šī vārdos neizsakāmā saderība ar visu dabu un dzīvību lika viņa jau tā sūrstošajām acīm pildīties asarām.

Pēkšņi tēvs iekliedzās. Lai kā Frānsiss pūlējās, viņš nekad nevarēja pludiņu kustību ieraudzīt pirmais. Tas nebija vis straumes viļņojums, kas viņam dažkārt lika pielēkt kājās kā negudram, — tā bija lēna pludiņu grimšana lejup; piedzīvojušam zvejniekam tā rādīja, ka tīklā ir zivis. Skaļajam kliedzienam tūdaļ sekoja griežņa tarkšķēšana — zvejnieki steidza ievilkt tīklu. Šo brīdi paradums nekad nespeja notrulināt. Kaut gan vīri par katru lomu saņēma naudu, šobrīd viņi par to nedomāja — šis satraukums tiem bija dziļi asinīs. Tīkls lēni izcēlās no ūdens, viss pilēdams, pārklāts aļģu pušķiem, un slīdēja pa vadvirvēm, kas čīkstēja koka ripuļos. Vēl pēdējais pagrieziens — un līganajā tīklā kā makā skaisti un vareni locījās laši.

Neaizmirstama bija tā sestdiena, kad viņi bija izvilkuši četrus desmitus vienā reizē. Uz noglumējušā mola tīklā vijās un locījās lielās, spīdīgās zivis, cenzdamās ieslīdēt atpakaļ upē. Kopā ar citiem Frānsiss bija drāzies uz priekšu, cik jaudas tverdams vērtīgās zivis, kas varēja aizmukt. Tādu viņu atrada vīri — visu pārklātu zvīņām kā zelta vizuļiem, izmirkušu līdz kauliem, ar sev klāt piespiestu lielu makanu. Tanī vakarā, pa dūmaino mijkrēsli ar tēvu roku rokā mājup iedami, viņi, nepārmijot ne vārda, apstājās Lielajā ielā pie Bērleja veikala, lai par vienu pensu nopirktu piparmētru gliemezīšus, kas zēnam sevišķi garšoja.

Viņu draudzība sniedzās vēl tālāk. Svētdienās pēc mesas viņi paņēma makšķeres un slepus, lai neaizvainotu citu smalkās jūtas, aizlavījās pa dievbijīga mierā sastingušās pilsētas sānielām uz zaļo Vitederas ieleju. Zāģu skaidām piebāztā skārda bundžā atradās burvīgas sliekas, ko viņi bija naktī salasījuši Mīlija kaulu laukumā. Diena tad pagāja upes burbuļošanā, lauku puķu smaržās... tēvs rada vietu, kur varētu būt atvars... pār izbalējušiem akmeņiem lokās foreles sarkani plankumotām mugurām... tēvs noliecies pār zaru ugunskuru... un cik gardas bija brūni saceptās, saldenās zivis!

Citā gadalaikā viņi mēdza iet mellenēs, meža zemenēs vai dzeltenajās lācenēs, kas deva tik labu ievārījumu. Tā bija sevišķa diena, kad māte nāca līdzi. Tēvs zināja visas labākās vietas un veda viņus dziļi mežā, kur neviens vēl nebija aizskāris sulīgās ogas.

Ziemā, kad sniga un zeme bija sasalusi, viņi meklēja medījumu Deremas apkaimes skrajajā mežā. Elpa kā balta sarma lidoja viņiem pa priekšu, pār muguru skrēja šermuļi no bailēm, ka atskanēs sarga svilpe. Zēns juta, kā dauzās sirds, kad viņi gandrīz zem pašas lielās policijas mājas logiem tukšoja slazdus. Un tad uz māju — smaidīgām acīm, ar lielu medību kuli uz māju! Siekalas saskrēja mutē, trušu pīrāgus iedomājoties vien! Māte bija lieliska virēja, par kuru ļaudis pilsētiņā, ievērojot viņas taupību, veiklos paņēmienus un izdarību, teica, gan ne bez skaudības: «Elizabete ir apsviedīga sieva!»

Pašlaik beidzis strēbt viru, viņš atģidās, ka māte pāri brokastu galdam runājas ar tēvu.

— Tu taču, Aleksi, šovakar būsi agrāk mājās to deputātu dēļ? — Iestājās klusums. Viņš redzēja, ka sevī nogrimušais tēvs — varbūt tas domāja par uzplūdušo upi, varbūt par viduvējo lašu zveju — piepeši atjēdzās, ka tam atgādina gadskārtējo deputātu koncertu, kurš viņiem šovakar jāpabalsta ar visām tā formalitātēm.

— Vai gribi iet, siev? — Viņš tikko manāmi pasmaidīja.

Māte viegli piesarka; Frānsiss brīnījās, ka viņa izskatās tik savāda. — Tas ir viens no retajiem notikumiem, par kuriem es šogad priecājos. Bet tu jau arī piederi pie tiem deputātiem. Būtu... būtu pareizi, ja tu ar savu ģimeni un draugiem sēdētu uz paaugstinājuma.

Tēva smaids padziļinājās un iezīmēja laipnas rieviņas ap acīm; tas bija smaids, kura dēļ Frānsiss būtu ar mieru mirt, ja vien būtu veltīts viņam. — Tad jau, liekas, mums būs jāiet, Lizbet. — Tēvam nekad nebija patikuši deputāti, tāpat kā viņam nepatika tējas tases, cietas apkakles un čīkstošie svētdienas zābaki. Bet viņam patika šī sieviete, kas tagad gribēja, lai viņš ietu uz koncertu.

— Es paļaujos uz tevi, Aleksi, — viņa it kā nevērīgi, ar manāmu atvieglojumu teica. — Es šodien ielūdzu Polliju un Noru no Tainkāslas; kā par nelaimi, Neds nav brīvs. — Kādu brītiņu klusējusi, viņa turpināja: — Tev būs jāsūta kāds cits uz Etelu ar rēķiniem.

Viņš saslējās un paskatījās sievā ar skatu, kas likās redzam bailes viņas sirds dzijumos. Sākumā, prieka pārņemts, Frānsiss neko nemanīja. Viņa tēvamāsa, tagad jau mirusi, bija precējusies ar Nedu Benonu, kroga īpašnieku Tainkāslā, rosīgā pilsētiņā kādas sešdesmit jūdzes uz dienvidiem. Pollija, Neda māsa, un viņa desmit gadus vecā radiniece, bārenīte Nora, gan nebija tuvi radi, tomēr viņu apciemojums vienmēr sagādāja prieku.

Pēkšņi viņš dzirdēja tēvu sakām: — Man tomēr jāiet uz Etelu.

Iestājās piepešs, saspringts klusums; Frānsiss redzēja, ka māte nobāl. — Nav jau tā, ka tev būtu jāiet pašam... Sems Mirlīzs vai kurš katrs no vīriem ar prieku ietu tavā vietā.

Viņš neatbildēja, bet mierīgi skatījās sievā, juzdamies nedaudz aizskarts savas tautas īpatnajā lepnumā. Viņas nemiers auga. Negribēdama vairs neko slēpt, viņa pieliecās vīram tuvāk un uzlika roku uz viņa piedurknes.

— Man par prieku, Aleksi! Tu zini, kas notika pagājušo reizi. Tur nav labi — nepavisam nav labi, kā dzirdu.

Sirsnīgi, kā mierinādams viņš uzlika savu lielo plaukstu uz viņas rokas.

— Tu taču, siev, negribi, ka es gļēvi izvairos? — Viņš pasmaidīja, tad strauji piecēlās. — Iešu agri un ātri būšu atpaka|... Atliks laika gan tev, gan tiem muļķīšiem, mūsu draugiem, un vēl tavam svarīgajam koncertam.

Zaudējusi cīņu un juzdama vīra neatlaidīgo skatienu arvien vēl sev pievērstu, viņa nolūkojās, kā tas uzvelk savus garos stulmu zābakus. Frānsisam pārskrēja drebuļi pār kauliem; viņam uzmācās drausmīga priekšnojauta. Un tiešām, kad tēvs atkal izslējās, tas uzrunāja viņu maigi, neparastā nožēlā:

— Saproti pats, zēn, — ir labāk, ka tu paliec mājās. Tev jāpalīdz mātei; vēl daudz kas jāpadara, pirms ierodas viesi.

Vilšanās bija tik liela, ka Frānsisam satumsa acu priekšā. Mātes stingrā roka nogūla uz pleca, viņu atturēdama.

Kādu brītiņu tēvs vēl pakavējās durvīs; viņa acīs staroja atturīga, bet dziļa mīlestība. Tad viņš klusi aizgāja.

Lai gan lietus ap pusdienu pārstāja, Frānsisam laiks vilkās drausmīgi lēni. Viņš izlikās neredzam mātes noraizējušos seju, tomēr labi aptvēra stāvokli, kādā viņi atradās. Šeit, klusajā pilsētiņā, visi zināja, kas viņi ir, un neviens viņus neaiztika; pret viņiem drīzāk izturējās ar piesardzīgu cieņu. Tomēr četras jūdzes attālajā tirgus miestiņā Etelā, kur tēvam zvejnieku kooperatīva kantorī ik mēnesi bija jānodod rēķini, valdīja cits uzskats. Pirms simt gadiem Etelas purvus bija slacījušas skotu prezbiteriāņu asinis; tagad vēzēklis nežēlīgi vēzās atpakaļ. Jaunā prāvesta vadībā nesen bija sākušās niknas reliģiskas vajāšanas. Laukumos rīkoja sanāksmes, ļaužu jūtas bija uzkurinātas līdz ārprātam. Pūlim trakojot, dažas katoļu ģimenes bija padzītas no mājām, bet visas citas plašā apkārtnē brīdinātas nerādīties Etelas ielās. Tēvs, uztverdams šādus draudus ar mierīgu nicinājumu, izpelnījās īpašu niknumu. Pagājušajā mēnesī bija izcēlies kautiņš, kurā drosmīgais zvejas uzraugs bija turējies kā īsts vīrs. Tagad, par spīti jauniem draudiem un atriebības plāniem, viņš tomēr aizgāja... Frānsiss iztrūkās pats no savām domam un sažņaudza mazās dūres. Kādēļ ļaudis nelika cits citu mierā? Tēvam un mātei bija katram sava ticība, tomēr viņi dzīvoja saticīgi un cienīja viens otru. Tēvs bija labs cilvēks, labākais pasaulē... Kādēļ viņi tam gribēja darīt ļaunu? Vārds «reliģija» zēnā modināja šausmas; kā asmens tas dūra viņa jaukajā dzīvē. Stinga izbrīna viņu pārņēma, iedomājoties, ka cilvēki var nīst citus par to, ka tie pielūdz Dievu saviem vārdiem.

Pulksten četros atgriežoties no stacijas, pusmāsīcas Noras jautri skubināts, negribīgi lēkdams pār peļķēm — māte un krustmāte Pollija, tērpušās labajās drānās, tiem cienīgi sekoja —, viņš sajuta šīsdienas briesmu smagumu. Draiskā Nora, tik glīta savā jaunajā, brūnajā kleitiņā, tik priecīga, nespēja viņu izklaidēt.

Apātiski viņš tuvojās savai mājai, zemam, glītam pelēku akmeņu namiņam ar skatu uz Kanāla ielu un mazu zāliena laukumiņu logu priekšā, kur tēvs vasarā audzēja asteres un begonijas. Nospodrinātais durvju klauvēklis un nevainojami tīrās kāpnes liecināja par mātes nerimtīgo tīrības dziņu. Aiz spodrajiem, aizkaru klātajiem logiem kā sarkans traips stāvēja trīs podos iedēstītas ģerānijas.

Nora — jau sasarkusi un aizelsusies, jautrības dzirkstelēm zilajās acīs — bija tādā garastāvokli, kad gribas ālēties un trakot. Nogriežoties ap mājas stūri dārziņā, kur māte bija abiem līdz tējas laikam atļāvusi rotaļāties ar Anselmu Mīliju, viņa pieliecās pie Frānsisa auss, tā ka mati viņai pārkrita pār smejošo seju, un kaut ko čukstēja. Lēkāšana pār peļķēm un zemes sulīgais valgums vedināja meiteni uz jokiem.

Sākumā Frānsiss viņā nemaz negribēja klausīties — savādi, jo parasti Noras klātiene modināja viņā tādu kā kautrīgu straujumu. Maziņš un kluss, viņš šaubīgi nolūkojās meitenē.

— Es zinu, ka viņš gribēs, — Nora kūdīja. — Viņš vienmēr grib tēlot svēto. Nāc, Frānsis, izjokosim viņu, izjokosim!

Viņa drūmajā sejā paplaiksnījās viegls smaids. Kā negribēdams viņš atnesa no darbarīku šķūnīša dārza galā lāpstu, laistāmo kannu un vecu avīzes lapu. Noras vadībā viņš izraka starp lauru krūmiem divas pēdas dziļu bedri, pielēja to ar ūdeni un pārklāja ar avīzi. Nora veikli nomaskēja bedri ar sausām smiltīm. Tikko viņi bija aiznesuši lāpstu atpakaļ, nāca Anselms Mīlijs skaistā, baltā matrožu tērpā. Nora uzmeta Frānsisam trakulīga prieka pilnu skatu.

— Sveiks, Anselm! — viņa starodama sauca. — Cik tev skaistas jaunas drēbes! Mēs tevi gaidām. Kādu spēli spēlēsim?

Vēlīgā laipnībā Anselms Mīlijs apsvēra šo jautājumu. Savam vienpadsmit gadu vecumam viņš bija liels zēns, apaļīgs, baltiem, sārtiem vaigiem. Viņam bija gaiši, cirtaini mati un eņģeļa acis. Anselms bija bagātu vecāku vienīgais bērns, un vecāki dzīvoja tikai viņam; tēvam piederēja ienesīga kaulu miltu fabrika viņpus upes. Bija jau nolemts — pēc Anselma un viņa dievbijīgās mātes gribas —, ka viņš iestāsies slavenajā Holivelas katoļu koledžā, kas atradās Skotijas ziemeļos, un izstudēs par mācītāju. Kopā ar Frānsisu viņš kalpoja pie altāra Svētā Kolumba baznīcā. Bieži viņu varēja atrast dievnamā ceļos nometušos, karstu asaru pieplūdušām lielām acīm. Mūķenes, garām iedamas, noglauda viņa galvu. Tiešām varēja teikt, ka viņš ir īsti dievbijīgs zēns.

— Rīkosim procesiju, — viņš atteica, — svētajai Jūlijai par godu. Šodien ir viņas svētki.

Nora līksmi sasita plaukstas. — Iedomāsimies, ka viņas šķirsts atrodas pie lauru kokiem. Vai mums jāpārģērbjas?

— Nē. — Anselms pakratīja galvu. — Mēs vairāk lūgsimies nekā rotaļāsimies. Iedomājieties, ka man mugurā kora krekls un es nesu dārgakmeņiem rotātu sakramenta šķirstiņu. Tu esi baltā kartēziešu māsa. Un tu, Frānsis, — mans palīgs. Nu, vai esam gatavi?

Pēkšņi Frānsisu pārņēma dīvaina sajūta. Viņš nebija tik vecs, lai analizētu savu attieksmi pret citiem; Anselms gan vienmēr dedzīgi apliecināja, ka esot viņa labākais draugs, taču šī zēna pārmērīgā dievbijība viņā izraisīja savādu, sāpīgu kaunu. Dieva priekšā viņš bija pārdroši atturīgs. Šo izjūtu — pats īsti nezinādams, kādēļ un kas tas īsti ir, — viņš sargāja kā trauslu nervu kaut kur ķermeņa dzīlēs. Kad Anselms ticības mācības stundā aizrautīgi skandēja: «Es mīlu un dievinu mūsu Pestītāju līdz sirds dziļumiem,» — Frānsiss, skaitīdams kabatā akmentiņus, spēji nosarka, dusmīgs gāja no skolas mājās un pa ceļam izdauzīja logu.

Kad otrā rītā Anselms, jau daudz piedzīvojis slimnieku apmeklētājs, atnāca skolā ar ceptu cāli, lepni paziņodams, ka viņa līdzjūtības objekts būs Pakstonu māte — veca zivju sieva, izkaltusi no liekulības un aknu sarukšanas (viņas saceltie ķīviņi sestdienas vakaros Kanāla ielu padarīja par trakomāju), Frānsiss, gluži kā nelabā apsēsts, stundu laikā iegāja ģērbtuvē, atsaiņoja vīstokli un garšīgā cāļa vietā — to viņš kopā ar draugiem apēda — iesaiņoja sapuvušu mencas galvu. Anselma asaras un Megas Pakstonas lādēšanās sagādāja viņam dziļu un neizprotamu gandarījumu.

Tomēr tagad viņš vilcinājās, it kā dodams otram zēnam iespēju izglābties. Lēni viņš jautāja: — Kas ies pirmais?

— Es, protams, — strauji teica Anselms. Viņš nostājās priekšgalā. — Dziedi, Nora: Tantum ergo! Zosu gājienā, Norai skaļi dziedot, procesija sakustējās. Kad viņi tuvojās lauru krūmiem, Anselms pacēla saliktās rokas pret debesīm. Nākamajā brīdī viņš spēra kāju uz papīra un iegāzās dubļos.

Kādas desmit sekundes neviens nekustējās. Tad Anselma brēkšana, slienoties kācās, lika Norai atjēgties. Mīliju atvasei izmisīgi vaimanājot: — Grēks, grēks! — viņa smiedamās lēkāja tam apkārt un ņirgājās: — Kaujies, Anselm, kaujies! Kādēļ tu Frānsisu nepiekauj?

— Negribu, negribu! — bļāva Anselms. — Es pagriezīšu otru vaigu! — Skriešus viņš devās uz māju. Nora, smieklu pievārēta, pieķērās Frānsisam; asaras viņai tecēja pār vaigiem. Taču Frānsiss nesmējās. Saīdzis viņš stīvi blenza zemē. Kādēļ viņš nodevās tādām blēņām, kad tēvs staigāja pa naida pilnajām Etelas ielām? Kad viņi devās dzert tēju, viņš vēl arvien klusēja.

Omulīgajā viesistabā, kur galds bija klāts pēc skotu viesmīlības augstā likuma — ar labāko porcelānu un visiem apsudrabotajiem galda piederumiem, kādi vien bija atrodami mazajā saimniecībā —, sēdēja Frānsisa māte ar krustmāti Polliju; mātes atklātā, nopietnā seja bija piesarkusi no uguns, druknais augums šad tad it kā nevilšus pagriezās pret pulksteni.

Tagad pēc nemierīgās dienas, kurā šaubas bija mainījušās ar cerībām — cik muļķīgas ir tādas bailes! — viņas dzirde mēģināja saklausīt vīra soļus; viņai bija nevaldāmas ilgas pēc tā. Viņas tēvs Daniels Glenijs bija maiznieks, kam neklājās sevišķi labi; ļaužu ieredzēts, viņš bija kļuvis par publisku sprediķotāju un vadoni savā paša dibinātajā Kristiešu brālībā Darovā, ārkārtīgi pelēkā kuģu būvētāju pilsētā kādas divdesmit jūdzes no Tainkāslas. Tikai uz vienu nedēļu no tēva saldumu letes atvaļinātā astoņpadsmit gadus vecā Elizabete kaislīgi iemīlējās jaunajā Tvīdsaidas zvejniekā Aleksandrā Čizemā un tūlīt ar to apprecējās.

Teorētiski šāda laulāto ticību nesaderība nevēstīja nekā laba. Dzīves īstenība liecināja pretējo. Čizems nebija nekāds fanātiķis, viņš bija mierīgs, draudzīgs vīrs, kuram nebija nekādas vēlēšanās ietekmēt sievas reliģisko pārliecību. Arī Elizabete, agri pārsātināta ar dievbijību, kuras pamatā bija tēva savādā universālās tolerances mācība, nebija ķildīgas dabas.

Pat tad, kad pirmā sajūsma bija pārgājusi, viņa jutās ļoti laimīga. Aleksis bija, viņas pašas vārdiem runājot, īsts sievas prieks: kārtīgs, vienmēr izpalīdzīgs, vienmēr klāt, kad jālabo veļas griežamais, jāplucina vista vai jāizņem no bišu stropiem medus. Viņa asteres bija skaistākās visā Tvīdsaidā, viņa pundurvistiņas izstādēs vienmēr saņēma godalgas, un dūju mājiņa, ko viņš nesen bija uzbūvējis Frānsisam, bija amatnieka pacietības meistardarbs. Reizēm viņa ziemas vakaros sēdēja ar adīkli pie pavarda, bet Frānsiss, rūpīgi apsegts, gulēja savā gultiņā; ārā ap mazo namiņu klusi svilpoja vējš, uz mūrīša sīca katls, Aleksis zeķēs klusi staigāja pa virtuvi, meklēdams kādu darbu; un gadījās, ka viņa teica vīram, savādi, maigi smaidot: «Cik tu man esi mīļš!»

Nervozi viņa paskatījās pulkstenī: jā, bija vēls, sen pāri laikam, kad viņš parasti atgriezās. Ārā savilkās mākoņi un strauji tumsa. Loga rūtīs atkal sāka sisties smagas lāses. Gandrīz tai pašā brīdī ienāca Frānsiss un Nora. Viņa pati manīja, ka vairās no dēla rūpju pilnā skatiena.

— Nu, bērni! — krustmāte Pollija vēlīgi, aicināja viņus sev klāt. — Vai labi parotaļājāties? Tas ir jauki! Vai nomazgāji rokas, Nora? Tu laikam nevari sagaidīt šīvakara koncertu, Frānsis? Man arī patīk mūzika. Lai Dieviņš mūs sarga; meitēn, stāvi mierā! Un neaizmirsti pieklājību, jaunkundzīt, — mēs tūdaļ dzersim tēju.

Šim pamudinājumam bija jāklausa. Baiļu mocīta, jo vairāk tāpēc, ka tās bija jāslēpj, Elizabete piecēlās.

— Aleksi mēs ilgāk negaidīsim. Sāksim tūlīt. — Kā attaisnodamās viņa centās smaidīt. — Viņš kuru katru brīdi ieradīsies.

Tēja bija garšīga, rausīši un kūciņas — mājās cepti, ievārījumi — Elizabetes pašas vārīti. Tomēr pie galda valdīja sasprindzinājums. Krustmāte Pollija neizteica nevienu no sausajām piezīmem, kas parasti Frānsisam sagādāja slepenu prieku, bet sēdēja taisna, elkoņus piespiedusi pie sāniem, cilādama tasi ar vienu saliektu pirkstu. Viņa bija vecmeita tuvu četrdesmit gadiem, garenu, gurdu seju, apģērbā mazliet savāda, stalta, savaldīga, atturīga un izskatījās kā apzinātas pieklājības un dižciltības paraugs. Klēpī viņai gulēja mežģīņu mutautiņš, deguns bija tīri cilvēciski sasarcis no tējas, bet uz viņas cepures, kā siltumā ieperinājies, visam pāri tupēja mazs putniņš.

— Zini, Elizabet, — krustmāte taktiski pārtrauca klusēšanu, — bērni gan varēja paaicināt arī Mīlija zēnu; Neds pazīst viņa tēvu. Ir tik brīnišķīgi, ka Anselms jūt dievišķo aicinājumu. — Galvu nepagriezdama, viņa uzmeta Frānsisam savu laipno visuzinātājas skatu. — Būs arī tevi jāsūta uz Holivelu, jaunskungs! Elizabet, vai tu gribētu redzēt savu dēlu kancelē, bargi kratot galvu?

— Tikai ne manu vienīgo!

— Visuvarenais mīl vienīgos, — ar lielu uzsvaru noteica krustmāte Pollija.

Elizabete nesmaidīja. Viņas dēls reiz būs liels vīrs, par to viņa bija pārliecināta, — slavens jurists, varbūt ārsts —, taču viņa nevarēja paciest domu, ka Frānsisam būtu jāpieredz visas tās ar garīdznieka dzīvi saistītās bēdas un grūtības. Augošā satraukuma plosīta, viņa izsaucās: — Kaut taču Aleksis beidzot nāktu! Tas bija... tas bija tik nepārdomāti. Ja viņš drīz neatnāks, mēs visi nokavēsimies.

— Varbūt viņš vēl nav galā ar rēķiniem, — prātoja Pollija. Elizabete, pilnīgi zaudējusi savaldīšanos, nosarka gluži kā sāpēs. — Viņam tagad jābūt pie zvejas mājas... viņš aizvien tur iegriežas, nākot no Eteles. — Izmisusi viņa mēģināja pretoties savām bailēm. — Es nebrīnītos, ja viņš būtu mūs aizmirsis! Viņš ir visizklaidīgākais cilvēks... — Viņa aprāvās. — Piecas minūtes pagaidīsim. Vēl vienu tasi, krustmāt Pollija?

Tomēr tējas laiks bija beidzies, un to vairs nevarēja stiept garumā. Iestājās nepatīkams klusums. Kas viņam bija noticis? Kad viņš beidzot atgriezīsies? Gluži vai slima aiz bailēm, Elizabete vairs nevarēja savaldīties. Uzmetusi pēdējo izmisīgo skatu marmora pulkstenim, viņa piecēlās. — Atvaino, krustmāt Pollija, man jāpaskrienas un jāredz, kur viņš kavējas. Es nebūšu ilgi prom.

Šajos šaubu un gaidu pilnajos brīžos Frānsiss pārdzīvoja drausmīgas ciešanas. Viņam rādījās, ka tēvs patlaban ielenkts, viņu apdraud... tumsa... visapkārt seju jūklis, haoss, tēvs cīnās... krīt... pūlim zem kājām... galva atsitas pret bruģa akmeņiem. Pašam neapzinoties, zēns sāka trīcēt. — Ļauj man iet tev līdzi, māt! — viņš teica.

— Blēņas, zēn! — Viņa mēģināja smaidīt. — Paliec un pakavē viesiem laiku.

Negaidot krustmāte Pollija pakratīja galvu. Līdz šim viņa nekādi nebija izrādījusi, ka manītu augošo satraukumu. Viņa arī tagad to neizrādīja, tikai sapratnes pilnā mierā noteica: — Ņem zēnu līdzi, Elizabet! Mēs ar Noru pasēdēsim divatā.

Iestājās klusums. Frānsiss lūdzēja acīm skatījās mātē.

— Labi... vari nākt.

Māte viņam uzvilka biezo mēteli, pati ietinās rūtainajā apmetnī, paņēma viņu aiz rokas un izgāja no gaišās, siltās istabas.

Nakts bija piķa melnumā. Lietus lija straumēm un, putodams uz bruģa akmeņiem, burzguļoja prom pa tukšo ielu notekām. Cīnoties augšup pa Merkata gatvi, garām pilsētas laukumam un nespodri apgaismotajai valdei, Frānsisam atkal uzmācās bailes. Viņš mēģināja sevi pārvarēt un sakoda drebošās lūpas, apņēmīgi turēdamies līdzi mātes soliem, kas aizvien paātrinājās.

Pēc desmit minūtēm viņi šķērsoja upi pa Robežtiltu un gar pāļiem nodambēto krastu devās tālāk uz trešo zvejas māju. Te māte izbailēs apstājās. Māja bija aizslēgta un pamesta. Vilcinādamās viņa griezās atpakaļ, tad pēkšņi ievēroja kādu jūdzi augstāk cauri miglainajai lietus tumsai atspīdam vāju uguntiņu. Tā bija piektā zvejas māja, kur dzīvoja palīguzraugs Sems Mirlīzs, nejēga un dzērājs, bet šoreiz viņš varēja kaut ko zināt. Noteiktā gaitā māte devās turp, smagi brizdama pa izmirkušajām pļavām, klupdama pār nesaredzamajiem zāļu ciņiem, dzīvžogiem un grāvjiem. Frānsiss mātei cieši pie sāniem juta viņas bailes augam ar katru soli.

Beidzot viņi bija pie mērķa — darvotas dēļu būdas upes krastā ar izkārtu tīklu virknēm aiz augstā mola. Frānsiss vairs nevarēja nociesties. Ar drebošu sirdi viņš metās uz priekšu, lai atrautu durvis. Tad veselu dienu ilgās bailes izlauzās vienā skaļā sāpju kliedzienā un redzokļi viņam iepletās. Tur, blakus Semam Mirlīzam uz sola, izstiepies gulēja tēvs. Seja viņam bija bāla un noasiņojusi, roka nemākulīgi iekārta cilpā, pāri pierei stiepās liela, sarkana brūce. Abi vīri bija kamzoļos un augstajos stulmu zābakos, turpat uz galda stāvēja glāzes un puslītra krūze, netīrs, asiņains sūklis gulēja blakus netīram ūdens smeļamajam kausam, spuldze, šūpodamās pie griestiem, meta uz viņiem bāli dzeltenu gaismu, bet visapkārt ložņāja zilas ēnas, ļodzīdamās pa tumšajiem kaktiem un zem jumta, pa kuru bungoja lietus.

Māte metās uz priekšu un noklupa pie sola ceļos. — Aleksi... Aleksi... Vai tu esi ievainots?

— Nav jau nekas, kāds tikai gribēja man uzbrukt, siev.

Viņa apraudājās par vīra stūrgalvību un mīlestību, viņa raudāja nevaldāmās dusmās par tiem, kas bija vīram uzbrukuši.

— Ienākot viņš bija gandrīz vai beigts, — ar nedrošu rokas mājienu Mirlīzs iestarpināja. Bet es viņu stiprināju ar vienu otru malku.

Elizabete uzmeta otram vīrietim liesmainu skatu; tas, kā parasti sestdienas vakaros, bija piedzēries. Viņai kļuva nelabi no dusmām, ka šis skotu idiots Aleksim šādā stāvoklī vēl spieda dzert. Viņa redzēja, ka vīrs zaudējis daudz asiņu... Nebija nekā, ar ko pārsiet brūces. Tūdaļ viņš bija jādabū prom no šejienes. Viņa saspringti jautāja:

— Vai tu nemēģināsi iet ar mani uz māju, Aleksi?

— Es domāju, siev ... varbūt mēs lēnām mēģinātu.

Drudžaini lidoja viņas domas, cīnoties ar izmisumu un apjukumu. Instinkts lika nogādāt vīru siltumā, gaismā un drošībā. Viņa redzēja, ka ļaunākā brūce — šķēlums uz deniņu kaula — bija stājusi asiņot. Viņa apsviedās pret dēlu.

— Skrien ātri atpakaļ, Frānsis! Saki Pollijai, lai viņa visu sagatavo mūsu pārnākšanai. Tad skrien tūliņ pēc ārsta!

Trīcēdams kā drudzī, Frānsiss vārgi, konvulsīvi pamāja. Pārlaidis vēl pēdējo skatienu tēvam, viņš nodūra galvu un kā ārprātā aizskrēja pa upes molu.

— Tad nu pamēģini, Aleksi, dod man roku... — Dusmīgi atraidīdama Mirlīza palīdzību, zinot, ka no tās būs vairāk ļaunuma nekā labuma, viņa palīdzēja vīram piecelties. Grīļodamies viņš paklausīgi uzslējās kājās. Viņš bija pilnīgi salauzts un tik tikko sajēdza, ko dara. — Tad nu es iešu, Sem, — viņš noreibis teica. — Arlabunakti!

Neziņas mocīta, Elizabete kodīja lūpas, tomēr veda viņu ārā dzēlīgajās lietus šaltīs. Durvis aiz viņiem aizvērās. Redzot savu vīru nedroši turamies kājās, gluži nejūtīgu pret slikto laiku, viņa sāka šaubīties, vai būs pa spēkam izbrist dūņas un dubļus ar tik nevarīgu vīrieti uz pleca. Pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda doma. Kādēļ viņa agrāk par to nebija ieprātojusies? Ja viņi ietu pār kārniņu fabrikas tiltu, ietaupītos vismaz jūdze un vīru varētu nogādāt mājās pusstundu agrāk. Smagi soļodama cauri lietusgāzēm un vīru balstīdama, viņa pagriezās augšteces virzienā uz tilta pusi.

Sākumā viņš, likās, nenoģida viņas nolūku, bet tad pēkšņi, izdzirdis ūdens krākšanu, apstājās.

— Pa kādu ceļu mēs ejam, Lizbet? Tādos plūdos mēs nevaram pāriet Tvīdu pie kārniņu fabrikas.

— Kuš, Aleksi... nenogurdini sevi ar runāšanu! — Vīru mierinādama, Elizabete palīdzēja viņam tikt uz priekšu. Viņi sasniedza šauru, no plankām sanaglotu, ieliekušos tiltu ar drāšu virvju margām, kas sniedzās pāri upes šaurākajai vietai. Šis tilts bija pavisam vesels, kaut gan reti tika lietots, jo fabrika jau kopš ilgāka laika bija slēgta. Liekot kāju uz tilta un redzot melno, mutuļojošo ūdeni, Elizabeti pārņēma šaubas. Viņa apstājās, jo abi blakus pa tiltu nevarēja iet. Paskatoties atpaķaļ uz izmirkušo un liktenim padevušos vīru, viņā piepeši uzplauka savāds mātes maigums.

— Vai tu satvēri margas?

— Jā, es turos pie margām.

Viņa skaidri redzēja, kā vīra lielā plauksta tur resno drāšu virvi. Satraukta un aizelsusies viņa nespēja domāt par turpmāko. — Tad turies cieši aiz manis! — Viņa pagriezās, un abi sāka iet.

Upes vidū uz lietū noglumējušā dēļa Aleksim paslīdēja kāja. Citu nakti tas nenozīmētu neko, bet šonakt tas nozīmēja daudz, jo pārplūdusī Tvīda bija sacēlusies līdz tilta plankām. Tūdaļ viļņojošais ūdens sāka pildīt viņa garo stulmu zābaku. Viņš saslējās cīņai ar pārmērīgo svaru, kas vilka lejup. Taču savus spēkus viņš bija zaudējis Etelā. Paslīdēja arī otra kāja. Abi zābaki pieplūda ar ūdeni, smagu kā svins.

Vīram iekliedzoties, Elizabete ar skaļu brēcienu apsviedās apkārt un tvēra pēc viņa. Viņš nespēja vairs saturēt margas, straume izrāva tās viņam no rokām. Elizabete apskāva vīru — kopā cīnoties, izmisusi kaut vēl uz mirkli gribēja paglābt viņa dzīvību. Tad melnais, virpuļojošais ūdens ievilka abus dzelmē.

Visu nakti Frānsiss vecākus gaidīja. Tie nepārnāca.

Otrā rītā pēc bēguma viņus atrada vienu otra skavās mierīgajos ūdeņos pie smilšu sēkļa.

II

Pēc četriem gadiem septembrī, kādā ceturtdienas vakarā, veicot parasto ceļa gabalu no Darovas kuģu būvētavas līdz atlupušas krāsas pūtēm klātajām izkārtnēm pie Glenija maiznīcas, Frānsiss Čizems pieņēma stingru lēmumu. Zilais strādnieka tērps, kas bija pārāk liels, likās nomācam viņa sīko stāvu. Vīriešu cepure, ko viņš valkāja ar nagu pakausī, aizsedza apkvēpušo seju. Lēni velkoties pa miltiem piebirušo eju, kas šķīra ceptuvi no veikala, viņš pa sētas durvīm iegāja mājā un nolika virtuves izlietnē tukšo trauciņu, kurā mēdza nest pusdienas. Tumšās zēna acis apņēmīgi kvēloja.

Malkoms Glenijs, atspiedis elkoņus uz Loka «īpašuma tiesību dokumentācijas», sēdēja virtuvē pie galda, kurš bija apklāts ar netīru galdautu un uz kura, kā parasts, bija nevērīgi salikti māla trauki. Viņš bija septiņpadsmit gadus vecs jauneklis, neveikls, bālu seju. Ar vienu roku viņš ieskāja savus melnos, taukainos matus, tā ka blaugznas nepārtraukti bira uz apkakles, ar otru uzbruka teļa kuņģa virai, ko māte bija vārījusi par godu viņa pārbraukšanai no Armstronga koledžas. Frānsiss paņēma no pavarda savas vakariņas — pīrādziņu par diviem pensiem un kartupeļus, kas žuva jau kopš pusdienas, — un izbrīvēja sev vietiņu pie galda, pa spraugām ieplēstajā tumšajā papīrā, ar ko bija aplīmētas šķērssienas daļēji aizstiklotās durvis, redzēdams misis Gleniju veikalā apkalpojam kādu pircēju. Maiznieka dēls uzmeta viņam īgnu, nosodošu skatu. — Vai tu nevarētu mazāk trokšņot, kad es mācos? Ak Dievs! Kādas rokas! Vai tu kādreiz tās mazgā pirms ēšanas?

Spītīgi klusēdams — tā bija viņa labākā aizstāvēšanās —, Frānsiss paņēma nazi un dakšiņu savās cietajās, dzelzs kniežu apdedzinātajās rokās.

Šķērssienas durvis ar troksni atvērās, un norūpējusies iešļūca misis Glenija. — Vai jūties vēl slikti, mīļais Malkomiņ? Es tev sacepu omleti; olas un piens ir gluži svaigi, tie nevar kaitēt gremošanai.

Dēls atrūca: — Visu dienu kuņģis nav kārtībā. — Sataisījis aizvainota svētuļa seju, viņš pierija pilnu vēderu gaisa un izgrūda to atkal atpakaļ. — Paklausies, kā iet!

— Tas no mācīšanās, dēls. — Viņa aizsteidzās pie pavarda. — Bet šitais tev iedos spēku... tikai nogaršo... manis dēļ!

Viņš atļāva mātei aizbīdīt tukšo šķīvi un nolikt priekšā lielu bļodu ar omleti. Kamēr dēls šņakādams ēda, māte viņu maigi novēroja, priecādamās par katru kumosu, ko viņš ieņēma mutē, pieliekdama viņam tuvu klāt savu izkaltušo stāvu, kas bija iespiests salauztā korsetē un nevīžīgi ietērpts stīvos brunčos. Viņas parasti dusmīgā seja ar garo, tievo degunu un sakniebtajām lūpam tagad staroja mīlestībā.

— Es priecājos, ka tu šovakar agri pārnāci, dēls. Tēvam būs sanāksme, — viņa murmināja.

— Ei nu? – nepatīkami pārsteigts Malkolms atrāvās atpakaļ. – Misijas zālē ?

Viņa noliedzoši papurināja šauro galvu. — Zem klajas debess. Pilsētas pļavā!

— Mēs taču neiesim?

Māte jutās aizvainota savā godkārē. — Tas ir vienīgais stāvoklis, ko ar tēvu esam ieguvuši, Malkom. Tas jānotur, kamēr arī viņa sprediķošana nav izputējusi.

Dēls dedzīgi protestēja: — Tev jau tas var patikt, māt! Bet man ir sasodīti nepatīkami stāvēt un klausīties tēva vervelēšanā un bērnu bļāvienos: svētais Dens! To varēju izturēt, kad biju mazs, bet tagad — kļūstot par advokātu! — īgni viņš aprāvās, jo durvis atvērās un istabā klusi ienāca viņa tēvs Daniels Glenijs.

Svētais Dens piegāja pie galda, izklaidīgi nogrieza gabalu siera, ielēja sev glāzi piena un, arvien vēl stāvot, sāka ieturēt savu vienkāršo maltīti. Nomainījis darbadrēbes un no paklāja gabaliem darinātās tupeles pret melnām biksēm, kas jau spīdēja, un veciem vizītsvārkiem, kuri bija pārāk šauri un īsi viņa augumam, viņš palika tāds pats, kāds bijis, — nenozīmīgs, sarucis vīrelis. Krekla krūts un aproces bija no balta celuloīda, lai nebūtu jāmazgā, melnā kaklasaite apspurusi, zābaki prasījās pēc lāpīšanas. Viņa skatiens parasti bija gurdens, bieži arī jūsmīgi tālē vērsts, bet tagad, kad viņš stāvēja, mazliet pārliecies pār galdu, un ēda, viņa domīgās un labsirdīgās acis, kas slēpās aiz brillēm tērauda ietvaros, mierīgi nolūkojās Frānsisā.

— Tu izskaties noguris, mazdēls. Vai pusdienu paēdi?

Frānsiss pamāja. Maizniekam ienākot, istaba bija kļuvusi tā kā gaišāka. Acis, kas viņu tagad uzlūkoja, bija līdzīgas mātes acīm.

— Es nupat izvilku no krāsns ķiršu kūkas. Paņem vienu, ja gribi. Tās stāv uz plaukta pie krāsns.

Šāda nejēdzīga izšķērdība lika misis Glenijai iešņākties; mantu apkārt šķiezdams, vīrs jau divas reizes bija nonācis līdz bankrotam. Kā padodamās grūtajam liktenim, viņa nolieca galvu.

— Kad tu iesi? Ja mēs dodamies tūliņ, es aizslēgšu veikalu.

Viņš paskatījās savā lielajā sudraba pulkstenī, izvilcis to no dzeltenā kaula futrāļa. — Jā, māt, taisi vien ciet!.. Tā Kunga darbs ir pirmajā vietā... un pircēju šovakar tā kā tā vairs nebūs, — viņš skumīgi piebilda.

Kamēr viņa aizvilka aizkarus pār mušu notraipītajiem cepumiem, viņš kā aizmirsies stāvēja un domāja par runu, kas viņam šovakar bija jāteic. Pēkšņi viņš sakustējās. — Nāc, Malkom! — viņš teica. Un Frānsisam: — Pielūko, mazdēls, nepaliec ilgi augšā!

Malkoms, kaut ko murminādams, aizvēra grāmatu un paņēma cepuri. Saīdzis viņš sekoja tēvam. Misis Glenija uzstīvēja šaurus lakādas cimdus un saknieba seju mocekles izteiksmē. — Neaizmirsti nomazgāt traukus! — Tikko manāmi viņa zīmīgi uzsmaidīja Frānsisam. — Cik žēl, ka tu nenāc mums līdzi!

Kad viņi bija aizgājuši, Frānsiss ar pūlēm noturējās, lai neiesnaustos pie galda. Taču nule radies varonīgais lēmums nedeva miera, domas par Villiju Teloku ielēja možumu viņa gurdenajos locekļos. Aiznesis taukainos traukus uz virtuvi, viņš sāka tos mazgāt. Uzacis īgni savilcis, viņš ātri apsvēra savu stāvokli.

Kopš tā brīža, kad pirmajā aizrautībā Daniels pirms bērēm bija teicis Pollijai Benonai: — Es pieņemšu Elizabetes zēnu. Mēs esam viņa vienīgie asinsradi. Viņam jānāk pie mums, — uzspiestā labdarība apņēma Frānsisu kā ledains aukstums.

Bet ne jau šī pārsteidzīgā labvēlība vien viņu izsita no sliedēm. Viņš nevarēja aizmirst nejauko notikumu, kad misis Glenija, sagrābusi savās rokās mazo īpašumu, tēva apdrošināšanas polisi un mēbeļu izpārdošanu, draudot ar tiesu, noraidīja Pollijas priekšlikumu uzņemties aizbildnību par zēnu.

Šis pēdējais rūgtais piedzīvojums galīgi pārtrauca attiecības ar Benoniem, turklāt tik pēkšņi un sāpīgi, it kā viņš pats būtu vainīgs. Pollija, aizvainota un sāpināta, velti rādījusi visu savu labo gribu, tagad neapšaubāmi bija izdzēsusi viņu no atmiņas.

Pēc pārnākšanas uz dzīvi maiznieka mājā un pēc visa jaunā, kas saistīja viņa uzmanību, Frānsisu sūtīja uz Darovu skolā. Misis Glenijas saģērbts, sasukāts, ar jaunu skolas somu mugurā, uz turieni zēns devās Malkoma pavadībā. Misis Glenija tad stāvēja veikala durvīs un noskatījās abos aizejošajos skolniekos ar tādu kā īpašnieka izteiksmi sejā.

Ak vai! Šie labdarības uzplūdi drīz vien noplaka. Danielam Glenijam bija svēta, cēla dvēsele. Kaut arī dažreiz to izsmēja, viņš ļaudīm līdz ar cepumiem izsniedza lapiņas ar paša sacerētiem rakstiem. Katru sestdienas vakaru viņš kā parādē veda apkārt pa pilsētu savu braucamo zirgu, lopiņam uz muguras uzkāris lielu iespiestu saukli: «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.» Viņš dzīvoja dievišķīgos sapņos, no kuriem šad tad atgriezās īstenībā, lai norūpējies, vienos sviedros, sastaptos ar kreditoriem. Kaut gan viņš strādāja, sevi nesaudzēdams — galvu Ābrama klēpī, ar kājām abrā —, tomēr mazdēlu neaizmirsa. Zēnu atcerējies, viņš ņēma to pie rokas un veda dārziņā aiz mājas, kur viņi baroja zvirbuļus ar cepumu drumstalām no turzas.

Misis Glenija bija sīkumaina, taupīga, pat skopa. Gandrīz vai līdzcietīgi viņa noskatījās, kā vīra veikals arvien vairāk slīd uz leju. Atlaida puisi, kas izvadāja maizi, tad meitu, kas palīdzēja veikalā, cepšanai lietoja arvien mazāk krāšņu, kamēr ražošana saruka līdz divu peniju pīrāgiem un fārtinga [Viena ceturtā daļa penija] cepumiem. Šādos apstākļos Frānsiss viņai šķita neciešams slogs. Vilinātājas septiņdesmit mārciņas, ko viņa ar zēnu bija ieguvusi, drīz izgaisa un likās dārgi pirktas. Lai kā viņa taupītu, izdevumi par zēna drēbēm, ēdienu un skolu tai sagādāja nepārtrauktas Golgātas ciešanas. Nenovīdīgi viņa skaitīja katru kumosu, ko tas ēda. Kad puisēna bikses bija galīgi novalkātas, viņa pārtaisīja vīra jaunības dienu relikviju — pavisam neparasti piegrieztu zaļu uzvalku, ko redzot ļaudis uz ielas izteica zobgalīgas piezīmes, un tas padarīja Frānsisa dzīvi par mocību. Malkoma skolas nauda tika samaksāta laikā, bet Frānsisu viņa vienmēr piemirsa. Kad zēns, trīsēdams un bāls no pazemojumiem, visas klases priekšā nosaukts par nekārtīgu parādnieku, bija spiests griezties pie aizbildnes, viņa aizelsās un, ķerdama pie savītušajām krūtīm, izlikās, ka viņai uznāk sirdslēkme. Tad noskaitīja vajadzīgos šiliņus, it kā tai izsūktu pēdējo asinspilienu.

Kaut gan Frānsiss visu to pacieta ar stoisku izturību, drausmīgā vientulība nebija mazajam vīram pa spēkam. Nelaimes trenkts, viņš kā ārprātā devās vientuļās, tālās pastaigās, meklēdams, vai bālajā, neizteiksmīgajā apvidū nav strautiņa, kur savām rokām varētu noķert foreli. Ilgu pārņemts, viņš skaitīja kuģus, kas izgāja jūrā, un bāza mutē cepuri, lai apvaldītu izmisumu. Iespiests starp divām nesaderīgām ticībām, viņš neatrada sev īstās vietas; viņa gaišais, uzņēmīgais prāts notrulinājās, seja kļuva nīgra. Viņš bija laimīgs vienīgi tajos vakaros, kad misis Glenijas un Malkoma nebija mājās; tad viņš sēdēja Danielam pretim un vēroja mazo maiznieku, kas klusēdams, bet ar neizsakāma prieka mirdzumu acīs pavarda uguns gaismā šķirstīja savu Bībeli.

Daniela klusais, bet negrozāmais lēmums neiejaukties zēna ticībā — kā viņš to varēja, ja pats sludināja vispārējo toleranci! — bija vēl viens no pastāvīgajiem misis Glenijas dzeloņiem. Tādai «pestītai un kristīgai dvēselei», kāda viņa bija, šis viņas miesīgās meitas trakulības atgādinājums bija kā lāsts. Pat kaimiņi par to runāja.

Mērs bija pilns astoņpadsmitajā mēnesī, kad Frānsiss — nepateicīgs un izveicīgs, ar gaumes un takta trūkumu — uzvarēja Malkomu rakstu darbu sacensībā, ko sarīkoja skola. To vairs nevarēja izturēt. Nedēļām ilgstošā nepārtrauktā bāršanās Danielu galīgi nokausēja. Viņš tuvojās atkal kādai neveiksmei. Beidzot nosprieda, ka Frānsisa izglītība ir pabeigta. Pēc daudziem mēnešiem misis Glenija pirmo reizi viltīgi smaidīja, izskaidrodama Frānsisam, ka tagad viņš ir mazs vīrs, kas spēj pabalstīt saimniecību, nolikt labās drānas un apliecināt cēlo darba tikumu. Divpadsmit gadu vecumā viņš iestājās darbā Darovas kuģu būvētavā par kniedētāju rokas puisi un pelnīja trīs šiliņus un sešus pensus nedēļā.

Ceturksni pēc septiņiem viņš beidza mazgāt traukus. Drusku mundrāks viņš sakārtojās mazā spoguļa priekšā un aizgāja. Ārā vēl bija gaišs, bet vakara gaisā tam uznāca klepus, un viņš ierāvās svārka apkaklē. Aizsteidzies garām zirgu izīrēšanas staļļiem un Darovas spirta pagrabiem, viņš beidzot sasniedza Galvenās ielas stūra aptieku ar abām sīpolveidīgajām zāļu pudelēm — zaļo un sarkano — un četrstūrainu misiņa plāksni:

Dr. Sazerlends Teloks

Ārsts un ķirurgs

Frānsisa lūpas bija mazliet pavērtas, kad viņš iegāja aptiekā.

Veikals bija patumšs un smaržoja pēc alojām, asafoitīda un lakrica saknēm. Vienu sienu sedza plaukti ar tumši zaļām pudelēm; telpas galā pa trim koka pakāpieniem varēja nokļūt mazajā kabinetā, kur doktors Teloks pieņēma slimniekus. Aiz garā pārdotavas galda stāvēja ārsta vecākais dēls, iesaiņojot zāles uz marmora plates, kas bija notraipīta ar sarkanu zīmoglaku. Tas bija sešpadsmit gadus vecs, veselīgs zēns, lielām rokām, dzeltenu, mūsainu seju un tikko manāmu flegmatisku smaidu.

Ieraugot Frānsisu, zēns atplauka smaidā. Bet tūdaļ abi novērsa acis, lai neredzētu draudzības jūtu izpausmi otra skatienā.

— Esmu nokavējies, Villij! — Frānsiss apzināti vērsa savas acis uz galda pārklāju.

— Es arī nokavējos... tēvs, labu domādams, uzdeva man vēl iznēsāt šīs zāles. — Villijam sākot studēt medicīnu Armstronga koledžā, doktors Teloks jokodamies pilnvaroja viņu par savu palīgu.

Iestājās klusums. Tad vecākais zēns uzmeta draugam slepenu skatu.

— Vai esi izlēmis?

Frānsiss arvien vēl nepacēla acis. Sakniebtām lūpām viņš tikai pamāja ar galvu. — Jā.

— Pareizi, Frānsis. — Villija vienkāršā, naivā seja pauda piekrišanu. — Es tik ilgi nebūtu izturējis.

— Es arī... ne... — murmināja Frānsiss, — tikai... nu... vecātēva un tevis dēļ. — Viņa šaurā, jaunā sejiņa, parasti tik noslēpumaina un drūma, stipri piesarka, kad viņš izgrūda pēdējos vārdus.

Jūtot viņam līdzi, arī Villijs nosarka. — Es uzzināju, ar kādu vilcienu tev vajadzēs braukt, — viņš murmināja. — Ir viens tiešās satiksmes vilciens, kurš atiet no Olstedas katru sestdienu sešos trīsdesmit piecās... Klusu! Tētis nāk. — Viņš aprāvās un uzmeta Frānsisam brīdinošu skatu. Pieņemamās istabas durvis atvērās, un tanīs parādījās doktors Teloks, izvadīdams savu pēdējo pacientu. Doktors bija strups un skarbs, tumšu ādas krāsu, tērpies pelēkbaltā, rūtainā uzvalkā. Kad viņš tuvojās zēniem, viņa biezie, cietie mati un vaigubārda likās dzirkstam patiesā vitalitātē. Par doktoru pilsētā runāja, ka viņš esot brīvdomātājs un atklāts Roberta Ingersola un profesora Darvina piekritējs, tomēr šim vīram piemita tāda pievilcība, kas visus atbruņoja, un viņa klātiene slimnieku istabās bija vēlama. Tikai tādēļ, ka viņam sagādāja rūpes Frānsisa iekritušie vaigi, viņš palaida diezgan neomulīgu — Nu, manu puisīt, — te nu atkal viens drīz būs jāved uz kapiem! Vēl viņš nav beigts, bet drīz būs! Pie tam tas ir labs vīrs, atstāj lielu ģimeni. — Zēna smaids bija pārāk mākslots, lai viņam patiktu. Atcerēdamies paša bērnību, viņš uzmundrinoši piemiedza vienu no savām skaidrajām acīm. — Galvu augšā, mazpuisīt, — pēc simt gadiem viss būs tāpat. — Frānsiss nepaspēja atbildēt, kad jau doktors, īsi iesmējies, atgrūda pakausī savu cieto, stūraino cepuri un sāka uzvilkt kučiera cimdus. Ejot uz divričiem, viņš vēl pār plecu uzsauca: — Atved viņu katrā ziņā vakariņās, Vil! Un neaizmirsti karstu zilskābi pulksten deviņos.

Stundu vēlāk, kad zāles slimniekiem bija nodotas, abi zēni klusējot, bet ciešā draudzībā tuvojās Villija dzīvesvietai — lielai, noplukušai savrupmājai iepretim pilsētas pļavai. Klusu pārrunājot pārdrošo plānu, kas bija jāīsteno parīt, Frānsisa garastāvoklis uzlabojās. Villija Teloka sabiedrībā dzīve nekad nelikās tik nepatīkama. Bet šī draudzība dīvainā kārtā bija sākusies ar ķildu. Reiz, jautri nākot ar kādu duci skolasbiedru pa Pils ielu no skolas, Villija skats aizklīda līdz katoļu baznīcai, vienkāršai, neglītai celtnei, kas atradās blakus gāzes fabrikai. «Nāciet!» viņš, kā kumeļš ālēdamies, sauca. «Man ir seši pensi. Iesim iekšā un izpirksim savus grēkus.» Tad, pārlaizdams skatu visam baram, ieraudzīja Frānsisu un nosarka veselīgā kaunā. Ar šo joku viņš nebija domājis neko ļaunu, un tas būtu pagājis garām neievērots, ja Malkoms Glenijs to nebūtu uzķēris un veikli uzpūtis par kaušanās iemeslu.

Citu skubināti, Frānsiss un Villijs uzsāka pilsētas pļavā asiņainu cīņu, kas ilgi palika neizšķirta. Tā bija krietnu atziņu bagāta cīņa, kura vēl nebija beigusies, kad iestājās tumsa. Abiem pretiniekiem gan jau pietika, bet skatītāji ar bērniem piemītošu nežēlību nepieņēma šo cīņu par izšķirtu. Nākamā vakarā pēc stundām pretiniekus saveda kopā, pārmeta tiem gļēvumu un izaicināja dauzīt no jauna jau tā krietni sadauzītās galvas. Atkal noasiņojuši, spēkus izšķieduši, tie negribēja savā stūrgalvībā piekāpties. Tā viņi cīnījās veselu nedēļu kā spāņu gaiļi saviem zemiskajiem biedriem par uzjautrinājumu. Bez iemesla radītā necilvēciskā sadursme, kas negribēja beigties, kļuva abiem par murgu, līdz sestdienā abi satikās vieni paši vaigu vaigā. Pirmais bridis bija moku pilns, tad zeme atvērās, debesis izkusa, un piepeši katrs juta otra roku sev ap kaklu. Villijs šņukstēja: «Es negribu tevi uzvarēt, es tevi mīlu, vecais!» — turpretim Frānsiss, beržot ar pirkstu kauliņiem sasarkušās acis, raudādams atbildēja: «Villij, es tevi mīlu kā nevienu citu visā Darovā!»

Viņi bija jau līdz pusei šķērsojuši pilsētas pļavu — publisko laukumu, ko sedza netīra zāle ar novārtā pamestu mūzikas kapelas paaugstinājumu vidū, sarūsējušu dzelzs ateju attālākajā galā un dažiem soliem, no kuriem vairums bija bez atzveltnēm un kur rotaļājās bāli bērni, smēķēja un skaļi ķildojās dienaszagļi—, kad Frānsiss pēkšņi redzēja — viņam pārskrēja drebuļi —, ka garām jāiet vectēva sanāksmei. Tajā pļavas galā, kas atradās vistālāk no atejas, bija pacelts mazs, sarkans karogs ar zelta uzrakstu: «MIERS VIRS ZEMES UN CILVĒKIEM LABS PRĀTS.» Karogam iepretim stavēja pārnesams harmonijs ar tādu pat krēsliņu, kur kā upura jērs sēdēja misis Glenija; viņai blakus stāvēja Malkoms, drūmi satvēris korāļu grāmatu. Starp karogu un harmoniju — uz zemām koka kāpnēm — kādu trīsdesmit cilvēku vidū stāvēja svētais Dens.

Kad zēni pienāca sanāksmei, Daniels bija beidzis lūgšanu, ko skaitīja skaļā balsī. Atsviedis kailo galvu atpakaļ, viņš tagad sāka savu sprediķi. Tā bija laba un skaista runa, kas izteica Daniela dedzīgo pārliecību un atklāja visu viņa vienkāršo dvēseli. Viņa mācība dibinājās uz brālību, mīlestību citam pret citu un uz Dievu. Cilvēkam jāpalīdz savam tuvākajam un jānes pasaulē miers un laba griba. Kaut taču viņš cilvēci varētu līdz tam ideālam aizvadīt! Viņš nestrīdējās ar baznīcām, bet mīļi tās pamācīja: ne jau forma bija svarīga, bet gan pamats, pazemība un žēlsirdība. Jā, un tolerance! Ko līdzēja nosaukt šos skaistos jēdzienus, ja ikdienas dzīvē to trūka.

Frānsiss jau agrāk bija dzirdējis, kā vectēvs runāja. Neapzinīgi pret paša gribu, it kā iekšēji mudināts, viņš piekrita tam, ko sludināja svētais Dens, kas savu uzskatu dēļ pusei pilsētas bija kļuvis par apsmieklu. Asie pārdzīvojumi pildīja viņa sirdi ar izpratni un mīlestību, ar ilgām pēc pasaules, kas nepazītu cietsirdību un naidu. Stāvot un klausoties, viņš piepeši ieraudzīja kuģu būvētavas kniedētāju brigadieri Džo Moiru. Kopā ar baru dienaszagļu, kas parasti mētājās gar Darovas spirta pagrabiem un tagad bija bruņojušies ar ķieģeļiem, sapuvušiem augļiem un eļļainām lupatām, ko izsvieda no boileru fabrikas, tas tuvojās sapulcei attālākajā vietā. Moirs bija patīkams palaidnis milža augumā, kas iedzēries un jautrā prātā vajāja pestīšanas sapulces un citas sanāksmes, kuras notika zem klajas debess. Viņš grozīja rokās eļļā samērcētu lupatu un sauca: — Ei, Den! Padziedi nu un uzdanco!

Acis Frānsisa bālajā sejā iepletās. Viņi taču izjauks sapulci! Gara acīm viņš redzēja, kā misis Glenija izvelk no aptašķītajiem matiem pārgatavojušos tomātu, kā Malkoma pretīgajai sejai kā plāksteris pielīp taukaina lupata; sevi pašu viņš redzēja līksmu un priecīgu par visu notikušo.

Te viņš paskatījās uz Danielu: tas arvien vēl nejauta briesmas. Kāda savāda spēka varā viņa vārdi pauda nerimstošu mīlestību un aizrautīgi lauzās no dvēseles dziļumiem.

Frānsiss metās uz priekšu. Neapjēdzis, kā un kādēļ, viņš atradās Moiram blakus. Satvēris to aiz elkoņa, viņš aizelsies bilda: — Nedari tā, Džo! Lūdzu, ne! Mēs taču esam draugi, vai ne?

— Pie velna! — Moirs nolaida acis. Drūmo skarbumu sejā nomainīja laipna izteiksme, kad viņš pazina Frānsisu. — Dieva dēļ, Frānsis! — Tad klusi: — Es aizmirsu, ka viņš ir tavs vectēvs. — Iestājās izmisīgs klusums. Pēc tam viņš pavēloši uzsauca tiem, kas bija nākuši viņam līdzi: «Nāciet, puiši, iesim uz skvēru, sadosim tiem allēlūjniekiem!»

Viņi aizgāja. Harmonijs kvieca, ko jaudāja. Neviens, izņemot Villiju Teloku, nezināja, kādēļ pērkona grāviens nenotika.

Brīdi vēlāk, pienākot pie mājas, vēl šī notikuma iespaidā viņš vaicāja: — Kādēļ tu, Frānsis, to darīji?

Frānsiss nedroši atbildēja: — Es nezinu... Viņa vārdos ir kaut kas... Man pietiek naida, ko es dabūju just visus šos četrus gadus. Mans tēvs un māte nebūtu noslīkuši, ja tēvu nebūtu nīduši... — It kā nokaunējies viņš aprāva savu domu.

Klusēdams Villijs viņu ieveda dzīvojamā istabā, kas pēc āra krēslas likās gaiša un patīkama savā izšķērdīgi nekārtīgajā ērtībā. Tā bija gara telpa ar augstiem griestiem, kastaņkrāsas tapetēm un salauztām, nekārtīgi novietotām sarkana plīša mēbelēm; krēsliem pie kājām nebija ritenīšu. Saplēstās vāzes bija salīmētas, zvana podziņa izrauta, uz kamīna dzegas mētājās pudelītes, etiķetes un tablešu kārbiņas. Uz Eksminsteras grīdsegas, kas bija notraipīta ar tinti, vārtījās bērni ar rotaļlietiņām un grāmatām. Lai gan pulkstenis jau bija gandrīz deviņi, neviens no Tēloka ģimenes vēl negulēja. Villija septiņi mazie brāļi un māsas, Džīna, Toms, Ričards, — pat tēvs atzinās, ka sarežģīto vārdu sablīvējumu nevar paturēt galvā, — bija aizņemti katrs savā nodarbībā: viņi lasīja, rakstīja, zīmēja, ēda plūkdamies savas vakariņas — karstu maizi ar pienu —, kamēr māte, Agnēze Teloka, sapņaina, saldkaira sieviete, izjukušiem matiem un neaizsegtām krūtīm, izcēla no šūpuļa pie krāsns zīdaini un, attinusi kūpošo autiņu, nosusināja kailo bērnu, kas ar savu deguntiņu meklēja viņas balto, gaiši sārto krūti.

Neļaudamās traucēties, viņa ar smaidu apsveica Frānsisu: — Vai esat klāt, zēni? Džina, uzliec vēl šķīvjus un karotes! Ričard, liec Sofijai mieru! Džīna, mīļā, noņem no auklas tīru autiņu Sazerlendaml Paskaties arī, vai katls vārās tēva grokam. Cik skaists laiks! Tomēr esot daudz saslimšanas gadījumu, saka doktors Teloks. Apsēdies, Frānsis! Tom, vai tēvs neteica, lai tu neej citiem tik tuvu? — Doktors vienmēr atnesa mājās nepatikšanas: vienu mēnesi masalas, otru vējbakas. Pašlaik upura jērs bija sešus gadus vecais Toms. Noskūtu galvu tas oda pēc karbola un aplaida ar ādasēdi visu ģimeni.

Iespriedies citu vidū uz aizņemtās sofas blakus četrpadsmit gadus vecajai Džīnai, kas ar balto ādas krāsu un mierīgo smaidu līdzinājās mātei, Frānsiss ēda sviestmaizi un piedzēra pienu ar kanēli. Viņš vēl nebija īsti nomierinājies pēc pēdējā pārdzīvojuma. Krūtīs bija smaguma sajūta, un galva šķita reibstam. Bet šai mājā viņa sāpošās smadzenes mocīja vēl viena problēma. Kādēļ šie ļaudis bija tik labsirdīgi, laimīgi un—apmierināti? Neticīgs ateists tos mācīja noliegt Dieva esmi, un viņi jau ar vienu kāju atradās ellē.

Ceturksni pēc deviņiem uz oļainā ceļa nočirkstēja divriči. Ienāca doktors Teloks. Sacēlās vareni kliedzieni. Acumirklī viņš atradās visa uzbrūkošā pūļa centrā. Kad sajukums bija rimis, doktors sirsnīgi noskūpstīja sievu, apsēdās savā krēslā ar groka glāzi rokā, mājas kurpēm kājās un mazo acu bolītāju Sazerlendu klēpī.

Ievērojis Frānsisa skatu, viņš jokodamies pacēla kūpošo glāzi.

— Vai es tev neteicu, ka pusdeviņos būs karsta inde galdā? Šitāds dzēriens tracina — vai ne, Frānsis?

Redzot tēvu tik labā omā, Villijs pastāstīja, kas bija atgadījies lūgšanas sanāksmē. Doktors iesita sev pa gurnu un uzsmaidīja Frānsisam. — Labi, mans mazais katoļu Voltēr! Līdz sava mūža beigām es nebūšu ar tevi vienisprātis, bet tavas tiesības paust savu pārliecību es aizstāvēšu ar savu dzīvību. Džīna, neskaties tādām teļa acīm uz šo nabaga puisēnu! Es domāju, tu gribēji kļūt žēlsirdīgā māsa! Jūs mani pataisīsit par vectēvu, pirms būšu četrdesmitgadnieks. Nu labi... — Piepeši viņš nopūtās un uzsauca sievai tostu. — Mēs nekad netiksim debesīs, siev, — bet mēs vismaz dabūjam paēst un padzert.

Vēlāk, ārdurvīs stāvot, Villijs satvēra Frānsisa roku.

— Nu, laimīgi... Raksti, kad būsi tur.

Nākamā rītā pulksten piecos, kad ārā vēl bija tumšs, no kuģu būvētavas pār miglā tīto Darovu atskanēja garš, skumjš svilpiens. Vēl lāgā nepamodies, Frānsiss grīļodamies izkāpa no gultas un, apģērbis darba uzvalku, nostreipuļoja pa kāpnēm. Bāls, drūms rīts sitās viņam pretim, kad viņš piebiedrojās citiem klusiem, aukstumā drebošiem vīriem, kas, galvas nodūruši, plecus uzrāvuši, steidzās uz kuģu būvētavas vārtiem.

Svaru tiltam pāri, pārbaudes lodziņam garām — un viņš bija vārtu iekšpusē. Kā rēgaini spoki viņu ielenca kuģi, tikko samanāmi savās statnēs. Pie kāda vēl nepabeigta bruņu skeleta pulcējās Džo Moira brigāde: Džo, kniedētāja palīgs, turētāji, vēl divi mācekļi un viņš pats.

Uzpūzdams kaltuves plēšas, viņš iekvēlināja ogles. Klusi, negribīgi, it kā sapnī brigādes ļaudis sāka strādāt. Moirs pacēla lielu stieni, krītošo veseru dārdi pildīja gaisu un atbalsojās visā kuģu būvētavā.

Frānsiss ar ugunī nokaitētām kniedēm uzrāpās pa kāpnēm un tās ātri bāza plākšņu caurumos. Tad ar smagiem vesera sitieniem kniedes nolīdzināja plakanas, līdz lielās metāla plāksnes, no kurām veidoja kuģa ārējo apvalku, bija atdzisušas. Darbs bija ļoti grūts: svelme pie kvēlojošajām oglēm, aukstums uz kāpnēm. Strādniekiem maksāja par gabaldarbu. Tie prasīja ātrāk dot kniedes, ātrāk, nekā zēni spēja sniegt. Un kniedēm bija jābūt labi nokaitētām. Ja tās nederēja, kniedētāji svieda zēniem atpakaļ. Augšā, lejā pa kāpnēm, pieskrienot ugunij, aizskrienot no tās, apsvilis, dūmu pierijies, iekaisušām acīm, elsdams Frānsiss baroja kniedētājus visu cauru dienu.

Pēcpusdienā darba gaita kļuva vēl straujāka. Likās, vīri neko vairs neievēroja. Netaupīdami sevi, tie saspringti strādāja. Pēdējās miglainā skurbuma stundās viņi gan kāri ausījās, kad atskanēs beigu svilpiens.

Beidzot, beidzot tas atskanēja. Kāda svētīga atpestīšana! Frānsiss apstājās un apslapināja sasprēgājušās lūpas, juzdamies kurls no visiem trokšņiem, kas tagad norima. Netīru seju, sviedrains, par spīti nogurumam, viņš, mājup ejot, domāja: «Rīt... rīt...» Atkal viņa acīs uzmirdzēja savādā uguns — viņš ierāva galvu plecos.

Tanī vakarā viņš izvilka koka kasti, ko turēja paslēptu nelietotā maiznīcas krāsnī, un izmainīja sūri sakrāto sudraba un kapara naudu pussovrinā [Sovrins – viena sterliņu mārciņa]. Viņam gandrīz piemetās drudzis no zelta naudas gabala kabatā. Nosarcis un uztraukts viņš lūdza misis Glenijai adatu un diegu. Viņa tam uzbļāva, bet tad uzmeta pētījošu skatu.

— Pagaidi! Augšējā atvilktnē ir diega spolīte — blakus tai ir adatu grāmatiņa. To tu vari ņemt. — Viņa uzmanīgi nolūkojās Frānsisā, kad tas aizgāja. Virs ceptuves — savas nabadzīgās, tukšās istabiņas vientulībā viņš ietina naudas gabalu papīrā un rūpīgi iešuva svārku iekšpusē zem oderes. Priecīgs un drošs viņš nāca lejā atdot diegu.

Nākamajā dienā kuģu būvētavu slēdza divpadsmitos. Doma, ka viņš nekad vairs neies pa šiem vārtiem, viņu tā spārnoja, ka viņš tikko varēja paēst pusdienas. Viņš baidījās, ka nemiers un sasarkušie vaigi varēja misis Gleniju pamudināt uz stingru iztaujāšanu. Bet, viņam par apmierinājumu, tā neko nejautāja. Piecēlies no galda, viņš tūdaļ izšmauca uz Austrumu ielas un nozuda.

Ticis laukā no pilsētas, viņš sāka iet ātrāk. Sirds krūtīs dziedāja. Notikums nebija nekāds sevišķais: tā bija nelaimīgo bērnu parastā bēgšana. Bet viņam tas nozīmēja ceļu uz brīvību. Ja viņš nokļūtu Mančesterā, tad katrā ziņā atrastu darbu turienes kokvilnas austuvēs. Ceļu līdz dzelzceļa mezglam viņš veica četrās stundās. Pulkstenis sita seši, kad viņš iegāja Olstedas stacijā.

Apsēdies zem petrolejas spuldzes uz pamestā, vējainā perona, viņš atvāza savu kabatasnazīti, atārdīja svārku vīli, izņēma salocīto papīru un izvīkstīja no tā spīdīgo naudas gabalu. Uz perona parādījās nesējs, daži pasažieri, tad atvēra kasi.

Viņš nostājās pie lodziņa un prasīja biļeti.

— Deviņi un seši, noteica ierēdnis un ar mašīnu izspieda caurumu zaļajā biļetē.

Frānsiss atviegloti uzelpoja: viņš tomēr bija brauciena maksu aprēķinājis pareizi. Viņš iebāza naudu pa lodziņa apakšu.

Klusums. — Kas tie par jokiem? Es teicu deviņi, seši.

— Es jums iedevu pussovrina.

— Ak tā gan! Pamēģini to man vēlreiz, un tu būsi aiz restēm, jaunskungs! — Nikni ierēdnis atsvieda naudu atpakaļ.

Tas nebija pussovrins, bet gan jauns, spīdīgs fārtings.

Mokošā apstulbumā Frānsiss redzēja, kā vilciens pienāca, uzņēma braucējus un svilpdams aizbrauca nakts tumsā. Tad viņa prāts sataustīja mīklas atrisinājumu. Šuve, ko viņš atārdīja, nebija viņa neveiklie adatas dūrieni, bet gan pratēja rokas darinājums. Pilnīgi sagrauzts viņš iedomājās, kas naudu bija ņēmis: misis Glenija.

Pusdeviņos vakarā ogļraču ciemata Senderstenas apkārtnē bieza, drēgna migla slāpēja divriču lukturu gaismu, tā ka vīrs, kas sēdēja ratos, gandrīz sabrauca vientuļo gājēju ceļa vidū. Tikai viens cilvēks spēja nakts laikā braukt pa šādiem ceļiem: doktors Teloks. Apturējis iztrūkušos zirgu, viņš mēģināja miglā kaut ko saskatīt, un pēkšņi viņa veiklā lamāšanās aprāvās.

— Augstais dievs Hipokrāt! Tas esi tu! Kāp iekšā. Ātri — kamēr ķēve nav izlauzusi manas rokas no locītavām. — Teloks ietina savu pasažieri segā un brauca tālāk, neko nejautājis: viņš pazina klusuma lielo, dziedniecisko spēku.

Vēl nebija pusdesmit, kad Frānsiss jau strēba karstu viru kamīna priekšā ārsta dzīvojamā istabā, kuru parastie iemītnieki tagad bija atstājuši un kurā valdīja nedabisks klusums; uz grīdsegas rāmi gulēja kaķis. Pēc kāda brītiņa ienāca misis Teloka sapītiem matiem un pāri naktskreklam pārmestos, neaizpogātos rītasvārkos. Kopā ar vīru viņa stāvēja, pētoši nolūkodamās novārgušajā zēnā, kas, savādas apātijas pārņemts, nemaz nemanīja viņu klātieni un čukstus. Frānsiss mēģināja smaidīt, kad ārsts, paņēmis stetoskopu, jokodamies tuvojās. — Varu saderēt uz saviem zābakiem, ka tavs klepus ir tikpat kā pārgājis. — Zēns nepretojās, atpogāja kreklu un ļāva doktoram izmeklēt.

Teloka drūmajā sejā bija dīvaina izteiksme, kad viņš izslējās atkal taisns. Viņa joku krājums bija izsīcis pārsteidzoši ātri. Uzmetis skatu sievai, viņš kodīja savu biezo lūpu un pēkšņi iespēra kaķim.

— Velns un elle! — viņš iekliedzās. — Mēs liekam saviem bērniem būvēt mūsu karakuģus. Mēs liekam tiem svīst ogļraktuvēs un austuvēs. Mēs esam kristiešu zeme. Jā! Es lepojos, ka esmu pagāns! — Strauji, gandrīz nikni viņš pievērsās Frānsisam. — Klau, zēn, kas ir šie ļaudis, kurus tu pazīsti Tainkāslā? Ko — Benons? No Uniona kroga? Ej tūlīt mājās un liecies gultā, iekams tevi nav nogāzis plaušu karsonis.

Frānsiss aizgāja uz māju, viņa pretošanās gars bija salauzts. Visu nākamo nedēļu misis Glenija staigāja, savilkusi seju mocekles izteiksmē, bet Malkoms valkāja jaunu, rūtainu vesti. Cena: pussovrina.

Frānsisam tā bija šausmīga nedēļa. Klepojot sāpēja kreisie sāni, ar mokām viņš aizvilkās uz darbu. Zēns neskaidri nojauta, ka vectēvs par viņu cīnījās. Bet Daniels bija sakauts, galīgi uzvarēts. Viss, ko mazais maiznieks varēja darīt, bija pazemīgi piedāvāt ķiršu kūkas, ko Frānsiss nespēja ēst.

Kad pienāca sestdienas pēcpusdiena, viņam vairs nebija spēka iet. Viņš gulēja augšā, savā kambarī, un bezcerīgā apātijā skatījās ārā pa logu.

Piepeši viņš satrūkās, sirds iepukstējās neticami strauji. Tur lejā uz ielas kā liellaiva, kas peld cauri svešiem, bīstamiem ūdeņiem, lēni tuvojās kāda cepure, kura saistījās ar daudzām atmiņām, — vienreizīga, nepārprotama. Jā, jā: un cieši satītais lietussargs ar zelta rokturi, īsā roņādas jaka ar apšūtām pogām. No viņa bālajām lūpām vārgi izlauzās vārdi: — Krustmāte Pollija.

Lejā atsprāga veikala durvis. Ar pūlēm piecēlies, viņš nozagās pa kāpnēm un trīcēdams nostājās aiz daļēji aizstiklotajām durvīm.

Pollija stalti stāvēja veikala vidū; savilkusi lūpas, viņa zobgalīgi pārlaida telpai skatu, it kā būtu nākusi veikalu pārlūkot. Misis Glenija puspiecēlusies naidīgi raudzījās viņā. Slinki atspiedies pret pārdotavas galdu, Malkoms puspavērtu muti ziņkārīgi blenza no vienas sievietes uz otru.

Krustmātes Pollijas skats apstājās pie maiznieka sievas. — Misis Glenija, ja pareizi atceros!

Misis Glenija izskatījās pavisam nelāgi. Ap vidu tai vēl bija netīrais priekšpusdienas priekšauts, blūze pie kakla neaizpogāta, un kāda aukla nokarājās no jostas.

— Ko jūs gribat?

Krustmāte Pollija pacēla uzacis. — Es atbraucu apciemot Frānsisu Čizemu.

— Viņa nav mājās.

— Tiešām? Tad es gaidīšu, kamēr viņš pārnāks.

Pollija ierīkojās krēslā blakus pārdotavas galdam, acīmredzot taisīdamās palikt ilgi.

Iestājās pauze. Misis Glenijas seja bija kļuvusi netīri sārta. Novērsusies viņa teica: — Malkom, aizskrej uz ceptuvi un pasauc tēvu.

Malkoms strupi atteica: — Pirms piecām minūtēm viņš aizgāja uz tirgu. Līdz tējas laikam viņa mājās nebūs.

Pollija atrāva skatu no griestiem un kritiski palūkojās uz Malkomu. Kad tas nosarka, viņa pasmīnēja un uzjautrināta skatījās prom.

Pirmo reizi misis Glenija jutās neērti. Dusmīgi viņa izgrūda: — Mēs te esam darbaļaudis un nevaram visu dienu sēdēt dīkā. Es jums teicu, ka zēns ir izgājis. Domājams, ka viņš pirms vakara neatgriezīsies — ņemot vērā sabiedrību, kādā uzturas! Mūžīgi jāuztraucas, ka viņš tik vēlu nāk mājās un slikti uzvedas. Vai ne, Malkom?

Malkoms skābi pamāja ar galvu.

— Redziet! — misis Glenija strauji turpināja. — Ja es jums visu pastāstītu, jūs brīnītos. Bet ko lai dara — mēs esam kristīgi ļaudis, un mums par viņu iārūpējas. Varu jums dot savu godavārdu — viņam klājas ļoti labi un viņš jūtas laimīgs.

— Priecājos dzirdēt, — Pollija atturīgi noteica, ar cimdu pieklājīgi aizsegdama žāvas, — jo es esmu atbraukusi, lai ņemtu viņu sev līdzi.

— Ko! — Misis Glenija apstulbusi sāka grābstīties gar blūzes apkakli; viņas seja te piesarka, te nobāla.

— Man ir ārsta apliecība, — krustmāte Pollija paziņoja, ar indīgu gandarījumu veidodama šo briesmīgo teikumu, ka zēns ir nepietiekami paēdis, pārlieku nostrādināts un ka viņam draud plaušu karsonis.

— Nav tiesa.

Pollija izvilka no uzroča vēstuli un badīja tajā ar lietussarga rokturi. — Vai protat angļu valodu?

— Tie ir meli, ļaunprātīgi meli. Viņš ir tikpat vesels un labi paēdis kā mans pašas dēls!

Iestājās klusums. Frānsiss bija pieplacis pie durvīm, lai nepaliktu mokošā neziņā par šīs scēnas iznākumu, bet šai mirklī pārāk smagi uzgūlās nedrošajam rokturim. Durvis atsprāga, un viņš iebruka pašā veikala vidū. Klusums.

Krustmātes nedabiskais miers vēl palielinājās. — Nāc šurpu, zēn. Nedrebi. Vai gribi palikt šeit?

— Nē, negribu.

Pollija pameta griestos attaisnojošu skatu. — Tad ej un savāc savas mantas.

— Man nav nekā, ko savākt.

Raustīdama cimdus, Pollija lēni piecēlās.Tad mums šeit vairs nav nekā, ko darīt.

Misis Glenija spēra soli uz priekšu, nobālusi aiz trakām dusmām. — Jūs nevarat mani apiet. Es jums uzsūtīšu tiesu.

Zīmīgi Pollija iebāza vēstuli uzrocī. — Tad mēs varbūt uzzināsim, cik daudz naudas, ko saņēmāt par nabaga Elizabetes mēbelēm, jūs iztērējāt viņas dēla un cik savējā labā.

Atkal iestājās satriecošs klusums. Bāla, ļauna, uzvarēta, vienu roku piespiedusi pie krūtīm, stāvēja maiznieka sieva.

— Ai, māt, lai taču viņš iet! — čīkstēja Malkoms. — Tā mēs beidzot tiekam no viņa vaļā.

Šūpojot lietussargu, krustmāte Pollija noskatīja viņu no galvas līdz kājām. — Jaunais cilvēk, jūs esat āksts! Viņa pagriezās pret misis Gleniju. — Un jūs, kundze, — skats kavējās virs maiznieces galvas, — neesat par matu labāka.

Priecādamās par uzvaru, viņa stūma aiz pleca Frānsisu, tādu, kāds viņš bija, ārā no veikala.

Abi gāja uz staciju. Ar cimdu viņa aptaustīja zēna uzvalka drēbi, it kā viņš būtu sagūstīts retas sugas dzīvnieks, kas kuru katru brīdi varētu izmukt. Bez vārda runas viņa pie stacijas tam nopirka veselu turzu Ebernīdas biskvītu, klepus zāles un pavisam jaunu katliņu. Vilcienā viņa sēdēja zēnam pretī — taisna izslējusies, neparasta, mierīga — un, vērodama, kā viņš sausos biskvītus slapina savām pateicības asarām, — jaunā cepure, apņemot galvu līdz pat ausīm, krustmāti gandrīz pilnīgi aizsedza viņa skatienam —, kritiski piemiegtām acīm runāja:

— Es vienmēr zināju, ka šī sieviete nav dāma, to es nopratu pēc viņas sejas. Mīļais Frānsis, tā bija liela kļūda — ļaut, lai viņa ar tevi tā apietas. Nākamais, ko darīsim, — apgriezīsim tev matus!

III

Cik brīnišķīgi bija aukstajos rītos gulēt siltajā gultā, līdz krustmāte Pollija atnesa brokastis — lielu šķīvi ar olām un speķi, melno tēju, kas vēl vārījās, un veselu kaudzi karstu, grauzdētu maizīšu. Viss bija salikts uz paplātes ar metālā iespiestiem vārdiem: Allgood’s Old Ale [Pazīstama Skotijas alus marka]. Dažreiz, baiļu pārņemts, viņš pamodās agri, bet tad atģidās, ka nav vairs jābaidās svilpiena. Atviegloti nopūties, viņš dziļāk ierakās dzeltenajās, biezajās segās. Viņa omulīgajai istabiņai bija tapetes ar puķuzirņu vītnēm un krāsota grīda ar vilnas paklāju. Pie vienas sienas karājās Allgood’s Prize Dray Horse [Pazīstama Skotijas alus marka] alus darītavas litogrāfija, pie otras pāvesta Gregora ģīmetne, un durvīm blakus stāvēja mazs porcelāna trauciņš svētītam ūdenim, aiz kura bija aizbāzts Lieldienu pūpolu zariņš. Sāpes sānos bija rimušās, tikai retumis viņš vairs ieklepojās, vaigi bija kļuvuši apaļi. Brīvais laiks bija zēnam kaut kas jauns, un pateicībā viņš to uztvēra kā īpatnēju glāstu, lai gan nezināmā nākotne viesa nemieru.

Šinī skaistajā pēdējās oktobra dienas rītā krustmāte Pollija sēdēja uz viņa gultas malas un skubināja viņu ēst. — Krauj tik iekšā, puisīt! Kļūsi stiprāks! — Uz paplātes vēl bija trīs olas un kraukšķīgs, cauraudzis speķis. Viņš jau bija aizmirsis, ka ēdiens var būt tik garšīgs.

Turot paplāti uz ceļgaliem līdzsvarā, viņš ievēroja, ka krustmāte ir neparasti priecīga. Drīz viņa zīmīgi pamāja ar galvu.

— Man šodien ir kāda ziņa tev, jaunskungs, ja tu to vari izturēt.

— Ziņa, krustmāt Pollija?

— Neliels uzmundrinājums, lai tev būtu jautrāk pēc šī garlaicīgā mēneša kopā ar Nedu un mani. — Viņa sausi pasmīnēja, redzot zēna siltajās, brūnajās acīs strauju protestu. — Vai tu nevari uzminēt, kas tas ir?

Viņš vērās krustmātē ar pētošu skatienu, kurā izpaudās lielā mīlestība, ko viņa bija modinājusi ar savu nebeidzamo labsirdību. Vienkāršā, stūrainā seja — palsā sejas krāsa, pūciņas uz garās augšlūpas, dzimumzīme ar matu kušķīti vaigā — izskatījās mīļa un jauka.

— Es nevaru uzminēt, krustmāt Pollija.

Viņa īsi iesmējās — tas notika reti — un apmierināta nospraustajās, ka radījusi zēnā ziņkāri.

— Kas noticis ar tavām smadzenēm, puis? Man šķiet, ka no lielās gulēšanas tās būs izkurtējušas.

Viņš laimīgi iesmējās, juzdamies ar viņu vienisprātis. Taisnība, līdz šim viņa atveseļošanās bija bijusi mierīga.

Pollijas iedrošināts — viņa baiļojās par zēna plaušām, jo pašas ģimenē «staigāja dilonis», — viņš palika gultā līdz desmitiem. Apģērbies viņš devās krustmātei līdzi iepirkties. Iepirkšanās bija lepna pastaiga pa Tainkāslas galvenajām ielām, un, tā kā Neds ēda daudz un tikai visu to labāko, bija nepieciešama liela prasme, izvēloties mājputnus un cepešus. Šīs pastaigas Frānsisam daudz ko atklāja. Viņš redzēja, kā krustmātei Pollijai patīk, ja labākajos veikalos viņu cienīja un «pazina». Viņa mēdza stāvēt malā un gaidīt, kamēr iemīļotais pārdevējs būs brīvs un varēs viņu apkalpot. Galvenais — viņa bija īsta dāma. Šie vārdi bija viņas mēraukla — kritērijs visiem viņas darbiem, pat apģērbam, ko vietējā šuvēja bija darinājusi tik šausmīgā gaumē, ka dažreiz ļaudis slepus smējās. Uz ielas viņai bija dažādu aprindu sveicieni. Ja viņu pazina un sveicināja vietējās ievērojamās personas — pārraugs, sanitārinspektors vai galvenais kārtībnieks —, viņa ļoti priecājās, kaut arī to neizrādīja. Taisni stāvēdama, ar putniņu uz cepures, kurš, likās, čivināja, viņa tad Frānsisam čukstēja: — Tas bija misters Ostins, tramvaju inspektors — krusttēva draugs — smalks cilvēks. — Visaugstāko apmierinājumu viņa guva tad, kad pāters Džeralds Ficdžeralds, staltais, glītais Svētā Dominika baznīcas mācītājs, garāmejot viņu apveltīja ar laipnu, žēlīgu smaidu. Katru priekšpusdienu abi iegāja baznīcā, un, tupot ceļos, Frānsisam iespiedās atmiņā Pollijas saspringtais profils un lūpas, kas klusi čukstēja pār dievbijīgi saliktajām, sasprēgājušajām rokām. Pēc tam viņa nopirka kaut ko īpaši Fransisam: vai nu stipru kurpju pāri, kādu grāmatu, vai arī anīsa saldumu turzu. Viņš bieži asarām acīs pretojās, kad tā atvēra savu nodilušo maku, bet tad viņa vienkārši saspieda viņa elkoni un pakratīja galvu. — Tavs krusttēvs neteiktu «nē». — Viņa bija aizkustinoši lepna uz radniecību ar Nedu un uz savu sakaru ar Uniona krogu.

Krogs atradās doka tuvumā, Kanāla un Daika ielu stūrī, no kurienes pavērās lielisks skats uz apkārtējiem namiem, ogļu barkām un jaunā zirgu tramvaja galastaciju. Krogs atradās divstāvu celtnē ar brūnu apmetumu; Benoni dzīvoja virs viesu telpām. Katru rītu pusseptiņos apteksne Megija Megūna atvēra krogu un, sarunādamās pati ar sevi, sāka to tīrīt. Tieši astoņos nonāca Neds Benons, izmeties kreklā un bikšturos, bet gludi skuvies, saeļļotu sprogu uz pieres, un apkaisīja grīdu ar svaigām zāģu skaidām no kastes aiz bufetes. Tā nebija nepieciešamība, bet rituāls. Pēc tam, pavērojis, kāds ārā laiks, viņš ienesa pienu un pārgāja pāri pagalmam, lai pabarotu suņus. To viņam bija trīspadsmit, lai apliecinātu, ka nav māņticīgs.

Drīz parādījās pirmie pastāvīgie viesi: Skentijs Megūns vienmēr pirmais aizkliboja ar savām ar ādu apvilktajām koka kājām uz iemīļoto kaktu, viņam sekoja daži doka strādnieki, vēl viens vai divi naktsmaiņas tramvaja vadītāji. Strādnieki neuzkavējās ilgi — tikai lai iemestu savu pusmēriņu šņabja un noskalotu ar glāzi vai lielāku mēru alus. Bet Skentijs skaitījās pastāvīgs viesis. Līdzīgi uzticīgam sargsunim viņš sapņaini vērās Nedā, kad tas lēns un vienaldzīgs stāvēja aiz bufetes, kuras tumšo paneli greznoja ierāmēts uzraksts: DŽENTLMEŅI UZVEDAS PIEKLĀJĪGI, PĀRĒJIE ARĪ.

Piecdesmit gadus vecais Neds bija resns liela auguma vīrs, tuklu, dzeltenīgu seju un izvelbtām acīm. Viņš nemēdza iekarst, un viņam trūka asprātības, kāda parasti raksturīga krodziniekiem, taču piemita kāds svinīgs, žultains cēlums, un viņš lepojās ar savu reputāciju un veikalu. Kartupeļu bads bija padzinis viņa vecākus no Īrijas, zēnībā viņš iepazina nabadzību un badu, bet pārvarēja neiedomājamus šķēršļus. Viņam nebija parādu, ar iestādēm un aldariem attiecības bija vislabākās, un viņam netrūka arī daudzu nozīmīgu draugu. Viņš nopietni apgalvoja: tirgošanās ar dzērieniem ir godājama lieta un es pats to apliecinu. Viņš necieta, ka jauni cilvēki dzer un stingri atteicās apkalpot sievietes, kurām bija mazāk par četrdesmit gadiem: Uniona krogā nebija ģimenes nodalījuma. Viņš ienīda nekārtību un, atskanot troksnim, dusmīgi klaudzināja pa bufeti ar vecu, īpaši šim nolūkam pa rokai noliktu kurpi, līdz troksnis norima. Kaut gan pats dzēra jo smagi, piedzērušos viņu nekad neredzēja, varbūt tikai viņa smīns kļuva valšķīgs un skatiens klīstošs tajos vakaros, kurus viņš atzina par izņēmumu, piemēram, svētā Patrika [St. Patrick — Trijās patrons.] vakarā, Helovīnā [Holloween — vakars pirms Visu svēto dienas.], Hogmenejā [Hogmanay — Jaungada vakars (skotiem).] un suņu sacīkšu dienā, ja kāds no viņa suņiem bija pievienojis vēl vienu medaļu smagās pulksteņķēdes kolekcijai, kas stiepās pāri vēderam. Lai nu kā, bet nākamajā dienā pēc šādiem vakariem viņš izskatījās nokaunējies un sūtīja Skentiju pēc svētā Dominika vikāra pātera Klensija. Izsūdzējis grēkus, viņš smagi piecēlās, notīrīja no ceļgaliem dibenistabas grīdas putekļus un iespieda jaunā priestera saujā sovrinu — tas bija domāts nabagu naudaslādei. Pret garīdzniekiem viņam bija veselīga cieņa. Sevišķu bijību viņš izjuta pret draudzes mācītāju pāteru Ficdžeraldu.

Neds tika uzskatīts par pārtikušu; ēda viņš labi, bija devīgu roku un, neuzticēdamies akcijām, ieguldīja savu naudu «ķieģeļos un kaļķī». Tā kā Pollijai iztiku sagādāja nelaiķa brāļa Maikla atstātais mantojums, viņas dēļ Nedam nebija jāuztraucas.

Diezgan skops mīlestībā Neds, kā pats teica, bija ieslēdzis Frānsisu savā sirdī. Viņam patika zēna kautrība un pieklājība, mazrunība, mierīgā izturēšanās un klusā pateicība. Neko nebilzdams, Neds sarauca pieri un kasīja pakausi, kad vaļas brīžos nejauši ievēroja bērna sejiņas drūmo izteiksmi.

Pēcpusdienās Frānsiss, pēc maltītes samiegojies, mēdza sēdēt ar viņu pustukšajā krogā. Slīpie saules stari pāršķēla sasmakušo gaisu, kā tas mēdz būt baznīcā. Kopā ar Skentiju viņš klausījās Neda dzīvajā runā. Skentijs [Scanty (angļu val.) — trūcīgi, nepietiekami.] Megūns, cienījamās, bet trulās Megijas vīrs un nasta, saucās šai vārdā tāpēc, ka no viņa bija atlicis vairs tikai viduklis. Viņš bija zaudējis kājas gangrēnā, ar kuru saslima neizskaidrojamu asinsrites traucējumu dēļ. Izsitot kapitālu no savas nelaimes, viņš tūdaļ pārdevās ārstiem, parakstot dokumentu, ka pēc nāves novēl savu ķermeni uzšķēršanai. Kad pārdošanās nauda bija nodzerta, vecais pļāpa un slaists kļuva īsts nelaimes putns ar asarainām acīm, par biedēkli un apbrīnas objektu visiem ļaudīm. Dzērumā viņš dusmīgi stāstīja, ka esot piekrāpts: — Sev es nedabūju nekā. Ak, šie nolādētie rīkļurāvēji! Tie nekad nedabūs rokā mani, nabaga veco Ādamu! Pie velna bailes! Aiziešu matrožos un noslīcināšos!

Šad tad Neds atļāva Frānsisam ielaist Skentijam glāzi alus, daļēji aiz līdzjūtības, daļēji lai zēnam sagādātu prieku, rīkojoties ap «mašīnu». Kad ziloņkaula rokturis pagriezās, lai pārtrauktu alus strūklu, Skentijs bažīgi sauca: — Nekas, laid vien, zēn! — Putotais brūvējums oda tik tīri un labi, ka Frānsiss gribēja to nogaršot. Neds ar galvas mājienu to arī atļāva un klusi priecādamies smaidīja, redzot zēna saviebto seju. — Pie šitās garšas jāpierod, — viņš nopietni apgalvoja. Viņam bija daudz tādu izteicienu, sākot ar «sievas un alus nesader kopā» un beidzot ar «cilvēka labākais draugs ir nauda paša makā», kuri, bieži un izjusti lietojot, bija jau svētīti par iecienītiem domugraudiem.

Lielākā Neda mīlestība piederēja Norai, Maikla Benona meitai. Viņš pieķērās savai brāļameitai jau toreiz, kad tai triju gadu vecumā ar tuberkulozi nomira brālis un divus gadus vēlāk ar to pašu slimību, kas tik liktenīga ķeltu rasei, arī tēvs. Neds viņu audzināja un trīspadsmit gadus vecu sūtīja uz Svētās Elizabetes klosteri, kur atradās labākā skola Nortamberlendā. Lielās skolas naudas maksāšana viņam sagādāja īstu prieku. Mīļi un vēlīgi viņš sekoja Noras mācībām. Kad viņa brīvdienās atbrauca mājās, viņš kļuva pavisam citāds: veikls, nekad nerādījās bikšturos, rūpīgi apsvēra izbraucienus un izpriecas un, lai kaut kas viņu neaizvainotu, krogā bija vēl stingrāks.

— Nu, — krustmāte Pollija pāri brokastu paplātei skatījās Frānsisā, — es redzu, ka man būs jāsaka, kas tas ir. Vispirms, tavs krusttēvs nolēmis rīkot šovakar viesības, lai svinētu Helovīnu... un, — pēkšņi viņa nodūra acis, — vēl viena iemesla dēļ. Būs zoscepetis, četras mārciņas smags trusis, rozīnes snepdregonam [Spēle, kurā no degoša degvīna jāzvejo rozīnes.] un, protams, āboli — tavs krusttēvs pērk īpašu šķirni Langa dārzniecībā Gosforsā. Varbūt šo pēcpusdienu tu aiziesi tiem pakaļ. Ceļš ir jauks.

— Protams, krustmāt. Bet es labi nezinu ceļu.

— Gan tev to kāds parādīs. — Apdomīgi Pollija gatavoja savu pārsteigumu. — Kāds, kas pārbrauks mājā no skolas un pavadīs ar mums šīs nedēļas nogali.

— Nora! — viņš piepeši iesaucās.

— Tā pati. — Viņa pamāja ar galvu, paņēma paplāti un piecēlās. — Tavs krusttēvs ir ļoti priecīgs, ka meitene atlaista brīvdienās. Steidzies nu apģērbties, kā kārtīgam zēnam klājas. Mēs visi vienpadsmitos iesim uz staciju tam mazajam mērkaķēnam pretī.

Kad viņa aizgāja, Frānsiss palika vēl gultā un, gluži samulsis, raudzījās griestos. Negaidītā ziņa par Noras atbraukšanu viņu pārsteidza un dīvaini saviļņoja. Protams, Nora viņam vienmēr bija patikusi. Bet tagad, domājot par satikšanos, viņu pārņēma savādas jūtas, kaut kas vidējs starp kautrību un dedzību. Viņu pārsteidza un samulsināja tas, ka viņš piepeši bija nosarcis līdz pat matu saknēm. Viņš izlēca no gultas un ātri apģērbās.

Pulksten divos Frānsiss un Nora devās savā ekskursijā. Ar tramvaju viņi aizbrauca līdz Klermontas priekšpilsētai un tad kājām devās pa laukiem uz Gosfortu, abi turēdami lielo, no vītola klūgām pīto grozu, kas šūpojās starp viņiem.

Noru Frānsiss nebija redzējis četrus gadus. Muļķīgā kārtā viņš visu pusdienas laiku bija klusējis kā mēms. Kamēr Neds sevi pārspēja ar daudzajām asprātībām, viņš arvien no meitenes kautrējās. Viņš atcerējās Noru, kad tā vēl bija bērns. Tagad Norai bija jau gandrīz piecpadsmit gadi un pusgarajos, zilajos svārkos un ņieburā viņa izskatījās gluži pieaugusi, izvairīgāka un noslēpumaināka nekā agrāk. Viņai bija mazas rokas un kājas, maza, izteiksmīga seja, kurā paudās izaicinājums; tā varēja būt droša vai arī pēkšņi kļūt kautrīga. Lai gan augumā meitene bija liela un neveikla, kauli bija smalki un trausli. Tumši zilās acis ķircināja un izcēlās bālajā sejā. Aukstums tagad lika tām dzirkstīt un iekrāsoja mazo deguntiņu sārtu.

Gadījās, ka pie groza roktura Frānsisa un Noras pirksti saskārās. Sajūta bija neparasta — jauka un silti mulsinoša. Viņš nezināja nekā skaistāka, kam pieskarties, kā viņas rokas. Viņš nevarēja parunāt un neiedrošinājās uz viņu pat paskatīties, lai gan reizēm juta, ka meitene viņā raugās un smaida. Rudens zeltainais spožums bija pagājis, tomēr mežos kā kvēlojošas ogles vēl spīdēja sarkani lāsumi. Nekad vēl Frānsisam koku, lauku un debess krāsas nebija šķitušas tik spilgtas. Tās skanēja viņa ausīs kā dziesma.

Pēkšņi Nora iesmējās un, atsviedusi matus, metās skriet. Tā kā abi bija saistīti pie groza, viņš skrēja kā vējš meitenei līdzi, kamēr viņa aizelsusies apstājās, acīm mirdzot kā salnai saulainā rītā.

— Neņem ļaunā, Frānsis. Brīžiem man gribas patrakot. Tur nekā nevar līdzēt. Varbūt tāpēc, ka neesmu vairs skolā.

— Vai tev tur nepatīk?

— Patīk un nepatīk. Tur ir jocīgi, bet arī stingri. Vai vari tam ticēt? — Viņa iesmējās nelielā mulsinošas nevainības uzplūdā. — Ejot vannā, mums ir jāapģērbj naktskrekli. Saki — vai tu kādreiz par mani iedomājies, kamēr biju prom?

— Jā. — Atbilde skanēja neveikli.

— Priecājos... Es par tevi domāju. — Viņa ātri paskatījās zēnā, gribēja vēl ko teikt, bet apklusa.

Viņi bija sasnieguši Gosfortas dārzniecību. Džordijs Langs, dārza īpašnieks un Neda labais draugs, atradās augļu dārzā starp kailajiem kokiem un dedzināja lapas. Ar draudzīgu mājienu viņš aicināja abus piebiedroties. Viņi rausa trauslās brūnās un dzeltenās lapas uz lielo, gruzdošo ugunskuru, ko Džordijs jau bija iekūris, līdz viņu drānas piesūcās ar dūmu smaku. Tas nebija darbs, bet lieliska izprieca. Katrs centās sagrābt vairāk lapu, un viņi aizmirsa iepriekšējo neērtības sajūtu. Reiz, kad Frānsiss bija sarausis lielu kaudzi, Nora, viņu kaitinādama, to izjauca. Skaidrais gaiss trīcēja smieklos. Ielīksmots Džordijs Langs smējās viņiem līdzi: — Tādas ir sievietes, zēn. Ņem savu kaudzi un pasmejies!

Beidzot Langs viņiem parādīja koka ēciņu augļu dārza galā, kur atradās ābolu šķūnis.

— Alga nu būtu nopelnīta. Ejiet un kraujiet grozā! — viņš sauca tiem nopakaļ. — Un novēliet Benona kungam labasdienas! Sakiet, ka es šonedēļ aiziešu pēc zāļu spirta.

Ābolu šķūnī valdīja maiga krēsla. Viņi uzkāpa bēniņos, kur salmos, cits citu neskarot, rindu rindām bija izlikti Ribstona pepiņi, ar ko dārzs bija slavens. Kamēr Frānsiss, pažobelē rāpodams, pildīja grozu, Nora sakrustotām kājām sēdēja salmos, paņēma ābolu, noslaucīja gar gurnu un sāka ēst.

— Ā, tas gan ir labs, — viņa teica. — Vai gribi, Frān— sis?

Viņš apsēdās viņai pretī un paņēma ābolu, ko meitene sniedza. Tas garšoja lieliski. Ēdot viņi vērās viens otrā. Kad viņas mazie zobi pārkoda dzelteno miziņu un iecirtās trauslajā, baltajā mīkstumā, mazi sulas pilieni notecēja pār viņas zodu. Tumšajos, mazajos bēniņos viņš nejutās , vairs tik bikli, bet gan sapņaini un silti, viņā ieplūda dzīvesprieks. Nekas viņam vēl nebija paticis vairāk kā uzturēties dārzā un ēst ābolu, ko viņam iedeva. Abu skatieni bieži satikās un smējās; taču meitenes acis smaidīja daļēji; to smaids bija dīvains un iekšējs un likās veltīts tikai viņai vienai.

— Apēd arī sēklas! — viņa piepeši sāka Frānsisu ķircināt, bet tad ātri piebilda: — Nē, neēd vis, Frānsis! Māsa Mārgareta Mērija teica, ka no tām dabū caureju. Bez tam no katras sēkliņas izaug jauna ābele. Vai nav jocīgi! Klausies, Frānsis... Vai tu mīli Polliju un Nedu?

— Ļoti. — Viņš bija pārsteigts. — Un tu?

— Protams... tikai ne to, ka Pollija mani bāž gultā, kad klepoju... un ka Neds mani tur klēpi un glāsta. To es neciešu.

Viņa aprāvās un pirmo reizi nodūra acis. — Ai, tas nekas. Nevajadzēja tev to teikt. Māsa Mārgareta Mērija domā, ka esmu nekaunīga. Vai arī tev ir tādas domas?

Juzdamies neērti, viņš novērsās, taču dedzīgi noraidīja šo apsūdzību ar vienu vienīgu neveikli izteiktu vārdu «Nē!».

Meitene pasmaidīja gandrīz bikli. — Mēs esam draugi, Frānsis, tādēļ tev to arī pastāstīju. Pie joda ar veco Mārgaretu Mēriju! Par ko tu kļūsi, kad būsi pieaudzis?

Iztrūcies viņš stīvi lūkojās viņā: — Nezinu. Kādēļ tu tā jautā?

Nora sāka nervozi raustīt savu tērpu. — Ak, nekas... tikai... tu man patīc. Vienmēr esi paticis. Visus šos gadus es daudz par tevi domāju, un nebūtu labi, ja tu... atkal pazustu.

— Kādēļ lai es pazustu? — viņš pasmējās.

— Tu būsi pārsteigts. — Viņas vēl bērnišķīgās acis tagad bija lielas un gudras. — Es pazīstu krustmāti Polliju... šodien atkal dzirdēju. Viņa nezin ko atdotu, lai tu kļūtu par mācītāju. Tad tev jāatsakās no visa, arī no manis. — Iekams viņš spēja atbildēt, viņa pielēca kājās un nopurinājās, izskatīdamās ļoti rosīga. — Nāc, neesi muļķis un nesēdi šeit visu dienu. Smieklīgi — ārā spīd saule, un šovakar nāks ciemiņi. — Arī viņš gribēja piecelties. — Nē, pagaidi brītiņu. Aizver acis un dabūsi dāvanu.

Frānsiss vēl nepaspēja paklausīt, kad viņa tam piesteidzās un ātri noskūpstīja uz vaiga. Pēkšņais, siltais pieskāriens, viņas elpas tuvums un bālā seja ar niecīgo, brūno dzimumzīmīti uz vaigakaula apdullināja viņu galīgi. Tumši nosarkusi, meitene veikli noslīdēja pa kāpnēm un izskrēja no šķūņa. Pavisam nosarcis, viņš tai sekoja, berzdams uz vaiga mazo, mitro plankumiņu, it kā tur būtu brūce. Sirds krūtīs dauzījās.

Tovakar Helovīna svinības sākās pulksten septiņos. Neds — kā ar paša sultāna privilēģiju — slēdza krogu piecas minūtes pirms laika. Ļaudis, atskaitot dažus iecienītus pastāvīgos viesus, pieklājīgi lūdza iet mājās. Viesi pulcējās augšā, goda istabā. Tur stikla vitrīnās stāvēja no vaska veidoti augļi, pie sienas karājās zila stikla kandelabri, virs tiem Pārnela portrets un fotogrāfija ar samtu apvilktā ielogā, kur Neds un Pollija bija redzami uz Milžu dambja [Giant’s Causeway — dabisks bazalta veidojums Īrijā.]. Bez tam tur vēl bija no purva ozola darināti viegli rateļi — Kilernija dāvana —, asparāgs, zaļā lentē pie sienas pakārta ozolkoka boze, popētas mēbeles, kuras, ja uz tām straujāk apsēdās, izverda putekļu mākoņus. Sarkankoka galds, kura kājas līdzinājās ar tūsku slimas sievietes kājām, bija pilnīgi izvilkts un klāts divdesmit personām. Ogļu kaudze kamīnā, kas sniedzās gandrīz vai līdz pašam skurstenim, būtu nogāzusi katru Āfrikas pētnieku. Smarža, kas pildīja telpu, liecināja, ka putnu cepšanai tauki netiek žēloti. Megija Megūna, micītē un baltā priekšautā, skraidīja apkārt gluži kā neprātīga. Pārpildītajā istabā viesu pulkā atradās jaunais vikārs, pāters Klensijs, Tadeušs Gilfoils, daži kaimiņu tirgotāji, tramvaja līniju pārvaldnieks misters Ostins ar sievu un trim bērniem un, protams, Neds, Pollija, Nora un Frānsiss.

Apkārtējā troksnī labvēlībā starodams ar sešu peniju cigāru mutē, stāvēja Neds un skaidroja savam draugam Gilfoilam tiesas likumus. Gāzes fabrikas ierēdnis Tadeušs Gilfoils, bāls, prozaisks, gadu trīsdesmit vecs vīrietis, kurš mazliet slimoja ar kataru, bija Svētā Dominika baznīcas kalpotājs. Brīvajā laikā viņš iekasēja īri par Neda īpašumu Varela ielā un vispār bija lāga zēns, kam varēja uzticēt kādu gadījuma darbu — «aizstāt robu» vai «tikt uz priekšu», kā to sauca Neds, kam nekad nevajadzēja vienu lietu teikt divreiz, kam arī nebija nevienas domas, ko varētu saukt par savu, un kas vienmēr mēģināja būt klāt visur, kur vien viņu ievajadzētos, piekrītoši pamādams ar galvu, šņaukdams degunu, aptaustīdams brālības nozīmi svārku atlokā, kluss un uzticams, ar zivs acīm, plakanu pēdu, svinīgs, drošs.

— Tu taču šovakar runāsi? — tagad viņš vaicāja Nedam tādā balsī, it kā visa pasaule skumtu, ja Neds nerunātu.

— Hm — es vēl lāgā nezinu. — Kautrīgi, tomēr ļoti pamatīgi Neds vēroja sava cigāra galu.

— Hm, Ned, tev būtu jārunā.

— Neviens to negaida.

— Atvaino, es nevaru tev piekrist.

— Tu domā, ka vajadzētu? ...

Ļoti svinīgi: — Ned, vajadzētu un derētu!

— Pēc tavām domām... būtu nepieciešami?

— Nepieciešami, Ned. Tu runāsi.

Iepriecināts Neds pārbīdīja cigāru no viena mutes kakta uz otru. Atklāti sakot, Ted, — viņš zīmīgi piemiedza aci, — man ir ziņa... svarīga ziņa. Vēlāk es teikšu dažus vārdus, ja jau tu mani tā spied.

Vakara ievadam bērni Pollijas vadībā sāka iet Helovīna rotaļās. Papriekšu notika snepdregons: no lielā porcelāna bļodā aizdedzināta spirta bija jāizzvejo zilās rozīnes. Sekoja pīļu ābols: spēlētājs paņēma zobos dakšiņu un, ļaudams tai krist gar krēsla atzveltni, tēmēja āboliem, kas peldēja kubliņā ar ūdeni.

Pulksten septiņos sanāca ķekatas: kaimiņu strādnieku puikas. Dīvainos tērpos, ar sodrējos apvārtītām sejām tie apstaigāja visu apkārtni, dziedāja un saņēma par to sešus pensus, kā noteica Visu svēto vakara tradīcija. Viņi zināja, kas Nedam patīk, un dziedāja «Mīļā, mazā Šemroka», «Ketlīna Mevornīna» un «Megijas Mērfijas māja». Viņiem izdalīja dāvanas. Tad tie aizrībināja tālāk. — Paldies, Benona kungs! Lai dzīvo Unions! Arlabvakaru, Ned!

— Labi zēni. Cits par citu labāki! — Neds berzēja rokas; acis bija gluži mitras, jo viņam bija īsts ķeltu raksturs. — Nu, Pollij, mūsu draugu vēderi vēl nodomās, ka tiem jau apgrieztas rīkles.

Sabiedrība sasēdās ap galdu. Pāters Klensijs teica lūgšanu, un Megija Megūna iestreipuļoja, nesdama lielāko zosi visā Tainkāslā. Nekad vēl Frānsiss nebija ēdis tādu zosi — tā kusa uz mēles. Viņa ķermenis joprojām kvēloja no garās pastaigas svaigā gaisā un no savādā iekšķīgā prieka, šad tad pāri galdam viņa un Noras acis satikās biklā, smalkjūtīgā izpratnē. Lai gan viņš tagad bija mierīgs, viņas jautrība viņu ietekmēja. Šīs laimīgās dienas brīnums — slepenā saite starp viņiem — smeldza līdzīgi asai sāpei.

Mielastam beidzoties, aplausu sveikts, lēni piecēlās Neds un nostājās runātāja pozā, vienu īkšķi aizkabinājis aiz vestes. Viņš bija nejēdzīgi uztraukts.

— Augsti godājamais cienīgtēvs, dāmas un kungi, es pateicos katram un visiem. Es neesmu daudzvārdīgs. — Nē, Nē! — sauca Tadeušs Gilfoils. — Es saku, ko domāju, un domāju, ko saku! — Iestājās īsa pauze, ar kuru Neds kāpināja klausītāju ziņkārību. — Man patīk redzēt savus draugus laimīgus — laba sabiedrība un labs alus nekad nedara cilvēkam pāri. — Šeit viņu pārtrauca durvīs stāvošais Skentijs Megūns, kas bija ielavījies kopā ar ķekatniekiem un pamanījies palikt viesu pulkā. — Lai Dievs tevi svētī, Benona kungs! — Viņš māja ar zoss ķūli. — Tu esi lielisks cilvēks! — Neds neļāvās traucēties — katram lielam vīram ir savi glaimotāji. — Kā jau teicu, pirms Megūnas kundzes vīrs mani nupat iztraucēja... — Smiekli. — ... man patīk saviesīgi pasākumi. Esmu pārliecināts, ka mēs visi, kas esam savas mātes dēli un meitas, varam ar lepnumu un prieku apsveikt savā vidū mana nabaga sievasbrāļa dēlu! — Skaļi aplausi un Pollijas balss: — Paklanies, Frānsis! — Es nekavēšos pie nesenajiem notikumiem. Kas bijis, lai paliek pagātnē, es saku. Bet es gribu teikt: paskatieties uz viņu tagad, kad viņš atnācis! — Aplausi un Skentija balss gaitenī: — Megij, Dieva dēļ, atnes vēl zosi! — Nē, es neesmu tas, kas cildina sevi! Es mēģinu būt taisnīgs Dieva, cilvēka un dzīvnieka priekšā. Paskatieties uz maniem suņiem, ja neticat. — Gilfoila balss: — Labākie suņi Tainkāslā! — Garāka pauze; Neds bija pazaudējis runas pavedienu. Kur es paliku? — Frānsiss! — Pollija veikli čukstēja. — Ak jā. — Neds atkal pacēla balsi. — Kad Frānsiss atnāca, es tev teicu, es saku: te ir zēns, kas var noderēt. Nolikt viņu aiz letes, lai tas sev pelna uzturu? Nē, Dievs sodi — par kaut ko tādu vispār ierunāties jūsu klātbūtnē, tēvs Klensij, — to mēs nedarīsim. Mēs pārrunājām šo lietu ar Polliju. Zēns ir jauns, ar viņu slikti apgājušies, zēnam ir nākotne, zēns ir mana nabaga mirušā sievasbrāļa puika. Teiksim tā: sūtīsim viņu koledžā; kaut kā mēs abi to spēsim. — Neds apklusa. — Jūsu godība, dāmas un kungi, es ar prieku un lepnumu varu pavēstīt, ka nākamajā mēnesī Frānsiss dosies uz Holivelu! — Padarījis šo triumfējoši izteikto vārdu par galveno visā savā runā, Neds nosvīdis, skaļiem aplausiem apveltīts, apsēdās.

IV

Lai gan uz apcirptā Holivelas mauriņa vīksnas jau meta garas ēnas, ziemeļos jūnija vakars bija vēl gaišs kā diena. Tumsa iestājās vēlu. Gandrīz vienlaikus ar rīta ausmu pāri augstajām, blāvajām debesīm ieplaiksnījās ziemeļblāzma. Frānsiss sēdēja pie atvērta loga mazajā, augstajā studiju telpā, kuru dalīja ar Lorensu Hedsonu un Anselmu Mīliju, kopš bija ievēlēts «filozofu» kārtā, un manīja, ka viņa uzmanība aizklīst no piezīmju burtnīcas; gandrīz noskumis, iegrimis domās par ātri zūdošo skaistumu, viņš bija piesaistīts burvīgajai ainai, kas pavērās viņa acīm.

Skatoties lejup, viņš varēja ieraudzīt skolu — cēlu baronu māju pelēkā granītā, kas 1609. gadā bija uzbūvēta sera Ārčibalda Freizera vajadzībām un kas šai gadsimtā bija pārvērsta par katoļu koledžu. Kapela bija celta tai pašā stingrajā stilā. Ar bibliotēku to savienoja krusta eja, un tās vēsturisko mauriņu, tagadējo skolas sētu, no visām pusēm ieskāva mūri. Aiz mūriem atradās spēļu un sporta laukumi, tur patlaban beidzās sacensības; vēl tālāk caur plašām ganībām aizvijās Stinšeras upe, kuras krastos laiski ganījās Polled Agnus sugas treknās govis. Gobu un ozolu puduri ietvēra apdzīvoto vietu, un, it kā telpu nobeidzot, pie apvāršņa, tikko jaušami izrobotas, pacēlās Aberdīnas Grampiana kalnu grēdas.

Frānsiss nopūtās, pats to nemaz neapzinoties. Viņam likās, ka tikai vakar kāds pavisam cits zēns ieradās vējainajā dzelzceļa mezglā Dūnā un, līdz nesamaņai nobijies, gaidīja pirmo nezināmo un briesmīgo tikšanos ar direktoru, pāteru Hemišu Maknebu. Viņš atcerējās, kā Rūsainais Maks, mazās kalnienes lielais džentlmenis, Salu Makneba asinsrads, ietinies skotu auduma apmetnī, pārliecās pār savu rakstāmgaldu un pavisam baigi raudzījās viņā ar biezu, sarkanu uzacu aizēnotām acīm.

— Nu, zēn, ko tu proti?

— Lūdzu, kungs... neko.

— Neko? Arī kalniešu flingu [Skotu deja.] tu neproti?

— Nē, kungs.

— Ko! Ar tik varenu vārdu kā Čizems?

— Lūdzu piedošanu, kungsl

— Hm! No tevis nav liela labuma, vai ne, zēn?

— Nē, kungs, ja nu vienīgi, kungs... — Trīcēdams pie visām miesām: — ... varbūt es protu zvejot.

— Varbūt ko? — Tikko manāms sauss smīns. — Tad varbūt mēs būsim draugi. — Smaids kļuva jaušamāks. —— Čizema un Makneba ciltis zvejoja kopā un karoja kopā, pirms vēl pasaulē kāds domāja par tevi un mani. Skrej nu, iekams es tevi neesmu samizojis.

Un tagad — vēl viens semestris, un viņam no Holivelas būs jāaiziet. Viņa skats atkal aizmaldījās līdz mazajiem skolnieku pulciņiem, kas staigāja pa grantētajām terasēm pie strūklakas. Tāds jau bija seminārista liktenis! Nu, kas par to? Vairums vēlāk dosies uz Sanmoralesas priesteru semināru Spānijā. Viņš pazina savus istabas biedrus, kas pastaigājās kopā: Anselms, kā allaž izrādīdams draudzību, maigi turēja Lorensa roku savējā un ar otru apvaldīti žestikulēja, kā jau pienākas nepārprotamam Freizera draudzības balvas ieguvējam. Aiz šiem abiem savu sekotāju vidū soļoja pāters Tarents — liela auguma, tumšu seju, tievs... domīgs, tomēr sardonisks... klasiski abstrakts.

Ieraugot jauneklīgo priesteri, Frānsisam seja dīvaini saspringa. Uzmetis riebuma pilnu skatu atvērtajai piezīmju burtnīcai savā priekšā uz palodzes, viņš paņēma spalvu un pēc brītiņa sāka atkal rakstīt savu soda darbu. Apņēmīgi sarauktā piere nebojāja ne iedegušās sejas skaidro veidolu, ne brūno acu tumšo spīdumu. Tagad, astoņpadsmit gadu vecumā, viņa ķermenis bija atsperīgs un daiļš. Nevainīgums, kas viņu apdvesa, vienreizīgi izcēla viņa fizisko pievilcību, nesamaitāto, aizkustinošo iznesību, kas — neizbēgami — tik bieži viņu pazemoja.

«1887. g. 14. ¡ūnijā. Šodien mani kaut kas tik ārkārtīgi saviļņoja, ka jāatriebjas šai nejēdzīgajai dienasgrāmatai un pāteram Tarentam un viss notikušais jāapraksta. Man tiešām nevajadzētu kavēt šo brīdi pirms vakara dievkalpojuma — vēlāk, kā parasti, Anselms vajās, lai piespiestu spēlēt bumbu, — man būtu tikai jāatzīmē: Debesbraukšanas ceturtdiena, jauks laiks, pieminams notikums ar Rūsaino Maku, un tas būtu viss. Bet pat mūsu dzēlīgais prorektors atzinis manu iedzimto tikumu — apzinību, jo pēc lekcijas man teica: «Čizem! Es iesaku jums rakstīt dienasgrāmatu. Protams, ne jau publicēšanai,» te uzliesmoja viņa zobgalība, «bet sevis paša pārbaudīšanai. Jūs, Čizem, neparastā veidā ciešat no kādas gara stūrgalvības. Mēģiniet rakstot to pārvarēt, izkratiet savu sirdi... ja varat... tieciet ar to galā.»

Mans pretīgais straujums uzliesmoja, un es, protams, muļķīgi nosarku. «Tēvs, vai jūs domājat, ka es nedaru, ko man liek?»

Viņš tikpat kā neskatījās uz mani, rokas sabāzis sutanas piedurknēs, kalsns, tumsnējs, izvārgušu seju un tik neiespējami gudrs. Viņš mēģināja neizrādīt, ka mani necieš, es pa to laiku spilgti iztēlojos viņa rupjo kreklu, ko viņš valkā, un dzelzs disciplīnu, kādai nesaudzīgi pakļaujas. «Tā ir gara nepaklausība... » viņš piebilda un aizgāja.

Vai tā ir tikai mana iedoma, ka viņam uz mani zobs, jo es nesekoju viņa paraugam? Vairums no mums to dara. Pirms diviem gadiem, kad viņš atnāca šurp, ap viņu plauka kults, kura garīgais vadonis bija Anselms. Varbūt viņš nevar aizmirst gadījumu, kad mums izskaidroja vienīgo, īsto un apustulisko reliģiju un es pēkšņi teicu: «Protams, tēvs, ticība, kādā cilvēks piedzimst, ir pilnīga nejaušība, kurai nevar būt sevišķas nozīmes Dieva acīs.» Sekoja nepatīkams klusums, un viņš stāvēja samulsis, bet ledaini auksts. «Kāds apbrīnojams ķeceris no jums būtu iznācis, mans mīļais Čizem.»

Vismaz viena lieta mums ir kopīga: mēs esam vienisprātis, ka man nebūs aicinājuma garīgam darbam.

Es rakstu smieklīgi augstā stilā, kā jau nepiedzīvojis astoņpadsmitgadīgs jauneklis. Var būt, ka tā ir mana vecuma izlikšanās. Bet es esmu norūpējies ... par vairākām lietām. Vispirms, man briesmīgi, varbūt pat bezjēdzīgi rūp Tainkāsla. Man liekas, ka neizbēgami zaudēšu saskari ar māju, jo brīvlaiks ir tikai četras īsas vasaras nedēļas. Šīs neilgās gadskārtējās brīvdienas — Holivelas vienīgais trūkums — varbūt attaisno mērķi un pievērš mūs vairāk gara dzīvei, bet pārslogo mūsu iztēli. Neds nekad neraksta. Viņa korespondence šais trijos Holivelas gados bija pēkšņi un fantastiski produktu sūtījumi: piemēram, pirmajā ziemā milzīgais maiss ar valriekstiem no doku noliktavām un pagājušā pavasarī banānu sainis, kura trīs ceturtdaļas bija pārgatavojušās, tā ka gan garīdzniecības, gan «laju» vidū izcēlās necienīga epidēmija.

Bet pat šai klusēšanai piemīt kas dīvains. Un krustmātes Pollijas vēstules dara mani vēl domīgāku. Viņas dārgās, neatdarināmās draudzes notikumu tenkas aizstāj sauss — galvenokārt laika apstākļu uzskaitījums. Un šī pārmaiņa iestājās tik pēkšņi. Arī Nora man nepalīdz. Viņa ir īsta pastkaršu meitene, kas reizi gadā no jūrmalas piecās minūtēs uzraksta nepieciešamo. Man liekas, ka pagājuši gadu simti kopš viņas pēdējās spīdīgās atklātnītes ar saulrietu Skārboro krastmalā un abas manas vēstules nespēja panākt, lai viņa atsūta «Mēnesnīcu Vitlija līcī». Mīļā Nora! Es nekad neaizmirsīšu Ievu ābolu šķūņa augšā. Tevis dēļ es tik nepacietīgi gaidu nākamās brīvdienas. Nez vai mēs atkal iesim uz Gosfortu? Elpu aizturējis, es vēroju tevi augam, skatīju tavu raksturu, kurā, man šķiet, radās pretišķības. Es tevi pazīstu kā žiglu meiteni — biklu, drošu, smalkjūtīgu, jautru, mazliet glaimu samaitātu, nevainības un joku pārpilnu. Pat tagad es redzu tavā mazajā, niķīgajā, skaudrajā sejiņā starojam tavu dvēseli, kad tu ar apbrīnojamo atdarināšanas spēju pazobojies par krustmāti Polliju vai mani, redzu, kā, kalsnās rokas sānos iespiedusi, izaicinošām, bezrūpīgām acīm dejo aiz ļauna prieka. Viss ap tevi ir tik cilvēcisks un dzīvs; pat tie neiecietības uzliesmojumi un dusmu lēkmes, kas dažreiz pārņem tavu smalko augumu un beidzas ar lielām asarām. Un es zinu, ka ar visām kļūdām tu esi mīļa un aizrautīga un tiecies pievērsties tam, ko esi sāpinājusi... neapzinoties. Es guļu nomodā un domāju par tevi, tavu acu skatu, par tvīksmi, kuru manī modina tavu plecu apaļums virs mazajām, tvirtajām krūtīm ...»

Frānsiss pārtrauca rakstīt un, pēkšņi nosarcis, izdzēsa pēdējo rindu. Tad kārtīgi atsāka.

«Otrkārt, gluži savtīgi esmu norūpējies par savu nākotni. Tagad es esmu vairāk izglītots — te pāters man atkal piekristu —, nekā manai kārtai klātos. Man Holivelā atliek tikai viens semestris. Vai man cēli jāatgriežas pie Uniona alus krāniem? Es vairs nevaru būt Nedam par nastu vai, pareizāk sakot, Pollijai, kopš nesen nevilšus uzzināju, ka manu skolasnaudu maksā šī brīnišķīgā sieviete no sava mazā ienākuma. Mani centieni un nodomi ir ļoti neskaidri! Šī mīlestība, šī ārkārtīgā pateicība krustmātei Pollijai vēl ilgi liks man justies kā viņas parādniekam. Un viņas karstākā vēlēšanās ir redzēt mani iesvētītu priestera kārtā. Šai vietā, kur trim ceturtdaļām studentu un vairumam manu draugu lemts garīdznieka mūžs, grūti izvairīties no dvēseles dzīves ietekmēšanas šai virzienā. Ja neskaita Tarentu, pāters Maknebs domā, ka es būtu labs mācītājs — es to jūtu no viņa viltīgi laipnā pamudinājuma un gandrīz vai dievišķīgās pacietības. Un kā šīs koledžas vadītājs viņš droši vien sajēdz kaut ko no garīgiem aicinājumiem.

Es, protams, esmu ātrs karstgalvis, un dažādā audzināšana radījusi plaisas manā asajā pasauluztverē. Es nevaru tēlot vienu no šiem svaidītajiem jaunekļiem, kas mudžēt mudž mūsu koledžas bibliotēkā. Cauru bērnību tie šļupst lūgšanas, ceļ meža vidū bērnišķīgus altārus un atvaira mazas meitenes, kas tiem pieskaras ciemu gadatirgos. «Pazudi, Terēze un Annabella, es neesmu tev!»

Kas var aprakstīt brīžus, kuri pēkšņi tevi pārsteidz, kad tu viens dodies atpakaļ uz Dūnu vai arī pamosties savas klusās istabiņas tumsā pilnīgā vientulībā, kad švīkātāju, klepotāju, čukstētāju bars aizgājis uz tukšo un tomēr tik dzīvo baznīcu. Tie ir dīvainu bažu un nojautu brīži. Tā nav sentimentāla jūsma, to es nīstu. Jautājums: kādēļ man nāk vēmiens, kad redzu novicu priekšnieka sejā svētlaimības ekstāzi, bet ne mierinājumu vai cerības zīmi?

Man sāp, redzot visu uzrakstīto, bet tas jau nav lemts neviena cita acij kā tikai manējai. Dvēselē kūsājošais straujums uz papīra sasalst muļķībās. Tomēr man jāraksta par neatvairāmo sajūtu, kas blāzmo manā tumsā: es piederu Dievam. Tā ir dziļa pārliecība, ko man dod kārtīgā, izmērītā, nežēlīgi rotējošā pasaule, no kuras neviens nevar izsprukt un pazust nebūtībā. Un te — vai nav savādi? — es jūtu Daniela Glenija, mīļā, jukušā svētā Dena iespaidu, jūtu uz sevi vērstu viņa silto skatu, kas nenāk no šīs zemes pīšļiem ...

Sasodītais Tarents! Es tiešām rakstīdams izkratu sirdi. Ja jau esmu tāds svēts āksts, kādēļ neceļos un nedaru kādu Dieva darbu, neuzbrūku masām par viņu vienaldzību, par mūsdienu pasaules izķēmotāju ņirdzīgo materiālismu ... ar vārdu sakot, kādēļ nekļūstu priesteris? Nu... būšu godīgs. Man liekas, Noras dēļ. Cēlās un maigās jūtas, ko veltu viņai, plūst pāri manai sirdij. Es redzu viņas gaišo, mīlīgo seju pat tad, kad baznīcā lūdzu svēto Jaunavu. Mīļā, mīļā Nora. Tu esi īstais iemesls, kādēļ es neņemu debesu ekspreša biļeti uz Sanmoralesu.»

Mazliet sarauktu pieri, bet ar smaidu uz lūpām viņš pārstāja rakstīt un ļāva skatam aizklīst tālumā. Ar pūlēm viņš atkal saņēmās.

«Man jāatgriežas, noteikti jāatgriežas pie šī rīta un Rūsainā Maka. Tā kā šorīt nebija nekādu pienākumu, priekšpusdiena bija manā rīcībā. Es kāpu pašlaik lejā uz durvju sarga telpu nosūtīt vēstuli un ieskrēju krūtīs pašam direktoram, kas ar spiningu rokā, bet bez zivīm nāca no Stinšeras upes. Viņš apstājās, atbalstīdams drukno augumu pret ķeksi; sārtā seja zem rudo matu cekula bija saviebta un izskatījās diezgan aizkaitināta. Es Rūsaino Maku patiešām mīlu. Man liekas, ka arī es viņam patīku — laikam vienkārši tādēļ, ka mēs abi esam stūrgalvīgi skoti un abi zvejnieki... vienīgie visā skolā. Kopš lēdija Freizera novēlēja Stinšeras upi koledžai, Rūsainais uzlūko to pilnīgi par savu. Par viņa makšķernieka šovinismu skolnieku žurnālā Hollywell Monitor parādījās zobgalīgs dzejolis ar moto:

Es neļaušu savu līci

Muļķiem pērt ar bada pickām!

Par šo lietu klīst šāds nostāsts. Viņam kā Holivelas garīdzniekam bija jāsprediķo arī lēdijas Freizeras pilī. Reiz pašā mesas vidū kapelas logā parādījusies viņa uzticamā drauga prezbiteriāņu Džīlija seja, un tas čukstējis, no uztraukuma vai plīsdams: «Mācītāj! Lokābera līcī viņas lec kā trakas!» Tik ātri nav beigusies vēl neviena mesa. Pār iztrūkušos draudzi, ieskaitot viņas gaišību, nobirušas lūgšanas, pa galvu pa kaklu tā nosvētīta, un ļaudis bija redzējuši, ka tūlīt no ģērbkambara līdzīgi šmaugai svītrai izlido melns stāvs, kas stipri vien atbildis vietējam priekšstatam par pašu nelabo. «Džok! Džok! Kādu ēsmu tās ņem vislabāk?»

Tagad viņš manī raudzījās ar īgnumu. «Bet nu gluži nevienas pašas! Taisni šodien, kad tā noderētu īpašs cienasts augstajiem viesiem.» Holivelā šodien gaidīja pusdienās diecēzes bīskapu un Sanmoralesas angļu semināra pensijā aizgājušo rektoru.

«Kungs, viena zivs Glība līcī noteikti ir,» es teicu.

«Visā upē nav nevienas zivs, pat neviena taimiņa... Es jau kopš sešiem sēžu krastmalā.»

«Tā ir liela.»

«Blēņas!»

«Es viņu redzēju vakar pie dambja, bet, protams, nedrīkstēju aiztikt.»

No smilšu krāsas uzacu apakšas viņš man veltīja paskarbu smaidu. «Tu esi ietiepīgs velns, Čizem. Ja gribi nosist laiku — ņem manu svētību.» Viņš iedeva man savu spiningu un aizgāja.

Es nogāju lejā uz Glība līci, sirdij strauji pukstot kā vienmēr, kad dzirdu ūdens tecēšanu. Vizulis auklas galā bija «sudraba doktors», kas likās lieliski piemērots upes krāsai un platībai. Es sāku spiningot. Pagāja stunda. Laši šogad ir ļoti reti. Reiz man likās, ka redzu tumšu muguras spuru viņā krasta ēnā. Bet nekas nepiekodās. Pēkšņi es izdzirdēju kādu klusi ieklepojamies. Es apsviedos apkārt. Rūsainais Maks, tērpies vislabākajās melnajās drānās, cimdiem rokās un svinīgi stīvo cilindru galvā, pa ceļam uz Dūnas staciju saņemt viesus bija apstājies, lai izteiktu man līdzjūtību.

«Tās ir lielās zivis, Čizem, kas vienmēr tik slikti ķeras,» viņš bēdīgi nosmīnēja.

Kamēr viņš tā runāja, es vēl pēdējo reizi mēģināju iesviest vizuli trīsdesmit jardu attālajā ūdens virpulī. Vizulis iekrita taisni atvara putās pie dambja malas. Nākamajā mirklī es sajutu zivs piecirtienu.

«Nu ir rokā!» kliedza Rūsainais. Tad lasis lēca savas četras pēdas virs ūdens. Es gandrīz nogāzos, bet Rūsaino tas ietekmēja neaprakstāmi. Es jutu, ka viņš man blakus sastingst. «Tā Kunga vārdā,» viņš, bijības pārņemts, čukstēja. Lasis bija vislielākais, kādu es jebkad biju redzējis šeit, Stinšerā, un arī tēva zvejas mājā Tvīdsaidā. «Velc viņa galvu virspusē!» Rūsainais pēkšņi iekliedzās. «Zēn, zēn, turi kātu aiz paša resgaļa!»

Es darīju, ko varēju, bet pār zivi nespēju valdīt. Tā mani rāva, un es kā traks laidos gar upi uz leju. Rūsainais sekoja.

Stinšera pie Holivelas nav Tvīda. Tās brūnā straume tek gar priedēm un aizām, gāžas pāri slideniem, ūdens nogludinātiem akmeņiem un šīfera šķautnēm. Desmit minūtēs mēs ar Rūsaino Maku bijām noskrējuši jau pusjūdzi lejup un izskatījāmies diezgan aizelsušies. Zivs vēl arvien nebija palaista.

«Turi viņu, turi viņu!» No kliegšanas Maks jau bija aizsmacis. «Muļķi, muļķi, nelaid viņu dziļumā!» Zvērs, protams, jau bija pazudis rāmajā ūdens melnumā un tagad spītīgi sēdēja zem dziļas siekstas, no kuras sakņu mudžekļa ārā rēgojās tikai spininga aukla.

«Atlaid vaļīgāk, laid brīvāk!» Maks sāpēs salēcās. «Palaid auklu vaļīgāk, es viņam metīšu ar akmeni.»

Klusi, aizturējis elpu, viņš sāka sviest akmeņus, mēģinādams izbiedēt zivi un netrāpīt izmesto auklu. Mokoši ilgi turpinājās šī cīņa. Tad — plunkš! — zivs bija prom, un auklas spole atkal griezās kaukdama. Prom bijām arī mēs ar Rūsaino.

Pēc apmēram stundas rāmajā, platajā sēklī iepretim Dūnas ciematam lasis beidzot rādīja paguruma zīmes. Gluži bez spēka, elsodams, simts mocību un uzbudinošu risku izvārdzināts, Rūsainais deva beigu komandu.

«Tagad, tagad! Uz šī sēkļa!» viņš ķērca. «Mums nav ķekša. Ja viņš aizrauj tevi vēl tālāk uz leju, tad ir prom uz visiem laikiem.»

Mute man bija sausa un izkaltusi. Nervozi es pavilku zivi tuvāk. Viņa nāca mierīgi — piepeši pēdējais trakais lēciens. Rūsainais dobji ievaidējās. «Viegli... viegliņām! Ja tu viņu tagad palaidīsi, es tev nemūžam nepiedošu!»

Seklumā zivs likās neticami liela. Es varēju saredzēt pat pavēderes zvīņu nobrāzumus. Ja nu es viņu palaižu — es jutu ledainu aukstumu zem krekla. Lēni es vilku zivi uz mazā smilšu sēkļa pusi. Elpu aizturējis, Maks noliecās uz priekšu, sagrāba aiz žaunām un izsvieda lielo briesmoni zālē.

Tas bija cēls skats. Zaļajā pļavā gulējā vairāk nekā četrdesmit mārciņu smaga zivs. Tā tikai nesen bija iepeldējusi no jūras, jo uz izliektās muguras vēl varēja redzēt jūras utis.

«Rekords, rekords!» Maks skandēja. Viņu, tāpat kā mani, bija aizrāvis dievišķīgs prieks. Saķērušies rokās, mēs dejojām fandango. «Četrdesmit mārciņas un ne unces mazāk... to mēs pierakstīsim!» Viņš tiešām mani apkampa. «Zēn, zēn — tu esi varens, varens zvejnieks.»

Tai brīdī viņpus upes uz viensliežu dzelzceļa līnijas atskanēja vājš lokomotīves svilpiens. Rūsainais apstājās un samulsis paskatījās uz dūmu vēdekli, uz sarkanbalto signālu, kas izskatījās pēc rotaļlietas un tagad pēkšņi sakustējās Dūnas ciemata stacijā. Viņš sāka atjēgties un izbijies rakās kabatā pēc pulksteņa. «Mīļais Dievs, Čizem!» Runāja atkal Holivelas direktors. «Tas ir bīskapa vilciens.»

Sprukas, kurās viņš atradās, bija acīm redzamas. Līdz augsto viesu piebraukšanai atlika tikai piecas minūtes; šai laikā bija jāveic piecas jūdzes garais apkārtceļš līdz stacijai, kas bija redzama tepat otrpus Stinšerai un no kuras mūs šķīra tikai upe un divas pļavas.

Es skaidri redzēju, ka viņā pamazām nobriest lēmums. «Nes zivi mājup, Čizem, un lai viņi to vāra pusdienā. Ej ātri. Un atceries Lata sievu un sālsstabu. Dari ko darīdams, bet neskaties atpakaļ!»

Es nevaru tur nekā līdzēt, bet, nonācis pirmajā upes līkuma aizsegā, es riskēju pamest skatu atpakaļ. Pāters Maks jau bija nometis drēbes un saiņoja tās kopā. Uzmaucis cilindru stingri galvā un augstu pacelto drēbju saini kā bīskapa zizli turēdams, viņš pliks, kā no mātes miesām nācis, iebrida ūdenī. Brizdams un peldēdams viņš sasniedza otru krastu, iekārpījās savās drānās un vīrišķīgā sacīkšu solī devās pretī vilcienam, kas pašlaik tuvojās stacijai.

Es sajūsmā valstījos zālē ne tik daudz cilindra dēļ, kas tik bezbailīgi bija uzmaukts vīrišķīgajā galvā — šo skatu es neaizmirsīšu nemūžam —, kā morālās drosmes dēļ, kas slēpās šīs pārdrošās rīcības idejā. Es domāju: arī viņš laikam ienīst mūsu klīrīgo svētulību, kas šausminās, redzot cilvēka miesu, un aizsedz sievietes augumu, it kā tas būtu kauns un negods.»

Laukā atskanēja troksnis, un Frānsiss atkal pārstāja rakstīt. Atvērās durvis. Ienāca Hadsons un Anselms Mīlijs. Mierīgais un melnīgsnējais Hadsons apsēdās un sāka pāraut kājas. Anselms nesa vakara pastu.

— Tev ir vēstule, Frānsis, — viņš strauji teica.

Mīlijs bija izaudzis par glītu, sārti bālu jaunekli. Viņa vaigi liecināja par ļoti labu veselību. Acis bija maigas un skaidras, smaids jebkuru brīdi gatavs atplaukt. Vienmēr aizņemts, smaidīgs, jūsmīgs, bez šaubām, viņš bija vispazīstamākais students koledžā. Lai gan viņa darbi nekad nebija spīdoši, skolotājiem viņš patika, viņa vārds parasti bija apbalvoto sarakstā. Viņš bija labs spēlētājs visās parastajās bumbas spēlēs. Viņam bija īpašas spējas pasākumu rīkošanā. Viņš vadīja pusduci klubu — sākot ar filatēlistiem, beidzot ar filozofiem. Viņš zināja un veikli lietoja vārdus «kvorums», «protokols», «priekšsēža kungs» utt. Tiklīdz kāds ierosināja dibināt jaunu pulciņu, tas Anselmu, protams, lūdza talkā, un pēdējais automātiski kļuva par pulciņa priekšsēdi. Baznīcas dzīvi viņš cildināja ar īstu lirismu. Viņa vienīgais krusts bija savādais paradokss: direktors un vēl dažas dīvainas, vientuļas dvēseles viņu no visas sirds nevarēja ciest. Visiem citiem viņš bija varonis un pret saviem panākumiem izturējās ar acīm redzamu, smaidīgu kautrību.

Pasniedzot Frānsisam vēstuli, viņš to apveltīja ar savu silto smaidu, kas katru atbruņoja. — Ceru, ka tajā ir labas ziņas, mīļais draugs.

Frānsiss atplēsa vēstuli. Tā bija bez datuma, rakstīta ar zīmuli uz rēķina veidlapas, kuras augšā vēl varēja lasīt:

Parādnieks Edvardam Benonam,

Uniona krogā,

Daika un Kanāla ielu stūrī,

Tainkāslā.

Mīļo Frānsis!

Ceru, ka, šis rindas saņemot, būsi tikpat spirgts un vesels kā es, tās nosūtot. Atvaino, ka rakstu ar zīmuli. Mēs visi esam izsisti no sliedēm. Man sāp, rakstot Tev, ka šinīs brīvdienās Tu mājās braukt nevari. Neviens par to tik ļoti nebēdājas kā es. Es neesmu Tevi redzējusi kopš pagājušās vasaras. Bet, tici man, tas nav iespējams, un mums jāpakļaujas Dieva gribai. Es zinu, ka Tev nebūs viegli samierināties ar šādu «nē», bet šoreiz Tev tas jādara, visusvētā Dievmāte ir mana lieciniece.

Es negribu slēpt, ka mums ir nepatikšanas, kā jau būsi uzminējis, bet Tu nevari ne palīdzēt, ne arī ko aizkavēt. Tam nav nekāda sakara ar naudu, nedz arī slimību, tādēļ neuztraucies. Un tas viss ar Dieva palīgu pāries un tiks aizmirsts. Tu vari koledžā pa brīvlaiku ērti iekārtoties. Neds samaksās visus papildu izdevumus. Tev būs Tavas grāmatas, jaukā apkārtne un viss cits. Varbūt Tu varēsi atbraukt Ziemsvētkos, tāpēc nedusmojies. Neds pārdeva savus suņus, bet ne naudas trūkuma dēļ. Misters Gilfoils ir mūsu visu palīgs un mierinājums. Arī laika ziņā Tu neko nezaudē, Šeit caurām dienām līst.

Neaizmirsti, Frānsis, mums mājā ir ļaudis, nav vietas, tā ka Tu nevari (divreiz pasvītrots) braukt.

Lai Dievs Tevi svēti, mīļo zēn, un piedod, ka es tā steidzos.

Tevi mīlēdama,

Tava Pollija Benona.

Stāvēdams pie loga, Frānsiss vēstuli pārlasīja vairākas reizes. Lai gan tās nolūks bija skaidrs, nozīme palika satraucoša un neizdibināma. Izskatīdamies noraizējies, viņš salocīja vēstuli un iebāza kabatā.

— Es ceru, ka nav noticis nekas ļauns? — Mīlijs bija bažīgi vērojis viņa seju.

Frānsiss, juzdamies neērti, klusēja, nezinādams, ko teikt.

— Mīļais draugs, man tevis žēl. — Anselms panāca soli uz priekšu un mierinādams aplika roku ap Frānsisa pleciem. — Ja es varu palīdzēt, Dieva dēļ, pasaki. Varbūt, — viņš domīgi aprāvās, — varbūt tu negribi spēlēt bumbu šovakar?

— Nē, — murmināja Frānsiss. — Liekas, nespēlēšu.

— Nu labi, mīļais Frānsis. — Atskanēja zvans uz vakara dievkalpojumu. — Es redzu, ka tevi kaut kas uztrauc. Es tevi pieminēšu šīvakara lūgšanā.

Visu vakarlūgsnas laiku Frānsiss domāja par Pollijas neizprotamo vēstuli. Pēc dievkalpojuma viņam pēkšņi iešāvās prātā izrunāties ar Rūsaino Maku. Lēni viņš uzkāpa pa platajām kāpnēm.

Ieejot kabinetā, viņš redzēja, ka direktors nebija viens, viņam blakus aiz lielas papīra kaudzes sēdēja pāters Tarents, un savādais klusums, kāds iestājās, viņam ienākot, ļāva Frānsisam nojaust, ka tie nupat runājuši par viņu.

— Atvainojiet, kungs. — Viņš uzmeta Rūsainajam Makam samulsušu skatu. — Es nezināju, ka esat aizņemts.

— Ir jau labi, Čizem. Apsēdies!

Iejūtīgais tonis lika Frānsisam, kas jau bija pavērsies uz iešanu, atgriezties un apsēsties no vītola klūgām pītajā krēslā. Rūsainā īsie pirksti lēni turpināja bāzt tabaku pagalam sakodītajā pīpē. — Nu, ar ko varam tev līdzēt, mans mīļais?

Frānsiss nosarka. — Es... es domāju, ka jūs būsiet viens.

Kāda nezināma iemesla dēļ direktors izvairījās no viņa lūdzošā skatiena. — Tev taču nebūs iebildumu, ka tēvs Tarents ir šeit? Kas tevi māc?

Nebija izejas. Necenzdamies gudrot vēl kādus atvainojumus, Frānsiss sāka stostīties: — Man ir vēstule... no mājām. — Viņš Rūsainajam bija gribējis rādīt Pollijas vēstuli, bet Tarenta klātienē lepnums viņu atturēja. — Kāda neskaidra iemesla dēļ viņi negrib, lai es brīvlaikā braucu uz mājām.

— Ā! — Viņš laikam maldījās, bet viņam gandrīz šķita, ka abi priesteri atkal saskatās. — Tas nu ir nepatīkams pārsteigums.

— Tā tas ir, kungs. Es esmu norūpējies. Es gribēju zināt ... taisnību sakot, es atnācu prasīt padomu, ko lai daru?

Klusums. Pāters Maknebs ierāvās dziļāk savā vecajā apmetnī, arvien vēl rīkodamies ap pīpi. Viņš pazina daudz zēnu, pazina tos caur un cauri; tomēr šim jauneklim, kurš sēdēja viņam blakus, piemita tāds skaistums, smalkums un taisnprātīgs godīgums, kas sildīja viņa sirdi. — Mums visiem jāpiedzīvo savas vilšanās, Frānsis. — Viņa lēnīgā balss bija bēdīga un maigāka nekā citkārt. — Arī mēs ar tēvu Tarentu šodien piedzīvojām vilšanos. Mūsu Spānijas semināra dienaskārtībā patlaban ir personāla maiņa. — Viņš apklusa. — Mēs esam turp norīkoti; es — rektora, tēvs Tarents mācību prorektora amatā.

Frānsiss kaut ko nedroši atbildēja. Sanmoralesa, protams, bija kārots paaugstinājums, tuvākais solis bīskapa amatam; lai kādu iespaidu šis paaugstinājums atstāja uz Tarentu — Frānsiss uzmeta ātru skatu viņa neizteiksmīgajam profilam —, Maknebs uz to raudzījās citādāk. Sausie Aragonas līdzenumi paliks sveši vīram, kas no sirds mīlēja Holivelas zaļos mežus un straujās upes. Rūsainais Maks laipnīgi smīnēja: — Es no visas sirds gribēju palikt šeit. Tu no visas sirds gribēji tikt prom no šejienes. Ko tu teiksi? Vai mums abiem pieņemt šo pārmācību, ko mums sūta pats visuvarenais Dievs?

Frānsiss savā apmulsumā centās atrast īstos vārdus. — Es vienīgi... esmu noraizējies ... nezinu, vai man nevajadzētu uzzināt, kas īsti noticis, un mēģināt palīdzēt?

— Diez vai es tā darītu, — pāters Maknebs ātri atbildēja. — Ko jūs teiktu, Tarenta tēvs?

Ierāvies ēnā, jaunais skolotājs stīvi lūkojās savā priekšā.

Mana pieredze rāda, ka šādas rūpes vislabāk atrisinās pašas no sevis, bez iejaukšanās no ārpuses.

Šķita, ka viss bija pateikts. Direktors iededza rakstāmgalda spuldzi, un gaisma, kas pēkšņi pāršķēla istabas krēslu, bija zīme, ka saruna jābeidz. Frānsiss piecēlās. Lai gan viņš griezās pie abiem vīriešiem, lēnām no sirds dziļumiem izrunātie vārdi bija domāti tikai Rūsainajam Makam.

— Es nevaru izteikt, cik man žēl, ka jūs braucat uz Spāniju. Skolai... man .. jūs man pietrūksiet.

— Varbūt mēs tur vēl tiksimies. — Viņa balsī bija saklausāma cerība, klusa mīlestība.

Frānsiss neatbildēja. Kamēr viņš, pretrunīgu jūtu pārņemts, stāvēja, nezinādams, ko teikt, viņa nolaistais skatiens piepeši uzdūrās kādai vēstulei, kas atvērta gulēja uz galda. Tā nebija vēstule — šādā attālumā to nevarēja salasīt —, bet gan gaiši zilais zīmogs, kas piesaistīja viņa uzmanību. Viņš ātri novērsa skatienu, taču atmiņā virknējās vārdi, ko bija paspējis izburtot: Sv. Dominika draudze, Tainkāslā.

Viņam pārskrēja drebuļi. Mājās kaut kas nav kārtībā. Tagad viņš par to bija pārliecināts. Viņa seja neko neizpauda. Neviens no abiem skolotājiem nepamanīja viņa atklājumu. Ejot uz durvīm, viņš zināja, ka vismaz viens ceļš skaidri paveras viņa priekšā, lai kā būtu pārliecināts par pretējo.

V

Vilciens pienāca ap diviem sutīgā jūnija pēcpusdienā. Nesdams ceļasomu, Frānsiss ātri atstāja staciju. Viņa sirds pukstēja straujāk, kad viņš tuvojās pilsētas pazīstamajām vietām.

Ap krogu valdīja savāds klusums. Viņš gribēja pārsteigt krustmāti Polliju, tādēļ, viegli uzskrējis pa sānukāpnēm, tūlīt iegāja dzīvoklī. Arī šeit bija klusa un savāda krēsla pēc putekļaino ietvju svelmes; ne priekštelpā, ne virtuvē nevienas dzīvas dvēseles, nebija dzirdama neviena skaņa, tikai skaļi tikšķēja pulkstenis. Viņš iegāja viesistabā.

Neds sēdēja pie galda, atbalstījis elkoņus uz sarkanā vilnas galdauta, bezgalīgi vērdamies pretējā kailajā sienā. Ne vien šis skats, bet arī pārmaiņa pašā vīrā izraisīja Frānsisā apslāpētu kliedzienu. Neds bija krities svarā par kādiem divdesmit kilogramiem, drānas svabadi nokarājās ap ķermeni un apaļā, starojošā seja bija drūma un izdilusi.

— Ned! — Frānsiss izstiepa roku.

Iestājās pauze. Tad Neds miegaini apgriezās, it kā šai posta stāvoklī viņam tikai lēnām austu apziņa.

— Tas esi tu, Frānsis! — Viņa smaids bija laipns un izvairīgs. — Man nebija ne jausmas, ka tevi te gaida.

— Te mani neviens arī negaida, Ned. — Frānsiss, lai gan ļoti uztraukts, mēģināja smieties. — Bet, kad visi devās ceļā, es vairs nevarēju izturēt. Kur ir krustmāte Pollija?

— Viņa aizgāja ... Jā ... Pollija aizbrauca pavadīt dažas dienas pie Vitlija līča.

— Kad viņa būs atpakaļ?

— Domājams... rīt.

— Un kur ir Nora?

— Nora! — Neda balss skanēja sausi. —Viņa aizbrauca līdzi krustmātei Pollijai.

— Ak tā. — Frānsiss sajuta nelielu atvieglojumu. — Tādēļ viņa arī neatbildēja uz manu telegrammu. Bet Ned... tev... tev taču klājas labi?

— Man iet labi, Frānsis. Varbūt drusku sliktāk jūtos... bet tādam vīram kā man nekas nekaitēs. — Viņa krūtis piepeši savādi nodrebēja, un Frānsiss ar šausmām redzēja, ka pār olai līdzīgo seju rit asaras. — Ej nu un sameklē sev ko ēdamu. Pieliekamais kambaris ir pilns. Teds tev dos, ko tu vēlies. Viņš ir lejā krogā. Teds mums ir bijis liels palīgs. — Neda skatiens klīda telpā, tad atkal pievērsās pretējai sienai.

Kā apstulbis Frānsiss ienesa ceļasomu savā mazajā istabiņā. Ejot pa gaiteni, viņš apstājās pie pavērtajām Noras istabiņas durvīm; spodrās, baltās telpas intimitāte lika viņam pēkšņā mulsumā novērst acis. Steidzīgi viņš nokāpa lejā.

Kroga telpa bija pamesta, pat Skentijs nozudis; tukšais kakts neticami rēgojās — kā caurums, kurš izlauzts cietā sienā. Bet aiz letes, kreklā izmeties, glāzes rūpīgi spodrināja Tadeušs Gilfoils.

Frānsisam ienākot, Teds pārtrauca kluso svilpošanu. Mazliet pārsteigts, viņš tikai pēc brīža pastiepa savu mitro, ļengano roku.

— Labi, labi! — viņš iesaucās. — Te nu ir kāds, ko patīkami redzēt.

Tas, kā Gilfoils uzstājās par krodzinieku, riebās. Bet Frānsiss, tagad jau tiešām iztrūcies, izlikās vienaldzīgs. Viņš nevērīgi teica: — Esmu pārsteigts, redzot jūs šeit, Ted. Kas ir ar gāzes fabriku?

— Es pametu darbu kantorī, — Teds mierīgi atbildēja.

— Kādēļ?

— Lai te paliktu. Pastāvīgi. — Viņš pacēla glāzi, lietpratīgi aplūkoja un, uzpūtis dvašu, sāka atkal spodrināt. — Mani lūdza spert šo soli... un vairāk es tiešām nevarēju darīt.

Frānsisam likās, ka viņa sasprindzinātie nervi tūlīt trūks. — Dieva vārdā, kas te īsti notiek, Gilfoil?

— MISTER Gilfoil, ja drīkstu lūgt, Frānsis! — Teds pašapmierināti izteica šo pārmetumu. — Nedam sirds vai lūst, ka es vairs neesmu vecajā vietā. Viņš, Frānsis, nav tas vīrs, kas bija. Šaubos, vai viņš jebkad tāds būs.

— Kas ar viņu noticis? Jūs runājat, it kā viņš būtu zaudējis prātu!

— Bija zaudējis, Frānsis, bija ... — Gilfoils rūca, — bet nu nabaga vīrs ir atkal kārtībā. — Vērīgi lūkodamies, viņš pamanīja, ka Frānsiss grasās dusmīgi iebilst, un iesmilkstējās. — Nu nerunā ar mani tā. Es vienīgais rīkojos pareizi. Prasi tēvam Ficdžeraldam, ja netici. Es zinu, ka neesmu tev īpaši paticis. Paaudzies tu mani nerroji, kad atbrauci pavadīt brīvdienas. Attiecībā uz tevi, Frānsis, man ir vislabākie nodomi. Mums jāsaņem sevi rokās... sevišķi tagad.

— Kādēļ sevišķi tagad? — Frānsiss grieza zobus.

— Ak jā, jā ... tu jau nezini... protams. — Teds paņirdza bailīgu smīnu. — Pirmo reizi uzsaukšana notika pagājušā svētdienā. Redzi, Frānsis, mēs ar Noru precamies!

Krustmāte Pollija un Nora atgriezās vēlu nākamajā vakarā. Frānsiss, juzdamies vai slims aiz bažām un nespēdams izprast Gilfoila glumo noslēpumainību, bija gaidījis viņu pārrašanos ar lielu nepacietību. Tūdaļ viņš sāka Polliju iztaujāt.

Taču Pollija pēc pirmā izbīļa un vaimanām par viņa ierašanos: — Frānsis, es tev rakstīju, lai tu nebrauc! — kopā ar Noru uzskrēja pa kāpnēm. Neklausīdamās Frānsisa uzmācīgos jautājumus, viņa nemitīgi atkārtoja: — Nora nejūtas labi... viņa ir slima, es tev saku ... nestāvi man ceļā ... man viņa jākopj.

Atraidīts viņš drūmi uzkāpa savā istabā. Augošās nezināmo briesmu nojautas viņu stindzināja. Nora, uz viņu pat nepaskatījusies, tūlīt nolikās gultā. Veselu stundu viņš dzirdēja, kā Pollija skraida ar paplātēm un karsta ūdens pudelēm, klusā balsī Noru par kaut ko pārliecina un nedod viņai miera ar savām nebeidzamajām rūpēm. Nora bija bāla un tieva kā žagars un atgādināja slimnīcas iemītnieci. Pollija, nogurusi un bez spēka, apģērbā vēl nolaidīgāka, bija ieguvusi jaunu žestu — ātri piespiest roku pie pieres. Vēlu vakarā viņš blakusistabā dzirdēja viņu lūdzam Dievu. Neatminamo mīklu mocīts, Frānsiss kodīja lūpas un nemierīgi mētājās palagos.

Nākamais rīts atausa skaidrs. Viņš uzcēlās un pa paradumam aizgāja uz agro mesu. Atgriezdamies viņš ieraudzīja Noru sēžam ārā uz pagalma kāpnēm un sildāmies saules staru apspīdētajā laukumiņā. Pie viņas kājām čiepstēja un skraidīja cāļi. Viņa nepavirzījās, lai palaistu Frānsisu garām, un, kad viņš brītiņu bija pastāvējis, viņa domīgi pacēla galvu.

— Ak, tas ir svētais vīrs... jau bijis glābt savu dvēseli!

Viņas tonis bija tik negaidīti dzedrs, ka Frānsiss piesarka.

— Vai dievvārdus lasīja augsti godājamais cienīgtēvs Ficdžeralds?

— Nē, vikārs.

— Rāmais vērsis kūtī! Nu, tas vismaz ir nekaitīgs.

Viņa nodūra galvu un, atbalstījusi kalsno zodu vēl kalsnākā rokā, skatījās uz cāļiem. Lai gan Nora vienmēr bija bijusi slaida, viņš tagad ar bailēm atklāja, ka viņa ir gandrīz bērnišķīgi trausla un tas nemaz nesaderas ar briedumu, kādu atspoguļoja viņas acis, ne arī ar jauno pelēko, iestīvināto tērpu, sievietei pienācīgu un dārgu, kurš viņu greznoja. Viņa sirds kūsāja, krūtīs dega balta kvēle, kas sagādāja nepanesamas sāpes. Apvainojums aizskāra visas viņa dvēseles stīgas. Novērsis skatu, viņš brīdi vilcinājās, tad klusā balsī jautāja:

— Vai brokastis paēdi?

Viņa pamāja. — Pollija man tās iegrūda rīklē. Ak Dievs! Kaut viņa liktu mani mierā!

— Ko tu šodien darīsi?

— Neko.

Viņš atkal klusēja, tad, visai līdzjūtībai izpaužoties acu bažīgajā skatienā, ierunājās: — Vai mēs nevarētu iet pastaigāties, Nora? Kā mēs agrāk darījām. Diena ir tik brīnišķīga!

Viņa nepakustējās. Tomēr bālā, iekritusī seja likās mazliet atdzīvojamies.

— Es nedrīkstu piepūlēties, — viņa bēdīgi noteica. — Esmu nogurusi.

— Iesim, Nora ... Lūdzu!

Drūms klusums. — Labi.

Atkal viņa sirds sāpīgi sarāvās. Viņš iesteidzās virtuvē, nervozā steigā sagatavoja sviestmaizes, nogrieza arī gabalu kūkas un visu neveikli iesaiņoja. Pollija nerādījās, un viņš, protams, krustmāti arī nemaz negribēja redzēt. Pēc desmit minūtēm viņi abi ar Noru sēdēja sarkanajā tramvajā, kas zvanīdams brauca cauri pilsētai. Kādu stundu viņi klusēdami gāja uz Gosfortas kalniem.

Viņš brīnījās par iedomu, kas bija likusi uzmeklēt sen pazīstamos ceļus. Pavasara plaukumā lauki izskatījās ļoti skaisti, bet šis skaistums viesa satraukumu, likās neizturams. Kad viņi tuvojās Langa augļu dārzam, kas šķita grimstam ziedu kupenās, Frānsiss apstājās un mēģināja pārtraukt dzelžaino klusumu.

— Paklausies, Nora! Aplūkosim dārzu un parunāsimies ar Langu.

Viņa uzmeta skatienu augļu dārzam, kur koki — noteiktā atstatumā cits no cita — stāvēja apkārt ābolu šķūnītim stingi kā šaha figūras. Skarbi un rūgti viņa atteica: — Negribu. Es ienīstu šo vietu!

Frānsiss neatbildēja. Viņš neskaidri nojauta, ka šis rūgtums nav vērsts pret viņu.

Pulksten vienos viņi bija uzkāpuši Gosfortas kalna virsotnē. Nomanījis, ka Nora piekususi, viņš, nebilzdams ne vārda, apmetās zem lielas gobas, lai ieturētu pusdienas.

Diena bija neparasti svelmaina un skaidra. Lejā zeltainā gaismā mirdzēja pilsēta ar baznīcām un torņiem un no tālienes izskatījās neaprakstāmi skaista.

Frānsisa sniegtās sviestmaizes Nora gandrīz neaiztika, un viņš, atcerēdamies Pollijas tirāniju, arī neuzplijās. Ēnā sēdēt bija patīkami. Jaunās, zaļās, mirdzošās lapas virs viņu galvām meta rāmus ēnu rakstus dižskābaržu riekstiem piebirušajās sūnās, kur viņi sēdēja. Gaisā bija jūtama koku sulu smarža; augstu zarā sēdēja strazds un skaļi svilpoja.

Pēc brīža Nora atbalstījās pret koka stumbru un aizvēra acis.

Redzot Noru atpūšamies, Frānsiss dīvainā kārtā jutās ļoti laimīgs. Viņš meiteni uzlūkoja dziļā maigumā, un viņas izliektais kakls — tik trausls un neaizsargāts — modināja līdzjūtību, par kādu viņš nebija sapņojis. Kūsājošais maigums rosināja viņā vēlēšanos jaunavu sargāt. Kad viņas galva mazliet paslīdēja gar koka stumbru, viņš neiedrošinājās to aizskart. Bet tad viņam likās, ka meitene guļ, un viņš aplika roku, lai viņu atbalstītu. Nākamajā mirklī viņa izrāvās no Frānsisa apskāviena un ar dūrēm, histēriski aizelsdamās, sāka sist viņam pa seju un krūtīm.

— Liec mani mierā! Tu kustonis! Tu zvērs!

— Nora, Nora! Kas noticis?

Elsodama viņa atrāvās atpakaļ; sāpju izķēmotā seja raustījās. — Nemēģini mani iegūt tādā veidā. Jūs visi esat vienādi. Katrs no jums!

— Nora! — Viņš izmisīgi lūdzās. — Dieva dēļ... saki man atklāti...

— Ko atklāti?

— Visu ... kādēļ tu tā izturies... kādēļ tu precies ar Gilfoilu?

— Kādēļ man viņu neprecēt? — spīvi aizstāvēdamās, viņa atbildēja ar pretjautājumu.

Frānsisa lūpas bija sausas. Viņš tikko jaudāja parunāt.

— Bet Nora, viņš taču ir tik nožēlojams... Viņš tev neder.

— Viņš ir tikpat labs kā visi. Vai es neteicu, ka jūs visi vienādi? Viņu es vismaz turēšu grožos.

Samulsis, bāls un iztrūcies Frānsiss lūkojās Norā. Neticīgais skatiens nežēlīgi plosīja jaunās sievietes sirdi, bet tikpat nežēlīgi viņa vērās mocītājā.

— Varbūt tu domāji, ka es precēšu tevi... gaišacaino altāra zēnu... nenobriedušo salona mācītāju! — Viņas lūpas savilkās rūgtā, zobgalīgā smīnā. — Atļauj man pateikt, ka tu esi ērms... svētulīgs liekuļa pīkstiens. Cel pret debesīm savas svētītās acis. Tu nezini, cik ģeķīgs esi... tu... tu staigājošā tēvreize! Tu būsi pēdējais vīrietis pasaulē, ko es... — Viņa aizrijās un nevaldāmi trīcēja, velti mēģinādama ar delnu noraust sāpju asaras, un pēkšņi viņas galva atradās pie jaunekļa krūtīm. — Ak, Frānsis, mīļais Frānsis, — piedod! Tu zini, ka es tevi vienmēr mīlēiu. Nonāvē mani, ja gribi... man vienalga.

Neveikli glaudīdams viņas galvu, viņš meiteni mierināja un juta, ka trīc tāpat kā viņa. Pamazām briesmīgie šņuksti norima. Nora viņa skaujās līdzinājās ievainotam putniņam — vienaldzīga, bez spēka, seju paslēpusi drānās. Tad viņa lēni saslējās. Novērsusi skatu, viņa sameklēja kabatas drāniņu un nosusināja samocīto, asarām pārplūdušo seju, sakārtoja galvassegu un teica nespēcīgā, vienaldzīgā balsī: — Labāk dosimies mājup.

— Paskaties uz mani, Nora!

Bet viņa neskatījās, tikai piebilda tai pašā savādi vienmuļajā balsī: — Teic, ko gribi.

— Labi, es teikšu, Nora. Es redzu, te kaut kas slēpjas. Bet es to atklāšu. Tu neprecēsi šo muļķi Gilfoilu. Es tevi mīlu, Nora. Es tevi sargāšu.

Iestājās sāpīgs klusums.

— Mīļais Frānsis, — viņa teica ar savādi tukšu smaidu. — Tevī klausoties, man liekas, ka es dzīvotu pasaulē veselu miljonu gadu. — Un piecēlusies viņa to noskūpstīja, kā jau reiz bija skūpstījusi, — uz vaiga. Kad viņi kāpa ielejā, strazds koka lapotnē bija stājis svilpot.

Tanī vakarā Frānsiss stingrā apņēmībā devās uz doku kvartālu, kur mitinājās Megūni. Izraidīto Skentiju viņš atrada vienu pašu — jo Megija arvien vēl dedzināja ogles — šaurajā dzīvoklītī sildāmies pie pusizdzisušā pavarda un tauku svecītes gaismā grebam aužamo steļļu atspoles laiviņu. Pazīstot viesi, vecā trimdinieka acīs iemirdzējās prieks; tās sāka starot, kad Frānsiss iztina kortelīti, ko bija klusi paņēmis no bufetes. Ātri Skentijs sadabūja ieplīsušu Delftas porcelāna tasi un svinīgi uzdzēra uz sava labdara veselību.

— Tā tik ir manta! — viņš murmināja. Mugurā viņam bija krekls ar skrandainām piedurknēm. — Tāda velna dzēriena man nav bijis, kopš sīkstulis Gilfoils pārņēma krogu.

Frānsiss pievilka sev koka krēslu, kam nebija atzveltnes. Viņa balss skanēja satraukti, zem acīm iegūla dziļas ēnas.

— Skentij! Kas noticis ar Uniona krogu — ar Noru, Polliju, Nedu? Es esmu tur jau trīs dienas, bet netieku gudrs. Tev man viss jāizstāsta!

Skentija sejā pavīdēja bailes. Viņa skats aizklīda no Frānsisa uz pudeli un atpakaļ.

— Kā lai es to zinu?

— Tu zini! Es redzu tavā sejā.

— Vai tad Neds nekā nestāsta?

— Neds! Viņš visas šīs dienas staigā kā kurlmēms!

— Nabaga Neds! — norūca Skentijs, pārmeta krustu un ielēja sev viskiju. — Dievs, stāvi man klāt! Kas to būtu domājis? Ļaunais mājo arī vislabākajā no mums. — Pēkšņi aizsmacis, viņš uzsvērti teica: — Es tev nekā nevaru teikt, Frānsis, kauns atcerēties, no tā tikpat nekā laba nebūs.

— Būs, Skentij, — Frānsiss viņu skubināja. — Ja es visu zināšu, es varēšu ko iesākt.

— Tu domā Gilfoilu... — Pacēlis galvu, Skentijs apsvēra, tad lēni pamāja. Viņš iemeta malku degvīna, lai sadūšotos, un, apbružātajai sejai dīvaini noskaidrojoties, nomāktā balsī teica: — Nu tad, Frānsis, ja tu zvēri nevienam neteikt. Lieta ir tāda, ka... lai Dievs stāv mums klāt... Norai piedzima bērns.

Iestājās klusuma brīdis, kas bija garš diezgan, lai Skentijs pagūtu iemest nākamo malku.

— Kad? — jautāja Frānsiss.

— Pirms sešām nedēļām. Viņa tad aizbrauca uz Vitlija līci. Bērns ir tur pie vienas sievietes... meitene... Nora negrib viņu redzēt.

Stīvs un nosalis, Frānsiss cīnījās ar uztraukumu. Viņš ar pūlēm jautāja: — Tad Gilfoils ir bērna tēvs?

— Tā zivs bez mugurkaula! — Skentija piesardzību uzveica naids. — Nē, nē, viņš tikai «spēra soli», kā viņam pašam labpatīk izteikties. Viņš deva bērnam vārdu un par atalgojumu nogruntējās Unionā, blēdis! Viņam aiz muguras stāv tēvs Ficdžeralds, Frānsis. Viss sataisīts kā smukā bildē. Laulības apliecība atvilktnē, neviena dvēsele neko nezina, un meiteni vēlāk pārvedīs šurp, it kā tā būtu bijusi lielajās brīvdienās. Lai mani sasper zibens un jods, ja tā lieta neapgriež kuņģi kā cimdu!

Frānsisam likās, ka viņa sirds iežņaugta neciešamās spīlēs. Viņš ar visiem spēkiem centās valdīt balsi, lai tā neaizlūztu.

— Es nevaru atcerēties, ka Nora būtu kādā iemīlējusies, Skentij... vai tu zini, kurš tas bija ... es domāju ... bērna tēvs?

— Dieva troņa priekšā — nē! — Asinis sakāpa Skentija vaigā, kad viņš spēra ar kāju pret grīdu, skaļi liegdamies. — Es par visu to neko nezinu! Kā lai tāds nabags kā es kaut ko zinātu! Un Neds arī neko nezina, tas ir skaidrs kā diena! Neds vienmēr ar mani apgājās labi, bija brīnišķīgs, taisnīgs vīrs, tikai, kad Pollija bija prom, sāka dzert. Nē, nē, Frānsis, es tev saku, nav ne mazākās cerības atrast vainīgo!

Atkal iestājās garš, ledains klusums. Frānsisa acis pamazām aizmiglojās. Viņš jutās kā uz nāvi slims. Beidzot, saņēmis visus spēkus, viņš piecēlās.

— Paldies, Skentij, ka man izstāstīji.

Izgājis no istabas, viņš kā noreibis nokāpa pa kailajām dzīvokļa kāpnēm. Pieri un rokas klāja auksti sviedri. No atmiņas neizgaisa Noras tīrā istabiņa — tik balta un neskarta —, un tās aina viņam sagādāja mokas. Viņā nebija naida, tikai truls žēlums, kas drausmīgi sažņaudza dvēseli. Iznākot ārā netīrajā sētā, viņš pēkšņā nelabumā pieliecās, atbalstīdamies pret vienīgo laternas stabu, un izvēma visu, kas viņā bija sakrājies.

Pēkšņi viņam sametās auksti, taču nodoms bija skaidrs. Stingriem soļiem viņš devās uz svētā Dominika mācītāja māju.

Saimniece viņu ielaida ar to kluso pieklājību, kas raksturīga mācītāju mājokļiem. Pēc minūtes viņa atgriezās krēslainajā priekštelpā, kur gaidīja Frānsiss, un pirmo reizi viņam viegli uzsmaidīja. — Jums laimējies, Frānsis. Cienīgtēvs nav aizņemts un jūs pieņems.

Fransisam ienākot, pāters Džeralds Ficdžeralds piecēlās, turēdams šņaucamtabakas dozīti. Viņa manierēs sirsnība mijās ar ziņkāri. Smalks un izskatīgs viņš labi saderējās ar franču mēbelēm istabā, ar antīko lūgšanas soliņu, itāļu gleznu reprodukcijām pie sienas un vāzi ar lilijām uz sekretāra — to smarža pildīja gaumīgi iekārtoto telpu.

— Nu, jaunais cilvēk, es domāju, ka esat ziemeļos! Sēdieties! Kā klājas visiem maniem labajiem draugiem Holivelā? — Viņš apklusa, lai iešņauktu tabaku, un ar sirsnīgu atzinību aplūkoja koledžas kaklasaiti, ko Frānsiss nēsāja. — Es arī tur biju, ziniet, iekams devos uz Svēto pilsētu... tā ir lieliska, džentlmeniska vieta! Mīļais Maknebs! Un tēvs Tarents. Viņš bija mans klasesbiedrs angļu koledžā Romā. Smalks cilvēks, tam ir nākotne! Un nu, Frānsis! — Garīdznieks apklusa; viņa caururbīgo skatu mīkstināja galminieka laipnība. — Ar ko mēs tev varam pakalpot?

Sāpju nomāktais Frānsiss ātri elsoja un nepacēla acis.

— Es atnācu parunāt ar jums par Noru.

Izstostītie vārdi salauza rāmo mieru, kas telpā valdīja.

— Un ko par Noru, lūdzu?

— Par viņas laulībām ar Gilfoilu ... Viņa negrib doties šajā laulībā ... viņa jūtas nelaimīga ... tas taču ir tik muļķīgi un netaisni... nevajadzīga un briesmīga lieta...

— Ko jūs zināt par šo briesmīgo lietu?

— Visu ... un ka tā nav viņas vaina.

Iestājās klusums. Ficdžeralda cēlā piere īgni saraucās, tomēr viņš uzlūkoja satriekto jaunekli ar cieņas pilnu līdzcietību.

— Mīļais jaunais cilvēk, ja kļūsiet par priesteri, kā noteikti darīsiet, un piedzīvosiet tikai pusi no tā, kas nelaimīgā kārtā bija jāpiedzīvo man, jūs sapratīsiet, ka dažas sociālas nebūšanas prasa sevišķus apkarošanas līdzekļus. Jūs pārsteidz, — viņš atkārtoja šo teikumu un palocīja galvu, — šī briesmīgā lieta. Mani ne. Es to paredzēju. Es esmu šausmās par tirgošanos ar viskiju, jo zinu, cik ļauni tas ietekmē vienkāršus, rupjus ļaudis, no kuriem sastāv šī draudze. Jūs un es — mēs varam apsēsties un mierīgi kā džentlmeņi baudīt savu saldo vīnu. Tā nedarīs Edvards Benona kungs. Diezgan. Es neko neapgalvoju. Es tikai saku: šī problēma nelaimīgā kārtā nav vienreizēja tiem, kuriem nākas pavadīt drūmas stundas biktskrēslā. — Mācītājs apklusa, lai ar izsmalcinātu rokas kustību vēlreiz iešņauktu tabaku. — Kas mums būtu jādara, lai to atrisinātu? Es jums pateikšu. Pirmkārt, jāatzīst par likumīgu un jākristī bērns. Otrkārt, ja tas mūsu spēkos, jāsaprecina māte ar godīgu vīru, kas to ņemtu par sievu. Mums viss jānolīdzina un jānokārto. No visa šī netīrā jucekļa jāizveido labs katoļu nams. Jāieauž vaļīgie diegi mūsu veselīgajā sociālajā audumā. Ticiet man, Norai Benonai ir ārkārtīga laime dabūt Gilfoilu. Viņam nav diez cik gaišs prāts, bet uz viņu var paļauties. Dažos gados redzēsiet, kā Nora ar vīru un bērniem nāks uz mesu... gluži laimīga.

— Nē, nē! — Sauciens izlauzās no Frānsisa sakniebtajām lūpām. — Viņa nekad nekļūs laimīga — būs tikai salauzta un nelaimīga.

Ficdžeralds mazliet pacēla galvu. — Un vai tad laime ir mūsu laicīgās dzīves augstākais mērķis?

— Viņa izdarīs kaut ko drausmīgu. Jūs nevarat Noru piespiest. Es viņu pazīstu labāk par jums.

— Liekas, jūs esat tuvi paziņas. — Ficdžeralda smaids bija iznīcinoši laipns. — Ceru, ka šī dāma jūs neinteresē arī fiziski.

Frānsisa bālajos vaigos parādījās sarkani plankumi. Stostīdamies viņš teica: — Nora man ļoti patīk. Bet, ja es viņu mīlētu, — jūsu stundas biktskrēslā no tā netaptu drūmākas. Es jūs lūdzu, — viņa balss iedrebējās klusā izmisumā, — nespiediet viņu doties šajā laulībā. Viņa nav parasta sieviete... viņai ir jauka, mīlīga dvēsele. Jūs nevarat pielikt bērnu pie viņas krūts un likt viņai apkampt vīru tāpēc, ka savā nevainībā viņa tika ...

Kā sadzelts Ficdžeralds nosvieda uz galda savu tabakas dozi.

— Nelasiet man sprediķi, jaunais cilvēk!

— Atvainojiet. Redzat, es nesaprotu, ko runāju. Es cenšos lūgt, lai jūs lietojat savu varu. — Frānsiss saņēma pēdējos, jau gurstošos spēkus: — Vismaz dodiet viņai vēl mazliet laika.

— Pietiek, Frānsis!

Draudzes mācītājs, kas prata valdīt pār sevi un citiem, ātri atguva savaldību, strauji piecēlās un paskatījās plakanajā zelta pulkstenī. — Astoņos man ir Brālības sēde. Jums mani jāatvaino. — Kad Frānsiss piecēlās, viņš tam pārmetoši paplikšķināja pa muguru. — Manu mīļo zēn, tu esi ļoti nenobriedis. Es gandrīz teiktu — mazliet muļķīgs. Bet, paldies Dievam, tev svētajā baznīcā ir veca un gudra māte. Neskrien ar pieri sienās, Frānsis. Tās ir pārdzīvojušas paaudzes un... stiprākus sitienus kā tavējos. Bet nu — es zinu, ka tu esi labs zēns. Pēc kāzām atnāc parunāties par Holivelu. Un tagad — vai tu manā vietā nenoskaitītu Salve Regina, lai kaut nedaudz atlīdzinātu par savu nepieklājību?

Klusums. Viss bija veltīgi, pavisam veltīgi. — Jā, tēvs!

— Nu tad ar labunakti, dēls... un lai Dievs tevi svētī!

Vakara gaiss bija drēgns un vēss. Jaunības bezspēcības uzvarēts un salauzts, Frānsiss aizvilkās no mācītāja mājas. Gurdi atbalsojās viņa soļi uz bruģētās ietves. Kad viņš kāpa lejup pa kapelas kāpnēm, ķesteris aizslēdza sāndurvis. Nodziestot pēdējai gaismiņai, Frānsiss kailu galvu stāvēja tumsā un stīvi lūkojās mācītāja mājas logos, kas viņam atgādināja rēgus. Galīgi izmisis, viņš izgrūda: — Ak Dievs! Dari, kā mums ir vislabāk!

Tuvojoties kāzu dienai, Frānsisu pārņēma briesmīgs nemiers, kas neatstājās ne dienu, ne nakti. Gaisotne krogā šķita nemanāmi nomierinājusies kā rāvains ūdens peļķē. Nora bija rāma, Pollija dzīvoja vājās cerībās; kaut gan Neds vēl aizvien bija ierāvies vientulībā, viņa acis vairs nepauda apjukumu un baismas. Laulībām, protams, bija jānotiek klusībā. Bet lietās, kas attiecās uz pūru un sīki izplānoto medusmēnesi Kilernijā, nebija nekādu ierobežojumu. Visa māja bija piemētāta ar tērpiem un dārgiem audumiem. Pollija, saņēmusi pilnu muti ar kniepadatām, lūdzās citu pielaikošanu pēc citas un bradāja pa vilnas un linu baķiem kā laimīgā tvanā.

Gilfoils, manierīgs un vērīgs, kūpināja labākos Uniona cigārus un šad tad pārrunāja ar Nedu naudas lietas. Kā jau klājas, viņi bija parakstījuši līgumu un tagad sprieda par māju, kur jaunlaulātie mitīs. Ap krogu glaimīgi, bet noteikti jau ložņāja Teda daudzie nabadzīgie radi. Visļaunāk bija ar precēto māsu misis Nīliju un viņas meitu Šarloti.

Norai bija maz kas sakāms. Reiz, satikusi gaitenī Frānsisu, viņa apstājās.

— Tu zini... vai ne?

Viņam sirds vai lūza aiz bēdām; viņš neiedrošinājās paskatīties jaunās sievietes acīs. — Jā, zinu.

Iestājās klusums, kas smacēja. Viņš vairs nevarēja izturēt savas sirdssāpes. Tāpat kā zēnībā, viņa acis pieplūda asarām, un viņš nesakarīgi izgrūda: — Nora... mēs nedrīkstam to pieļaut... Ja tu zinātu, cik man tevis bija žēl... Es varētu par tevi gādāt... strādāt tavā labā. Nora... ļauj man tevi aizvest no šejienes.

Viņa raudzījās Frānsisā ar savādu žēlu maigumu. — Kur lai mēs ietu?

— Vienalga, kur. — Viņš runāja neprātīgi, no asarām mitrais vaigs vēl spīdēja.

Viņa neatbildēja. Neteikusi ne vārda, viņa paspieda Frānsisa roku un ātri aizgāja atkal uzlaikot kādu tērpu.

Dienā pirms kāzām viņa mazliet atdzīvojās, zaudēja kaut ko no sava ledainā stinguma.

Dzerdama tēju, ko Pollija bija uzspiedusi, viņa negaidot ieteicās: — Man šodien gribētos aizbraukt uz Vitlija līci.

Izbrīnījusies Pollija pārjautāja: — Uz Vitlija līci? — tad ātri piebilda: — Es braukšu tev līdzi.

— Nevajag, — Nora aprāvās un viegli maisīja tasē tēju. — Bet, protams, ja gribi...

— Es tiešām gribētu, mīļā!

Noras priecīgā noskaņojuma iedrošināta — kā tāla mūzika visā viņas būtnē atbalsojās senā untumainā jautrība —, Pollija uz šo ekskursiju raudzījās labvēlīgi. Iepriecināta viņa loloja maldīgās cerības, ka Nora «nāks pie prāta». Padzērusi tēju, Nora runāja par brīnumjauko Kilernija ezeru, kur bija braukusi jau bērna gados. Sevišķu jautrību sagādāja atmiņas par turienes laiviniekiem.

Pēc maltītes abas sievietes saģērbās braucienam un devās uz staciju. Nogriežoties ap stūri, Nora vēlreiz pavērās logā, kur stāvēja Frānsiss. Vienu mirkli viņa laikam vilcinājās, tad nopietni pasmaidīja un pamāja ar roku. Tad viņa aizgāja.

Ziņa sasniedza māju, vēl pirms ratos bija atvesta nervu lēkmes pieveiktā Pollija. Notikums izraisīja plašu atbalsi visā pilsētiņā. Nekad vēl ļaužu interese nebūtu bijusi tik saviļņota par to, ka jauna sieviete vienkāršas muļķības dēļ paklupusi starp peronu un atejošo vilcienu, ja vien tas nenotiktu kāzu priekšvakarā. Izskrējušas no mājas, doku kvartāla sievas pulcējās grupās, lakatos ietinušās, rokas sānos iespiedušas. Galu galā par traģēdijas vaininiecēm tika atzītas paša upura jaunās kurpes. Nedalīta līdzjūtība tika veltīta aizgājējas ģimenei, Tadeušam Gilfoilam, kā arī visām jaunām sievietēm, kam bija jāprecas un pirms tam neatliekami jābrauc ar vilcienu. Runāja arī, ka sakropļotās mirstīgās atliekas apbedīs publiskās bērēs ar Brālības orķestra piedalīšanos.

Tanī vakarā vēlu, pats nezinādams, kā, Frānsiss atradās Svētā Dominika baznīcā. Tā bija gluži tukša. Kā vājš cerību stariņš viņa tukšo skatienu piesaistīja svētnīcas lampas plīvojošā liesmiņa. Ceļos nometies, stīvs un bāls, viņš izjuta sava likteņa nežēlīgo nolemtību. Nekad vēl viņš nebija pazinis tādu izmisumu, tādu pamestību. Viņš nespēja raudāt. Aukstās, mēmās lūpas negribēja pakustēties, lai noskaitītu lūgšanu. Bet tad viņa izvārgušajā garā kā atklāsme atplaiksnījās samocīta doma. Papriekš viņa vecāki, tagad Nora. Viņš nedrīkstēja ilgāk neievērot šos mājienus no augšas. Viņš dosies prom... viņam vajadzēja iet... pie pātera Makneba... uz Sanmoralesu. Viņš veltīs sevi tikai Dievam. Viņš kļūs garīdznieks.

VI

1892. gada Lieldienās Sanmoralesas angļu seminārā notika tāds atgadījums, kurš satrauca un izbiedēja visu prātus. Veselas četras dienas bija pazudis kāds subdiakonāta students.

Protams, pirms piecdesmit gadiem Aragonas augstienē dibinātais seminārs bija pieredzējis dažādus nemierus. Sadumpojušies studenti bija dažreiz kādu stundu vai ilgāk paslēpušies, pat aizbarikādējušies klintīs aiz semināra mūriem, lai tādā veidā ar garajiem cigarros [Cigāriem (spāņu val.).] un vietējo aguardiente [Degvīnu (spāņu val.).] iebojātu savas dvēseles un kuņģus. Vienu vai divas reizes radās arī nepieciešamība vilkt dažus spītniekus aiz ausīm ārā no Via Amorosa netīrajiem krodziņiem. Bet šoreiz — viens students bija gaišā dienas laikā izgājis pa semināra vārtiem un tāpat ienācis atkal atpakaļ, tikai četras dienas vēlāk, nosmulējies, neskuvies, nekārtīgs, izrādīdams drausmīga pagrimuma pazīmes, un tad, nespēdams to visu citādi izskaidrot kā vienīgi ar vārdiem: «Es biju pastaigāties!» — iekritis gultā un nogulējis pilnas divdesmit četras stundas — tā jau bija visīstākā zaimošana.

Starpbrīžos studenti to visu bailīgi pārrunāja — mazi melnu stāvu pulciņi kavējās saulainajās vīna kalnu nogāzēs un sačukstējās savā starpā.

Nebija šaubu, ka Čizemu padzīs.

Nekavējoties tika nodibināta izmeklēšanas komisija. Kā jau parasti smagu disciplīnas pārkāpumu gadījumos, tajā bija rektors, prorektors, novicu priekšnieks un galvenais seminārists. Nākamajā dienā pēc savstarpējas apspriešanās tribunāls tūlīt uzsāka teologu zālē savu darbību.

Ārā pūta sausais austrumu vējš. Gatavās, melnās olīvas krita no platlapainajiem kokiem un pārsprāga uz saulē sakarsušās zemes. No birzs, kas atradās aiz slimnīcas, plūda apelsīnu ziedu smarža. Sausā zeme karstumā plaisāja, kad Frānsiss ienāca baltajā telpā, kuras griestus balstīja kolonnas un kuras tukšo, spīdīgo solu rindas tagad bija aukstas un tumšas. Melnā alpaka auduma sutāna vēl vairāk izcēla stāva slaidumu. Apgrieztie mati ar tonzūru darīja seju stīvu, un savaldīgā atturība, likās, vēl vairāk izcēla tumšās acis. Viņa rokās dusēja dīvains miers.

Priekšā uz paaugstinājuma, kas citkārt bija rezervēts runātājiem, tagad stāvēja četri galdi, aiz kuriem jau sēdēja pāters Tarents, monsinjors Maknebs, pāters Gomess un diakons Mīlijs. Kamēr novicu priekšnieks Gomess ātri nolasīja apsūdzību, Frānsiss nolieca galvu, jo klātesošo skatienos bija ievērojis dīvainu nepatikas un ziņkārības sajaukumu.

Iestājās klusums. Tad runāja pāters Tarents.

— Kā jūs to izskaidrojat?

Par spīti savam mieram, Frānsiss pēkšņi sāka sarkt. Viņš palika stāvam ar nokārtu galvu.

— Es biju pastaigāties! — Vārdi noskanēja nevarīgi.

— Par to neviens nešaubās. Mēs visi lietojam savas kājas, vai nu mūsu nodomi ir labi, vai ļauni. Nerunājot par grēku pamest bez atļaujas semināru, es tagad jums jautāju, vai jūsu nolūki bija ļauni?

Nē.

Vai jūs savā prombūtnē lietojāt alkoholu?

Nē.

Vai apmeklējāt vēršu cīņas, gadatirgus vai kazino?

Nē.

— Vai bijāt pie apšaubāmas uzvedības sievietēm?

— Nē.

— Ko tad jūs darījāt?

Klusums. Tad klusa un neskaidra atbilde: — Es jau teicu. Jūs to nevarat saprast. Es... biju staigāt!

Pāters Tarents viegli pasmīnēja. — Vai jūs gribat, lai mēs ticam, ka jūs visas četras dienas nepārtraukti staigājāt apkārt?

— Jā ... tiešām.

— Kur tad jūs īsti bijāt?

— Es... es nokļuvu Kosā.

— Kosā! Bet līdz turienei tak ir piecdesmit jūdzes!

— Jā, liekas gan.

— Vai jūs devāties turp ar noteiktu nodomu?

— Nē.

Pāters Tarents kodīja plānās lūpas. Šo tiepšanos viņš vairs nevarēja izturēt. Viņam pēkšņi likās nepieciešams moku sols, spāņu zābaks un rats. Kāds brīnums, ka viduslaikos pielietoja šādus rīkus! Bija tiešām apstākļi, kas tos pilnīgi attaisnoja.

— Man liekas, jūs melojat, Čizem.

— Kādēļ man vajadzētu melot?

Diakonam Mīlijam izlauzās apslāpēts sauciens. Viņa klātiene bija tīra formalitāte. Kā galvenais prefekts viņš, pats būdams tīrā nulle, simboliski pārstāvēja studentus. Bet tagad šai nopietnajā apsūdzībā vairs nevarēja atturēties un klusēt.

— Lūdzu, Frānsis! Visu studentu vārdā... visu, kas tevi mīl... es... es lūdzu tevi: atzīsti!

Frānsisam klusējot, jaunais spānietis, novicu priekšnieks Gomess, pieliecās un čukstēja Tarentam: — Man nav bijis liecinieku no tās pilsētas... pilnīgi itin nekādu. Bet mēs varam aizrakstīt Kosas mācītājam.

Tarents uzmeta viltīgajam priesterim žiglu skatu.

— Jā, tā ir lieliska ideja.

Negaisa starpbrīdi izmantoja rektors, lai iejauktos. Vecāks un lēnāks nekā Holivelā, viņš tagad paliecās uz priekšu un runāja lēni un laipni.

— Tev jāsaprot, Frānsis, ka šādos apstākļos ar tik vispārīgu paskaidrojumu nepietiek. Visām šīm nopietnajām lietām — semināra kārtības laušanai, nepaklausībai — mums jāzina kaut kādi motīvi, kas tevi pamudinājuši. Saki man atklāti — vai tu šeit neesi laimīgs?

— Es esmu laimīgs.

— Labi! Un tev nav iemesla apšaubīt savu aicinājumu?

— Nē! Manī vairāk nekā jebkad agrāk ir vēlēšanās darīt pasaulē labu.

— Ļoti priecājos. Vai tu gribētu, lai tevi izslēdz?

— Nē.

Tad pastāsti mums saviem vārdiem, kas tev lika doties tik dīvainā dēkā.

Klusais iedrošinājums ļāva Frānsisam pacelt skatu. Varēja redzēt, ka viņam tiešām ir grūti atrast īstos vārdus, viņa seja kļuva nemierīga.

— Es... tas notika kapelā. Es nevarēju lūgties, man nebija miera. Laukā pūta sausvējš, un karstais gaiss satrauca mani vēl vairāk; ierastā semināra dzīve likās nenozīmīga un šaura. Pēkšņi aiz vārtiem es ieraudzīju ceļu, baltu un putekļainu. Es nespēju sev pavēlēt. Es biju uz ceļa un gāju. Gāju visu nakti, jūdzi aiz jūdzes. Es gāju...

— Visu nākamo dienu. — Pāters Tarents viņu zobgalīgi pārtrauca. — Un arī aiznākamo!

— Jā, tā bija.

— Savu mūžu man nav gadījies dzirdēt tādas muļķības. Tas ir apvainojums visas komisijas saprātam.

Negaidot rektors apņēmīgi sarauktu pieri iztaisnojās krēslā.

— Es iesaku sēdi pārtraukt. — Kamēr abi priesteri pārsteigti vērās viņā, viņš noteiktā balsī teica Frānsisam: — Tu pagaidām vari iet. Ja mums būs nepieciešams, mēs tevi pasauksim.

Nāves klusumā Frānsiss izgāja no zāles. Tikai tad rektors pievērsās pārējiem. — Es galvoju, ka no tādas iebaidīšanas nekas labs nav gaidāms, — viņš salti noteica. — Mums jābūt saudzīgākiem. Šai lietā slēpjas vairāk, nekā mums tagad liekas.

Makneba iejaukšanās saērcināts, pāters Tarents īgni sakustējās.

— Tie ir nepaklausības kalngali!

— Nepavisam, — rektors iebilda. — Visu laiku viņš bija uzcītīgs un neatlaidīgs. Vai viņa atestācijā atrodams kaut kas tāds, kas apsūdz, Gomes?

Gomess šķirstīja lapas uz galda savā priekšā.

— Nē. — Viņš runāja lēnām, lasīdams atsauksmes. — Daži parasti joki. Pagājušajā ziemā viņš aizdedzināja avīzi, kuru pāters Despards atpūtas telpā lasīja. Kad viņam jautāja, kādēļ to darījis, viņš smējās un atbildēja: «Tukšām rokām velns vienmēr atrod darbu.»

— Tas nav nekas, — rektors skarbi teica, — Mēs visi zinām, ka tēva Desparda rokās nokļūst visi laikraksti, kas vien seminārā parādās.

— Tad, — Gomess turpināja, — reiz viņam bija ēdamzālē jālasa priekšā «Svētā Alkantāras Pētera dzīve», bet viņš šī darba vietā iemānīja grāmatu «Kā Ieva nozaga cukuru», kas sacēla daudz nepiedienīgas jautrības līdz tam brīdim, kad viņu pārtrauca.

— Nevainīga kļūme.

— Tālāk... — Gomess atšķīra citu lapu. — Kādā studentu rīkotā komiskā procesijā, kas attēloja sakramentus, — jūs droši vien atcerēsieties: viens students, pārģērbts par zīdaini, nozīmēja svēto kristīšanu, divi citi svēto laulību un tā tālāk — viss, protams, ar mūsu atļauju. Bet tad, — Gomess uzmeta tādu kā jautājošu skatienu pāteram Tarentam, — uz līķa muguras — šis tēls nozīmēja pēdējo svaidīšanu — Čizems bija piestiprinājis uzrakstu:

Šeit pāters Tarents dus,

No dzives šķīries kluss.

Es viņa nāves ziņu

Ar prieku aplie...

— Pietiek! — asi pārtrauca Tarents. — Mums ir vēl arī citi uzdevumi bez šī nejēdzīgā pamfleta.

Rektors pamāja. — Nejēdzīgā, jā. Bet ne ļaunprātīgā. Man patīk jauni cilvēki, kas dzīves nopietnību atdzīvina ar kādu mazu joku. Taču mēs nedrīkstam neievērot, ka Čizems ir neparasts cilvēks — ārkārtīgi neparasts. Viņam ir liela nopietnība un degsme. Viņš ir ļoti jūtīgs, ar noslieci uz melanholiju. Viņš to paslēpj aiz sava labā garastāvokļa. Jums jāzina, ka viņš ir cīnītājs, kas nekad nepadosies. Viņā bērnišķīga naivitāte dīvaini mijas ar loģisku atklātību. Bet, pats galvenais, viņš ir pilnīgs individuālists.

— Teologam individuālisms ir diezgan bīstama īpašība, — skābi iestarpināja Tarents. — Tāpēc jau notika reformācija.

— Un reformācija deva mums labāku katoļu baznīcu. — Rektors veltīja griestiem liegu smaidu. — Bet mēs noklīdām no temata. Es negribu noliegt, ka noticis liels disciplīnas pārkāpums. Mums tas jāsoda. Bet sodam nevajag būt pārsteidzīgam. Es nevaru izslēgt no semināra studentu ar Čizema spējām, nepārliecinājies un, proti, nepārliecinājies visā pilnībā, ka viņš izslēgšanu tiešām, pelna. Tādēļ es iesaku pāris dienas nogaidīt. — Viņš mierīgi piecēlās. — Esmu pārliecināts, ka jūs man piekrītat.

Priesteriem nokāpjot no paaugstinājuma, Gomess un Tarents aizgāja abi kopā.

Nākamās divas dienas ap nelaimīgo Frānsisu valdīja tāda gaisotne, it kā viņš būtu nāvei nolemts. Viņam nekas netika liegts. Arī attiecībā uz mācībām nepastāvēja nekādi aizliegumi. Tomēr, kur vien viņš parādījās — bibliotēkā, ēdamzālē vai atpūtas telpā —, viņa biedru vidū vienmēr iestājās nedabisks klusums, kuram gan ātri sekoja uzspēlēta vieglprātība, bet ar to nevienu nebija iespējams apmānīt. Apziņa, ka viņš tiek pilnīgi visās sarunās pieminēts, lika viņam izskatīties vainīgam. Viņa Holivelas biedrs Hadsons, kas arī bija subdiakonātā, pavadīja viņu ar iejūtīgu skatienu un bažīgi sarauktu pieri. Anselms Mīlijs vadīja tos, kuri jutās aizvainoti. Starpbrīdi apspriedušies, viņi tuvojās vientuļniekam. Runāja Mīlijs.

— Mēs negribam tev uzbrukt, kad tu jau guli pie zemes, Frānsis, bet galu galā tas attiecas uz mums visiem. Tas ir kauna traips semināra studentiem, un mēs visi esam pārliecināti, ka būtu daudz glītāk un arī vīrišķīgāk, ja tu vaļsirdīgi izstāstītu un atzītu, ko esi nodarījis.

— Ko lai es atzīstu?

Mīlijs paraustīja plecus. Iestājās klusums. Ko te vēl varēja darīt? Kad pārējie jau pagriezās, lai ietu, viņš noteica:

— Mēs nolēmām skaitīt par tevi deviņu dienu lūgšanas. Man tas sāp daudz dziļāk nekā pārējiem. Es cerēju, ka tu būsi mans labākais draugs.

Frānsisam kļuva aizvien grūtāk izlikties par normālu cilvēku. Izgājis pastaigāties semināra teritorijā, viņš pēkšņi apstājās, atcerēdamies, ka staigāšana reiz jau bija ievedusi viņu postā. Viņš klīda apkārt, apzinādamies, ka Tarentam un pārējiem profesoriem vispār vairs neeksistē. Lekciju laikā viņš atskārta, ka nemaz neklausās. Pie rektora, kā pa pusei bija cerējis, viņš netika izsaukts.

Nomāktības sajūta pieauga. Viņš pats sevi vairs neizprata. Viņš bija nevajadzīga mīkla. Viņš prātoja, kā attaisnot tos, kuri bija paredzējuši, ka viņam nebūs aicinājuma. Gara acīm viņš skatīja neprātīgas ainas, kurās redzēja sevi uzsākam laja gaitas tālā un bīstamā misijā. Biežāk kā citkārt viņš slepus apmeklēja dievnamu. Galvenais bija nezaudēt seju savas mazās pasaulītes priekšā.

Tas bija trešdien, trešās dienas rītā, kad pāters Gomess saņēma vēstuli. Satriekts, bet reizē arī apmierināts, ka viņa ziņu avoti bija tādā mērā attaisnojušies, viņš metās uz prorektora darbistabu. Kā gudrs suns, kas gaida atalgojumu — labu vārdu vai kaulu, viņš stāvēja, kamēr pāters Tarents izlasīja lapiņu.

Mi Amigo!

Atbildot uz Jūsu Vasarsvētkos rakstīto godājamo vēstuli, es ar dziļu nožēlu varu pavēstīt: aptaujājot ļaudis, noskaidrots, ka seminārists ar tādu ārieni, augumu un sejas krāsu, kā Jūs rakstāt, četrpadsmitajā aprīli Kosā tiešām redzēts. Vēlu vakarā viņš manīts ieejam kādas Rozas Ojarsabalas mājokli, ko atstājis otrā rītā agri. Minētā sieviete dzīvo viena, tās daba ir visiem labi zināma, un kopš septiņiem gadiem tā nav redzēta altāra priekšā.

Man ir tas gods, dārgais Tēvs, palikt Jūsu uzticīgajam brālim mūsu Kunga Jēzus Kristus ticībā.

Salvadors Bolass,

Kosas draudzes mācītājs.

Gomess murmināja: — Vai nepiekrītat, ka mana stratēģija izrādījās lieliska?

— Jā, jā! — Tarents spānieti atbīdīja; viņa skatiens bija iznīcinošs. Vēstuli kā netīrumu turēdams tālu no sevis, viņš milzu soliem steidzās uz rektora darbistabu otrā koridora galā. Taču rektors patlaban lasīja mesu. Tā varēja ilgt labu pusstundu.

Pāters Tarents nespēja gaidīt. Kā viesulis viņš šķērsoja pagalmu un nepieklauvējis iebrāzās Frānsisa istabiņā. Tā bija tukša.

Apstājies, atskārzdams, ka Frānsiss laikam kopā ar citiem klausās mesu, Tarents valdīja dusmas gluži tāpat, kā mežonīgs zirgs grauž laužņus. Viņš apsēdās, pēkšņi piespiezdams sevi gaidīt; šaurais, tumšais stāvs šķita metam zibeņus.

Frānsisa celle bija vēl vienkāršāka nekā pārējās; visas mēbeles bija gulta, skapītis, galds un krēsls, uz kura tagad pāters sēdēja. Uz skapīša stāvēja izbalējusi fotogrāfija, kurā bija redzama kāda kalsnēja sieviete ar drausmīgu cepuri galvā un mazu, balti tērptu meitenīti pie rokas: «Tava mīlošā Pollija un Nora.»

Tarents apspieda ņirdzīgu smīnu. Bet saviebās, ieraugot pie nobalsinātās sienas maziņu Siksta madonnas — tiklās Dievmātes — attēla reprodukciju.

Pēkšņi viņš uz galda pamanīja atvērtu piezīmju burtnīcu: dienasgrāmata. Viņš atkal salēcās kā nervozs zirgs — ieplestām nāsīm, acīs zvēroja tumšsarkana uguns. Brīdi vēl apsēdās, cīnīdamies ar šaubām par savas rīcības pareizību, tad piecēlās un lēnām piegāja pie burtnīcas. Viņš bija džentlmenis. Bija pretīgi jaukties kā vulgārai istabmeitai citu darīšanās. Bet tas bija viņa pienākums. Kurš varēja nojaust, kādus vēl grēkus slēpa šī rokraksta rindas? Nepielūdzami bargu izteiksmi sejā viņš pacēla aprakstīto lapu.

«... tas laikam bija svētais Antonijs, kas runāja par savu neapdomīgo, stūrgalvīgo un samaitāto uzvedību? Ar šiem vārdiem man pašam sevi jāmierina vislielākajā izmisumā, kādu jebkad esmu pazinis. Ja mani no šejienes izslēgs, mana dzīve būs pagalam. Man ir nožēlojams, kropls raksturs, manas domas neiet taisnu ceļu kā pārējiem, es nevaru sevi piedabūt skriet līdzi baram. Bet ar visu sirdi es kaislīgi vēlos kalpot Dievam tam Kungam. Mūsu Kunga namā ir daudz mītņu! Tur bija vieta tādai savdabībai kā Žannai d’Arkai un... jā, kā svētlaimīgajam Benediktam Labram, kas pat utīm netraucētām ļāva skriet pār miesu. Tur būs vietiņa arī man!

Viņi grib, lai es to izskaidroju. Kā var izskaidrot to, ko nav iespējams vai kas gan ir tik acīm redzams, lai par to kaunētos? Francisks de Saless saka: «Lai mani drīzāk miltos samaļ, nekā es pārkāpju likumu.» Bet, kad izgāju no semināra, es nedomāju ne par likumiem, nedz arī to laušanu. Zināmus impulsus nemaz neapzinās.

Rakstīšana palīdz: mans pārkāpums atklājas saprāta gaismā.

Jau nedējām ilgi es nevaru gulēt un mētājos karstajās naktīs kā drudzī. Varbūt es izjūtu šejienes dzīvi daudz krasāk nekā citi — vismaz spriežot pēc kuplās literatūras, kas ceļu uz garīdznieka kārtu ataino kā brīnumjaukus priekus, ko nekas netraucē un kā pamazām k|ūst aizvien vairāk un vairāk. Ja mīļie laji zinātu, kādas cīņas dažreiz jāizcīna!

Visvairāk mani šeit nomāc nošķirtība no pārējās pasaules un jebkādas fiziskās darbības trūkums cik slikts mistiķis gan no manis iznāktu! — ko vienmēr ļaunāku dara nomaldījušos skaņu atbalsis, kuras te ielaužas no ārienes. Tādās reizēs ienāk prātā, ka esmu divdesmit trīs gadus vecs, bet vēl neesmu veicis nevienu darbu, kas nāktu par labu kādai dzīvai dvēselei, turklāt mani nomoka nemiers.

Villija Teloka vēstules mani postoši ietekmējot, kā apgalvo pāters Gomess. Tagad Villijs ir kvalificēts ārsts un viņa māsa Džīna mācīta slimo kopēja. Abi strādā Tainkāslas nabago ārstniecības centrā, un viņu satraucošie, dažreiz pat atbaidošie piedzīvojumi graustos ar nabadzību un kukaiņiem rada manī sajūtu, ka arī man būtu jāstāv tādā vietā un jācīnās.

Protams, kādu dienu arī es būšu tik tālu... tikai jābūt pacietīgam. Bet pašreizējo nemieru vēl palielina ziņas par Nedu un Polliju. Es biju tik priecīgs, ka viņi nolēma pamest dzīvokli virs kroga un kopā ar mazo Džūdiju pārcelties mazā gruntsgabalā, ko Pollija nopirka Klermontas priekšpilsētā. Neds taču bija slims, Džūdija vienmēr jāpieskata, un Gilfoils, kam bija uzticēta kroga vadība, izrādījās nederīgs kompanjons. Neds bija gluži sajucis; viņš negāja ārā un negribēja nevienu redzēt. Aklās, neiedomājamās muļķības impulss bija to galīgi pieveicis. Negodīgāks cilvēks tiktu tam vieglāk pāri.

Lai izturētu dzīves, triecienus, dažkārt nepieciešama liela ticība. Nora! Šis mīļais vārds vieno sevī tūkstoš domu un jūtu takas. Pāters Tarents, reiz sniedzot praktiskas pamācības — agendo contra —, gluži pareizi teica: «Daudzus kārdinājumus nav iespējams uzveikt; mums pret tiem jānocietina prāts un jābēg.» Mans pārgājiens uz Kosu laikam bija šāda bēgšana.

Izejot pa semināra vārtiem, es nemaz negribēju tālu iet, lai gan solis bija raits. Bet ātrā soļošana pamazām radīja lielu atvieglojuma sajūtu, it kā es bēgtu no sevis paša, un dzina mani tālāk. Es svīdu pamatīgi — apmēram tā kā zemnieks savā druvā, un man likās — sāļās sviedru straumes aizskalo visus miesas graustā sakrājušos netīrumus. Mans gars atplauka, dvēsele sāka dziedāt. Manī auga vēlēšanās iet un iet arvien tālāk, līdz es nespēkā pakrītu.

Es gāju visu dienu, ne ēdis, ne dzēris. Laikam biju nogājis lielu gabalu, jo, vakaram tuvojoties, varēju sajust jūras smaržu. Un, kad debess jumā iemirdzējās pirmās bālās zvaigznes, es biju sasniedzis kāda pakalna virsotni, un turpat lejā, ielejā, atradās Kosa. Ciems bija piekļāvies aizsargātam līcim, kur jūra tikko viļņojās un vienīgā iela, ko no abām pusēm ietvēra akāciju koki, rādījās gandrīz dievišķīgi skaista. Es biju ārkārtīgi noguris. Papēdī uzberzta milzīga tulzna. Bet, kad nācu pa nogāzi lejup, ciems mani sveica ar savas mierīgās dzīves spirdzinošo dvesmu.

Ciema iedzīvotāji sēdēja nelielajā laukumā, baudīdami vēso gaisu, kurā bija jūtama akāciju ziedu smarža, un mazā krodziņa spuldzes gaisma kliedēja vakara krēslu; pie ieejas stāvēja divi priežu koka soli. Tiem pretī daži vecāki vīri ar koka bumbām spēlēja kroketam līdzīgu spēli. Līcī kurkstēja vardes. Bērni skraidīja un smējās. Viss bija vienkārši un burvīgi. Lai gan atskārtu, ka man nav ne pesetas, tomēr apsēdos uz viena sola. Cik jauki bija atpūsties! Aiz noguruma biju gluži vai apstulbis. Pēkšņi rāmajā krēslā atskanēja klusas Katalonijas flautas skaņas. Neuzbāzīgas, lēnas, kā pielāgodamās naktij. Kas šo niedres flautu nepazīst, kas nav dzirdējis šīs spalgās, jaukās skaņas, nespēs saprast arī šāda brīža svētlaimi. Es biju apburts. Šķiet, ka man kā skotam flautu līksmās balsis ir jau asinīs. Sēdēju kā apreibis no mūzikas; nogurums, tuvā nakts — viss bija kā skaists sapnis.

Biju nolēmis pārnakšņot jūrmalā. Bet, līdzko biju nodomājis turp doties, no jūras pacēlās migla. Kā noslēpums tā ieskāva ciemu. Pēc piecām minūtēm laukums manā priekšā ietinās viļņainos tvaikos, koki sāka pilēt un ļaudis izklīda pa mājām. Gribot negribot jau biju nonācis pie secinājuma, ka jāpadodas liktenim — jāaiziet pie vietējā mācītāja, lai palūgtu naktsmājas un dotos pie miera, bet tad mani negaidot uzrunāja kāda sieviete, kas sēdēja uz otra sola. Labu brīdi jutu, ka viņa manī noraugās ar to līdzcietības un nicinājuma sajaukumu, ar kādu dažās kristīgās zemēs mēdz aplūkot garīdznieku. Kā lasīdama manas domas, viņa teica: «Ļaužu sirdis šeit ir cietas. Savā mājā neviens jūs neuzņems.»

Sieviete bija apmēram trīsdesmit gadus veca, tērpusies melnās drānās, bālu seju, tumšām acīm, ar noslieci uz pilnīgumu. Vienaldzīgā balsī viņa turpināja:

«Manā mājā ir brīva gulta, ja vēlaties šeit pārnakšņot.»

«Man nav naudas, ar ko samaksāt par naktsmītni.»

Viņa nicīgi iesmējās:«Jūs varat samaksāt ar savām lūgšanām.»

Tikmēr sāka līt. Krogs bija slēgts. Mēs sēdējām pamestajā laukumā uz miklajiem soliem zem pilošajām akācijām. Izbeidzot nejēdzīgo situāciju, viņa piecēlās.

«Es eju mājup. Ja neesat muļķis, tad pieņemsiet manu viesmīlību.»

Mana plānā sutana bija slapja. Es sāku jau drebināties. Nospriedu, ka naudu par naktsmītni varēšu viņai nosūtīt pēc atgriešanās seminārā. Piecēlies devos viņai līdzi lejup pa šauro ielu.

Viņas māja atradās tieši nokalnes vidū. Nokāpuši divus pakāpienus, mēs ienācām virtuvē. Iededzinājusi lampu, viņa noraisīja melno autu, uzlika uz uguns katliņu ar šokolādi un izvilka no krāsns klaipu svaigas maizes. Tad viņa pārklāja galdam sarkanrūtainu galdautu. Verdošā šokolāde un karstā maize izplatīja patīkamu smaržu mazajā, tīrajā telpā. Liedama šokolādi biezajās tasēs, viņa manī noskatījās pāri galdam. «Noskaitiet labāk lūgšanu. Tā uzlabos garšu!» Lai gan viņas balsī skanēja nepārprotama ironija, lūgšanu noskaitīju. Mēs sākām ēst un dzert. Garšu nebūt nevajadzēja uzlabot.

Visu laiku viņa mani vēroja. Kādreiz viņa bija bijusi loti skaista sieviete, īsta daiļava, bet tagad vīstošais daiļums olīvkrāsas sejai ar tumšajām acīm piešķīra tādu kā asumu. Mazās ausis cieši piekļāvās galvai un bija rotātas ar smagiem zelta gredzeniem. Rokas viņai bija apaļīgas kā Rubensa madonnām.

«Nu, priesterīt, jums nudien laimējies, ka esat šeit. Priesteri man neizraisa nekādu patiku. Barselonā satiekot kādu uz ielas, es smejos viņam sejā.»

Es nevarēju novaldīt smaidu. «Mani tas nepārsteidz. Pirmais, ko mēs iemācāmies, ir panest izsmieklu. Visjaukākais cilvēks, ko es jebkad esmu pazinis, mēdza sprediķot zem klajas debess. Viņš kļuva par apsmieklu visai pilsētai un dabūja iesauku «svētais Daniels». Redziet, mūsdienās nav gandrīz nekādu šaubu, ka ikviens, kurš sirsnīgi tic Dievam, ir liekulis vai muļķis.»

Viņa lēni iedzēra malku šokolādes, pār tases malu lūkodamās manī.

«Muļķis jūs neesat. Sakiet — vai es jums patīku?»

«Es domāju, ka esat burvīga un laipna.»

«Laipnai būt ir manā dabā. Dzīvē man klājās bēdīgi. Mans tēvs bija Kastīlijas dižciltīgais, kuram Madrides valdība atņēma visus īpašumus. Mans vīrs komandēja kara flotē lielu kuģi. Tas nogrima. Es pati esmu aktrise un dzīvoju šeit, līdz man atdos atpakaļ tēva īpašumus. Protams, jūs saprotat, ka tie ir meli.»

«Pilnīgi.»

Viņa neuztvēra manu atbildi par joku, kā es biju domājis. Viņa mazliet piesarka. «Jūs esat ļoti gudrs. Bet arī es zinu gluži labi, kādēļ esat šeit, manu izbēgušo priesterīt; visi jūs esat vienādi.» Pārvarējusi sapīkumu, viņa izsmējīgi piebilda: «Māti baznīcu jūs katrā laikā apmaināt pret māti Ievu.»

Es apmulsu, bet tad man atausa gaisma. Tā šķita tāda, ka man gribējās smieties. Bija arī nepatīkami — man šķita, ka tagad būtu jāiet. Šokolādi es jau biju izdzēris un maizi apēdis. Piecēlies paņēmu cepuri. «Liels paldies par vakariņām, tās tiešām bija lieliskas.»

Viņas seja pārvērtās, naidam mijoties ar pārsteigumu. «Jūs tomēr esat liekulis.» Viņa īgni kodīja lūpu. Kad es biju aizgājis līdz durvīm, viņa negaidot ieteicās: «Neejiet!»

Klusums. Tad spītīgi:

«Neskatieties uz mani tā. Es varu rīkoties, kā gribu. Un to es daru sev par prieku. Jums vajadzētu mani redzēt sestdienās Barselonas Kavā — tur vienā vakarā ir vairāk prieka, nekā jūs jebkad piedzīvosiet visā savā sīkajā, nožēlojamajā mūžā. Kāpiet augšā un guliet.»

Atkal iestājās klusums. Tagad viņas attieksme šķita saprātīga; es varēju dzirdēt, kā ārā šalc lietus. Brīdi vilcinājies, apgriezos un devos uz mazajām kāpnēm. Kājas bija piepampušas un sāpēja. Laikam stipri kliboju, jo pēkšņi viņa, gan diezgan vienaldzīgā balsī, izsaucās. «Kas noticis ar jūsu dārgo kāju?»

«Ai, nekas ... tikai tulzna.»

Atkal viņa mani uzlūkoja ar savu neizprotamo skatienu.

«Es to apmazgāšu.»

Par spīti visiem iebildumiem, viņa lika man apsēsties. Atnesusi bļodu silta ūdens, viņa nometās ceļos un noāva man zābakus. Zeķe bija pielipusi pie jēlās miesas. Samērcējusi ūdenī, viņa to novilka. Negaidītā gādība mani mulsināja. Apmazgājusi abas manas kājas, viņa tās mazliet iezieda ar dziedinošu ziedi. Tad piecēlās.

«Tā būs labāk. Jūsu zeķes būs rīt no rīta kārtībā.»

«Kā lai jums pateicos?»

Negaidot viņa ierunājās savādi nedzīvā balsī: «Ko gan lai iesāk ar tādu dzīvi kā manējā!» Pirms es paguvu atbildēt, viņa labajā rokā pacēla ūdens krūzi. «Nesāciet man tagad sprediķot, ja negribat, ka iedauzu jums pakausi! Jūsu gulta ir otrajā stāvā. Arlabunakti!»

Viņa pagriezās pret uguni. Uzkāpis augšā, es atradu šauru jumtistabiņu ar mazu jumta lodziņu. Es gulēju kā nosists. Kad otrā rītā nokāpu lejā, viņa jau stāvēja virtuvē un gatavoja kafiju. Viņa man pasniedza brokastis. Atvadoties es vēlreiz mēģināju izteikt savu pateicību. Bet viņa mani pārtrauca un apveltīja ar savu īpatnējo, bēdīgo smaidu. «Jūs esat pārāk nevainīgs, lai kļūtu priesteris. Jūs būsiet tikai liela neveiksme.»

Devos atce|ā uz Sanmoralesu. Klibodams es bailīgi prātoju, kā mani sagaidīs. Biju noraizējies. Nesteidzos.»

Vēl ilgu laiku pāters Tarents palika nekustīgi stāvam pie loga, tad nolika Frānsisa grāmatiņu uz galda tai vietā, kur bija paņēmis, atcerēdamies, ka tieši viņš bija pirmais ieteicis Frānsisam to rakstīt. Spāņu priestera vēstuli viņš rūpīgi saplēsa sīkos gabalos. Pārmaiņa viņa sejas izteiksmē bija gluži apbrīnojama. Šoreiz tajā nebija drūmuma — tās dzelžainās bardzības, ko gadiem ilgā pašmocība bija atstājusi visos vaibstos. Tā bija jauna vīrieša seja, kurā izpaudās augstsirdība un domīgums. Ar sažņaugtajām dūrēm, kurās vēl turēja vēstules gabalus, pāters lēnām, kā neapzinoties, trīs reizes iesita sev pa krūtīm. Pārlaidis skatienu telpai, viņš aizgāja.

Kad viņš kāpa lejā pa platajām kāpnēm, no spirālveidīgās balustrādes iznira Anselma Milija apaļā galva. Vērojot pāteru Tarentu, paraugseminārists uzdrošinājās apstāties. Prorektoru viņš dievināja. Tikt ievērotam Anselmam bija vislielākā svētlaime. Viņš padevīgi uzrunāja pāteru:

— Atvainojiet, kungs! Mēs esam ļoti norūpējušies. Man gribētos zināt, vai ir kas jauns... attiecībā uz Čizemu?

— Kas jauns?

— Nu... par viņa izslēgšanu.

Ar vienaldzīgu nepatiku Tarents aplūkoja radījumu savā priekšā. — Čizems paliks. — Un pēkšņi saskaities piebilda: — Muļķis!

Tovakar, kad Frānsiss, apreibis un neticēdams, ka tik brīnumainā kārtā izglābies, sēdēja savā istabiņā, viens no koledžas kalpotājiem klusēdams ienesa un pasniedza viņam kādu sainīti. Tajā atradās brīnumskaista Monseratas Svētās Jaunavas melnkokā griezta statuete, mazs piecpadsmitā gadsimta spāņu amatnieka meistardarbs. Vērtīgajam sūtījumam nebija nekādas pavadvēstules. Neviena paskaidrojoša vārda. Pēkšņi ar briesmīgām izbailēm Frānsiss atcerējās, ka to redzējis virs lūgšanas sola pātera Tarenta istabā.

Nedēļas beigās, saticis Frānsisu, pats rektors pārrunāja ar viņu šo nepārdomāto dēku: — Es esmu pārsteigts, jaunais kungs, ka jūs tik viegli esat ticis cauri. Manā jaunībā skolas pamešana — mēs to saucām par «laišanos lapās» — bija sodāms pārkāpums. — Viņš uzmeta Frānsisam viltīgi dzirkstošu skatu. — Par sodu tu uzrakstīsi domrakstu — ap 2000 vārdu — par tematu «Pastaigas tikums».

Šaurajā semināra pasaulē mūri ir apveltīti ar ausīm un atslēgu caurumi ar velnišķīgi redzīgām acīm. Stāsts par to, kā Frānsiss izkļuvis sveikā, pamazām nāca gaismā un tika papildināts ar trūkstošajām detaļām. Savā ceļā no mutes mutē stāsts auga augumā un kļuva arvien bagātāks varoņdarbiem. Beidzot, visos sīkumos nospodrināts, tas laistījās kā dārgakmens un kā klasisks atgadījums droši vien ieies semināra vēsturē. Kad pēdējie sīkumi sasniedza arī pāteru Gomesu, viņš savam draugam Kosas draudzes mācītājam aizrakstīja garu un izsmeļošu vēstuli. Uz pāteru Bolasu tā atstāja dziļu iespaidu. Viņš atrakstīja liesmainu piecu lappušu garu atbildes vēstījumu, no kura ievērības cienīga varētu būt pēdējā rindkopa:

«Protams, notikušā varoņdarba kalngals būtu bijis šīs sievietes, Rozas Ojarsabalas, atgriešana. Tas būtu brīnumskaisti, ja mūsu jaunā apustuļa apciemojuma iznākumā viņa ierastos pie manis un, ceļos nometusies, lietu patiesas nožēlas asaras! Bet nekā! Tagad viņa kopā ar vēl otru madāmu atvērusi Barselonā bordeli, kurš — mana sirds sāp, to vēstot, — plaukst un zeļ.»

Trešā daļa. NEVEIKSMĪGAIS KURĀTS

I

Smidzināja vienmuļš lietus tai vēlajā janvāra pēcpusdienā, kad Frānsiss izkāpa Šeilslijā, dzelzceļa atzara stacijā, kādas 40 jūdzes no Tainkāslas. Taču nekas nespēja nomākt to sajūsmu un degsmi, kas valdīja viņa dvēselē. Vilcienam pazūdot miglā, viņš, it kā cerēdams kādu ieraudzīt, stāvēja uz slapjā, neapjumtā perona un skadrām acīm pārlūkoja tā drūmo tukšumu. Neviens nebija ieradies viņu sagaidīt. Daudz nedomādams, viņš satvēra ceļasomu un izgāja uz ogļraču ciema galvenās ielas. Pestītāja baznīcu atrast jau nebūs grūti.

Šeit nu bija viņa pirmā darbavieta, pirmā draudze. Gandrīz vai negribējās tam ticēt. Sirds dziedāja... beidzot, beidzot! Nesen viņš bija iesvētīts garīdznieka kārtā un tagad varēja doties sīvajā cīņā par cilvēku dvēseļu glābšanu.

Lai gan jau iepriekš brīdināts, Frānsiss atzina, ka tik neglītu apkārtni savu mūžu nav redzējis. Šeilslijā bija garas apkvēpušu māju rindas, nabadzīgi, lēti veikaliņi, daži krogi un kapelas, starp kuriem rēgojās nederīgas zemes gabali un izdedžu kaudzes, kas kūpēja pat lietū, bet visam pāri slējās Renšova ogļraktuvju milzīgie torņi. Taču viņš sev jautri iestāstīja, ka galvenais viņam ir cilvēki, nevis vieta.

Katoļu baznīca atradās ciema austrumu malā blakus ogļraktuvēm un labi iederējās apkārtnē. Tā bija liela sarkanu ķieģeļu ēka ar zila stikla vitrāžas logiem, sarūsējušu, laika zoba aizgrauztu jumtu un apdrupušu torņa smaili. Turpat blakus atradās skola; aizaugušo dārzu mācītāja mājas priekšā apjoza sēta, kuras mieti bija pa daļai izlūzuši.

Frānsiss satraukumā ievilka dziļu elpu, piegāja pie mazās, ļodzīgās mājas un piezvanīja. Pēc brīža viņš gribēja zvanīt otrreiz, taču durvis atvēra resna sieviete zilisvītrotā priekšautā. Aplūkojusi viesi, viņa pamāja:

— Tas esat jūs! Cienīgtēvs jūs jau gaida. Šeit! — Ar privileģētajiem piemītošo labsirdību viņa parādīja uz ēdamistabas durvīm un piebilda: — Nejauks laiks ārā. Iešu likt galdā siļķes.

Drošu prātu Frānsiss devās norādītajā istabā. Pie galda, kas bija apsegts ar baltu galdautu un klāts vienai personai, jau sēdēja paresns ap piecdesmit gadu vecs priesteris. Pārtraukdams nepacietīgo klaudzināšanu ar nazi, viņš apsveica savu jauno palīgu.

— Beidzot jūs esat klāt. Nāciet šurp.

Frānsiss sniedza roku. — Pāters Kezers, ja nemaldos?

— Protams. Ko tad jūs domājāt? Karalis Vilhelms no Orānijas? Jūs esat tieši laikā uz vakariņām. Jā gan! — Atliecies atpakaļ, viņš pakliedza uz virtuves pusi: — Mis Kefertij! Vai man visu nakti būs jāgaida? — tad Frānsisam: — Sēdieties un neesiet tāds kā sašļucis. Ceru, ka jūs spēlējat kribidžu. Man patīk vakaros mazliet paspēlēt.

Frānsiss pielika pie galda kādu krēslu, un drīz vien parādījās arī mis Kefertija, nesdama lielu bļodu ar sviestā ceptām olām un siļķēm. Kamēr pāters Kezers paņēma sev divas olas un pāris siļķu, viņa uzlika otru šķīvi Frānsisam. Piebāzis pilnu muti, draudzes mācītājs pasniedza bļodu pāri galdam.

— Sāciet, ņemiet pats. Nekautrējieties. Jūs gaida smags darbs, tādēļ jums pamatīgi jāieturas.

Viņš pats ēda steidzīgi — stiprie žokļi, un spēcīgās, spalvainās rokas nestāvēja ne brīdi mierā. Viņa seja bija izplūdusi, mati īsi apgriezti, lūpas sakniebtas. No plakanā deguna ieplestajām nāsīm ārā spraucās divi tumši šņaucamās tabakas nokrāsoti matiņu kušķīši. Šāds izskats atstāja spēka un valdonības iespaidu un būtībā bija īsts pašapziņas iemiesojums. Pārgriezis olu divās daļās, priesteris, vienu pusi mutē bāzdams, ar savām mazajām acīm novērtēja Frānsisu, kā miesnieks varētu vērtēt pērkama vērša svaru.

— Jūs neesat diez cik spēcīgs. Zem vienpadsmit stoniem, vai ne? Es nesaprotu, kas notiek ar jaunajiem priesteriem. Pēdējais man bija īsts mīkstmiesis. Saucās gan lauvas vārdā, bet bija un palika blusa, no lauvas tur nebija ne smakas. Tie kontinenta semināri jūs sabojā. Manā laikā — tie tik bija vīri, kas Meinūtā kopā ar mani studēja!

— Es ceru, ka mans gara un miesas rūdījums jūs apmierinās, — Frānsiss pasmaidīja.

— Redzēsim, — noņurdēja pāters Kezers. — Kad būsiet paēdis, ejiet lejā un sāciet bikti. Es nākšu vēlāk. Laikam nebūs daudz... nelāgs laiks. Tas jāievēro! Var jau saprast. Varen slinka tā mana debešķīgā draudze!

Uzkāpis savā istabā, kurai bija plānas sienas un kura bija apmēbelēta ar masīvām mēbelēm — smagu gultu un milzīgu Viktorijas laika drēbju skapi, Frānsiss nomazgāja pie notraipītā mazgājamā galdiņa seju un rokas. Tad viņš steidzās lejā uz baznīcu. Pirmais iespaids, kādu atstāja pāters Kezers, nebija lielisks, bet Frānsiss pats sevi pārliecināja, ka ātri spriedumi bieži vien ir netaisni. Nu viņš jau labu laiku sēdēja aukstajā biktskrēslā — pie tā vēl karājās uzraksts ar priekšgājēja pātera Lī vārdu —, klausīdamies lietus rīboņā uz baznīcas skārda jumta. Pēdīgi viņš iznāca no krēsla un apstaigāja tukšo baznīcu. Tas bija nomācošs skats: telpa kaila kā šķūnis un nelikās visai tīra. Dievnama vidusdaļā bija neveiksmīgi mēģināts ar zaļas krāsas palīdzību radīt marmora sienu iespaidu. Svētā Jāzepa statujai atlūzusī roka bija nemākulīgi piestiprināta. Krusta ceļa attēli bija nevērtīgi zīmējumi. Papīra puķes nespodrajās misiņa vāzēs uz altāra līdzinājās aizvainojumam. Šie sīkumi vērta viņa iespējas vēl lielākas. Altārī vizēja tabernākuls. Nometies ceļos, Frānsiss kvēlā ticībā dāvāja atkal un atkal savu dzīvi svētumam.

Ap viņu vairs nevaldīja Sanmoralesas kulturālā atmosfēra, kur kavējās gudri un diženi vīri, studenti un garīdznieki, kas savā ziņā personificēja saiti starp Londonu, Madridi un Romu, tādēļ nākamās dienas sagādāja zināmas grūtības. Nebija viegli saprasties ar pāteru Kezeru. Iedzimta nesavaldība, sliecība uz īgnumu, vecums, pieredze un nespēja iegūt draudzes labvēlību — tas viss vērta veco vīru cietu kā krams.

Sākumā viņam bija uzticēta liela draudze austrumu piekrastē. Paša vainas dēļ radās tādas nesaskaņas, ka daži nozīmīgi vietējie pilsoņi iesniedza bīskapam sūdzību ar lūgumu pārcelt viņu citā vietā. Sākumā viņš bija briesmīgi aizvainots, bet ar laiku šo notikumu sāka uzskatīt par savu personisko uzupurēšanos. Viņš izjusti mēdza piezīmēt: «Pats pēc savas brīvas gribas es nokāpu no troņa un apsēdos uz kājsoliņa... bet... ak vai... tādi bija laiki!»

Vienīgi mis Kefertija, kas izpildīja gan virējas, gan mājsaimnieces pienākumus, stāvēja viņa pusē. Viņa jau gadiem ilgi bija kalpojusi pie mācītāja. Viņa izprata savu kungu, bija tādas pašas dabas kā viņš un uz viņa sulīgajiem lāstiem sniedza vēl sulīgākas atbildes. Abi viens otru cienīja. Kad viņš katru gadu devās sešu nedēļu atvaļinājumā uz Herogitu, arī saimniece drīkstēja doties mājup brīvdienās.

Paradumos viņam nebija nekādas izsmalcinātības. Smagiem soļiem viņš sadrebināja savu guļamistabu, atvēra un aizcirta vienīgās vannasistabas durvis tā, ka trauslā māja līgojās kā vējā.

Neapzinoties viņš visu savu reliģiju bija reducējis vienā formulā — bez kāda priekšstata par zemtekstiem un nebūtisko; viņa uzskatos nebija nekādas elastības. Dvēselē bija rakstīts; «Dari tā, vai arī esi nolādēts.» Noteiktas lietas bija paveicamas ar vārdiem, ūdeni, eļļu un sāli. Ja tā nebija, elle atvērusies jau gaidīja. Viņam bija lieli aizspriedumi, un viņš skaļi pauda savu nepatiku pret citām reliģiskajām sektām pilsētiņā — īpašība, kas maz noderēja, lai iegūtu draugus.

Ar draudzi viņš nesatika. Tā bija nabadzīga, baznīca apkrauta parādiem, un, par spīti lielajai taupībai, bieži vien bija grūti savilkt galus kopā. Viņam, protams, bija likumīgas tiesības un pienākums draudzei ziņot. Taču no senčiem mantotais ērcīgums nespēja aizvietot takta izjūtu. Plati atspēries kancelē, galvu agresīvi uz priekšu pastiepis, viņš savos sprediķos pātagoja sadilušās draudzes nolaidību.

— Kā jūs gribat, lai es samaksāju īri, nodokļus un apdrošināšanas naudu? Un uzturēt kārtībā baznīcas jumtu virs jūsu galvām? Ne man jūs dodat savu naudu, bet Tam Visuvarenajam. Paklausieties, jūs visi! Sudrabu es gribu redzēt upuršķīvī, ne jūsu nožēlojamos vara gabalus. Pateicoties sera Džordža Renšova gādībai, vairums vīru strādā algotu darbu. Tātad neviens nevar atrunāties! Un draudzes sievas — labāk būtu, ja viņas nestu savu naudu upurim, nekā izdotu par drānām, ko vilkt mugurā. — Tā izbāries, viņš gāja savākt kolekti un, nosodoši glūnēdams, turēja šķīvi zem baznīcēnu deguniem.

Viņa prasības izraisīja sīvas atriebības pilnu cīņu starp viņu un draudzi. Jo vairāk viņš rājās, jo mazāk tā deva. Pārdomājis viņš mainīja taktiku un izdalīja mazas, dzeltenas aploksnes. Pēc dievkalpojuma viņš apstaigāja baznīcu, savākdams atstātās aploksnes, un nikni rūca: — Tā viņi apietas ar Visuvareno Dievu!

Bēdīgajā finansu tumsā atmirdzēja mazs cerību stariņš.

Sers Džordžs Renšovs, kuram šajā grāfistē piederēja Seilslijas un vēl piecpadsmit citas ogļraktuves, bija ne vien milzum bagāts vīrs un katolis, bet arī dedzīgs filantrops. Kaut gan šo draudzi no Renšova muižas šķīra vismaz septiņdesmit jūdzes, Pestītāja baznīca kaut kādā veidā bija atradusi vietu viņa izsniegto pabalstu sarakstā. Regulāri katros Ziemassvētkos draudzes mācītājs saņēma čeku par apaļām simt ginejām. — Ievērojiet — ginejas! — svinīgi un saldi pāters Kezers atkārtoja šo vārdu. — Ne nabaga mārciņas. Ā — ak! Tas, lūk, ir džentlmenis! — Pašu seru Džordžu viņš bija redzējis tikai divas reizes pirms vairākiem gadiem, bet pieminēja ar godbijību un cieņu. Viņa sirdi tomēr krimta slepenas bailes, ka magnāta devība varētu reiz apsīkt.

Kad pirmais mēnesis Šeilslijā gāja uz beigām, Frānsiss sāka manīt, ko nozīmē darbs pātera Kezera draudzē. Viņš pastāvīgi atradās uz galējas piepūles robežas. Nebija brīnums, ka pāters Lī bija piedzīvojis smagu nervu sabrukumu. Viņa gara dzīve apsīka un sprieduma spējas panīka. Auga naids pret pāteru Kezeru. Bet tad, klusībā nopūzdamies, viņš savaldījās un neprātīgi centās atgūt padevību un paklausību.

Dvēseļu gana darbs bija ārkārtīgi grūts, it īpaši tādā ziemā, kāda valdīja patlaban. Trīs reizes nedēļā viņam ar divriteni bija jābrauc uz diviem nožēlojamiem ciematiem — Broutonu un Glenbērnu, kas atradās tālu viens no otra; tur viņam bija jālasa mesa, jāpieņem grēksūdze un vēl vietējā draudzes namā jāmāca katehisma klases. Ļaužu vienaldzība viņa grūtības vēl pavairoja. Bērni bija sevī ierāvušies un miegaini. Neiedomājamā nabadzība nomāca sirdi; visa draudze bija iestigusi apātijā — vienaldzīga un ne par ko neinteresēdamās. Jaunais garīdznieks sev kaislīgi iestāstīja, ka nepadosies rutīnai. Apzinādamies savu nespēku un pieredzes trūkumu, viņš tomēr ārkārtīgi vēlējās piekļūt nabago sirdīm, lai tās uzmundrinātu. Kaut izdotos vienu cerības dzirkstelīti iedegt mirušās dzīves pelnos, ja arī tas bija viss, kas viņa spēkos.

Visu vēl pasliktināja tas, ka draudzes mācītājs, viltīgs un uzmanīgs, ar tādu kā nežēlīgu humoru šķita izprotam grūtības, kādās nokļuva viņa kurāts, un veikli pielāgojam Frānsisa ideālismu savam praktiskajam saprātam. Kad Frānsiss reiz, nobraucis lietū un vētrā desmit jūdzes ar divriteni, slapjš un noguris pārradās mājās no kāda slimnieka apmeklējuma Broutonā, pāters Kezers savu attieksmi pauda ar vienu vienīgu asprātību: — Svētā gara izdalīšanu jūs gan bijāt iedomājies citādāk, vai ne? — Un tad kā pašu par sevi saprotamu piebilda: — Nekam nederīgi ļaudis!

Frānsisam sejā iesitās sārtums. — Par nekam nederīgiem ļaudīm mira Kristus.

Galīgi satriekts viņš sāka nodoties pašmocībām un gavēt. Azaida reizēs viņš ēda maz; bieži tikai tasi tējas un grauzdētu maizi. Daudzreiz, šaubu mocīts, viņš pamodās nakts vidū un aizzagās uz baznīcu. Ēnaina un klusa, bālās mēnessgaismas apspīdēta, kailā dievnama telpa zaudēja savu atbaidošo saltumu. Ceļos kritis, viņš ar vētrainu kaisli lūdzās drosmi un spēku, lai uzveiktu smagos pārbaudījumus savu garīdznieka gaitu sākumā. Tad ilgi vērās uz Krustā sisto — šo lēnprātīgo, maigo cietēju —, un viņa dvēselē atkal ielija miers.

Reiz, īsi pēc pusnakts, kad viņš, atgriezdamies no šāda baznīcas apmeklējuma, uz pirkstgaliem kāpa augšā, viņu sagaidīja pāters Kezers. Sveci rokā, naktskreklam pārvilktā mētelī, saniknotais draudzes mācītājs stāvēja uz pēdējā kāpšļa, plati iepletis resnās, spalvainās kājas un aizšķērsodams viņam ceļu.

— Ko jūs te darāt?

— Eju uz savu istabu.

— Kur jūs bijāt?

— Baznīcā.

— Ko, pašā nakts vidū?

— Kādēļ ne? — Frānsiss piespieda sevi pasmaidīt. — Vai jūs domājat, ka es iztraucēju To Kungu?

— Nē, jūs iztraucējāt mani. — Pāters Kezers aizsvilās dusmās. — Es to aizliedzu. Tādu nejēdzību es vēl savu mūžu neesmu dzirdējis. Es esmu mācītājs, nevis mocekļu ordeņa priekšnieks. Dienā jūs varat lūgties, kā un kad jums tīk, bet, kamēr atrodaties manā dienestā, naktīs jums jāguļ.

Frānsiss norija dzēlīgu atbildi, kas tam bija uz mēles. Klusēdams viņš devās uz savu istabu. Bija jāpieliek lielas pūles, lai satiktu ar priekšnieku, taču tas bija nepieciešams, ja vispār gribēja draudzes labā ko darīt. Viņš domās mēģināja pievērsties pātera Kezera labajām īpašībām: godīgumam, drosmei, neparastajai humora izjūtai un nevainojamajai tikumībai.

Dažas dienas vēlāk viņš izdevīgā brīdī diplomātiski tuvojās vecajam garīdzniekam.

— Es dažreiz brīnos, tēvs... mūsu apgabalā visas apdzīvotās vietas ir tik tālu cita no citas, ka nav pat kārtīgas vietas, kur izklaidēties... brīnos, ka nevienam nav ienācis prātā vismaz gados jaunākos draudzes locekļus pulcināt kādā klubā.

— Ahā! — Pāteram Kezeram prāts nesās uz jokiem. — Gribat kļūt populārs, mans jaunekli!

— Dieva dēļ, ne! — Frānsiss runāja ar tādu pašu sirsnību, tik ļoti viņš vēlējās pierādīt savu viedokli. — Par to es nemaz neesmu domājis. Bet tā jaunie ļaudis neblandītos apkārt pa ielām un veči pa krogiem. Klubā viņi tiktu audzināti gan fiziski, gan sociāli. — Viņš pasmaidīja. — Varbūt viņi sajustu arī nepieciešamību nākt baznīcā.

— Ho, ho! — rēca Kezers. — Tā gadās jaunībā. Man liekas, jūs esat vēl trakāks nekā Lī. Labi, ķerieties vērsim pie ragiem! Un priecājieties par lielo pateicību, ko saņemsiet no nekam nederīgās bandas, kas te mētājas apkārt.

— Paldies, paldies. Es tikai gribēju saņemt jūsu atļauju.

Ar jūsmīgu dedzību Frānsiss sāka īstenot savu nodomu. Renšova raktuvju pārvaldnieks Donalds Kails bija skots un dedzīgs katolis, kas jau dažreiz bija ļāvis nojaust savu labo gribu. Divas citas amatpersonas — svērājs Morisens, kura sieva bieži izpalīdzēja mācītāja mājas darbos, un galvenais spridzinātājs Krīdens — arī bija draudzes locekļi. No priekšnieka Frānsiss saņēma atļauju izmantot raktuvju pirmās palīdzības punkta plašo telpu trīs reizes nedēļā vakaros. Ar abu pārējo palīdzību viņš sāka piesaistīt iecerētajam klubam sabiedrības interesi. Visa viņa nauda bija divas mārciņas, un drīzāk viņš nomirtu nekā prasītu pabalstu draudzei. Bet viņš aizrakstīja savam draugam Villijam Telokam, kuram darbā bija nodibinājušies sakari ar Tainkāslas korporācijas atpūtas namiem, un izlūdzās dažus lietotus un liekus sporta piederumus.

Apsvērdams, kā visveiksmīgāk uzsākt kluba darbību, viņš nolēma, ka nekas nepiesaistīs jaunos ļaudis labāk kā dejas. Telpā atradās klavieres, un Krīdens bija teicams vijolnieks. Pie durvīm, ko rotāja sarkanais krusts, viņš piesita afišu un, kad pienāca ceturtdiena, ziedoja visu savu kapitālu bufetei ar augļiem, cepumiem un limonādi.

Vakara panākumi pēc stīva sākuma pārspēja viņa pārdrošākās cerības: ļaužu sanāca tik daudz, ka kadriļai sastājās veselas astoņas grupas. Vairumam zēnu nebija kurpju, un viņi dejoja savos smagajos zābakos. Deju starplaikos viņi sēdēja gar sienām sasarkuši un laimīgi, kamēr meitenes devās pie bufetes pēc atspirdzinājumiem. Dejojot viņi piedziedājumus dziedāja līdzi. No šahtas nākdams, durvīs bija apstājies pulciņš ogļraču; gāzes lampu gaismā melnajās sejās mirdzēja balti zobi. Tuvojoties beigām, viņi sāka dziedāt līdzi, un pāris veiklākie iemanījās iekšā un lūkoja padejot. Vakars bija jautrs.

Kad Frānsiss, garā vēl dzirdēdams viņus novēlam labu nakti, stāvēja durvīs, viņa sirds trīcēja priekā. «Nu beidzot viņi sāk dzīvot. Mīļais Dievs, paldies par sākumu!»

Otrā rītā pāters Kezers ieradās pie brokastgalda, nikns kā negaisa mākonis.

— Ko es dzirdu? Jauka padarīšana! Īsti karalisks piemērs. Jums vajadzētu kaunēties pašam no sevis.

Frānsiss pārsteigumā pacēla galvu. — Dieva dēļ, par ko jūs runājat?

— Jūs itin labi zināt, par ko runāju. Es runāju par jūsu pagājušās nakts elles negantībām.

— Pirms nedēļas jūs man to atļāvāt.

Pāters Kezers rūca: — Es jums neatļāvu rīkot tādu lēkāšanu manas baznīcas durvju priekšā. Man jau tā ir diezgan grūti draudzes jaunavas saglabāt tīras arī bez jūsu nekautrīgās grābstīšanās un locīšanās.

— Vakars bija gluži nevainīgs.

— Nevainīgs. Pasarg’ Dievs no tādas nevainības! — Pāters Kezers bija tumši piesarcis aiz dusmām. — Nabaga muļķi, vai jūs arī zināt, kurp noved tādas izdarības — saķerties rokās un sakļauties ar ķermeņiem kopā? Jaunu ļaužu galvās briest ļaunas domas. Tās noved pie baudkāres, netiklības un miesīgām izpriecām.

Frānsiss bija ļoti nobālis, viņa acīs dega sašutums.

— Vai jums izprieca un netiklība nozīmē vienu un to pašu?

— Vissvētais Jāzep! Kāda tur starpība?!

— Tāda pati kā starp veselību un slimību.

Pātera Kezera dūres krampjaini sažņaudzās. — Pašas elles vārdā, ko jūs tur runājat?

Kā vētraina straume no Frānsisa krūtīm izlauzās viss rūgtums, kas bija krājies iepriekšējos mēnešos.

— Jūs nevarat uzveikt dabu. Ja jūs mēģināsiet, tā jums atriebsies. Ir gluži labi un dabīgi, ka jauni vīrieši un sievietes satiekas un padejo. Tas ir dabīgs ievads mīlestībai un ģimenes dzīvei. Jūs nevarat veselīgo dzimuminstinktu paslēpt kā smirdošu līķi zem netīra auta. Tāpēc sākas neķītrie smiekliņi un valšķīgie smīni. Mums jāmāca jauniešiem dzimuminstinktu vadīt un valdīt, nevis jānožņaudz tas kā indīga odze. Jūs ieminat dubļos kaut ko tādu, kas ir cēls un skaists.

Briesmīgs klusums. Pātera Kezera kakla dzīslas bija pietūkušas sarkanas. — Jūs kucēn un Dieva zaimotāj! Es negribu, ka mani jaunie ļaudis pārojas jūsu danču zālēs!

— Tādā gadījumā viņi — jūsu vārdiem runājot — pārosies tumšajās gatvēs un laukumos.

— Jūs melojat, — stostījās pāters Kezers. — Es sargāšu savas draudzes jaunavu nevainību. Es zinu, ko daru.

— To es neapšaubu, — Frānsiss asi atbildēja. — Bet patiesība paliek patiesība: pēc statistikas datiem, Šeilslijā ir vislielākais ārlaulībā dzimušo bērnu skaits diecēzē.

Brīdi likās, ka mācītāju ķers trieka. Pirksti sažņaudzās un atlaidās, it kā viņš kādu žņaugtu. Viegli grīļodamies, viņš pacēla pirkstu un pavērsa to pret Frānsisu.

— Statistika rādīs kaut ko citu. Un lai nebūtu nekāda kluba piecu jūdžu attālumā no vietas, kur es tagad stāvu. Jūsu skaistais plāns ir beigts un pagalam uz visiem laikiem. To es jums apgalvoju! Un šai lietā mans vārds būs pēdējais! — Viņš smagi iekrita krēslā un sāka nikni ēst.

Frānsiss steidzīgi pabeidza maltīti un uzkāpa savā istabā. Viņš bija bāls un sašutis. Cauri apputējušajām rūtīm viņš varēja redzēt pirmās palīdzības telpu, kur stāvēja sainis ar boksa cimdiem un vingrošanas vālēm, ko vakar bija atsūtījis Teloks; viss bija aizliegts un zaudējis jēgu. Viņā uzvilnīja briesmīgs žēlums. Viņš stingri nolēma: es nevaru tālāk piekāpties, Dievs nevar gribēt šādus pazemojumus, man jācīnās, jācīnās pātera Kezera līmenī, jācīnās nevis pašam par sevi, bet par nabaga nožēlojamo draudzi. Dvēseli plosīja mīlestība un neizsakāma vēlēšanās palīdzēt nelaimīgajiem ļaudīm, kurus pirmos Dievs bija nodevis viņa gādībā.

Nākamās dienās, iedams savās amata gaitās, Frānsiss drudžaini prātoja, kā varētu atcelt klubam uzspiesto aizliegumu. Klubs viņam bija kļuvis par draudzes garīgās atdzimšanas simbolu. Bet, jo vairāk viņš par to domāja, jo nesatricināmākas šķita pātera Kezera pozīcijas.

Izdarījis attiecīgus secinājumus par Frānsisa klusēšanu, vecais mācītājs izrādīja neslēptu prieku. Nostādīt uz pakaļkājām jaunos kucēnus, tas bija darbs, kas viņam padevās. Laikam arī bīskaps to bija manījis, vai gan citādi tik daudzus viņam sūtītu šurp. Viņa skābais smaids kļuva vēl platāks.

Pēkšņi Frānsisam ienāca prātā lieliska doma. Neliela iespēja, bet tai varētu būt panākumi. Bālā seja mazliet pietvīka, un viņš aiz prieka gandrīz vai iekliedzās. Ar lielām pūlēm viņš savaldījās, domās nepārtraukti atkārtodams: «Man tas jādara ... jādara tūlīt pēc krustmātes Pollijas apciemojuma.»

Viņš bija izkārtojis, ka krustmāte Pollija un Džūdija ieradīsies Šeilslijā jūnija pēdējā nedēļā, lai pavadītu brīvdienas. Protams, Šeilslija nebija nekāds kūrorts, taču atradās diezgan augstu virs jūras līmeņa un gaiss te bija ļoti svaigs. Zaļais pavasaris ietērpa parasto pelēcību neilgā daiļumā, un Frānsiss ārkārtīgi vēlējās, lai Pollija baudītu tik ļoti pelnīto atpūtu.

Ziemā viņai bija klājies ļoti grūti — gan ar veselību, gan arī ar naudu. Tadeušs Gilfoils Unionu «bendēja nost» — tā Pollija mēdza teikt —, viņš nodzēra vairāk nekā nopelnīja, aizmirsa samaksāt rēķinus un beigās mēģināja to, kas bija atlicis no uzņēmuma, pilnīgi sagrābt savās rokās. Neda hroniskā slimība bija ņēmusi diezgan īpatnēju pagriezienu. Jau divpadsmit mēnešus abas kājas bija paralizētas, un viņš bija pilnīgi nespējīgs strādāt. Piekalts pie invalīdu ratiņiem, viņš pēdējā laikā bija kļuvis bezatbildīgs un nesaprātīgs. Nejēdzīgu iedomu brīžos viņš stāstīja smīnīgajam, lišķīgajam Tadeušam par savu tvaika jahtu un alus darītavu Dablinā. Kādu dienu viņš bija izvairījies no Pollijas uzraudzības un pierunājis Skentiju aizstumt viņu līdz Klermontas veikalam — grotesks skats, kā abi virzījās pa ielu, — kur pasūtīja sev divus dučus cepuru. Doktors Teloks, kas uz Frānsisa lūgumu viņu izmeklēja, konstatēja, ka slimības pamatā nav trieka, bet gan smadzeņu audzējs. Tā kā Pollijai bija grūti visus darbus veikt, ārsts viņai palīgā atsūtīja slimo kopēju.

Frānsisam būtu labāk paticis, ja Pollija un Džūdija apmestos mācītāja mājas viesu istabās, viens no viņa sapņiem bija mācītāja māja paša draudzē, kur Pollija vadītu saimniecību un Džūdija būtu viņa audzēkne. Taču, zinot pātera Kezera nostāju, ikviens jautājums par izmitināšanu bija lieks. Savām viešņām Frānsiss atrada ērtas istabas Morisena kundzes mājā. Un divdesmit pirmajā jūnijā Pollija un Džūdija ieradās Šeilslijā.

Sagaidot viešņas dzelzceļa stacijā, viņš sajuta pēkšņas sirdssāpes. Pollija, stīva un drosmīga, nāca pa peronu, vezdama pie rokas, tāpat kā kādreiz Noru, sīku meitenīti gludiem, tumšiem matiem.

— Pollij, mīļā Pollij. — Viņš to sacīja vairāk sev. Krustmāte nebija mainījusies, varbūt drēbes apnēsātākas; kalsnie vaigi vēl vairāk savilkti. Viņai mugurā bija tas pats īsais mētelis, arī cepure un cimdi tie paši. Savām vajadzībām viņa neizdeva ne penija, visas viņas rūpes bija veltītas citiem. Pollija bija gādājusi par Noru un viņu, par Nedu un tagad par Džūdiju. Šai brīdī Frānsiss dziļā aizkustinājumā saprata, cik pašaizliedzīga, mūžam pašaizliedzīga tā bija. Viņš paspēra soli uz priekšu un krustmāti apkampa.

— Pollij, es priecājos tevi redzēt... tu esi... tu esi mūžam viena un tā pati.

— Ai, mīļais! — Pollija meklēja somiņā kabatas drāniņu. — Te gan ir vējš! Iepūta man gruzi acī.

Frānsiss paņēma Polliju un Džūdiju katru pie savas rokas un aizveda uz viņu mitekli.

Viņš darīja visu iespējamo, lai viešņas pavadītu laimīgas dienas. Vakaros viņš ilgi sarunājās ar Polliju. Viņas lepnums uz Frānsisu, uz visu, ko tas jau sasniedzis, bija aizkustinošs. Savas rūpes viņa neatklāja.

Tikai viens viņai sagādāja raizes — tā bija Džūdija.

Meitene, kurai tagad bija desmit gadi un kura apmeklēja Klermontā dienas skolu, bija savāda un neizprotama. Pirmajā mirklī viņa šķita patīkami vaļsirdīga, taču īstenībā bija aizdomīga un sevī noslēgusies. Guļamistabā viņa krāja dažnedažādas grabažas un trīcēja dusmās, ja tās kāds aiztika. Viņa varēja par kaut ko ārkārtīgi sajūsmināties un ātri atsalt. Arī bailīga un neuzticama viņa varēja būt. Izdarījusi pārkāpumu, viņa neatzinās un mēģināja izlocīties ar meliem. Ja viņai pārmeta par melošanu, meitene skaitās un raudāja.

To visu apzinādamies, Frānsiss centās darīt, kas vien viņa spēkos, lai iegūtu viņas uzticību. Džūdija bieži kavējās pie viņa mācītāja mājā, kur kā bērns jutās kā savās mājās; bieži viņa klejoja arī pa pātera Kezera istabām, kāpelēja pa viņa dīvānu, spēlējās ar pīpēm un papīra presēm. Tas nebija gluži patīkami, bet, tā kā mācītājs neko neteica, Frānsiss negribēja bērnam to liegt.

Īsā brīvlaika pēdējā dienā, kad krustmāte Pollija bija izgājusi pēdējā pastaigā un beidzot no draiskošanās nogurusī Džūdija ar bilžu grāmatu rokā apsēdusies Frānsisa istabas kaktā, pie durvīm pieklauvēja. Tā bija mis Kefertija. Viņa griezās pie Frānsisa.

— Cienīgtēvs vēlas tūlīt ar jums runāt.

Negaidītais uzaicinājums Frānsisu dīvaini satrauca. Saimnieces vārdos jautās kaut kas draudīgs. Viņš lēni piecēlās.

Pāters Kezers stāvēja savā istabā un viņu gaidīja. Pirmo reizi kopš ilgām nedējām viņš skatījās Frānsisam taisni acīs.

— Tas bērns ir zaglis.

Frānsiss neteica ne vārda. Taču sajuta, ka vēderā pēkšņi rodas tukšums.

— Es viņai uzticējos. Es ļāvu viņai spēlēties, kur tīk. Es domāju, ka viņa ir mazs, mīļš bērniņš, bet tagad... — Kezers nikni aprāvās.

— Ko viņa ir paņēmusi? — stīvām lūpām jautāja Frānsiss.

— Ko zagļi parasti ņem? — Pāters Kezers pagriezās pret kamīnu, uz kura dzegas stāvēja baltā papīrā ietītu naudas stabiņu rinda; katrā stabiņā divpadsmit peniji, viņa paša rūpīgi iesaiņoti. Vienu no stabiņiem viņš tagad paņēma rokā. — Viņa ir nozagusi kolektes naudu. Tas ir vēl ļaunāk nekā vienkārša zādzība. Tā ir baznīcas aplaupīšana. Aplūkojiet pats!

Frānsis uzmeta skatienu iesaiņojumam. Tas bija atvērts un neveikli atkal aizvērts. Trūka trīs peniji.

— Kādēļ jūs domājat, ka vainīga ir Džūdija?

— Es neesmu muļķis, — pāters Kezers atcirta. — Visu nedēju es manīju, ka peniji zūd. Šajos stabiņos katrs naudas gabals ir iezīmēts.

Neteikdams vairs ne vārda, Frānsiss apgriezās un devās uz savu istabu. Draudzes mācītājs viņam sekoja.

— Džūdij, parādi man savu naudas maciņu.

Džūdija sastinga kā zibens ķerta, bet ātri attapās. Smaids bija tik nevainīgs.

— Maciņu es atstāju pie misis Morisenas.

— Nē, tas ir šeit. — Frānsiss pieliecās un izvilka maku no meitenes svārciņa kabatas. Tas bija mazs, jauns ādas maciņš, ko krustmāte pirms brīvdienām bija dāvājusi. Sirdij pamirstot, Frānsiss to atvēra. Iekšā bija trīs peniji. Katram aizmugurē ieskrāpēts krusts.

Pētera Kezera dusmīgajā sejā niknums mijās ar triumfu. — Ko es teicu? Šito neģēlīgo skuķi! Apzagt pašu Dievu! — Viņš iznīcinoši paskatījās uz Frānsisu. — Viņu vajadzētu nodot tiesai. Ja man par bērnu būtu jāatbild, es viņu taisnā ceļā vestu uz policiju.

— Nē, nē! — Džūdija izplūda asarās. — Es gribēju naudu atdot, nudien, gribēju atdot.

Frānsiss bija ļoti bāls. Situācija bija drausmīga. Viņš saņēma visu savu drosmi.

— Ļoti labi, — viņš mierīgi teica. — Tagad mēs dosimies uz policijas iecirkni un iesniegsim sūdzību seržantam Hamiltonam.

Džūdijas vaimanas kļuva histēriskas. Pāters Kezers, gan pārsteigts, tomēr pazobojās: — Nu, to es gribētu redzēt.

Frānsiss paņēma cepuri un satvēra Džūdiju aiz rokas.

— Nāc, iesim, Džūdij! Saņemies! Tagad mēs dosimies pie seržanta Hamiltona un iesniegsim pātera Kezera sūdzību, ka esi nozagusi trīs penijus.

Kad Frānsiss kopā ar bērnu gāja uz durvīm, pātera Kezera acīs vispirms parādījās pārsteigums, bet to nomainīja patiesas bažas. Viņš bija palaidis mēli. Seržants Hamiltons — orānietis, kā šeit mēdza izsmiet īru protestantus, — nebija viņa draugs; senāk abi daudzas reizes bija nikni ķīvējušies. Bet tagad... smieklīgā sūdzība... viņš jau redzēja sevi apsmietu visas pilsētiņas ļaužu valodās. Pēkšņi viņš teica:

— Jums nekur nav jāiet!

Frānsiss izlikās, ka neko nav dzirdējis.

— Apstājieties! — kliedza pāters Kezers. Norijis dusmas, viņš izgrūda: — Aiz... aizmirsīsim par to. Runājiet ar viņu pats.

Dusmās trīcēdams, viņš izgāja no istabas.

Kad Pollija un Džūdija bija atgriezušās Tainkāslā, Frānsisā notika krass lūzums: viņš gribēja visu izskaidrot mācītājam un atvainoties par Džūdijas sīko pārkāpumu. Bet pāters Kezers nevēlējās neko dzirdēt. Atziņa, ka cīņa zaudēta, veco vīru saērcināja vēl vairāk. Turklāt drīz viņš devās kārtējā atvaļinājumā un aizbraucot visas draudzes lietas gribēja atstāt kurāta pārziņā.

Viņš nelikās Frānsisu redzam un rādījās mūžīgi saīdzis. Ar mis Kefertiju viņš bija vienojies, ka paēdīs viens un, proti, — pirms jaunā garīdznieka. Pēdējā svētdienā priekš aizbraukšanas viņš kancelē teica niknu sprediķi, kur katrs vārds bija tēmēts Frānsisam; runa bija par septīto bausli «Tev nebūs zagt».

Ar šo sprediķi Frānsisa mērs bija pilns. Tūlīt pēc dievkalpojuma viņš devās uz Donalda Kaila māju, paveda raktuvju pārvaldnieku sāņus un ar apvaldītu dedzību viņam kaut ko klāstīja. Pamazām Kaila seja noskaidrojās, varbūt tajā vēl bija manāmas šaubas, taču viņš izskatījās cerīgs, iedrošināts. Beigās viņš noteica: — Diez vai mēs to varēsim. Bet es jūs pilnīgi atbalstu. — Tad abi vīri paspieda roku.

Pirmdienas rītā pāters Kezers aizbrauca uz Herogitu, lai nākamās sešas nedēļas, dzerot dziedniecisko ūdeni, ārstētu savas kaites. Tai pašā vakarā mis Kefertija devās uz dzimto Roslaru. Taču otrā rītā stacijā, kā norunājuši, satikās Frānsiss Čizems un Donalds Kails. Kaila portfelī bija dokumenti un spīdīga, jauna brošūra, ko nesen bija izdevusi konkurējošā firma — Notingemas ogļrūpniecības apvienība. Viņš bija ģērbies savā labākajā uzvalkā, un viņa ārienē neizpaudās tik liela apņēmība kā Frānsisam. Tieši pulksten vienpadsmitos vilciens izbrauca no Šeilslijas.

Garā diena pagāja lēni; viņi atgriezās vēlu vakarā. Klusēdami abi kāpa augšup pa galveno ielu; katrs raudzījās tikai sev priekšā. Frānsiss šķita noguris, viņa seja neko neizteica. Visai zīmīgs bija raktuvju īpašnieka savādi svinīgais smaids, kad viņš teica: — Arlabunakti.

Nākamās četras dienas dzīve ritēja kā parasti. Tad gluži negaidot iestājās neparastas darbības posms.

Likās, ka darbība norisinās tikai ap raktuvēm — tas arī bija gluži saprotams, jo šai apvidū raktuves bija visas dzīves centrs. Brīvajā laikā, kas atlika pēc amata darīšanām, Frānsiss bieži bija redzams apspriežoties ar Donaldu Kailu, pētām arhitekta zīmētos plānus un vērojam strādniekus darbā. Jaunā ēka auga pārsteidzoši ātri. Pēc divām nedēļām tā jau slējās augstāk par pirmās palīdzības punktu un pēc mēneša bija uzcelta. Tad darbu sāka mūrnieki un galdnieki. Amatnieku rīku troksnis ielīksmoja Frānsisa sirdi. Viņš vārda tiešā nozīmē baudīja ēveļskaidu svaigo smaržu. Reizēm arī pats ķērās pie rīkiem un palīdzēja vīriem darbā. Tie viņu labprāt redzēja savā vidū. Mīlēt paša rokām veikto darbu viņš bija mācījies bērnībā no tēva.

Tagad, kad Frānsiss mācītāja mājā bija viens (ja neskaita pagaidu saimnieces misis Morisenas neuzbāzīgos apmeklējumus) un kad viņu vairs netraucēja priekšnieka nopēlums, viņa darbošanās dziņa nepazina robežu. Atplaukdams viņš juta, ka pamazām tuvojas tautai, ka soli pa solim atkāpjas ļaužu neuzticība, ka viņš pamazām sāk ielūkoties cilvēku trulajā dzīvē, liekot viņu gurdenajām acīm pēkšņi iedzirkstīties priekā. Tā bija brīnišķīga sajūta, mērķtiecības un panākumu sajaukums, it kā, aptverdams to nabadzību un postu, kas valdīja apkārt, jaunais priesteris savā žēlumā un augošajā maigumā tuvotos neredzamā Dieva slieksnim.

Piecas dienas pirms pātera Kezera atgriešanās Frānsiss apsēdās un uzrakstīja šādu vēstuli:

Šeilslijā 1897. gada

15. septembrī.

Godātais ser Džordž!

Jaunais atpūtas nams, ko Jūs tik augstsirdīgi dāvājāt Šeilslijas ciemam, ir tikpat kā pabeigts. Nams būs nenovērtējama dāvana ne vien mūsu ciema ogļračiem un viņu piederīgiem, bet arī visa plašā rūpniecības apgabala iedzīvotājiem, nedalot tos pēc šķirām vai ticībām. Ir jau nodibināta bezpartijiska komiteja un izstrādāti kluba statūti tādā garā, kā to pārspriedām ar Jums. Vēstulei pievienoju sarakstu, pēc kura Jums būs iespējams pārliecināties, cik plaša nodarbību programma paredzēta nākamajai ziemai: bokss, paukošanās, fiziskā audzināšana, apmācības pirmās palīdzības sniegšanā un katru ceturtdienu — deju vakars.

Ievērojot to nešaubīgo iecietību, ar kādu Jūs toreiz izturējāties pret manu un mistera Kaila biklo, varbūt pat patvaļīgo apmeklējumu, es esmu dziļi saviļņots. Ja es arī gribētu izteikt kādus pateicības vārdus, tie būtu pilnīgi nevietā. Īsto pateicību Jums dos laime, ko sniegsiet Šeilslijas darba cilvēkiem, kā arī viss labais, ko katrā ziņā radīs šo ļaužu lielāka sabiedriska vienotība.

Svinīgo atklāšanas vakaru sarīkosim 21. septembri. Ja Jums būtu iespējams pagodināt mūs ar savu klātbūtni, jutīsimies ļoti laimīgi.

Jūsu padevīgais kalps

Frānsiss Čizems,

Šeilslijas Pestītāja baznīcas kurāts.

Ar dīvainu stingu smaidu viņš nosūtīja vēstuli. Rakstītie vārdi bija sirsnīgi un silti. Tomēr ceļgali viņam trīcēja.

Deviņpadsmitajā septembrī ap pusdienas laiku, dienu pēc saimnieces atgriešanās, mājās pārradās pāters Kezers, Izdzertā sālsūdens spēcināts, viņš gluži vai plīsa no enerģijas pārpilnības. Paša vārdiem runājot, viņam niezēja nagi atkal ņemt grožus rokās. Aizņemdams mācītāja māju ar savu skaļo, melnīgsnējo, spalvaino personību, apsveikdams mis Kefertiju un uzsaukdams, lai gādā brangas pusdienas, viņš pārlūkoja pienākušo pastu. Beidzot, rokas berzēdams, viņš ienāca ēdamistabā. Uz šķīvja gulēja aploksne. Viņš to atplēsa un izvilka apdrukātu karti.

— Kas tas?

Frānsiss apslapināja lūpas un saņēma visu drosmi. — Tas būs ielūgums uz Šeilslijas atpūtas un sporta kluba atklāšanas vakaru. Arī es saņēmu līdzīgu karti.

— Atpūtas klubs? Kāds tam sakars ar mums! — Turēdams kartīti izstieptajā rokā, mācītājs, tumši piesarcis, burtoja. — Ko tas nozīmē?

— Tas ir lielisks, jauns nams sabiedriskās dzīves vajadzībām. Jūs varat to redzēt pa logu. — Balsij iedreboties, Frānsiss piebilda: — Sera Džordža Renšova dāvana.

— Sera Džordža... — Kezers pārsteigts aprāvās un piegāja pie loga. Viņš ilgi lūkojās ārā uz iespaidīgo, jauno celtni. Tad atgriezās, nosēdās pie galda un sāka lēnām ēst. Viņa ēstgriba nepavisam nelīdzinājās tāda vīra ēstgribai, kas mēnešiem ilgi rūpīgi skalojis aknas. Visu laiku viņa mazās acis nikni glūnēja uz Frānsisu. Klusums kā smags slogs gūlās pār telpu.

Beidzot Frānsiss ierunājās — neveikli, saspringti un vienkārši: — Jums jāizšķiras, tēvs. Jūs esat aizliedzis deju vakarus un citas izpriecas. No otras puses, ja jūsu ļaudis atturēsies no kopīgām nodarbībām un neies uz kluba deju vakariem, sers Džordžs būs apvainots līdz nāvei. — Frānsiss nepacēla skatienu no šķīvja. — Ceturtdien uz atklāšanas vakaru viņš ieradīsies personīgi.

Pāteram Kezeram bija zudusi visa ēstgriba. Biezais, sulīgais bifšteks uz viņa šķīvja tikpat labi varēja būt virtuves trauku lupata. Viņš strauji pielēca kājās un pēkšņā drausmīgu dusmu uzliesmojumā saburzīja ielūguma karti savā spalvainajā ķetnā. — Mēs neiesim uz šo elles vārtu atklāšanu! Mēs ne. Vai dzirdat? Es jums to pasaku reizi par visām reizēm! — Viņš izmetās no istabas.

Ceturtdienas vakarā gludi skūtu vaigu, baltu linu kreklu mugurā, tērpies labākajā melnajā uzvalkā, pāters Kezers cēli soļoja uz sarīkojumu. Viņa sejā paudās satriecošs kompromiss starp prieku un mokām. Frānsiss sekoja savam priekšniekam. Jauno zāli sildīja gan apgaismojums, gan ļaužu sajūsma; tā līdz pēdējai vietai bija pārpildīta ar strādniekiem un viņu ģimenēm no visas plašās apkārtnes. Uz paaugstinājuma jau sēdēja vairāki goda viesi; tur bija Donalds Kails ar sievu, raktuvju ārsts, skolotājs un divu citu sektu garīdznieki. Kad Frānsiss un pāters Kezers ieņēma savas vietas, ilgi nerimās ovācijas, tad atskanēja daži svilpieni un skaļi smiekli. Pātera Kezera žokļi nokrakšķēja.

Kad ļaudis dzirdēja ārā piebraucam automobili, viņu ziņkāre pieauga, un minūti vēlāk, milzīgu ovāciju sveikts, uz paaugstinājuma uzkāpa sers Džordžs. Viņš bija vidēja auguma sešdesmit gadus vecs vīrs, kura spīdīgo, pliko pauri ieskāva balti mati. Arī ūsas bija sudrabainas, vaigi iesārti. Viņam bija tas apbrīnojamais jauneklīgi sārtās sejas un vecišķi sirmo matu apvienojums, ko novecojot iegūst daži blondi vīrieši. Likās neiespējami, ka šim cilvēkam, kurš tik vienkārši ģērbās un nemāksloti izturējās, varētu būt tik liela vara.

Viņš vērīgi sekoja svinīgajai atklāšanas ceremonijai, noklausījās mistera Kaila apsveikumu un arī pats teica nelielu uzrunu. To viņš nobeidza ar vārdiem:

— Godprātība prasa, lai es pieminu, ka pirmā šī visnotaļ vērtīgā projekta ierosme nāca tieši no tālredzīgā, ar plašu skatienu apveltītā pātera Frānsisa Čizema.

Aplausiem dārdot, Frānsiss uzlūkoja savu priekšnieku, un viņa acis lūdza piedošanu.

Pāters Kezers mehāniski pacēla rokas un divreiz bez skaņas sasita plaukstas; sejā bija vārgais mocekļa smaids. Vēlāk, kad sākās improvizēta deja un sers Džordžs zālē griezās ar jauno Nensiju Kailu, viņš ilgi abos noskatījās. Tad nozuda tumsā. Viņu pavadīja līksmas vijoļu balsis.

Kad Frānsiss vēlu naktī atgriezās mājās, viņš atrada draudzes mācītāju sēžam aukstajā, nekurinātajā viesistabā; sažņaugtās dūres nekustīgi balstījās uz ceļgaliem.

Pāteru Kezeru bija pārņēmis savāds trulums. Viss viņa cīņas gars likās izgaisis. Pēdējos desmit gados viņš bija pieveicis vairāk kurātu, nekā Henrijam astotajam bija bijis sievu. Tagad viens kurāts bija pieveicis viņu. Neskanīgi viņš teica:

— Es par jums ziņošu bīskapam.

Frānsiss juta, ka sirds krūtis sažņaudzas. Bet viņš noturējās. Lai kas ar viņu notiktu, pātera Kezera autoritāte bija tā vai tā pagalam. Drūmi skanēja vecā priestera vārdi: — Varbūt pārmaiņa jums nāks par labu. To izlems bīskaps. Dekānam Ficdžeraldam Tainkāslā vajag otru kurātu... tur ir arī jūsu draugs Mīlijs, vai ne?

Frānsiss klusēja. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās pamest pamazām atdzimstošo draudzi. Bet, ja jau viņam jāiet, tad vismaz pēcnācējam būs vieglāk iesākto darbu turpināt. Klubs pastāvēs. Tas bija sākums. Pārējās izmaiņas sekos. Viņš nejuta savtīgu gandarījumu, tikai klusu, gandrīz vai iztēlē skatītu cerību. Viņš klusi teica: — Man ļoti žēl, tēvs, ka esmu jūs aizvainojis. Ticiet man, es vēlējos tikai palīdzēt... palīdzēt jūsu nekam nederīgajiem ļaudīm.

Abu garīdznieku skatieni sastapās. Pāters Kezers nolaida savējo pirmais.

II

Kādu piektdienu, tuvojoties lielā gavēņa beigām, Frānsiss un pāters Sluks sēdēja svētā Dominika draudzes mācītāja mājas ēdamistabā pie trūcīgās pusdienu maltītes — vārītas zivs un grauzdētas maizes bez sviesta, pasniegtas Viktorijas laika sudraba un plāna zila Vusteras porcelāna traukos, — kad pāters Mīlijs atgriezās no agra slimnieku apmeklējuma. No atturīgās izturēšanās un vienaldzības, ar kādu viņš sev uzlika ēdienu, Frānsiss tūlīt nojauta, ka biedru kaut kas nomāc. Lielā gavēņa laikā dekāns Ficdžeralds nemēdza ēst kopā ar jaunākajiem garīdzniekiem, un viņi visi trīs bija vieni. Pāters Mīlijs, domās nogrimis un mielodamies bez īstas ēstgribas, klusēja līdz pat maltītes beigām. Tikai kad lietuvietis bija izlasījis maizes druskas no bārdas, piecēlies, palocījies un aizgājis, viņa sasprindzinājums atslāba. Viņš dziļi ievilka elpu.

— Frānsis! Es gribu lūgt, lai tu šo pēcpusdienu nāc man līdzi. Tu taču neesi aizņemts?

— Nē... es esmu brīvs līdz pulksten četriem.

— Tad tev jānāk. Es gribu, lai tu, mans draugs un dārgais studiju biedrs, pirmais... — viņš aprāvās, negribēdams atklāt dziļo noslēpumu, kas slēpās izteiktajos vārdos.

Jau divus gadus Frānsiss bija otrais kurāts svētā Dominika draudzē, kuras priekšgalā vēl arvien atradās Džeralds Ficdžeralds, tagad dekāns Ficdžeralds, kopā ar vecāko palīgu Anselmu un lietuvieti pāteru Sluku, kurš gan bija nepieciešams tikai daudzo poļu dēj, kas ieceļoja Tainkāslā. Pārcelšanās no pelēkās Šeilslijas uz pazīstamo pilsētas draudzi, kur darbs ritēja ar pulksteņa precizitāti un baznīca bija lieliska savā pievilcībā, — šī pārmaiņa atstāja uz Frānsisu neparastu iespaidu. Viņš jutās laimīgs, ka atrodas krustmātes Pollijas tuvumā, ka var uzmest skatu Nedam un Džūdijai un apciemot Telokus, Villiju un viņa māsu reizes divas nedēļā. Dīvainu apmierinājumu un neizskaidrojamas drošības sajūtu viņam sagādāja nesenā Sanmoralesas monsinjora Makneba iecelšana par diecēzes bīskapu. Tomēr jaunā garīdznieka briedums, krunkas ap vērīgajām acīm un kalsnais augums liecināja, ka pārmaiņa nav bijusi viegla.

Izsmalcinātais un izvēlīgais dekāns Ficdžeralds, kas lepojās ar to, ka ir džentlmenis, bija tiešs pretstats pāteram Kezeram. Lai gan viņš centās būt pēc iespējas taisnīgs, viņam bija zināmi aizspriedumi. Vissiltāk viņš izturējās pret Anselmu, kuram veltīja visvairāk simpātiju, un pilnīgi ignorēja pāteru Sluku, ko lauzītā ang|u valoda un uzvedība pie galda — zem bārdas pabāztā salvete katrā ēdienreizē —, kā arī dīvainais ieradums valkāt pie sutanas cietu katliņu galīgi izslēdza no dekāna smalkās dzīves loka, — turpretī pret otru kurātu izturējās ar dīvainu piesardzību. Frānsiss drīz aptvēra, ka viņa neievērojamā cilme, saistība ar Uniona krogu un it sevišķi smagā Benonu traģēdija agri vai vēlu kļūs par traucēkli, ko nebūs viegli pārvarēt.

Pie tam viņam bija izgājis greizi jau pašā sākumā. Noguris no vienmuļības un sekluma, ar kādu sprediķotāji no kanceles ar ierastu rutīnu skaita attiecīgajām baznīcas gada svētdienām paredzētos sprediķus, viņš drīz pēc savas ierašanās sacerēja vienkāršu kanceles runu, kur iztirzāja paša domas par cilvēka personības neaizskaramību. Bet — ak vai! — dekāns Ficdžeralds tādu bīstamu jauninājumu galīgi noniecināja! Pēc viņa rīkojuma nākamajā svētdienā kancelē kāpa Anselms, un viņa sprediķis bija pilnīgs pretstats: varena tirāde ar «cerību zvaigzni pār jūras dzelmēm», ar «briežu brēkšanu pēc ūdens upēm» un «laivu, kas droši peld pāri visiem sēkļiem»; ar plaši izplestām rokām dramatiskais kāpinājums nobeidzās žēlastības lūgumā Tam Mīlestības Spēkam un saucējam aicinājumā: «Nāciet pie Tā Kunga!» Visas sievietes mirka asarās, un pēcāk, kad Anselms pusdienās ēda aitas kotletes, viņam ar īpašu uzsvaru laimes vēlēja arī pats dekāns: — Jā, pāter Mīlij, šī runa pārliecināja katru! Es atceros, ka mūsu nelaiķis bīskaps, lai Dievs mielo viņa dvēseli, pirms divdesmit gadiem gandrīz vārds vārdā teica tādu pašu sprediķi.

Abu sprediķu atbalss bija zīmīga visai turpmākajai notikumu gaitai. Nākamajos mēnešos Frānsiss varēja salīdzināt savu nenozīmīgo darbību ar Anselma izcilajiem panākumiem. Pāters Mīlijs bija draudzē ievērojama personība, vienmēr omulīgs, jautrs, pat priecīgs, allaž gatavs pasmieties un mierinoši uzsist pa plecu katram, kam bija nepatikšanas. Viņš strādāja ļoti daudz un ar lielu nopietnību. Vestes kabatā viņš pastāvīgi nēsāja piezīmju grāmatiņu, kur atzīmēja visas darīšanas; viņš nenoraidīja nevienu ielūgumu uzstāties ar runu sapulcē vai kādā mielastā. Viņš izdeva St. Dominic's Gazette, laikrakstu, kur informācija mijās ar mazām humoristiskām apcerēm. Viņš bieži jo bieži gāja viesos, un, kaut arī dzēra tēju pašos labākajos pilsētas namos, neviens nevarēja saukt viņu par snobu. Ja pilsētu apmeklēja ievērojams garīdznieks un teica sprediķi, Anselms ar to noteikti iepazinās un pazemīgā apbrīnā sēdēja pie viņa kājām. Vēlāk viņš mēdza nosūtīt viesim brīnišķīgi uzrakstītu vēstuli, kur dedzīgi tēloja garīgo labumu, ko guvis no šīs tikšanās. Ar šādu godprātību viņš sev ieguva daudz iespaidīgu draugu.

Protams, arī viņa darba spējas bija ierobežotas. Veicot sekretāra pienākumus jaundibinātajā Tainkāslas Ārzemju misiju biedrībā — tā bija bīskapa ilgi lolota iecere, kur viņš strādāja, sevi netaupīdams, lai iepriecinātu Viņa Žēlastību par labpatikšanu, — gribot negribot bija jāatsakās no Šenda ielas strādnieku zēnu kluba, ko tagad nodeva Frānsisa pārziņā.

Šenda ielas apkārtne ar īres namu kvartāliem un graustiem bija visnabadzīgākā un visprastākā pilsētas daļa, kas tagad bija Frānsisa aprūpē. Šeit, kaut arī panākumi būtu smieklīgi un nenozīmīgi, darba bija daudz. Viņam bija jāmācās noskatīties izmisumā, bez gļēvuma raudzīties dzīves kaunā un postā, šai nabadzības mūžīgajā ironijā. Tas bija nevis svēto pulks, kas ap viņu auga, bet gan grēcinieku pūlis, kurš modināja tādu līdzcietību, ka brīžiem viņš bija tuvu asarām.

— Nesaki tikai, ka tev gribas nosnausties, — pārmetoši teica Anselms.

Iztrūcies Frānsiss atguvās no saviem sapņiem un ieraudzīja pāteru Miliju, kas ar cepuri un spieķi rokā stāvēja pie pusdienu galda un viņu gaidīja. Viņš pasmaidīja un paklausīgi piecēlās.

Pēcpusdiena bija spirgta un jauka, laukā pūta svaigs, uzmundrinošs vējiņš. Anselms — spodrs, godājams un sveiks — soļoja naigā soli un atņēma draudzes locekļu sveicienus. Svētajā Dominikā iegūtā popularitāte nebija viņu samaitājusi. Daudzos apbrīnotājus visvairāk sajūsmināja tas, ka sarunās viņš mēdza savus nopelnus vienmēr samazināt.

Drīz vien Frānsiss redzēja, ka viņi iet uz jauno priekšpilsētu, kas tikai nesen bija pievienota draudzei. Aiz pilsētas robežas kādā vecā zemesīpašumā cēla jaunu māju. Strādnieki kustējās ar lāpstām un ķerrām. Frānsiss neapzināti ievēroja lielu, baltu uzrakstu: Holisu muiža, izziņas sniedz MALKOMS GLENIJS, pārvaldnieks. Bet Anselms steidzās tālāk — pāri mazam uzkalniņam, garām dažiem zaļiem laukiem, līdz beidzot viņi iegriezās meža kājceliņā pa kreisi. Kaut gan netālu atradās lielu tērauda kausētavu dūmeņi, apkārtne bija jauka un klusa.

Pēkšņi pāters Mīlijs apstājās, kā dažreiz, jaušot medījumu, sastingst garspalvainie medību suņi.

— Vai zini, Frānsis, kur mēs tagad atrodamies? Vai esi dzirdējis par šo vietu?

— Protams.

Frānsiss te bieži bija gājis. Ar sūnu apaugušajā klintī bija neliela ala, ko aizēnoja dzelteni krūmi, un visam pāri slējās neliela sarkano dižskābaržu birzs. Viņš bija bieži prātojis, kādēļ šo vietu sauc par «avotu», reizēm pat par «Marijas avotu». Ala bija sausa jau piecdesmit gadus.

— Skaties! — Sažņaudzis drauga roku, pāters Mīlijs vilka viņu uz priekšu. No citkārt sausās klints tecēja kristāldzidrs avots. Pēc neomulīga klusuma brīža Mīlijs piesmēla saliktās plaukstas un iedzēra gandrīz vai tāpat kā svēto vakarēdienu.

— Pagaršo, Frānsis! Būsim pateicīgi, ka drīkstam būt vieni no pirmajiem.

Frānsiss noliecās un dzēra. Ūdens bija svaigs un auksts. Viņš pasmaidīja:

— Garšo labi.

Mīlijs lūkojās viņā ar gudra cilvēka iecietību, kurā tomēr varēja sajaust nelielu aizbildnieciskumu. — Mīļais draugs, šo garšu es varētu nosaukt par dievišķu.

— Vai ūdens tek jau sen?

— Sāka plūst vakar pēcpusdienā, saulei rietot.

Frānsiss iesmējās. — Patiešām, Anselm, tu šodien esi īsts Delfu orākuls, pilns visādu zīmju un pravietojumu. Pastāsti man visu. Kurš tev to pateica?

Pāters Mīlijs pakratīja galvu. — Tagad... vēl nevaru...

— Bet tu modināji manī briesmīgu ziņkāri.

Anselms laimīgi pasmaidīja. Bet tad viņa vaibstos atgriezās agrākais svinīgums. — Es nevaru izpaust noslēpumu, Frānsis. Man jādodas pie dekāna Ficdžeralda. Viņam vienīgajam ir tiesības visu atklāt. Līdz tam laikam es, protams, tev uzticos. Ceru, ka tu izrādīsies manas uzticības cienīgs.

Frānsiss pārāk labi pazina savu biedru, lai turpinātu viņu izvaicāt.

Atceļā uz Tainkāslu viņi izšķīrās, jo Frānsisam vajadzēja apmeklēt kādu slimnieku Glenvila ielā. Kāds zēns no viņa kluba, Ouens Vorens, pirms dažām nedējām futbola sacīkstēs bija savainojis kāju. Zēns bija nabagu bērns, nepietiekami paēdis un nelikās gar brūci ne zinis. Kad beidzot atsauca trūcīgo aprūpes ārstu, ievainojums bija pārvērties neglītā čūlā, kas pamazām bija pārņēmusi visu stilbu.

Šis atgadījums Frānsisu satrauca — jo vairāk tāpēc, ka doktors Teloks šaubījās par izveseļošanās iespējām. Šovakar viņš centās mazliet izklaidēt Ouenu un viņa noraizējušos māti, un pēcpusdienā piedzīvotā neparastā ekskursija, kas nebija novedusi ne pie kāda galīga iznākuma, viņam pavisam izgāja no prāta.

Tā atausa viņa atmiņā tikai otrā rītā, kad no dekāna Džeralda Ficdžeralda istabas atskanēja skaļas, draudīgas balsis.

Gavēnis dekānam bija tikpat kā nāves sods. Viņš bija taisns vīrs un gavēja. Taču smagi cieta viņa cēlā, pilnīgā miesa, kas bija pieradusi pie bagātīga un barojoša uztura. Ar sabojātu veselību un omu viņš izvairījās no citiem, klīda pa mācītāja māju ar drūmu izteiksmi apmiglotajā skatienā un katru vakaru ievilka vēl vienu krustu kalendārā.

Lai gan Ficdžeralds ļoti cienīja pāteru Mīliju, pirmajam kurātam vajadzēja ievērojamu atjautību, lai šai laikā dekānam tuvotos. Frānsiss dzirdēja, kā Anselma balss, cenzdamās pārliecināt un pierunāt, saduras ar dekāna strupo īgnumu un neiecietību. Beigu beigās maigā balss uzvarēja — kā sīkas ūdens piles lēnām sagrauž cieto granītu, Frānsiss nodomāja.

Stundu vēlāk dekāns iznāca no savas istabas. Viņa gaitā bija visai maz lēnprātības. Pāters Mīlijs viņu jau priekštelpā gaidīja. Abi iesēdās ratos un aizbrauca uz pilsētas centra pusi. Viņi bija projām veselas trīs stundas. Kad atgriezās, bija pienācis pusdienu laiks. Šoreiz dekāns izņēmuma kārtā lauza savu ieradumu. Viņš apsēdās pie kurātu galda. Ēst viņš nekā neēda, tikai pasūtīja lielu krūzi franču kafijas — tā bija vienīgā greznība, ko viņš atļāvās savā pašuzupurēšanās tuksnesī. Sēdēdams iesāņus, sakrustotām kājām, cienīgs un stalts, viņš baudīja melno, smaržīgo dzērienu, un viņa ārienē jautās laipnība, gandrīz vai biedriskums; likās, ka viņu mazliet pārvērtis kāds iekšējs saviļņojums. Domīgi viņš uzrunāja Frānsisu un leišu garīdznieku — atzīmējams fakts, ka arī Sluks šoreiz atradās draudzīgā skata lokā:

— Varam tikai pateikties pāteram Mīlijam par viņa neatlaidību ... lai gan es no sākuma diezgan nikni pretojos. Protams, pienākums man liek izturēties ar vislielāko skepsi pret zināma veida ... parādībām. Bet kaut ko tādu es vēl neesmu redzējis un nekad nebūtu cerējis redzēt pats savā draudzē... — Viņš apklusa, satvēra kafijas tasi un ar augstsirdīgu žestu, kurš pauda pilnīgu atteikšanos, pamāja uz vecākā kurāta pusi. — Jums pirmajam, pāter, pienākas gods par to runāt.

Pāters Mīlijs aiz satraukuma viegli pietvīka. Noklepojies viņš uzreiz sāka nopietni runāt, it kā stāstījumam būtu nepieciešama pilnīgi noapaļota forma.

— Šai pirmdienā kāda gados jauna vājiniece, mūsu draudzes locekle, piecēlusies no ilgas slimības gultas, devās mazā pastaigā. Lai notikums būtu izklāstīts pēc iespējas precīzi, piebildīšu, ka tas notika šā gada piecpadsmitajā martā pusčetros pēc pusdienas. Tā nebija izpriecas pastaiga — jaunajai sievietei ir šķīsta un dievbijīga dvēsele, un viņa nenododas vieglprātīgai laika tērēšanai. Arī šai pastaigā devās, sekodama norādījumiem, kādus bija devis ārsts, — lai spēcinātos svaigā gaisā. Ārstu sauc Viljams Brains, viņš mīt Boila gatves 42. namā, un mēs visi viņu pazīstam kā mediķi ar nevainojamu, es gribētu teikt, visaugstāko slavu ... — Pāters Mīlijs iedzēra krietnu malku ūdens un turpināja. — Klusu lūgšanu skaitot, atgriezdamās no pastaigas, viņa gāja garām vietai, ko mēs pazīstam kā «Marijas avotu». Lauki tinās vakara krēslā, un burvīgo ainavu zeltīja pēdējie rietošās saules stari. Jaunava apstājās, lai pamielotu acis ar šo krāšņumu, un pēkšņi, sev par izbrīnu un pārsteigumu, ieraudzīja priekšā sievieti garā, baltā tērpā ar zilu apmetni. Pieri rotāja zvaigžņu diadēma. Svēta instinkta vadīta, mūsu katoļu jaunava nekavējoties noslīga ceļos... Sieviete viņai uzsmaidīja neizsakāmā maigumā un teica: «Mans bērns, lai gan esi slima, tu tapsi izredzēta!» Tad mazliet novērsās, bet joprojām uzrunāja bijības pārņemto meiteni, kas tomēr visu saprata: «Vai nav žēl, ka avots, kurš nosaukts manā vārdā, ir sauss? Piemini! Tevis un tev līdzīgo dēļ tam būs notikt.» Pēdējo reizi dievišķīgi pasmaidījusi, viņa izgaisa. Tai pašā brīdī no cietās klints izšļācās gaišs un dzidrs avots.

Kad pāters Mīlijs bija beidzis, iestājās klusums.

Tad runāt atsāka dekāns: — Kā jau teicu, mūsu attieksmi pret šo delikāto lietu raksturoja pilnīga neticība. Mēs nebūt neceram, ka brīnumi augs katrā ogu krūmā. Jaunas meitenes ir visai romantiskas. Arī avota rašanās var būt tīra nejaušība. Katrā ziņā, — viņa balsī jautās lielāka apmierinātība, — patlaban esmu atgriezies no ilgas sarunas ar šo jaunavu — tajā piedalījās arī pāters Mīlijs un doktors Brains. Jūs sapratīsit, ka minētās vīzijas svētdienīgais pārsteigums jaunavu ļoti satrieca. Atgriezusies mājās, viņa tūlīt devās gultā, kur atrodas vēl šobrīd. — Viņa balss, kļuva lēnāka, iegūstot ārkārtīgu zīmīgumu. — Lai gan viņa tagad ir laimīga, sveika un vesela, un ārēji nevainojama, pēdējās piecās dienās nav pieskārusies ēdienam vai dzērienam. — Apbrīnojamo faktu viņš pasvītroja ar klusuma brīdi. — Jo vairāk... jo vairāk, man jāatzīst, ka viņai ir nepārprotamas un neapšaubāmas svētuma zīmes! — Viņš triumfējoši turpināja: — Vēl ir par agru sabiedrībā par to runāt, jo papriekšu jāsavāc vissīkākie pierādījumi, taču man ir spēcīga nojausma, ka Visuvarenais Dievs ir devis mums priekšroku starp visām citām draudzēm, lai mēs piedzīvotu brīnumu, ko var salīdzināt vienīgi ar jaunatklāto grotu Digbijā vai arī ar daudz vecāko Lurdas svētnīcu.

Izturēties vienaldzīgi pret šo cēlo runu nebiia iespējams.

— Kas ir šī jaunava? — Frānsiss klusi jautāja.

— Viņu sauc Šarlote Nīlija.

Frānsiss blenza dekānā. Viņš pavēra muti un atkal aizvēra. Klusums bija iespaidīgs.

Nākamajās piecās dienās satraukums mācītāja mājā auga augumā. Nevarēja būt piemērotāka cilvēka krīzes pārvarēšanai par dekānu Džeraldu Ficdžeraldu. Patiesi dievbijīgais vīrs bija vieds arī pasaulīgās lietās. Ilgajos darba gados vietējā skolu valdē un pilsētas domē grūti iegūtā pieredze bija mācījusi viņu tikt galā ar laicīgo dzīvi. Viņš neļāva izpaust notikumu ne ar vienu čukstu, arī savā mājā ne. Viss atradās vienīgi viņa rokā. Roku viņš gribēja atvērt, kad pēdējie sīkumi būs nokārtoti.

Notikums, lai arī brīnumains un negaidīts, atnesa viņam jaunas dzīves elpu. Sen viņš nebija piedzīvojis tādu gandarījumu kā garīgā, tā materiālā ziņā. Viņš bija dīvains godkāres un dievbijības sajaukums. Miesas un dvēseles cildenās īpašības likās jau iepriekš viņu nolemjam augstākam postenim baznīcas hierarhijā. Un viņš ilgojās pēc šī posteņa tikpat kaislīgi, cik vēlējās, lai arī svētā baznīca turpmāk zeltu un plauktu. Cītīgs jauno laiku vēstures pētnieks, viņš domās pielīdzināja sevi Ņūmenam. Viņš pelnīja līdzīgu ievērību, bet savā apskaidrībā palika pie svētā Dominika. Vienīgā atzinība, ko viņš bija guvis par divdesmit priekšzīmīga darba gadiem, bija nelielais paaugstinājums dekāna amatā — tituls, kas katoļu baznīcā bija diezgan neparasts un ko varēja lietot tikai šīs pilsētas robežās, jo citur viņu aplamā kārtā bieži vien noturēja par anglikāņu garīdznieku, un šis pārpratums viņu aizvainoja līdz pašiem sirds dziļumiem.

Viņam bija itin skaidrs, ka viņu apbrīno, bet nemīl. Vilšanās pieauga ar katru dienu. Viņš centās sevi pārvarēt un ar to visu samierināties. Bet, kad, galvu noliecis, teica: — Kungs, lai notiek Tava griba! — viņa dvēseles dziļumā tomēr kāds čukstēja: «Beidzot taču viņiem vajadzētu aplikt man prelāta apmetni.»

Nu viss bija mainījies. Lai viņš arī paliek svētajā Dominikā! Viņš to pārvērtīs par gaismas templi. Lielais piemērs bija Lurda, bet laika un attāluma ziņā vēl tuvāk atradās vidienes Digbija. Tur, atklājot kādu brīnišķīgu alu, kuras dziednieciskās spējas bija nevainojami apliecinātas, noplucis ciems pārvērtās plaukstošā pilsētā un līdz ar to nenozīmīgais draudzes mācītājs kļuva gandrīz vai par nacionālo varoni.

Dekāns iegrima mirdzošās vīzijās, kur viņam rādījās jauna pilsēta, liela un plaša bazilika, svinīgs bīskapa krēsls un viņš pats smagā, greznā tērpā... tad viņš strauji atgriezās īstenībā un pārlūkoja sagatavotos līgumu uzmetumus. Viņa pirmais solis bija nekavējoties novietot Šarlotes Nīlijas mājā uzticamo un pieklājīgo dominikāņu mūķeni māsu Terēzi. Viņas nevainojamo ziņojumu nomierināts, viņš sāka kārtot lietas juridisko pusi.

Laimīgā kārtā «Marijas avots» līdz ar apkārtni piederēja senajai un bagātajai Holisu dzimtai. Lai gan pats bija protestants, kapteinis Holiss bija apprecējis katolieti, sera Džordža Renšova māsu. Viņš bija laipns un pretimnākošs. Kopā ar savu advokātu Malkomu Gleniju viņš pēdējās dienās pie glāzes heresa un biskvītiem noturēja garas apspriedes ar dekānu. Iznākumā radās pieklājīga un draudzīga vienošanās, un viss bija kārtībā. Dekānu nauda neinteresēja. Viņš to uzlūkoja par nenozīmīgu sīkumu. Bet tas, ko varēja par naudu nopirkt, bija svarīgs un viņam nepieciešams, lai nodrošinātu sava lieliskā projekta nākotni. Tikai muļķis varēja nesaprast, ka attiecīgā zemes gabala vērtība ārkārtīgi strauji celsies.

Pēdējā sarunu dienā Frānsiss augšstāva gaitenī saskrējās ar Gleniju. Viņš bija visai pārsteigts, redzot Malkomu kārtojam Holisu lietas. Pabeidzis studijas, advokāts Glenijs bija pratis ar sievas pūra naudu iegūt paju kādā vecā firmā un pamazām ticis pie lieliskas prakses.

— Sveiks, Malkom! — Frānsiss pastiepa roku. — Priecājos tevi atkal satikt.

Glenijs pastiepa priesterim roku rāmā sajūsmā.

— Bet es esmu pārsteigts, redzot tevi šai katoļu namā, — Frānsiss smīnēja.

Advokāta smaids izdevās diezgan samocīts. Viņš teica: — Es esmu liberāls cilvēks, Frānsis... bez tam man jādzenas pakaļ katram penijam.

Iestājās klusums. Frānsiss dažu labu reizi bija domājis atjaunot savu pazīšanos ar Glenijiem. Bet ziņa par Daniela nāvi viņu atturēja. Reiz, nejauši saticis misis Gleniju Tainkāslā uz ielas, viņš pārgāja ielas otrā pusē, lai apsveicinātos, bet viņa, to pa acu galam ieraudzījusi, aizbēga kā no paša nelabā.

Viņš teica: — Man bija ļoti bēdīgi uzzināt par tava tēva nāvi.

— Ak jā! Mums viņa ļoti žēl! Bet vecā vīra mūžs bija viena vienīga neveiksme.

— Nav liela neveiksme nokļūt debesīs! — Frānsiss jokoja.

— Jā gan, es ceru, ka tur viņš ir. — Glenijs nevērīgi spēlējās ar figūriņu, kas karājās pie pulksteņa ķēdītes. Viņš jau tuvojās vidējiem gadiem: augums bija slābans, pleci un vēders noļukuši un plānie mati platās šķipsnās pārsukāti plikajam pakausim. Acis bija palsas un gurdenas, taču skatiens urbīgi ass. Pagriezies pret kāpnēm, viņš vēl izteica atturīgu aicinājumu:

— Apciemo mūs, ja tev kādreiz atliek brīvs laiks. Esmu apprecējies — būsi dzirdējis — bet arī māte dzīvo pie mums.

Ar Šarlotes Nīlijas dievišķīgo vīziju Malkomu Gleniju saistīja sevišķas intereses. Kopš agras jaunības viņš pacietīgi gaidīja lielo iespēju iedzīvoties mantā. No mātes viņš bija mantojis svilinošu alkatību un arī nedaudz viņas viltības un izmaņas. Smieklīgajā kātoļu nodomā viņš saoda naudu. Tas, ka nodoms ir ļoti neparasts, tikai apliecināja viņa iespējas. Lielais ķēriens bija rokā; tas karājās gaisā kā nogatavojies auglis. Otrreiz tā vairs nekad neatgadīsies, nekad visā mūžā.

Kārtodams klienta lietas, viņš bija kļuvis vēl viltīgāks un tagad atcerējās to, ko pārējie bija piemirsuši. Slepeni, bet ieguldot ievērojamus līdzekļus, viņš bija izstrādājis ģeoloģisku apvidus karti. Tā apstiprināja viņa aizdomas. Ūdens varēja plūst vienīgi caur kādu tīreli, kas atradās tālu no Holisu muižas.

Malkoms nebija bagāts. Vēl ne. Taču, saliekot kopā visus ietaupījumus, ieķīlājot māju un advokāta praksi, iznāca tieši trīs mēnešu iemaksa par vajadzīgo zemesgabalu. Viņš zināja, kādas sekas būtu artēziskajam urbumam. Taču urbums nekad netiks izdarīts. Vēlāk, piedraudot ar šā urbuma veikšanu, tiks noslēgts lielisks darījums un Malkoms Glenijs kļūs par džentlmeni — bagātu zemesīpašnieku.

Pa to laiku svaigais un dzidrais ūdens klusi turpināja plūst. Šarlote Nīlija, atteikdamās no ēdiena, joprojām dzīvoja savā svētlaimībā. Bet Frānsiss kaisli lūdzās, lai Dievs viņam dod ticības dāvanu.

Kaut viņš varētu ticēt tāpat kā Anselms, kas, laipns un smaidīgs, nešaubīdamies pieņēma visu, sākot ar Ādama ribu un beidzot ar ne tik droši pierādīto Jonas uzturēšanos zivs vēderā! Viņš tik tiešām ticēja, tik tiešām... bet ne virspusēji, vienmēr no visas sirds, ar mīlestības spēku, pastāvīgi uzturēdamies graustos un pēcāk izkratot no drēbēm blusas tukšajā vannā... nekad, nekad viegli... vienīgi tad, kad sēdēja pie slimiem, pie kropļiem, pie tiem, kam bija izdzisusi pelnu krāsas seja. Šis nežēlīgais pārbaudījums, tik netaisns, bendēja viņa nervus un atņēma lūgšanas prieku.

Visvairāk viņa domas nodarbināja pati jaunava. Bez šaubām, viņam bija aizspriedumi: viņš nevarēja neņemt vērā, ka Šarlotes māte ir Tadeuša Gilfoila māsa. Meitenes tēvs bija vieglprātīgs un nenoteikts, dievbijīgs, tomēr slinks, viņš katru dienu aizzagās no savas krāmu tirgotavas uz baznīcu, lai iedegtu uz sānu altāriem sveces un izlūgtos panākumus nolaistajam veikalam. Šarlote izjuta pret baznīcu gluži tādu pašu mīlestību kā tēvs. Taču Frānsisam bija nelabas aizdomas, ka viņu vairāk pievelk vīraka un sveču tauku smārds un viņas nervus vairāk kairina mijkrēslis grēksūdzes telpā. Viņš ne brīdi nešaubījās, ka viņa ir godīga un apzinīgi pilda savus pienākumus. Bet viņš zināja, ka Šarlote kārtīgi nemazgājas un ka viņas elpa nepatīkami ož.

Nākamās svētdienas rītā Frānsiss, savas nejēdzīgās nomāktības vajāts, gāja pa Glenvila ielu un pamanīja, ka doktors Teloks iznāk no 143. mājas, kur dzīvoja slimais Ouens Vorens. Viņš pasauca, ārsts apstājās, apgriezās un sāka iet līdzās draugam.

Gadu gaitā Villijs bija kļuvis druknāks, bet citādi izskatījās tāds pats kā senāk. Lēns, sīksts un vērīgs, draugam vienmēr uzticams draugs,, viņš pieaudzis bija iemantojis sava tēva godīgumu, bet ne pievilcīgo ārieni. Sarkanā seja ar strupo degunu izskatījās padumja, pieri klāja izpūrušu matu ērkulis. Pret ļaudīm viņš izturējās atturīgi. Ārsta karjera nebija sevišķi izdevusies, bet savu amatu viņš prata, un tas viņam sagādāja prieku. Viņš nicināja jebkādu godkāri. Dažu labu reizi viņš gan runāja, ka «jāredzot pasaule» un jāmeklējot piedzīvojumi tālās, romantiskās zemēs, taču palika savā nabagu aprūpes darbā — te no viņa neprasīja tik ļoti ienīsto izlikšanos, un te viņš varēja teikt, kas gadījās uz mēles. Ar laiku viņš pierada pie savas dzīves vienmuļā rituma un dzīvoja tikai no dienas dienā. Naudu ietaupīt viņam nebija iespējams. Augsti atalgots viņš nebija un lielu daļu naudas iztērēja par viskiju.

Pievērsdams visai mazu uzmanību savai ārienei, viņš arī šorīt nebija skuvies. Iedubušās acis bija drūmas, sejas izteiksme neparasti dusmīga, it kā šodien viņš turētu ļaunu prātu uz visu pasauli. Sarunā viņš izmeta, ka Vorenam klājoties ļaunāk. Viņš bija paņēmis slimo audu paraugu patoloģiskai izmeklēšanai.

Klusēdami abi draugi soļoja lejup pa ielu. Pēkšņi, kāda neizskaidrojama impulsa mudināts, Frānsiss pastāstīja par Šarloti Nīliju.

Teloka sejā nesakustējās ne vaibsts; uzsistu mēteļa apkakli, galvu nodūris, rokas sabāzis kabatās, ārsts soļoja blakus draugam.

— Jā, — viņš pēc brītiņa teica. — Viens mazputniņš man to jau pačivināja.

— Ko tu par to domā?

— Kādēļ tu jautā man?

— Tu esi vismaz godīgs.

Teloks savādi paskatījās Frānsisā. Dīvainā kārtā likās neapšaubāmi, ka tik pieticīgs cilvēks kā doktors Teloks, kurš ļoti labi apzinās savu gara spēju robežas, noliegs mītu par Dieva pastāvēšanu. — Reliģija nav mana nozare. Es esmu mantojis lielisku ateismu... anatomijas zālē tas apstiprinājās. Bet, ja jau tu gribi dzirdēt, tad — mana vecā vārdiem runājot — man ir savas šaubas. Paklausies! Vai mēs nevarētu viņu apraudzīt? Nīliju māja tepat vien ir. Ieiesim abi kopā!

— Vai tev nevar rasties sarežģījumi ar doktoru Brainu?

— Nē. Es to varu rīt ar Soltiju nokārtot. Attiecībās ar kolēģiem esmu nācis pie atskārtas, ka labāk papriekšu rīkoties un pēc tam taisnoties. — Viņš zīmīgi uzsmaidīja Frānsisam. — Bet, ja nu tu baidies no priekšniecības...

Frānsiss nosarka, bet pārdomāja Teloka vārdus — Jā, es baidos, bet iesim.

Izrādījās, ka iekļūt namā ir viegli. Misis Nīlija, nogurusi pēc negulētās nakts, bija aizmigusi. Pats Nīlijs izņēmuma kārtā bija aizgājis veikala darīšanās. Mazā, klusā māsa Terēze laipni atvēra durvis. Viņa dzīvoja kādā visai attālā pilsētas rajonā un Teloku nepazina, toties pazina Frānsisu. Ievedusi viesus uzpostajā, nevainojami tīrajā guļamtelpā, kur spīdīgiem misiņa apkalumiem greznotās gultas mirdzošajos spilvenos, nomazgāta un ietērpta sniegbaltā naktskreklā, gulēja Šarlote, Terēze noliecās pār meiteni, lepodamās ar savu lieliski paveikto darbu.

— Mīļā Šarlote, tēvs Čizems ieradies tevi apciemot. Viņš atvedis ārsta kungu, kas ir labs doktora Braina draugs.

Šarlote Nīlija smaidīja. Smaids bija pašapzinīgs, nedaudz gurdens, taču pilns savādas jūsmas. Mazā seja, iegrimusi spilvenos, staroja bālumā. Skats bija ārkārtīgi iespaidīgs. Frānsisā sāka mosties sirdsapziņas pārmetumi. Te vairs nebija šaubām vietas — šai klusajā, baltajā telpā mājoja kaut kas pārdabisks.

— Vai tu atļautu sevi izmeklēt, Šarlote? — Teloks laipni jautāja.

Balsij atskanot, smaids nemainījās. Meitene pat nesakustējās. Spilvenos iegrimusi, viņa atpūtās kā cilvēks, kas zina, ka viņu novēro, un tas viņu it nemaz netraucē, drīzāk viņa ir sajūsmā, izjuzdama iekšēju spēku, mierinājumu un sapņainumu, ielīksmotu apziņu par to cieņu un bijību, kas tiek radīta skatītājos. Bālie plakstiņi samirkšķinājās. Balss plūda mierīgi, it kā no liela tāluma.

— Kādēļ lai es neatļautu, doktor? Es esmu laimīga. Nav vērts būt par Dieva izredzēto... bet, ja Viņš ar savu žēlastību ir mani izvēlējies, varu tikai ar prieku pakļauties.

Viņa ļāva godātajam Telokam sevi izmeklēt.

— Vai tu neko neēd, Šarlote?

— Nē, doktor.

— Vai tev ir ēstgriba?

— Es nedomāju par ēdienu. Mani uztur kāda iekšēja svētība.

Māsa Terēze mierīgi piebilda: — Varu apgalvot, ka, kopš es uzturos šai namā, viņa nav ēdusi ne kumosa.

Rāmajā, baltajā telpā iestājās klusums. Dr. Teloks saslējās un atmeta atpakaļ sajukušos matus. Viņš vienkārši teica:

— Paldies, Šarlote. Paldies, māsa Terēze. Es tencinu par jūsu laipnību. — Viņš devās uz guļamistabas durvīm.

Līdzko Frānsiss grasījās ārstam sekot, Šarlotes sejai pārlaidās ēna.

— Vai jūs arī negribat redzēt, tēvs? Lūk... manas rokas! Kājas ir tādas pat.

Viegli un svētsvinīgi viņa izstiepa abas rokas. Abās plaukstās neapšaubāmi bija redzami asiņaini naglu caurumi.

Ārā doktors Teloks palika tikpat atturīgs. Lūpas sakniebis, viņš aizgāja līdz ielas galam. Šeit, kur abu ceļi šķīrās, viņš ātri sacīja: — Man šķiet, tu gribi zināt, ko es domāju. Tad klausies. Šis ir robežgadījums. Varētu teikt: maniakāli depresīvā psihoze pacilātības stadijā. Noteikti histērijas simptomi. Ja viņa laimīgi tiks garām trako namam, varbūt viņu kanonizē. — Ārsta miers, viņa nevainojamā savaldība bija pagalam. Neglītā sarkanā seja pieplūda asinīm. Niknie vārdi viņu aizsmacēja. — Velns un elle! Kad es iedomājos viņu tur uzpostu savā muļķīgajā svētumā — kā mazasinīgu eņģeļi miltu maisā — un mazo Ouenu Vorenu guļam netīrajā pažobelē un gangrēnas pārņemtās kājas dēļ ciešam vēl lielākas sāpes nekā visās jūsu elles ugunīs — pie tam viņam draud ļaundabīga sarkoma —, es varētu vienkārši uzsprāgt. Ievēro to, kad skaitīsi savas lūgšanas! Aizgājis mājās, tu droši vien to darīsi. Es arī došos mājās un iedzeršu. — Iekams Frānsiss paguva atbildēt, viņš ātri aizgāja.

Tai pašā dienā, atgriežoties no vakara dievkalpojuma, Frānsiss izlasīja uz tāfelītes mācītāja mājas vestibilā, ka viņš tiek uzaicināts nekavējoties ierasties pie dekāna. Nelabu nojautu mākts, viņš kāpa augšup uz mācītāja darbistabu. Nikniem soļiem staigādams pa telpu, dekāns viņu gaidīja.

— Pāter Čizem! Es brīnos un esmu sašutis. Patiesi, to es no jums negaidīju. Tas, ka jūs ievedāt —— no ielas — ārstu ateistu, man visnotaļ jānosoda.

— Man ļoti žēl, — Frānsiss bēdīgi atbildēja. — Jums taisnība, patiesi... tas vispār bija mans draugs.

— Arī tas ir visaugstākā mērā nosodāmi. Pēc manām domām, nav pieļaujams, ka no maniem kurātiem kāds uzturētu draudzīgas attiecības ar tādu cilvēku kā doktors Teloks.

— Mēs ... mēs draudzējāmies jau zēna gados.

— Tas nav nekāds attaisnojums. Esmu aizvainots un vīlies. Esmu pilnīgi un pamatoti sašutis. No paša sākuma jūsu attieksme pret šo lielo notikumu bija vēsa un noraidoša. Man šķiet, jūs esat greizsirdīgs, ka atklājuma gods pieder vecākajam kurātam. Vai varbūt aiz jūsu acīm redzamās nepatikas slēpjas vēl citi iemesli?

Frānsiss jutās nožēlojami. Viņš saprata, ka dekānam taisnība un noteica:

— Man ļoti, ļoti žēl. Es neesmu neuzticīgs. Tāds es galīgi negribētu būt. Atzīstos, ka biju vienaldzīgs. Biju apjucis. Tādēļ arī šodien aizvedu Teloku. Man bija šaubas...

— Šaubas! Vai jūs apšaubāt arī Lurdas brīnumu?

— Nē, nē! Tas nav noliedzams. To apliecinājuši ārsti, kas pieder pie visām ticībām.

— Kādēļ tad nav iespējams jauns ticības piemineklis — šeit? — Dekāna skatiens satumsa. — Ja nevarat izprast, kāds tam visam sakars ar garu, tad vismaz ņemiet vērā, kāds ir sakars ar miesu, — viņš pazobojās. — Vai jūs tiešām iedomājaties, ka jauna sieviete varētu deviņas dienas nodzīvot bez ēšanas un dzeršanas — turklāt vesela un pilnīgi pārtikusi —, ja nesaņemtu cita veida uzturu?

— Kādu uzturu?

— Garīgu uzturu. — Dekāns vārījās dusmās. — Vai svētā Sjenas Katrīna nesaņēma noslēpumainu garīgu dzērienu, kas viņai aizstāja katru zemes ēdienu? Nekrietnas šaubas! Vai tur kāds brīnums, ka man jāzaudē savaldīšanās?

Frānsiss nolieca galvu. — Svētais Toms šaubījās. Visu mācekļu klātienē. Pat liekot savus pirkstus Tā Kunga rētās. Bet neviens nezaudēja savaldīšanos.

Iestājās pēkšņa, nepatīkama pauze. Dekāns nobāla, tad pārvarēja savas jūtas. Viņš noliecās pār rakstāmgaldu un, nepaskatīdamies uz Frānsisu, šķirstīja visādus papīrus, apvaldītā balsī viņš teica:

— Šī nav pirmā reize, kad esat ietiepīgs. Jūs gūstat sliktu slavu diecēzē. Varat iet.

Drausmīgā apziņā, ka viņam ir lieli trūkumi, Frānsiss izgāja no istabas. Pēkšņi viņam ļoti iegribējās uzticēt savas bēdas bīskapam Maknebam. Bet viņš uzveica, šo vēlēšanos. Rūsainais Maks vairs nebija aizsniedzams. Savā jaunajā, augstajā amatā viņš droši vien bija tik ļoti aizņemts, ka pievērsties nožēlojama kurāta bēdām neatlika laika.

Nākamajā dienā — tā bija svētdiena — pulksten vienpadsmitos augstajā mesā dekāns Ficdžeralds pasludināja jauno ziņu ar vislieliskāko sprediķi, ko jebkad bija teicis.

Sensācija bija tūlītēja un ārkārtīga. Pēc dievkalpojuma visa draudze stāvēja ārā pie baznīcas un čukstus sarunājās, nemaz negribēdama iet mājās. Sastājās stihiska procesija un pātera Milija vadībā devās uz Marijas avotu. Pēcpusdienā Nīliju mājas priekšā drūzmējās ļaužu pūlis.

Kristīgā pulciņa jaunavas, pie kurām piederēja arī Šarlote, bija nometušās uz ielas ceļos un laida caur pirkstiem rožukroni.

Pievakarē dekāns sniedza interviju ārkārtīgi ieinteresētajai presei. Viņš izturējās cienīgi un atturīgi. Pilsētā augstu vērtēts kā mācītājs, kas izprot ļaudis, viņš atstāja vispatīkamāko iespaidu. Avīzes otrā rītā savās slejās viņu pieminēja ar lielu goddevību, viņš bija redzams Tribune pirmajā lappusē, veselās divās slejās viņu slavēja Globe. «Otra Digbija,» pasludināja Northumberland Herald. Yorkshire Echo rakstīja: «Brīnišķīgā grota atnes jaunas cerības tūkstošiem ļaužu.» Weekly High Anglican bija aiz domīgi izvairīga: «Mēs gaidām tālākus pierādījumus.» Bet vislieliskāko ziņu sniedza Londonas Times. Avīzes teoloģiskais līdzstrādnieks zinātniskā apcerē izsekoja avotam līdz pat Ēdenei un Svētajam Etelvulfam. Dekānā kūsāja gandarījums. Pāters Mīlijs nevarēja brokastīs nenieka ieēst, un Malkoms Glenijs bija aiz prieka gluži vai prātu zaudējis.

Astoņas dienas vēlāk Frānsiss apciemoja Polliju viņas mazajā Klermontas dzīvoklītī pilsētas ziemeļu galā. Pēc visas garās dienas nabagu apmeklējumiem viņš jutās noguris un briesmīgi nomākts. Šo pēcpusdienu bija pienākusi doktora Teloka vēstulīte, kurā viņš īsi paziņoja, ka jaunais Vorens drīz mirs. Ļaundabīgā sarkoma tomēr bija pārņēmusi kāju. Nebija ne mazāko cerību zēnu glābt, viņš dzīvos labi ja vēl mēnesi.

Klermontā Pollija bija tāda pati kā iepriekš. Neds varbūt drusku nemierīgāks nekā parasti. Sakumpis invalīdu ratiņos, ar segu uz ceļiem, viņš runaja daudz un diezgan muļķīgi. No Gilfoila beidzot bija izspiesta galīgā vienošanās attiecībā uz Neda ieguldījuma palieku izmaksāšanu no Uniona kroga kases. Niecīga summa. Bet Neds bija līksmojis, it kā tā būtu vesela baģatība. Viņa mēle kustējās vienā laidā, un viņš nespēja dabūt pār lūpām neviena sakarīga vārda.

Džūdija bija jau aizmigusi, kad Frānsiss ieradās, un, lai gan Pollija neko neteica, kaut kas viņas ārienē ļāva noprast, ka bērns bija atkal nerātni uzvedies un agri aizsūtīts gulēt. Arī šī ziņa viņu apbēdināja.

Pulkstenis sita vienpadsmit, kad viņš atvadījās no Benoniem. Pēdējais tramvajs uz Tainkāslu jau bija aizgājis. Soļodams mājup, viegli salīcis aiz galīgā sarūgtinājuma, jaunais priesteris iegriezās Glenvila ielā. Nonācis iepretim Nīliju mājai, viņš redzēja, ka dubultie logi apakšējā stāvā, kur atradās Šarlotes istaba, vēl ir gaiši. Istabā kustējās stāvi, mezdami ēnas uz dzeltenā aizkara.

Viņu sagrāba nožēla. Apzinādamies, cik ietiepīgs bijis, viņš pēkšņi sajuta vēlēšanos ieiet pie Nīlijiem un vērst visu par labu. Gribēdams atvainoties viņiem tūlīt un uz vietas, viņš ātri šķērsoja ielu un uzkāpa trīs kāpšļus līdz galvenajām durvīm. Viņš dzīrās satvert durvju klauvēkli, bet pārdomāja un pagrieza vecmodīgo rokturi. Arī viņam, tāpat kā daudziem ārstiem un priesteriem, bija paradums apmeklēt slimniekus bez iepriekšējas pieteikšanās.

Pa pavērtajām guļamistabas durvīm šaurajā priekšnamā slīpā staru kūlī iespīdēja gāzes lampas gaisma. Pieklājīgi pieklaudzinājis pie stenderes, viņš iegāja istabā. Tur viņš sastinga kā pārakmeņots.

Šarlote, gultā sēdēdama, turēja uz ceļgaliem ovālu paplāti ar cāļa krūti un omleti un ēda ar pilnu muti. Misis Nīlija, tērpusies apvalkātā zilā rīta svārkā, rūpīgi un klusi lēja glāzē alu.

Māte ieraudzīja Frānsisu pirmā. Pārbijusies viņa spalgi iekliedzās. Ķerot ar roku pie rīkles, viņa nosvieda glāzi, un alus izlija gultā.

Šarlote pacēla skatienu no paplātes. Bālās acis iepletās. Pavērtu muti viņa paskatījās mātē un sāka vaimanāt. Tad noslīdēja guļus un paslēpa seju segās. Paplāte skanēdama nogāzās uz grīdas. Līdz šim nebija atskanējis neviens vārds, tikai misis Nīlijas rīkle konvulsīvi raustījās. Muļķīgi un neveiksmīgi viņa mēģināja paslēpt alus pudeli rītakleitā. Beidzot viņa izdvesa:

— Man jāgādā, lai viņa atgūst spēkus... pēc visa pārdzīvotā... tas ir slimnieku alus!

Izbiedētais skatiens, kurā jautās vainas apziņa, atklāja visu. Viņam sametās nelabi. Viņš jutās apkaunots un pazemots. Bija grūti atrast vārdus.

— Tātad jūs viņu barojāt katru nakti... kad māsa bija aizgājusi un domāja, ka meitene guļ?

— Nē, tēvs! Dievs mans liecinieks! — Pēdējo reizi viņa izmisīgi mēģināja liegties, tad sabruka pavisam un galīgi zaudēja galvu. — Ko man bija darīt? Es nevarēju mērdēt savu nabaga bērnu badā. Kādēļ? Pie mīļā svētā Jāzepa... Es nekad neatļautu viņai tā darīt, ja būtu zinājusi, kā iznāks... ar ļaudīm... un avīzēm... Priecājos, ka nu viss ir cauri. Neesiet... neesiet cietsirdīgs pret mums, tēvs!

Viņš klusi teica: — Es jūs netiesāšu, misis Nīlija.

Sieviete raudāja.

Pacietīgi viņš gaidīja, līdz elsas norims. Viņš bija apsēdies krēslā pie durvīm un, domās nogrimis, skatījās savā platmalē, ko turēja rokā. Viņu šausmināja nejēdzība, kas te bija notikusi, nejēdzība, kas valdīja pār šo brīdi un pār visu cilvēka dzīvi. Kad abas sievietes bija kaut cik nomierinājušās, viņš teica: — Izstāstiet man visu.

Vārdi nāca saraustīti; vairāk runāja Šarlote.

Viņa bija lasījusi ļoti jauku grāmatu no baznīcas bibliotēkas par svētlaimīgo Bernadeti. Kādu dienu, iedama savā iemīļotajā pastaigā gar Marijas avotu, viņa ieraudzīja, ka ūdens tek. Tas ir savādi, viņa nodomāja. Tad viņai ienāca prātā sakritība starp ūdeni, Bernadeti un sevi pašu. Tas viņas garu ķēra kā trieciens. Pēc kāda brīža viņa ticēja, ka redz Svēto Jaunavu. Jo vairāk viņa, pārnākusi mājās, par to domāja, jo pārliecinātāka kļuva. Tas viņu ļoti izbiedeja. Viņa kļuva bāla, sāka trīcēt un sūtīja pēc pātera Milija. Pirms viņa īsti apjēdza, kur atrodas, viņa jau bija mācītājam visu izstāstījusi.

Visu nakti viņa pavadīja ekstāzes drudzī, likās, ka viņas ķermenis sastingst stīvs kā dēlis. Otrā rītā, kad viņa pamodās, zīmes jau bija parādījušās. Viņa bieži bija stipri savainojusi rokas, bet šīs brūces bija citādas.

Jā, tas viņu pārliecināja. Visas nākamās dienas viņa nevarēja neko ieēst. Viņa bija pārāk satraukta, pārāk laimīga, lai ēstu. Daudzi svētie taču iztikuši bez ēdiena! Arī šī doma viņai vairs nedeva miera. Kad pāters Mīlijs un dekāns atzina, ka viņa dzīvo tikai no Dieva žēlastības — tagad jau viņa pati tam nešaubīgi ticēja —, viņas prieks līdzinājās svētlaimei. Visi veltīja viņai uzmanību kā cēlai līgavai. Bet tad pēc kāda laiciņa viņa sāka just briesmīgu izsalkumu. Taču viņa nevarēja sagādāt vilšanos pāteram Mīlijam un dekānam; it īpaši pāteram Mīlijam viņa daudz ko nozīmēja. Viņa uzticēja visu mātei. Beidzot mātei bija jāpalīdz. Naktīs viņa ieturēja brangu maltīti, reizēm pat divas.

Un tad, lai Dievs žēlīgs, viss gāja tālāk. — Sākumā, variet man ticēt, tēvs, bija brīnumjauki. Visjaukākā bija reize, kad zem loga par mani aizlūdza kristīgā pulciņa meitenes. — Bet, kad sāka mākties virsū laikrakstu ļaudis, Šarlotei kļuva pa īstam bail. Dieva priekšā viņa vēlējās, kaut nebūtu tā darījusi. Māsu Terēzi krāpt bija visai grūti. Zīmes uz rokām pamazām zuda, un sajūsmas vietā radās nomāktība ...

Jauni asaru plūdi pabeidza nožēlojamo atzīšanos. Šo stāstu vislabāk salīdzināt ar nemākulīgu kricelējumu uz sienas. Un tomēr tas bija traģisks, jo te izpaudās visas cilvēces muļķība.

Māte sāka lūgties:

— Jūs taču nestāstīsiet dekānam Ficdžeraldam, tēvs?

Frānsiss vairs nejuta dusmas — tikai skumjas un dīvainu līdzcietību. Žēl, ka viss pasākums aizgājis tik tālu! Viņš nopūtās.

— Es viņam neko neteikšu, misis Nīlij, neviena paša vārda. Bet... — Viņš acumirkli klusēja. — Es baidos, ka jums pašām tas būs jādara.

Viņas acīs pazibēja bailes. — Nē, nē... Dieva dēļ, tēvs, to vien ne!

Mierīgi viņš sāka sievietēm izskaidrot, kādēļ šī atzīšanās ir nepieciešama: plāns, ko dekāns gribēja īstenot, nedrīkst balstīties uz meliem, turklāt uz tādiem meliem, kam drīz vien jānāk gaismā. Viņš tās mierināja ar domu, ka bēdīgais deviņu dienu brīnums drīz vien apklusīs un taps aizmirsts..

Stundu vēlāk viņš, mazliet nomierinājies, devās projām pēc tam, kad viņas bija devušas ticamo solījumu klausīt viņa padomam. Bet, kad, soļiem skanot, viņš pa tukšajām ielām turpināja mājupceļu, viņa sirds sāpēja aiz līdzjūtības pret dekānu Džeraldu Ficdžeraldu.

Pagāja nākamā diena. Viņš visu laiku pavadīja pie slimniekiem un dekānu nesatika. Taču mācītāja mājā bija jaušams dīvains tukšums, tāds kā sastingums. Viņš pret šādu gaisotni bija kļuvis ļoti jūtīgs.

Nākamajā priekšpusdienā pulksten vienpadsmitos viņa istabā iebruka Malkoms Glenijs.

— Frānsis! Glāb mani! Viņš vairs negrib pasākumu turpināt. Dieva dēļ, nāc un runā ar viņu!

Glenijs atradās tuvu izmisumam. Seja bija bāla, lūpas trīcēja, acīs vīdēja mežonīgs spīdums; Viņš stostījās:

— Es nudien nezinu, kas ar viņu noticis. Laikam būs prātā jucis. Tik brīnišķīga iecere! Tik daudz labuma dotu...

— Es viņu nevaru ietekmēt.

— Vari gan — viņš daudz ko no tevis gaida. Un tu esi mācītājs. Savas draudzes dēļ tev tas jādara. Tas dotu tik daudz laba katoļiem...

— Tevi tas nevarētu interesēt, Malkom.

— Katrā ziņā! — Glenijs šļupstēja. — Esmu liberāls cilvēks. Es katoļus apbrīnoju. Tā ir brīnišķīga reliģija. Es bieži vien vēlējos... Ai, Dieva vārdā, Frānsis, nāc, kamēr vēl nav par vēlu!

— Man ļoti žēl, Malkom. Tā ir nelaime, kas skar mūs visus. — Viņš pagriezās pret logu.

Tagad Glenijs galīgi zaudēja savaldīšanos. Sagrābis Frānsisa roku, viņš gļēvi iepinkšķējās.

— Neatraidi mani, Frānsis. Tu esi mums pateicību parādā. Es nopirku mazu gabaliņu zemes, ieguldot tajā savus ietaupījumus, ja pasākums izjūk, viss ir pagalam. Negrūd manu nabaga ģimeni postā. Manu nabaga veco māti! Atceries, Frānsis, viņa tevi uzaudzināja. Lūdzu, lūdzu, pierunā dekānu. Es tevis dē] darīšu visu iespējamo. Tevis dēļ esmu gatavs pāriet katoļu ticībā!

Satvēris aizkaru, Frānsiss vēl arvien skatījās ārā pa logu. Viņa acis kavējās pie baznīcas jumta kores, uz kuras slējās pelēks akmens krusts. Smaga doma ienāca viņa prātā. Ko gan cilvēks nedara naudas dēļ? Visu. Viņš ir ar mieru iztirgot pat savu nemirstīgo dvēseli.

Glenija spēki bija galā. Beidzot pārliecinājies, ka Frānsiss ir nepielūdzams, viņš tagad centās glābt savu cieņu. Attieksme mainījās.

— Tad tu man negribi palīdzēt! Nekas, es to neaizmirsīšu. — Viņš pagriezās uz durvīm. — Es atriebšos jums visiem. Ja arī tas būs pēdējais, ko es vispār darīšu.

Vēlreiz viņš apstājās, bālā seja bija saverkšķīta naidā. — Man vajadzēja zināt, ka tu kodīsi rokā, kas tevi barojusi. Ko gan citu var gaidīt no mēslainas papistu bandas!

Viņš aizcirta aiz sevis durvis.

Tukšums mācītāja mājā palika. Tas bija tāds vakuums, kurā cilvēki zaudē savu noteikto apveidu, kļūst nereāli, gaistoši. Kalpotāji gāja uz pirkstgaliem, it kā mājā atrastos kāds mironis. Lietuvieša skatiens pauda neaprakstāmu apjukumu. Pāters Mīlijs staigāja nodurtām acīm. Viņam tas bija smags trieciens. Bet viņš klusēja; ievērojot viņa neapvaldību, tā bija neparasta pieklājība. Ja viņš ko sacīja, tad tikai par citām lietām. Lai novērstu domas no šī atgadījuma, viņš vēl aizrautīgāk metās savā darbā ārzemju misijas biedrībā.

Veselu nedēļu pēc Glenija apciemojuma Frānsiss nebija ticies ar Ficdžeraldu. Tad kādu rītu viņš ienāca ģērbkambarī, kad dekāns tobrīd pārģērbās. Kora zēni bija tikko aizgājuši; abi garīdznieki bija divatā.

Lai kāds būtu personiskais pazemojums, dekāns visu nelaimes izmeklēšanu vadīja pats: Un tiešām, viņa rokās nelaime vairs nebija nelaime. Kapteinis Holiss labprātīgi saplēsa noslēgtos līgumus. Nīlijai sameklēja darbu kādā attālā pilsētā; viņas aizbraukšana ievadīja neuzkrītošu visas ģimenes pārvākšanos. Arī laikrakstu saceltais troksnis bija smalkjūtīgi apklusināts. Svētdienā dekāns no jauna kāpa kancelē. Aci pret aci ar draudzi, kas bija klusa kā pele, viņš nolasīja tekstu: «Ak, jūs, kam maz ticības!»

Mierīgi, rāmā garā viņš iztirzāja tematu: vai baznīcai tiešām nepieciešami papildu brīnumi? Vai tā šajā ziņā nav jau sevi pietiekami attaisnojusi? Tās dziļie un neizkustināmie pamati balstās uz Jēzus Kristus dzīves brīnumu. Bez šaubām, ir saistoši un patīkami piedzīvot tādus brīnumus kā Marijas avots. Visus ticīgos, viņu pašu ieskaitot, šis brīnums dziji sajūsmoja. Bet, ja tā prātīgi pārdomā, — kādēļ celt brēku viena vienīga zieda dēļ, ja pati patiesā debesu puķe zied šepat baznīcā, visu acu priekšā? Vai cilvēki savā ticībā jau kļuvuši tik vāji, tik mazdūšīgi, ka viņiem nepieciešami jauni taustāmi pierādījumi? Vai jau aizmirsti cildenie vārdi — «Svētīgi tie, kas neredz un tomēr tic?» Tie bija daiļrunības kalngali, kas pārspēja pagājušās svētdienas triumfu. Džeralds Ficdžeralds, joprojām dekāns, vienīgais zināja, ko tas viņam maksāja.

Pirmajā brīdī likās, ka arī šoreiz dekāns saglabās savu nesalaužamo noslēgtību. Bet, kad, apmetis ap pleciem melno mēteli, jau dzīrās iet, viņš negaidot atgriezās. Ģērbkambara spilgtajā gaismā Frānsiss bija satriekts, redzot dziļās rievas citkārt tik izskatīgajā sejā un nogurumu lielajās, pelēkajās acīs.

— Ne vieni vien meli, pāter, bet vesels melu tīkls. Lai notiek Dieva prāts! — Viņš apklusa. — Jūs esat labs kolēģis, Čizem. Žēl, ka mēs abi nesaderamies kopā. — Viņš stalti izgāja no ģērbkambara.

Kad Lieldienas tuvojās beigām, notikums jau bija gandrīz aizmirsts. Jaunais, baltais žodziņš, ko dekāns pirmajā sajūsmā bija licis uzcelt ap avotu, stāvēja, kā stāvējis, tikai mazie vārtiņi nebija aizslēgti un izskatījās diezgan nožēlojami liegajā pavasara vējā. Dažreiz te atnāca cilvēks, kam bija laba dvēsele, noskaitīja lūgšanu un svētīja sevi ar dzidro avota ūdeni.

Darbam draudzē kļūstot aizvien vairāk, Frānsiss ar prieku atskārta, ka arī pats sāk notikušo aizmirst. Smagās atmiņas pamazām zuda. Apziņas dzīlēs vēl palika tāds kā neglīts atgādinājums, taču viņš to centās atvairīt un drīz vien atbrīvosies no tā pavisam. Viņa ideja par jaunu spēļu laukumu draudzes meitenēm un zēniem sāka īstenoties dzīvē. Pilsētas dome šim nolūkam bija atvēlējusi kādu parka stūri. Iegūta bija arī dekāna Ficdžeralda atļauja. Tagad kurāts sēdēja, pastāvīgi ieracies veselā katalogu kaudzē.

Debesbraukšanas dienas vakarā viņš saņēma ziņu steidzīgi aiziet pie Ouena Vorena. Viņa seja apmācās. Nekavējoties viņš piecēlās, kriketa prospekts nokrita no ceļgaliem. Lai gan viņš jau nedēļām ilgi bija par šo apciemojumu domājis, tagad tas biedēja. Viņš ātri nogāja baznīcā, paņēma svaidīšanas sakramentus un steidzās cauri ļaužu burzmas pieblīvētajai pilsētai uz Glenvila ielu.

Viņa seja bija drūma un stinga, kad viņš ieraudzīja doktoru Teloku staigājam Vorenu dzīvokļa priekšā. Ouenam ārsts bija ļoti pieķēries. Frānsisam pienākot, likās, ka draugs izskatās tāds kā apjucis.

— Vai tas beidzot ir klāt? — Frānsiss jautāja.

— Jā, ir jau klāt. — Un pēc brītiņa: — Vakar aizsprostojās galvenā artērija. Tad nelīdz vairs nekas, arī amputācija ne.

— Vai es nāku par vēlu?

— Nē. — Teloka āriene pauda apvaldītas dusmas. Viņš rupji paspraucās Frānsisam garām. — Es biju pie zēna jau trīs reizes, kamēr tu vilkies šurp. Nāc iekšā, pie velna... ja vispār esi atnācis.

Frānsiss sekoja ārstam augšup pa kāpnēm. Durvis atvēra misis Vorena. Tā bija kalsna, ap piecdesmit gadu veca, nedēļām ilgo raižu izmocīta sieviete, ģērbusies pelēkā kleitā. Viņš ievēroja, ka viņas seja bija mitra no asarām. Līdzcietīgi viņš paspieda sievietes roku.

— Man ļoti žēl, misis Vorena.

Viņa iesmējās — vāji, kā aizelsdamās.

— Ejiet istabā, tēvs!

Viņš iztrūkās. Varbūt bēdas būs pēkšņi aptumšojušas mātes prātu. Viņi iegāja istabā.

Gultā zem vatētas segas gulēja Ouens. Kājas bija kailas, bez apsējiem. Tās bija ļoti tievas un vājas, kā jau slimniekam, bet citādi veselas un nevainojamas.

Frānsiss pārsteigumā noskatījās, kā doktors Teloks paceļ zēna labo kāju un pārvelk ar plaukstu pār stingro, veselīgo stilbu, kas vēl vakar bija viens vienīgs pūžņojošs sastrutojums. Neatradis atbildi ārsta izaicinošajās acīs, viņš kā apžilbis pagriezās pret misis Vorenu un atskārta, ka viņa raudājusi aiz prieka. Asaru aizmiglotām acīm viņa pamāja.

— Es viņu šorīt silti savīstīju vecajos bērnu ratiņos, pirms vēl kāds bija pamodies. Ounijs un es — mēs abi negribējām padoties. Viņš vienmēr ticēja... ja vien varētu nokļūt pie avota... Mēs lūdzām un iemērcām viņa kājas ūdenī... Kad atgriezāmies mājās... Ounijs... pats noraisīja visus apsējus!

Telpā valdīja pilnīgs klusums. Pēdīgi to pārtrauca Ouens:

— Tēvs, lūdzu neaizmirstiet mani ierakstīt jaunajā kriketa komandā!

Ārā uz ielas Villijs Teloks stīvi vērās draugā.

— Katrs zinātnisks izskaidrojums atrastos ārpus mūsu saprašanas robežām. Ārkārtīga griba izveseļoties — psiholoģiska audu atjaunošanās. — Viņš apklusa. Smagā roka uz Frānsisa plaukstas drebēja. — Ak, Dievs — ja tāds Dievs vispār kaut kur ir! — turēsim labāk mūsu muļķīgās mēles aiz zobiem.

Šai naktī Frānsiss negulēja. Vaļējām acīm viņš vērās tumsā. Ticības brīnums. Jā, pati ticība ir brīnums. Jordānas, Lurdas vai Marijas avota ūdeņi nenozīmē nenieka. Viena pati duļķaina peļķe ir viss, ja tā kļūst par Dieva sejas spoguli.

Viņa dvēseles seismogrāfs atzīmēja lielu satricinājumu: viņš bija redzējis mazu Dieva neaptveramās valstības atblāzmas stariņu. Viņš kaislīgi lūdzās: «Mīļais Dievs, mēs nezinām pat sava sākuma. Mēs esam kā sīkas skudras bezdibeņa dziļumā, mūs biezā kārtā sedz nezināšanas migla, mēs tiecamies... tiecamies ieraudzīt debesis. Ak, Dievs... mīļais Dievs, liec man justies pazemīgam... un dod man ticību!»

III

Pēc trim mēnešiem pienāca uzaicinājums ierasties pie bīskapa. Frānsiss to bija gaidījis jau labu laiku, bet saņēmis jutās tāds kā nemierīgs.

Kad viņš kāpa kalnā uz bīskapa pili, sāka gāzt lietus; ja šo attālumu viņš nebūtu veicis skriešus, tad izmirktu līdz ādai. Aizelsies, slapjš un dubļiem nošķiedies, viņš nojauta, ka šāda ierašanās ir visai necienīga. Viņa bažas nemanāmi auga augumā, kad viņš viens pats sēdēja uzgaidāmajā telpā un vēroja dubļainās kurpes, kas uz biezā, sarkanā paklāja bija pilnīgi neiederīgas.

Beidzot parādījās bīskapa sekretārs un veda viņu augšup pa plašām marmora kāpnēm, un klusēdams norādīja tumša sarkankoka durvis. Frānsiss pieklauvēja un iegāja iekšā.

Viņa Augstība sēdēja pie rakstāmgalda, taču nebija noliecies pār darbu; galvu atspiedis rokā un elkoni pret krēsla paroceni, viņš atpūtās. Blāvā dienas gaisma, iesāņus spraukdamās caur lielā loga augšējiem samta aizkariem, apspīdēja violeto galvassegu, atstājot seju ēnā.

Frānsiss klusēja. Nekustīgais stāvs viņu mulsināja, un viņš sev jautāja, vai tur tiešām sēž viņa vecais Holivelas un Sanmoralesas draugs. Telpā nebija dzirdama neviena skaņa, tikai uz kamīna malas klusi tikšķēja pulkstenis ziloņkaula ietvarā. Tad ierunājās barga balss:

— Nu, pāter, par kādiem brīnumiem jūs šodien ziņosiet? Un, starp citu, kamēr nepiemirstu, kā jums veicas ar danču zāli?

Frānsiss juta kaklā sakāpjam kamolu, aiz atvieglojuma viņš vislabprātāk būtu apraudājies. Viņa Gaišība turpināja pētīt stāvu, kas bija sastindzis uz plašās grīdsegas. — Jāatzīst, ka iespēja redzēt tik neveiksmīgu garīdznieku kā jūs manām vecajām acīm sagādā dīvainu mierinājumu. Parasti viņi te ienāk kā panākumiem bagāti uzņēmēji. Jums mugurā ir briesmīgs uzvalks un kājās šausmīgas kurpes! — Viņš lēnām piecēlās un tuvojās Frānsisam. — Mīļo zēn, es priecājos tevi redzēt. Bet tu esi drausmīgi vājš. — Viņš uzlika roku uz priestera pleca. — Un, žēlīgais Dievs, arī drausmīgi slapjš!

— Es iekļuvu lietū, Jūsu Godība.

— Ko? Bez lietussarga! Nāc tuvāk ugunij. Sameklēsim tev kaut ko siltu. — Atstājis Frānsisu, viņš devās pie mazās rakstāmpults un izņēma karafi un divas liķiera glāzītes. — Neesmu vēl lāgā iejuties savā jaunajā godā. Īstenībā man tagad vajadzētu pazvanīt un likt, lai uznes kādu no smalkajiem vīniem, ko dzer visi bīskapi, — tā tas rakstīts grāmatās. Te ir tikai Glenlivets, bet diviem skotiem tas ir īstais dzēriens. — Viņš pasniedza Frānsisam mazu glāzīti lieliskā viskija, nogaidīja, līdz viesis iedzer, un izdzēra tad arī pats. Viņi apsēdās katrs savā kamīna pusē. — Mēs runājām par godu. Tev nemaz nav jāskatās manī tik bailīgi. Esmu uzcirties — tiesa. Bet zem visa ir tas pats anatomiskais grausts, ko tu redzēji brienam pāri Stinšerai.

Frānsiss nosarka. — Jā, Jūsu Godība.

Pagāja labs brīdis, tad bīskaps teica mierīgi un skaidri:

— Man šķiet, tev visai grūti klājies, kopš tu aizgāji no Sanmoralesas.

Frānsiss klusi atbildēja: — Esmu izrādījies īsts neveiksminieks!

— Tiešām?

— Jā, man jau likās, ka drīz vien būs jārunā... par disciplīnu. Es zinu, ka pēdējā laikā dekānam Ficdžeraldam neesmu sagādājis patiku.

— Tikai iepriecinājis Dievu To Kungu, vai ne?

— Nē, nē. Man tiešām kauns, un es esmu ar sevi neapmierināts. Vainīga ir mana nelabojami dumpīgā daba. — Klusums.

— Tavs lielākais noziegums laikam bija neierašanās banketā, ko rīkoja par godu pilsētas domniekam Šendam, kas nesen dāvāja pieci simti mārciņu jaunā galvenā altāra fondam. Vai varētu būt, ka tu labo domnieku nicini tādēļ, ka — esmu dzirdējis — viņš neapietas diez cik kristīgi ar saviem īrniekiem Šenda ielas graustos?

— Es... — Frānsiss apjuka. — Es nezinu. Bija aplam neiet. Dekāns Ficdžeralds bija sevišķi piekodinājis ierasties... viņš tam piešķīra lielu nozīmi. Bet es aizkavējos citur...

— Citur? — Bīskaps gaidīja paskaidrojumu.

— Tajā pēcpusdienā mani aizsauca pie kāda slimnieka. — Frānsiss runāja ļoti negribīgi. — Varbūt jūs atceraties ... Edvards Benons... tagad gan viņu nav iespējams pazīt, viņš ir slims, paralizēts, plānprātīgs, Dieva radīta cilvēka karikatūra. Kad man bija jāiet, viņš sagrāba manu roku un lūdzās, lai viņu neatstājot. Es nevarēju neko līdzēt... mani bija pārņēmusi gandrīz vai slimīga līdzjūtība pret šo... smieklīgo, visu atstumto mirēju. Viņš aizmiga, turēdams manu roku un murminādams: «Džons tēvs, Džons dēls, Džons svētais gars,» — siekalām tekot pār pelēko, neskūto zodu... Paliku līdz rītam.

Ilga pauze. — Kāds tur brīnums, ja dekāns dusmojās, ka tev grēcinieks vairāk vērts nekā svētais.

Frānsiss nolieca galvu. — Es esmu nikns pats uz sevi. Vienmēr mēģinu rīkoties labāk. Savādi — zēna gados man bija pārliecība, ka garīdznieki ir nemaldīgi kā dievi...

— Un tagad tu atklāj, cik briesmīgi cilvēciski un maldīgi mēs esam. Tas, ka tava «dumpīgā daba» man sagādā prieku, katrā ziņā ir negods, bet tā ir brīnišķīgs pretlīdzeklis tai vienmuļajai dievbijībai, kas valda šeit, ap mani. Tu esi kā noklīdis kaķis, kas cēli uznāk pa galveno eju, kamēr citi dievbijīgie žāvādamies aiz garlaicības klausās apnicīgu sprediķi. Tas nav slikts salīdzinājums — arī neesot viens no tiem, kas bez ierunām pieņem visu, tu atrodies baznīcas klēpī. Es nepavisam sev neglaimoju, apgalvodams, ka esmu varbūt vienīgais garīdznieks visā diecēzē, kas tevi tik tiešām saprot. Laime, ka es tagad esmu tavs bīskaps.

— To es zinu, Jūsu Godība.

— Man, — Viņa Godība prātoja, — man tu esi nevis neveiksminieks, bet gan lielisks uzvarētājs. Tevi derētu mazliet uzmundrināt, tādēļ uzdrīkstēšos drusku pacelt tavu pašapziņu. Tev ir lielas zināšanu alkas, un tu esi jūtīgs. Tu zini, kāda ir atšķirība starp domāšanu un šaubām. Tu nepiederi pie mūsu garīgajiem skaistumkopējiem, kam viss stāv salikts glītās paciņās, ko katrā laikā ērti izsniegt. Un visjaukākais, manu zēn, ir tas, ka tev nav iedomīgās drošības apziņas, kuras cēlonis vairāk ir dogma nekā ticība.

Atkal iestājās klusums. Frānsiss juta, ka viņam sirds vai kūst aiz sirsnības pret veco vīru. Skatiens kavējās pie grīdas. Rāmā balss turpināja:

— Protams, ja mēs neko nedarīsim, tev klāsies grūti: Ja cīņa ar nūjām turpināsies, tad pārāk daudzas galvas kļūs asiņainas — tavējo ieskaitot! Es zinu, ka tu nebaidies. Bet es gan. Tu esi par labu, lai izbarotu tevi lauvām. Tāpēc es gribētu tev šo to piedāvāt.

Frānsiss ātri pacēla galvu un sastapās ar Viņa Godības gudro, iecietīgo skatienu. Bīskaps pasmaidīja.

— Tu taču nedomā, ka es aicinātu tevi iedzert, ja nevēlētos, lai tu kaut ko dari manā labā.

— Visu... — Frānsiss stomījās.

Iestājās ilgāka pauze. Bīskapa seja pieņēma svinīgu izteiksmi. — Tas ir liels lūgums... liela pārmaiņa... ja par daudz... tad saki. Taču man liekas, tā tev būs īstā dzīve. — Atkal klusums. — Mūsu Ārzemju misiju nodaļai beidzot piešķirts vikariāts Ķīnā. Kad visas formalitātes būs nokārtotas un arī tu pats zināmā mērā sagatavots, vai tu gribētu doties turp kā mūsu pirmais liktenim pamestais dēkainis?

Frānsiss sēdēja gluži nekustīgs, mēms aiz pārsteiguma. Likās, ka sienas viņam visapkārt sagrūst. Lūgums bija tik negaidīts, tik ārkārtējs, ka viņam aizrāvās elpa. Atstāt dzimteni, draugus un doties prom lielajā, nezināmajā tālē... Viņš to nespēja iedomāties. Bet noslēpumainā kārtā viņu lēnām pārņēma neparasta dedzība. Viņš stostīdamies atbildēja: — Jā ... gribu.

Rūsainais Maks paliecās uz priekšu un satvēra Frānsisa roku. Acis bija miklas, bet skatiens noteikts un ass. — Es zināju, ka tu to darīsi, mīļo zēn. Un es zinu, ka tu nedarīsi man kaunu. Bet man tevi jābrīdina, ka tur tu nevarēsi lašus ķert.

Ceturtā daļa. ĶĪNAS LAIKS

I

Tūkstoš deviņi simti otrā gada sākumā kāda slīpi sasvērusies džonka lēni cīnījās augšup pa Da Huanas upi, kas tek caur Džekovas provinci zemes vidienē — ne mazāk kā tūkstoš jūdžu no Tjancziņas. Viens džonkas pasažieris sevišķi atšķīrās no pārējiem. Tas bija vidēja auguma katoļu priesteris ar sagumzītu cepuri galvā un pītām kurpēm kājās. Sēdēdams ieplestām kājām uz džonkas priekšgala ķīļa un turēdams līdzsvarā uz ceļgaliem ķīniešu valodā tulkoto svētkalpojumu grāmatu, Frānsiss uz brītiņu pārtrauca lauzīties šajā valodā, kur katrai zilbei bija tikpat daudz modulāciju kā hromatiskajai gammai —tas šķita galīgi sabeidzam viņa samocīto rīkli —, un ļāva skatienam kavēties garāmslīdošajā dzeltenīgi brūnajā ainavā. Pārguris pēc desmitās nakts, ko bija pavadījis trīs pēdas platajā starpklāja telpā, viņš, cerēdams ieelpot mazliet svaiga gaisa, bija izlauzies kuģa priekšgalā cauri līdzbraucēju drūzmai: tur bija zemnieki, Sensjanas grozu pinēji un ādas amatnieki, laupītāji, zvejnieki, kareivji un tirgotāji, visi ceļā uz Paitanu; cieši sapiedušies kopā, tie pļāpāja, smēķēja vai arī mazos katlos vārīja sev ēdienu. Turpat līdzās atradās grozi ar pīlēm, kastes ar cūkām un pat kāda tīklā sapīta kaza, kas neatlaidīgi cīnījās par savu brīvību.

Lai gan Frānsiss bija nozvērējies nebūt izvēlīgs, pēdējā, tomēr bezgala ilgajā ceļa posmā redzētais, dzirdētais un izjustais viņu bija stipri ietekmējis. Viņš pateicās Dievam un Svētajam Andrejam, ka šai vakarā, ja vien kas negadīsies ceļā, viņš būs Paitanā.

Vēl viņš lāgā nevarēja aptvert, ka arī pats tagad pieder pie šīs jaunās, fantastiskās pasaules, tik tālas un svešas, tik neticami atšķirīgas no visa tā, ko viņš zināja vai vismaz domājās zinām. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņa dzīve būtu nejēdzīgā kārtā pēkšņi novirzīta no līdzšinējās gaitas. Viņš apslāpēja nopūtu. Visi citi dzīvoja pēc noteiktas, normālas kārtības. Viņš tikai bija neizdevies savādnieks, mazs, ērmīgs vīrelis.

Atvadīties no mājām nebija viegli. Laimīgā kārtā Neds pirms trim mēnešiem bija miris; svētīgs nobeigums nejēdzīgajai, nožēlojamajai dzīves izskaņai. Bet Pollija ... viņš cerēja un lūdza Dievu, lai varētu dzīvē viņu vēl kādreiz redzēt. Mierinājumu sniedza apziņa, ka Džūdija pieņemta darbā par mašīnrakstītāju—stenogrāfisti Tainkāslas pilsētas valdē — tā bija pastāvīga vieta un solīja labas iespējas izvirzīties.

It kā gribēdams sevi drošināt, viņš atkal izvilka no kabatas grāmatiņas vēstuli, kas apliecināja viņa nozīmēšanu amatā. To rakstīja pāters Mīlijs, kas, atbrīvots no pienākumiem svētā Dominika draudzē, tagad pilnīgi varēja nodoties ārzemju misiju pārvaldes darbam.

Mans mīļais Frānsis!

Cik ārkārtīgi laimīgs es jūtos, ka man lemts darīt Tev zināmu šo prieka vēsti. Nupat mēs saņēmām paziņojumu, ka propagandas savienība apstiprinājusi Paitanas draudzi Džekovas vikariātā. kuru, kā Tu vēl atcerēsies, mums decembri piešķīra Ārzemju misiju biedrība. Mūsu Tainkāslas Ārzemju misiju nodaļas šīvakara sanāksmē tika nolemts, ka nekas vairs nespēj aizkavēt Tavu aizceļošanu. Beidzot, beidzot varu sūtīt Tevi Tavā brīnišķīgajā austrumu misijā!

Cik man zināms, Paitana ir skaista vieta, gan dažas jūdzes zemes vidienē, taču jaukas upītes krastā. Tā ir plaukstoša pilsēta, kur īpaši zeļ grozu pīšanas māksla un kur ārkārtīgi daudz labības, gaļas, putnu un tropu augļu. Vissvarīgākais gan, manuprāt, ir tas, ka pati misija, lai gan drusku nomaļa un pēdējos divpadsmit mēnešus bez dvēseļu gana, atrodas priekšzīmīgā kārtībā. Žēl, ka manā rīcībā nav neviena fotoattēla, bet varu galvot, ka visa iekārta Tevi ļoti apmierinās, ieskaitot kapelu, mācītāja māju un ēku kompleksu ar iežogotu pagalmu. (Kāda satraucoša skaņa gan ir vārdam ckomplekss»! Vai atceries, ka zēna gados mēs spēlējām indiāņus? Piedod manu aizraušanos.)

Pats crème de la crème tomēr slēpjas mūsu pierādītajā statistikā. Pielikumā Tu atradīsi pēdējā draudzes gana pātera Lolera sniegto gada pārskatu; pirms gada viņš atgriezās Sanfrancisko. Mans nolūks nav šo pārskatu iztirzāt. Tu pats būsi viņu it rūpigi studējis un droši vien zināsi no galvas. Tomēr es gribētu vēl uzsvērt šādas lietas: tikai pirms trim gadiem dibinātā Paitanas misijā ir jau četri simti dievgaldnieku un ap tūkstoš jaunkristito; apmēram viena trešā daļa — in articulo mortis. Vai tas nav iepriecinājums, Frānsis? Te mums atkal ir piemērs, ka vecā, labā Dieva žēlastība rāda savu vareno skaņu pašu pagānu tempļu zvanu vidū.

Mans dārgais draugs, es esmu laimīgs,, ka šī balva nu būs Tava. Un man nav ne mazāko šaubu, ka Tavu čaklo roku darbs vēl vairos augļus vīna kalnā. Ar prieku es gaidu Tavu pirmo ziņojumu. Es nojaušu, ka Tu beidzot būsi atradis savu métier, un mazās divainības, kas piemita Tavai mēlei un dabai un agrāk Tev dažreiz sagādāja nepatikšanas, tagad vairs netraucēs Tavu jauno dzivi. Pazemība, Frānsis, ir visu Dieva bērnu dzīves pamats. Es katru nakti lūdzu par Tevi Debesu Kungu.

Drīz es Tev rakstīšu atkal. Neaizmirsti sagādāt visu nepieciešamo. Ņem līdzi labas un izturīgas drānas sutanas, īsas bikses būs visai noderīgas, un es Tev ieteicu iegādāt krietnu ādas jostu. Pērc pie Hanzena un dēla; tie ir godīgi ļaudis, katedrāles ērģelnieka radi.

Iespējams, ka mēs tiekamies agrāk, nekā Tu domā. Mans jaunais postenis mani pārvērš īstā pasaules klaidonī. Vai nebūtu lieliski satikties Paitanas ēnainajā sētā?

Vēlreiz mani sirsnīgākie laimes vēlējumi!

Tevi sveicina Tavs padevīgais brālis Jēzus Kristus ticībā Anselms Mīlijs,

Ārzemju misiju biedrības sekretārs

Tainkāslas diecēzē.

Tuvojoties saulrieta stundai, pieaugošā džonkas pasažieru rosība rādīja, ka ceļa mērķis nav vairs tālu. Pārvarējis vēl vienu no daudzajiem upes līkumiem, greizais kuģis iebrauca ostā. Netīrajā ūdenī mudžēja mazas ķīniešu laivas. Frānsiss ziņkārīgi aplūkoja zemos, mazos namiņus, kas bija izrindoti krastā. Īstenībā pilsēta līdzinājās zemam, rūcošam bišu spietam; visa apkārtne dega dzeltenā gaismā. Krastmalu nosedza mazas, no niedrēm pītas būdiņas, kas bija celtas uz noenkurotiem plostiem. Tālu pie apvāršņa sārtā blāvumā slējās kalni.

Viņš bija cerējis, ka misija atsūtīs pretī laivu, bet vienīgā privātā laiva bija atbraukusi pēc mistera Dzja, bagāta Paitanas tirgoņa un cienījama pilsoņa, kas tagad klusēdams, satīnā tērpies, pirmo reizi visā ceļojuma laikā izkāpa no džonkas dziļumiem.

Šis kungs bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, bet viņa āriene radīja daudz vecāka cilvēka iespaidu. Āda bija maiga un zeltaina, mati tik melni, ka šķita slapji. Laiskā vienaldzībā viņš stāvēja un gaidīja, līdz laivinieks visu sakārtos. Lai gan tirgotājs uz priestera pusi nepaskatījās, Frānsisam bija dīvaina pārliecība, ka viņš izpētīts visos sīkumos.

Kasieris bija ļoti aizņemts, tādēļ pagāja krietns laika sprīdis, līdz jaunais misionārs ar ceļasomu tika malā. Kāpdams beidzot mazajā laiviņā, viņš turēja sažņaugtu savu plato zīda lietussargu — šo lielisko rīku, kam bija rūtains skotu auduma pārvalks, šķiroties bija dāvājis bīskaps Maknebs.

Laivai tuvojoties piestātnes laipām, viņa uztraukums auga, kad viņš redzēja krastmalā milzīgu ļaužu pūli. Vai tā bija draudze, kas sveica savu jauno mācītāju? Cik skaista alga pēc garā, ak, tik garā ceļa! Laimīgās cerībās viņa sirds iepukstējās gandrīz sāpīgi. Bet nē, izkāpjot krastā, priesteris redzēja, ka ir maldījies. Neviens viņu nesveicināja. Viņam pašam vajadzēja izlauzties cauri pūlim, kas gan blenza, taču palika vienaldzīgs.

Sasniedzis kāpņu galu, viņš apstājās. Viņa priekšā, laipni smaidīdami, tīrās, zilās drānās tērpti, stāvēja divi ķīnieši, vīrietis un sieviete, un kā apliecinājumu savai ticībai turēja paceltu spilgti izkrāsotu Svētās ģimenes attēlu. Abi mazie stāvi viņam tuvojās; smaidīdami aizvien platāk, nepārtraukti klanīdamies un mezdami krustus, viņi izrādīja savu lielo sajūsmu, redzot garīdznieku.

Sākās iepazīšanās — vieglāka, nekā viņš bija domājis. Viņš silti jautāja:

— Kas jūs esat?

— Mēs esam Hozanns un Filomēna Vani — jūsu padevīgie ticības mācības skolotāji, tēvs.

— No misijas?

— Jā, jā, pāteram Loleram bija lieliska misija, tēvs.

— Vai jūs varat mani aizvest uz misiju?

— Jā, protams, mēs varam iet. Bet varbūt papriekšu tēvs, pagodinot mūs, apmeklēs mūsu vienkāršo mājokli?

— Paldies! Bet es ātrāk gribētu nokļūt misijā.

— Protams. Mēs dosimies uz misiju. Šeit jau gaida nesēji un nestuves.

— Jūs esat ļoti laipni, bet es labāk iešu kājām.

Hozanna smaids tikko manāmi atvēsa, kad viņš apgriezās un izskaidroja līdzi atvestajiem nesējiem, ka to pakalpojumi nav vajadzīgi. Frānsiss nesaprata ne vārda, viņam visa saruna drīzāk atgādināja ķildu. Divus kūlijus paturēja: viens uzcēla plecos ceļasomu, otrs paņēma lietussargu, un visi devās ceļā.

Pat līkumainajās, netīrajās ielās Frānsisam pēc džonkā pavadītajām dienām kājas izlocīt bija ļoti patīkami. Asinis sāka riņķot straujāk. Arī šeit, tālajā svešumā, bija jaušams mūžīgais cilvēces pulss. Te atradās sirdis, kas jāiegūst, dvēseles, kas jāglābj.

Viņš pamanīja, ka viens no Vaniem apstājas un grib ko teikt.

— Tīklu audēju ielā ir tīkams dzīvoklis... tikai piecus taelus [Taels – ķīniešu naudas vienība] mēnesī... ja pāters tur gribētu pārnakšņot...

Frānsiss viņu noskatīja uzjautrinātā pārsteigumā. — Nē, nē, Hozann. Dosimies tālāk uz misiju!

Pauze. Filomēna ieklepojās. Frānsiss redzēja, ka abi ķīnieši nedomā tālāk iet. Hozanns pieklājīgi smaidīja.

— Šeit, tēvs, ir misija.

Vispirms viņš nekā nesaprata.

Viņa priekšā upes krastā atradās pamests, saulē izdedzis, lietus izvagots zemesgabals, ko reiz bija apjozis kaolīna mālu žogs. Vienā galā rēgojās kapelas drupas. Jumts bija norauts, viena siena sagruvusi un otra arī sašķiebusies. Turpat tuvumā atradās liela gružu kaudze, kuras vietā acīmredzot reiz bija stāvējusi mācītāja māja; tagad uz tās zaļoja nezāles. Viena pati nabadzīga būdiņa stāvēja postažas vidū — gan mazliet sašķiebusies, bet vēl apjumta ar salmiem — tā bija misijas kūts.

Kādas trīs minūtes Frānsiss stāvēja kā apstulbis, tad lēni pagriezās pret Vaniem, kas, cieši kopā stāvēdami, viņu vēroja, līdzīgi kā Siāmas dvīņi.

— Kā tas varēja notikt?

— Tā bija lieliska misija, tēvs. Tās celšana mums ļoti dārgi maksāja. Bet ak vai! Labais tēvs Lolers izraudzījās vietu, kas bija pārāk tuvu upei. Un velns uzsūtīja daudz ļauna lietus.

— Kur tad ir pati draudze?

— Tie ir ļauni cilvēki, kas netic Debesu Kungam. — Abi runāja ātri, palīdzēdami viens otram ar žestiem. — Tēvam jāapdomā, cik ļoti svarīgi ir ticības mācības skolotāju uzdevumi. Ak vai! Kopš labais pāters Lolers ir prom, nav vairs ne vēsts no likumīgajiem piecpadsmit taeliem mēnesī. Tādēļ arī nebija iespējams bezdievīgo tautu mācīt.

Salauzts un apjucis pāters Čizems vērās bēdīgajā postažā. Te nu bija viņa misija un vienīgie draudzes locekļi. Atceroties vēstuli savā kabatā, viņu pēkšņi sagrāba mežonīgas dusmas. Rokas sažņaudzis dūrēs, viņš stāvēja, domās iegrimis un nekustīgs.

Vani visu laiku runāja, pūlēdamies viņu pārliecināt atgriezties pilsētā. Viņam vajadzēja krietni pacensties, lai dabūtu abus prom un tiktu vaļā no viņu glumās aizgādnības. Vienīgais, ko viņš tagad vēlējās, bija būt vienam.

Apņēmīgi viņš ienesa savu somu kūtiņā. Arī Kristum reiz kūts bija bijusi laba diezgan. Aplaidis skatu visapkārt, viņš uz māla klona ieraudzīja drusciņ salmu. Ēdiena un dzēriena nebija, bet guļasvieta gan. Pēkšņi ārā atskanēja gongs. Viņš izskrēja no kūtiņas. Tieši viņa mājoklim pretī, pie vistuvākā no daudzajiem tempļiem, kuri atradās uz blakus kalna, vakara mijkrēslī stāvēja vecs bonza biezās zeķēs un dzeltenā vatētā tērpā un trulā vienmērībā sita pa metāla plāksni. Budas priesteris un Kristus priesteris klusēdami vērās viens otrā, tad vecais vīrs vienaldzīgi pagriezās un, uzkāpis pa kāpnēm, nozuda templī.

Pēkšņi bija iestājusies nakts. Sagruvušo ēku ēnā Frānsiss nometās ceļos un pacēla savas acis pret debesjumu, kur patlaban iemirdzējās zvaigžņu pulki. Viņš lūdzās dedzīgi, ar kaislu dvēseles spēku. «Mīļais Dievs, Tu gribi, lai es sāku no nekā. Tā ir atbilde uz manu stūrgalvību, uz manu spītīgo cilvēcisko iedomību. Lai tā notiek! Es strādāšu, es cīnīšos Tavā vārdā. Es nepadošos... nemūžam!»

Atgriezies kūtī, viņš centās nomierināties un izdabūja pat smaidu, kamēr tveicīgajā gaisā sīca moskīti un ar skaļiem sprakšķiem apkārt lidinājās vaboles. Viņš nejutās kā bezbailīgs varonis, bet kā drausmīgs muļķis. Svētā Terēze reiz bija salīdzinājusi cilvēka dzīvi ar nakti, ko pavada viesnīcā. Viesnīca, kurā viņš tagad bija apmeties, nudien nebija Rics!

Beidzot ausa rīts. Viņš piecēlās. No ciedru koka kastītes viņš izņēma biķeri un, izmantodams ceļasomu par altāri, ceļos nometies, lasīja mesu. Nu viņš jutās atspirdzis, laimīgs un spēcīgs. Viņa omu nevarēja sabojāt pat Hozanna Vana ierašanās.

— Kādēļ tēvs nelika man mesā kalpot? Tas man pielīgts pie algas. Bet tagad — vai neiesim pameklēt istabu Tīklu audēju ielā?

Frānsiss pārdomāja. Lai gan viņš bija ietiepīgi nolēmis mājot šeit, līdz stāvoklis noskaidrosies, tomēr atzina, ka dievkalpojumiem jāmeklē kāda piemērotāka telpa. Viņš teica: — Iesim tagad uz turieni.

Ielas pieblīvēja ļaužu drūzma. Suņi šaudījās gar kājām, cūkas rakās ielu notekās pēc atkritumiem. Bērni sekoja klaigādami un ņirgādamies. Ubagi nekaunīgi stiepa plaukstas. Laternu gatavotāju ielā vecs vīrs, kas bija izlicis uz ielas savu preci, nikni nospļāvās pie svešā ārzemju velna kājām. Tiesas nama priekšā stāvēja apkārtklaiņojošs bārddzinis un šķindināja garās knaibles. Te bija milzums nabagu, milzums kropļu, to starpā daudzi, kas bija zaudējuši redzi baku sērgā un tagad taustījās uz priekšu ar garu bambusa spieķi un brīdināja citus ar īpatnējiem, augstiem svilpieniem.

Istaba, kurā Vans viņu ieveda, atradās mājas otrā stāvā. Nemākulīgi nodalīta ar bambusu un papīru, telpa pirmajām amata darīšanām bija izmantojama. No mazā kapitāla viņš veikala īpašniekam Hunam samaksāja īri un sāka telpu iekārtot, uzkarot krucifiksu un izklājot vienīgo altārsegu. Altāra piederumu un tērpu trūkums viņu saērcināja. Cerēdams atrast pilnu «plaukstošās» misijas iekārtu, viņš bija ņēmis līdzi ļoti maz. Vismaz pamati nu bija likti.

Vans izgāja pirmais, un Frānsiss, viņam sekodams, pamanīja, ka Huns tam slepeni iedod divus sudraba taelus no tikko saņemtās īres naudas. Lai gan Frānsiss drīz bija nojautis pātera Lolera atstātā mantojuma vērtību, savas dusmas viņš tikko spēja valdīt. Ārā uz ielas viņš mierīgi pievērsās Vanam.

— Man žēl, Hozann, bet tavus piecpadsmit taelus mēnesī es tev nevarēšu maksāt.

— Tēvs Lolers varēja maksāt. Kādēļ jaunais tēvs nevar?

— Tādēļ, ka viņš ir nabags. Tikpat nabags, cik viņa Kungs.

— Cik tad tēvs grib maksāt?

— Neko, Hozann! Arī es nesaņemu algu. Labais Debesu Tēvs mūs atalgos.

Vana smaids nemainījās.— Varbūt Hozannam un Filomēnai būs jādodas turp, kur viņus novērtē augstāk. Sensjanā metodisti maksā sešpadsmit taelus augsti godātiem ticības mācības skolotājiem. Bet labais tēvs savu lēmumu noteikti vēl grozīs. Paitanā valda liels naids. Tauta tic, ka misionāra ierašanās izjaukusi fenšua — vēja un dabas likumus.

Viņš gaidīja garīdznieka atbildi. Taču Frānsiss neteica ne vārda. Valdīja ilgāks klusums. Tad Vans pieklājīgi paklanījās un aizgāja.

Frānsisam pārskrēja saltas tirpas, kad viņš pamanīja, ka ķīnieša vairs nav. Vai viņš rīkojās pareizi, atraidīdams laipnos Vanus? Viņš pats sev atbildēja, ka Vani nebija viņa draugi, bet gan maziski līdēji un ierāvēji, kas ticēja kristiešu Dievam tikai kristiešu naudas dēļ. Bet tagad... viņa vienīgais sakars ar draudzi bija pārrauts. Pēkšņi viņam uzausa nepārprotamā apziņa, ka viņš ir gluži viens.

Dienu ritumā šī vienpatības sajūta kopā ar stindzinošu nespēka apziņu auga augumā. Viņa priekšgājējs Lolers bija visu cēlis uz smiltīm. Nespējīgs un lētticīgs, bet rīkodamies ar bagātiem naudas līdzekļiem, viņš bija pārlieku steidzies, šķiezdamies ar naudu un kristīdams bez apdoma, lai tikai iegūtu vairāk «rīsa kristiešu» un varētu rakstīt garus, pārspīlēti svinīgus, optimisma un ārkārtīgas sajūsmas piesātinātus ziņojumus, neapjēgdams, ka īstenībā kļūst par tūkstoš viltīgu izspiešanu upuri. Viņa arkls nebija skāris pat virsējo augsnes kārtu. No viņa darba nekas nebija atlicis — tikai pilsētas labākajās aprindās zobojās par šādu smieklīgu ārzemnieka muļķību.

Ja neskaita mazo summu, kas bija paredzēta viņa iztikai, un vienu piecu sterliņu mārciņu naudas zīmi, ko šķiroties saujā bija iespiedusi Pollija, Frānsisam nebija ne graša kabatā, viņam arī bija norādīts, ka gluži velti cerēt uz kādiem papildlīdzekļiem no dzimtenes Ārzemju misiju biedrības. Lolera piemēra atbaidīts, viņš par savu nabadzību tikai priecājās. Apņēmībā drebēdams, viņš zvērēja, ka nepirks savu draudzi par naudu. Kas bija jādara, to veiks ar Dieva palīdzību un paša abām rokām.

Līdz šim viņš nebija veicis nekā. Viņš izkāra paziņojumu, ka atvērta pagaidu kapela, bet nekas nemainījās; uz viņa mesām neatnāca neviens dievlūdzējs. Vani vēja ātrumā izplatīja ziņu, ka jaunais mācītājs ir tukšinieks un ka tam nav nekā cita, ko dalīt, kā vien nikni vārdi.

Tiesas nama laukumā viņš mēģināja noturēt sapulci zem klajas debess. Papriekšu viņu izsmēja, tad ignorēja. Neveiksmes viņu pazemoja. Ja ķīniešu veļas mazgātājs savā pidžiningliš mēlē iedomātos Liverpūles ielās sprediķot konfūcismu, tad būtu guvis lielākus panākumus. Nikni viņš cīnījās pret slepenu dēmonu — šo kluso savas nespējas apziņu.

Viņš lūdzās, lūdzās vēl izmisīgāk. Dedzīgi viņš ticēja, ka lūgšana līdzēs. «Ak, Dievs, Tu, kas man palīdzēji līdz šim! Palīdzi man, es Tevi lūdzu Tavā vārdā!»

Reizēm viņu sagrāba traks niknums. Kādēļ viņš ar lieliskiem, ticamiem galvojumiem bija atsūtīts šajā nomaļajā kaktā? Šis uzdevums nebija nevienam pa spēkam, pat pašam Dievam ne. Viņš te bija atgriezts no visiem sakariem, aprakts dziļi zemes vidienē. Tuvākais misionārs, pāters Tibodo, atradās četri simti jūdžu attālajā Sensjanā. Tāds cietoksnis nebija noturams.

Vanu sakurinātais iedzīvotāju naids arvien palielinājās. Pie bērnu izsmiekla viņš bija pieradis. Bet tagad, ejot pa ielu, viņam sekoja jau vesels bars jaunu kūliju, kas kliedza un lamājās. Kad viņš apstājās, kāds no bara panāca uz priekšu un sāka viņa tiešā tuvumā kārtot savas dabiskās vajadzības. Kādu vakaru, viņam atgriežoties kūtiņā, no tumsas atlidoja akmens un trāpīja pierē,

Frānsisā pamodās vecais cīņas gars. Pārsienot ievainoto galvu, skaudrā sāpe iemeta viņa smadzenēs domu. Viņš nomierinājās un atguva savu stingrību. Jā... viņam jātiek tuvāk tautai... un šis mēģinājums... lai cik primitīvs būtu... šis jaunais mēģinājums... vedīs viņu pie mērķa.

Nākamā rītā viņš par diviem liekiem taeliem mēnesī noīrēja Huna veikala apakšstāvā dibentelpu un atvēra aptieku. Dievs to zina — viņš nebija lietpratējs, bet viņam bija samarieša apliecība, un daudzajās gaitās kopā ar doktoru Teloku viņš bija apguvis daudzus sanitārās higiēnas jēdzienus.

Sākumā neviens neuzdrošinājās nākt; viņš izmisumā svīda. Bet pamazām, ziņkāres dzīts, viens otrs iegriezās. Pilsētā vienmēr plosījās slimības, un vietējo ārstu metodes bija barbariskas. Frānsiss guva zināmus panākumus. Viņš neprasīja ne naudu, ne padevību. Pamazām pacientu skaits vairojās. Steidzīgi viņš rakstīja doktoram Telokam un lūdza, cik ātri vien iespējams, sūtīt pārsienamos materiālus un vienkāršas zāles; vēstulei viņš pievienoja Pollijas dotās piecas mārciņas. Kapela bija un palika tukša, bet aptieka pildījās.

Naktīs, sēdēdams misijas drupās, viņš izmisīgi prātoja par savu likteni. Šai posta vietā viņš nekad nespēs kaut ko uzcelt. Un viņš kaislās ilgās palūkojās otrpus ceļam uz jauko Mirdzošā zaļā dārgakmens kalnu, kur izklaidus stāvēja mazie tempļi, bet vēl augstāk mirdzēja zaļa nogāze un maza ciedru birzīte. Tā, lūk, bija īstā vieta Dieva godības piemineklim!

Šīs teritorijas īpašnieks, pilsētas civiltiesnesis Pao, maz rādījās atklātībā. Viņš piederēja pie noslēpumainās, savā starpā cieši saistītās tirgoņu un amatpersonu sabiedrības, kuras pārziņā atradās visa pilsētas dzīve. Taču pēcpusdienās viņa brālēns, muižas pārvaldnieks, cienīgs, liela auguma, ap četrdesmit gadu vecs mandarīns, ļoti bieži devās pārraudzīt ļaudis, kas strādāja māla raktuvēs un ciedru mežā, un izmaksāt tiem algas.

Nedēļām ilgās vientulības, izmisuma un grūtību izmocīts, Frānsiss neapšaubāmi bija mazliet jucis. Viņš nebija nekas, un viņam nebija nekā. Taču kādu dienu, sekodams pēkšņam impulsam, .viņš apturēja lielo mandarīnu, vienkārši nostādamies ceļa tā nestuvēm. Viņš nesaprata, cik nepieklājīga ir šāda tieša tuvošanās. Īstenībā viņš nemaz nesajēdza, ko dara: pienācīgu uzturu viņš nebija dabūjis, un nesen gūtā ievainojuma dēļ viņu kratīja viegls drudzis.

— Es bieži apbrīnoju skaisto īpašumu, ko jūs tik gudri pārvaldāt.

Pilnīgi pārsteigts, Pao brālēns ar stīvu laipnību uzlūkoja mazo stāvu savā priekšā, kam acis kvēloja un pieri sedza nosmulēts apsējs. Saltā pieklājībā viņš pacieta nepārtrauktās priestera gramatikas kļūdas, atbildēja arī pats, noniecinādams sevi, savu ģimeni, savu nožēlojamo īpašumu, runāja par laiku, ražu un grūtībām, kādas pilsēta pārcietusi, līdz tai izdevies atpirkties no Vai Cu bandītiem; tad zīmīgi atvēra nestuvju durtiņas. Kad Frānsiss drudžainu galvu atkal mēģināja pievērsties zaļajam pakalnam, mandarīns salti pasmīnēja.

— Zaļā dārgakmens kalna īpašums ir pērle bez cenas, vairāk nekā sešdesmit pūrvietas zemes... ūdens, birzs, ganības... neparasti bagātīgs māla slānis, no kā gatavo dakstiņus, ķieģeļus un traukus. Misters Pao arī nevēlas pārdot. Starp citu, viņš nesen noraidīja kādu piedāvājumu... tūkstoš pieci simti sudraba dolāru...

Dzirdot cenu, kas desmitkārt pārsniedza viņa vispārdrošākos aprēķinus, Frānsisam ietrīcējās kājas. Drudžainais dedzīgums pēkšņi apdzisa, viņš jutās vājš un apreibis, nokaunējies, līdz kādai nejēdzībai bija noveduši viņa sapņi. Galvai plīstot vai pušu, viņš pateicās Pao brālēnam, nomurminādams neveiklu atvainošanos.

Redzēdams, cik priesteris bēdīgs un vīlies, kalsnais, kulturālais ķīnietis, kas bija vidējos gados, mīkstinot savu uzmanīgo atturību, ļāva izpausties nelielam nicinājumam.

— Kādēļ San Fu — svētais vīrs — šeit ieradās? Vai viņa dzimtenē vairs nav neviena, ko pievērst viņa ticībai? Mēs neesam bezdievīga tauta. Mums ir pašiem sava reliģija. Mūsu pašu dievi ir vecāki par viņējo. Pirmais Šan Fu ieguva daudzus kristiešus, liedams no mazas pudeles ūdeni pār mirējiem un dziedādams «ā...!». Viņš deva ļaudīm pārtiku un apģērbu, ja tie dziedāja noteiktu meldiju; un ļaudis dziedāja, jo viņi gribēja piepildīt savus vēderus un iegūt drānas. Vai Šan Fu arī rīkosies tāpat?

Frānsiss klusēdams viņu uzlūkoja. Garīdznieka vājā seja bija izmocīta un bāla, acis dziļi iedubušas. Mierīgi viņš jautāja: —— Vai jūs domājat, ka es tā rīkošos?

Iestājās dīvains— klusums. Gluži negaidot mistera Pao brālēns nodūra acis.

— Piedodiet, — viņš klusi teica. — Es jūs nepazinu. Jūs esat krietns vīrs. — Juzdamies vainīgs, viņš gribēja parādīt mazliet draudzības. — Man ļoti žēl, ka mana brālēna īpašums nav pārdodams. Varbūt es jums varu līdzēt kādā citā veidā?

Pao brālēns pieklājīgi gaidīja, vēlēdamies vērst par labu savu līdzšinējo attieksmi. Brītiņu padomājis, Frānsiss bēdīgi jautāja: — Lūdzu, sakiet man godīgi — vai šeit tiešām nav atrodams neviens kristietis?

Gausi nāca Pao brālēna atbilde: — Var būt, ka ir. Bet es tos nemeklētu Paitanā. — Viņš apklusa. — Es esmu dzirdējis par kādu ciematu Kuana kalnos. — Viņš pamāja ar roku tālās augstienes virzienā. — Tas ciems ir kristīts kopš daudziem gadiem... bet līdz tam ir tālu, daudz, daudz jūdžu.

Frānsisa bezcerīgajā noskaņojumā uzausa mazs cerību stariņš.

— Tas mani ļoti interesē. Vai jūs man varat kaut ko vairāk pastāstīt?

Ķīnietis ar nožēlu pakratīja galvu. — Tas ir mazs ciems kalnu augstienē, ko reti kāds zina. Mans brālēns reiz par to dzirdēja, tirgodamies ar aitādām.

Frānsiss neatlaidās. — Vai jūs nevarētu viņam pajautāt? Vai jūs nevarētu man pagādāt kādu ceļvedi... varbūt karti?

Pao brālēns domāja, tad nopietni pamāja ar galvu.— Tas būs iespējams. Pajautāšu misteram Pao. Nepiemirsīšu arī pavēstīt, ar kādu cieņu jūs ar mani runājāt.

Mandarīns paklanījās un turpināja ceļu.

Jauno un gluži negaidīto cerību spārnots, Frānsiss atgriezās savā pussagruvušajā kūtiņā, kur ar pāris segām, ūdens maisu un dažiem pilsētā pirktiem priekšmetiem bija iekārtojis primitīvu dzīvokli. Gatavojot vienkāršu rīsa maltīti, viņa rokas mētājās kā lēkmē. Kristiešu ciems! Tas viņam jāatrod, lai ko arī maksātu. Tas bija pirmais mājiens, pirmā dievišķīgā iedvesma visos bezcerīgajos, neražīgajos mēnešos.

Vēlāk, kad viņš, sēdēdams tumsā, gremdējās dziļās pārdomās, viņu iztraucēja aizsmakusi kraukļu ķērkšana. Putni upmalā laikam kāvās ap kādu laupījumu. Pēdīgi viņš izgāja, lai tos aizdzītu. Un, nokļuvis pie ūdens, kur lielie, neglītie putni ķērkdami ap viņu lidinājās, viņš atklāja, ka to laupījums ir tikko dzimušas meitenītes līķītis.

Drebēdams garīdznieks izcēla no ūdens mazo, saplosīto ķermenīti. Bērns bija vispirms nožņaugts, tad iemests upē. Ietinis līķīti linu audeklā, viņš to apbedīja kādā pagalma stūri. Noskaitījis lūgsnu, viņš domāja: «Lai kādas šaubas māktu manu sirdi, šai savādajai zemei es tomēr esmu vajadzīgs.»

II

Pēc divām nedēļām, kad agrā vasara jau sāka raisīt ziedu pumpurus, viņš varēja doties ceļā. Piestiprinājis pie savām Tīklu audēju ielas mājdurvīm uzrakstu, ka aptieka pagaidām slēgta, viņš, uzcēlis plecos mugursomu ar segām un pārtiku, sāka naigi soļot.

Mistera Pao brālēns bija viņam iedevis brīnišķīgu karti ar šņācošiem pūķiem stūros un milzum daudziem topogrāfiskiem norādījumiem par ceļa posmu līdz kalniem. Tālākais ceļš bija ieskicēts ļoti aptuveni, vietvārdi atzīmēti ar maziem dzīvnieku attēliem. No vairākām sarunām un pateicoties iedzimtai orientācijas spējai, Frānsiss savu maršrutu apjēdza itin labi. Viņa skatiens vienmēr meklēja Kuana aizu.

Pirmās divas dienas viņš vēl gāja pa cilvēku apdzīvotām vietām, tad slapjos rīsa laukus aizstāja skuju koku meži, kur soļi grima nobirušās skujās kā mīkstā paklājā. Pašā Kuana kalnu pakājē viņš izgāja cauri aizsargātai ielejai, kur pilnos ziedos liesmoja savvaļas rododendri, un dienu vēlāk sasniedza meža liekņu ar ziedošiem aprikožu kokiem, kuru smarža kairināja nāsis kā dzirkstoša vīna spirdzinošais aromāts. Tad ceļš veda stāvus kalnā.

Ar katru soli augstāk pa stāvo akmeņaino taku gaiss kļuva vēsāks. Iestājoties naktij, viņš meklēja patvērumu zem kādas platas klinšu dzegas, klausījās vēja gaudošanā un kūstoša sniega ūdeņu rūkoņā klinšu spraugās. Dienā sniegoto galotņu žilbinošais baltums svilināja viņa acis. Retinātais, ledainais gaiss izraisīja sāpes plaušās.

Piektajā dienā viņš šķērsoja kalnu grēdas virsotni — šo stingo ledāju un kailo klinšu mežonīgo valstību — un pateicīgu sirdi sāka kāpt otrā pusē lejup. Aiz sniega robežas ceļš veda plašā augstienes līdzenumā, kas pārgāja lēzenos pauguros, kur zēla sulīga zāle. Tās bija zālainās ganības, par ko bija runājis mistera Pao brālēns.

Līdz šejienei viņš vadījās pēc smailajām kalnu galotnēm. Tagad vajadzēja paļauties uz Dievu, kompasu un paša labo skota saprātu. Viņš pagriezās pret rietumiem. Apvidus līdzinājās viņa dzimtenes augstienēm. Viņš sastapa lielus kazu un kalnu aitu pulkus, kas rāmi plūca lekno zāli un, viņam tuvojoties, nevaldāmi metās bēgt. Reiz viņš pamanīja gazeli. No melna purva biezās un cietās zāles brēkdams uzspurdza perētāju pīļu pulks, uz brīdi aizklādams vai visas debesis. Tā kā viņa pārtikas krājumi bija krietni vien padiluši, viņš pateicīgi pildīja somu ar vēl siltajām olām.

Beidzot viņa priekšā pletās klajš līdzenums bez ceļa. Jau viņš sāka šaubīties, vai ciemu maz atradīs. Bet devītās dienas rītā, gudrodams, vai labāk negriezties atpakaļ, ieraudzīja aitu gana būdiņu, pirmo zīmi, ka te mājo cilvēks, kopš viņš bija šķērsojis kalnu grēdu. Satraukts viņš steidzās uz būdu. Durvis bija aizziestas ar māliem, iekšā neatradās neviena dvēsele. Bet, kolīdz viņš apgriezās, viņa acis, kas bija kļuvušas asas aiz vilšanās, ieraudzīja zēnu dzenam ganāmpulku pa nogāzi lejup.

Jaunais ganu puisis bija ap septiņpadsmit gadu vecs, mazs un pinkains kā viņa aitas, bet gudru, līksmu seju, kurā tagad varēja vērot šaubas, vai par negaidīto sastapšanos brīnīties vai priecāties. Kājās viņam bija īsas aitādas bikses un plecos vilnas apmetnis. Kaklā karājās mazs bronzas krustiņš, no vecuma plāns kā oblāta, uz kura neveikli bija iegravēts balodis. Klusējot pāters Čizems pavērsa skatienu no zēna sejas uz krustiņu un atpakaļ. Atģidies un atguvis valodu, viņš vaicāja zēnam, vai tas esot no Ļū ciema.

Puisis smaidīja. — Es esmu no kristiešu ciema. Mani sauc Ļū Da. Mans tēvs ir ciema mācītājs. — Lai svešais nedomātu, ka viņš ir iedomīgs, zēns piebilda: — Viens no ciema mācītājiem.

Iestājās klusums. Pāters Čizems nolēma pagaidām zēnam vairāk neko nejautāt. Viņš teica: — Es nāku tālu ce|u un arī esmu mācītājs. Es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu mani aizvestu uz savām mājām.

Ciems atradās kalnainā ielejā apmēram piecas jūdzes uz rietumiem. Kalnu aizsegā, akmens žogu ieskautu mazu labības lauku vidū slēpās ap trīsdesmit māju. Uz galvenā paugura, aiz dīvaina koniska akmeņu krāvuma, ko apēnoja gingo koks, stāvēja maza mūra baznīca.

Ienākot ciemā, viņu tūlīt ielenca visa draudze; vīri, sievas, bērni un pat suņi ziņkārīgi drūzmējās apkārt, laipni apsveikdami viesi. Daži aizskāra svešā tērpu, aptaustīja kurpes un ar skaļiem saucieniem apbrīnoja lietussargu, turpretī jaunais Da veikli kaut ko izskaidroja vietējā izloksnē, ko Frānsiss lāgā nesaprata. Viss pulks varēja būt ap sešdesmit dvēseļu — primitīvi, veselīgi cilvēki vientiesīgām, laipnām acīm un sejām, kas, likās, piederēja vienai un tai pašai dzimtai. Ar tādu kā īpašnieka smaidu Da atveda savu tēvu Ļū Či. Tas bija mazs, drukns, gadus piecdesmit vecs vīrs, īsu, pelēku bārdu, vienkāršs un cienījams.

Runādams lēni, lai viesis viņu saprastu, Ļū Či teica: — Mēs jūs sveicinām, tēvs, ar prieku. Nāciet manā namā un atpūtieties mazliet pirms lūgšanas.

Viņš vadīja viesi uz vienu no lielākajām mājām, kas bija celtas turpat līdzās baznīcai, uz akmeņu krāvuma, un ar laipnu viesmīlību ieveda pāteru Čizemu vēsā telpā. Istabas galā stāvēja sarkankoka spinets un liels portugāļu pulkstenis. Pārsteigts, no izbrīna gandrīz vai sastindzis, Frānsiss stīvi skatījās pulkstenī. Misiņa ciparnīcā bija iegravēts: Lisabona, 1632.

Viņam neatlika laika ilgai pētīšanai, jo Ļū Či griezās pie viņa ar jautājumu: — Vai jūs, tēvs, vēlaties lasīt mesu? Vai to darīt man?

Kā sapnī pāters Čizems pamāja. Atbilde nāca no viņa dvēseles dziļumiem: — Lūdzu... jūs! — Viņš bija pilnīgā neziņā. Viņš zināja un saprata, ka pārsteidzīgi jautājumi nedrīkst salauzt šo dziļo mistēriju. Pacietīgi viņam viss bija jāredz paša acīm.

Pusstundu vēlāk visi sēdēja baznīcā. Lai gan telpa bija maza, tomēr iekārta liecināja par gaumi un nepārprotamu renesanses mauru stila ietekmi. Tur bija trīs vienkāršas ailas ar brīnišķīgiem rotājumiem. Ieejas durvis un logus balstīja lēzenas kolonnas. Sienas greznoja mozaīkas, bet tās nebija pilnīgi pabeigtas.

Viņš sēdēja uzmanīgās draudzes pirmajā rindā. Pirms ienākšanas baznīcā katrs svinīgi mazgāja rokas. Vairumam vīriešu un arī dažām sievietēm galvā bija lūgšanas mice. Patlaban atskanēja dobjas zvana skaņas un altārim tuvojās Ļū Či divu palīgu pavadībā, tērpies izbalējušā, dzeltenā kora kreklā. Apgriezies viņš svinīgi paklanījās pātera Čizema un draudzes priekšā. Tad sākās dievkalpojums.

Ceļos nometies, pāters Čizems jutās kā cilvēks, kas, nokļuvis burvju varā, vaļējām acīm sapņo lēnu, neticamu sapni. Viņš redzēja, ka ceremonija bija brīnumaina svētās mesas palieka, varētu teikt: aizkustinoša relikvija. Latīņu valodu Ļū Či acīmredzot nezināja, jo lūgsnu lasīja ķīniski. Vispirms nāca grēksūdze, tad — ticības apliecinājums. Kad viņš uzkāpa pie altāra un atvēra pergamentā iesieto svēto grāmatu, Frānsiss skaidri pazina evaņģēlija daļu, kas tagad svinīgi atskanēja šīs ielejas dzimtajā valodā. Vienreizējs tulkojums... Satraukumā viņam aizrāvās elpa.

Tad visa draudze gāja pie dievgalda. Pat bērnus mātes pie krūtīm nesa altāra kāpņu priekšā. Ļū Či nokāpa pie viņiem ar rīsa vīna biķeri rokā. Iemērcis rādītāja pirkstu vīnā, viņš to piedūra pie katra dievgaldnieka lūpām.

Pēc dievnama atstāšanas visa draudze sapulcējās ap Pestītāja statuju un nolika uz smagā, augstā svečtura pie tēla kājām kūpošas kvēpekļa nūjiņas. Tad katrs trīs reizes locīja celi un bijīgi izgāja.

Pāters Čizems palika viens, viņa acis bija valgas un sirds nodrebēja, skatot naivo, bērnišķīgo dievbijību. To dievbijību, to pašu naivitāti viņš tik bieži bija vērojis spāņu zemnieku vidū. Bez šaubām, ceremonija bija nederīga — viņš mazliet pasmaidīja, iedomādamies pātera Tarenta šausmas, ja tam būtu jāredz tāds uzvedums, — bet viņš bija pārliecināts, ka Visuvarenajam Dievam tas tomēr patika.

Ārā viņu gaidīja Ļū Či, lai aizvestu atkal uz savu namu. Tur jau bija klāts vakariņu galds. Izsalkušais pāters Čizems mielojās ar sautētu kalnu aitas gaļu — mazas, gardas klimpiņas peldēja kāpostu virā — un īpatnēju saldēdienu no rīsa un meža medus. Viņš nevarēja atcerēties, ka jebkad savā mūžā būtu ēdis kaut ko tik garšīgu.

Paēdis viņš sāka uzmanīgi iztaujāt Ļū Či. Viņš drīzāk nokostu mēli nekā pateiktu kaut ko aizvainojošu. Vecais goda vīrs viņam uzticīgi atbildēja. Viņa ticība bija kristīgā ticība, gandrīz bērnišķīga, dīvaini saplūdusi ar vecu vecām Taote tradīcijām. Varbūt pat ar drusciņ nestorisma, lai paceltu pašvērtības apziņu, — klusībā pasmaidīdams, nodomāja pāters Čizems.

Či paskaidroja, ka ticību jau daudzās paaudzēs manto dēls no tēva. Ciems nebija pilnīgi nošķirts no ārpasaules, taču atradās tik tālu no apdzīvotām vietām un bija tik mazs, ka iedzīvotāji bija viena liela dzimta, kur kāds svešinieks ieklīda reti. Tā bija visīstākā lauku dzīve, un pārtiku vajadzēja sagādāt pašiem. Labības un aitu gaļas pat visgrūtākajos laikos bija diezgan; arī siers, ko glabāja iešūtu aitu kuņģos, un divējāds sviests — sarkanais un melnais, ko ieguva no pupām un ko sauca par čian. Drānas auda no pašu kārstas vilnas, un sevišķi aukstās dienās valkāja aitādas. No ādām gatavoja arī īpašu pergamentu, kas Pekinā ļoti dārgi maksāja. Kalnos mita arī savvaļas poniji. Ļoti reti kāds dzimtas loceklis devās ceļā ar ponijiem, kas bija apkrauti ar pergamenta saiņiem.

Mazajam ciemam bija trīs garīdznieki, ko godājamam amatam izraudzīja jau agrā bērnībā. Par amata pakalpojumiem maksāja graudā ar rīsu. Šai svētajai Trīsvienībai parādīja īpašu goddevību. Cik tālu vien dzīvo atmiņa sniedza, ordinētu priesteri neviens nebija redzējis.

Pāters Čizems klausījās ar lielu uzmanību un tagad jautāja to, kas interesēja viņu visvairāk:

— Jūs neesat vēl teikuši, kā viss sākās!

Ļū Či skatījās viesī, pēdējo reizi to novērtēdams. Tad viņš mierīgi pasmaidīja, piecēlās un iegāja blakus istabā. Atgriežoties viņš nesa padusē aitādā tītu saini. Viņš sniedza to klusēdams un vēroja, kā pāters Čizems saini attin, tad, redzēdams, ka priesteris acīm redzami iegrimst lasīšanā, klusi aizgāja.

Tā bija pātera Ribjero dienasgrāmata portugāļu valodā, sadzeltējusi, netīra un noplīsusi, bet visnotaļ salasāma. Pateicoties spāņu valodas zināšanām, Frānsiss lēnām varēja rakstu atšifrēt. Dokumenta aizraujošais saturs attaisnoja visas pūles. Viņš jutās kā grāmatai piekalts un sēdēja nekustīgs, tikai brīdi pa brīdim lēnām pāršķīra smagās lapas. Laiks atkāpās par trīssimt gadiem: vecais, apklusušais pulkstenis atkal atsāka savus vienmērīgos tikšķus.

Lisabonas misionārs Manuels Ribjero 1625. gadā ieradās Pekinā. Frānsiss spilgti iztēlojās portugāli: jauns vīrietis divdesmit deviņu gadu vecumā, kalsns, olīvkrāsas ādu, mazliet ātrsirdīgs, taču kvēlajās melnīgsnējās acīs jaušama pazemība. Pekinā jaunajam garīdzniekam izdodas iegūt lielā vācu jezuītu misionāra Ādama Šalla draudzību, kas kļuvis ķeizara Čžunčžina uzticības draugs, galma zinātnieks, astronoms un kanona dibinātājs. Dažus gadus pāters Ribjero nodzīvo apbrīnojamā vīra slavas ēnā, kas neskarts prot izpeldēt cauri dievišķīgā galma intrigu jūrai, pie tam vēl sludinot Kristus ticību, bīstamos naida uzliesmojumus debešķīgajā harēmā apdzēš, līdz beidzot pat ieved jaunu kalendāru un līdz ar visādiem godiem iegūst galma draudzību un ievērojamus titulus sev un visiem saviem senčiem.

Tad portugālis vēlas doties komandējumā uz tālo misiju pie Tartaras karaļa galma. Ādams Šalls piekrīt un liek sagatavot un priekšzīmīgi apbruņot varenu karavānu. 1629. gada Debesbraukšanas dienā tā iziet no Pekinas.

Taču karavānai nav lemts sasniegt Tartaras karaļa galmu. Kad Kuana ziemeļu nogāzēs no slēptuvēm negaidot uzbrūk barbaru orda, priekšzīmīgi apbruņotie sargi nomet ieročus un bēg. Bagāto karavānu izlaupa. Krama bultu ievainotais pāters Ribjero bēg un izglābj kailo dzīvību un vēl kādus dievkalpojuma piederumus. Nakts viņu pārsteidz klajā sniega laukā, un, domādams, ka pienākusi pēdējā stundiņa, viņš novēl sevi Dieva rokās. Bet sals aptur brūču asiņošanu. Otrā rītā viņš aizvelkas līdz kādai ganu būdai un noguļ tur sešus mēnešus ne dzīvs, ne miris. Pa to laiku Pekinu aizsniedz ticama ziņa, ka pāters Ribjero uzbrukumā nonāvēts. Tādēļ nesūta nevienu ekspedīciju viņu meklēt.

Kad portugālis pārliecinās, ka paliks dzīvs, viņš sāk kalt plānus, kā atgriezties pie Ādama Šalla. Bet laiks iet, un viņš paliek, kur bijis. Mītot šejienes plašajos zāļu klajos, viņš pārvērtē visu un nododas auglīgām pārdomām. Līdz Pekinai ir trīstūkstoš jūdzes. Tas ir ļoti tālu pat viņa bezbailīgajam garam. Viņš rāmi pieņem svarīgo lēmumu.

Viņš sapulcē vienkop nedaudz aitu ganu un izveido mazu ciematu. Uzceļ baznīcu. Viņš kļūst par draugu un mācītāju nevis Tartaras karalim, bet vienkāršajam, mazajam ganu pulciņam.

Ar savādu nopūtu Frānsiss nolika dienasgrāmatu. Viņš sēdēja mijkrēslī un domāja, domāja un garā skatīja senos tēlus. Tad piecēlās un devās pie lielā akmeņu krāvuma blakus baznīcai. Ceļos nometies, viņš lūdza Dievu pie pātera Ribjero kapa.

Ļū ciemā Frānsiss nodzīvoja veselu nedēļu. Neaizvainojot nevienu dvēseli, viņš ierosināja ieviest visu kristību un laulību dokumentāciju. Viņš lasīja mesas. Laipni un draudzīgi deva mājienus šur un tur, kur kas bija labojams. Līdz ciemā ievedīs visus stingros baznīcas likumus, paies ilgs laiks: mēneši, nē, gadi. Bet kas par to? Viņš samierinājās ar lēno gaitu. Mazā draudze bija vesela un nesamaitāta kā labs ābols.

Ar ļaudīm viņš tērzēja par daudz un dažādām lietām. Vakaros Ļū Či mājas priekšā iekurināja ugunskuru, un, kad visi bija ap to sapulcējušies, viņš, sēdēdams uz augstā durvju sliekšņa, uzrunāja klusos, liesmu apspīdētos cilvēkus. Vislabprātāk viņi klausījās nostāstos par viņu reliģiju tālajā, plašajā pasaulē. Viņš prata tos apburt, kad runāja par lielajām Eiropas baznīcām un katedrālēm, par Svētā Pētera baziliku, uz kuru plūst neskaitāmu svētceļnieku straumes un kur karaļi un valdnieki liec savus ceļus Debesu Kunga priekšā, tā paša Debesu Kunga, kas ir arī viņu draugs un pavēlnieks. Šī varenā vienības apziņa, ko viņi līdz šim tikai nojauta, modināja priecīgu lepnumu.

Brīžos, kad viņš raudzījās laimīga izbrīna pilnajās, ugunskura liesmu apspīdētajās sejās, viņam likās, ka turpat stāv arī pāters Ribjero — ar tikko jaušamu smaidu, ar sava pēcnieka darbu itin apmierināts. Šādos acumirkļos viņam uzmācās ārkārtīgi liela vēlēšanās pamest Paitanu un veltīt dzīvi tikai šai vienkāršajai tautiņai. Cik laimīgs viņš te varētu būt! Ar kādu mīlestību viņš lolotu un slīpētu mūžamežā atrasto dārgakmeni! Bet nē, ciems bija pārāk mazs un pārāk nomaļš. Šeit nekad nevarēja izveidot misijas darba centru. Apņēmīgi viņš uzveica šo kārdinājumu.

Da pavadīja katru viņa soli. Viņš puisi vairs nesauca par Da, bet par Jāzepu, jo šo vārdu, saņemot krustāmzīmi, tas bija vēlējies. Jaunā vārda iedrošināts, zēns lūdza atļauju kalpot pātera Čizema mesās; lai gan viņš, pats par sevi saprotams, neprata ne vārda latīniski, priesteris smaidīdams atļāva. Aizceļošanas priekšvakarā, kad ļaudis vēl nebija sākuši pulcēties uz pēdējo vakara runu un pāters Čizems sēdēja uz savas mājas sliekšņa, viņam tuvojās Jāzeps ar stingu, drūmu seju. Kamēr garīdznieks vēl gudroja par zēna nomāktības iemesliem, viņam pēkšņi ienāca prātā laimīga doma.

— Jāzep! Vai tu vēlētos nākt man līdzi, ja tēvs atļautu? Tu varētu man daudz palīdzēt.

Iekliegdamies aiz prieka, zēns palēcās, nometās priestera priekšā ceļos un skūpstīja viņa rokas.

— Kungs, es tā gaidīju, ka jūs man to jautāsit! Mans tēvs piekrīt; Es jums gribu kalpot ar sirdi un dvēseli.

— Mums var gadīties grūti ceļi, Jāzep.

— Mēs iesim pa tiem kopā, kungs!

Pāters Čizems piecēla zēnu kājās. Viņš jutās aizkustināts un laimīgs, apzinādamies, ka rīkojies gudri.

Nākamajā rītā aizceļošanai viss bija gatavs.

Tīrs un smaidīgs Jāzeps stāvēja pie saiņiem blakus pinkainajiem kalnu ponijiem, ko viņš pašā rīta agrumā bija krietni sabarojis. Ap viņu pulcējās ciema bērni, kurus mazliet bija sabaidījuši lielās pasaules brīnumi, ko biedrs tagad skatīs. Baznīcā pāters Čizems beidza pateicības lūgšanu. Kad viņš piecēlās, Ļū Či, pamājot ar roku, ieaicināja viņu ģērbkambarī. No ciedru koka lādes vecais mācītājs izcēla brīnišķīgu, ar smagiem zelta diegiem izšūtu priestera tērpu. Satīns bija izvalkāts plāns kā papīrs, bet tērps bija valkājams, nevainojamā kārtībā un nenovērtējami dārgs. Vecais vīrs pasmaidīja par to, kā mainījās Frānsisa sejas izteiksme.

— Vai jums šis necilais tērps patīk?

— Brīnišķīgs.

— Ņemiet! Tas pieder jums.

Nekādi iebildumi nevarēja atturēt Ļū Či pasniegt šo lielisko dāvanu. Tērps tika salocīts, rūpīgi ietīts linu drānā un novietots Jāzepa sainī. Beidzot Frānsisam vajadzēja atvadīties no visiem. Viņš svētīja draudzi un neskaitāmas reizes atkārtoja, ka atbrauks sešu mēnešu laikā. Nākamreiz būs vieglāk, jo varēs jāt un Jāzeps būs ceļvedis. Tad abi devās ceļā, un poniji, galvas klanīdami, sāka kāpt kalnā. Visi cieminieki ar sirsnīgiem skatieniem viņus pavadīja.

Jāzepam blakus pāters Čizems jāja ātros rikšos. Viņš juta, ka viņa ticība ir atjaunota, debešķīgi spēcināta. Jaunās cerībās sirds strauji pukstēja.

III

Kopš atgriešanās bija pagājusi vesela vasara. Tuvojās aukstais gadalaiks. Jāzepam piepalīdzot, misijas mācītājs salaboja kūti, aizzieda plaisas ar māliem un kaolīnu, izdrupušo sienu atbalstīja ar abām dēļu guļvietām un uz cieti noblietētā klona nolika ogļu trauku, kas aizvietoja pavardu. Jāzeps, kuram bija veselīga ēstgriba, jau bija savācis veselu kolekciju vecu vārāmo podu. Tuvāk iepazīstoties, puisis nemaz neizrādījās tik tīrs kā eņģelis. Viņš daudz pļāpāja, mīlēja uzslavas un reizēm bija arī stūrgalvīgs.

Frānsiss bija stingri nolēmis savu nabadzīgo mājokli atstāt tikai tad, kad viņa nākotne daudzmaz noskaidrosies. Pamazām viņa Tīklu audēju ielas kapelas telpā parādījās pirmie baznīcēni. Pirmā bija veca sieva noplīsušā ģērbā. Rožukroni viņa slēpa zem audekla maisa, kas aizstāja mēteli. Viņa šķita tik tramīga, ka pietiktu ar vienu vārdu, lai atkal aizbēgtu. Otrā rītā viņa atnāca kopā ar meitu.

Nožēlojami niecīgais baznīcēnu skaits nespēja viņam atņemt drosmi. Apņemšanās nevervēt draudzes locekļus ne ar glaimiem, ne ar naudu bija cieta kā tērauds.

Toties aptiekas panākumi auga ļoti strauji. Pilsētiņas iedzīvotāji bija acīm redzami nožēlojuši viņa prombūtni. Atgriežoties viņu pie Huna durvīm sagaidīja neaprakstāma burzma. Ar praksi auga viņa spriešanas spējas un arī nepieciešamā tehniskā veiklība. Pie viņa griezās ar visdažādākajām kaitēm: ādas slimībām, vēdergraizēm, klepu, zarnu iekaisumiem, briesmīgiem ausu un acu pūžņiem, kas lielākoties bija netīrības vai arī pārapdzīvotības sekas. Bija pārsteidzoši, cik daudz līdzēja tīrība un vienkāršs, rūgts toniks. Graudiņš kālija permanganāta maksāja tikpat daudz zelta, cik svēra pats.

Tieši tad, kad krājumi taisījās galīgi izsīkt, par atbildi uz savu lūgumu doktoram Telokam viņš saņēma lielu, aiznaglotu kasti ar pārsiešanas materiāliem, marlēm, jodu, antiseptiskiem līdzekļiem, ricīneļļu un hloridīnu; apakšā atradās saburzīta recepšu bloka lapa.

Jūsu Godība! Es visu laiku domāju, ka man būs lemts ārstēt mūžamežos! Kur ir Tavs akadēmiskais grāds? Nu nekas — ko vari, to dziedē, un, ko nevari, to nobeidz. Te Tev būs daži rīki, kas noderēs.

Tur bija rūpīgi iesaiņota pirmās palīdzības somiņa ar lancetēm, šķērītēm un knaiblēm; klāt pieliktajā zīmītē rakstīts: «Zināšanai: es Tevi pieteikšu ārstu kamerai, pāvestam un Čun—Lun—su.»

Frānsiss pasmaidīja par ārsta nevaldāmo tieksmi paņirgāties. Bet aiz pateicības viņš bija tuvu asarām. Ar šo uzmundrinājumu, kas šķita viņa pūļu alga, un ar draudzīgo palīgu Jāzepu viņam radās jauna darba iejūsma. Visā savā mūžā viņš nebija tik daudz strādājis un tik labi gulējis kā tagad.

Kādu novembra nakti viņš gulēja nemierīgi un ap pusnakti pēkšņi pamodās. Telpā valdīja stindzinošs aukstums. Mēmajā klusumā viņš dzirdēja Jāzepa dziļo, mierīgo elpu. Brīdi viņš palika guļam, lai atbrīvotu domas no smeldzīgā nemiera. Taču veltīgi. Uzmanīgi, lai neuzmodinātu zēnu, viņš piecēlās un izgāja no kūts pagalmā. Nakts bija ledaini salta, aukstais gaiss tik dzēlīgs kā naža asmens, katrs elpas vilciens sagādāja asas sāpes. Debesīs nebija nevienas zvaigznes, bet sasalušais sniegs laistījās dīvainā baltumā. Likās, ka tuvāko simt judžu apkārtnē valda klusums.

Bet tad viņam šķita, ka šai klusumā atskan tāds kā vājš kliedziens. Viņš zināja, ka maldās, paklausījās vēl un nekā nedzirdēja. Bet, kad jau pagriezās pret kūti, kliedziens atkārtojās. Tas līdzinājās mirstoša putna pirmsnāves brēcienam. Viņš stāvēja, nevarēdams izšķirties, ko darīt, tad lēnām aizbrida pa gurkstošo sniegu skaņas virzienā.

Aiz sētas, soļus piecdesmit lejup pa ielu, viņš paklupa pār tumšu, stingu ēnu: pilnīgi sasalusi, ar seju sniegā tur gulēja kāda sieviete. Nebija šaubu, ka viņa mirusi, bet zem līķa, drēbēs ietīts, pie krūts gulēja bērns.

Viņš noliecās un pacēla mazo radību, kas bija auksta kā zivs, bet vēl elpoja. Sirds sitās kā tvaika āmurs. Klupdams krizdams viņš skrēja atpakaļ uz kūti un skaļā balsī sauca Jāzepu.

Kad ogļu traukā no jauna iekurtā uguns staroja savu gaismu un siltumu mazajā telpā, priesteris un viņa kalps noliecās pār bērnu. Tas nebija vecāks par divpadsmit mēnešiem. Tumšām, mežonīgām acīm viņš neticīgi vērās uguns liesmās. Laiku pa laikam ieraudājās.

— Viņš grib ēst, — Jāzeps gudri teica.

Abi uzsildīja mazliet piena un ielēja kādā altāra trauciņā. Pāters Čizems noplēsa gabaliņu tīras linu drānas un savija knupīti, ko iebāza trauciņa kaklā. Bērns kāri dzēra. Piecās minūtēs piens bija izdzerts un bērns aizmidzis. Priesteris to ietina savas gultas segā.

Viņš bija dziļi aizkustināts. Dīvainās priekšnojautas un tad šis bērns, kas tik klusi ieradies no ledainās nakts, šķita kā paša Dieva mājiens. Pēc mātes drēbēm nebija iespējams noskaidrot, kas viņa varētu būt, vienīgi sejā, ko bija izvagojušas ciešanas, nabadzība un nespēks, varēja vērot nelielas Tartaras vaibstu pazīmes. Iepriekšējā dienā pilsētai cauri gāja nomadu pulks; varbūt, aukstuma pieveikta, viņa nespēkā bija atpalikusi un, nevarēdama vairs turpināt ceļu, saļimusi un mirusi. Viņš prātoja, kādā vārdā bērnu kristīt. Šodien bija Svētās Annas diena. Jā, viņas vārds būs Anna.

— Rīt mums, Jāzep, būs jāsameklē kāda sieva, kas uzņemsies rūpes par šo debesu dāvanu.

Jāzeps paraustīja plecus. — Kungs, meiteni neviens nepieņems.

— Es šo bērnu arī nevienam neatdošu, — stingri noteica pāters Čizems.

Viņa lēmums bija skaidrs. Mazais zīdainītis, ko Dievs bija sūtījis, būs pirmais atradenis — jā, pirmais bērnunama audzēknis... šo sapni viņš loloja kopš pirmās dienas Paitanā. Viņam, protams, vajadzēs palīgu, un kādu dienu ieradīsies māsas. Bet līdz tam vēl bija tālu. Tagad, uz klona sakņupis, pie kvēlojošā pavarda vērdamies iemigušā bērna sejā, viņš saprata, ka tā ir Dieva dāvana, ko reiz godam izpirks.

Tas bija Jāzeps, lielais pļāpa, kurš pirmais pāteram Čizemam izstāstīja par mistera Dzja dēla slimību. Ziema beidzās vēlu, un Kuana kalnus klāja dziļš sniegs. Vienmēr jautrais Jāzeps, palīdzēdams priesterim pēc mesas novilkt amata tērpu, pūta uz nosalušajiem pirkstiem. — Jā, mana roka ir tikpat nederīga kā mazajam Dzja Ju.

Dzja Ju bija savainojis īkšķi. Neviens nezināja, kur un kā, bet sekas bija tādas, ka viņa ķermenī izjuka dabiskais līdzsvars, nelabums vairojās, saplūzdams vienā rokā, kura pietūka, sagādājot visai pārējai miesai sāpes un postu. Trīs slavenākie pilsētas ārsti atradās pie zēna, un visdārgākās zāles tika laistas lietā. Nupat bija aizsūtīts uz Sensjanu sūtnis pēc dzīvības eliksīra: sevišķi dārgām, no krupju acīm gatavotām zālēm, ko varēja iegūt tikai Pūķa mēneša ļaužu aprindās.

— Gan viņš atlabs,. — ar dzīvespriecīgu smaidu Jāzeps nobeidza savu stāstu. — Hao kao līdz vienmēr... misteram Dzja tas ir ļoti svarīgi, jo Ju ir viņa vienīgais dēls.

Četras dienas vēlāk pie Tīklu audēju ielas kapelas apstājās divas nestuves, viena no kurām bija tukša, un brīdi vēlāk lielais, vatētā tunikā tērptais Pao brālēns nopietni vērās pāterā Čizemā. Viņš atvainojās par nepiedienīgo traucējumu. Tad uzaicināja pāteru Čizemu doties kopā ar viņu uz mistera Dzja namu.

Negaidītā uzaicinājuma pārsteigts, Frānsiss brīdi vilcinājās. Dzja un Pao dzimtas bija ļoti ietekmīgas, savstarpēji cieši saistītas kopīgu veikalu un laulību saitēm. Pēc atgriešanās no Ļū ciema viņš reizēm satika kalsno un ciniski smīnošo Pao brālēnu, kas izrādījās arī mistera Dzja brālēns. Tiekoties viņš lielā mandarīna skatos arvien manīja cieņu, bet šis negaidītais aicinājums un neizprotamā uzticība viņu savādi satrauca. Klusējot pagriezdamies, lai paņemtu cepuri un mēteli, viņš sajuta pēkšņas, drausmīgas bailes.

Dzja māja bija ļoti klusa, režģotā veranda tukša, un zivju dīķi dārzā sedza ledus. Tukšajos bruģētajos pagalmos soļi skanēja apslāpēti, bet smagi. Divi maisu audeklos ietīti jasmīnu krūmi kā snaudoši milži atbalstījās pret pārjumtajiem sarkanzeltītajiem vārtiem. No sieviešu istabām bija dzirdamas klusas, apslāpētas raudas.

Slimnieka istaba bija tukša. Uz apsildāmās guļvietas gulēja Dzja Ju. Viņam apkārt uz mīkstiem paklājiem sēdēja trīs bārdainie, lepnos svārkos tērptie ārsti. Laiku pa laikam viens no ārstiem paliecās uz priekšu un palika gabalu koka ogļu zem izdobtās guļvietas. Istabas kaktā stāvēja pelēkā talārā ģērbies taoistu priesteris, kurš nepārtraukti murmināja lūgsnas un ļauno garu izdzīšanas vārdus aiz bambusa sienas apslēpto flautu pavadībā.

Sešus gadus vecais Ju pirms savas slimības bija jauks zēns, maigu ādu un ogļu melnām acīm, audzināts vecu tradīciju garā, pēc kurām vajadzēja ievērot cieņu pret vecākiem, dievināts, bet ne lutināts. Tagad ļaunā drudža un vēl nepazītu sāpju mokās — sīkajam augumam kauli spiedās cauri ādai —, viņš nekustīgi gulēja uz muguras un vērās griestos; karstumā izkaltušās lūpas bija sāpīgi saviebtas. Labo roku, kas bija zili brūna un uztūkusi līdz nepazīšanai, klāja drausmīgs, netīrs plāksteris, aplīmēts ar maziem, apdrukātiem papīra gabaliņiem.

Kad ienāca mistera Pao brālēns ar pāteru Čizemu, uz brīdi iestājās pilnīgs klusums. Tad taoists atsāka savu murmināšanu un trīs ārsti palika nekustīgi sēžam, turpinādami rūpēties par apsildīšanu.

Pārliecies pār samaņu zaudējušo zēnu, pāters Čizems, pilnīgi apzinādamies rāmās, bezkaislīgās atturības nozīmi, uzlika roku uz bērna degošās pieres. Pašreizējās klizmas būtu nieks, salīdzinot ar vajāšanām, kas sāktos, ja viņa iejaukšanās būtu neveiksmīga. Taču, redzot, cik drausmīgi slims bija zēns un cik bezjēdzīga ārstēšana, viņa asinis sāka kūsāt. Veikli un uzmanīgi viņš sāka no slimās rokas lupināt hao kao. Mazās klīnikas praksē viņš bieži sastapa šo briesmīgo plāksteri.

Beidzot roka bija brīva un nomazgāta ar siltu ūdeni. Visa āda likās viens vienīgs strutu pūslis un spīdēja zaļi dzeltena. Lai gan sirds Frānsisam sita gandrīz kaklā, viņš enerģiski turpināja savu un izņēma lanceti no mazās ādas somiņas, ko viņam bija atsūtījis Teloks. Viņš labi apjēdza savu pieredzes trūkumu, bet saprata, ka bez slimās rokas griešanas nav izredžu glābt zēna dzīvību. Lai gan pārējie izlikās neko neredzam, viņš juta, ka tie seko katrai viņa kustībai. Viņam nepagāja secen arī bailes un šaubas, kas atplaiksnījās Pao brālēna sejā, kurš nekustīgi stāvēja viņam aiz muguras. Domās viņš vēlreiz piesauca svēto Andreju, saņēmās un sāka griezt — dziļi, dziļi un ilgi.

Vesela strutu straume izšļācās no brūces un burbuļodama lija apakšā paliktajā māla traukā. Smirdoņa bija velnišķīga. Nekad vēl savā mūžā Frānsiss sliktu smaku nebija odis ar tādu prieku. Ar abām rokām viņš spieda no brūces strutas un, redzēdams, ka rokas apmēri samazinās gandrīz vai par pusi, izjuta tādu atvieglojumu, ka gar acīm metās tumšs.

Pārsējis roku ar slapju linu drānu un beidzot pieceldamies, viņš izdzirda sevi diezgan muļķīgi sakām, turklāt angļu valodā: — Ar drusciņ laimes tas izķepurosies. — Tā bija vecā doktora Teloka slavenā frāze, kas norādīja, cik ārkārtīgi saspringti viņa nervi. Aizejot viņš, cenzdamies izskatīties jautrs un bezrūpīgs, mistera Pao brālēnam, kas viņu pavadīja līdz nestuvēm, teica: — Dodiet bērnam spēcinošu viru, kad viņš pamostas. Un nelipiniet vairs hao kao. Es rīt atnākšu.

Otrā dienā mazajam Ju klājās jau daudz labāk. Drudzis bija gandrīz mitējies, gulējis viņš bija labi un arī iebaudījis dažas tases cāļa viras. Bez mirdzošās lancetes brīnuma viņš tagad droši būtu miris.

— Arī turpmāk barojiet viņu labi, — laipni smaidīdams, promejot sacīja pāters Čizems. — Rīt es viņu vēlreiz apraudzīšu.

— Es jums pateicos. — Mistera Pao brālēns nokrimšķinājās. — Tas nav nepieciešams.

Iestājās neveikls klusums.

— Mēs esam jums ārkārtīgi pateicīgi. Misters Dzja bija slims aiz bēdām. Tagad, dēlam atspirgstot, atspirgst arī viņš pats. Drīz viņš parādīsies atklātībā!

Rokas pieklājīgi sabāzis piedurknēs, mandarīns palocījās un aizgāja.

Pāters Cizēms soļoja pa ielu lejup — nestuves viņš bija atraidījis —, valdīdams dusmas un aizvainojumu. Tāda bija pateicība. Atlaists bez viena vārda — pēc tam, kad izglābis bērna dzīvību, likdams varbūt uz spēles pats savējo... Nožēlojamais misters Dzja, kas jau uz džonkas viņa ierašanās dienā nebija turējis par vajadzīgu uzmest viņam pat skatu, nerādījās no pirmā līdz pēdējam brīdim. Viņš sažņaudza dūres, cīnīdamies ar šo pazīstamo dēmonu: «Ak Dievs! Dod man spēku savaldīties. Neļauj, lai mani atkal uzveic dusmas — šis nolādētais grēks. Dod man pacietīgu sirdi. Dod man pazemību, mans Dievs! Tikai Tava neizmērojamā žēlastība, Tavs svētais prāts glāba nabaga mazā zēna dzīvību. Dari ar mani, ko vēlies, Svētais Debesu Tēvs. Redzi, es padodos. Bet, ak Dievs!» — pēkšņi iekarsis: «Tev man jāpiekrīt: tā bija sasodīta nepateicība!»

Nākamās dienās Frānsiss rūpīgi vairījās no pilsētas tirgoņu kvartāla. Viņā mita kaut kas vairāk par aizvainotu lepnumu. Klusēdams viņš noklausījās, kā Jāzeps pļāpāja par lielisko mazā Ju izveseļošanos, par bagātīgajām mistera Dzja dāvanām gudrajiem ārstiem, par ziedojumu Laodzi templim, par dēmona izdzīšanu, kas apsēdis mīļoto dēlu. — Tiešām apbrīnojami, mīļais tēvs, cik daudzi guvuši labumu, pateicoties lielā mandarīna cēlajai devībai.

— Jā, apbrīnojami... — pāters Čizems novaikstīdamies sausi novilka.

Nedēļu vēlāk, pēc klusas pēcpusdienas jau grasīdamies slēgt aptieku, viņš, atrāvis skatienu no pudeles, kur šķīdināja permanganātu, ieraudzīja nemanāmi tuvojamies misteru Dzja.

Viņš spēji sarāvās, taču klusēja. Tirgotājs bija ģērbies savās smalkākajās drānās: dārgā melna satina tērpā, dzeltenā svārkā un izšuvumiem greznotos samta zābakos; ceremoniālam atbilstoši, aiz viena stulma bija aizbāzts vēdeklis, galvu sedza plakana satina cepure; izturēšanās bija oficiāla, tomēr cienīga. Garos pirkstu nagus no lūšanas sargāja zeltā kalti aizsegi. Ap viņu valdīja kultūra un saprāts, uzvedība apliecināja augstu cilmi. Sejā paudās maiga, apskaidrota, melanholija.

— Esmu atnācis, — viņš teica.

— To es redzu. — Frānsisa tonis nebija uzmundrinošs. Viņš ar stikla stienīti joprojām maisīja mēļo šķīdumu.

— Daudz pienākumu, daudz veikala darīšanu. Bet tagad ... — tirgotājs kā samierinādamies paklanījās, — esmu šeit.

— Kādēļ? — īsi jautāja Frānsiss.

Mistera Dzja sejā pavīdēja viegls pārsteigums. — Protams ... lai kļūtu kristietis.

Iestājās nāves klusums. Šāds brīdis gluži dabīgi bija misionāra darba kulminācijas punkts: pēc daudzu mēnešu neveiksmīgas sludināšanas pats neticīgo vadonis noliec galvu kristietībai. Bet pāters Čizems nepavisam nebija sajūsmināts. Viņš drūmi kodīja lūpas, tad lēni jautāja:—Vai jūs ticat?

Bēdīgi: — Nē!

— Vai esat sagatavojies mācībai?

— Man nav laika mācīties. — Pazemīga paklanīšanās. — Es tikai ļoti vēlos kļūt kristietis.

— Ļoti? Jūs domājat, ka vēlaties?

Misters Dzja vāri pasmaidīja.

— Vai mana vēlēšanās atzīt jūsu ticību nav pārliecinoša?

— Nē, tā nav pārliecinoša. Jums nav ne mazākās vēlēšanās atzīt manu ticību. Kāpēc jūs gribat to darīt?

Priesteris bija;manāmi piesarcis.

— Lai atmaksātu jums, — pavisam vienaldzīgi atbildēja misters Dzja. — Jūs izdarījāt man ļoti lielu pakalpojumu, un es gribu atdarīt jums ar to pašu.

Pāters Čizems dusmīgi sakustējās. Niknums viņā kūsāja tāpēc, ka kārdinājums bija ļoti vilinošs un viņš tam labprāt būtu padevies, taču nedrīkstēja.

— Tas nav labi, — viņš teica. — Tas ir slikti. Jums nav ne vēlēšanās, nedz ticības. Jūsu uzņemšana kristietībā būtu visnejēdzīgākā Dieva apkrāpšana. Jūs neesat man parādā itin neko. Un tagad ejiet, lūdzu!

Pirmajā mirklī misters Dzja neticēja savām ausīm.

— Cik saprotu, tad esmu noraidīts.

— Pieklājīgi sakot, jā, — nikni atrūca pāters.

Ar tirgoni notika neaprakstāma pārmaiņa. Acis iepletās kļuva spodrākas, un melanholija sejā izgaisa kā migla Viņš pūlējās savaldīties, un, kaut gan visas pazīmes lieci nāja, ka viņš bija gatavs lēkt vai no ādas ārā, viņam to mēr izdevās apspiest dusmas. Viņš formāli trīs reizes paklanījās. Arī balsi bija izdevies savaldīt.

— Man ļoti žēl, ka neesmu pieņemams. Esmu, protams, gaužām necienīgs. Es ceru kaut kādā veidā ... — Viņš aprāvās un, vēl trīs reizes paklanījies, atmuguriski izgāja laukā.

Tovakar, kad pāters Čizems sēdēja pie ogļu pavarda ar tik sadrūmušu seju, ka Jāzeps, vārīdams rīsā garšīgus upes gliemežus, laiku pa laikam uzmeta viņam nedrošu skatu, pēkšņi atskanēja raķešu sprakstoņa. Ārā uz ielas seši mistera Dzja kalpi ceremoniāli tās laida gaisā. Tad ienāca mistera Pao brālēns, paklanījās un pasniedza pāteram Čizemam spilgti sarkanā papīrā ietītu pergamentu.

— Misters Dzja lūdz viņu pagodināt un pieņemt šo pavisam nenozīmīgo dāvanu — dokumentu par Mirdzošā zaļā dārgakmens kalna atdāvināšanu jums — ar tiesībām uz visu zemi, visiem ūdeņiem un tur esošajām māla raktuvēm. Tas viss tagad ir jūsu īpašums uz mūžīgiem laikiem. Tāpat misters Dzja vēl lūdz jūs nenoraidīt viņa vēlēšanos nodot divdesmit savus strādniekus jūsu rīcībā, kamēr visas jūsu iecerētās celtnes būs pabeigtas.

Frānsiss bija tā pārsteigts, ka nejaudāja izteikt ne vārda. Ar savādu saspringtu mieru viņš noraudzījās aizejošajā mistera Dzja un Pao brālēna stāvā. Tad viņš strauji pārlasīja dokumentu un līksmi iesaucās:

— Jāzep! Jāzep!

Jāzeps ātri atsteidzās, baidīdamies, kāda gan jauna liksta viņiem atkal uzklupusi. Kunga sejas izteiksme viņu nomierināja. Šai pašā stundā viņi uzkāpa Mirdzošā zaļā dārgakmens kalnā un lielo ciedru vidū mēness gaismā skaļi dziedāja Magnificat.

Frānsiss palika stāvam atsegtu galvu un gara acīm skatīja visu, ko bija iecerējis radīt šai skaistajā vietā. Viņš bija lūdzis no visas sirds, un viņa lūgšanas bija uzklausītas.

Jāzeps asajā vējā jutās varen izsalcis, taču nekurnēdams gaidīja, kamēr sajūsminātais priesteris vērās tālās nākotnes ainās, un slavēja savu attapību, ka aizejot paguvis noraut no uguns rīsu podu.

IV

Pusotru gadu vēlāk, maijā, kad Džekovas provincē iestājas visjaukākais gadalaiks, kas šķir ziemas sniegu no vasaras svelmes, pāters Čizems šķērsoja savas jaunās Svētā Andreja misijas bruģēto pagalmu.

Nekad vēl viņš nebija izjutis šādu rāmu apmierinājumu. Kristāldzidrajā, svaigajā un tīrajā gaisā kā balti mākonīši lidinājās baloži. Nonācis pie Indijas vīģes koka, kas pēc viņa norādījuma bija atstāts pagalmā augam, viņš vēlreiz aplaida skatienu visapkārt, daļēji aiz lepnuma, daļēji aiz izbrīna, ka viss jaukums tiešām ir īstenība un ne vīzija, kas var pazust vienā naktī.

Tā tik tiešām bija īstenība, mirdzoša un varena: nelielā, ciedru ieskautā baznīca, viņa dzīvojamā māja ar tumšsarkaniem logu režģiem, mazā skola, glītā aptieka ar izeju uz ielas un vēl viens nams. Tas viss stāvēja papaju un katalpu ēnā, kas sargāja no vējiem viņa tikko dēstīto dārzu. Viņš pasmaidīja un domās svētīja brīnišķīgās raktuves, no kuru māla pēc daudzām jaukšanām un dedzināšanām bija iegūti glītie bāli rozā ķieģeļi, kas tagad misijas celtnes apvienoja cinobra krāsu gammas simfonijā. Sirdī viņš svētīja arī turpmākos brīnumus: mistera Dzja nerimtīgo laipnību, strādnieku nebeidzamo pacietību, darbu vadītāja gandrīz pilnīgo neuzpērkamību, arī jauko laiku, kura dēļ jaunās misijas iesvētīšanas ceremonijai, ko pieklājīgi apmeklēja arī Dzja un Pao ģimenes, bija ievērojami panākumi.

Lai tikai iemestu skatienu tukšajā klasē, viņš gāja apkārt visai mājai. Kā puika viņš pa logu vēroja pilnīgi jaunos attēlus pie nobalsinātajām sienām, skolnieku solus un melno tāfeli, ko pats bija tēsis un ēvelējis. Apziņa, ka šīs telpas iekārta ir viņa roku darbs, sildīja sirdi. Bet, atcerējies turpmākos uzdevumus, viņš veikli aizsteidzās dārza galā, kur pie lejas vārtiem blakus viņa privātajai darbnīcai atradās mazs ķieģeļu ceplis.

Steidzīgi viņš novilka sutanu un, izmeties kreklā un notraipītās biksēs ar bikšturiem, sāka ar koka lāpstiņu maisīt mālus.

Rīt ieradīsies trīs māsas. Viņu māja bija gatava — tajā valdīja vēsums, pie logiem bija aizkari, un istabas jau smaržoja pēc grīdu vaska. Tikai nošķirtā lodžija, kur tās varētu atpūsties un gremdēties pārdomās, nebija vēl gluži pabeigta; vajadzēja vēl klēpi ķieģeļu no viņa īpašā cepļa. Pirkstiem veidodams mālus, viņš domās veidoja nākotni.

Nekas cits pagaidām nebija tik svarīgs kā mūķeņu ierašanās. To viņš bija izlēmis jau pašā sākumā, bija lūdzis Dievu un strādājis, sūtījis vēstuli pēc vēstules pāteram Mīlijam un arī bīskapam, kamēr misija lēnām auga viņa acu priekšā. Viņš juta, ka visas ķīniešu tautas atgriešana ir pa spēkam tikai erceņģeļiem. Rase, neizpratne un vecās ticības spēks bija vareni aizsprosti, kas jānojauc, pirms var sākt darbu, un taisni viņa Dievs nemīlēja, ka to lūdz izspēlēt viltīgus trikus katrā atsevišķā gadījumā. Tagad, kad, pateicoties jaunajai baznīcai, viņš bija ieguvis «stāvokli», mesās ieradās arvien vairāk atkritušo dvēseļu. Draudzē bija ap sešdesmit cilvēku. Grēksūdzes dziedājumu cildenās meldijas jau tagad skanēja tā, it kā dziedātu ļoti daudzi.

Visvairāk viņa domas tomēr kavējās pie bērniem. Šeit bija vietā paruna: divi bērni uz katru peniju. Bada, nomācošās nabadzības un konfūcisma dēļ, kas tikai vīriešu dzimumam atzina tiesības uz dzīvi, meitenes kļuva labākā gadījumā par tirgus preci. Visīsākā laikā skola būs bērnu pilna, māsas tos kops un ēdinās, pagalmā skanēs viņu smiekli, viņi rotaļāsies ar ripām un mācīsies burtus un katehismu. Bērniem piederēs nākotne, un paši bērni... viņa bērni... piederēs Dievam.

Sazvērnieciski pasmīnēdams, viņš iestūma ceplī sagatavotos ķieģeļus. Viņš nevarēja sevi nosaukt gluži par kavalieri, bet garajos ķīniešu vidū pavadītajos mēnešos bija ilgojies pēc mierinājuma, ko varētu sniegt saskarsme ar savas rases ļaudīm. Māte Marija Veronika gan bija dzimusi Bavārijā, bet apmēram piecus gadus pavadījusi Londonas Bon Secour. Abas pārējās — francūziete māsa Klotilde un beļģiete māsa Marta — bija ilgāku laiku uzturējušās Liverpūlē. Nākdamas tieši no Anglijas, viņas atnesīs vismaz kādu dzimtenes vēsmu.

Mazliet noraizējies — jo bija pielicis lielas pūles —, viņš pārdomāja visu, kas rīt bija sagatavots māsu sagai dīšanai: labākā ķīniešu parauga uguņošana — neliela, lai dāmas nesatrūktos, — pie laipām, turpat gaidīs trīs labākās Paitanas nestuves. Ierodoties misijā, tūlīt pasniegs tēju. Tad maza atpūta un pateicības lūgšana — cerams, ka arī viņas mīlēs puķes, — tad rūpīgi izvēlētas vakariņas.

Viņš iespurdzās smieklos, iztēlē pārlasīdams vakariņu ēdienkarti. Nabadzītes jau diezgan ātri dabūs kārt zobus vadzī! Viņa paša ēstgriba bija skandalozi niecīga. Kamēr cēla misiju, viņš tikko vilka dzīvību, iekozdams rīsus ar pupu biezpienu, stāvot uz sastatnēm vai arī plānojot ar mistera Dzja priekšstrādnieku. Bet tagad viņš bija aizsūtījis Jāzepu uz pilsētu pēc augļiem, dažādām uzkodām un visretākās delikateses — svaiga lielās sīgas cepeša, ko tirgū veda no Šana ezera ziemeļos.

Pēkšņi viņa pārdomas iztraucēja soļi. Kad viņš apgriezās, tika atvērti dārza vārti. Noplīsis upes kūlijs rādīja ceļu trim mūķenēm. Viņas izskatījās nogurušas pēc tālā ceļa; nedrošajos skatienos jautās neomulība. Brīdi vilcinājušās, viņas gurdeni tuvojās pa dārza celiņu. Pirmā bija ap četrdesmit gadu veca mūķene, kurā skaistums apvienojās ar cienību. Zilās acis un smalkie sejas vaibsti liecināja par augstu cilmi. Bāla un pārgurusi, bet kādas iekšējas uguns dzīta, viņa turpināja gaitu. Frānsisu nemaz neuzlūkodama, viņa to uzrunāja nevainojamā ķīniešu valodā:

— Lūdzu, vediet mūs nekavējoties uz misiju.

Drausmīgi satriekts par mūķeņu acīm redzamajām ciešanām, arī viņš atbildēja ķīniski:

— Jūs gaida tikai rīt.

— Vai mums jāatgriežas uz tā šausmīgā kuģa? — Viņa nodrebēja apvaldītā sašutumā. — Vediet mūs pie sava kunga!

Lēni viņš teica angļu valodā: — Es esmu pāters Čizems.

Atbraucēju acis, kas tobrīd aplūkoja misijas celtnes, neticīgi pievērsās viņa zemajam, pusapģērbtajam stāvam. Ar šausmām viņas aplūkoja darba drēbes, netīrās rokas, māliem aplipušās kurpes un ar dubļiem nošļakstīto vaigu. Viņš neveikli noteica: — Man ļoti žēl... ārkārtīgi žēl, ka jūs neviens nesagaidīja.

Brīdi mūķene nespēja valdīt dusmas. — Pēc seštūkstoš jūdžu gara ceļa sagaidīšana būtu bijusi patīkama.

— Bet — redziet... vēstulē skaidri teikts...

Ar apvaldītu mājienu viņa to pārtrauca.

— Varbūt jūs tagad ierādītu mums mājvietu. Manas ceļa biedres, — savu nogurumu viņa lepni noliedza, — ir pilnīgi zaudējušas spēkus.

Vēlreiz viņš gribēja izskaidrot nelaimīgo pārpratumu, bet, ieraudzījis abu pārējo māsu iztrūcinātos skatus, neteica nekā. Valdot sāpīgam klusumam, viņš aizvadīja atbraucējas uz viņu namu. Tur viņš apstājās.

— Es ceru, ka jutīsieties šeit labi. Aizsūtīšu pēc jūsu mantām. Varbūt... varbūt jūs šovakar paēdīsiet vakariņas kopā ar mani?

— Pateicos. Tas nav iespējams. — Viņas balss skanēja salti. Acis, kas tagad lepni cīnījās ar asarām, vēlreiz pārslīdēja viņa nožēlojamajam apģērbam. — Bet, ja mums atnestu pienu un augļus... rīt mēs būsim spējīgas strādāt.

Nomākts un apvainots viņš atgriezās savā mājā, nomazgājās un pārģērbās. Papīros viņš sameklēja un rūpīgi pārlasīja Tjancziņas vēstuli. Minēts bija deviņpadsmitais maijs, un tas bija rīt, to viņš zināja. Viņš saplēsa vēstuli sīkos gabaliņos. Iedomājies brango, muļķīgo sīgu, Frānsiss nosarka. Lejā viņš sastapa Jāzepu. Jautrā omā tas nesa pirkumus.

— Jāzep! Aiznes nopirktos augļus uz māsu mītni. Visu pārējo izdali nabagiem!

— Bet, kungs... — Dzirdot tādā tonī izteiktu pavēli, Jāzeps bija pārsteigts, taču, ieraudzījis priestera sejas izteiksmi, ātri aprāvās un, līksmībai zūdot, novilka: — Jā, kungs...

Cieši sakniebtām lūpām, it kā pēkšņi aizvainots, Frānsiss devās uz baznīcu.

Nākamajā rītā mūķenes ieradās uz viņa mesu. Neapzināti viņš centās ātrāk noskaitīt pateicības lūgšanu, klusībā cerēdams, ka māte Marija Veronika ārā viņu gaidīs. Bet viņa bija aizgājusi. Viņa neieradās arī pēc norādījumiem. Stundu vēlāk viņš to pārsteidza klasē rakstām. Viņa mierīgi piecēlās.

— Lūdzu sēdieties, Godātā māt.

— Pateicos. — Tas skanēja laipni. Viņa palika stāvam ar spalvu rokā; uz pults viņas priekšā atradās rakstāmpapīrs. — Es gaidu savus skolēnus.

— Pēc pusdienas ieradīsies divdesmit skolēni. Jau vairākas nedējas es tos rūpīgi atlasīju. — Viņš centās runāt viegli, patīkami. — Liekas, tie ir saprātīgi knēveļi.

Viņa nopietni pasmaidīja. — Mēs viņu labā darīsim visu iespējamo.

— Tad vēl būtu aptieka. Ceru, ka jūs man mazliet palīdzēsiet. Manas zināšanas ir niecīgas, bet tiešām jābrīnās, kādi sīkumi šeit var līdzēt.

— Nosakiet laiku, un es ieradīšos.

Iestājās klusums. Viņas mierīgajā lietišķumā izpaudās noteikta atturība. Pēkšņi priestera nodurtais skats apstājās pie mazas, ierāmētas fotogrāfijas, ko viņa bija nolikusi savā priekšā uz pults.

— Cik skaista ainava! — Viņš runāja uz labu laimi, cenzdamies rast draudzīgākas attiecības ar viņu.

— Jā, tā ir skaista. — Viņas acis sekoja Frānsisa skatienam, kurš kavējās pie skaista, veca, balta, cietoksnim līdzīga nama, ko ieskāva kalnu priežu mežs; priekšā pletās terases un dārzi, nolaizdamies līdz pat ezeram. — Tā ir Anheimas pils.

— Esmu šo vārdu dzirdējis. Cik atceros, pils ir saistīta ar vēsturiskiem notikumiem. Vai tā ir tuvu jūsu mājām?

Pirmo reizi viņa tam palūkojās tieši sejā. Skatiens bija auksts kā ledus. — Ļoti tuvu, — viņa atbildēja.

Tonis bija tik kategorisks, ka tālāk runāt par šo tematu nebija jēgas. Brīdi viņa šķita gaidām, vai priesteris vēl ko teiks, bet, kad tas klusēja, viņa diezgan ātri ierunājās:

— Māsas un es... mēs vēlamies ļoti nopietni strādāt misijas labā. Jums tikai jāpasaka, ko vēlaties, un tas tiks izpildīts. Savukārt... — Viņas balss kļuva vēl vēsāka. — Es ceru, ka jūs mums neliegsiet zināmu rīcības brīvību.

Viņš jautādams to uzlūkoja. — Ko jūs ar to gribat teikt?

— Jūs zināt, ka mūsu ordeņa likumi daļēji pieļauj nodoties apcerei. Mēs vēlētos tik daudz vientulības, cik vien iespējams. — Viņa lūkojās taisni uz priekšu. — Ēst vienatnē... uzturēt savu atsevišķu mītni.

Frānsiss piesarka. — Kaut ko citu es neesmu pat iedomājies. Jūsu mazais nams ir jūsu klosteris.

— Tad jūs man atjausiet arī pašai kārtot klostera lietas?

Viņš saprata Godātās mātes vārdus. Tie tagad kā akmens uzgūla viņa sirdij. Negaidot viņš gandrīz skumji pasmaidīja.

— Katrā ziņā. Tikai piesardzīgi rīkojieties ar naudu. Mēs esam ļoti nabadzīgi.

— Par mūsu iztiku apņēmies gādāt mans ordenis.

Viņš nevarēja atturēties nevaicājis: — Vai jūsu ordenis neprasa no jums svēto nabadzību?

— Jā gan, — viņa atcirta, — bet ne skopumu.

Klusums. Viņi stāvēja plecu pie pleca. Mūķene bija pēkšņi apklususi, it kā viņai aptrūktu elpas, pirksti žņaudza spalvaskātu. Priestera seja kvēloja; dīvainā kārtā viņam negribējās uz māsu skatīties.

— Es atsūtīšu Jāzepu ar zīmīti, kurā būs aptiekas darba laiki... un dievkalpojumu stundas. Arlaburītu, māsa.

Kad viņš bija aizgājis, Marija Veronika nosēdās pie rakstāmgalda; viņas sejā vēl arvien saglabājās neizprotams lepnums. Viena asara savādi lēni noritēja pār vaigu. Ļaunais paredzējums nu bija piepildījies. Strauji, gandrīz kaislīgi viņa iemērca spilvu tintē un turpināja vēstuli.

...Tas jau irnoticis, kā es baidījos, mans miļais, mīļais brāli, atkal es grēkoju sava neiznīdējamā Hohenlohes lepnuma dēļ. Bet ko man var pārmest? Nupat viņš bija te, nomazgājis mālus un puslīdz kārtīgi noskuvies — viņa droši vien neasā bārdas naža pēdas es skaidri varēju manīt —, un bruņojies ar muļķīgu autoritāti. Jau vakar es tūlīt redzēju, ka tas ir mietpilsonis. Šorīt viņš pārspēja pats sevi. Vai jūs, dārgais grāf, zinājāt, ka Anheimas pils ir vēsturiska vieta? Man gandrīz bija jāsmejas, kad viņš aplūkoja mazo attēlu, atceries, to, ko es uzņēmu pie laivu mājiņas, kad mēs kopā ar māti gājām burāt. Šī fotogrāfija — mans vienīgais laicīgais dārgums — pavada mani visur. Viņš jautāja apmēram tā: «Vai jūs to apmeklējāt kādā tūristu ceļojumā?» Es būtu viņam teikusi: «Nē, es tur esmu dzimusi!» Lepnums mani atturēja. Taču, ja es būtu tā pateikusi, viņš droši vien turpinātu vērot savas dubļainās kurpes un murminātu: «Patiešām! Mūsu Kungs un Pestītājs piedzima kūtī!»

Redzi, viņā slēpjas kaut kas tāds, kas kaitina. Vai Tu vēl atceries mūsu pirmo mājskolotāju Spinneru? Mēs pret viņu izturējāmies tik nežēlīgi — cik aizvainots viņš bija, kad pēkšņi pacēla skatienu, un cik tomēr pazemīgs. Šis te raugās ar tieši tādām pašām acīm. Laikam arī viņam, tāpat kā Spinneram, tēvs bija malkas cirtējs, un viņš ar neatlaidīgu padevību centies tikt uz augšu. Mīļo Ernst, visvairāk es baidos no nākotnes, no tā, ka tikšu ieslēgta šai svešajā, nošķirtajā zemes stūri, jo šeit cilvēks visu izjūt daudz krasāk. Man bail, ka es šeit varētu zaudēt sava garīguma augsto līmeni un nonākt tuvās attiecībās ar cilvēku, ko instinktīvi nicinu. Šī nožēlojamā, familiārā laipnība! Jābridina Marta un Klotilde — viņai klājas grūti jau kopš pašas Liverpūles. Esmu nolēmusi būt laipna un nostrādāties vai pie gala. Bet tikai pilnīga noslēgtība un atturība spēs...

Viņa apjukusi pārtrauca rakstīt un domīgi raudzījās ārā pa logu.

Pāters Čizems drīz vien pamanīja, ka abas franču māsas no viņa izvairās.

Klotilde bija trīsdesmit gadu veca, trausla, plakanām krūtīm, bālam lūpām un nervozu smaidu. Ļoti pazemīga viņa, Dievu lūdzot, piešķieba galvu, un lielas asaras ritēja no zaļajām, bālajām acīm. Marta bija citāda: pāri četrdesmitiem, drukna un stipra, izskatā pēc zemnieka, tumsnēju sejaskrāsu un sīkām grumbiņām ap acīm. Sirsnīga un atklāta, mazliet skarba viņa virtuvē vai zemnieku sētā justos tūlīt kā mājās.

Ja viņam gadījās tās nejauši sastapt dārzā, beļģiete ātri pakniksēja, bet Klotilde smaidot nervozi pietvīka un spēji aizsteidzās. Frānsiss zināja, ka tās sačukstas par viņu. Bieži viņš māsas gribēja aizturēt ar varu: «Nebēdziet no manis! Mūsu iepazīšanās iznāca muļķīga, bet es neesmu tāds, kā izskatos.»

Taču viņš atturējās. Nebija arī ne mazākā iemesla žēloties. Māsas strādāja apzinīgi un čakli. Ģērbkambarī parādījās kārtīgi pašūdināti jauni altāra auti; arī izšuvumiem rotāta stola, kas droši vien bija prasījusi daudzu dienu rūpīgu darbu. Aptiekas skapi pildīja visdažādākos lielumos sagrieztas saites un pārsēji.

Bērni ieradās un tika gādīgi izvietoti lielajā mūķeņu mītnes apakšstāva internātā. Māja sanēja no viņu sīkajām balstiņām, vai arī tur atskanēja dziedošā balsī atkārtots uzdevums. Bieži Frānsiss ar atvērtu dievkalpojumu grāmatu rokā stāvēja aizslēpies aiz krūma un klausījās balsīs, kas plūda no skolas. Šī mazā skola viņam ļoti daudz ko nozīmēja, un viņš ar lielu prieku bija gaidījis tās atklāšanu. Tagad viņš skolā iegāja reti, allaž juzdamies tā, it kā kādam traucētu. Viņš noslēdzās sevī un ar drūmu loģiku atzina stāvokli, kāds bija izveidojies. Māte Marija Veronika noteikti bija laba un cēla sieviete, kas visus savus spēkus veltīja darbam, bet kopš pirmās dienas nepatika pret priesteri viņai nebija zudusi. Tur nevarēja nekā līdzēt. Galu galā viņš nebija nekāds skaistulis: taisnība vien toreiz bija, kad viņš sev iestāstīja, ka nav dāmu kavalieris. Tā tomēr bija un palika rūgta vilšanās.

Trīs reizes nedēļā viņi satikās aptiekā; tad Marija Veronika četras stundas strādāja viņam tieši blakus. Viņš redzēja, ka mūķene tik ļoti iegrimst darbā, ka brīžiem piemirst par savu nepatiku. Lai gan viņi runāja pavisam maz, šādos brīžos viņiem radās dīvaina biedriskuma izjūta.

Kopš māsu ierašanās bija pagājis vesels mēnesis. Kādu dienu, kad Frānsiss beidza pārsiet no smaga sastrutojuma izdziedētu pirkstu, Marija Veronika negribot izsaucās: — Kādēļ jūs nekļuvāt par ķirurgu?

Viņš nosarka. — Man vienmēr paticis paša roku darbs.

— Bet jūsu rokas ir ārkārtīgi veiklas.

Viņš jutās nejēdzīgi iepriecināts. Tik draudzīga viņa ne reizes nebija bijusi. Pieņemšanas laikam beidzoties, kad viņš novāca savus vienkāršos medikamentus, viņa priesteri vaicājoši uzlūkoja. — Es gribēju jums ko jautāt... Māsai Klotildei kopā ar Martu ir mazliet par grūtu sagatavot bērniem ēdienu. Viņa nav visai stipra, un es baidos, ka viņa varētu pārpūlēties. Ja jums nav iebildumu, es labprāt pieņemtu kādu palīgā.

— Bet, protams. — Nevilcinādamies viņš piekrita; jo laimīgāks, ka viņa lūgusi tam atļauju. — Vai man paraudzīt jums kalponi?

— Nē, paldies. Man jau ir padomā kāds precēts pāris.

Otrā rītā, iedams pa pagalmu, viņš ieraudzīja, ka uz klostera balkona grīdsegas izdauza un sukā nepārprotami pazīstamie Hozanns un Filomēna Vani. Mācītāja seja satumsa, viņš apstājās, tad pagriezies tūlīt devās uz mūķeņu māju.

Mariju Veroniku viņš atrada veļas noliktavā skaitot palagus. — Es atvainojos, ka traucēju. Bet jūsu jaunie kalpotāji — baidos, ka jūs ilgi nebūsiet ar viņiem apmierināta.

Lēnām viņa novērsās no veļas skapja, sejai apmācoties pēkšņā nepatikā. — To laikam gan vislabāk es varēšu novērtēt pati.

— Lūdzu nedomājiet, ka es gribu jaukties jūsu darīšanās. Man jūs jābrīdina, ka tie ir pilnīgi neuzticami ļaudis.

Viņa saviebās. — Ak tad tāda ir jūsu kristieša žēlsirdība.

Priesteris nobāla. Viņa bija mācītāju nostādījusi drausmīgā stāvoklī. Neapjucis viņš turpināja: — Man jārēķinās ar praktisko dzīvi. Man jādomā par misiju. Un arī par jums.

— Lūdzu, manis dēļ neraizējieties. — Viņas smaids bija ledains. — Es pilnīgi varu atbildēt par sevi pati.

— Es jums saku, ka šie Vani ir tik tiešām negodīgi.

Viņa atbildēja ar dīvainu uzsvaru: — Es zinu, ka viņi tik tiešām ir pārcietuši grūtus laikus. Viņi man to stāstīja.

Frānsiss aizsvilās dusmās. — Es jums iesaku abus padzīt!

— Es viņus nepadzīšu! — Balss bija auksta kā tērauds. Viņa allaž bija turējusi viņu aizdomās, un tagad šīs aizdomas apstiprinājās. Tāpēc, ka vakar aptiekā viņas modrība uz brīdi bija atslābusi, viņš tagad, izmantodams šo nenozīmīgo ieganstu, steidzās iejaukties, lai rādītu savu autoritāti. Nekad, nekad viņa vairs nepadosies vājumam. — Jūs piekritāt, ka sava nama darīšanas es kārtošu pati. Man jālūdz jūs turēt doto vārdu.

Viņš klusēja. Ko vēl varēja teikt? Viņš bija gribējis tikai palīdzēt, bet izdarījis lielu kļūdu. Kad viņa pagrieza muguru, viņš zināja, ka attiecības, kuras varētu uzskatīt par uzlabotām, tagad bija vēl sliktākas nekā iepriekš.

Situācija sāka viņu ietekmēt pavisam nopietni. Bija grūti noslēpt savas jūtas, kad abi Vani vairākas reizes dienā, klusībā triumfēdami, pagāja viņam garām. Tuvojoties jūlija beigām, kādu rītu Jāzeps ienesa brokastis, kurās bija augļi un tēja; puiša pirkstu kauliņi bija uzpampuši, un viņš izskatījās nobijies: tāds kā priecīgs, tāds kā sadrūvējies.

— Kungs, man ļoti žēl. Es piekāvu riebīgo Vanu.

Pāters Čizems spēji saslējās un bargi vērās zēnā.

— Kādēļ, Jāzep?

Jāzeps nokāra galvu. — Viņš slikti runāja par mums. Godātā māte esot īsta dāma, bet mēs tikai pīšļi un putekļi.

— Mēs visi esam tikai pīšļi un putekļi, Jāzep. — Priesteris viegli pasmaidīja.

— Viņi teica vēl ļaunākus vārdus.

— Mēs varam paciest ļaunus vārdus.

— Tie nav vārdi vien, kungs. Vans kļūst pārāk uzpūtīgs. Pēdējā laikā viņš daudz ļauna nodara mūsu saimniecībai.

Tas viss bija tiesa. Frānsisa iejaukšanās dēļ Godātā māte pret Vaniem izturējās iecietīgi. Hozanns tagad bija klostera pārvaldnieks, un Filomēna gāja ik dienas ar grozu uz rokas iepirkties, it kā šeit būtu noteicēja. Mēneša beigās, kad māsa Marta, saņēmusi no Godātās mātes žūksni naudas zīmju, samaksāja rēķinus, lieliskais pāris, tērpies labākajās drēbēs, gāja uz pilsētu savākt no tirgotājiem norunāto, peļņas daļu. Tā bija atklāta laupīšana un tiešs pretstats Frānsisa skotu taupībai.

Viņš uzlūkoja Jāzepu un dusmīgi teica: — Es ceru, ka tu nesiti Vanu pārāk stipri.

— Ak, kungs! Man liekas, viņš dabūja pamatīgi.

— Tas man ļoti nepatīk, Jāzep. Par sodu tev rīt būs brīvdiena un tu nesaņemsi jauno uzvalku, ko tu jau sen lūdzi.

Šajā pēcpusdienā aptiekā Marija Veronika pārtrauca klusumu. Pirms pacientu ierašanās viņa Frānsisam jautāja:

— Tātad jūs turpināt vēlēt Vaniem ļaunu?

Viņš vienkārši atbildēja: — Gluži otrādi. Viņi vēl ļaunu jums.

— Es jūs nesaprotu.

— Viņi jūs aplaupa. Šis vīrs ir dzimis zaglis, un jūs viņu vēl pamudināt.

Dusmīgi viņa saknieba lūpas. — Neticu. Esmu paradusi uzticēties saviem kalpotājiem.

— Labi, gan mēs redzēsim. — Viņš mierīgi izbeidza sarunu.

Nākamajās nedēļās viņa klusajā sejā bija redzamas vēl dziļākas sasprindzinājuma pēdas. Ir drausmīgi dzīvot kopā ar cilvēku, kurš tevi ienīst un nicina un par kura labklājību tu tomēr esi atbildīgs. Marijas Veronikas grēksūdzes viņam sagādāja īstas mokas. Viņš zināja, ka tādas pašas mocības rodas arī viņai. Kad garīdznieks katras jaunas dienas pelēkajā rītausmā pielika svēto oblātu pie māsas lūpām un viņa ar smalkajiem, garajiem pirkstiem turēja savā priekšā paceltu altāra drānu, viņas augšup pavērstā seja ar drebošajiem, vēnu tīkliņa cauraustajiem plakstiem šķita viņu izsmejam. Naktīs viņu sāka nomākt bezmiegs un viņš klīda pa dārzu. Līdz šim viņu pretišķības izpaudās tikai personiskajās attiecībās. Viņam klusi vajadzēja gaidīt brīdi, kad radīsies vajadzība mūķenei savu gribu uzspiest tieši.

Reiz rudenī viņas pieredzes trūkuma dēļ šāda nepieciešamība radās. Notikušo viņš nedrīkstēja neievērot. Iedams uz klosteri, viņš smagi nopūtās.

— Godājamā māt.. — Viņš skaitās, ka dreb. Stāvot māsas priekšā, viņš nolūkojās uz tām pašām nelaimīgajām kurpēm. — Pēdējā laikā jūs ar māsu Klotildi pēcpusdienās gājāt uz pilsētu.

Viņa izskatījās pārsteigta. — Jā, tas ir tiesa.

Iestājās klusums.

— Neatslābinot uzmanību, viņa zobgalīgi jautāja: — Vai jums interesē, ko mēs tur darījām?

— To es zinu. — Viņš visiem spēkiem centās runāt laipni. — Jūs pilsētā apmeklējāt nabagus. Jūs bijāt līdz pat Mandžūru tiltam. Tas ir ļoti teicami, bet baidos, ka šīs gaitas būs jāpārtrauc.

— Drīkstu jautāt, kādēļ? — Viņa centās izturēties tikpat mierīgi kā viņš, kas izdevās tikai daļēji.

— To es jums labprāt neteiktu.

Viņas smalkās nāsis drebēja. — Ja jūs man aizliedzat kristīgās žēlsirdības darbus ... tad man ir tiesības... es vēlos zināt, kādēļ?

— Jāzeps man stāstīja, ka pilsētā parādījušies bandīti. Vai Ču atsācis savas cīņas, un viņa kareivji ir bīstami.

Viņa atklāti iesmējās — lepni un nicīgi.

— Es nebaidos. Visi vīrieši manā ģimenē ir bijuši kareivji.

— Tas ir ļoti interesanti. — Nekustēdamies viņš uzlūkoja klostera priekšnieci. — Bet jūs neesat vīrietis un māsa Klotilde arī ne. Un Vai Ču kareivji nav tie kavalieri ar glazē cimdiem, ko, bez šaubām, var atrast katrā labā bavāriešu ģimenē.

Tā viņš ar Godājamo māti vēl nekad nebija runājis. Viņa vispirms nosarka, tad nobāla. Viņas vaibsti, viss viņas stāvs it kā saguma. — Jūs izskatāties nožēlojams un gļēvulīgs. Jūs aizmirstat, ka savu dzīvi esmu veltījusi Dievam. Es nācu šurp gatava visam — slimībai, postam, nelaimei, pat nāvei, ja nepieciešams, — bet ne lai klausītos jūsu lēto sensāciju blēņas.

Viņa neatlaidīgais skatiens svilināja mūķeni kā smaila liesma. Viņš nepielūdzami turpināja: — Ja vēlaties, atliksim sensācijas pie malas. Jūs domājat, ka nav svarīgi, ja jūs sagūsta un aizved. Labi. Bet ir vēl citi, svarīgāki iemesli, kādēļ jums žēlsirdības pastaigas būs jāierobežo. Sievietes stāvoklis Ķīnā nav tāds, pie kāda būsit pieradusi. Kopš gadu simtiem sievietes Ķīnā ir izstumtas no sabiedrības. Jūs izdarāt smagu pārkāpumu, parādīdamās pilsētas ielās, un tas, no reliģiskā viedokļa, visnotaļ kaitē mūsu misijas darbam. Ši iemesla dē| es jums stingri aizliedzu bez manas atļaujas vienai pašai doties uz Paitanu.

Viņa piesarka, kā pļauku saņēmusi. Iestājās nāves klusums. Vārdi bija lieki.

Viņš bija pagriezies, lai ietu, kad piepeši kāpnēs atskanēja steidzīgi soļi un istabā iedrāzās māsa Marta. Viņa bija tik ārkārtīgi satraukta, ka nepamanīja Frānsisu stāvam durvju ēnā. Nedz arī juta, kāda spriedze tobrīd valdīja. No saburzītā plīvura apakšas viņas skatiens bija pievērsts Marijai Veronikai. Lauzīdama rokas, viņa aizgūtnēm vaimanāja:

— Viņi ir aizbēguši... paņēmuši visu... visu... deviņdesmit dolārus, ko jūs man vakar iedevāt rēķiniem... sudrabu,.. pat māsas Klotildes ziloņkaula krucifikss... viss, viss ir prom...

— Kas ir prom? — Ar vislielākajām pūlēm šie vārdi izlauzās no Marijas Veronikas stīvajām lūpām.

— Vani, protams... neģēlīgie, riebīgie zagļi. Es jau vienmēr teicu: tie abi ir blēži un liekuļi.

Pāters Čizems neuzdrīkstējās palūkoties uz Godājamo māti. Viņa stāvēja kā sastingusi. Dīvainā kārtā Frānsisam pēkšņi sametās viņas žēl. Viņš neveikli izgāja no istabas.

V

Atgriezdamies savā namā, pāters Čizems, par spīti saspringtajām domām, kas nodarbināja viņa prātu, pamanīja misteru Dzja un Ju, kuri stāvēja pie zivju dīķa un, viņu gaidīdami, vēroja peldošās karpas. Abi ķīnieši bija tērpušies siltos, vatētos tērpos, jo šodien, kā viņi mēdza teikt, bija «sešu svārku auksta diena». Zēna roka mierīgi gulēja tēva plaukstā, un tuvā vakara krēsla, zagdamās no banjana koka mestajām ēnām, šķita gaužām nelabprāt ietinam viņus un aizsedzam jauko ainavu.

Abi Dzja bieži ciemojās misijā un jutās te kā mājās; kad pāters Čizems viņiem piesteidzās, tie sveicināja mācītāju ar goddevīgu cieņu. Garīdznieka uzaicinājumu pakavēties viņa namā misters Dzja šoreiz laipni noraidīja.

— Mēs šodien esam nākuši, lai uzaicinātu jūs ierasties mūsu namā. Jā, šonakt mēs dosimies uz savu vasarnīcu kalnos. Jūs mums sagādātu vislielāko prieku, ja piebiedrotos.

Frānsiss bija ļoti pārsteigts. — Bet tagad taču tuvojas ziema!

— Jums taisnība, mans draugs. Līdz šim es un mana necienīgā ģimene uzdrošinājās tikai karstajā vasaras laikā uzturēties vasarnīcā Kuana kalnos. Tagad mēs ieviešam jauninājumu, kas var izrādīties visai patīkams. Mums tur sagādāts daudz malkas un pārtikas. Vai jums arī neliekas, tēvs, ka derētu mazliet pameditēt sniegaino galotņu vidū?

Pārdomājis visus ķīnieša apslēptos mājienus, pāters Čizems uzmeta tirgotājam ātru, jautājošu skatienu.

— Vai Ču grib Paitanā laupīt?

Misteram Dzja tāds tiešs jautājums nemaz nepatika, bet viņa sejā nemainījās ne vaibsts. — Gluži otrādi, es pats Vai samaksāju bagātīgus meslus un ērti novietoju viņa kareivjus. Es domāju, viņš uzkavēsies Paitanā ilgāku laiku.

Klusums. Pāters Čizems bija saraucis pieri pilnīgā neizpratnē.

— Mans mīļais draugs, ir arī daži citi iemesli, kas prātīgam vīram liek meklēt vientulību. Lūdzu, nāciet mums līdzi!

Priesteris lēni pakratīja galvu. — Man ļoti žēl, mister Dzja, misijā patlaban ir pārāk daudz darba... Kā gan es varētu pamest dārgo vietu, ko jūs mums savā lieliskajā devībā dāvājāt!?

Misters Dzja laipni smaidīja. — Patlaban šeit ir ļoti jauki un arī veselīgi, bet, ja jūsu domas šai ziņā mainītos, tad neaizmirstiet, lūdzu, man paziņot. Nāc, Ju... rati tagad būs piekrauti. Sniedz svētajam tēvam roku pēc angļu paražas.

Pāters Čizems paspieda mazā, savīstītā zēna roku. Tad viņš abus svētīja. Neizteiktas nožēlas izteiksme Dzja sejā viņu mulsināja. Viesiem aizejot, viņa sirds bija dīvaini smaga.

Abas nākamās dienas pagāja neparastā saspringtībā. Mūķenes daudz nerādījās. Laiks pasliktinājās. Lieli putnu bari lidoja uz dienvidiem. Debesis apmācās un kā svina vāks nospieda visu dzīvo radību. Pāris reižu gan uzbrāzmoja vējš, bet nesniga. Pat vienmēr līksmais Jāzeps sadrūmis nāca pie mācītāja un izteica vēlēšanos doties mājup.

— Es jau sen neesmu redzējis savus vecākus. Būtu laiks viņus apciemot.

Kad priesteris viņu iztaujāja sīkāk, viņš pameta ar roku visapkārt un noņurdēja, ka Paitanā klīstot baumas par ļauniem gariem, kas nākot no ziemeļiem, austrumiem un rietumiem.

— Pagaidi, līdz ļaunie gari ierodas, Jāzep, un bēdz tikai tad. — Pāters Čizems gribēja izkliedēt kalpa drūmo omu. Un arī pats savējo.

Otrā rītā pēc agrās mesas viņš viens pats devās uz pilsētu, stingri nolēmis pārliecināties, vai baumas ir patiesas. Ielas bija pārpildītas, un varēja domāt, ka dzīve kūsā netraucēta; tikai lielākās mājas šķita savādi klusas un daudzi veikali bija slēgti. Tīklu audēju ielā viņš sastapa Hunu, kas patlaban steidzīgi aiznagloja sava veikala logus ar dēļiem.

— Nav nekādu šaubu, Šan Fu. — Vecais tirgotavas īpašnieks pār brillēm uzmeta pāteram Čizemam izmisušu skatienu. — Nāk slimība... lielā klepus slimība, ko sauc par melno nāvi. Tā jau pārņēmusi sešas provinces. Ļaudis bēg no vēja. Pagājušo nakti pirmā vēsma atpūsta Paitanā. Mandžūru vārtos kāda sieviete nokrita un bija pagalam. Gudrs vīrs zina, ko tas nozīmē. Jā, jā, nāk bads — mēs bēgam, nāk mēris — mēs bēgam atkal. Dzīve nav viegla, ja dievi dusmojas.

Ēnainu seju pāters Čizems kāpa kalnā uz misiju. Viņam likās, ka sajūt jau briesmīgās slimības smaku.

Pēkšņi viņš apstājās. Pie misijas žoga tieši viņam ceļā gulēja trīs beigtas žurkas. Spriežot pēc priestera sejas izteiksmes, šī nedzīvā trīsvienība vēstīja drausmīgu nākotni. Atcerēdamies bērnus, viņš pēkšņi nodrebēja. Ātri viņš atnesa petroleju un aplēja ar to žurku maitas. Pielaidis uguni, viņš vēroja, kā tās lēnām pārogļojas. Ar maiglēm viņš savāca paliekas un ieraka zemē.

Atkal viņš apstājās un iegrima dziļās domās. Līdz tuvākajam telegrāfam bija pieci simti jūdžu. Paies vismaz sešas dienas, kamēr sūtnis ar laivu vai visātrāko poniju nokļūs Sensjanā. Un tomēr, lai ko tas maksātu, sakarus ar pasauli bija nepieciešams nodibināt.

Pēkšņi priestera seja noskaidrojās. Viņš sameklēja Jāzepu un, ātri ievedis aiz rokas savā darbistabā, uzrunāja vislielākajā nopietnībā:

— Jāzep! Es tevi sūtīšu ārkārtīgi svarīgā uzdevumā. Tu ņemsi mistera Dzja jauno motorlaivu. Sargam saki, ka tev ir mana un mistera Dzja atļauja. Ja nepieciešams, laivu nozodz! Vai saproti?

— Jā, tēvs. — Jāzepa acis iezibējās. — Tas nebūs grēks.

— Kad laiva tev rokā, brauc, cik ātri vien vari, uz Sensjanu. Tur dodies uz misiju pie tēva Tibodo. Ja viņa nav mājās, ej uz Amerikas naftas sabiedrības biroju. Tev jāsameklē kāds, kam ir izpildu vara. Saki, ka pie mums sācies mēris un nepieciešama palīdzība — zāles un ārsti. Tad ej uz telegrāfa kantori un nosūti divas telegrammas, ko es uzrakstīju. Lūk... ņem šos abus papīrus... Pirmais adresēts Pekinas vikariātam, otrs — Galvenajai medicīniskajai pārvaldei Nankinā. Te ir nauda. Es paļaujos uz tevi, Jāzep. Nu, ej... ej! Tā Kunga svētība lai ir ar tevi!

Stundu vēlāk priesteris jutās mazliet labāk, noskatīdamies, kā zēns ar zilganu nastiņu pār plecu un stingru neatlaidību saprātīgajā sejā aizsteidzas lejup pa nogāzi. Lai labāk vērotu, kā motorlaiva aizbrauc, viņš uzkāpa zvanu tornī. Bet, līdzko priesteris palūkojās pār dzegu, viņa skatiens satumsa. Plašajā līdzenumā lēnām plūda divas cilvēku un dzīvnieku straumes, iztālēm atgādinādamas skudru straumes, — vieni bēga, otri nāca pilsētā iekšā.

Ne mirkli nevilcinājies, viņš ātri nokāpa no torņa un nekavējoties devās uz skolu. Māsa Marta pašlaik, ceļos nometusies, berza gaiteņa grīdu. Viņa pārtrauca darbu.

— Kur ir Godājamā māte?

Ar slapjo roku māsa Marta ātri sakārtoja savu plīvuru. — Klasē. — Ar sazvērniecisku čukstu viņa piebilda: — Pēdējā laikā ļoti satraukta.

Frānsiss devās uz klasi, kur, viņam ienākot, acumirklī iestājās pilnīgs klusums. Kad viņš ieraudzīja gaišās, skaidrās sejiņas, viņa sirds no jauna sažņaudzās. Ātri, ātri viņš pārvarēja neciešamās bailes.

Marija Veronika pievērsa viņam savu bālo seju, pēc kuras nebija iespējams noprast, ko viņa domā. Viņš piegāja pie mūķenes un pusbalsī viņu uzrunāja:

— Pilsētā ir epidēmijas pazīmes. Es baidos, ka tas būs mēris. Ja tā, tad mums ir svarīgi būt sagatavotiem. — Viņš apklusa, bet, tā kā mūķene nebilda ne vārda, turpināja. — Visiem līdzekļiem jāmēģina pasargāt bērnus. Tādēļ skolu no klostera mēs nošķirsim. Es tūlīt likšu celt tādu kā aizsegu. Bērniem un māsām jāpaliek vaļņa iekšpusē, un vienai māsai jādežurē pie ieejas. — Atkal viņš apklusa, lai nomierinātos. — Vai jums nešķiet, ka tā būtu pareizi?

Viņa raudzījās mācītājā salti un bezbailīgi. — Ļoti pareizi.

— Vai mums jāpārrunā vēl kādi sīkumi?

— Ar nošķiršanas principu jūs mūs esat jau iepazīstinājis, — viņa dzēlīgi atbildēja.

Viņš to neievēroja. — Vai zināt, kā slimība izplatās?

— Jā.

Tas bija viss. Frānsiss pagriezās uz durvīm, sadrūmis, ka arī tagad viņa atsakās līgt mieru. — Ja Dievs sūtīs lielo postu, mums būs smagi jāstrādā kopīgiem spēkiem. Tāpēc aizmirsīsim savas personiskās attiecības.

— Tās ir aizmirstas. — Viņa runāja vissaltākajā tonī, kas gan šķietami izklausījās pazemīgs, tomēr zem šīs pazemības varēja sajaust dižciltīgas cilmes ļaudīm raksturīgo vīzdegunību.

Pāters Čizems izgāja no klases. Viņam tomēr bija jāapbrīno Marijas Veronikas drosme. Vairums sieviešu, dzirdot tādu ziņu, būtu pārbijušās. Viņam ienāca prātā, ka līdz mēneša beigām viņiem laikam vajadzēs saņemt visu savu drosmi.

Atcerējies, ka jāsteidzas, viņš aizsūtīja dārznieku pēc mistera Dzjas priekšstrādnieka un vīriem, kas cēla baznīcu. Tiklīdz tie ieradās, viņš pavēlēja būvēt biezu kaolīna žogu tajā vietā, ko bija iezīmējis. Darbam labi noderēja izkaltušie kukurūzas stublāji. Kamēr viņa bažīgo acu priekšā žogs lēnām slējās augšup, nošķirot skolu no klostera, viņš pats gar pamatni izraka šauru grāvi. Ja nepieciešams, to varēs piepildīt ar dezinfekcijas līdzekļiem.

Darbs ilga visu dienu un, naktij iestājoties, nebija vēl gluži pabeigts. Arī kad strādnieki aizgāja, viņš nevarēja nomierināties, sirdī krājās jaunas rūpes. Viņš sāka stiept kartupeļu un miltu maisus, sviestu, speķi, kondensētu pienu un visus misijas konservus drošībā aiz jaunā žoga. Tikai tad viņš jutās mazliet atvieglots. Viņš paskatījās pulksteni: trīs no rīta. Gulēt iet vairs nebija vērts. Viņš devās uz baznīcu un līdz rītausmai lūdza Dievu.

Kad atausa rīts, viņš, vēl iekāms misija īsti pamodās, devās uz galveno tiesas namu. Pie Mandžūru vārtiem viņš redzēja, ka piemeklēto provinču bēgļi, neviena nekavēti, plūst pilsētā. Daudzi, apmetušies zem klajas debess, tupēja augstā pilsētas vaļņa aizvējā. Ejot gar kluso cilvēku rindu, kas bija šā tā ievīstījušies maisos un pusnosaluši skaudrajā vējā, viņš dzirdēja smagu klepošanu. Viņa sirds sažņaudzās žēlumā pret šiem nabagiem; liela daļa jau bija slimi, taču pazemīgi pacieta savas bezcerīgās mokas. Garīdznieka dvēselē auga karsta un dedzīga vēlēšanās palīdzēt šiem pamestajiem. Tur miris gulēja kāds vecs vīrs — kails, jo mirušajiem drānu nevajag. Grumbainā seja bija vērsta pret debesim.

Žēluma iedvesmots, Frānsiss steidzās uz tiesas namu. Te viņu gaidīja jauns trieciens. Mistera Pao brālēns bija prom. Visa Pao dzimta bija aizceļojusi, aizslēģotie logi drūmi vērās viņā kā akla vīra acis.

Sadrūmis viņš smagi nopūtās un iegāja tiesas namā. Gaiteņi šķita pamesti, lielajā zālē dobji atbalsojās viņa vientuļie soļi. No dažiem bailīgiem rakstvežiem viņš uzzināja, ka tiesnesis aizbraucis uz Tjancziņu kāda attāla radinieka bērēs. Tā kā Tjancziņa bija astoņi simti jūdžu uz dienvidiem, piekusušajam garīdzniekam kļuva skaidrs, ka visi augstākie varasvīri Paitanu pametuši. Pilsētas civilā pārvalde tātad vairs neeksistēja.

Kā neglīta rēta starp Frānsisa acīm iegūlās dziļa rieva. Viņam atlika vēl viens ceļš, bet viņš zināja, ka cerību nav gandrīz nekādu. Izmisis viņš apgriezās un ātriem soļiem devās uz kazarmām.

Attiecības starp regulāro karaspēku un bandītu Vai Ču, kas provincē bija faktiskais noteicējs un nepielūdzami ievāca tā sauktos «brīvprātīgos meslus», bija visai dīvainas. Kad pilsēta gaidīja kārtējo bandītu apciemojumu, vietējais karaspēks izklīda. Arī tagad, kad Frānsiss iegāja kazarmās, tur slaistījās tikai daži kareivji savos pelēkajos formas tērpos, bet ieročus neredzēja nevienam.

Pie vārtiem viņu aizturēja. Bet viņa sparu tagad nekas nespēja aizkavēt. Viņš izlauzās līdz sardzes telpai, kur kāds jauns leitnants, ģērbies tīrā, elegantā formas tērpā, laiski zvilnēja pie papīriem aizlīmēta loga un ar vītola zariņu domīgi spodrināja savus baltos zobus.

Leitnants Šaņs un pāters Čizems skatījās viens otrā. Jaunais švīts izturējās ar pieklājīgu atturību, turpretim viesa tumšajā skatienā jautās izmisīga apņēmība.

— Pilsētai draud ļauna sērga. — Frānsiss centās runāt gluži mierīgi. — Es meklēju vīru, kuram ir vara un kurš spētu stāties briesmām pretī.

Šaņs joprojām bezkaislīgi vēroja priesteri. — Visa izpildvara atrodas ģenerāļa Vai Ču rokās. Viņš rīt dodas uz Touenlai.

— Toties palicējiem būs vieglāk rīkoties. Lūdzu, palīdziet man!

Šaņs izteiksmīgi paraustīja plecus. — Nekas man nesagādātu lielāku prieku kā darbs ar Šan Fu cietēju labā, nedomājot ne par kādu atlīdzību. Bet man nav vairāk kā piecdesmit kareivju. Un nekādu rezervju.

— Es aizsūtīju pēc rezervēm uz Sensjanu, — Frānsiss ātri runāja. — Tās drīz atvedīs. Bet līdz tam mums jādara viss iespējamais, lai klātpienākušos bēgļus turētu karantīnā un nepieļautu, ka mēris sākas pilsētā.

— Mēris pilsētā jau sācies, — Šaņs vēsi atbildēja. — Tīklu audēju ielā saslimuši vairāk nekā sešdesmit cilvēki. Daudzi jau miruši. Pārējie mirst.

Priestera nervus sasprindzināja drausmīga neatlaidība; viņā auga protesta vilnis, svilinoša atteikšanās atzīt sakāvi. Viņš paspēra soli uz priekšu.

— Es palīdzēšu slimajiem, Iešu viens, ja nenāksiet man līdzi. Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka nāksiet.

Pirmo reizi visas sarunas laikā leitnants izskatījās neomulīgi. Par spīti mazliet švītīgajai ārienei, viņš bija drosmīgs puisis, kurš skaidri izprata, kā gūt panākumus un nezaudēt karavīra godu. Ar sašutumu viņš bija noraidījis kādu izdevīgu, taču apkaunojošu Vai Ču piedāvājumu. Pirmīt, priesterim ienākot, viņš bez mazākās intereses par savu tautiešu likteni gudroja, vai nebūtu prātīgāk piebiedroties pārējiem kareivjiem Zudušo stundu ielā. Tagad viņš gribot negribot bija ietekmēts un jutās neērti. Gluži kā cilvēks, kas rīkojas pret savu gribu, viņš piecēlās, iesvieda vītola zaru kaktā un lēni apjoza revolveri.

— Šaut ar to lāgā vairs nevar. Bet kā simbols tas veicina manu visnotaļ uzticamo vīru nevainojamo paklausību.

Tad abi izgāja pelēkajā, aukstajā dienā.

Zudušo stundu ielā viņi savāca ap trīsdesmit kareivju un aizsoļoja gar upmalu uz grozu pinēju nabadzīgo, pārblīvēto kvartālu. Sērga bija te ieviesusies gluži kā ar mēslu mušas instinktu. Nožēlojamās, trauslās būdas uz augstā krasta bija sabūvētas gandrīz viena otrai virsū. Tajās mudžēja kukaiņi, netīrumi un slimības. Frānsiss saprata, ka, novilcinot enerģisku rīcību, sērga šai saspiestībā izplatīsies uguns ātrumā. Saliecies līzdams laukā no pēdējās apskatītās būdas, viņš teica leitnantam:

— Mums jāatrod kāda mājvieta, kur novietot slimos.

Šaņs domāja. Viņam šī gaita patika labāk, nekā viņš bija gaidījis. Svešais priesteris, noliekdamies pār mēra slimniekiem, bija parādījis drosmi. Un drosmi leitnants it īpaši apbrīnoja.

— Mēs rekvizēsim Ju Ši — ķeizariskā tiesneša — namu. — Jau mēnešiem ilgi Šaņs atradās lielā naidā ar šo ierēdni, jo tas bija noblēdījis no sāls nodevas leitnantam pienākošos daļu. — Es esmu pārliecināts, ka mana aizbraukušā drauga nams slimnīcai noderēs.

Nekavējoties viņi devās uz tiesneša māju. Tā atradās pilsētas labākajā kvartālā un bija plaša un labi iekopta. Iekļūšanu namā Šaņs īstenoja pavisam vienkārši — izgāzdams durvis. Frānsiss ar pusduci kareivju palika, lai sagatavotu telpas slimnieku uzņemšanai, turpretī leitnants ar pārējiem devās prom. Drīz viņi atnesa pirmos slimniekus, ko novietoja rindās uz popētajiem paklājiem.

Vēlu naktī, kad Frānsiss, noguris no garās dienas darbiem, kāpa kalnā uz misiju, viņš izdzirdēja trakulīgu dzīrotāju balsis un atsevišķus šāvienus, kas pārmāca klusās, nepārtrauktās mirēju vaimanas. Vai Ču bandīti laupīja slēgtos veikalus. Bet pamazām pilsētā iestājās miers un klusums. Bālajā mēnesnīcā viņš redzēja, kā laupītāji dzen smagi apkrautos ponijus pa austrumu vārtiem ārā no pilsētas. Viņš priecājās, ka tie vismaz pagaidām bija prom.

Kad viņš sasniedza pakalna virsotni, mēness ienira tumšos mākoņu kalnos. Beidzot sāka snigt. Uzkāpis līdz kaolīna žoga vārtiem, viņš gaisā manīja it kā dzīvu kustību. Mīkstas, sausas, apžilbinošas pārslas griezdamās krita no tumšajām debesīm, spiedās acīs un uzacīs, kļāvās starp lūpām kā mazas hostijas un griezās tik biezā virpulī, ka vienā mirklī zeme bija pārklāta ar baltu segu. Atkal rūpju pārņemts, viņš stāvēja ārā, baltajā aukstumā, un klusi pasauca. Tūlīt pie vārtiem pienāca māte Marija Veronika, nesdama rokā mazu laternu, kas meta spokaini gaišu staru baltajā sniegā.

Viņš sadūšojās, lai pajautātu: — Vai visi veseli?

— Jā.

Sirds sita mierīgāk. Viņš gaidīja, pēkšņi atskārzdams, cik ļoti noguris un ka visu dienu nav nekā ēdis. Tad teica: — Mēs pilsētā iekārtojām slimnīcu... neko lielu... taču darījām visu, kas vien mūsu spēkos. — Viņš gaidīja, cerēdams, ka mūķene atbildēs, labi apzinādamies, cik sarežģītā stāvoklī tagad atradās un cik liels bija viņa lūgums. — Ja kāda māsa... gribētu brīvprātīgi nākt palīgā slimos kopt... es būtu ļoti pateicīgs.

Iestājās klusums. Viņš skaidri redzēja, kā viņas lūpas paveras saltai atbildei. — Jūs pavēlējāt mums palikt šeit. Jus aizliedzāt mums iet uz pilsētu. — Varbūt tāpēc, ka redzēja sniegputenī mācītāja nogurušo, slābo seju ar smagajām acīm, viņa atturējās. — Es nākšu, — teica Marija Veronika.

Viņa sirds atsila. Lai kādas bija viņu pretišķības, pieredzē un zināšanās ne Marta, ne Klotilde nespēja mātei Veronikai līdzināties. — Tas nozīmē, ka mums būs jādzīvo tiesas namā. Ģērbieties silti. Un ņemiet līdzi visu, kas nepieciešams.

Desmit minūtes vēlāk viņš nesa māsas somu. Klusēdami viņi devās lejup uz pilsētu. Jaunajā sniegā divu cilvēku iemītās pēdu sliedes atradās tālu viena no otras.

Nākamajā rītā sešpadsmit no tiesas namā ievietotajiem slimniekiem bija miruši. Bet trīskārtīgs skaits nāca klāt. Te plosījās plaušu mēris, kas bija stiprāks par visiedarbīgāko indi. Ļaudis krita kā rungas sisti un otrā rītā izlaida garu. Likās, ka slimo dzīslās asins ķermenīši sarec un saēd plaušas, kuru plāno, asiņaino krēpu baltajos traipos mudžēja slimības dīg|i. Bieži vien tikai stunda šķīra kāda vīra nevērīgos smieklus no nāves smīnīgā viepļa.

Vietējiem trīs ārstiem nebija izdevies ar savu akupunktūras metodi aizkavēt sērgas izplatīšanos. Otrā dienā viņi vairs nedūra adatas pacientu locekļos, bet gan neuzkrītoši pārcēlās uz veselīgākiem apvidiem.

Nedēļas beigās pilsēta atradās sērgas varā. Apātiskos jaudis sagrāba īsta panika. Pilsētas dienvidu vārtus piestrēdzināja rati, nestuves, pārkrauti mūļi, histērisks pūlis.

Aukstums pieņēmās. Visus zemes stūrus bija aizsniegusi lielā, indīgā nāves elpa. Apdullis no bezmiega un pārstrādāšanās, Frānsiss nevarēja atvairīt sajūtu, ka Paitanas nelaime ir vēl lielākas traģēdijas daļa. Nepienāca nekādas ziņas. Viņš nezināja visa posta apmērus. Sērga plosījās simttūkstoš jūdžu plašā apvidū, un sniega auts jau sedza pusmiljonu līķu. Viņš nevarēja arī zināt, ka visas civilizētās pasaules skatieni bija līdzjūtībā pievērsti Ķīnai un ka ātri organizētas Amerikas un Anglijas ekspedīcijas jau bija sākušas cīņu ar nāvīgo slimību.

Mokošā neziņa auga no dienas dienā. Nebija arī nevienas pazīmes, kas vēstītu Jāzepa atgriešanos. Vai Sensjanas palīdzība viņus nekad neaizsniegs? Vismaz divpadsmit reizes dienā viņš steidzās uz upmalu vērot, vai neparādīsies motorlaiva.

Tad otras nedēļas sākumā Jāzeps pēkšņi bija klāt. Nokusis un pārguris, bet apzinādamies, ka uzdevums veikts, viņš viegli smaidīja. Ceļā bija gadījušies neskaitāmi šķēršļi. Apgabalā notika nemieri, Sensjana bija viskarstākā vieta, turienes misija — sērgas izpostīta. Bet viņš nepadevās. Nosūtījis telegrammas, viņš drosmīgi gaidīja atbildi, paslēpies motorlaivā kādā upes līcī. Viņam līdzi bija vēstule. Ar netīro, trīcošo roku viņš to izvilka. Viņš stāstīja: kāds doktors, kas labi pazīstot tēvu, vecs un godājams draugs, ieradīsies ar nākamo laivu.

Drudžaini satraukts, dīvainā, neprātīgā nojautā pāters Čizems paķēra vēstuli, atplēsa un lasīja:

Lorda Litona palīdzības ekspedīcija Džekovā

Mīļais Frānsis!

Jau piecas nedēļas es esmu Ķīnā kopā ar Litona ekspedīciju. Tevi tas nepārsteigs, ja atcerēsies manus jaunekļa sapņus par okeāna tvaikoņu klājiem un eksotiskiem džungļiem, kas sekos pēc tam. Patiešām es biju pārliecināts, ka šie nieki ir aizmirsti. Bet, kad dzimtenē sāka meklēt brīvprātīgos palīdzības ekspedīcijai, es, sev par lielu pārsteigumu, pieteicos. Tā noteikti nebija vēlēšanās kļūt par nacionālo varoni, kura izraisīja šo nejēdzīgo impulsu, bet drīzāk gan reakcija uz Tainkāslas dzīves stulbumu, ko es ilgi negribēju atzīt. Un varbūt arī, ja drīkstu teikt, man būtu visai lielas izredzes satikt Tevi.

Katrā ziņā kopš ierašanās cenšos iekļūt aizvien dziļāk zemes vidienē, tuvāk vietai, ko Tu svēti ar savu klātieni. Tavu uz Nankinu adresēto telegrammu saņēma mūsu galvenā mītne, un otrā dienā es par to izdzirdu Haičanā. Es tūlīt jautāju Litonam, kas, par spīti savam titulam, ir kārtīgs puika, vai varu doties Tev palīgā. Viņš piekrita un pat atļāva paņemt vienu no mūsu nedaudzajām atlikušajām motorlaivām. Tikko esmu ieradies Sensjanā un patlaban vācu rezerves. Došos ar pilnu tvaiku tālāk un laikam divdesmit četras stundas vēlāk nekā Tavs kalps būšu pie Tevis. Par visu citu — pēc tam.

Steigā — Tavs

Villijs Teloks

Pirmo reizi pēc daudzām dienām priesteris pasmaidīja — lēnām, dziļā, apslēptā sirsnībā. Viņš nejutās sevišķi pārsteigts; piedalīties šādā pasākumā Telokam bija ļoti raksturīgi. Negaidītā laime satikt draugu stiprināja viņu garā, deva viņam jaunus spēkus.

Nebija viegli valdīt nepacietību. Nākamajā dienā, tiklīdz pamanīja palīdzības ekspedīcijas laivu tuvojamies, viņs steidzās uz krastmalu. Laiva nebija vēl lāgā piestājusi, kad Teloks izlēca malā — vecāks, druknāks, bet tas pats nelokāmais, mierīgais skots, kā vienmēr, nevērīgi ģērbies un bez aizspriedumiem, spēcīgs un stūrgalvīgs kā Augšzemes vērsis, taču godīgs un vienkāršs kā dzimtenē austais linu audums.

Muļķīgā kārtā priestera skatiens apmiglojās.

— Frānsis, tas esi tu! — Vairāk Villijs nejaudāja teikt. Apmulsis no Frānsisa aizkustinājuma, viņš nemitīgi kratīja priestera roku, jo viņa ziemeļnieka temperaments neļāva atklāti izpaust jūtas. Beidzot, nojauzdams, ka nevar taču klusēt kā mēms, viņš noteica: — Staigādami pa Darovas Lielo ielu, mēs gan nesapņojām, ka satiksimies šādā pasaules malā. — Viņš mēģināja pasmieties, bet nekas neiznāca. — Kur tavs mētelis un gumijas zābaki? Tu tak nevari staigāt mēra epidēmijā ar tādām kurpēm! Pēdējais laiks tevi sākt mazliet uzmanīt.

— Un mūsu slimnīcu. — Frānsiss pasmaidīja.

— Ko? — Ārsts pacēla smilšu krāsas uzacis. — Jums ir slimnīca? To es gribu redzēt.

— Tiklīdz būsi gatavs, varam tūliņ doties turp.

Laivas apkalpei uzdeva sekot ar atvestajām mantām. Teloks, par spīti korpulencei, vingri soļoja priesterim blakus. Sarkanajā, vēju appūstajā sejā spīdēja divas vērīgas acis. Mati bija kļuvuši plānāki, un sasarkušo galvvidu klāja vesels lēvenis vasarraibumu. Īso drauga stāstījumu viņš apstiprināja ar nemitīgiem galvas mājieniem.

Kad viņi pienāca pie slimnīcas, viņš sausi noteica: — Vai šī ir jūsu mītne? Varēja būt vēl sliktāk. — Pār plecu viņš nesējiem lika nest kastes iekšā.

Slimnīcā viņš ātri visu apskatīja, mezdams skatus pa labi un kreisi, un ar dīvainu ziņkāri pavērās mātē Marijā Veronikā, kas viņiem piebiedrojās. Kad ienāca jaunais, švītīgais Šaņs, viņš tam uzmeta asu skatienu, bet tad spēcīgi paspieda roku. Kad beidzot viņi visi četri atkal stāvēja kopā pie ieejas daudzajās istabās, kas veidoja slimnīcas galveno nodaļu, viņš tos mierīgi uzrunāja:

— Man šķiet, jūs esat paveikuši brīnumus. Taču es ceru, ka negaidāt no manis melodramatiskus brīnumdarbus. Aizmirstiet visus ideālos nodomus un lūkojieties acīs patiesībai. Es neesmu smalks, glums doktors ar pārnēsājamu laboratoriju. Esmu šeit, lai strādātu kopā ar jums, jūsu vidū... īsi sakot... melnstrādnieka darbu. Manās somās nav ne piliena vakcīnas, pirmkārt, tādēļ, ka tā nelīdz, kaut grāmatās lasām pretējo, otrkārt, katra uz Ķīnu atvesta pudele vienā nedēļā ir tukša. Kā jau būsiet pamanījuši, — viņš maigi piebilda, — potes pret šo sērgu izrādījās bezspēcīgas. Paturiet prātā, ka saslimšana ar mēri ir liktenīga. Šādos apstākļos, mana vecā tēva kunga vārdiem runājot, — viņš mazliet pasmaidīja, — grams piesardzības ir vairāk vērts nekā tonna zāļu. Tādēļ, ja jums nav iebildumu, veltīsim mūsu uzmanību ne tik daudz dzīvajiem, kā mirušajiem.

Iestājās klusums, kura laikā pārējie domās mēģināja aptvert nupat dzirdēto. Leitnants Šaņs smaidīja.

— Nomaļākās ielās līķi krājas neticami lielā skaitā. Tiešām, nav patīkami ik brīdi klupt un iekrist sastingušo miroņu apkampienos.

Frānsiss ātri paskatījās uz Marijas Veronikas neizteiksmīgo seju. Dažreiz jaunais leitnants bija mazliet nepieklājīgs.

Ārsts piegāja pie tuvākās kastes un ar zinātāja tvērienu atrāva vāku.

— Mans pirmais uzdevums ir jūs pienācīgi nodrošināt. Ai, es zinu, ka jūs abi ticat Dievam. Un leitnants Konfūcijam. — Viņš izcēla no kastes gumijas zābakus. — Bet es ticu profilaksei.

Bārdamies par viņu nevērību, viņš vēl izsaiņoja un izdalīja baltus pārvalkus un aizsargbrilles. Īsos vārdos viņš lietišķi skaidroja: — Vai jūs, nolādētie nezinīši, nemaz neapjēdzat... viens krēpu pilieniņš acī, un gatavs! — dīglis izspiežas cauri radzenei. Tas jau bija zināms četrpadsmitajā gadsimtā... toreiz valkāja no zivju līmes pagatavotus sejas aizsegus, mērkaķu mednieki tos veda no Sibīrijas. Tā! Vēlāk, māsa, es atgriezīšos un pārlūkošu jūsu slimniekus rūpīgāk. Bet papriekšu mēs ar Šaņu un mācītāju apstaigāsim pilsētu.

Ar visām raizēm Frānsiss bija aizmirsis, cik svarīgi aprakt mirušos, pirms žurkas paspēj izvazāt slimības dīgļus. Atsevišķi tos apbedīt nebija iespējams, jo zeme bija cieta kā krams un jau sen nevarēja dabūt zārkus. Nepietiktu arī visu Ķīnas mežu, lai līķus sadedzinātu, jo Šaņs gluži pareizi piezīmēja, ka nekas nedeg sliktāk par sasalušu cilvēka miesu. Atlika tikai viens atrisinājums. Pie pilsētas vaļņa izraka milzīgu bedri, iegāza tajā nedzēstu kaļķi un rekvizēja visas ričas. Šaņa vīri dzina ričas pa ielām, lasīja miroņus un, cik ātri spēdami, meta tos kopīgā kapā.

Trīs dienas vēlāk, kad pilsēta šķita patīrīta un pa laukiem bija salasīti arī suņu apgrauztie un izvazātie līķi, radās nepieciešamība veikt stingrākus pasākumus. Baidīdamies, ka piederīgo dvēseles nesvētītajā kapā varētu tikt apgānītas, ļaudis sāka miroņus slēpt. Bēniņos un zem grīdām krājās milzums inficētu līķu.

Pēc ārsta ierosinājuma leitnants Šaņs paziņoja, ka visus miroņu slēpējus nošaus. Līķu ričai čīkstot pilsētas ielās, kareivji sauca: — Nesiet šurp mirušos. Vai jūs pašus gaida nāve.

Nesaudzīgi iznīcināja tās mājas, ko Teloks apzīmēja par sērgas perēkļiem. Pieredze un rūgta nepieciešamība pārvērta ārstu nepielūdzamā atriebējā. Viņi gāja pa mājām, sacirta bambusa starpsienas, izlaistīja petroleju un atstāja žurkām uguns liesmas.

Pirmo viņi līdz ar zemi nolīdzināja Grozu pinēju ielu. Nākot atpakaļ pa tukšajām ielām, Teloks, netīrs un sakarsis, turēdams vēl rokā cirvi, uzmeta dīvainu skatienu priesterim, kas noguris un izvārdzis gāja viņam blakus. Pēkšņi izjuzdams sirdsapziņas pārmetumus, viņš teica:

— Frānsis, tas nav tavs darbs. Tu esi tik noguris, ka tikko turies uz kājām. Kādēļ tu neuzkāp pāris dienu kalnā pie saviem mazajiem, par kuriem tu visu laiku baiļojies?

— Tas nu gan būtu jauki. Dieva vīrs bauda ērtības, kamēr pilsēta deg.

— Tai nomaļajā kaktā neviens tevi neredz.

Frānsiss savādi pasmīnēja. — Mūs redz visur.

Teloks uz vietas apklusa. Slimnīcas priekšā viņš vēlreiz apstājās un pavērās smagajos, zemajos mākoņos, kur atblāzmojās sārtās liesmas. — Londonas ugunsgrēks bija loģiski nepieciešams. — Pēkšņi viņš zaudēja savaldību. — Velns parāvis, Frānsis, beidzies nost, ja gribi, bet savus iemeslus paturi pie sevis!

Smagās ikdienas pūles viņus ietekmēja gan miesīgi, gan garīgi. Jau desmit dienas Frānsiss nebija novilcis drēbes. Piesvīdušās drānas bija sasalušas ragā. Šad tad, klausīdams Teloka pavēlei, viņš nostīvēja zābakus un iezieda kājas ar eļļu, lai tās pavisam neapsaldētu, jo labās kājas īkšķi jau rotāja sāpīga apsaldējuma tulzna. Viņš jutās noguris līdz nāvei, bet darba bija aizvien vairāk... un vairāk.

Ūdens vietā viņi izmantoja kausētu sniegu, jo visas akas bija aizsalušas. Vārīt gandrīz nebija iespējams. Teloks noteica, ka reizi dienā, pusdienās, visiem jāsanāk kopā, lai citam citu būtu iespējams drusciņ uzmundrināt, jo dzīve aizvien vairāk līdzinājās murgam. Šai stundā ārsts neatlaidīgi centās, lai valdītu jautrība; dažreiz viņš atskaņoja līdzatvestā Edisona fonogrāfa veltņus. Viņa rīcībā atradās plašs skotu anekdošu krājums un nostāsti par Tainkāslas jokupēteriem, ar ko viņš neskopojās. Reizēm viņam izdevās izvilināt bālu smaidu arī no Marijas Veronikas lūpām. Leitnants Šaņs parasti viņa jokus nesaprata, tomēr pieklājīgi klausījās, kad viņam tos izskaidroja. Dažreiz viņš nokavēja maltītes sākumu. Lai gan visi zināja, ka leitnants aizkavējas, mierinot kādu daiļu dāmu, kas vēl atradās dzīvo vidū, tomēr šajās dienās bija mazliet neomulīgi redzēt pie galda tukšu krēslu.

Trešās nedēļas beigās Marijas Veronikas spēki sāka izsīkt. Kad Teloks reiz pie pusdienu galda sāka žēloties par brīvo vietu trūkumu slimnīcā, viņa piebilda: — Ja atnestu un uzkārtu Tīklu audēju ielas guļamtīklus, mēs šeit varētu novietot divtik daudz slimnieku... vēl ērtāk nekā līdz šim.

Doktors apklusa, bargu, piekrītošu skatienu vērdamies uz māti Veroniku. — Kāpēc man tas ātrāk neienāca prātā? Lieliska domai

Dzirdot ārsta uzslavu, viņa nosarka, nodūra acis un mēģināja turpināt maltīti. Bet viņa vairs nespēja. Rokas sāka drebēt. Tās trīcēja tā, ka ēdiens nokrita no dakšiņas. Viņa nedabūja līdz savām lūpām vairs nevienu rīsa graudu. Viņa nosarka līdz pat kaklam. Vēl kādas reizes viņa mēģināja ēst, bet nespēja. Viņa sēdēja nokārtu galvu un jutās nejēdzīgi apkaunota. Tad, neteikusi ne vārda, piecēlās un aizgāja.

Vēlāk pāters Čizems viņu atrada darbā sieviešu nodaļā. Viņš vēl nekad nebija redzējis tik mierīgu un nežēlīgu uzupurēšanos. Viņa izpildīja savu nīsto pienākumu un kopa slimniekus, darīdama darbus, ko viszemākās kārtas ķīniešu ielu slaucītājs atteiktos veikt. Abu attiecības bija kļuvušas tik neciešamas, ka viņš neuzdrošinājās mūķeni uzlūkot. Kopš daudzām dienām viņš to nebija tieši uzrunājis.

— Godājamā māte, doktors Teloks domā... mēs visi domājam, ka jums vienai ir par grūtu... ka māsa Marta varētu nākt jums palīgā.

Mūķene tikai ar lielām pūlēm spēja nosargāt savu lepnumu. Priestera priekšlikums viņu satrauca. Viņa saslējās. — Jūs gribat teikt, ka es nedaru diezgan?

— Gluži otrādi. Jūsu darbs ir milzīgs.

— Kādēļ tad jūs gribat mani no tā atbrīvot? — Viņas lūpas drebēja.

Viņš neveikli iesāka: — Mums rūp jūsu...

Likās, ka viņa vārdi mūķeni aizvaino. Apvaldījusi asaras, viņa strauji atteica: — Neraizējieties par mani. Jo vairāk jūs dosiet man darba un... jo mazāk līdzjūtības, jo apmierinātāka būšu.

Viņam pietrūka atbildes. Viņš gribēja paskatīties māsai acīs, taču viņas skatiens bija novērsts. Noskumis viņš apgriezās un devās prom.

Sniegs, kas veselu nedēļu nebija snidzis, sākās atkal. Sniga, sniga nepārtraukti. Tik lielas, mīkstas pārslas Frānsiss nekad vēl nebija redzējis. Mājas ietvēra balta klusuma vaļņi. Aizputinātās ielas kavēja darbus un palielināja slimo ciešanas. Frānsisa sirds mocījās sāpēs vēl un vēl. Bezgala garajās dienās viņš zaudēja katru laika, telpas un arī baiļu nojēgu. Kad viņš šajās stundās noliecās pār mirēju dziestošajām acīm, viņu māca juceklīgas domas... Kristus bija solījis ciešanas, un šī dzīve mums bija dota, tikai lai sagatavotos nākamajai... Kad Dievs reiz izdzēsīs rūpes no mūsu acīm, tad nebūs vairs asaru, nebūs vairs bēdu.

Beidzot viņiem izdevās klaidoņus savākt vienkop aiz pilsētas mūriem, dezinficēt un turēt karantīnā, līdz slimība tos vairs neapdraudēs. Reiz, atgriežoties no izolācijas būdām, ko viņi bija uzcēluši, Teloks pēkšņās dusmās viņam jautāja:

— Vai var būt vēl briesmīgāka elle nekā šī?

Bez varonības, bet arī bez izmisuma līdz nāvei nogurušais mācītājs atbildēja: — Elle sākas tad, kad mēs vairs nespējam cerēt.

Neviens nevarēja pateikt dienu, kad sērga atlaidās. Viņu pūliņos nemanīja kulminācijas punktu, un viņu ciešanām neradās nekāds izcils vainagojums. Ielās vairs nekrita nāves izkapts melnā pļauja. Kādreizējos graustus klāja sausi pelni un sniegs. Masu bēgšana no ziemeļu provincēm pamazām rima. Stingais, drūmais mākonis, kas visu laiku smagi gūlās pār pilsētu, šķita pamazām virzāmies uz dienvidiem.

Teloks visas savas izjūtas izteica vienā saraustītā, izmocītā teikumā:

— Tavs Dievs viens pats zina, vai mēs esam ko panākuši vai ne, Frānsis... Es domāju... — viņš aprāvās. Novājējis un gurdens ārsts pirmo reizi visā šai laikā atradās tuvu sabrukumam. Viņš izlamājās. — Šodien ievietots mazāk slimnieku nekā citkārt... brīdi atpūtīsimies, vai arī es kļūšu traks.

Vakarā abi draugi pirmo reizi pameta slimnīcu un kāpa augšup uz misiju, lai pavadītu nakti priestera namā. Kad viņi devās ce|ā, pulkstenis sita desmit un pie bālajām debesīm redzēja tikai retas zvaigznes.

Ar pūlēm sasniedzis apsnigušā kalna galu, ārsts apstājās un vēroja misijas siluetu, ko liegi apgaismoja baltā sniega sega. Viņš runāja neparasti mierīgi: — Tu esi iekopis jauku vietiņu. Es nebrīnos, ka tu tā plēsies, lai pasargātu savu mazo veselību. Ja mans darbs te būtu palīdzējis, es nāvīgi priecātos. — Viņa lūpas noraustījās. — Droši vien ir jauki pavadīt laiku kopā ar tādu lielisku sievieti kā Marija Veronika.

Priesteris pazina pārāk labi savu draugu, lai par šādu piezīmi ļaunotos, taču atbildēja ar sāpīgu smaidu.

— Baidos, ka viņai tas nepatīk.

— Nē?

— Vai neesi vēl ievērojis, kā viņa mani nīst?

Pēc brīža Teloks uzmeta draugam dīvainu skatienu.

— Tavs cēlākais tikums, manu svētniek, ir allaž bijis sāpīgais patmīlas trūkums. — Viņš sakustējās. — Tagad gan iesim iekšā un iedzersim pa grokam. Nav smiekla lieta izcīnīties ar šito ķibeli un redzēt tai jau beigas. Šī ticība vien paceļ mūs pāri kustoņa stāvoklim. Bet nesāc tagad ar maniem argumentiem pierādīt nemirstīgās dvēseles eksistenci!

Sēdēdami Frānsisa istabā, viņi baudīja lielisko atpūtas brīdi, līdz vēlai naktij runādami par mājām. Teloks pazobojās par savu karjeru. Viņš nebija neko sasniedzis, neko ieguvis, ja neskaita laba viskija pazinēja slavu. Tagad viņš bija aizsniedzis sentimentālos pusmūža gadus, atzinis savu spēju robežas, tālās pasaules apvāršņi izrādījās blēņas, un viņš sāka ilgoties pēc pavarda Darovā un lielās dzīves dēkas — laulības. Ar kaunīgu smaidu viņš centās taisnoties.

— Tēvs grib, lai pārņemu viņa praksi. Viņš vēlas redzēt, ka audzinu jaunu ingersolēnu metienu. Vecais lāga zēns vēl aizvien piemin tevi.... savu katoļu Voltēru.

Ar retu mīlestību viņš stāstīja par māsu Džīnu, kas apprecējusies un ērti iekārtojusies Tainkāslā. Nepaskatījies uz Frānsisu, viņš zīmīgi piebilda:

— Pagāja labs laiks, līdz viņa samierinājās ar garīdznieku kārtas celibātu.

Tas, ka Villijs par Džūdiju klusēja, šķita visai aizdomīgi. Bet par Polliju viņš nebeidza stāstīt. Pirms sešiem mēnešiem viņš bija ticies ar viņu Tainkāslā un krustmāte likusies vēl arvien žirgta. — Tā tik ir sieviete! — Turēdams glāzi, viņš pamāja. — Piemini manus vārdus, kādu dienu viņa var tevi pārsteigt. Pollija bija un būs īsts dūzis. — Turpat ērtajos krēslos viņi aizmiga.

Nedēļas beigās arvien vairāk kļuva redzams, ka sērga beidzas. Nāves riči tikai reti vairs čīkstēja ielās, maitu ērgļi vairs nešaudījās gar padebešiem, un sniegs vairs nesniga.

Nākamajā sestdienā pāters Čizems stāvēja atkal uz savas misijas balkona un dziļā, laimīgā pateicībā pilnu krūti elpoja ledaino gaisu. No šīs vietas viņš varēja redzēt bērnus, kas bezrūpīgi rotaļājās aiz augstā kaolīna žoga. Viņš jutās kā vīrs, kam pēc gara un šausmīga sapņa lēnām aust jaunas dzīves rīts.

Pēkšņi viņš pamanīja kareivi, kas, steidzīgi brizdams pa sniega kupenām, ātri tuvojās misijai. Vispirms viņš domāja, ka tas būs kāds no leitnanta vīriem. Tad pārsteigumā atskārta, ka tas ir pats Šaņs.

Tā bija pirmā reize, kad jaunais virsnieks viņu apciemoja. Nemierīga dzirksts gruzdēja Frānsisa skatienā, kad viņš, spēji apgriezies, steidzās lejup pa kāpnēm nācējam pretī.

Kad viņš ieraudzīja uz sliekšņa stāvošā Šaņa seju, sveiciens sastinga viņa lūpās. Tā bija bāli dzeltena, novārgusi un drausmīgi nopietna. Sviedru lāsītes uz leitnanta pieres liecināja, ka viņš steidzies, tāpat kā neaizpogātie formas svārki — neticama nevīžība tādam, kas tik ļoti rūpējas par savu ārieni.

Leitnants nezaudēja ne mirkli. — Lūdzu, nāciet nekavējoties uz slimnīcu. Doktors, jūsu draugs, ir saslimis.

Frānsiss pēkšņi sajuta neciešamu aukstumu, tādu kā aukstuma triecienu, kas viņu pārsteidza kā asa, ledaina vēja brāzma. Viņš drebēja un stīvi skatījās Šaņā. Pēc laba brīža viņš izdzirda savu balsi: — Teloks būs pārstrādājies un sabrucis.

Šaņa tumšo, cieto acu zīlītes tikko manāmi notrīsēja. — Jā, viņš ir sabrucis.

Leitnants klusēja. Nu Frānsiss zināja visļaunāko. Viņš nobāla. Kā stāvējis, viņš steidzās leitnantam līdzi.

Pusceļu viņi nogāja pilnīgā klusumā. Tad Šaņs ar militāru precizitāti, kas nomāca visas jūtas, īsi paskaidroja, kas bija noticis. Doktors Teloks pārnācis slimnīcā ļoti noguris un gatavojis sev dzērienu. Kad viņš to lējis glāzē, viņu sagrābusi krampjaina klepus lēkme. Viņš atbalstījies pret bambusa galdu, seja kļuvusi netīri pelēka, un uz lūpām parādījušās baltas putas. Kad palīgā piesteigusies Marija Veronika, viņš, pirms sabrucis, noteicis ar dīvainu smīnu: «Nu ir laiks saukt mācītāju.»

Viegla, pelēka migla kā gurdens mākonis gūlās pār apsnigušajiem jumtiem, kad viņi aiztika līdz slimnīcai. Ātri viņi iegāja iekšā. Teloks gulēja mazajā dibenistabā savā šaurajā karalauka gultā, apsegts ar purpursārtu vatētu zīda segu. Segas tumšā krāsa vēl vairāk izcēla viņa drausmīgo bālumu un meta sejā blāvas ēnas. Frānsisam aizrāvās elpa, redzot, cik ātri drudzis pārņēmis slimnieku. Villijs izskatījās pavisam svešs. Viņš šķita izdilis un sakrities, it kā pēc nedēļām ilgas, grūtas slimības. Mēle un lūpas bija pietūkušas, acu āboli stiklaini un pieplūduši asinīm.

Nometusies pie gultas ceļos, Marija Veronika lika uz slimnieka pieres svaiga sniega kompresi. Mūķenes augums bija taisns un saspringts, sejas izteiksme rādīja, ka viņa valda pār sevi. Kad ienāca Frānsiss ar leitnantu, viņa piecēlās, bet nekā neteica.

Frānsiss piegāja pie gultas. Sirdi žņaudza lielas bailes. Nedēļām ilgi viņi diendienā bija staigājuši kopā ar pašu nāvi, kas viņiem kļuva parasta un ikdienišķa, gandrīz šausminoši vienaldzīga. Bet tagad, kad nāves ēna klāja viņa draugu, sāpes viņa dvēselē bija briesmīgas.

Teloks bija vēl pie samaņas, viņa asiņu aizmiglotajā skatā uzzibēja pazīšanas liesmiņa. — Es nācu meklēt piedzīvojumus. — Viņš mēģināja pasmaidīt. — Man liekas, ka tagad to būs diezgan. — Brīdi vēlāk puspievērtām acīm viņš vēl piebilda: — Vecais, es jūtos tik vājš kā kaķis.

Frānsiss apsēdās uz soliņa gultas galvgalī. Šaņs un Marija Veronika kavējās istabas otrā galā.

Sāpīgo gaidīšanas sajūtu bija grūti izturēt. Tā auga kopā ar briesmīgu apziņu, ka cilvēka dzīvē ik brīdi gatava iejaukties nežēlīgas nākotnes vara.

— Vai tev ir ērti?

— Varētu būt ļaunāk. Iedod man lāsīti japāņu viskija. Tas visu paātrinās. Zēn, šitā mirt ir tik stulbi... tik tradicionāli ... es vienmēr nolādēju lubu grāmatas.

Kad Frānsiss bija iedevis viņam malku degvīna, viņš aizvēra acis un klusēja. Bet drīz sākās agonija.

— Vēl vienu malku, puis! Priekā, tā tik ir manta! Savā mūžā esmu diezgan dzēris visos Tainkāslas graustos. Un tagad es dodos mājup uz veco, mīļo Darovu. Uz straujās Ēlenas sēkļiem, kad garām ir saldās pavasara dienas. Vai tu atceries, Frānsis... tā bija skaista dziesma. Dziedi, Džīna! Sāc taču... skaļāk, skaļāk... es tevi tumsā nevaru dzirdēt! — Frānsiss grieza zobus, valdīdams elsas savās krūtīs. — Pareizi, mācītāj! Es būšu mierīgs un taupīšu spēkus... savāds amats... visiem... visiem reiz jāsadodas rokās un jāstāj vienā rindā. — Murminādams viņš ieslīga nemaņā.

Garīdznieks bija nometies ceļos blakus gultai un lūdza Dievu. Viņš lūdza palīdzību, gara spēku. Bet viņš jutās savādi apstulbis, kā apdullināts. Klusums pilsētā šķita spokains. Sāka krēslot. Marija Veronika piecēlās, lai iedegtu lampu, un aizgāja atpakaļ tālajā istabas stūrī, kur viņu gaismā nevarēja saskatīt. Viņas lūpas bija klusas un stingas, bet pirksti zem platā mēteļa nepārtraukti skaitīja rožukroņa pērles.

Telokam kļuva sliktāk. Mēle bija melna un kakls aizpampis. Skatīties viņa vemšanas mokas bija briesmīgi.

Bet pēkšņi viņš atžilba un miglaini pavēra acis.

— Cik pulkstenis? — viņš aizsmakušā balsī lūdza. — Drīz pieci... mājās... tad mēs dzērām tēju. Vai atceries, Frānsis, kā mēs pulkā sēdējām ap lielo, apaļo galdu?... — Ilgs klusums. — Kad tu rakstīsi vecajam kungam, tad pasaki, ka dēls mira kā vīrs. Jocīgi... es vēl arvien nespēju ticēt Dievam.

— Vai tagad tas ir svarīgi? — Kas tas bija, ko viņš teica? Frānsiss vairs nekā nesaprata. Viņš raudāja. Vājuma un nespēcības stulbā pazemojumā vārdi nāca gluži juceklīgi. — Dievs tev tic.

— Nemāni sevi... es vēl nenožēloju grēkus.

— Katra cilvēka ciešanas ir grēku nožēla.

Atkal iestājās klusums. Priesteris vairs nerunāja. Teloks vārgi pastiepa roku un satvēra Frānsisa delnu.

— Vecais, nekad vēl tu man neesi bijis tik mīļš kā tagad... jo nemēģini aizrunāt debesīs. Jo redzi... — viņa plaksti gurdeni aizkrita, — man briesmīgi sāp galva.

Tuvojās gals. Marija Veronika bija pagriezusi gultai muguru, nometusies pie loga ceļos un nekustīgi vērās tumsā. Šaņs stāvēja gultas kājgalī. Viņa seja bija sastingusi kā akmens.

Pēkšņi Villija acis notrīsēja un tajās iezibējās pēdējā dzīvības dzirksts. Frānsiss redzēja, ka draugs visiem spēkiem mēģina vēl ko čukstēt. Viņš nometās ceļos, palika roku zem mirēja galvas un piespieda ausi drauga lūpām. Vispirms viņš nedzirdēja nekā. Tad saprata lēnus vārdus: — Mūsu kautiņš, Frānsis... vairāk nekā sešus pensus, lai mani grēki tiktu piedoti.

Teloka acu dobumos auga dziļas ēnas. Viņš grima bezdomu gurumā. Priesteris vairāk sajuta nekā dzirdēja viņa pēdējo nopūtu. Telpā uzreiz valdīja pilnīgs klusums. Maigi kā māte bērnu viņš turēja mirušo savās rokās un kā akls lēnā, svešādā balsī runāja de profundis:

— Iz dziļumiem es Tevi saucu, Kungs, klausi manu balsi, jo Tevī ir žēlastība un pilnīga grēku piedošana.

Beidzot viņš piecēlās, aizspieda drauga acis un salika nevarīgās rokas.

Izejot no istabas, viņš pamanīja, ka māsa Marija Veronika nekustīgi guļ ceļos pie loga. Kā sapnī viņš stīvi pavērās leitnantā, ar neticīgu izbrīnu ievērodams, ka Šaņa pleci konvulsīvi raustās.

VI

Mēris bija beidzies, bet pār piesnigušo zemi valdīja smaga apātija. Rīsa lauki bija sasaluši ezeri. Retie atlikušie zemnieki nevarēja apstrādāt zemi, ko nežēlīgi savā varā turēja sniegs. Nebija nekādu dzīvības zīmju. Pilsētās dzīvi palikušie iedzīvotāji gurdi modās kā no sāpīga ziemas miega un tikai lēnām sāka savas ierastās ikdienas gaitas. Tirgotāji un pilsētas ierēdņi vēl nebija atgriezušies. Runāja, ka daudzus tālos ceļus vairs nevarot ne izbraukt, ne iziet. Neviens neatcerējās redzējis tik sliktu laiku. Visas kalnu pārejas bija aizsprostotas, un sniega lavīnas kā biezi, balti dūmi vēlās lejup pa tālo Kuana kalnu nogāzēm. Visa upes augštece bija aizsalis, garš, pelēcīgs tuksnesis, kurā vējš nesaudzīgi dzenāja vizošus sniega un ledus gružus. Lejtecē upe bija brīva. Zem Mandžūru tilta milzīgi ledus bluķi brikšķēdami un dunēdami gāzās krācē. Posts mita katrā būdiņā, un turpat glūnēja arī bads.

Kāda laiva uzdrošinājās doties kaujā ar ledus bluķiem un aizcīnījās līdz Sensjanai. Tā atveda pārtiku un ārstniecības līdzekļus no Litona ekspedīcijas līdz ar saini vecu vēstuļu. Pēc īsas pietauvošanās laiva uzņēma dzīvi palikušos doktora Teloka ekspedīcijas locekļus un devās atpakaļ uz Nankinu.

No saņemtajām vēstulēm viena bija gaužām svarīga. Atgriezdamies no dārza viņa gala, kur mazs koka krusts norādīja doktora Teloka kapu, pāters Čizems turēja vēstuli rokā, un viņa domas darbojās ap gaidāmo apmeklējumu. Garīdznieks cerēja, ka viņa darbs gūs atzinību — ar savu misiju viņš tiešām lepojās. Kaut tikai nākamajās divās nedēļās laiks mainītos — sāktos spēcīgs atkusnis.

Kad viņš pienāca pie baznīcas, māte Marija Veronika kāpa lejup pa kāpnēm. Šī ziņa viņai jāpavēsta — kaut gan viņš bija sācis baidīties no tiem retajiem brīžiem, kad oficiālas darīšanas piespieda viņu pārtraukt klusumu, kāds valdīja starp abiem.

— Godājamā māt... mūsu Ārzemju misiju savienības iecirkņa priekšnieks prāvests Mīlijs inspicē Ķīnas misijas. Viņš izbraucis pirms piecām nedēļām. Apmēram pēc mēneša viņš ieradīsies šeit, lai mūs apciemotu. — Viņš apklusa. — Es gribēju jums to paziņot, ja jūs varbūt vēlētos ar viņu kaut ko pārrunāt.

Ietinusies mētelī, lai sargātos no aukstuma, viņa pacēla savu nepielūdzamo skatienu, ko daļēji aizsedza elpas garaiņu mākonis. Tomēr mūķene mazliet satrūkās. Pāteru Čizemu viņa reti kad redzēja tik tuvu, tādēļ pamanīja, cik ļoti garīdznieks pēdējās nedēļās pārvērties. Viņš bija izdilis pavisam kalsns, vaigu kauli izspiedušies, āda ap tiem apspīlēta, tā ka acis šķita kļuvušas lielākas un dīvaini spožas. Mariju Veroniku sagrāba briesmīgs jūtu uzplūds.

— Ir tikai viena lieta, par ko es gribētu ar viņu runāt, — viņa teica nedomādama; jaunā ziņa bija uzvandījusi no viņas dvēseles dzīlēm visapslēptāko domu. — Es lūgšu mani pārcelt citā misijā.

Mācītājs ilgi klusēja. Kaut gan ne gluži pārsteigts, viņš tomēr iutās sakauts un vīlies. Viņš nopūtās. Vai esat šeit nelaimīga?

— Ar laimi tam nav nekāda sakara. Es jau reiz jums teicu, ka, pieņemot mūķenes kārtu, sagatavojos paciest visu.

— Arī neizbēgamas attiecības ar cilvēku, ko nicināt?

Viņa nosarka lepnā spītībā. Straujie sirdspuksti pavēlēja turpināt. — Jūs mani pilnīgi pārprotat. Tas ir acīm redzams. Ir kaut kas dzi]āks... garīgas dabas.

— Garīgas dabas? Vai jūs nevarētu man to paskaidrot?

— Man šķiet, — viņa ātri ievilka elpu, — ka jūs jaucat manas dvēseles dzīves... manas ticības līdzsvaru.

— Tas ir nopietni. — Viņš vienaldzīgi aplūkoja vēstuli, ko gumzīja kaulainajās rokās. — Tas man ļoti sāp... ļoti... taču visvairāk sāp, ka to sakāt tieši jūs. Bet varbūt jūs esat mani pārpratusi. Vai varat minēt kaut ko noteiktu?

— Vai jūs domājat, ka man viss ir pierakstīts? — Par spīti savaldībai, viņas uztraukums auga. — Jūsu nostāja... varbūt dažas jūsu piezīmes, kad mira doktors Teloks, un arī pēc viņa nāves.

— Lūdzu, turpiniet.

— Viņš bija ateists, un jūs tomēr viņam apsolījāt debesu algu... lai gan viņš neticēja...

Frānsiss ātri iebilda: — Dievs vērtē mūs ne tikai pēc ticības... bet arī pēc darbiem.

— Viņš nebija katolis... pat ne kristietis!

— Ko jūs saucat par kristieti? Vai to, kas vienu dienu no septiņām iet baznīcā un pārējās sešas zaimo, melo un krāpj savus līdzcilvēkus? — Viņš tikko manāmi pasmaidīja. — Doktors Teloks tā nedzīvoja. Viņš mira, citiem palīdzēdams ... kā Kristus pats.

Mūķene stūrgalvīgi tiepās: — Viņš bija brīvdomātājs.

— Mans bērns, mūsu Kungu un Pestītāju viņa laikabiedri uzskatīja par briesmīgu brīvdomātāju... tādēļ jau viņu nonāvēja.

Tagad viņa bija galīgi apmulsusi. — Šādu salīdzinājumu izdarīt ir nepiedodami — un necienīgi!

— Kādēļ? Kristus bija iecietīgs — un pazemīgs.

Viņas vaigos atkal iesitās sārtums. — Viņš izdeva noteiktus likumus. Jūsu doktors Teloks tiem nesekoja. Jūs to zināt. Kādēļ beigās, kad viņš zaudēja samaņu, jūs neizdarījāt pēdējo svaidīšanu?

— Nē, es to nedarīju. Varbūt esmu tiešām vainīgs. — Satraukti domādams, viņš stāvēja diezgan nomākts. Tad šķita atgūstam labo omu. — Taču Dievs viņam piedos. — Vienkārši un atklāti viņš jautāja: — Vai jums arī viņš nebija mīļš?

Vilcinādamās māsa nodūra acis. — Jā... kas gan varēja palīdzēt tā kā viņš?

— Tad necelsim viņa piemiņas dēļ strīdu. Vairums no mums aizmirst vienu lietu. To mācīja Kristus. To māca baznīca... bet mūsu laiks izliekas to nedzirdam. Neviens nav pazudis, ja viņam ir laba ticība. Neviens. Budists, muhamedānis, taoists... vismelnākais kanibāls, kaut arī nupat būtu apēdis savu misionāru... ja viņu prāts ir taisns un viņu dvēseles gaišas, viņi neies bojā. Tā ir Dieva brīnišķīgā žēlastība. Kādēļ viņš nevarētu arī godprātīgam agnostiķim sava tiesas krēsla priekšā pamest laipnu skatu: «Redzi, es esmu šeit, par spīti visam, ko tev stāstīja. Ieej valstībā, ko tu godīgi esi noliedzis.» Viņš gribēja pasmaidīt, bet, ielūkojies māsas sejā, nopūtās un nolieca galvu. — Man ļoti žēl, ka jūs nevarat just savādāk. Es zinu, ka ar mani ir grūti sadzīvot un arī mana ticība varbūt ir mazliet savāda. Bet jūsu darbs šeit bija tik lielisks... bērni jūs mīl... un sērgas laikā... — viņš aprāvās. — Es zinu, mēs neesam sapratušies ļoti labi... bet misijai tas būtu briesmīgs zaudējums... ja jūs tik tiešām aizietu.

Viņš raudzījās Marijā Veronikā ar savādu neatlaidību, ar tādu kā sāpīgu pazemību. Viņš gaidīja, vai mūķene ko teiks. Kad viņa klusēja, viņš lēnām aizgāja.

Savukārt viņa devās uz ēdamzāli, kur pārraudzīja bērnu maltīti. Pēc tam savā kailajā istabiņā viņa staigāja no viena gala uz otru arvien vēl dīvainā, sarunas radītā satraukuma varā. Pēkšņi ar izmisīgu kustību viņa apsēdās pie galda, lai turpinātu kādu no tām garajām vēstulēm, kur, ļaudama izpausties savām jūtām un razdama mierinājumu, diendienā stāstīja brālim visu, ko dara.

Un tiešām, paņēmusi rokā spalvaskātu, viņa kļuva mierīgāka; rakstot viņa nomierinājās pavisam.

Nupat es viņam pateicu, ka lūgšu, lai mani pārceļ. Tas notika pēkšņi, kā kulminācija visam tam, ko esmu sevī apspiedusi, un arī kā kaut kas lidzigs draudam. Es biju pārsteigta pati par sevi un izbijos no vārdiem, kas nāca pār manām lūpām. Taču, kad šī izdevība radās, es nevarēju nociesties, man gribējās viņu sabiedēt un aizvainot. Bet, mīļais, mīļais Ernst, es neesmu tagad laimīgāka... Pēc vienīgās triumfa sekundes, kad viņa seja apmācās rūpēs, esmu tikpat izmisusi un neesmu guvusi sev vairāk miera. Es raugos šejienes pelēkajos, bezgalīgajos tuksnešos, kas ir tik atšķirīgi no mūsu dzimtenes ziemas ainavām ar zeltaino gaisu, kamanu zvaniņiem un piesnigušajām zemnieku sētām, un man gribas raudāt... raudāt, it kā sirds vai lūstu.

Tas ir viņa miers, kas mani uzveic, — šī stoiskā spēja bez vārda runas ciest un cīnīties. Es Tev jau stāstīju par viņa darbu sērgas laikā, kad viņš staigāja gar trūdošiem līķiem tā, it kā ietu pa sava riebīgā skotu ciemata galveno ielu. Bet tā nebija viņa drosme vien, tā bija viņa klusēšana, kas bija tik neiedomājami varonīga. Kad doktors, viņa draugs, mira, viņš turēja to savās rokās, nebēdādams par nāves klepu, kas viņa vaigu klāja ar sarecējušām mēra asinīm. Un viņa skatiens... kurā bija tāda līdzcietība un pilnīga uzupurēšanās... plosīja manu sirdi. Tikai lepnums valdīja manas asaras, ko viņš nedrīkstēja redzēt! Tad es saskaitos. Visvairāk mani moka apziņa, ka reiz Tev rakstīju, ka viņš jānicina. Ernst, es biju netaisna — Tava stūrgalvīgā māsa atzīstas! — es nespēju viņu ilgāk nicināt. Es tagad nicinu pati sevi. Bet es viņu tomēr nīstu. Un es negribu, es negribu nonākt līdz viņa drausmīgajai vienkāršībai.

Abu pārējo sirdis viņš ir iekarojis. Māsas to mīl — tas man ir vēl viens pazemojums! Marta, smagnēja zemniece ar varžacīm smadzeņu vietā, apbrīno un godā katru, kam vien mugurā priestera svārks. Arī klusā un kautrīgā Klotilde, kas sarkst mazākā nieka dēļ un ir tik patīkama un iejūtīga, nonākusi pilnīgā viņa ietekmē. Piespiedu karantīnas laikā viņa izšuva lielisku vatētu segu, patiesi skaistu, mīkstu un siltu. Segu viņa nodeva pātera kalpotājam Jāzepam ar norādījumu uzklāt uz tēva gultas — viņa ir tik ārkārtīgi tikumīga, ka vārdu «gulta» var tikko izčukstēt. Jāzeps smīnēja: «Man ļoti žēl, māsa, viņam nav gultas!» Kā izrādījās, viņš guļ uz kailas grīdas, apsedzies tikai ar savu mēteli. Tas ir zaļgans, nenosakāma vecuma apģērba gabals, bet viņš to mīl un, noplukušās piedurknes glāstīdams, saka: «Palūkojiet! Tas man ir vēl no tiem laikiem, kad es studēju Holivelā!»

Nobažījušās un satrauktas, ka viņš par sevi nemaz nerūpējas, Marta un Klotilde izpētīja viņa virtuvi. Man bija jāsmejas, kad abas kā divas satriektas tenkotājas stāstīja, ko es jau sen zināju, proti, ka viņš pārtiek no rupjas maizes, kartupeļiem un pupu biezpiena.

«Jāzepam uzdots laiku pa laikam novārīt kartupeļus un iebērt tos klūgu grozā,» vaimanāja Klotilde. «Kad viņš ir izsalcis, tad apēd vienu aukstu kartupeli, apviļājot pupu biezpienā. Bieži vien kartupeļi sapel, pirms grozs ir tukšs.»

«Vai tas ir tik briesmīgi?» es strupi jautāju. «Daži nekad nav pazinuši labu virtuvi, tāpēc tiem nav grūti iztikt bez tās.»

«Jā, Godājamā māt,» Klotilde pietvīkdama noteica un pazuda.

Viņa būtu ar mieru nožēlot grēkus par veselu nedēļu, ja aizietu un parūpētos, lai viņš reiz paēstu kārtīgas, siltas pusdienas. Ai, Ernst, Tu zini, kā es ienīstu iztapīgās līdējas mūķenes, kas priestera tuvumā izbola acis un izkūst padevīgā ekstāzē. Nekad, nekad es nenolaidīšos līdz šādam līmenim. To es sev apzvērēju Koblencā, kad uzliku plīvuru, un atkārtoju no jauna Liverpūlē... un šo zvērestu es gribu pildīt... arī Paitanā. Bet pupu biezpiensl Tu tādu nemaz nepazīsti. Plāna, iesarkana putra, kas garšo pēc sastāvējuša ūdens un sazelētas maizes. Izdzirdusi neparastu skaņu, viņa pacēla galvu. Ernst... es nespēju ticēt... līst! Viņai pietrūka spēka turpināt, roka lēni nolika spalvu. Skatiens klusi un neticīgi vēroja brīnumainā lietus lāses, kas, līdzīgi smagām asarām, tecēja pa loga rūtīm.

Pēc divām nedēļām lietus lija vēl aizvien. Debesis bija pelēkas kā ziepju tauki un atgādināja pavērtas slūžas, no kurām plūst nepārtraukti grēku plūdi. Lāses bija smagas un izsita caurumus dzeltenajā sniega virskārtā. Sniegs viegli nepadevās. Sasalusī kārta uz baznīcas jumta atkusa un lieliem gabaliem negaidot ar dobju dunoņu bruka zemē. Dārzā izveidojās mazi strauti, kas izgrauza mīkstajā augsnē dziļas gultnes; tad krasti iebruka un straume aizskaloja dubļus sev līdzi. Misija stāvēja dubļu jūras vidū.

Parādījās pirmais brūnās zemes lāsums, acumirklīgs kā Ararata galotne. Citi pievienojās, izveidodami sakaltušas zāles un raupja, plūdu izvagota tuksneša ainavu. Bet lietus lija un lija. Misijas ēku jumti sāka tecēt. No dzegām ūdens gāzās ar straumi. Bāli un izvārguši bērni sēdēja klasē, māsa Marta lika spaiņus zem lielākajām sūcēm, un māsa Klotilde, kas bija smagi saaukstējusies, sēdēja katedrā zem Godājamās mātes lietussarga.

Misijas dārza vieglā zeme nespēja pretoties lietus un atkušņa radītajam postam. Kā dzeltena straume tā vēlās lejup pa nogāzi, aizraudama līdzi stādus un krūmus. Straumes vidū pārbijušās spārdījās zivju dīķa karpas. Lēnām ūdens atsedza arī koku saknes. Veselu dienu koki stāvēja uz saviem izskalotajiem celmiem, kuru saknes kā taustekļi sniedzās visapkārt, tad lēnām nogāzās un tika aizskaloti. Katalpiem sekoja jaunie, gaišie zīda koki un kā pēdējie — vesela rinda krāšņu plūmju koku. Tos aiznesa tai dienā, kad ūdens sagrāva zemāko mūri. Iznīcību pārdzīvoja tikai spēcīgās ciedras un varenais banjana koks.

Iepriekšējā pēcpusdienā pirms prāvesta Mīlija ierašanās pāters Čizems, iedams uz bērnu lūgšanas stundu, bēdīgi aplūkoja savu izpostīto dārzu. Viņš pievērsās dārzniekam Fu, kurš bija nostājies viņam blakus.

— Es vēlējos atkusni. Labais Dievs mani pārmācīja un to atsūtīja.

Tāpat kā vairums dārznieku, arī Fu nebija pēc dabas jautrs. — Lielais Šan Fu, kas brauc no aizjūras zemēm, domās ļauni par mums. Ak! Kaut viņš būtu redzējis, cik krāšņi pagājušā pavasarī ziedēja lilijas.

— Būsim sirdī stipri, Fu. Šo nelaimi atkal varēs vērst par labu.

— Mani stādījumi ir pagalam, — Fu gaudās. — Būs jāsāk atkal viss no gala.

— Tāda ir dzīve... sākt vienmēr no jauna, kad viss pagalam!

Par spīti mierinošajiem vārdiem, ko pats izteica, Frānsiss, ieejot baznīcā, jutās smagi nomākts. Nometies ceļos spožā altāra priekšā, viņš īsu brīdi cauri lietus rīboņai uz jumta un bērnu balsīm, kas skandēja Fantum ergo, šķita dzirdam ūdens burbuļošanu zem sevis. Taču, diendienā klausoties ūdens šļakstus, viņa dzirde tagad varētu maldināt. Sirdi nomāca tas, cik nožēlojamu iespaidu misija atstās uz rītdienas ciemiņu. Viņš centās par to vispār nedomāt.

Pēc dievvārdiem, kad Jāzeps bija nopūtis sveces un aizslēdzis ģērbkambari, viņš lēnām nāca cauri baznīcai. Izbalsinātajā telpā krājās mitri tvaiki. Māsa Marta bija aizvedusi bērnus vakariņās. Godājamā māte un Klotilde vēl kavējās lūgšanā, nometušās ceļos uz mitrās grīdas. Klusi viņš pagāja tām garām, tad pēkšņi apstājās. Saaukstēšanās Klotildi bija galīgi nomocījusi, un Marijas Veronikas lūpas bija sastingušas no aukstuma. Viņam radās nepārprotama atziņa, ka nevienai no māsām nedrīkst ļaut ilgāk šeit kavēties.

Viņš pagāja atpakaļ un teica: — Piedodiet, bet man baznīca tagad jāslēdz.

Mūķenes neko neatbildēja. Tik noteikti mācītājs runāja reti. Abas šķita izbrīnītas, tomēr paklausīgi piecēlās un izgāja uz lieveņa. Viņš aizslēdza galvenās durvis un sekoja viņām lietainajā mijkrēslī.

Mirkli vēlāk viss sākās. Klusa dunoņa lēnām pieauga, izvērzdamās apakšzemes pērkona dārdos. Kad māsa Klotilde iekliedzās, Frānsiss apsviedās un redzēja, ka viņa baznīcas slaidais siluets sakustas. Krēslā vizēdams, tas mirkli pazvārojās un tad padevās kā negribīga sieva. Viņa sirds šausmās sastinga. Ar briesmīgu rībienu iebruka izskalotie pamati. Viena siena sagruva, tornis nogāzās, plīsa stikli un lūza baļķi. Viņa baznīca, skaistā, jaunā baznīca gulēja pīšļos pie viņa kājām.

Brīdi viņš stāvēja kā sastindzis, apdullis sāpēs, tad metās pie drupu kaudzes. Taču altāris bija sadragāts, tabernākulu bija satriecis kāds brūkošs baļķis. Viņš nevarēja glābt pat svētītos priekšmetus. Un viņa tērpi, dārgā Ribjero relikvija, viss bija skrandās. Kailu galvu lietū stāvēdams, viņš satrauktajās valodās, kas verda ap viņu, sadzirdēja māsas Martas vaimanas.

— Kādēļ... kādēļ... kādēļ tam bija pānāk pār mums? — viņa, rokas lauzīdama, gaudoja. — Mīļais Dievs! Ko briesmīgāku Tu varētu vēl mums sūtīt?

Izmisis, vairāk mēģinādams stiprināt savu kā viņas ticību, mācītājs nomurmināja:

— Desmit minūtes agrāk... un mēs visi tagad būtu beigti.

Te nekā vairs nevarēja līdzēt. Viņi atstāja drupu kaudzi naktij un lietum.

Nākamajā dienā tieši pulksten trijos ieradās prāvests Mīlijs. Pārplūdušās upes dēļ viņa džonka izmeta enkuru jūdzes piecas pirms Paitanas. Nestuvju vēl nebija, pāris atlikušie kūliji viesu transportam bija pagādājuši dažas ķerras ar vareniem koka riteņiem un garām ilksīm, kas līdzinājās spārniem. Stāvoklis cienījamam vīram bija nelāgs. Bet nebija jau izvēles. Dubļiem nošķiedies, kājas pārkāris pār malu, prāvests misiju sasniedza ķerrā.

Nelielā sagaidīšanas ceremonija, ko bija sagatavojusi māsa Klotilde, — bērnu dziedātā apsveikuma dziesma un karodziņu mājieni — tika atcelta. Pāters Čizems, ieraudzījis no sava balkona viesi, izsteidzās tam pretī.

— Mans dārgais pāter! — stīvi iztaisnodamies, Mīlijs iesaucās un sirsnīgi spieda abas Frānsisa rokas. — Kopš ilgiem mēnešiem šī ir mana laimīgākā diena, jo drīkstu atkal apsveikt tevi, savu draugu! Es jau vienmēr teicu, ka reiz nospēlēšu visu Austrumu gammu. Tagad, kad Ķīnas ciešanas atrodas pasaules uzmanības centrā, manam nodomam neizbēgami bija jāizpaužas rīcībā. — Viņš aprāvās, acis izspiedās, jo pār Frānsisa plecu viņš bija ieraudzījis postažu. — Kā... es nesaprotu. Kur tad ir baznīca?

— Tu redzi visu, kas no tās atlicis.

— Bet tāda nekārtība... Tu līdz šim rakstīji par nevainojamu ēku.

— Mūs ķēra smagi likteņa sitieni, — Frānsiss mierīgi teica.

— Kā? Tiešām nesaprotu ... ļoti savādi.

Ar viesmīlīgu smaidu Frānsiss pārtrauca savu viesi: — Kad tu būsi iegājis siltā vannā un pēc tam pārģērbies, es tev visu izstāstīšu.

Stundu vēlāk Anselms, sasarcis no mazgāšanās, tērpies jaunā jelzīda uzvalkā, sēdēja, maisīdams karsto viru. Seja pauda neapmierinātību.

— Jāatzīst, ka šī ir lielākā vilšanās manā dzīvē... Es ierodos šeit, tālajā priekšpostenī... — Viņš gardi iestrēba viru, pielikdams karoti pie pilnīgajām, urskulī savilktajām lūpām. Pēdējos gados viņš bija krietni pieņēmies svarā. Tagad viņš bija liela auguma, platiem pleciem, gludu, apaļu seju, skaidrām acīm, un lielās rokas varēja pēc vajadzības rādīt gan spēku, gan dievbijību. — Ar visu sirdi es jau biju cerējis noturēt augsto mesu tavā baznīcā, Frānsis. Tai ir bijuši ļoti vāji pamati.

— Jābrīnās, ka tai pamati vispār radās.

— Nieki! Tev bija diezgan laika iekārtoties. Ko lai es, Dieva vārdā, tagad stāstu mājās? — Viņš īsi, bažīgi iesmējās. — Es pat ārzemju misiju savienības galvenajā mītnē Londonā pieteicu priekšlasījumu: «Svētā Andreja misija» jeb «Dievs vistumšākā Ķīnas stūri». Es paņēmu līdzi Ceisa fotoaparātu, lai uzņemtu vajadzīgos attēlus. Es... mēs visi... tagad nonākam ļoti nepatīkamā stāvoklī.

Brīdi valdīja klusums.

— Es, protams, zinu, ka tev bija grūtības, — Mīlijs turpināja, daļēji apbēdināts, daļēji sadusmots. — Bet kam to nav? Es tev varu galvot, arī mums bija gana rūpju, īpaši pēc tam, kad apvienojām abas nodaļas... pēc bīskapa Makneba nāves!

Pāters Čizems sastinga kā pēkšņās sāpēs.

— Viņš ir miris?

— Jā, jā, vecais vīrs aizgāja Dieva mierā. Ar plaušu karsoni — martā. Viņa labākie gadi bija garām, un viņš kļuva diezgan dīvains un ērmīgs, mums bija liels atvieglojums, kad viņš beidzot pavisam mierīgi aizgāja. Viņa pēcnieks bīskaps Tarents mums ir liels ieguvums.

Atkal iestājās klusums. Pāters Čizems pacēla roku pie acīm. Rūsainais Maks bija miris. Spēji viņam atausa sāpīgās atmiņas: diena pie Stinšeras, varenais lasis, laipnās, gudrās un asās acis, kuru skatiens prata atmaigt sirsnībā, kad viņam Holivelā kaut kas nepadevās; mierīgā balss, kas Tainkāslas bīskapa darbistabā viņam pirms aizbraukšanas teica: «Ej cīņā, Frānsis, par Dievu un veco labo Skotiju.»

Pamanījis Frānsisa drūmo noskaņojumu, Anselms sāka ar draudzīgu godprātību viņu mierināt: — Nu, jā, jā! Es domāju, mums jāraugās patiesībai acīs. Tagad es esmu šeit un darīšu visu iespējamo, lai tev visu nokārtotu. Man ir liela organizatora pieredze. Kādu dienu tev droši vien interesēs, kā es mūsu savienību nostādīju uz kājām. Ar saviem personiskajiem uzsaukumiem Londonā, Liverpūlē un Tainkāslā es savācu trīsdesmittūkstoš mārciņu — un tas ir tikai sākums. — Apmierināti smaidīdams, viņš parādīja baltos zobus. — Neesi tik bēdīgs, dārgais draugs. Es neesmu pārāk stingrs... bet vispirms mēs ielūgsim pusdienās Godājamo māti — viņa šķiet lieliska sieviete! — un noturēsim mazu apaļā galda konferenci.

Frānsiss nelabprāt pārtrauca domās kavēties pie senajām, skaistajām dienām. — Godājamai mātei nepatīk ieturēt maltītes ārpus klostera.

— Tu neesi pratis viņu uzaicināt. — Ar sirsnīgu, iejūtīgu laipnību Mīlijs uzlūkoja drauga kalsno stāvu. — Nabaga Frānsis! Es arī necerēju, ka tu kādreiz sapratīsi sievietes. Viņa noteikti nāks... atstāj to manā ziņā!

Otrā dienā uz pusdienām Marija Veronika tik tiešām ieradās. Anselms, lieliski izgulējies un visu rītu veltījis cītīgām pārbaudēm, bija ļoti labā garastāvoklī. Klases apmeklējums bija noskaņojis prāvestu ļoti labvēlīgi, un, kaut gan no Godājamās mātes bija šķīries pirms piecām minūtēm, viņš tagad to apsveica ar daudzām izmeklētām laipnībām.

— Godājamo māt, tas mums patiešām ir liels pagodinājums. Glāzi šerija? Nē? Varu galvot, tas ir labs — gaišais Amontiljado. Varbūt tikai patālu ceļojis, — viņš jokoja, jo es to vedu no dzimtenes. Var jau būt... bet garšu, kas izlutināta Spānijā, nav viegli slēpt.

Viņi sāka maltīti.

— Nu, Frānsis, ko celsi mums galdā? Lūdzu, nekādus Ķīnas noslēpumus, kā bezdelīgu ligzdu viru vai ēdamo skaliņu biezeni. Ha, ha! — Mīlijs, sirsnīgi smiedamies, paņēma cepta cāļa gabalu. — Tomēr jāatzīst, ka Tālo Austrumu virtuves māksla man ir gluži iepatikusies. Brauciena laikā — starp citu, tas bija ļoti vētrains, veselas četras dienas jūsu padevīgais kalps vienīgais ieradās pie kapteiņa galda — mums pasniedza ļoti garšīgu ķīniešu ēdienu: čou mein.

Marija Veronika pacēla skatu, kas līdz šim kavējās pie galdauta. — Vai čou mein ir ķīniešu ēdiens? Vai tikai ķīniešu atkritumu vākšanas paraduma amerikāņu paveids?

Pavērtu muti prāvests viņu uzlūkoja. — Dārgā Godājamā māt! Čou mein! Kādēļ... — Cerēdams uz palīdzību, viņš pavērās Frānsisā, bet, to nesaņēmis, sāka atkal smieties. — Lai nu kā, varu galvot, ka man tas tiešām garšo. Ha, ha!

Ātri pagriezies, lai ērtāk piekļūtu Jāzepa sniegtajam salātu traukam, viņš turpināja pļāpāt. — Arī bez visiem ēdieniem Austrumu vilinājums ir ārkārtīgi liels. Mēs, rietumnieki, ķīniešus reizēm turam par daudz zemāku rasi. Tagad es esmu ar mieru spiest katra ķīnieša roku, protams, ja vien viņš tic Dievam... — viņš čaloja, — un karbola ziepēm!

Pāters Čizems uzmeta ātru skatu Jāzepa sejai. Tā bija neizteiksmīga, tikai nāsis mazliet iedrebējās.

— Un tagad, — Mīlijs apklusa. Viņa izturēšanās kļuva cēla un svinīga. — Mums ir svarīgas darīšanas dienas kārtībā. Zēna gados, Godājamā māt, mūsu labais misijas mācītājs mani vienmēr iegāza. Tagad mans uzdevums ir palīdzēt viņam tikt uz kājām.

Noteikta iznākuma konferencei nebija. Ja neņem vērā, protams, pilnīgu Anselma panākumu uzskaiti.

Atbrīvots no draudzes gana pienākumiem, viņš varēja ar visiem spēkiem mesties misijas darbā, jo pašam svētajam tēvam kristīgās ticības izplatīšana bija sirdslieta un misiju darbinieku pūliņus un uzupurēšanos viņš sevišķi ievēroja un cienīja.

Anselmam nebija ilgi jāpūlas, līdz viņa darbu ievēroja. Viņš sāka ceļot pa visu valsti un teica sprediķus visās lielākajās Anglijas pilsētās, runādams ar kaislīgu pārliecību. Lieliski prazdams pulcēt ap sevi draugus, viņš ieguva sakarus ar cilvēkiem, kam bija liela ietekme. Atgriezies no šādiem Mančestras vai Birmingemas apmeklējumiem, viņš mēdza apsēsties un uzrakstīt kaudzi burvīgu vēstuļu, vienam pateikdamies par lieliskajām pusdienām, citam par ziedojumu Ārzemju misijas fondam. Viņa korespondence auga augumā, un viņš algoja privātsekretāru.

Tagad viņš bija izcils viesis arī Londonā. Debija Vestminsteras katedrāles kancelē bija vesela izrāde. Sievietes viņu vienmēr dievināja; tagad viņam atvērās ceļš uz bagātajiem namiem, kur katedrālē kvernētājas vecmeitas no labākajām aprindām pavada savu laiku kaķu un baznīckungu sabiedrībā. Viņa uzstāšanās apbūra kā vienmēr, Tai pašā gadā viņš kļuva Atēnija loceklis. Un pēkšņo Ārzemju misiju naudas zutņa pietūkšanu ar laipnas atzinības mājienu ievēroja pati Roma.

Kad viņš kļuva par gados jaunāko prāvestu ziemeļu diecēzē, maz bija tādu, kas apskauda viņa panākumus. Pat tie ciniķi, kas viņa straujo karjeru piedēvēja pārāk lielai vairogdziedzera aktivitātei, atzina viņa lielās darbaspējas. Par spīti patosam, viņš neatstāja muļķa iespaidu. Viņa smadzenes veikli rīkojās ar skaitļiem, un viņš prata apieties ar naudu. Piecos gados viņš nodibināja divas jaunas misijas Japānā un vietējo priesteru semināru Nankinā. Jaunie Ārzemju misiju biroji Tainkāslā bija iespaidīgi un gluži bez parādiem.

Īsi sakot, Anselmam dzīvē brangi veicās. Viņa tiešām apbrīnojamai enerģijai varēja paredzēt lielu nākotni, jo viņam blakus stāvēja tāds vīrs kā bīskaps Tarents.

Divas dienas pēc prāvesta apspriedes ar Frānsisu un Godājamo māti lietus pārstāja un ūdeņaina saules ripa sūtīja aizmirstajai zemei savus bālos starus. Mīlija garastāvoklis uzlabojās. Viņš jokojās ar Frānsisu.

— Es atvedu jauko laiku. Parasti ļaudis seko saulei, bet šoreiz saule seko man.

Viņš izsaiņoja savu fotoaparātu un sāka izdarīt neskaitāmus uzņēmumus. No viņa enerģijas varēja gandrīz vai nobīties. Rītos viņš izlēca no gultas, sauca Jāzepu un iekāpa vannā. Tad viņš klasē lasīja mesu. Iebaudījis bagātīgu brokastu, viņš devās staigāt ar saulescepuri galvā, resnu spieķi rokā un fotoaparātu plecā.

Viņa gaitas veda tālu; paslepus viņš pat rušinājās Paitanas epidēmijā nodedzināto māju pelnos, meklēdams suvenīrus. Ikreiz, ieraugot kādu degumu, viņš bijīgi murmināja: — Dieva pirksts! — Ar dramatisku žestu viņš pēkšņi apturēja pavadoni pie kādas pilsētas vārtiem: Pagaidi! Tas man jāuzņem. Apgaismojums ir lielisks.

Svētdien viņš parādījās pie pusdienu galda īpaši pacilātā garastāvoklī. — Nupat man ienāca prātā, ka es lekciju tomēr varēšu lasīt. Un proti, par briesmām un grūtībām Ārzemju misijas darbā. Cīņa ar mēri un plūdiem. Šorīt man izdevās brīnišķīgi nofotografēt baznīcas drupas. Un temats būs: «Dievs pārbauda savus bērnus!» Vai tas neskan lieliski?

Bet aizceļošanas priekšvakarā, sēžot uz balkona kopā ar misijas mācītāju, Anselma izturēšanās mainījās, balss kļuva lēna un svinīga.

— Man tev jāpateicas, Frānsis, par brīnišķo viesmīlību, ko tu parādi ceļavīram. Taču es neesmu laimīgs par tevi. Nevaru iedomāties, kā tu spēsi atjaunot baznīcu. Ārzemju misiju savienība nevar atvēlēt liekus līdzekļus.

— Neesmu tos lūdzis. — Pēdējo divu nedēļu sasprindzinājums sāka ietekmēt Frānsisu, un viņa dzelžainā savaldība bija tuvu galējām robežām.

Mīlijs uzmeta mācītājam asu skatienu. — Ja tev būtu vismaz kādi panākumi augstāko šķiru ķīniešu vai bagāto tirgoņu pievēršanā kristietībai. Tu neesi atgriezis pat savu draugu misteru Dzja.

— Neesmu. — Pātera Čizema teikumi kļuva neparasti īsi. — Bet viņš ir devis bagātīgus ziedojumus. Es viņam neprasīšu vairs nevienu pašu taelu.

Anselms aizkaitināts paraustīja plecus. — Protams, tā ir tava darīšana. Bet, atklāti sakot, jāatzīst, ka es esmu ārkārtīgi neapmierināts ar to, kā tu vadi misiju. Aplūko kaut vai jaunkristīto sarakstu! Tas nav salīdzināms ar mūsu pārējiem statistikas datiem. Mūsu galvenajā mītnē ir apkopoti visi rādītāji, un tu esi saraksta pašā apakšā.

Pāters Čizems vērās savā priekšā, viņa lūpas bija cieši sakniebtas, un atbilde skanēja ļoti ironiski: — Cik noprotu, misionāri atšķiras pēc savām individuālajām spējām.

— Un arī pēc ieinteresētības. — Anselms pret izsmieklu bija ļoti jūtīgs un tagad saskaitās no tiesas. — Kādēļ tu negribi pieaicināt ticības mācības skolotājus? To dara visur. Ja tev par četrdesmit taeliem mēnesī būtu trīs aktīvi vīri, tev tūkstoš kristības izmaksātu tikai tūkstoš pieci simti Ķīnas dolāru.

Frānsiss neatbildēja. Viņš izmisīgi lūdza Dievu, lai tas dotu viņam spēku savaldīties un norīt šo pazemojumu kā pelnītu.

— Tu netiec uz priekšu ar savu darbu, — Mīlijs turpināja. — Tu pats dzīvo tādā nabadzībā. Tev uz iedzīvotājiem jāatstāj iespaids, jāiegādājas nestuves, jātur kalpi, jārādās vairāk atklātībā.

— Tu maldies. — Frānsiss runāja mierīgi. — Ķīnietis nīst greznību. Viņš to sauc ti mien. Un priesterus, kas nododas greznībai, viņš uzskata par negodājamiem.

Anselms dusmīgi pietvīka. — Jādomā, ka tu runā par viņu zemajiem pagānu priesteriem.

— Kas par to? — Pāters Čizems bāli smaidīja. — Daudzi no viņiem ir cienījami un godājami vīri.

Iestājās saspringts klusums. Nobeigdams sarunu, Mīlijs šokēts uzmeta plecos mēteli.

— Tur man, protams, nav nekā, ko atbildēt. Jāatzīst, ka tavi uzskati mani dziļi apbēdina. Arī Godājamā māte ir par tiem sašutusi. Man jau no paša sākuma bija skaidrs, ka viņai nebūs iespējams ar tevi saprasties.

Frānsiss palika ilgu laiku nekustīgi stāvam. Pēdējā piezīme viņu skāra smagāk nekā citas: nojautas apstiprinājās. Nu vairs nebija šaubu, ka Marija Veronika lūgusi, lai viņu pārceļ.

Otrā rītā prāvests Mīlijs devās ceļā. Viņš brauca atpakaļ uz Nankinu, lai nedēļu uzkavētos vikariātā, tad viņš gribēja doties uz Nagasaki un inspicēt vēl sešas misijas Japānā. Somas bija sakārtotas, nestuves, kas viņu nogādās līdz džonkai, jau gaidīja, arī no māsām un bērniem viņš bija atvadījies. Pašlaik, saģērbies ceļam, saulesbrillēs un aizsargcepurē, kurai bija apmests zaļš moskītu tīkls, viņš priekšnamā kavējās pēdējā sarunā ar pāteru Čizemu.

— Nu, Frānsis! — Negribīgi piedodams, Mīlijs sniedza roku. — Mums jāšķiras kā draugiem. Visiem mums nav dotas runas dāvanas. Esmu pārliecināts, ka sirdī tu esi labs amata brālis ar krietnām domām. — Viņš izrieza krūtis. — Savādi! Es degu nepacietībā doties ceļā. Ceļošana man guļ asinīs. Uz redzēšanos! Au revoir! Auf Wiedersehen! Un, beidzot, pats galvenais: lai Dievs tevi svētī!

Nolaidis sejai priekšā moskītu tīklu, viņš iekāpa nestuvēs. Nesēji stenēdami uzcēla nestuves uz pleciem un sāka soļot. Pie misijas vārtiem viņš izliecās pa nestuvju lodziņu un atvadām pavēcināja savu balto kabatlakatiņu.

Saulei rietot, pāters Čizems mēdza doties vakara pastaigā. Viņš bija iemīļojis šo stundu, kad iestājas krēsla un klusumā visas skaņas tālu atbalsojas. Domās iegrimis, viņš apstājās pie savas baznīcas drupām. Viņš apsēdās uz kāda akmens un domāja par veco skolotāju — Rūsaino Maku viņš vēl aizvien redzēja ar skolnieka acīm — un par viņa brīdinājumu nezaudēt dūšu. Viņam tās patlaban bija ļoti maz. Varbūt galu galā Anselmam taisnība? Vai Dieva un cilvēku acīs viņš nav neveiksminieks? Viņš bija sasniedzis tik maz. Un šis mazums bija tik sīks un niecīgs, ka no tā gandrīz nekas nebija atlicis. Kas notiks tālāk? Viņa garu māca dziļa bezcerība.

Sēdēdams nokārtu galvu, viņš dzirdēja soļus sev aiz muguras. Mātei Marijai Veronikai vajadzēja īpaši vērst viņa uzmanību uz savu klātieni.

— Vai es jūs traucēju?

Satrūcies viņš pacēla skatienu. — Nē... nē. Kā redzat, — viņš nevarēja apspiest bēdīgu smaidu, — es jau nekā nedaru.

Iestājās klusums. Krēslā viņas seja neskaidri balgoja. Viņš nevarēja saskatīt atsevišķus vaibstus, tomēr visā māsas augumā sajuta dīvainu stingumu.

Viņa runāja neskanīgi. — Man jums kas jāsaka. Es...

— Jā?

— Bez šaubām, tas jūs pazemos. Bet man jums tas jāsaka. Es — es nožēloju. — Sākumā saraustītie vārdi sāka plūst kā verdoša straume. — Es nožēloju, rūgti nožēloju savu izturēšanos pret jums. Kopš mūsu pirmās tikšanās es uzvedos nekrietni un negodīgi. Lepnuma velns mita manī. Tas mani vajāja vienmēr, jau tad, kad es, maza meitene, bērnībā sviedu ar savām lietiņām auklei pa galvu. Jau kopš nedēļām es gribēju nākt pie jums un visu pateikt... bet mans lepnums, mans stulbais ļaunums atturēja. Pagājušajās desmit dienās es savā sirdī lēju asaras par jums... par nievām un pazemojumiem, ko jums sagādāja šis vulgārais, pļāpīgais priesteris, kas nav cienīgs noaut jūsu kurpes. Tēvs, es ienīstu pati sevi — piedodiet man, piedodiet... — Viņas balss pārtrūka, seju aizsegusi rokām, viņa šņukstēdama noslīga pie Frānsisa kājām.

Debesis atmirdzēja visās varavīksnes krāsās, jo saule patlaban grima aiz sniegainajām zilo kalnu smailēm. Spējā blāzma ātri dzisa, un labvēlīgā tumsa apņēma viņus. Tas bija īss laika sprīdis, un tikai viena vientuļa asara noritēja pār mācītāja vaigu.

— Un tagad jūs neiesiet projām no misijas?

— Nē, nē... — Likās, ka viņai sirds vai lūstu. — Ja vien jūs gribat mani paturēt. Es vēl nekad neesmu pazinusi cilvēku, kam tā vēlētos kalpot... Jūs esat labākais... cēlākais gars, ko es jebkad esmu redzējusi.

— Klusu, bērns. Es esmu nabadzīgs un nenozīmīgs radījums... ...Jums taisnība... parasts cilvēks ...

— Tēvs, pažēlojiet mani. — Šņuksti sāka viņu žņaugt.

— Un jūs esat augsta kundze. Bet Dieva vaiga priekšā mēs abi esam bērni. Ja mēs kopā strādāsim... viens otram palīdzēsim...

— Es palīdzēšu ar visu, kas manos spēkos. Vismaz vienu varu darīt. Es pavisam viegli varu aizrakstīt savam brālim. Viņš uzcels baznīcu... atjaunos misiju. Viņam ir lieli īpašumi, viņš to darīs ar prieku. Ja vien jūs man palīdzētu... palīdzētu uzveikt manu lepnumu.

Valdīja dziļš klusums. Elsas pamazām norima. Mācītāja sirdī ielija gaišs siltums. Viņš pasniedza rokas, lai māsu pieceltu, bet viņa palika ceļos viņa priekšā. Tad arī viņš nometās blakus ceļos un klusēdams vērās skaidrajā, mierīgajā naktī, un gara acīm pāri gadu simtiem skatīja dārzu, kura ēnā bija ceļos meties cits nabadzīgs un nenozīmīgs vīrs, kurš par viņiem abiem bija nomodā.

VII

Kādā saulainā priekšpusdienā 1912. gadā pāters Čizems ievāca sezonas medus ražu. Virtuves dārza galā tagad atradās bavāriešu stilā celta darbnīca, par kuras glīto un praktisko iekārtu ar darbarīkiem un īstu skrūvsolu viņš kopš pašas pirmās dienas, kad māte Marija Veronika svinīgi pasniedza atslēgu, nevarēja vien nopriecāties. Tagad mazo telpu pildīja salda medus smarža. Uz grīdas svaigu ēveļskaidu vidū stāvēja liels trauks ar zeltdzeltenu medu. Uz sola atradās vara kastrolis ar dzeltenbrūnu vasku, no kura viņš rīt gribēja liet sveces. Brangas sveces, ar tik varenu smaržu un tik lielisku liesmu, ka paša Svētā Pētera domā neatradis labākas!

Apmierināti nopūzdamies, viņš noslaucīja pieri. Pirkstu īsie nagi bija pieķepuši ar trekno vasku. Uzcēlis plecos lielo māla trauku ar medu, viņš aizvēra darbnīcas durvis un devās pāri misijas pagalmam. Viņš jutās laimīgs. Rīts bija tik skaists! Strazdi dziedāja jumtu čukuros, un zālē vēl vizēja agrā rasa. Taču visvairāk laimīgs viņš jutās tādēļ, ka viņam bija darbs — daudz rokām, maz galvai, taču lielākoties sirdij. Tā bija īsta dzīve, tik vienkārša un cieši saistīta ar zemi, ka viņš, to dzīvodams, jutās tuvu debesīm.

Province bija atspirgusi, un tauta, aizmirsusi mēri un badu, dzīvoja mierā. Jau piecus gadus, kopš Hohenlohes grāfs Ernsts to bija atjaunojis, misija plauka laimīga un neviena netraucēta. Tagadējā baznīca bija lielāka un drošāka nekā pirmā. Frānsiss cēla to rūpīgāk, smagu sirdsapziņas pārmetumu mocīts, neļāva mūriem lietot ne ģipsi, ne kaļķi un turējās pie to klosteru parauga, kādus karaliene Mārgareta pirms gadsimtiem cēla Skotijā. Klasiskais, vienkāršais dievnams ar vienkāršo zvanu torni un krusta loku balstītām sānu ailēm sāka viņam patikt arvien labāk, līdz viņš to mīlēja vairāk par pirmo. Galvenais — šis bija drošāks.

Skolu paplašināja, ēkai pievienojot jaunu bērnunamu. Piepirka divus rīsa laukus, kur ierīkoja paraugsaimniecību ar cūku un govju kūtīm un vistu dārzu. Tur, savus mūķenes svārkus uzspraudusi, koka tupelēs laipoja māsa Marta un, graudus kaisīdama, mīlīgi sarunājās ar vistām flāmu valodā.

Tagad draudzē bija divi simti ticīgu dvēseļu un nevienai pašai piespiedu kārtā nelika mesties ceļos viņa altāra priekšā. Bērnunams bija trīs reizes plašāks un sāka nest pirmos rūpīgās gādības augļus. Vecākās meitenes palīdzēja mūķenēm apkopt mazākās, dažas kļuva novices, un citas drīz dosies pasaulē. Jā, pagājušajos Ziemassvētkos viņš savu vecāko audzēkni salaulāja ar jaunu Ļū ciema zemnieku. Apmierināts par savu plānu īstenošanos, viņš saprotoši pasmaidīja: pirms nedēļas viņš bija atgriezies no pēdējā apmeklējuma kristiešu ciemā, kur jaunā sieva nodurtu galvu atzinās, ka mācītājam drīz vien būs atkal jāierodas kristībās.

Mazais, salīkušais četrdesmit trīs gadus vecais vīrs, kam mati kļuva plāni un reimatisms grauza visās locītavās, pārlika smago medus podu uz otra pleca. Smaržīgs jasmīna zars viegli iesita viņam pa vaigu. Nekad viņa dārzs vēl nebija ziedējis tādā krāšņumā. Arī par to bija jāpateicas Marijai Veronikai. Lai gan dažreiz ļaudis apbrīnoja viņa roku veiklību, viņš tomēr nevarēja apgalvot, ka viņam būtu laimīga dārznieka roka. Bet Godājamā māte izrādījās lieliska dārzu kopēja. No viņas dzimtenes Vācijas pienāca sēklas un slapjos maisos rūpīgi sasaiņoti dēsti. Gluži kā Frānsisa ātrie pasta baloži, viņas vēstules ar lūgumiem atsūtīt stādiņus ceļoja uz Kantonas un Pekinas slavenajām dārzniecībām. Daiļums, kas tagad pletās ap misiju, šī saules piemirdzētā svētnīca, kur dzīvību radīja bērnu balsu sanoņa, bija viņas darbs.

Abu biedriskās attiecības ļoti līdzinājās krāšņajam dārzam. Te viņš savās vakara pastaigās mēdza māsu sastapt. Tad viņš noraudzījās, kā mūķene biezos aizsargcimdos tērptām rokām grieza kuplās, baltās peonijas, aplaistīja zeltainās acālijas un piesēja nolīkušu klemāti. Tad viņi mēdza pārrunāt dienas notikumus. Reizēm viņi nerunāja nemaz. Kad dārzā jau lidinājās jāņtārpiņu vabolītes, viņi jau bija aizgājuši katrs savu ce|u.

Tuvojoties augšējiem vārtiem, viņš pamanīja bērnus pāros ejam pāri pagalmam. Pusdienu laiks. Viņš pasmaidīja un pasteidzās. Pie garā galda jaunajā internāta piebūvē sēdēja četrdesmit zilmelnas matu kodaļas; vienā galā atradās Marija Veronika, otrā — Klotilde. Marta, ķīniešu novicēm palīdzot, lēja kūpošu viru veselā virknē zilu šķīvju. Anna — toreiz sniegā atrastā meitenīte — arī bija izaugusi glīta un spēcīga. Viņa palīdzēja izsniegt šķīvjus, taču izturējās ar savu parasto drūmumu un atturību.

Mācītājam ienākot, kņada norima. Viņš uzmeta Godājamajai mātei kaunīga puikas skatu, kas lūdza atvainot, un lepni nolika medus podu galda vidū.

— Svaigs medus šodien, bērni. Ļoti žēl. Esmu pārliecināta, ka to neviens nevēlas.

Skaļš, pēkšņs protests, kas skanēja kā mazu mērkaķēnu brēcieni. Valdīdams smīnu, viņš pakratīja galvu un sērīgi nolūkojās visjaunākajā bērnā — nopietnā trīs gadus vecā mandarīnā, kas sūkāja karoti un, sapņaini šūpodamies uz sola, šļūkāja ar mīksto, mazo dibentiņu šurp un turp.

— Es nevaru ticēt, ka labs bērns var būt tik briesmīgi ēdelīgs! Saki man, Simforion, — tīrās briesmas, ka jaunkristītie vecāki saviem bērniem parasti izvēlējās visskanīgākos svēto vārdus, — saki man, Simforion... vai tev labāk patiktos mācīties katehismu vai laizīt medu?

— Medu! — sapņaini atbildēja Simforions un pavērās brūnajā, grumbu izvagotajā sejā virs sevis. Tad, nobijies pats no savas drošsirdības, viņš izplūda asarās un novēlās no sola.

Smiedamies pāters Čizems piecēla puisēnu kājās. — Nekas, nekas! Tu esi labs zēns, Simforion. Dievs tevi mīl. Un par to, ka teici patiesību, tu dabūsi divkāršu medus devu.

Mācītājs sajuta, ka Marija Veronika nosodoši lūkojās viņā. Tagad viņa to pavadīs līdz durvīm, teikdama: — Tēvs, mums jārūpējas par disciplīnu! — Tāls šķita laiks, kad viņš nomākts un nelaimīgs stāvēja klases durvju priekšā, baidīdamies ieiet aukstajā, naidīgajā gaisotnē. Tagad viņu nekas vairs nekavēja tuvoties bērniem; tiem viņš veltīja gandrīz smieklīgu mīlestību, ko sauca par savu patriarhālo privilēģiju.

Kā jau viņš domāja, Marija Veronika nāca viņam līdzi, bet, kaut gan mūķenes seja likās neparasti apmākusies, viņa nekā nepārmeta. Brīdi vilcinājusies, viņa ieminējās: — Jāzeps man šorīt stāstīja savādas lietas.

— Jā. Palaidnis grib precēties... protams. Viņš man nemitīgi cenšas iestāstīt, cik labi un jauki būtu, ja pie galvenajiem vārtiem uzceltu sarga namiņu... tas būs ne jau Jāzepam vai viņa sievai... bet gan vienīgi misijai par labu.

— Nē, tas neattiecas uz sarga māju. — Viņa nopietni kodīja lūpas. — Es runāju par māju, ko patlaban ceļ citā vietā, Laternu ielā, — jūs taču zināt lielisko laukumu pašā centrā — un plašākā mērogā, daudz plašākā, nekā mēs šeit varējām iekārtoties. — Viņas balsī bija dzirdams savāds rūgtums. — No Sensjanas esot ieradies vesels pūlis strādnieku un barkas ar baltiem akmeņiem. Tur šķiežas ar naudu, kā tikai Amerikas miljonāriem pa spēkam. Drīz tur būs skaistākā celtne visā Paitanā ar meiteņu un zēnu skolām, spēļu laukumiem, publisko rīsa virtuvi, brīvu aptieku un slimnīcu ar pastāvīgu ārstu. — Viņa apklusa un raudzījās garīdzniekā ar skumju skatu, kurā vizēja asaras.

— Kas tā par celtni? — viņš automātiski jautāja, jo baigas nojautas bija jau iečukstējušas atbildi.

— Jauna misija. Protestanti. Amerikāņu metodisti.

Iestājās ilgs klusums. Turēdams savu darbavietu par tik loti nomaļu, viņš nekad nebija iedomājies, ka viņa darbā kāds varētu iejaukties. Māsa Klotilde sauca Godājamo māti atpakaļ ēdamzālē, viņš palika viens mokošā klusumā.

Lēni viņš devās uz sava nama pusi, viss rīta gaišums bija apdzisis. Ko nu līdzēja viņa viduslaiku cietoksnis? Atceroties zēna dienas, viņš izjuta tādu pašu netaisnību kā toreiz, kad uzgāja mežā aveņu krūmu un kāds svešs puika sāka laupīt viņa ogas. Viņš pazina naidu, kāds mēdz rasties sāncenšu misiju starpā, neglīto greizsirdību, it sevišķi ķildas ticības doktrīnu jautājumos, pierādījumus un pretpierādījumus, pat rupjus draudus, kas iecietīgajai ķīnieša dvēselei kristīgo ticību parāda kā ellišķu Bābeles torni, kur katrs kliedz visā galvā: «Lūk, šeit ir īstā vieta! Šeit! Seit!» Bet kur tad? Ak vai! Ja paraudzījās, tad redzēja, ka visur ir tikai dusmas, brēcieni un lāsti.

Mājās viņš atrada Jāzepu, kas ar putekļu lupatu rokā kustējās priekšnamā, it kā darbu darot, bet īstenībā gaidīja brīdi, lai drīzāk pavēstītu ļauno ziņu.

— Vai tēvs jau dzirdējis, ka ieradīsies nīstamie amerikāņi, kas pielūdz nepareizo Dievu?

— Klusē, Jāzep! — Priesteris runāja loti skarbi. — Viņi nepielūdz nepareizu Dievu, bet gan to pašu vienīgo Dievu, ko mēs. Ja es vēlreiz dzirdēšu tādus vārdus, tu nekad neredzēsi savu sarga namiņu.

Rūkdams un ņurdēdams Jāzeps aizlavījās.

Pēcpusdienā pāters Čizems nogāja lejup Paitanā un pats savām acīm pārliecinājās par ļaunajām vēstīm. Jā, jaunās misijas celtniecība gāja pilnā sparā. Ar daudzo mūrnieku, galdnieku un kūliju darbu tā auga loti strauji. Viņš redzēja, kā vesela rinda strādnieku līgodamies nes pa šauru dēļu laipu kurvjus, kas bija pildīti ar Sūdzinas košajiem vāpētajiem ķieģeļiem. Varēja redzēt, ka te bija karaliska vēriena pasākums.

Stāvēdams un domās ilgodamies pēc kāda sarunu biedra, viņš pēkšņi sev blakus pamanīja misteru Dzja. Mierīgi viņš sasveicinājās ar veco draugu.

Pārrunājot laika izredzes un galvenos notikumus tirdzniecībā, Frānsiss manīia, ka tirgotāja izturēšanās slēpj vairāk nekā parasto pieklājību vien.

Pēc ceremoniālo frāžu izmaiņas misters Dzja pēkšņi ieminējās gluži nevainīgā balsī: — Ir ļoti jauki vērot dievbijības pārmēru, kas dažam var likties lieks. Kas attiecas uz mani, es labāk mīlu pakavēties kādas citas misijas dārzos. Tad es atceros, ar kādām grūtībām cīnījās tēvs, kas ieradās pirms daudziem gadiem. — Pieklājīga, bet zīmīga pauze. — Pat tādam neiespaidīgam un zemas kārtas pilsonim kā man izliekas ļoti iespējami, ka jaunie misionāri ierodoties var piedzīvot lielas nepatikšanas. Būtu ļoti žēl, ja viņi justos spiesti drīz vien atkal aizceļot.

Pāteram Čizemam pārskrēja aukstas tirpas, kad viņš apjauta milzīgo kārdinājumu. Uzsvērtā sevis noniecināšana un divdomība tirgotāja vārdos bija zīmīgāka par visbriesmīgākajiem draudiem. Mistera Dzja rokās pa dažādiem viltīgiem apakšzemes ceļiem saplūda lielākā vara visā novadā. Frānsiss zināja, ka vajadzēja tikai vērties gaisā un atbildēt: «Tā noteikti būtu liela nelaime, ja nākamajiem misionāriem gadītos tādas nepatikšanas... Bet kas gan var izdibināt debesu gribu?» — un viņa draudzei draudošā invāzija būtu novērsta. Bet tūdaļ viņš sabijās, un šī doma vien jau sagādāja viņam riebumu. Juzdams, ka auksti sviedri pārklāj pieri, priesteris atbildēja, cik mierīgi spēdams:

— Debesīm ir daudz vārtu. Mēs ieejam pa vieniem, jaunie sludinātāji pa citiem. Vai mēs varam viņiem liegt tiesības darīt labu, kā viņi to prot? Ja viņi vēlas, tad viņiem jānāk.

Viņš neievēroja lielo cienību, kas uzzibsnīja mistera Dzja acīs. Apjucis un nomākts viņš šķīrās no drauga un devās mājup kalnā. Iegājis baznīcā, viņš nokusis apsēdās sānu altāra priekšā. Vērdamies ērkšķiem kronētā sejā, viņš garā lūdzās izturību, viedumu un pacietību.

Līdz jūnija beigām metodistu misija bija gandrīz pabeigta. Pāters Čizems nevarēja piespiest sevi skatīties, kā celtnes aug; no Laternu ielas viņš drūmi izvairījās. Bet, kad mūžīgais nelaimju vēstnesis Jāzeps atnesa ziņu, ka ieradušies abi svešie ārzemju velni, mazis priesteris nopūtās, apvilka savu vienīgo labāko uzvalku, paņēma raibo lietussargu un, saņēmis visus spēkus, devās turp.

Kad viņš piezvanīja, skaņa atbalsojās tukšā telpā, ko pildīja svaigas krāsas un apmetuma javas smaržu sajaukums. Kādu minūti viņš neziņā gaidīja zem plašās zaļa stikla nojumes, tad izdzirda steidzīgus solus, un durvis atvēra maza, savītusi sieviete vidējos gados, tērpusies pelēkos alpaka krāsas svārkos un augstā aizpogātā blūzē.

— Labdien. Es esmu pāters Čizems. Atļāvos atnākt, lai apsveiktu jūs Paitanā.

Sieviete satrūkās, un viņas bāli zilajās acīs ieplaiksnījās bažas.

— Jā. Lūdzu, ienāciet. Esmu misis Fiske. Vilbers... mans vīrs ... doktors Fiske ir augšā. Baidos, ka mēs esam gluži vieni un vēl neesam iekārtojušies! — Steidzīgi viņa atvairīja viesa iebildumus un nožēlu. — Nē, nē... nāciet gan iekšā.

Viņš uzkāpa viņai līdzi vēsā, plašā istabā, kur kāds gadus četrdesmit vecs vīrs, gludi skuvies, īsām, apgrieztām ūsiņām un tikpat maza auguma kā sieva, sēdēja uz kāpnītēm un kārtoja plauktos grāmatas. Saprātīgās, īsredzīgās, pārliecinošās acis sedza biezi briļļu stikli. Platajās nātna biksēs, kas krita pāri ceļgaliem, īsie, tievie stilbi izskatījās ārkārtīgi nožēlojami. Steidzīgi norāpdamies pa kāpnītēm, viņš klupa un būtu gandrīz pakritis.

— Uzmanies, Vilber! — Sievietes rokas satraukumā drebēja. Viņa iepazīstināja abus vīriešus. — Tagad apsēdīsimies... ja vispār iespējams.—Viņa neveiksmīgi centās pasmaidīt. — Žēl, ka vēl nav pienākusi mūsu dzīvokļa iekārta... bet Ķīnā lēnām pierod pie visa.

Viņi apsēdās. Pāters Čizems laipni teica:

— Jūsu jaunais nams ir ļoti jauks.

— Jā, — doktors Fiske runāja, kā atvairīdams uzslavu. — Mums ārkārtīgi laimējās. Naftas magnāts misters Čendlers bija ļoti devīgs.

Brīdi valdīja klusums. Abi misionāri galīgi neatbilda tam, ko priesteris savās bažīgajās gaidās bija cerējis ieraudzīt, un viņš jutās gluži pārsteigts. Viņš pats nebūt nevarēja lepoties ar gigantiskiem miesas apmēriem, bet Fiskes bija tik sīki, ka katra vardarbības doma pati pār sevi jau šķita smieklīga.

Mazais doktors bija maigas dabas, izskatījās pēc īsta grāmatnieka, un kautrais smaids pastāvīgi vīdēja viņa lūpās. Viņa sieva — istabas gaismā Frānsiss tikai tagad varēja viņu īsti aplūkot — bija trausla un maiga, un likās, ka viņas zilajās acīs ik brīdi sakāps asaras. Ar gleznajām rokām viņa kārtoja frizūru, veselu tīkliņā ietvertu cirtu kodaļu, un Frānsiss, gluži satrūcies, atskārta, ka tā ir parūka.

Gluži negaidot doktors Fiske noklepojās un vienkārši teica: — Jums laikam ļoti nepatīk, ka mēs esam šeit.

— Nē, nē... nepavisam. — Tagad savukārt priesteris jutās neveikli.

— Mēs arī reiz piedzīvojām to pašu. Strādājām jaukā vietiņā Lan Hi provincē. Kaut jūs būtu redzējis mūsu firziķu kokus! Deviņus gadus mēs bijām pilnīgi brīvi. Tad ieradās otrs misionārs. Tas nebija katoļu priesteris, — viņš ātri piebilda. — Mums tas nepatika, vai ne, Agnes?

— Jā, mīļais. — Viņa drebelīgi pamāja. — Nerunāsim par to... mēs esam tikuši tam pāri. Mēs esam veci cīnītāji, pāter.

— Vai sen jau strādājat Ķīnā?

— Vairāk nekā divdesmit gadus! Mēs devāmies šurp savā kāzu dienā — traks jauns pāris. Visu mūžu esam ziedojuši. — Pēdējos vārdus runājot, viņa sāka starot dedzīgā smaidā un acīs mitrums nozuda. — Vilber! Man jāparāda pāteram Čizemam Džona fotogrāfija. — Viņa piecēlās un atnesa no kamīna dzegas kādu attēlu sudraba rāmī. — Tas ir mūsu zēns Hārvardā, pirms viņš kā Rodesa stipendiāts pārnāca uz Oksfordu. Jā, viņš vēl ir Anglijā... un strādā mūsu īpašumā pie Tainkāslas dokiem.

Pēdējais vārds izraisīja viņu no stingās pieklājības.

— Pie Tainkāslas! — Viņš pasmaidīja. — Tas ir netālu no manām dzimtajām mājām.

Abām rokām piespiedusi fotogrāfiju pie krūtīm, viņa laimīga un sajūsmināta raudzījās viesī.

— Vai tas nav brīnišķīgi? Cik pasaule gan beigu beigās ir maza! — Viņa novietoja attēlu atpakaļ uz dzegas. — Tagad es ienesīšu kafiju un savus sevišķos pīrādziņus... pēc vecas ģimenes receptes. — Ātri viņa atvairīja viesa iebildumus. — Tas nav nekāds apgrūtinājums. Vilbers ap šo laiku vienmēr bauda mazu launagu. Viņam kuņģis dažreiz sagādā raizes. Kas gan cits lai viņu uzmana!

Frānsiss bija nolēmis uzkavēties minūtes piecas, bet palika veselu stundu.

Fiskes bija dzimuši Jaunanglijā, Meinas štata Bidforas pilsētā. Auguši un precējušies pēc savas ticības stingrajiem likumiem. Kamēr abi stāstīja, Frānsiss gara acīm skatīja savādu, simpātisku vīziju: aukstu, tukšu apvidu, plašas sāļūdens upes, kas plūst cauri sudrabainu bērzu mežiem uz miglā tītu jūru, garām koka mājiņām, baltai baznīcai, kas slejas virs ciemata, kur pa ledainajām ielām iet klusi, tumši stāvi, mierīgi paļaudamies liktenim.

Bet Fiskes bija izvēlējušies citu, grūtāku ceļu. Viņi bija pārdzīvojuši smagas ciešanas. Abi gandrīz nomira ar holeru. Bokseru dumpja laikā, kad noslepkavoja daudzus misionārus, viņi sešus mēnešus pavadīja netīrā cietumā, kur viņiem pastāvīgi draudēja nāvessods. Savstarpējā uzticība un mīlestība uz dēlu bija aizkustinoša. Par spīti nervozitātei, Agnese par abiem ģimenes vīriešiem rūpējās ar lielāko mātes gādību.

Par spīti daudzajiem pārdzīvojumiem, viņa bija īsta romantiķe, kuras dzīve šķita ietverta veselā rūpīgi glabātā suvenīru krājumā. Drīz viņa rādīja Frānsisam ceturtdaļgadsimtu vecu mātes vēstuli, kurā bija rakstīta pīrādziņu recepte, drīz atkal Džona matu cirtu, ko glabāja uz krūtīm medaljonā. Kumodē atradās vesels lēvenis piemiņas lietu: sadzeltējušu vēstuļu paciņas, sakaltusi līgavas buķete, dēla pirmais zobs, lente, ko viņa bija sējusi, pirmoreiz apmeklējot Bidfordas baznīcas sarīkojumu.

Viņai bija pavāja veselība, un, tiklīdz jaunā darbavieta būs iekārtota, viņa dosies sešu mēnešu atpūtā pie dēla uz Angliju. Ar aizkustinošu un sirsnīgu neatlaidību viņa uzplijās pāteram Čizemam, lai tas pasaka visu, kas viņam dzimtenē nokārtojams.

Kad viņš beidzot atvadījās, doktors Fiske palika durvīs stāvam un Agnese pavadīja viesi līdz vārtiem. Viņas acīs sakāpa asaras. — Grūti pateikt, cik laimīga es jūtos, ka jūs tik laipni un mīļi apciemojāt mūs... sevišķi Vilbera dēļ. Pēdējā darbavietā viņam bija tik rūgta pieredze... sakūdīts ienaids un liekulība. Apmeklējot kādu slimnieku, viņu piekāva līdz nemaņai kāds jauns, zvērisks... misionārs, apsūdzot, ka viņš nozadzis slimnieka nemirstīgo dvēseli. — Viņa centās valdīt satraukumu. — Palīdzēsim viens otram. Vilbers ir krietns ārsts. Griezieties pie viņa, kad vien vajadzīgs. — Viņa ātri paspieda viesa roku un devās atpakaļ misijas ēkā.

Pāters Čizems pārnāca mājās ārkārtīgi savādā omā. Nākamajās dienās viņš nedzirdēja par Fiskēm nekā. Bet sestdien uz Svētā Andreja misiju tika atsūtīts vesels sainis pašceptu biskvītu. Kad Frānsiss tos, vēl siltus un ietītus baltā drāniņā, ienesa bērniem ēdamzālē, māsa Marta sapīka.

— Vai tā jaunā domā, ka mēs neprotam cept?

— Viņa grib būt laipna, Marta. Un mums arī jāmēģina tādiem būt.

Jau pāris mēnešus māsu Klotildi mocīja sāpīgs ādas iekaisums. Izmēģināja visas ziedes un mikstūras, sākot ar kalaminu un beidzot ar karbolu, taču nesekmīgi. Sāpes kļuva tik nepanesamas, ka viņa nolēma deviņas dienas viena pati gavēt. Kad pēc nedēļas pāters Čizems viņu atkal ieraudzīja, izsitumi šķita kļuvuši vēl ļaunāki. Uz viņas rokām bija sarkani jēlumi, kas nepārtraukti niezēja. Viņš sarauca pieri un, nevilcinādamies vairs ne brīdi, aizsūtīja zīmīti doktoram Fiskem.

Ārsts ieradās pēc pusstundas. Izmeklēdams slimnieci Godājamās mātes klātienē, viņš nelietoja augstus vārdus, bet slavēja līdzšinējo kopšanu un, parakstījis īpašu līdzekli, kas bija jālieto ik pa trim stundām, neuzkrītoši aizgāja. Pēc desmit dienām nejaukais iekaisums bija nozudis un māsa Klotilde jutās kā no jauna piedzimusi. Taču pēc pirmajiem priekiem viņu sāka mākt šaubas un sirdsapziņas pārmetumi, ko viņa uzticēja biktskrēslam.

— Tēvs... es tik sirsnīgi lūdzu Dievu... un...

— Un jūs izdziedēja protestantu misionārs?

— Jā, tēvs.

— Mans bērns... nešaubieties par savu ticību. Dievs uzklausīja jūsu lūgšanas. Mēs esam tikai rīki viņa rokās... katrs no mums. — Pēkšņi viņš pasmaidīja. — Neaizmirstiet, ko teica vecais Laodzi: reliģiju ir daudz, bet patiesība tikai viena, mēs visi esam brāļi.

Tovakar, kad viņš pastaigājās dārzā, Marija Veronika gandrīz negribīgi teica:

— Šis amerikānis... ir labs ārsts.

Viņš pamāja. — Un labs cilvēks.

Abu misiju darbs ritēja bez starpgadījumiem. Paitanā abām bija vietas diezgan, un abas rūpīgi raudzījās, lai neceltos pārpratumi. Bija skaidri redzams, cik gudri rīkojās pāters Čizems, necenzdamies pēc «rīsa kristiešiem». Viens vienīgs viņa draudzes loceklis gribēja pāriet uz Laternu ielu, bet atgriezās ar īsu vēstuli:

Mīļais Čizem!

Vēstules atnesējs ir slikts katolis un būtu vēl sliktāks metodists.

Vienmēr Jūsu draugs visuaptverošajā Dievā!

Dr. med. Vilbers Fiske

P. S. Ja Jūsu ļaudīm kādreiz nepieciešama kopšana slimnīcā, sūtiet tos droši šurp. Šeit viņiem neviens neklāstīs Bordžesu maldus!

Priestera sirds gavilēja. «Mīļais Debesu Tēvs,» viņš domāja, «cik laimīga varētu būt Tava zeme ar šiem abiem tikumiem — laipnību un iecietību!»

Fiske nelepojās ar savām spējām. Tikai pamazām atklājās, ka viņš ir priekšzīmīgs arheologs un Ķīnas pētnieks. Nepazīstamu sabiedrību arhīviem dzimtenē viņš pastāvīgi sūtīja zinātniskas apceres. Viņa jājamais zirdziņš bija Džeņlunas porcelāns; astoņpadsmitā gadsimta famille noire kolekcija, ko viņš bija savācis ar visādu sīku viltību palīdzību, bija tiešām ievērības cienīga. Kā vairums vīru, pār kuriem valda sievas, viņš mīlēja pastrīdēties, un pēc neilga laika Fiske un Frānsiss bija tik ļoti iedraudzējušies, ka uzmanīgi un veikli, bet reizēm arī visnotaļ dedzīgi debatēja par zināmiem jautājumiem abu ticību doktrīnās. Gadījās, ka dažreiz šķiroties abi savu pretējo uzskatu dēļ bija sagājuši krietni ragos, jo mazais, pedantiskais doktors iekarsis kļuva diezgan neiecietīgs. Bet viņš ātri aizmirsa savas dusmas.

Reiz, pēc šādas saraušanās saticis uz ielas katoļu mācītāju, Fiske apstājās un teica: — Mans mīļais Čizem. Nesen es pārdomāju vārdus, ko dzirdēju mūsu slavenā garīdznieka doktora Eldera Kaminga sprediķī. Viņš sacīja: «Mūsdienu lielākais ļaunums ir Romas katoļu baznīca, kas pastāvīgi aug, pateicoties priesteru nekrietnajām un velnišķīgajām intrigām.» Man jums jāpaskaidro, ka, pirms man radās gods pazīt jūs, es biju pārliecināts, ka augsti cienījamais Kamings grābis savus melus zilā gaisā!

Frānsiss sāji pasmaidīja, palasīja savas teoloģiskās grāmatas un desmit dienas vēlāk formāli paklanījās.

— Mans mīļais Fiske. Kardināla Kuestas katehismā es atradu šādu ļoti zīmīgu piezīmi: «Protestantisms ir amorāla nodarbība, kas zaimo Dievu, pazemo cilvēku un kaitē sabiedrībai.» Man jums jāpaskaidro, ka, pirms man radās gods pazīt jūs, mans dārgais Fiske, es kardināla izteicienu uzskatīju par nepiedodamu. — Pacēlis cepuri, viņš svinīgi aizsoļoja.

Ķīnieši, kas stāvēja tuvumā, nodomāja, ka mazais ārzemju metodistu velns, kurš lokās tādos ārprāta smieklos, ir galīgi jucis.

Tuvojoties oktobra beigām, kādā vētrainā dienā pāters Čizems uz Mandžūru tilta sastapa ārsta sievu. Misis Fiske atgriezās ar iepirkumiem, nesdama vienā rokā tīkliņu, bet ar otru pieturēdama cepuri, ko apdraudēja vēja brāzmas.

— Pasarg, Dievs! — viņa līksmi sauca. — Vai nav briesmīga vētra? Mati būs atkal putekļu pilni. Šovakar tie atkal jāmazgā!

Kaut gan Frānsiss zināja viņas mazo noslēpumu, tomēr noturējās nesmaidījis. Priesteris bija pieradis, ka katrā izdevīgā gadījumā viņa neaizmirst uzsvērt, ka briesmīgā parūka ir pašas mati. Šis sīkais nevainīgās dvēseles traips aizkustināja garīdznieka sirdi.

— Ceru, ka jums klājas labi.

Viņa smaidīja un, galvu noliekusi, sargāja cepuri. — Es jūtos ļoti apmierināta. Bet Vilbers ir saīdzis — rīt es aizbraucu. Nabaga vīrs būs tagad viens. Bet jūs jau vienmēr esat viens — cik jūsu dzīve gan ir vientuļa! — Viņa klusēja. — Pasakiet man visu, ko es Anglijā varu jums nokārtot. Es pirkšu Vilberam drusku veļas — Lielbritānijas vilnas audumiem nekas netiek līdzi. Vai man arī jums kaut ko atvest?

Viņš smaidīdams papurināja galvu, bet tad viņam kaut kas ienāca prātā. — Ja nu jums kādu dienu būtu brīvs laiks... jūs varētu apmeklēt manu veco, labo krustmāti Tainkāslā. Viņu sauc mis Pollija Benona. Acumirkli, es jums uzrakstīšu adresi.

Viņš uzrakstīja adresi ar zīmuļa galu uz papīra gabaliņa, kas tika noplēsts no kāda saiņa viņas pirkumu tīkliņā. Viņa noglabāja to cimdā.

— Un ko es drīkstu viņai pavēstīt?

— Pastāstiet viņai, ka man klājas labi, ka esmu laimīgs... un kas šī par lielisku zemi. Sakiet viņai, ka — ja neskaita jūsu vīru — esmu ievērojamākā persona visā Ķīnā.

Gaišu un siltu skatu viņa raudzījās garīdzniekā. — Varbūt es viņai stāstīšu vairāk, nekā jūs domājat. Sievietes satiekoties mīl parunāt. Uz redzēšanos! Apraugiet reizēm Vilberu. Un esiet uzmanīgs!

Viņa paspieda priestera roku un aizgāja — maza, nabaga sieviete ar dzelzs gribu.

Viņš nolēma Fiski apciemot. Bet nedēļas steidzās ātri, un viņam likās, ka neatliek nevienas brīvas stundas. Vispirms jau Jāzepa mājas būve, un, kad mazā, glītā sarga mājiņa bija uzcelta, notika plašas kāzas, lepna kāzu mesa, kur līgavas plīvuru nesa seši vismazākie skolas bērni. Kad Jāzeps ar jauno sievu bija cienīgi iekārtojies, viņš kopā ar Jāzepa tēvu un brāļiem devās uz Ļū ciemu. Viņš jau ilgi bija sapņojis par priekšposteni, otru mazu misiju Ļū ciemā. Klīda valodas, ka pāri Kuana kalniem būvēs lielu tirdzniecības ceļu. Nākotnē viņam tad palīdzēs kāds jaunāks garīdznieks, kas darbosies šai jaunajā centrā. Stājoties pie sava plāna īstenošanas, viņš uzdeva Ļū ciema draugiem nolīst liekas sešdesmit pūrvietas, tā palielinot turienes aramzemes platību.

Visi šie darbi bija pietiekami attaisnojami, bet pēc pieciem mēnešiem, satiekot Fiski nejauši uz ielas, viņš sajuta mokošu vainas apziņu. Ārsts bija savā labākajā omā, neparasti priecīgs un jautrs, un tam varēja būt tikai viens izskaidrojums.

— Jā, — viņš iespurdzās, bet tūlīt atkal savaldījās. — Jūs uzminējāt. Nākamā mēneša sākumā ieradīsies misis Fiske.

— Priecājos. Vienai ceļojums ir garš.

— Viņai laimējās satikt ļoti patīkamu ceļabiedri.

— Jūsu kundze ir tiešām lieliska.

— Un ļoti labi spēj grozīt lietas pēc sava prāta. — Šķita, ka doktors Fiske apspiež nejēdzīgu vēlēšanos iesmieties. — Kad viņa ieradīsies, mēs jūs gaidīsim vakariņās.

Pāters Čizems maz gāja viesos, viņa dzīvē viesībām nebija lāga vietas, bet tagad, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, viņš apsolīja: — Paldies, es atnākšu.

Trīs nedēļas vēlāk, atgādinot viņa solījumu, no Laternu ielas tika atsūtīta vara plāksnīte, kurā bija iegrebts: «Šovakar pusastoņos, bez ierunām.»

Tas nebija ērti, jo pulksten septiņos viņš bija noteicis vakarlūgšanu, taču dievkalpojumu pārlika pusstundu agrāk, aizsūtīja Jāzepu pēc nestuvēm un devās oficiālās sabiedriskās viesībās.

Metodistu misija mirdzēja vienās ugunīs un šķita neparasti svinīga. Izkāpdams pagalmā, viņš cerēja, ka viesības nebūs pārāk ilgas un garlaicīgas. Viņš nevairījās sabiedrības, bet viņa dzīve šais pēdējos gados bija arvien vairāk pievērsta gara pasaulei, un īpatnējā skotu atturība, ko viņš bija mantojis no tēva, izvērtās ārkārtīgā aizdomībā pret svešiem.

Ieejot augšstāva istabā, ko tagad greznoja puķes un papīra vītnes, viņš jutās atvieglots, redzot tikai namatēvu un namamāti, kas abi stāvēja kamīna uguns priekšā ar sasarkušām sejām kā bērni, kas gaida svētku kulminācijas punktu. Ārsta biezie briļļu stikli priecīgi iemirdzējās, turpretī misis Fiske ātri steidzās pretī un saņēma viesa roku.

— Cik laimīga esmu, ka redzu jūs atkal — nabaga novārtā pamesto, maldos iestigušo cilvēku!

Viņas apsveikuma sirsnību nebija iespējams pārprast. Viņa izskatījās pat mazliet citāda. — Arī es priecājos, ka esat laimīgi atkal mājās. Dzirdēju, ka ceļojums veicies lieliski.

— Jā, jā, brīnišķīgs ceļojums! Mūsu mīļajam dēlam klājas labi. Žēl, ka viņš nav šovakar mūsu vidū! — Viņa pļāpāja strauji — kā aušīga, jauna meitene, acīs mirdzēja satraukums. — Man jums ir daudz, ko stāstīt. Bet jūs visu dzirdēsiet... patiešām dzirdēsiet... tiklīdz ienāks mūsu otrais viesis.

Viņš nespēja noslēpt jautājošu izbrīnu.

— Jā, šovakar mēs būsim četri. Kāda dāma ... par spīti mūsu dažādajiem uzskatiem... tagad mana labākā draudzene. Viņa šeit ciemojas. — Pamanījusi Frānsisa izbrīnu, viņa apjuka un nervozi stostījās: — Mans mīļais, labais pāter, lūdzu, jūs tak uz mani nedusmosities. — Viņa pagriezās pret durvīm un sasita plaukstas. Tā bija norunātā zīme.

Durvis atvērās, un istabā ienāca krustmāte Pollija.

VIII

Klostera virtuvē krustmāte Pollija un māsa Marta nepievērsa ne mazāko uzmanību pazīstamajām tālo šāvienu skaņām, kas arī šajā 1914. gada septembra dienā atbalsojās kalnos. Marta vārīja pusdienu, rīkodamās ap veselu lēveni spožu vara pannu, Pollija stāvēja pie loga un gludināja linu autus. Trijos aizvadītajos mēnešos abas bija kļuvušas nešķiramas kā divas melnas vistas lauku sētā. Katra cienīja otras izcilās spējas. Pēc Martas domām, Pollijas tamborējumi bija vissmalkākie, kādus viņa savā mūžā redzējusi, un Pollija, izpētījusi Martas krusta dūrienus, pirmo reizi mūžā atzina, ka ar savējiem netiek tiem līdzi. Un, protams, abām bija temats, par ko vienmēr varēja runāt.

Pollija, aprasinājusi audeklu, pacēla gludekli pie vaiga, lai pārbaudītu, cik tas karsts, un norūpējusies teica: — Viņš atkal izskatās pavisam slikti. — Ar vienu roku Marta ielika pavardā jaunu malku, ar otru domīgi maisīja viru. — Kā tad citādi? Viņš jau nekā neēd.

— Jaunībā viņam bija laba ēstgriba.

Beļģiete paraustīja plecus. — No visiem priesteriem, kurus esmu pazinusi, viņš ēd vissliktāk. Es pazinu lieliskus izēdājus. Piemēram, mūsu Metjē klostera abats — seši zivju ēdieni lielajā gavēnī! Es domāju tā: ja maz ēd, kuņģis saraujas. Tad vairs daudz nevar ieēst.

Neapmierināta Pollija pašūpoja galvu. — Vakar es viņam ienesu svaigus cepumiņus. Viņš paraudzījās uz tiem un teica: — Kā lai ēd, ja visā zemē tūkstoši ir izsalkuši?

— Ha! Tie būs vienmēr izsalkuši. Šai zemē ir pat parasts ēst zāli.

— Bet tagad viņš saka, ka visu šo cīņu dēļ, kas pašlaik notiek, kļūšot vēl ļaunāk.

Māsa Marta pagaršoja lielisko pot au feu viru, un viņas sejā parādījās apmierinātība. Pagriezusies pret Polliju, viņa saviebās. — Šeit kaujas pastāvīgi. Tāpat kā pastāvīgi valda bads. Mums Paitanā bandīti ir tas pats, kas jums Anglijā rīta kafija. Viņi pašaudās — jūs tagad pati dzirdat —, tad pilsēta samaksā nodevas un viņi dodas mājup. — Sakiet — vai viņš ēda manus cepumiņus?

— Vienu apēda. Jā, un teica, ka garšojot lieliski. Tad viņš lika pārējos aiznest Godājamajai mātei, lai izdala mūsu nabagiem.

— Labā tēva rīcība dzen mani izmisumā! — Lai gan ārpus virtuves māsa Marta bija maiga kā mātes piens, tagad viņā zvēroja dusmu zibeņi. — Dot, dot un dot! Kamēr novelk gandrīz pats savu ādu. Vai lai pastāstu, kas notika pagājušajā ziemā? Kādu dienu pilsētā viņš novilka savu mēteli, jauno, labo mēteli, ko mēs, visas māsas, viņam darinājām no vislabākās ārzemju vilnas drānas, un atdeva to kādam pusnosalušam diedelniekam, jo sniga sniegs. Tur vienkārši trūkst vārdu. Godājamā māte viņam pārmeta. Viņš pavērās viņā ar savu pārsteigto skatienu, kas aizvaino līdz sirds dziļumiem, un teica: «Kādēļ ne? Kāda nozīme sludināt kristīgo ticību, ja mēs paši nedzīvojam kā kristieši? Lielais Pestītājs atdotu mēteli šim nabagam, kādēļ lai es to nedarītu?» Kad Godājamā māte dusmīgi aizrādīja, ka mētelis bija mūsu dāvana, viņš stāvēja, aukstumā drebot, un smaidīdams teica: «Tad jūs esat krietni kristieši, ne es.» Vai tam var ticēt? Ja jūs būtu augusi tādā zemē kā es, kur taupība ir pirmais dzīves likums, tad uztrauktos tāpat. Diezgan! Sēdīsimies pie viras. Ja mēs gaidīsim, līdz paēd ēdelīgo bērnu bars, izsalkumā noģībsim.

Pāters Čizems atgriezās no pilsētas. Iedams gar pavērto logu, viņš pamanīja, ka abas sievietes sēž pie azaida. Tumšā rūpju ēna izzuda viņa sejā, un viņš viegli pasmaidīja.

Kaut gan Frānsiss sākotnēji bažījās, Polijas apciemojums rādījās patiesi veiksmīgs; viņa apbrīnojami viegli iekļāvās misijas dzīves lokā un izturējās rāmi kā savā Blekpūles vīkendā. Nebēdādama par laiku, sauli vai lietu, viņa katru dienu uzmeklēja savu mīļo soliņu virtuves dārzā pie kāpostu galvām un sēdēja ar adīkli tur stundām ilgi. Acīs viņai mirdzēja apmierināts smaids, pleci bija iztaisnoti, elkoņi piespiesti pie sāniem un pie kājām skaļi ņurrāja dzeltenais misijas kaķis. Viņa bija vecā Fu sirdsdraudzene. Dārznieks bieži nāca pie viņas, lai parādītu milzīgus dārzeņus un pēc zīmēm un drūmiem pravietojumiem prognozētu laiku.

Krustmāte nekad nejaucās māsu darīšanās un nekritizēja tās. Viņai piemita apbrīnojama instinktīva takta sajūta, kura balstījās uz klusēšanas spēju un dzīvesveida vienkāršību. Nekad viņa vēl nebija jutusies tik laimīga. Viņas karstākā vēlēšanās bija piepildījusies. Viņa skatīja Frānsisu kā Dieva kalpu, skatīja viņa misionāra darbu un sirdī pavisam klusi baudīja apziņu, ka visā drusciņ ir arī viņas nopelns; runāt par to viņai nekad neienāktu prātā. Sākotnēji bija paredzēts, ka viņa ciemosies divus mēnešus, bet nu jau viņas uzturēšanās laiks bija pagarināts līdz janvārim.

Vienīgais, ko viņa nožēloja, vienkārši izsakoties, bija tas, ka šai ceļojumā nebija devusies jau agrāk. Kaut gan viņai bija vajadzējis apkalpot Nedu no galvas līdz kājām, arī pēc brāļa nāves viņa nejutās atbrīvota no atbildības. Džūdija ar savu dīvaino raksturu, svārstīgo dabu un allaž mainīgajiem nākotnes nodomiem sagādāja lielas raizes. Pēc pirmās darba vietas Tainkāslas pilsētas valdē Džūdija izmēģināja vismaz duci darbvedes vietu, bet pēc lieliska, jūsmīga sākuma darbs viņai drīz vien riebās. Pēc sekretāres gaitām viņa izmēģināja skolotājas darbu, bet pamatskolas kursa mācīšana viņu neapmierināja, un reiz viņa pat domāja par iestāšanos klosterī. Tagad, jau divdesmit septiņu gadu vecumā, viņa atklāja, ka īstais dzīves uzdevums ir slimo kopējas arods, un iestājās par mācekli Nortamberlendas pilsētas slimnīcā. Šis apstāklis tad arī Pollijai deva iespēju atbraukt pie Frānsisa, taču viņas brīvība — ak vai! — bija tikai acumirklīga. Jau pēc četriem īsiem mēnešiem Džūdija zaudēja dūšu savās mācekles gaitās un sāka sūtīt žēlabainas vēstules, kas lika noprast, ka Pollijai derētu drīz atgriezties un palīdzēt nabaga radiniecei.

Kad Frānsiss izveidoja Pollijas mūža rakstu — pamazām, jo viņa nebija runīga un daudz ko par sevi neatklāja, — viņš krustmāti gandrīz jau iecēla svēto kārtā. Taču viņai nebija tādas nemainības kā ģipša tēlam. Arī viņai bija savas vājās vietas, un viņa joprojām bija saglabājusi lieliskas spējas izdarīt kaut ko nevietā. Piemēram, ar vērā ņemamu ierosmi un sirsnīgu vēlēšanos palīdzēt Frānsisam darbā viņa atgrieza kristīgajā ticībā divas nomaldījušās dvēseles, kas viņas pastaigā pa Paitanas ielām prata verdziski pielavīties viņas personai un makam. Frānsisam vajadzēja krietni nopūlēties, līdz atsvabināja krustmāti no Hozanna un Filomēnas Vaniem.

Jau tikai mierinājuma dēļ, ko sniedza viņu ikdienas sarunas, Frānsisam bija iemesls augstu vērtēt šo apbrīnojamo sievieti. Tagad, kad pēkšņi atkal tuvojās smagu pārbaudījumu laiks, viņš ar visu sirdi pieķērās viņas veselīgajam saprātam.

Kad viņš nonāca pie mājas, lieveņa verandā viņu jau gaidīja māsa Klotilde un Anna. Viņš nopūtās. Viņam nav pat tik daudz miera, lai klusībā pārdomātu satraucošās ziņas, ko nupat bija dzirdējis.

Klotildes bālā seja bija nervozi pietvīkusi. Mūķene stāvēja Annai cieši blakus gluži kā cietumsargs, turēdama viņu ar tikko pārsietu roku. Annas tumšajās acīs dzirkstīja izaicinājums. Viņa smaržoja pēc parfīma.

Pamanījusi mācītāja jautājošo skatienu, Klotilde strauji ievilka elpu. — Es lūdzu Godājamo māti, lai atļauj man Annu atvest. Galu galā grozu pinēju telpā viņa ir manā īpašā uzraudzībā.

— Jā, māsa? — Pāters Čizems centās runāt mierīgi. Māsa Klotilde drebēja histēriskā sašutumā.

— Es tik daudz ko no viņas esmu pacietusi. Nekaunīga, nepaklausīga un slinka. Redzēju, kā viņa kūda pārējās meitenes. Turklāt zog. Tagad pat viņa smaržo pēc mis Benonas odekolona. Bet šoreiz...

— Jā, un tālāk, māsa?

Māsa Klotilde piesarka vēl vairāk. Viņai tas bija lielāks pārbaudījums nekā bezkaunīgajai Annai.

— Viņa iet pa naktīm ārā. Jūs zināt, ka apkārtnē tagad visur klīst kareivji. Viņa visu pagājušo nakti ir bijusi kopā ar kādu Vai Ču vīru; savā gultā viņa nav gulējusi. Un, kad es viņu šorīt rāju, viņa man uzbruka un sakoda.

Pāters Čizems pievērsa skatienu Annai. Likās neticami, ka mazais bērniņš, ko toreiz ziemas naktī viņš turēja rokās kā debesu dāvanu, tagad stāvēja viņa priekšā kā spītīga un ietiepīga jauna sieviete, tuvu divdesmitajam dzīves gadam. Meitene savam vecumam izskatījās |oti nobriedusi, kuplām krūtīm, lielām acīm un valšķīgām lūpām. Viņa vienmēr atšķīrās no pārējiem bērniem, palika pie sava, izturējās nekaunīgi, nekad pazemīgi: šoreiz raksti nepiepildījās — Anna nekļuva par eņģeli.

Smagais slogs, kas spieda dvēseli, darīja viņa balsi maigu. — Vai tev nav nekā, ko teikt, Anna?

— Nē.

— Nē, tēvs, — iešņācās māsa Klotilde. Anna viņai uzmeta nīgru, naidīgu skatienu.

— Šķiet bēdīgi, ja pēc visa tā, ko esam mēģinājuši darīt tavā labā, tu mums šādi atmaksā. Vai neesi šeit laimīga?

— Nē, neesmu.

— Kādēļ?

— Tāpēc, ka nevēlējos iet klosterī. Jūs pat neesat mani nopirkuši. Es nācu par velti. Un man apnicis skaitīt lūgšanas.

— Bet tu visu laiku neskaiti lūgšanas. Tev ir darbs.

— Es negribu pīt grozus.

— Tad mēs sagādāsim tev citu darbu.

— Ko tad? Vai šūšanu? Vai man būs visu mūžu tikai jāšuj?

Pāters Čizems centās smaidīt. — Protams, ne. Kad tu iemācīsies visu dzīvei noderīgo, kāds mūsu jaunais puisis gribēs tevi apprecēt.

Viņa pāteram veltīja nicīgu vīpsnu, kas skaidri nozīmēja: es vēlos satraucošākas lietas nekā jūsu jaunos puišus.

Brīdi klusējis, mācītājs runāja ar nelielu īgnumu, jo meitenes nepateicība viņu aizvainoja. — Neviens negrib turēt tevi pret tavu gribu. Bet, iekams apkaimē nevalda mierīgāka dzīve, tev šeit jāpaliek. Pilsētu var piemeklēt liela nelaime. Es runāju nopietni. Šeit tu esi drošībā. Bet tev jāpakļaujas noteiktajai kārtībai. Tagad ej kopā ar māsu un klausi viņai. Ja es dzirdēšu, ka tu neklausi, būšu ļoti dusmīgs.

Viņš atlaida abas sievietes. Kad Klotilde pagriezās, lai ietu, viņš teica:

— Māsa, palūdziet Godājamo māti, lai atnāk pie manis.

Noskatījies, kā viņas aiziet pār pagalmu, pāters iegāja istabā. It kā nebūtu jau diezgan smagi ap sirdi!

Kad pēc piecām minūtēm ienāca Marija Veronika, viņš stāvēja pie loga un lūkojās lejā uz pilsētu. Viņš lēni uzrunāja ienācēju: — Mīļais draugs, man jums jāpastāsta divas ļaunas vēstis. Pirmā vēsts ir tāda, ka vēl pirms gada beigām pie mums ļoti iespējams karš.

Māsa mierīgi lūkojās viņā un gaidīja. Priesteris pievērsās istabai.

— Es tikko biju pie mistera Dzja. Karš ir neizbēgams. Gadiem ilgi šajā provincē rīkojās Vai Ču. Kā zināt, ar saviem nodokļiem un nodevām viņš izsūca zemniekus līdz nāvei. Ja tie nemaksāja, viņš nodedzināja veselus ciemus un noslepkavoja visas ģimenes. Paitanas tirgotāji prata līdz šim atpirkties no šī nezvēra cilvēka izskatā. — Brīdi viņš klusēja. — Tagad mūsu apvidū parādījies cits kara kungs, ģenerālis Naiaņs no Jandzi lejteces. Par viņu stāsta, ka tas neesot tik ļauns kā Vai Ču — arī mūsu vecais draugs Saņs pārgājis viņa pusē. Bet viņš grib iegūt Vai Ču provinci, tas ir, tiesības izsūkt ļaudis. Viņš nolēmis iesoļot Paitanā. No abiem atpirkties nav iespējams. Atpirkties var tikai no uzvarētāja. Tādēļ abām pusēm šoreiz jācīnās.

Marija Veronika viegli pasmaidīja. — Lielāko daļu no visa tā es jau zināju. Kādēļ jūs šodien esat tik drūms?

— Varbūt tāpēc, ka gaisā ir kara elpa. — Viņš uzmeta viņai savādu, sasprindzinātu skatienu. — Un tādēļ, ka gaidāmas sīvas kaujas.

Viņas smaids kļuva platāks. — Ne jums, ne man nav bail no kaujām.

Iestājās klusums. Viņš novērsa skatienu. — Es domāju par mums, kas šeit, aiz pilsētas vārtiem, ir neaizsargāti. Vai uzbruks pilsētai, mēs atradīsimies pašā cīņu vidū. Vēl vairāk es domāju par tautu — tik nabagu, tik nespēcīgu un tik izsalkušu. Es esmu šos ļaudis iemīlējis no visas sirds. Viņi vēlas vienīgi dabūt iztiku no sava zemes gabaliņa un mierīgi ar ģimenēm dzīvot savās mājiņās. Gadiem ilgi tos apspieda viens varmāka. Tagad viņiem rokās iespiež ieročus, tāpēc ka parādījies otrs, — jā gan, mūsu draudzes locekļu rokās —, plivina karogus un kliedz parastos cīņas saukļus: par brīvību un neatkarību. Viņu starpā kurina naidu. Divi varmākas to vēlas, un šie nabaga ļaudis klups cits citam virsū. Un kādēļ īsti? Pēc kautiņa, kad apklusīs šāvieni un izklīdīs dūmi, viņiem būs jāmaksā vēl lielākas nodevas, jādzīvo vēl lielākā apspiestībā un verdzībā nekā senāk. — Viņš nopūtās. — Kā lai nebēdājas par šiem nabagiem?

Mūķene sakustējās mazliet nepacietīgi. — Jūs neesat augstās domās par kariem. Daudzi kari var būt taisnīgi un slavas pilni! Vēsture to pierāda. Mana dzimta gājusi daudzās tādās kaujās.

Frānsiss ilgi kavējās ar atbildi. Kad viņš pēdīgi pievērsās māsai, ēnas ap viņa acīm bija kļuvušas vēl tumšākas. Viņš runāja smagi un lēni. — Savādi, ka jūs taisni šai brīdī to pieminat. — Viņš apklusa un atkal novērsa skatu. — Mūsu mazās nelaimes ir kādas daudz lielākas katastrofas atbalss. — Viņam bija grūti, ļoti grūti turpināt. — Misters Dzja ar īpašu sūtni saņēmis ziņu no saviem Sensjanas darījumu partneriem. Vācija ir ieņēmusi Beļģiju un karo ar Franciju un Angliju.

Īsa pauze. Tad viņas seja pārvērtās. Viņa neteica ne vārda, bet stāvēja kā mēma, viņas galva palika nekustīga, nedabīgi sastingusi.

Beidzot viņš teica: — Pārējie to arī drīz zinās. Bet mēs nedrīkstam pieļaut, ka misijā tādēļ rastos kādas pretišķības.

— Nē, nedrīkstam. — Māsas atbilde skanēja mehāniski; varētu domāt, ka viņas skatiens kavējas tūkstošiem jūdžu tālu.

Pēc pāris dienām parādījās pirmās zīmes: mazs, steigā ar raibiem diegiem uz zīda drānas izšūts Beļģijas karodziņš, izlikts māsas Martas guļamistabas loga visredzamākajā vietā. Tai pašā dienā Marta agrāk nekā parasti aizgāja no aptiekas, un, iesteigusies klosteri, izgrūda nervozu gandarījuma nopūtu. Bija pienācis sūtījums, ko viņa gaidīja par visu vairāk: laikraksti. Sainī atradās dienas laikraksts Intelligence, ko amerikāņi izdeva Šanhajā; tas pienāca apmēram reizi mēnesi, ar dažādām laika atstarpēm. Bailēs un cerībās drebošiem pirkstiem mūķene pie loga steidzīgi atvēra saņemto saini.

Kādu minūti viņa uztraukti šķirstīja avīžu lapas. Tad izgrūda skaļu kliedzienu.

— Ak briesmoņi! Mans Dievs, kā to var izturēt! — Neatraudama acis no laikraksta, viņa steidzīgi pamāja Klotildei, kas bija ieskrējusi istabā un tagad piesteidzās, tā paša magnētiskā spēka vilkta. — Skaties, māsa! Viņi ieņēmuši Luvēnu — katedrāle drupās. Un Metrjē — desmit kilometrus no manām mājām — nolīdzināta ar zemi. Ak mans Dievs! Kas tā bija par skaistu un ziedošu pilsētu!

Kopīgās nelaimes vienotas, abas māsas noliecās pār laikrakstu lapām un lasot ik pa brīdim šausmās iekliedzās.

— Pat altāris sadragāts! — Marta lauzīja rokas. — Metrjē! Kad man vēl bija tikai septiņi gadi, es uz turieni braucu kopā ar tēvu. Kas tas bija par tirgu! Tai dienā mēs nopirkām divpadsmit pelēkas zosis... brangas un taukas... un tagad...

Klotilde, iepletusi acis, lasīja Marnas kaujas aprakstu. — Viņi nogalē mūsu krietnos ļaudis. Kāda slepkavība, kāds grēks!

Pa to laiku ienāca Godājamā māte un mierīgi apsēdās pie galda. Klotilde viņas ienākšanu nemaz nepamanīja, bet Marta to pa acu galam ievēroja, un viņas uztraukums auga.

Viņā verda tik liels sašutums, ka balss trīcēja, rādot ar pirkstu uz kādu rindkopu. — Paklausieties, Klotilde: «No drošiem avotiem mums ziņo, ka vācu iebrucēji piesmējuši Luvēnas klosteri. Apstiprinājušās arī ziņas, ka nežēlīgi noslepkavoti daudzi bērni.»

Klotilde bija bāla kā ziloņkauls. — Franču—prūšu karā notika tas pats. Tie ir necilvēki. Nav brīnums, ka šis amerikāņu laikraksts tos jau dēvē par huņņiem. — Pēdējo vārdu viņa gandrīz izšņāca.

— Es nevaru pieļaut, ka jūs tādiem vārdiem runājat par manu tautu.

Klotilde apsviedās un jutās tik pārsteigta, ka viņai vajadzēja satvert palodzi. Bet Marta bija sagatavojusies.

— Jūsu tauta, Godājamā māt? Es jūsu vietā ar to nelepotos. Cietsirdīgi mežoņil Bērnu un sieviešu slepkavas!

— Vācu kareivji ir godavīri. Es neticu, ko raksta šī vulgārā lapa. Tas nav tiesa.

Marta iespieda rokas sānos; viņas skarbajā zemnieces balsī spiedza atriebība. — Vai arī tas nav tiesa, ko šī vulgārā lapa raksta par jūsu godavīru armijas iebrukumu mazā, miermīlīgā zemītē?

Tagad Godājamā māte bija vēl bālāka nekā Klotilde.

— Vācijai jāatgūst pienācīgā vieta pasaulē.

— Viņi nokauj un laupa, sagrauj katedrāles un tirgus laukumus, kur es pavadīju savu bērnību, jo grib iegūt pasauli, sauli un mēnesi, mantrausīgie cūkas...

— Māsa! — Arī uztraukumā nezaudēdama cieņu, Godājamā māte piecēlās. — Pasaulē ir vēl tāda lieta kā taisnība. Vācija un Austrija nekad nav dabūjušas taisnību. Un neaizmirstiet, ka arī mans brālis tagad cīnās, kaldinot jauno teitoņu likteni. Tādēļ es, jūsu priekšniece, aizliedzu lietot šādas neķītras lamas, kas nupat vēl tikai apgānīja jūsu lūpas.

Neciešama pauze. Tad viņa apgriezās un gāja ārā no istabas. Kad viņa jau atradās pie durvīm, Marta iebrēcās: — Jūsu lieliskais liktenis vēl nav izkaldināts. Sabiedrotie karu uzvarēs.

Marija Veronika salti un līdzjūtīgi pasmīnēja. Tad viņa aizgāja.

Ķilda iekarsa. To vēl vairāk iekvēlināja skopās ziņas, kas reizēm atklīda līdz misijai, kurai arī draudēja kara briesmas. Lai gan abas māsas — francūziete un beļģiete — nebija nekad sevišķi draudzējušās, tagad viņas jutās nešķiramas. Marta rūpējās par vājāko Klotildi, bažījās par viņas veselību, ārstēja draudzenes nepatīkamo klepu un maltītēs deva labākos kumosus. Visiem redzot, abas adīja cimdus un zeķes, ko sūtīja nabaga blessés. Godājamās mātes klātienē viņas ar daudzām nopūtām un netiešiem mājieniem runāja par savām mīļotajām dzimtenēm, taču rūpējās, ai, kā rūpējās, lai viņu priekšniecei nerastos iemesls iejaukties. Tad Marta ar dīvainu zīmīgumu ieminējās: — Iesim aizlūgt par mūsu mērķi.

Marija Veronika pacieta visu, lepni klusēdama. Arī viņa lūdza — par uzvaru. Dievvārdos pāters Čizems redzēja vienā rindā visas trīs mūķenes, kas ar jūsmīgi pret debesīm paceltiem skatieniem lūdzās katra par savu uzvaru, turpretī viņš, uztraucies un nobēdājies, jo Vai karaspēka daļas soļoja gar pakalnu šurp un turp un ļaudis runāja par Naiaņa galīgās mobilizācijas pavēli, lūdzās par mieru... par ļaužu drošību un par maizīti saviem mazajiem.

Tad māsa Klotilde sāka mācīt savai klasei Marseljēzu. To viņa darīja slepeni, kad Godājamā māte uzturējās grozu pītuvē otrā misijas pusē. Skolniekiem bija vieglas galvas, un viņi dziesmu iemācījās ātri. Kādu pēcpusdienu, kad Marija Veronika, nogurusi un ievērojami nomākta, lēnā solī nāca pāri pagalmam, pa atvērto logu skaļā klavieru pavadījumā atskanēja Francijas nacionālā himna.

Allons, enfants de la patrie...

Mirkli Veronika apstājās, tad viņas augums, kas nupat vēl šķita noguris, spēji saslējās. Viņa saņēma visus spēkus. Paceltu galvu viņa turpināja gaitu.

Tuvojoties mēneša beigām, kādā pēcpusdienā Klotilde, kā parasti, vadīja stundu. Skolnieki, kas tagad katru dienu dziedāja Marseljēzu, pašlaik nobeidza katehisma nodarbību. Atbilstoši nesen ieviestajam paradumam māsa Klotilde teica:

— Nometieties ceļos, mīļie bērni! Noskaitīsim mazu lūgšanu par varonīgajiem franču karavīriem.

Bērni paklausīgi nometās ceļos un trīs reizes atkārtoja «Esi sveicināta».

Klotilde gribēja likt bērniem piecelties, bet satrūkusies pamanīja, ka viņai aiz muguras stāv Godājamā māte. Marija Veronika bija laipna un mierīga. Vērdamās pāri māsas Klotildes plecam, viņa uzrunāja klasi:

— Un tagad, bērni, būtu tikai pareizi, ja jūs to pašu lūgšanu noskaitītu arī par varonīgajiem vācu kareivjiem.

Klotildes seja kļuva netīri bāla. Viņai aizrāvās elpa.

— Šī ir mana klase, Godājamā māt.

Marija Veronika viņu neievēroja. — Tātad sāksim, mīļie bērni, par varonīgajiem vācu karavīriem: «Esi sveicināta, Jaunava Marija ...»

Klotilde iekampa elpu, bālās lūpas atsedza mazos zobus. Konvulsīvi viņa atvēzējās un iecirta savai priekšniecei pļauku.

Iestājās drausmīgs klusums. Klotilde apraudājās un šņukstēdama izmetās no klases.

Marijas Veronikas augumā nesakustējās itin nekas. Ar to pašu laipno smaidu viņa uzrunāja bērnus:

— Māsai Klotildei kļuva nelabi. Jūs redzējāt, ka viņa noreiba un pagrūda mani. Es pabeigšu stundu. Bet vispirms, bērni, trīs reizes «Esi sveicināta» par varonīgajiem vācu karavīriem.

Kad lūgšana bija galā, viņa mierīgi apsēdās uz augstās katedras un atvēra grāmatu.

Tovakar, negaidot iegājis aptiekā, pāters Čizems. pārsteidza māsu Klotildi, kas atmērīja krietnu devu hlorodīna. Viņam ienākot, tā strauji apgriezās un gandrīz būtu nosviedusi mēģeni ar zālēm. Viņas vaigos uzliesmoja nepatīkams sārtums. Notikums skolā viņu bija tā satraucis, ka viņa atradās tuvu nervu sabrukumam.

Viņa stostījās: — Es paņēmu mazliet kuņģim. Šajās dienās mums ir tik daudz pārdzīvojumu...

Vērodams atmērītās zāles un nonnas uztraukumu, viņš saprata, ka tā vēlas nomierinošu līdzekli.

— Es nelietotu šo līdzekli visai bieži, māsa. Tajā ir laba tiesa morfija!

Kad Klotilde izgāja, viņš ieslēdza pudeli inžu skapī. Stāvot tukšajā aptiekā un mocīdamies domās par tuvējām briesmām, viņā pamazām auga dusmas par sieviešu bezjēdzīgo strīdu. Viņš bija cerējis, ka tas rims. Bet tas nerima. Pēkšņi izšķīries, viņš cieši saknieba lūpas.

Otrā dienā pēc stundām viņš lika pasaukt visas trīs māsas. Kad tās nostājās viņa rakstāmgalda priekšā, viņš neparasti bargu seju runāja gandrīz vai asi.

— Mani ļoti apbēdina jūsu izturēšanās tādā laikā kā šis. Ilgāk tā tas nedrīkst turpināties. Jums nav nekāda attaisnojuma vispār.

Pēc īsa klusuma Klotilde iebilda drebošā balsi:—Mums ir attaisnojums. — Mirkli parakņājusies tērpa kabatā, viņa izvilka saburzītu laikraksta izgriezumu. — Lūdzu, izlasiet. To rakstījis mūsu kardināls.

Viņš pārskatīja izgriezumu un lēnā balsī skaļi izlasīja. Tas bija ziņojums par uzsaukumu, ko no Parīzes Svētās Dievmātes katedrāles kanceles nolasīja kardināls Amets. — «Mīļie brāļi, Francijas un tās sabiedroto karavīri! Visuvarenais Kungs un Dievs ir ar mums. Pagātnē viņš mums palīdzēja kļūt slaveniem, līdzēs arī tagad nestundā. Dievs stāv klāt mūsu varonīgajiem karavīriem kauju laukos, viņš dod spēku to ieročiem un tērpj viņus cīņai ar ienaidnieku. Tas Kungs sargās savus ļaudis. Tas Kungs dos mums uzvaru ...»

Viņš apklusa, jo negribēja vairs tālāk lasīt.

Telpā iestājās stings klusums. Klotildes galva trīcēja nervozā triumfā, un Martas seja pauda stūrgalvīgu paštaisnību. Taču Marija Veronika nebija pieveikta. Stīvi viņa savukārt izņēma no melnas drānas somiņas, ko nēsāja pie jostas, rūpīgi salocītu izgriezumu.

— Es nezinu neko par kāda franču kardināla aizspriedumainajiem uzskatiem. Šeit ir Ķelnes, Minhenes un Esenes triju arhibīskapu kopīgs vēstījums vācu tautai. — Viņa sāka lasīt lepnā, saltā balsī. — «Mūsu tēvuzemes mīļotie dēli! Dievs ir ar mums šai patiesi taisnīgajā karā, kas mums tagad uzspiests. Tādēļ mēs Dieva Tā Kunga vārdā pavēlam jums līdz pēdējam asins pilienam cīnīties par mūsu valsts slavu un godu. Savā neizmērojamā gudrībā un patiesībā Dievs zina, ka taisnība ir mūsu pusē, un Dievs mums dos...»

— Diezgan!

Frānsiss pārtrauca viņu, cenzdamies savaldīties. Viņu plosīja dusmas un izmisums. Šeit, viņa priekšā, bija iemiesots visas cilvēces ļaunums un liekulība. Pēkšņi viņu sagrāba dzīves bezjēdzības apziņa. Bezcerība viņu pieveica.

Viņš sēdēja, atbalstījis galvu rokā, un lēni teica: — Patiesi, Tam Kungam kļūs nelabi, ka tik daudz pēc Viņa brēc.

Nespēdams valdīt pār savām jūtām, viņš pēkšņi piecēlās un sāka staigāt pa istabu. — Es nevaru kardinālu un arhibīskapu pretrunas atspēkot ar jaunām pretrunām. Es to arī neiedrošinātos. Es neesmu nekas — nenozīmīgs skotu priesteris, kas dzīvo Ķīnas vidienes džungļos bandītu kara priekšvakarā. Bet vai tad jūs neredzat visa šī pasākuma nejēdzību un trakumu? Mēs, svētā katoļu baznīca — jā, visas lielās kristiešu baznīcas —, atzīstam pasaules karu. Vēl vairāk, mēs viņu svētām. Ar liekulīgu smaidu un apustulisku svētību mēs sūtām miljonus mūsu ticīgo dēlu, lai tos sakropļo un nonāvē, lai tos samaitā pie miesas un pie dvēseles, lai tie cits citu nokauj un iznīcina. Patriotisms! Karalis un valdnieks! No tūkstoš izrotātām kancelēm: «Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder...» Viņa acis dega, skatiens maldījās telpā un rokas sažņaudzās. — Mūsdienās nevalda vairs ķeizari, bet tikai naudas vīri un politiķi, kas grib dimanta raktuves Āfrikā un kaučuku verdzinātajā Kongo. Kristus sludināja bezgalīgo mīlestību. Viņš mācīja, ka cilvēkiem jākļūst brāļiem. Viņš nekāpa kalnā un nesauca: «Nokauj! Nokauj! Ej sētā un triec durkli sava brāļa krūtīs!» Tā nav viņa balss, kas šodien atskan kristīgajās baznīcās un lielajās katedrālēs. Tur skan gļēvuļu un iztapoņu balsis... — Viņa lūpas drebēja. — Mēs, kas nākam Dieva vārdā un Viņam kalpojam šais svešajās zemēs, ko saucam par pagānu zemēm, kā mēs varam iedrošināties pievērst tautu ticībai, ko mūsu pašu darbi vērš melīgu? Kāds brīnums, ja viņi par mums smejas! Kristīgā ticība — melu ticība! Šķiru cīņu, naudaskāres un nacionālo naidu ticība! Bezdievīgu karu ticība! — Viņš aprāvās. Lielas sviedru lāses tecēja pār viņa seju, tumšajās acīs dega ciešanas. — Kādēļ baznīca neizmanto šo izdevību? Kāda izdevība tagad pierādīt, ka tā ir dzīvā Kristus līgava! Nesludināt naidu un nokaušanu, bet saukt visās zemēs ar visu bīskapu, arhibīskapu un pāvesta mēlēm: «Metiet ieročus pie malas! Mēs jums pavēlam nenokaut.» Jā, sāktos vajāšanas un nāvessodi. Bet tie būtu mocekļi, ne slepkavas. Viņu nāve mūsu altārus svētītu, nevis apgānītu. — Balsij mainoties, viņš kļuva rāmāks, dīvaini pravietisks. — Baznīca cietīs sava gļēvuma dēļ. Odze, ko tā audzē pie savām krūtīm, reiz krūti dzels. Svētīt ieroču varu nozīmē ļaut brīvu vaļu iznīcībai. Var pienākt diena, kad kara spēki sprūk vaļā un vēršas pret baznīcu pašu, atrauj viņai miljonus bērnu un kā bailīgu ēnu iedzen katakombās.

Kad viņš apklusa, neviens nekustējās. Marta un Klotilde stāvēja nokārtām galvām, it kā pret savu gribu justos aizkustinātas. Bet Marija Veronika, saglabādama sevī kaut ko līdzīgu iedomībai, kura senās dienās Frānsisam dzīvi bija darījusi tik grūtu, uzlūkoja garīdznieku ar saltu, asu skatienu, un viņas lūpās vīdēja nievājošs smīns.

— Tas bija ļoti iespaidīgi, tēvs... To pašu katedrāļu dēļ, ko jūs nupat pieminējāt. Bet vai jūsu vārdi nav visai tukši... ja jūs šeit Paitanā... pēc tiem nedzīvojat?

Asinis iesitās viņa vaigos, bet ātri atkal atplūda. Viņa atbildē neskanēja dusmas.

— Es katram mūsu draudzes loceklim esmu stingri aizliedzis piedalīties šai ļaunajā konfliktā. Es liku tiem zvērēt, ka, cīņām sākoties, viņi ar ģimenēm ienāks pa misijas vārtiem. Lai arī kādas būtu sekas, es par tām atbildēšu.

Visas trīs sievietes raudzījās viņā. Vieglas trīsas pārskrēja pār Marijas Veronikas seju. Vērodams, kā māsas cita aiz citas iziet no istabas, priesteris zināja, ka viņas nav izlīgušas.

Pēkšņi viņu sagrāba neizsakāmas bailes. Uzmācās dīvainā sajūta, ka laika vēzēklis apstājies briesmu elpas pilnajā gaisā, lai nākamajā mirklī sistu baigo stundu.

IX

Kādā svētdienas rītā viņu pamodināja troksnis, no kura viņš visvairāk baidījās, — dobja artilērijas šāvienu dunoņa. Izlēcis no gultas, viņš piesteidzās pie loga. Dažu jūdžu attālumā rietumu nogāzēs seši vieglie lauku lielgabali bija uzsākuši pilsētas apšaudi. Ātri apģērbies, viņš nosteidzās lejā. No vārtiem viņam pretī jau skrēja Jāzeps.

— Kungs, karš ir sācies! Pagājušā naktī ģenerālis Naiaņs iesoļoja Paitanā, un tagad viņam uzbrūk Vai karaspēks. Mūsu jaudis jau tuvojas vārtiem.

Garīdznieks ātri pavērās pār Jāzepa plecu. — Laid viņus tūlīt iekšā.

Kamēr kalps pagriezās, lai atvērtu vārtus, viņš pats steidzās uz skolu. Bērni sēdēja pie brokastu galda un izturējās apbrīnojami mierīgi. Tikai divas meitenītes, izdzirdušas neparasto dunoņu, sāka raudāt. Viņš apstaigāja garo galdu un centās smaidīt. — Tās ir raķetes, bērni. Dažas dienas mēs tagad dzirdēsim lielas raķetes.

Visas trīs māsas stāvēja kopā ēdamzāles otrā galā. Marija Veronika izskatījās mierīga kā statuja, bet Frānsiss manīja, ka Klotilde uztraucas. Viņa centās savaldīties, un pirksti žņaudza tērpa garās piedurknes. Tiklīdz atskanēja jauna zalve, viņa nobāla. Pamādams uz bērniem, Frānsiss uzmundrinoši jokoja: — Būtu jauki, ja viņi visu laiku tā varētu ēst!

Arī māsa Marta steidzīgi piebalsoja: — Jā, jā, tad jau viss būtu kārtībā. — Klotildes sejā dzīrās atplaukt smaids, kad atskanēja jauna zalve.

Brīdi vēlāk viņš pameta ēdamzāli un steidzās uz sarga namiņu, kur pie plaši atvērtajiem vārtiem stāvēja Jāzeps un Fu. Kā ciešanu nomāktās cilvēces iemiesojums pa tiem tagad plūda viņa ļaudis, nesdami līdzi savu mantību, — jauni un veci, nabadzīgi, pieticīgi neizglītoti cilvēki, kas izbijušies centās pēc iespējas ātrāk nokļūt drošībā. Mācītāja sirds uzgavilēja, kad viņš redzēja, cik daudzi atrod patvērumu. Biezie ķieģeļu mūri solīja visiem drošību. Viņš svētīja savu lepnumu, kurš bija licis tos celt tik augstus. Ar sirsnīgu skatienu viņš vēroja kādu vecu, skrandainu sievieti, kuras grumbainā seja pauda pacietīgu samierināšanos ar trūkuma pilnu mūžu. Ienesusi savu nastiņu, viņa apmetās kādā pagalma stūri un ļoti mierīgi gatavojās vārīt tukšā konservu kārbā pupas.

Frānsisam vienā pusē stāvēja Fu, kas bija mierīgs, bet otrā — Jāzeps, kam sejas krāsa šķita citāda. Apprecējies viņš nebija vairs nebēdīgais jauneklis, bet gan ģimenes galva un bērnu tēvs ar visu īpašnieka atbildības sajūtu.

— Lai viņi pasteidzas! — viņš nepacietīgi ieteicās.

Mums jānoslēdz un jānosprosto vārti.

Pāters Čizems uzlika roku uz kalpa pleca. — Ne agrāk, pirms visi būs sanākuši.

— Mums var rasties nepatikšanas, — Jāzeps atbildēja, paraustīdams plecus. — Dažus mūsu vīrus Vai mobilizēja. Viņš nepriecāsies, redzēdams, ka tie labprātāk uzturas šeit nekā kaujas laukā.

— Viņi tomēr nekaros, — stingri noteica priesteris. — Nāc, nezaudē dūšu un uzvelc mūsu karogu, es tikmēr uzmanīšu vārtus.

Jāzeps, negribīgi rūkdams, aizgāja, un brīdi vēlāk mastā jau plīvoja misijas karogs — tumši zils svētā Andreja krusts gaiši zilā laukumā. Lepnumā pātera Čizema sirds iepukstējās straujāk un krūtis pildīja pacilātība. Šis karogs visiem cilvēkiem simbolizēja mieru un labo gribu, tas bija neitrāls visaptverošās mīlestības karogs.

Kad pēdējais cilvēks bija ienācis, viņš aizslēdza vārtus.

Šai brīdī Fu vērsa priestera uzmanību uz ciedru birzi viņu pašu kalnā apmēram trīs simti jardus pa kreisi. Tur starp kokiem negaidot bija parādījies garš lielgabala stobrs. Starp zariem neskaidri manīja kustamies kareivjus, kas, ģērbti zaļajos Vai Ču formas tērpos, raka un nocietināja pozīciju. Lai gan Frānsiss sajēdza no kara lietām gaužām maz, viņam tomēr kļuva skaidrs, ka šis ierocis ir daudz briesmīgāks nekā vienkāršie lauku lielgabali, ko laida lietā līdz šim. Kamēr viņš vēl vēroja, pēkšņi atskanēja rībiens un lādiņš kaukdams aizskrēja pār viņu galvām.

Sekas bija katastrofālas. Jaunais, smagais lielgabals apšaudīja pilsētu, un Naiaņa vieglā baterija nevarēja tam nekā padarīt. Mazie lādiņi lidoja pāri misijai un ciedru birzi nesasniedza. Viens nokrita virtuves dārzā un izšķieda veselu kaudzi zemes. Pārpildītajā pagalmā atskanēja šausmu kliedzieni, un Frānsiss steidzās nogādāt savu draudzi baznīcā, kur šķita drošāk.

Apjukums un troksnis pieauga. Klasē trakoja bērni. Tā bija Godājamā māte, kas stājās panikai pretim. Mierīga un smaidīga viņa pārkliedza sprādzienu dārdus, pulcēja bērnus sev apkārt, lika tiem ar pirkstiem aizbāzt ausis un pilnā balsi dziedāt. Kad mazie drusku nomierinājās, viņa ātri tos aizveda pār pagalmu klostera pagrabā. Tur jau sēdēja Jāzepa sieva ar abiem bērniem. Bija dīvaini redzēt mazās, dzeltenās sejiņas pustumsā starp e]ļas, sveču un kartupeļu krājumiem, kas bija novietoti zem garajiem plauktiem, uz kuriem atradās māsas Martas pārtikas rezerves. Šāviņu kaukšanu te tikko varēja dzirdēt. Tikai brīdi pa brīdim nāca smags trieciens, kas satricināja ēku līdz pašiem pamatiem.

Pollija palika lejā pie bērniem, un Marta ar Klotildi aizsteidzās pēc azaida. Klotilde jau vienmēr bija nervoza un tagad gandrīz vairs neatjēdza, ko dara. Steidzoties pāri pagalmam, kāda šķemba ieskrambāja viņas vaigu.

— Ak Dievs! — viņa iebrēcās un nokrita zemē. — Esmu nogalināta! — Bāla kā nāve viņa gatavojās nožēlot grēkus un mirt.

— Neesi traka. — Marta pārskaitusies purināja viņu aiz pleca. — Nāc, nesīsim nabaga bērniņiem putru.

Pāteru Čizemu Jāzeps iesauca aptiekā. Kādai sievietei bija viegli ievainota roka. Apturējis asiņošanu un pārsējis ievainojumu, viņš aizsūtīja Jāzepu kopā ar cietušo uz baznīcu un pats, piesteidzies pie loga, ar bailēm vēroja sprādzienus, un gruvešu mākoņus Paitanā, kad tur plīsa Vai Ču lielgabala šāviņi. Nozvērējies palikt neitrāls, garīdznieks tomēr juta, ka viņā aug neatlaidīga un karsta vēlēšanās, kaut neģēlīgais Vai cīņu zaudētu.

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka pa Mandžūru vārtiem, līdzīgi pelēkai skudru straumei, iziet kāda Naiaņa karaspēka vienība, kurā bija apmēram divi simti kareivju, un, izvērtusies uguns ķēdē, sāk kāpt pa nogāzi augšup.

Viņu māca bailes, bet viņš nevarēja neskatīties. Papriekšu tie steidzīgi virzījās uz priekšu mazos pārskrējienos. Spilgti zaļajā zālē viņš tos skaidri varēja saskatīt. Zemu pieliekušies, kareivji, turēdami šautenes, cits pēc cita paskrēja kādus divpadsmit jardus un nokrita zemē.

Vai Ču lielgabals turpināja pilsētas apšaudi. Pelēkie stāvi tuvojās. Tagad viņi rāpoja uz vēdera augšup pa saules nokaitēto nogāzi. Kad līdz ciedru birzij atlika ap simt soļu, viņi veselas trīs minūtes palika guļam, pieplakuši zemei. Tad daļas komandieris deva zīmi. Skaļi kliedzot, vīri pielēca kājās un metās uz pretinieka pozīcijām.

Pusi attāluma tie veica ātri. Vēl dažas sekundes, un viņi sasniegs mērķi. Pēkšņi gaisu pāršķēla asas ložmetēju kārtas.

Ciedru ēnā bija paslēpti trīs ieroči. Atskanot skarbajām rejām, pelēkie uzbrucēju stāvi brīdi it kā apstājās, tad sāka krist zemē. Citi krita uz priekšu, citi atmuguriski; daži noslīga ceļos, kā gatavodamies lūgt Dievu. Viņi jocīgi gāzās visādos veidos un palika klusi guļam piesaulē. Ložmetēju tarkšķi apklusa. Viss bija kluss, mierīgs un silts, līdz lielā lielgabala dārdi atkal visu atdzīvināja. Visu, izņemot mazos, klusos stāvus zaļā pakalna nogāzē.

Pāters Čizems stāvēja kā sastindzis, pūlēdamies aptvert notikušo. Tas bija karš. Šāda rotaļai līdzīga iznīcības pantomīma, miljonkārtīgi palielināta, norisinājās tagad arī auglīgajos Francijas līdzenumos. Viņš nodrebēja un kaisli lūdzās: — Ak Kungs, ļauj man dzīvot un mirt par mieru!

Pēkšņi viņa gurdās acis pamanīja, ka zālē kaut kas kust. Viens Naiaņa kareivis vēl nebija miris. Lēni un smagi viņš vilkās misijas virzienā. Bija redzams, ka spēki izsīkst un kustības palēninās. Beidzot piekusis, viņš palika guļam uz sāniem kādus sešdesmit jardus no misijas vārtiem.

«Viņš mirst...» Frānsiss domāja, «tagad nav īstais brīdis varoņdarbiem, ja es dodos turp, tad noteikti dabūšu lodi galvā... Es nevaru to darīt.» Bet viņš jau bija izgājis no aptiekas un devās uz augšējiem vārtiem. Slēgdams vārtus, viņš nokaunējies pieķēra sevi pie domas: laimīgā kārtā no misijas viņu neviens neredz. Spilgtajā saules gaismā viņš devās pa nogāzi augšup.

Viņa kalsno, melno stāvu un garo, tumšo ēnu redzēja kā uz delnas. Misijas logi bija tukši, bet priesteris juta, ka no ciedru birzs viņam seko daudzas acis. Viņš nesteidzās.

Ievainotais kareivis smagi elsoja. Abas rokas bija vārgi piespiestas saplosītajam ķermenim. Cilvēka acis vērās Frānsisā ar bailīgu jautājumu.

Frānsiss uzcēla ievainoto plecos un aiznesa uz misiju. Ieejot pagalmā, viņš to pieslēja pie mūra un aizslēdza vārtus. Tad saudzīgi nogādāja ievainoto drošībā. Pasniedzis malku ūdens, viņš uzmeklēja Mariju Veroniku un lūdza aptiekā sakārtot gultu.

Pēcpusdienā notika vēl viens neveiksmīgs uzbrukums lielgabala pozīcijām. Iestājoties naktij, pāters Čizems kopā ar Jāzepu savāca vēl piecus ievainotos. Aptieka tagad sāka atgādināt slimnīcu.

Otrā rītā apšaude turpinājās bez mitas. Pilsētā radās smagi postījumi, un rietumu valnī varēja saskatīt lielu izgrautu robu. Tad Frānsiss redzēja, ka Vai Ču galvenie spēki laužas pie Rietumu vārtiem Paitanā. «Nu tie ir pilsētā,» viņš, sirdij gurstot, nodomāja. Taču līdz cīņas vietai bija apmēram viena jūdze un skaidri neko nevarēja izšķirt.

Atlikusī diena pagāja mokošā neziņā. Vēlā pēcpusdienā viņš izlaida bērnus no pagraba un arī viņa draudze iznāca no baznīcas ieelpot drusku svaiga gaisa. Galu galā visi bija vēl veseli. Ejot ļaudis uzmundrināt, šis apstāklis atdeva viņam mazliet dūšas.

Nobeidzis apgaitu, viņš pamanīja sev līdzās Jāzepu, kura sejā tagad pirmo reizi bija bailes.

— Kungs, no Vai lielgabala ciedru birzī ieradies sūtnis.

Pa galveno vārtu dzelzs režģiem lūrēja trīs Vai Ču kareivji, bet kāds virsnieks, ko pāters Čizems noturēja par lielgabalnieku komandieri, stāvēja mierīgi tiem blakus. Nevilcinādamies Frānsiss atslēdza vārtus un izgāja ārā.

— Ko jūs no manis vēlaties?

Virsnieks bija maza auguma, drukns, vidējos gados, trulu seju un biezām, uzmestām lūpām. Viņš elpoja caur pavērto muti, kas atsedza apsūbējušu zobu rindu. Ģērbies viņš bija zaļā formas tērpā, pie ādas jostas karājās zaļš pušķis, un galvu rotāja parastā smailā cepure. Stilbtiņos ietītās kājas beidzās saplīsušos audekla apavos.

— Ģenerālis Vai pagodina jūs ar dažām prasībām. Vispirms — jums jāizbeidz palīdzības sniegšana ievainotiem ienaidnieka kareivjiem.

Frānsiss nervozi piesarka. — Ievainotie taču nespēj nevienam kaitēt. Viņi atrodas ārpus cīņām.

Ķīnietis izlikās nedzirdam iebildumu. — Otrkārt, ģenerālis Vai dāvā jums priekšrocību maksāt meslus viņa pilnvarotajiem. Jūsu pirmā nodeva būs astoņi simti mārciņu rīsu un visi amerikāņu konservi, cik vien ir jūsu noliktavā.

— Mums jau tagad trūkst pārtikas! — Frānsiss juta, ka, par spīti savaldībai, dusmas aug. — Jūs nedrīkstat mūs tā izlaupīt!

Tāpat kā pirmo reizi, lielgabalnieku kapteinis neievēroja priestera argumentu. Viņš stāvēja novērsies, ieplestām kājām un runāja pār plecu, it kā gribēdams aizvainot.

— Treškārt, jums nekavējoties jāizvāc no savas sētas ļaudis, ko jūs tur sargājat. Pēc ģenerāļa Vai domām, jūs slēpjat viņa armijas dezertierus. Ja tā būs, tad viņi tiks nošauti. Visiem pārējiem ieročus nest spējīgiem vīriešiem nekavējoties jāiestājas Vai armijā.

Šoreiz pāters Čizems neiebilda nekā. Viņš stāvēja sasprindzis un bāls, sažņaugtām dūrēm un riebumā kvēlojošu skatienu. Viņa acu priekšā virmoja sarkana migla.

— Un ja es noraidīšu jūsu visai mērenās prasības?

Nekaunīgajā sejā parādījās nicīgs smīns. — Varu galvot, ka tā būtu liela kļūda. Man tad gluži negribot vajadzētu pavērst mūsu lielgabala stobru pret jums, un piecu minūšu laikā jūsu misija ar visu, kas tajā atrodas, būs satriekta necienīgos putekļos.

Iestājās klusums. Pārējie trīs kareivji ņirdza un māja dažām gados jaunākām sievietēm pagalmā. Frānsiss pārredzēja situāciju tik skaidri kā tēraudā grebtu attēlu. Šādu draudu priekšā viņam bija jāpadodas un jāpieņem necilvēcīgās prasības. Viņš zināja, ka šī piekāpšanās ir izspiešanas sākums, kas augs ar katru jaunu reizi. Viņu sagrāba briesmīgs niknums. Mute izkalta, degošās acis vērās zemē.

— Ģenerālis Vai sapratīs, ka paies dažas stundas, līdz mēs sagādāsim prasīto nodevu... un es sagatavošu ļaudis... aiziešanai. Cik ilgu laiku viņš dod prasību izpildīšanai?

— Līdz rītam, — virsnieks tūlīt atteica. — Gan tikai tādā gadījumā, ja jūs vēl pirms pusnakts manās lielgabala pozīcijās pasniegsiet man tādu konservu un vērtspapīru devu, lai iznāktu pieklājīga dāvana.

Klusums. Pēkšņi Frānsiss juta savā sirdī tādu kā žņaudzošu sāpi. Aizsmakušā balsī viņš meloja: — Es piekrītu. Man nav citas izejas. Es dāvanu jums šonakt nodošu.

— Es dziļi cienu jūsu gudrību. Es jūs gaidīšu. Un es jums iesaku atnākt.

Kapteiņa balsī skanēja kodīgs izsmiekls. Viņš paklanījās priesterim, uzkliedza komandu saviem pavadoņiem, un četratā viņi aizsoļoja uz ciedru birzi.

Atgriezies misijā, Frānsiss vēl vienmēr trīcēja dusmās. Troksnis, ar kādu aizcirtās smagie dzelzs vārti, nedeva viņam to rāmo drošības apziņu, kas citreiz darīja sirdi laimīgu. Kāds muļķis gan viņš bija, iedomādamies, ka spēs cīnīties pret šādām varām. Viņš... maigai dūjai līdzīgs pacifists. Pārskaities pats uz sevi, viņš grieza zobus nežēlīgās dusmās. Tad viņš strauji atbrīvojās no Jāzepa un visiem pārējiem, kas pazemīgi meklēja viņa sejā atbildi uz savām bailēm.

Citkārt viņš vienmēr ar savām nelaimēm gāja uz baznīcu, bet šoreiz nespēja liekt galvu un pazemīgi murmināt: «Kungs, dod man spēku visu panest un paciest!» Viņš devās uz savu istabu un saniknots iemetās pītajā krēslā. Smadzenēs joņoja neprātīgas domas, pār tām vairs nevaldīja citkārtējā pazemība un padevība. Atcerējies savu skaisto miera evaņģēliju, viņš ievaidējās. Kas nu palika pāri no jaukajiem vārdiem? Kas notika ar viņiem pašiem?

Viņu mocīja vēl viena raize — nevajadzīgā, augstākā mērā nejēdzīgā Pollijas atrašanās misijā šai laikā. Klusībā viņš lādēja misis Fiski, kuras izdarīgā iejaukšanās ierāva viņa labo, veco krustmāti šādās fantastiskās dēkās. Dievs! Vai Tu visas pasaules nastas gribi uzkraut maniem pleciem? Viņš piecēlās kājās. Viņš negribēja, nedrīkstēja padoties, Vai briesmīgie draudi viņu nepieveiks. Viņa gribu neuzveiks arī bailes no lielgabala, kas glūnēja ar savu neaptveramo iznīcības spēku un viņa iztēlē vērtās arvien šausmīgākā milzenī, visu karu, visu nāves ieroču simbolā, ko cilvēks radījis, lai iznīcinātu cilvēku.

Kamēr viņš nosvīdis un satraukts skraidīja pa istabu, pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Istabā ienāca Pollija.

— Es negribēju tevi traucēt, Frānsis... bet, ja tev būtu viena minūte laika... — Viņa mierīgi smaidīja, izmantodama priekšrocību, ko deva viņu tuvās attiecības, lai ielauztos viņa vientulībā.

— Kas jauns, krustmāt Pollij? — Ar pūlēm viņš slēpa izmisumu. Varbūt viņai tiešām bija jauna ziņa par Vai.

Man patiktu, ja tu pielaikotu šo vilnas kapuci, Frānsis. Man jāredz, vai mala nav par platu. Citādi ziemā tev būs auksti. — Neievērodama Frānsisa asinīm pieplūdušo skatienu, viņa uzlika kapuci tam galvā.

Nu viņš patiesi vairs nezināja, vai smieties vai raudāt. Tā bija īstā Pollija! Ja atskanētu pastardienas bazūnes, viņai atliktu laika piedāvāt tasi tējas. Te varēja tikai paklausīt. Viņš stāvēja un ļāva uzlaikot pusgatavo adījumu.

— Liekas, viss ir kārtībā, — viņa kritiski murmināja. — Varbūt pie apkakles mazliet par platu. — Galvu piešķiebusi un krunkainās lūpas urskulī savilkusi, viņa skaitīja ar kaula adāmadatu acis. — Sešdesmit astoņi. Būs jāņem četrās kārtās. Paldies, Frānsis. Ceru, ka tevi netraucēju.

Acīs saskrēja asaras. Viņam uznāca spēja vēlēšanās piespiest galvu pie krustmātes pleca un raudāt, nesavaldīgi un gļēvi raudāt. — Krustmāt Pollij! Es esmu tik izmisis. Dieva dēļ, ko lai es daru?

Viņš vērās krustmātē ilgu mirkli. Tad jautāja: — Saki, Pollij, — vai tu nemaz neraizējies par mūsu briesmām?

Pollija klusi pasmaidīja. — Raizes kaitē skaistumam. Bez tam ... vai tad tu par mums negādā?

Krustmātes nesagraujamā ticība viņu spirdzināja kā svaiga, dzestra vējpūta. Viņš vēroja, kā viņa savāc savu adīkli, iesprauž tajā adatas un, viegli pamājusi ar galvu, aiziet. Tomēr šķita, ka zem viņas vienkāršās, nemākslotās izturēšanās slēpjas dziļāka izpratne. Tagad viņam vairs nebija šaubu, kā rīkoties. Viņš paņēma mēteli un cepuri un slepus devās uz lejas vārtiem.

Izgājis no misijas, viņš bija aklā tumsā. Ātri, izvairīdamies no visiem šķēršjiem, viņš pa Mirdzošā za|ā dārgakmens kalna ceļu devās lejup uz pilsētu.

Pie Mandžūru vārtiem sardze priesteri rupji aizturēja un kareivji, piebāzuši laternu viņam pie pašas sejas, meklēja ieročus. Viņš cerēja, ka to pazīs — šā vai tā, viņš bija pilsētā pazīstama persona —, un laime viņu neatstāja. Viens no trim kareivjiem bija Šaņa padotais, kas kopā ar viņu strādāja visu mēra laiku. Viņš tūlīt apliecināja, ka Frānsisu pazīst, un, aprunājies ar biedriem, veda mācītāju pie leitnanta.

Šaņs mita kazarmā savā vecajā vietā un pašlaik ar visām drēbēm bija nolicies brīdi atpūsties gultā, kurā bija gulējis doktors Teloks. Viņš bija neskuvies, stilbtiņi aplipuši dubļiem un zem acīm dziļas noguruma ēnas. Kad Frānsiss ienāca, viņš paslējās uz viena elkoņa.

— Jā, — viņš lēni teica. — Es redzēju jūs sapnī, mans draugs, un jūsu skaisto mītni kalna galā.

Viņš piecēlās no gultas, pagrieza augstāk lampas dakti un apsēdās pie galda. — Vai nevēlaties mazliet tējas? Es arī ne. Priecājos, jūs redzot. Žēl, ka nevaru jūs iepazīstināt ar ģenerāli Naiaņu. Viņš vada patlaban uzbrukumu austrumu sektorā vai varbūt liek nošaut dažus spiegus. Viņš ir ļoti gudrs vīrs.

Frānsiss apsēdās pie galda un klusēja. Viņš pietiekami labi pazina Šaņu un ļāva tam izrunāties. Taču šonakt leitnants nebija tik runīgs kā parasti. Viņš uzmanīgi vērās priesterī. — Kādēļ jūs nelūdzat, draugs? Jūs nācāt šurp pēc palīdzības, bet es jums to nevaru sniegt. Pirms divām dienām mums vajadzēja būt pie jums misijā, bet tad sasodītā Zorāna mūs visus saraustītu gabalos.

— Jūs runājat par lielgabalu?

— Jā gan, par lielgabalu! — Šaņs atbildēja ar pieklājīgu ironiju. — Es jau gadiem ilgi to labi pazīstu... Sākotnēji tas tika atvests ar kādu franču lielgaballaivu. Vispirms to dabūja ģenerālis Sja. Divas reizes smagās kaujās es viņam to atņēmu, bet katru reizi viņš no mana komandiera to atkal atpirka. Vēlāk Vai bija mīļākā no Pekinas, par ko tika samaksāti divdesmit tūkstoši sudraba dolāru. Tā bija varen skaista armēniete, vārdā Zorāna. Kad Vai mīlas sajūsma pārgāja, viņš iemainīja Zorānu Sja pret lielgabalu. Jūs redzējāt, kā mēs vakar uzbrukām. Tas nav iespējams... nocietinājumi... visapkārt klaja nogāze, un mūsu pif—paf baterija tam nekā nevar padarīt. Varbūt Zorānas dēļ mēs zaudēsim visu karu... taisni tagad, kad ģenerālis Naiaņs nolēmis man piešķirt lielu paaugstinājumu.

Brīdi valdīja klusums. Tad priesteris nedzīvi jautāja: — Vai nav kāda iespēja lielgabalu iznīcināt?

— Nē. Nekārdiniet mani. — Valdīdams dusmas, Šaņs kratīja galvu. — Bet, ja es vēlreiz nokļūšu negantā ieroča tuvumā, tad nobeigšu reizi par visām reizēm.

— Mēs varam pieiet pavisam klāt.

Šaņs domīgi pacēla galvu un pētoši vērās Frānsisā. Viņā kvēloja satraukuma dzirksts. Viņš gaidīja.

Cieši sakniebis lūpas, pāters Čizems paliecās uz priekšu. — Šovakar lielgabalnieku kapteinis, piedraudēdams sagraut misiju, pavēlēja man līdz pusnaktij nodot viņam pozīcijās pārtikas krājumus un naudu...

Viņš gribēja turpināt, bet, palūkojies Šaņā, saprata, ka vārdi vairs nav vajadzīgi, un apklusa. Kādu minūti neviens neteica ne vārda. Šaņs domāja, piešķīris sejai bezrūpīgu izteiksmi. Beidzot viņš pasmaidīja — seja gan savilkās smaidā, bet acīs no jautrības nebija ne vēsts.

— Draugs, man jūs joprojām esat debesu dāvana.

Mācītāja sejai pārlaidās ēna. — Šovakar es par debesīm esmu aizmirsis.

Neievērodams šo piezīmi, Šaņs pamāja. — Tagad klausieties, es jums pateikšu, kas mums jādara.

Pēc stundas Frānsiss kopā ar Šaņu iznāca no kazarmām un devās pa Mandžūru vārtiem uz misiju. Šaņs bija apmainījis savu formas tērpu pret apnēsātu, zilu kreklu un kūlija biksēm, kas bija līdz ceļgaliem uzlocītas. Galvu sedza plakana, pīta cepure. Uz muguras viņš nesa lielu, rūpīgi aizšūtu maisu. Trīssimt soļu attālumā sekoja divdesmit Šaņa kareivji.

Kad viņi atradās pusceļā uz Mirdzošā zaļā dārgakmens kalna takas, Frānsiss aizskāra pavadoņa roku. — Nu ir mana kārta nest.

— Tas nav smags. — Uzmanīgi Šaņs pārlika maisu uz otra pleca. — Es varbūt esmu pieradis pie šāda darba vairāk nekā jūs.

Viņi nokļuva misijas mūru aizsegā. Dziļa tumsa klāja ēkas, kuru apveidi bija tikko nojaušami. Visapkārt valdīja klusums un miers. Pēkšņi no sarga namiņa atskanēja melodiski sienas pulksteņa sitieni; pulksteni pāters Čizems bija dāvājis Jāzepam kāzās. Viņš automātiski skaitīja. Vienpadsmit.

Šaņs deva vīriem pēdējos norādījumus. Viens no kareivjiem, pieplacis pie mūra, apspiesti ieklepojās, un viņam likās, ka notrīc viss kalns. Šaņs izgrūda niknu šņācienu. Kareivju uzdevums bija nenozīmīgs. Viss bija atkarīgs no tā, kā veiksies Šaņam un mācītājam. Tumsā Frānsiss juta drauga skatu.

— Vai skaidri zināt, kas notiks?

— Jā.

— Kad es iešaušu benzīna kannā, tā aizdegsies un uzspridzinās kordītu. Bet pirms tam, vēl pirms es paceļu revolveri, jums jābēg prom. Jums jānokļūst labi tālu. Sprādziens būs drausmīgs. Viņš apklusa. — Ja esat gatavs, sāksim iet. Un, jūsu mīļā Debestēva dēļ, neturiet lāpu pie maisa!

Frānsiss saņēmās, izvilka no kabatas sērkociņus, aizdedza lāpu un pacēla to augstu gaisā. Viņi iznāca no misijas mūru aizsega un devās uz ciedru mežu. Šaņs viņam sekoja un, tēlodams kalpu, kas nes uz muguras smagu nastu, stenēja un centās visādi trokšņot.

Attālums nebija liels. Pie meža stūra Frānsiss apstājās un, pagriezies uz neredzamo koku pusi, sauca modrajā klusumā.

— Esmu atnācis, kā pavēlēts. Vediet mani pie sava komandiera.

Brīdi valdīja klusums, tad turpat aiz viņu mugurām kaut kas iečabējās. Apsviedies apkārt, Frānsiss dūmainajā lāpas gaismā ieraudzīja stāvam divus Vai kareivjus.

— Mēs jūs gaidām, burvi. Sekojiet bez kādām bailēm.

Caur seklu tranšeju un bambusa mietu labirintu sargi viņus ieveda pozīcijas vidū. Priestera sirds šausmās sastinga. No zemes un ciedru zariem tur bija uzbūvēts nocietinājumu valnis, aiz kura, apkalpes modri sargāts stāvēja garstobrainais lielgabals.

— Vai atnesāt visu, ko prasīju?

Frānsiss pazina sava šīvakara ciemiņa balsi. Viņš meloja mierīgi un lēni.

— Es atnesu lielu konservu krājumu... tie jūs noteikti iepriecinās.

Šaņs rādīja maisu un pavirzījās mazliet tuvāk lielgabalam.

— Visai liels tas nav.

Lielgabala priekšnieks iznāca gaismā.

— Vai atnesāt arī naudu?

— Jā.

— Kur tā ir? — Kapteinis aptaustīja maisa augšdaļu.

— Nē, tur ne, — Frānsiss, pēkšņi kļuvis nemierīgs, steidzīgi iebilda. — Nauda ir pie manis... makā.

Kapteinis aizmirsa pārlūkot maisu un pievērsās priesterim. Skatienā vīdēja mantkārība. Apkārt salasījās pulciņš karavīru, kas stulbām sejām blenza svešiniekā.

— Uzklausiet mani visi! — Ar izmisīgu gribasspēku Frānsiss saistīja viņu uzmanību. Viņš vēroja, ka Šaņs neievērots iekļūst ēnā un virzās arvien tuvāk lielgabalam. — Es prasu — es lūdzu atstāt neskartu mūsu misiju.

Virsnieka sejā parādījās nicīgs smīns. Viņš izsmējīgi teica: — Jūs paliksiet neskarti... līdz ritam. — Aizmugurē kāds iesmējās. — Tad mēs apsargāsim jūsu sievas.

Frānsiss nocietināja savu sirdi. Šaņs izlikās piekusis un novietoja maisu zem lielgabala aizslēga... Izlikdamies slaukām sviedrus, atkal tuvojās kareivjiem, kas pulcējās ap priesteri. To bija kļuvis vēl vairāk, un viņi sāka zaudēt pacietību. Frānsiss centās iegūt Šaņam vēl minūti laika.

— Es neapšaubu jūsu solījumu, bet gribētu tomēr dzirdēt kādus apliecinājumus arī no ģenerāļa Vai.

— Ģenerālis Vai ir pilsētā. Jūs varat viņu sastapt vēlāk.

Virsnieks runāja skarbi un pagāja sāņus, lai netraucēts saņemtu naudu. Pašķielējis Frānsiss redzēja, ka Šaņa roka pazūd blūzē. Tagad sāksies, viņš nodomāja un tajā pašā mirklī dzirdēja skaņus revolvera šāvienus un ložu triecienus pret maisā paslēpto benzīna kannu. Ar saspringtu uzmanību viņš gaidīja sprādzienu un sākumā nesaprata, kas notiek. Kordīts neeksplodēja. Ātri citu pēc cita Šaņs raidīja maisā vēl trīs šāvienus. Frānsiss re dzēja, ka benzīns ieplūst maisa audeklā. Vēl ātrāk par Šaņa šāvieniem viņa smadzenēs atplaiksnījās zibenīga doma: Šaņs maldījies, lodes benzīnu neaizdedzina, vai arī kannā ielieta tikai petroleja. Viņš redzēja, ka Šaņs šauj pūlī, cenzdamies tikt klāt pie lielgabala, un sauc palīgā savus vīrus. Viņš redzēja, ka virsnieks ar duci kareivju to ielenc. Viss norisinājās ātrāk, nekā viņš spēja domāt. Viņu sagrāba pēdējais dusmu un izmisuma vilnis. Apdomīgi, kā met spiningu lašu upē, viņš atvēzējās un svieda savu lāpu. Trāpījuma precizitāte bija apbrīnojama. Kā komēta gaišā, plīvojošā liesma lidoja cauri nakts tumsai un iekrita tieši benzīnā samirkušā audekla vidū. Tai pašā mirklī viņam pretī gāzās milzīgs rībiens un liesmu jūra. Viņš redzēja tikai eksplozijas liesmu, bet viņam likās, ka zeme pārsprāgst; viņu satvēra milzīgs svelmes vilnis un atmuguriski iesvieda tumsā. Viņš nekad vēl nebija zaudējis samaņu. Likās, ka viņš krīt, krīt tumsā un bezgalībā, veltīgi tverdams pēc atbalsta, krīt iznīcībā un aizmirstībā.

Nākot pie samaņas, viņš atskārta, ka guļ klajā laukā apdullis, bet neievainots. Šaņs knaibīja viņa auss ļipiņu. Viņš neskaidri apjauta, ka debesis virs viņa galvas ir sarkanas. Visa ciedru birzs dega, sprakstēdama un rūkdama kā liels ugunskurs.

— Vai lielgabals ir iznīcināts?

Šaņs pārtrauca kniebienus un atviegloti atlieca muguru.

— Jā, ir iznīcināts. Un vairāk nekā trīsdesmit Vai kareivju ir saraustīti gabalos reizē ar to! — Nokvēpušajā ģīmī mirdzēja balti zobi. — Draugs, es jūs apsveicu! Savu mūžu neesmu redzējis tik lielisku cilvēku apkaušanu. Vēl viena tāda reize, un jūs būsiet pataisījis mani par kristieti.

Nākamajās dienās pāters Čizems pārdzīvoja briesmīgu jucekli garā un dvēselē. Fiziskā reakcija viņu gandrīz pieveica. Viņš tomēr nebija brašais varonis, kādus tēlo romāni, bet tikai mazs, sīks vīrelis ar šaurām krūtīm, kuram jau krietni pāri četrdesmit gadiem. Viņš jutās salauzts un noreibis. Pastāvīgo galvassāpju dēļ vairākas reizes dienā aizvilkās uz savu istabu, lai mērcētu pieri remdenajā mazgājamās b|odas ūdenī. Fiziskajām sāpēm pievienojās dvēseles mokas; apziņā triumfs mijās ar izbrīnu, ka viņš, Dieva kalps, pacēlis roku pret saviem līdzcilvēkiem. Viņš centās sev iestāstīt, ka darījis to, glābdams savus ļaudis.

Visvairāk mulsināja briesmīgās atmiņas par to, kā pēc sprādziena viņš zaudējis samaņu. Vai tāda ir nāve? Pilnīga aizmirstība...

Nevienam, ja neskaita Polliju, neradās aizdomas, ka tajā naktī viņš atradies ārpus misijas. Viņš juta, ka krustmātes lēnais skatiens atklīst no pārogļotajiem ciedru stumbriem pie viņa klusā, nomocītā stāva. Neizmērojama izpratne slēpās banālajā frāzē, ko viņa teica:

— Kāds mums ir izdarījis labu pakalpojumu, novākdams pie malas to posta rīku.

Priekšpilsētās un rietumu pakalnos cīņas turpinājās. Bet ceturtajā dienā misiju aizsniedza vēsts, ka pārākums vairs nav Vai pusē.

Nedēļas nogale pienāca drūma un pelēka, debesis sedza tumšas mākoņu gubas. Sestdienā šāvienu troksnis Paitanā norima, atskanēja tikai retas zalves. No balkona pāters Čizems redzēja, ka no Rietumu vārtiem atkāpās zaļajos formas tērpos ģērbtie Vai Ču kareivji. Daudzi bija aizsvieduši ieročus aiz bailēm, ka viņus varētu sagūstīt un nošaut kā dumpiniekus. Frānsiss zināja, ka tās ir Vai armijas sabrukuma pazīmes un apliecinājums, ka viņš nespēj vienoties ar ģenerāli Naiaņu.

Aiz augšējā misijas mūra, kur bambusa krūmi neļāva viņus saredzēt no pilsētas, salasījās daži izkliedētā Vai Ču karaspēka kareivji. Misijā skaidri dzirdēja viņu izbiedētās balsis.

Pēcpusdienā ap trijiem pāters Čizems, nevarēdams nosēdēt mierā, staigāja pa pagalmu, un viņam atkal uztraukta piesteidzās māsa Klotilde.

— Anna met ēdienu pāri augšējam mūrim, — viņa vaimanādama sūdzējās. — Tur noteikti ir arī viņas zaldāts... viņa ar to sarunājās.

Viņa nervi atradās tuvu sabrukumam. — Nav noziegums dot ēdienu tiem, kas izsalkuši.

— Bet tas taču ir viens no visriebīgākajiem rīkļurāvējiem! Ak Dievs, viņš mūs visus noslepkavos gultās.

— Nedomājiet tik daudz par savu ādu. — Dusmās viņš piesarka. — Mocekļa nāve ir taisnākais ceļš debesīs.

Krēslai iestājoties, uzvarētie Vai spēki pulkiem vien plūda ārā pa visiem pilsētas vārtiem. Viņi nāca pāri Mandžūru tiltam, lielā nekārtībā kāpa augšup Mirdzošā zaļā dārgakmens kalnā un garām misijai steidzās tālāk. Netīrajām sejām savu zīmogu bija uzspiedušas bailes.

Naktī valdīja tumsa un nekārtība; bija dzirdami kliedzieni, šāvieni un zirgu pakavu dimdoņa. Lejā, plašajā līdzenumā, kūpēja neskaitāmas lāpas. Stāvēdams pie misijas lejas vārtiem, pāters Čizems ar dīvainām skumjām vērās nemierīgajā naktī. Stāvot viņam likās, ka dzird aiz muguras uzmanīgus soļus. Viņš apgriezās. Kā jau viņš bija gaidījis, tā bija Anna, cieši līdz zodam aizpogātā misijas tērpā, ar drēbē ietītu nastiņu rokā.

— Kurp tu gribi doties, Anna?

Viņa apslāpēti iekliedzās un apsviedās apkārt, taču tūlīt atguva nīgro spītību.

— Tā ir mana darīšana.

— Tu negribi man atbildēt?

— Nē.

Viņa garastāvoklis bija mierīgāks un arī attieksme bija mainījusies. Kāda jēga būtu vēl spiest ar varu?

— Tu esi izlēmusi doties prom, Anna. Tas ir skaidrs. Un, lai ko es arī teiktu, nespēju neko grozīt.

Viņas atbilde skanēja rūgti. — Šodien jūs mani notvērāt. Bet nākamo reizi jums tas neizdosies.

— Nākamās reizes nemaz nebūs, Anna. — Viņš izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza vārtus. — Vari iet.

Frānsiss juta, ka meitene, pilnīgi pārsteigta, satrūkstas un lielajām, kaislajām acīm veras viņā. Tad bez kāda pateicības vai atvadu vārda viņa satvēra savu saini un izskrēja pa pavērto spraugu, ātri nozuzdama ļaužu pūlī uz ceļa.

Viņš palika stāvam kailu galvu, un viņam garām plūda trokšņainā straume. Atkāpšanās bija izvērtusies bēgšanā. Patlaban kliegšana pieauga, un paceltu lāpu gaismā viņš ieraudzīja tuvojamies vairākus kareivjus zirgos. Jātnieki tuvojās ātri, nesaudzīgi lauzdamies cauri lēnajai masai, kas tos kavēja. Pret misijas vārtiem viens jātnieks parāva savu putās nodzīto poniju sāņus un apstājās. Lāpu gaismā priesteris skatīja visbriesmīgāko elles vīziju: ģindeņa seju ar šaurām acu spraugām un zemu, slīpu pieri. Vīrs zirga mugurā viņam kliedza naidīgas lamas, tad ar pēkšņu, draudīgu kustību pacēla ieroci. Frānsiss pat nepakustējās. Likās, ka, redzot šo pilnīgi nekustīgo cilvēku, bezbailīgu un drūmu, otrs apstulbst. Jātniekam brīdi vilcinoties, aiz muguras atskanēja griezīgs kliedziens: — Bēdz, bēdz, Vai... uz Touenlai... viņi nāk!

It kā brīnumaina fatālisma pārņemts, Vai nolaida ieroci. Dzīdams zirgu uz priekšu, viņš izliecās no segliem un nikni iespļāva mācītājam sejā. Tad nozuda naktī.

Kad gaišs un saulains atausa nākamais rīts, priecīgi sāka skanēt misijas zvani. Pats uz savu galvu Fu bija kāpis tornī. Viņš aizgūtnēm raustīja garo virvi, un aiz sajūsmas bārda šūpojās līdzi. Vairums bēgļu jau bija sataisījušies doties mājās un tagad gaidīja misijas mācītāja atvadu vārdus. Visi bērni atradās pagalmā, kur līksmi rotaļājās māsas Martas un Marijas Veronikas uzraudzībā; apstākļiem atbilstoši abas bija pārvarējušas savas pretišķības un tagad stāvēja jau sešas pēdas viena no otras.

Pat Klotilde, līksmāka par visiem, piedalījās rotaļās — smiedamās kopā ar vismazākajiem dzenāja bumbu. Pollija bija uzkāpusi savā iemīļotajā vietā virtuves dārzā un tina kamolā vilnas dzijas kodaļu, it kā visa dzīve būtu tikai mierīgas gaitas loks.

Kad pāters Čizems kāpa lejup pa nama kāpnēm, viņam priecīgi pretim steidzās Jāzeps, nesdams uz rokas apaļu bērniņu. — Karš beidzies, kungs. Naiaņs uzvarējis. Jaunais ģenerālis ir patiesi cildens vīrs. Paitana neredzēs karu! To viņš apsolījis. Miers līdz mūža vakaram. — Uzvaras priekā viņš maigi pašūpoja dēlu. — Tev nebūs jākaro, mans mazais Jozua, nebūs jāredz asaras un asinis. Miers! Miers!

Neizskaidrojamā kārtā garīdznieka sirdi pārņēma bezgalīgas skumjas. Liegi viņš noglauda bērna mīkstos, zeltainos vaidziņus. Viņš apspieda nopūtu un pasmaidīja. Tad visi saskrēja ap viņu — viņa bērni, viņa ļaudis, visi, ko viņš mīlēja un ko bija glābis, upurēdams savu visdārgāko principu.

X

Janvāra beigās parādījās pirmie slavenās uzvaras augļi. Frānsiss jutās atvieglots, ka krustmātei Pollijai tie vairs nav jāskata. Pagājušā nedēļā viņa bija devusies atceļā uz Angliju, un, kaut gan šķirties bija grūti, sirdī viņš zināja, ka krustmātei prātīgāk bija tomēr braukt.

Kādu dienu, iedams uz aptieku, pāters Čizems prātoja, cik gara varētu būt rīsa lūdzēju rinda. Vakar tā stiepās apkārt visiem misijas mūriem. Zaudējuma saniknots. Vai plašā apkārtnē bija iznīcinājis katru labības salmiņu. Kartupeļu raža izrādījās vāja. Rīsa laukus varēja apstrādāt tikai sievietes, jo vīrieši un darbalopi tika piespiedu kārtā aizvesti kara vajadzībām. Tādēļ arī ievāca tikai pusi no miera gadu ražas. Visas preces kļuva dārgas un retas. Pilsētā konservi maksāja piecas reizes dārgāk nekā parasti. Cenas kāpa ik dienas.

Priesteris iesteidzās ļaužu pārpildītajā ēkā. Tur visas trīs māsas dalīja rīsu. Katra turēja rokā lakotu trauku, no kura ar koka mēriņu iebēra trīs noteiktās unces lūdzēju bļodiņās.

Viņš vērodams apstājās. Ļaudis izturējās pacietīgi un ļoti klusi. Tikai sauso rīsa graudu tecēšana radīja telpā vieglu, nepārtrauktu šņākoņu. Klusi viņš teica Marijai Veronikai: — Mēs nevaram tā turpināt. Ar rītdienu izsniegsim tikai pusi devas.

— Labi, — viņa piekrizdama pamāja. Pēdējo nedēļu notikumi bija izsmēluši viņas spēkus. Frānsisam šķita, ka māsa ir ļoti bāla. Viņas skatiens bija pievērsts rīsu traukam.

Vienu otru reizi viņš aizgāja līdz ārdurvīm un izskaitīja lūdzējus. Beidzot, viņam par lielu atvieglojumu, rinda kļuva īsāka. Viņš šķērsoja pagalmu un, nokāpis pagrabā, vēlreiz pārskaitīja pārtikas krājumus. Laimīgā kārtā viņš vēl pirms diviem mēnešiem bija nodevis misteram Dzja pasūtījumu, ko tirgotājs kārtīgi un laikā izpildīja. Taču visvairāk nepieciešamie rīsa un kartupeļu krājumi šķita bīstami sarukuši.

Viņš stāvēja un domāja. Pārtiku Paitanā vēl varēja dabūt, lai gan cenas bija milzīgas. Pēkšņi izšķīries, viņš pirmo reizi misijas pastāvēšanas laikā telegrafēja Ārzemju misiju savienībai un lūdza, pabalstu.

Nedēļu vēlāk viņš saņēma atbildes telegrammu.

Pilnigi neiespējami atvēlēt naudu. Lūdzu, atceries, ka ir karš. Jums briesmas nedraud, tādēļ esiet laimīgi. Milzums darba Sarkanā Krustā. Sirsnīgi sveicieni. Anselms Mīlijs

Neizteiksmīgu seju Frānsiss sagumzīja zaļo papīra lapiņu. Pēcpusdienā viņš savāca pēdējo misijas naudu un devās uz pilsētu. Bet bija par vēlu — nekā vairs nevarēja dabūt. Labības tirgus bija slēgts. Galvenie veikali tirgoja ti'ai preces, kas ātri bojājās: dažas melones, redīsus vai arī saldūdens zivis.

Nobažījies priesteris aizgāja uz Laternu ielas misiju un ilgi runāja ar doktoru Fiski. Tad atceļā iegriezās mistera Dzja namā.

Misters Dzja laipni apsveica Frānsisu. Mazajā kantorī ar aizrestotajiem logiem, kur smaržoja pēc garšvielām, muskatriekstiem un ciedru koka, viņi padzēra tēju.

— Jā, — nopietni teica misters Dzja, kad viņi gari un plaši bija pārrunājuši radušos stāvokli. — Nebūtu vērts piešķirt šai lietai pārāk lielu nozīmi. Misters Pao devās uz Džekovu, lai panāktu no jaunās valdības zināmus solījumus.

— Vai viņam ir izredzes šos solījumus dabūt?

— Protams, vislabākās izredzes. — Mandarīna atbilde skanēja gandrīz vai ciniski; kaut ko tādu drauga attieksmē pāters Čizems nekad nebija pazinis. — Bet solīts nav dots.

— Stāsta, ka labības noliktavās atrodas daudzas tonnas lieli uzkrājumi.

— Ģenerālis Naiaņs aizveda visu līdz pēdējam pūram. Viņš izlaupīja pilsētas pārtikas krājumus.

— Bet nevar taču būt, — misijas mācītājs runāja, savilcis pieri grumbās, — ka viņš noskatīsies tautas bada nāvē. Viņš solīja visus labumus, ja ļaudis cīnīsies viņa pusē.

— Tagad viņš maigi izteicies, ka iedzīvotāju skaita samazināšanās nāktu mūsu apgabalam par labu.

Brīdi abi klusēja. Pāters Čizems domāja, — Labi, ka vismaz doktors Fiske saņems bagātīgu palīdzību. Pekinas galvenā mītne apsolījusi viņam trīs pilnas džonkas.

— Ā!

Atkal klusums.

— Jūs šaubāties?

Mistera Dzja atbildi pavadīja smīns. — No Pekinas līdz Paitanai ir divi tūkstoši jūdžu. Un ceļā var gadīties visai daudz izsalkušu cilvēku. Ļoti cienītais draugs, pēc manām necilajām domām, mums jāsagatavojas nākamos sešus mēnešus pavadīt vislielākajā trūkumā. Šādas lietas notiek Ķīnā. Bet vai tam kāda nozīme? Mēs aiziesim, Ķīna paliks.

Otrā rītā pāteram Čizemam vajadzēja atraidīt rīsa lūdzējus. Sirds asiņoja, kad viņš noslēdza vārtus. Viņš uzdeva Jāzepam uzzīmēt izkārtni, kas vēstīja, ka ģimenes, kas nonākušas galējā trūkumā, var pieteikties sarga namiņā. Mācītājs apmeklēs tās personīgi.

Atgriezies mājā, viņš stājās pie misijas pārtikas krājumu normēšanas plāna. Nākamajā nedēļā tas tika ieviests. Kad taupību sāka īstenot, bērni vispirms brīnījās, tad viņu apmulsums sāka izvērsties īgnumā. Viņi kļuva apātiski un pēc katras maltītes prasīja vēl. It sevišķi viņu organisms sajuta cukura un cietes trūkumu. Viņi zaudēja svaru.

No metodistu misijas nenāca neviens cerību vārds. Džonkām vajadzēja pienākt jau pirms trim nedēļām, un doktora Fiskes izmisums bija pārāk redzams, lai par to vēl šaubītos. Viņa publiskā rīsa virtuve jau vairāk nekā mēnesi bija slēgta. Paitanas iedzīvotāji izskatījās noguruši un slīga dziļā apātijā. Sejās neredzēja gaišo smaidu un kustībās parasto vingrumu.

Tad sākās un auga augumā bezgalīgā ļaužu klaiņošana, kas ir tik sena kā pati Ķīna. Klusēdami vīri, sievas un bērni devās no pilsētas prom uz dienvidiem.

Kad pāters Čizems to pamanīja, viņa sirds sastinga. Drausmīgās vīzijās viņš skatīja savu mazo draudzi novārgušu un piekusušu badanāves priekšā. Viņā nobrieda kāds lēmums, kas bija jāīsteno ātri, pirms viņa acu priekšā vēl nesākas lēnā bojāeja.

Kā toreiz mēra dienās, viņš atsauca pie sevis Jāzepu, runāja ar to un aizsūtīja kalpu svarīgā ziņneša gaitā.

Rītā, kad Jāzeps devās ceļā, priesteris ienāca ēdamzālē un pavēlēja izdalīt bērniem lieku rīsa devu. No noliktavas atnesa kādu no pēdējām vīģu kastēm. Viņš gāja gar garo galdu un pasniedza katram bērnam kumosu saldo augļu.

Šīs zīmes, kas ļāva nojaust apstākļu uzlabošanos, visus uzmundrināja. Bet Marta, ar vienu aci vērodama tukšos pārtikas pagrabus, ar otru — pāteru Čizemu, izbrīnījusies murmināja:

— Kas tie par jauniem vējiem, tēvs? Te kaut kas nav kārtībā ... tas man skaidrs.

— Sestdien visu uzzināsiet, Marta. Pagaidām pasakiet, lūdzu, Godājamajai mātei, ka līdz nedēļas beigām mēs paturēsim rīsa papildu devas.

Marta gāja izpildīt pavēli, bet nevarēja Godājamo māti nekur atrast. Tas bija dīvaini.

Arī visu pēcpusdienu Mariju Veroniku nekur neredzēja. Viņa neieradās aušanas stundā, kas notika katru ceturtdienu grozu pinēju telpā. Pulksten trijos viņu meklēja, bet nevarēja atrast. Laikam viņa bija kaut ko sajaukusi vai pārskatījusies. Īsi pēc pieciem viņa parādījās un uzsāka ēdamzālē savus parastos darbus, bāla un nopietna, neminēdama ne vārda par savas prombūtnes iemesliem. Taču naktī Klotildi un Martu pamodināja tādas drausmīgas skaņas, kas lika sirdij nodrebēt un nepārprotami nāca no Marijas Veronikas istabas.

Otrā rītā, paslēpušās veļas mazgātavas kaktā, abas, šausmās čukstot, pārsprieda šo notikumu, vērodamas pa logu Godājamo māti, kas stalta un lepna — tikai daudz lēnākā gaitā — šķērsoja pagalmu.

— Beidzot viņa ir salauzta. — Martas vārdi gandrīz noslāpa. — Dievs žēlīgs, vai tu dzirdēji, kā viņa raudāja pagājušā naktī?

Klotilde burzīja audekla gabalu. — Varbūt viņa dzirdējusi par kādu lielu vācu sakāvi, ko mēs vēl nemaz nezinām.

— Jā, jā... tas noteikti ir kaut kas briesmīgs. — Martas seja kļuva vēl nopietnāka. — Ja viņa nebūtu sasodīta vāciete, man viņas kļūtu gandrīz vai žēl.

— Es līdz šim nezināju, ka viņa vispār spēj raudāt, — prātoja Klotilde, viņas pirksti drudžaini vijās cits ap citu. — Viņa ir lepna. Tas ir divtik grūti.

— Kas augstu kāpj, tas zemu krīt! Vai viņa par mums būtu iežēlojusies, ja mēs padotos pirmās? Lai vai kā, man tomēr jāatzīst... Ha! Nāc, ķersimies pie veļas!

Svētdienas rītā, līkumodami pa kalnu nogāzes stāvajām takām, misijai tuvojās daži jātnieki. Jāzeps ieradās pirmais, un pāters Čizems aizsteidzās uz sarga namiņu apsveikt Ļū Ci un trīs pavadoņus no Ļū ciema. Viņš satvēra vecā aitu gana roku, it kā vēlēdamies nemūžam vairs to nepalaist.

— Tā, lūk, ir patiesa draudzība! Lai Dievs jūs par to svētī!

Siltā apsveikuma vientiesīgi iepriecināts, Ļū pasmaidīja. — Mēs būtu ieradušies agrāk. Taču pagāja laiks, kamēr saķērām ponijus.

Viņi līdzi veda ap trīsdesmit mazus, pinkainus kalnu augstienes ponijus ar iemauktiem, bet neseglotus. Seglu vietā tiem katrā pusē bija piesieti lieli grozi. Dzīvnieki apmierināti gremoja pasviestos sausās zāles kušķus. Priestera sirds gavilēja. Viņš piespieda visus četrus jātniekus pieņemt atspirdzinājumus, ko sarga namiņā bija sagatavojusi Jāzepa sieva, un paēdušiem pavēlēja krietni atpūsties.

Godājamo māti viņš atrada veļas noliktavā, kur tā klusēdama izdalīja svaigas, baltas veļas saiņus nedēļas vajadzībām — galdautus, priekšautus un dvieļus — tos saņēma Marta, Klotilde un kāda vecāka skolniece. Viņš nepūlējās vairs ilgāk slēpt savu prieku un gandarījumu.

— Es gribu jūs sagatavot dažām pārmaiņām. Bada draudu dēļ mēs kādu laiku pārcelsimies uz Ļū ciemu. Varat būt droši, ka tur visa ir diezgan. — Viņš smaidīja. — Jums, māsa Marta, radīsies iespēja visādos veidos gatavot kalnu aitas gaļu. Nešaubos, ka jums tas patiks. Un bērniem ... tās būs lieliskas brīvdienas.

Brīdi valdīja pilnīgs pārsteigums. Tad Marta un Klotilde, nojauzdamas, ka viņu vienmuļajā dzīvē radīsies pārmaiņas, sāka priecīgi smaidīt.

— Bez šaubām, jūs gribēsiet, lai piecās minūtēs viss būtu gatavs ceļam, — mīlīgi kurnēja Marta un pirmo reizi kopš daudzām nedējām lūkojās uz Godājamo māti tā, it ka gaidītu viņas piekrišanu.

Tā bija pirmā kautrā izlīguma zīme. Bet Marija Veronika stāvēja bālu seju un ne ar ko neatbildēja.

— Jā, jums ļoti jāpasteidzas. — Pāters Čizems runāja gandrīz vai nebēdnīgi. — Vismazākos ķiparus saliksim grozos. Pārējie pārmaiņus soļos un jās. Naktis ir siltas un jaukas. Ja šodien dosieties ceļā, pēc nedēļas jau būsiet Ļū ciemā.

— Mēs izskatīsimies kā pārnācēji no Ēģiptes, — iesmējās Klotilde.

Mācītājs pamāja. — Es iedošu Jāzepam vēl grozu ar baložiem. Katru vakaru viņam viens jāpalaiž, lai atnes man ziņu, kā jums veicas.

— Kā?! — Marta un Klotilde iesaucās abas reizē. — Jūs nenāksiet mums līdzi?

— Es jums sekošu pēc dažām dienām. — Frānsiss jutās laimīgs, noprazdams, ka māsām patiktu, ja viņš dotos līdzi. — Kādam, redziet, jāpaliek vēl misijā. Godājamā māte un jūs abas būsit pirmie.

— Es nevaru iet, — lēni ieteicās Marija Veronika. Klusums.

Pirmajā mirklī viņš domāja, ka viņa joprojām nevēlas būt kopā ar abām pārējām māsām, bet, paskatījies mūķenes sejā, saprata kaut ko citu.

Viņš pārliecinoši piebilda: — Ceļš būs jauks, un pārmaiņa jums nāks par labu.

Lēni viņa papurināja galvu. — Man būs jādodas daudz garākā ceļā... itin drīz.

Marija Veronika klusēja. Tad, stāvēdama pavisam nekustīgi, viņa vienmuļā balsī turpināja: — Man jāatgriežas Vācijā... un jānodod... savi īpašumi... mūsu ordenim. — Viņas skatiens kavējās tālumā. — Mans brālis ir kritis.

Telpā visu laiku skanēja tikai viņas balss, un tagad iestājās kapa klusums. Klotilde pirmā izplūda karstās asarās. Tad Marta, līdzīgi zvēram, kas noķerts slazdā, kā negribot līdzjūtīgi nolieca galvu. Pāters Čizems skumji pavērās katrā no trim sievietēm un klusi aizgāja.

Divas nedē|as pēc tam, kad viss pulks laimīgi bija nokļuvis Ļū ciemā, pienāca Marijas Veronikas aizbraukšana. Pēdējās no Ļū ciema ar baložu pastu saņemtās ziņas vēstīja, ka bērni novietoti primitīvi, bet ērti un visi jūtas loti labi spirgtajā kalnu gaisā. Pāters Čizems pilnīgi pamatoti varēja sevi apsveikt, ka atradis šo vienīgo glābiņu. Taču, ejot aiz bagāžas nesējiem blakus Marijai Veronikai uz piestātnes laipām, viņu sagrāba izmisīga vientulība.

Viņi apstājās uz mola, un vīri novietoja somas laivā. Aiz viņiem palika pilsēta, sanēdama it kā skumjās atvadās. Priekšā upes vidū stāvēja lielā džonka. Melnais ūdens, kas skalojās ap to, sniedzās līdz pat apvārsnim.

Viņš nespēja atrast īstos vārdus. Šī labā, cēlā sieviete ar savu palīdzību, biedriskumu un uzmundrinājumiem viņam nozīmēja ļoti daudz. Viņu priekšā pavērās bezgalīga nākotne, ko aizpildītu abu kopīgais darbs. Tagad viņa aizbrauca negaidot, gandrīz vai kā bēgdama — tā šķita —, apjukuma un neziņas miglā tīta.

Beidzot viņš nopūtās un paraudzījās viņā ar savu norūpējušos smaidu. — Ja arī mana zeme karo ar jūsējo... atcerieties... es neesmu jūsu ienaidnieks. — Šī pazemīgā atzīšanās, kas viņam bija tik raksturīga un ko māsa ļoti apbrīnoja, satricināja viņas apņēmību būt stiprai. Kad viņa pēdējo reizi pārlaida acis tā kalsnajam stāvam, izdēdējušajai sejai un plānajiem matiem, asaras aizmigloja viņas skaistās acis.

— Mans mīļais... mīļais draugs... es jūs nemūžam neaizmirsīšu.

Cieši un silti viņa paspieda Frānsisa roku un ātri iekāpa laivā, kas viņu aizveda uz džonku.

Viņš palika stāvam, atspiedies uz sava vecā, raibā lietussarga. Spilgtais ūdens sāpīgi žilbināja acis, viņš raudzījās tik ilgi, līdz kuģis kā melns punkts izzuda tālajā debesu pamalē.

Marija Veronika nezināja, ka viņš tai somā ielicis mazo, antīko spāņu madonnas tēlu, ko bija dāvājis pāters Tarents. Tas bija viņa vienīgais dārgums. Bieži viņa to bija apbrīnojusi.

Viņš apgriezās un lēnām vilkās mājup. Dārzā, ko viņa tik ļoti bija kopusi un mīlējusi, viņš apstājās pateicībā par mieru un klusumu, kas šeit valdīja. Gaisā dvašoja liliju smarža. Vecais dārznieks Fu, viņa vienīgais biedrs pamestajā misijā, liegām zinātāja rokām apdarināja acāliju krūmu. Pēdējā laika notikumi bija izsmēluši Frānsisa spēkus. Bija beidzies kāds svarīgs viņa dzīves posms, pirmo reizi viņš neskaidri sajuta, ka kļūst vecs. Apsēdies uz sola zem vecā vīģes koka, priesteris atbalstījās ar elkoņiem uz priežkoka galda, ko māsa bija likusi šeit novietot. Vecais Fu grieza acālijas un izlikās neredzam, ka pēc brīža mācītāja galva noslīga uz rokām.

XI

Vīģes koka platās lapas joprojām meta savas ēnas pār viņu, kad viņš daudzus gadus vēlāk sēdēja pie tā paša dārza galda, pārlapodams savu dienasgrāmatu ar rokām, kuras — kāda dīvaina ilūzija! — bija stiegrainu dzīslu izvagotas un viegli trīcēja. Arī vecais Fu viņu vairs nevēroja, ja nu vienīgi pa kādu spraudziņu debesis. Vecīša vietā pār acāliju dobēm bija noliekušies divi jauni dārznieki, un ķīniešu tautības garīdznieks, pāters Džou, maziņš, laipns un cienījams, godbijīgā atstatumā pastaigājās ar svētkalpojumu grāmatu rokās un vērās viņā ar savu brūno acu siltajiem bērna skatiem.

Augusta saules staros misijas dārzs mirdzēja un laistījās kā zeltaina vīna lāse. No rotaļu laukuma līksmi skanēja bērnu balsis, vēstot, ka ir vienpadsmitā stunda. «Viņa bērni vai, pareizāk sakot, viņa bērnu bērni...» domās pārlaboja pāters Čizems. Laiks nesaudzīgi joņoja uz priekšu, sviezdams gadus viņa klēpī citu pēc cita tik ātri, ka viņš nepaguva ar tiem neko iesākt.

Izklaidīgo acu priekšā parādījās glīta, sārta, smaidīga un apaļa sievietes seja un branga piena glāze. Viņš paņēma glāzi un sarauca pieri, jo māte Mersimērija ar saviem lutināšanas trikiem atgādināja viņam vecumu. Viņam bija taču tikai sešdesmit septiņi... nu jā, nākamā mēnesī sešdesmit astoņi gadi... kas tas par vecumu... viņš jutās spraunāks par dažu labu jaunekli.

— Vai es jums neteicu, ka man nevajag pienu?

Mierinādama nonna smaidīja svarīgu, sirsnīgu mātes smaidu. — Šodien tas jums nepieciešams, tēvs, ja gribat doties garajā un gluži nevajadzīgajā cejā. — Viņa apklusa. — Es nesaprotu, kādēļ tēvs Džou un doktors Fiske nevar ceļot vieni.

— Jūs nesaprotat?

— Nē, patiesi ne.

— Tas ir gaužām ļauni, mīļā māsa. Jūsu saprāts liekas cietis.

Viņa pasmaidīja kā pielabinādamās un glaimīgi mēģināja mācītāju pārliecināt.

— Vai man pateikt Jozua, ka paliksiet šeit?

— Sakiet viņam, ka stundas laikā ponijiem jābūt apseglotiem.

Viņš noskatījās, kā māte aizgāja, pārmetoši purinādama galvu. Viņš pasmīnēja ar niķīgu triumfu, kā jau cilvēks, kas panācis savu. Tad viņš neviebdamies dzēra atnesto pienu, jo māsa bija aizgājusi — pašam sev viepļi taču nebija vajadzīgi —, un turpināja pārlūkot dienasgrāmatu. Viņš bija paradis atminēties pagājušos laikus, atšķirot uz labu laimi cūkas ausīm rotātās burtnīcas lapas.

Šorīt dīvainā kārtā uzšķīrās 1917. gada oktobris.

«Es pēdējā laikā jutos ļoti nomākts, lai gan dzīves apstākļi Paitanā uzlabojās un mani mazie laimīgi atgriezās no Ļū ciema; taču šodien mazs, neievērojams atgadījums darīja mani neizsakāmi laimīgu.

Četras dienas es atrados ceļā uz gadskārtējo sanāksmi Sensjanā, kā to par derīgu atzinis un noteicis apustuliskais nuncijs. Tā kā attālums līdz vikariātam ir liels, es cerēju, ka man šādas izklaidēšanās ies secen. Mēs šeit esam tikai pāters Surets, kas nāca mirušā Tibodo vietā, trīs ķīniešu priesteri no Džekovas un holandietis pāters Van Dvīns no Rakajas. Garais upes ceļš ir tik tikko šādas sanāksmes vērts. Tā nu mēs satikāmies un «apmainījāmies uzskatiem». Protams, es atkal nenoturējos un sāku kritizēt vardarbīgu kristīgās ticības izplatīšanu, saskaitos no tiesas un piesaucu mistera Pao brālēna vārdus: «Jūs, misionāri, atnesat savu evaņģēliju un aiznesat mūsu zemi.» Es tūlīt kritu pātera Sureta, ļoti veikalnieciska mācītāja, nežēlastībā. It sevišķi viņš dižojās, ka, pateicoties viņa muskuļu spēkam, divdesmit jūdžu apkaimē esot sadauzīti visi mazie, jaukie Budas tempļi, kas atrodas ceļmalās. Tad viņš varen lepojās, ka viņa draudzei piederot rekords ar 50 000 dievbijīgām nopūtām dienā.

Atceļā es sāku visu nožēlot. Cik bieži man jāraksta šai grāmatā: «Atkal neveiksme. Mīļais Dievs, palīdzi man valdīt mēli!» Pārējie Sensjanā uzlūkoja mani par ērmu.

Lai sagādātu sev ciešanas, es neņēmu uz kuģa kajīti. Man blakus atradās vīrs, kam piederēja būris ar treknām žurkām, ko viņš manu izbiedēto acu priekšā citu pēc citas garšīgi notiesāja. Bez tam lija lietus, pareizāk sakot, gāza kā ar spaiņiem, un man, kā jau biju pelnījis, klājās ļoti ļauni.

Kad es, vairāk miris nekā dzīvs, nokāpu Paitanā no kuģa, izmirkušajā krastmalā mani gaidīja kāda veca sieviņa. Kad tā man tuvojās, es pazinu savu veco draudzeni Sju māmiņu, kas toreiz pagalma stūri vārīja pupas konservu kārbā. Viņa ir visnabadzīgākā un visnožēlojamākā manas draudzes locekle.

Es ļoti brīnījos, kad, mani ieraugot, viņas vaigs atplauka. Viņa ātri pastāstīja, ka viņai manis loti trūcis un pēdējās trīs pēcpusdienas viņa nostāvējusi šeit lietū, mani gaidīdama. Viņa pasniedza man sešus rīsa miltu un cukura cepumiņus, kas nav domāti ēšanai, bet ko mēdz nolikt kā cienīgu dāvanu pie mazo Budas tēlu kājām — to pašu tēlu, ko Surets sadauza. Jokains žests. Bet doma, ka vienam cilvēkam esmu mīļš... un vajadzīgs, tomēr iepriecina.

1918. gada maijā. Šai jaukajā rītā uz Ļū ciemu lielā sajūsmā devās pirmais manu jauno zemnieku pulks, pavisam divdesmit četri cilvēki — patiesības labad jāpiebilst: no katra dzimuma divpadsmit. Mūsu labā Godājamā māte Mersimērija deva tiem daudzus vērtīgus norādījumus un praktiskus padomus. Toreiz, kad viņa ieradās, es saņēmu viņu īgni, atmiņās salīdzinādams ar Mariju Veroniku. Taču viņa ir jauks, spējīgs un labsirdīgs cilvēks un apbrīnojami labi izprot laulības gultas problēmas, kas dievbijīgai mūķenei nebūt nav parasta lieta.

Vecā Mega Pakstona, Kanāla ielas zivju sieva, mēdza apgalvot, ka es nemaz nesot tik dumjš kā izskatos; un es tiešām lepojos ar savu ideju nometināt Ļū apgabalā labākos jauniešus, kas aug Svētā Andreja misijā. Maniem audzēkņiem šeit vienkārši nepietiek darba. Būtu taču vislielākā muļķība mazotnē izraut viņus no zaņķa, izaudzināt un tad iegrūst zaņķī atpakaļ. Un Ļū ]audīm svaigas asinis noderēs. Zemes tur ir diezgan un klimats lielisks. Kad draudzes locekļu skaits pieaugs, es tur iekārtošu jaunu priesteri. Es Anselmu tikmēr mocīšu ar lūgumiem, līdz viņš man vienu nozīmēs ...

Šovakar es esmu noguris no daudzajiem uztraukumiem un ceremonijām. Šādas masu laulības nav smiekla lieta, un svinīgas uzrunas ķīniešu valodā galīgi sabeidz balss saites manā rīklē. Var būt, ka mans nogurums ir šīs dienas sekas, var būt, ka tam ir arī dziļāki iemesli. Man brangi derētu atvaļinājums, esmu krietni sapūlējies. Fiskes, kā parasts, devušies sešu mēnešu atvaļinājumā pie dēla, kas apmeties Virdžīnijā. Man viņu pietrūkst. Redzot viņu vietnieku, mācītāju Ezru Selkinu, es apzinos, cik laimīgs esmu, ka man ir tik jauki un mīļi kaimiņi. San Fu Ezra ir gluži cits vīrs — liela auguma, ar pastāvīgu smaidu, kas līdzinās izkusušiem taukiem, un roku viņš spiež kā rotārietis. Saņēmis manu plaukstu, viņš skaļi apgalvo: «Es darīšu jūsu labā visu, mans brāli, ar ko vien spēju jums palīdzēt, tiešām visu,» — un salauž gandrīz man pirkstu kaulus.

Fiskes Ļū ciemā būs vienmēr gaidīti viesi. Bet pret Ezru es palieku mēms. Pirmajās sešdesmit sekundēs viņš pātera Ribjero kapam uzlīmētu zīmīti: brāli, vai esi glābts? Ak, nelaime! Esmu skābs un nīgrs, tas nāk no plūmju kūkas, ko kāzu mielastam man uzspieda Mersimērija.

Lielu laimi man sagādāja gara mātes Marijas Veronikas vēstule, kas rakstīta 1922. gada 10. jūnijā. Pēc dažādiem līkločiem, kara grūtībām un miera līguma pazemojumiem viņa beidzot gandarīta un iecelta par Romas Siksta klostera abati. Tas ir viņas ordeņa galvenais klosteris, vecs, dižs iestādījums augstajās nogāzēs starp Korso un Kvirinālu, ko apēno skaistās Saporelli un Svēto Apustuļu baznīcas. Tas ir ļoti ievērojams amats, bet mazāku viņa nav pelnījusi. Viņa liekas apmierināta... mierīga. Viņas vēstule atnesa man svētās pilsētas elpu — gluži kā Anselma frāze! — pilsētas, kas jau sen ir manu sapņu lolojums, un es uzdrošinos pārdomāt kādu plānu. Ja divas reizes atlikto atvaļinājumu man tomēr piešķirtu, kāds gan varētu rasties šķērslis apmeklēt Romu? Stāvēt pašam uz Svētā Pētera baznīcas mozaīku grīdas, tikties atkal ar māti Mariju Veroniku? Kad aprīlī rakstīju Anselmam un vēlēju laimes sakarā ar iecelšanu Tainkāslas domskolas rektora amatā, viņš atbildē man apgalvoja, ka nākamo sešu mēnešu laikā nosūtīs palīgmācītāju, lai es vēl pirms gada beigām varētu doties «visnotaļ vēlamā atvaļinājumā».

Mani saulē izkaltušie locekļi muļķīgi notrīc, kad iedomājos, ka mani varbūt gaida tāda svētlaime. Diezgan! Jāsāk krāt nauda jaunam uzvalkam. Ko gan teiktu labā svēto apustuļu abate, ja atklātos, ka mazajam ķieģeļu deģim, kurš dižojas ar to, ka viņu pazīst, bikšu dibenu rotā ielāps...

1923. gada 17. septembrī. Uztraukumā man aizrāvusies elpa! Šodien ieradās jaunais palīgs, tagad man ir kolēģis, un tas šķiet pārāk skaisti, lai būtu patiesība.

Lai gan Anselma garās gana vēstules vispirms ļāva cerēt uz jaunu skotu, varbūt pat mūsainu, ar sarkaniem matiem, vēlāk mani sagatavoja, ka ieradīsies iedzimto pāters no Pekinas koledžas. Sava muļķīgā humora kūdīts, es neteicu māsām, kas īsteni gaidāms. Jau kopš nedēļām viņas apspriežas, kā cienīgāk saņemt jauno dzimtenes misionāru, — Klotilde un Marta vēlas bārdainu gallu, bet nabaga māte Mersimērija deviņas dienas īpaši lūdzās, lai ierastos īrs. Kā lai apraksta viņas godājamo īrietes seju, kad pēc traģiskās pirmās iepazīšanās viņa iedrāzās manā istabā piesarkusi no vilšanās: «Jaunais tēvs ir ķīnietis!»

Bet pāters Džou šķiet lielisks puisis, ne tikai mierīgs un patīkams, bet arī ļoti apdāvināts un ar ārkārtīgi bagātu gara dzīvi, kas apbrīnojamā kārtā ķīniešiem ļoti raksturīga. Reizēm savos Sensjanas svētceļojumos es sastapu iedzimtos garīdzniekus, un tie mani vienmēr ļoti iespaidoja. Ja gribētu runāt augstā stilā, tad varētu teikt, ka viņi labi pratuši apvienot Konfūcija viedumu ar Kristus mīlestības žēlastību.

Un tagad nākamā mēnesī es došos uz Romu ... Pirmās brīvdienas kopš deviņpadsmit gadiem! Es jūtos kā skolas puika Holivelā, kas trimestra beigās bungo pa pulti un dzied:

Pēc divām nedēļām

būs beigas mocībām!

Nez vai mātei Marijai Veronikai vēl garšo labas ingvera saknes. Es aizvedīšu kādu podiņu, riskēdams dzirdēt, ka viņa pārgājusi uz makaroniem. Hei ho! Dzīve ir varen skaista! Pa logu es redzu, kā jaunas ciedras neprātīgā priekā ļaujas vēja skavām. Tagad man jāraksta uz Šanhaju, lai pasūtītu biļetes. Urrā!

1923. gada oktobrī. Vakar pienāca telegramma, kas atsauc manu Romas braucienu, un es esmu tikko atgriezies no vakara pastaigas gar smilšainajiem upes sēkļiem, kur ilgi stāvēju vieglajā miglā un vēroju zvejniekus ar jūras ērgļiem. Tas ir nožēlojams zivju ķeršanas veids, bet var būt, ka es pats jutos nožēlojami. Lielajiem putniem ap kaklu aplikts dzelzs gredzens, lai viņi zivis nevarētu norīt. Miegaini tie tup uz laivas sānmalas, it kā visa zveja tos briesmīgi garlaikotu. Pēkšņi pašķīst ūdens un parādās platais knābis ar noķerto zivi. Tūlīt seko krampjains rīšanas mēģinājums. Kad putniem izvelk laupījumu no gredzena aizžņaugtās rīkles, tie nogroza galvas, it kā vēl arvien nebūtu apjēguši savu pūliņu veltīgumu. Tad viņi notupstas un gaida nākamo vilšanos.

Dievs zina, cik es pats biju drūms un vīlies. Domīgi vēroju pelēko ūdeni un mazos viļņus, ko vējš dzina pret kalniem, taču manas domas nekavējās Romā, bet savādā kārtā — Tvīdsaidas straumēs, un es redzēju, kā stāvu basām kājām kristāldzidrajā ūdenī un metu foreļu makšķeri.

Arvien biežāk es notveru sevi bērnības atmiņās. Es redzu visu tik skaidri, it kā būtu piedzīvojis vakar, — nepārprotama vecuma pazīme... Es pat sapņoju, liegi un ar ilgām — vai nav neticami? — par manu zēna dienu mīlestību, par manu vienīgo, dārgo Noru.

Redz, redz — rūgtā vilšanās pārvēršas sentimentalitātē; pazīme, ka rūgtums drīz pāries, bet, kad telegramma pienāca, tad, vecās Megas vārdiem runājot, tas bija ciets spēriens.

Nu es esmu gandrīz samierinājies, ka esmu trimdā uz mūžu. Doma, ka Eiropas apmeklējumi misionārus padara svārstīgus, ir droši vien pareiza. Galu galā mēs esam ziedojuši sevi pilnīgi, un tad nevar vairs atkāpties. Es pavadīšu šeit savu dzīvi un beigās atdusēšos mazajā Skotijas zemes stūrītī blakus Villija Teloka mirstīgajām atliekām.

Bez tam gluži loģiski un taisnīgi, ka Anselma brauciens uz Romu ir daudz svarīgāks nekā manējais. Divus tādus —ceļojumus savienības fondi nespēj samaksāt. Viņš arī labāk spēs Svētajam tēvam izklāstīt, kā veicies «viņa cīnītājiem» — tā viņš mūs sauc. Kur mana mēle paliktu stīva un neveikla, viņš apburs un pārliecinās, iegūdams jaunus, bagātīgus līdzekļus ārzemju misiju darbam. Viņš apsolījās sīki aprakstīt visas gaitas. Tā nu es jūsmošu par Romu ar viņa acīm, garā skatīšu audienci un garā tikšos ar Mariju Veroniku. Es nespēju piekrist Anselma ierosinātajām brīvdienām Manilā. Turienes dzīve mani nomāktu, man būtu jāsmejas par mazo, vientuļo vīriņu, kas klīst pa Manilas ostu un mēģina iedomāties, ka atrodas Pontijas pakalnos...

Mēnesi vēlāk. Pāters Džou ir lieliski iekārtots Ļū ciemā, un mūsu baloži lido ar debešķīgu ātrumu šurp un turp. Kāds prieks, ka mans plāns izdevies tik lieliski! Es dažkārt prātoju, vai Anselms to pieminēs, tikdamies ar Svēto tēvu? Tikai vienu vārdiņu par manu sīko dārgumu tur, mežonīgajos kalnos, ko visi aizmirsuši... vienīgi Dievs ne...

1928. gada 22. novembrī. Kā lai dziļus pārdzīvojumus izsaka vienā vārdā, vienā sausā un skopā teikumā? Pagājušo nakti nomira māsa Klotilde. Nāve ir lieta, kas reti pieminēta šai manas nevērtīgās dzīves aprakstā.

Tādēļ arī toreiz, pirms divpadsmit mēnešiem, kad Tainkāslā krustmāte Pollija lielā vecumā noslēdza savu gādības un uzupurēšanās pilno mūžu, es, saņēmis nāves ziņu Džūdijas asaru nosmulētā vēstulē, ierakstīju šai grāmatā tikai: 1927. g. 17. okt. mirusi Pollija. Reiz nenovēršami jāmirst visiem tiem, kurus mēs uzskatām par saviem tuvākajiem. Bet jāmirst ari pārējiem... tiem, kuru nāve pat vecam mācītājam liek sagrīļoties kā no pēkšņa atklājuma.

Klotilde bija pāris dienas sasirgusi, likās, viegli. Kad mani pēc pusnakts sauca, es nobijos, kā viņa bija pārvērtusies. Nekavējoties pavēlēju sūtīt Jozua — Jāzepa vecāko zēnu — pēc doktora Fiskes. Bet Klotilde ar dīvainu izteiksmi sejā mani atturēja. Ar savādu smaidu viņa teica, ka Jozua varot neiet. Viņa runāja maz, taču pateica daudz.

Tagad, atceroties, kā reiz pirms gadiem es viņai skarbi pārmetu hlorodīna lietošanu, es varētu raudāt sava stulbuma dēļ. Mūžīgais satraukums, ko viņa nespēja uzveikt, briesmīgās bailes no sarkšanas, no cilvēkiem, no pašas pārslogotajiem nerviem vērta paviršam lūkotājam viņu nenozīmīgu, pat smieklīgu. Īstenībā jāgodā šādas dvēseles mokas un neredzamās uzvaras cīņā par sevis aizliegšanu. Tā vietā visi saskatīja tikai redzamos zaudējumus.

Pēdējos astoņpadsmit mēnešos sāka sāpīgi iekaist un vērsties plašumā hroniska kuņģa čūla. Izzinājusi no doktora Fiskes, ka viņu nekas vairs nespēj glābt, viņa lūdza, lai ārsts to nevienam nesaka, un viena pati sāka pēdējo, kluso cīņu. Kad mani sauca, viņa patlaban bija pārcietusi pirmo asiņošanu. Otrā rītā pulksten sešos sākās jauna — un viņa mierīgi slēdza acis. Mēs sarunājāmies... bet es negribu šīs sarunas aprakstīt. Saraustītas, bez kopsakara tās liktos nenozīmīgas... vieglprātīgu smējēju upuris... bet pasauli diemžēl ar izsmieklu nevar ne labot, nedz atjaunot ...

Viņas nāve mūs loti satrieca, it īpaši Martu. Bet Marta līdzinājās man: viņa triecienu pārcietīs — sīksta kā mūlis. Nabaga Klotilde! Es pieminēšu viņu kā mīļu radību, kas ziedoja dzīvi, lai uzupurētos. Redzot, kā mirēja seju pārņem miers, kad tas mierīgi bez bailēm tiekas ar nāvi... cilvēka sirds top cēlāka.

1929. gada 30. novembrī. Šodien piedzima Jāzepa piektais bērns! Kā paiet laiks! Kas gan varēja domāt, ka no mana bailīgā, uzticīgā karstgalvja un pļāpas dienās iznāks patriarhs. Varbūt varēja likties aizdomīga viņa pārmērīgā saldumu cienīšana! Patiesi, viņš tagad ir īsta personība — izdarīgs, sievai paklausīgs, drusku lielīgs un strups ar ļaudīm, par kuriem domā, ka tie man nav jāredz, — man kādreiz pašam no viņa gandrīz sametas bail...

Nedēļu vēlāk. Jauni vietējie notilkumi. Mistera Dzja kurpes pakārtas pie Mandžūru vārtiem. Tā šeit ir ārkārtīga goda parādīšana... un es priecājos sava vecā drauga dēļ, kura askētiskā, domīgā un devīgā daba vienmēr iestājās par taisnību, daiļumu un mūžības vērtībām.

Vakar pienāca pasts. Arī vēl nezinādams Anselma milzīgos panākumus Romā, es jau sen paredzēju, ka viņš baznīcas hierarhijā sasniegs augstu godu.

Beidzot Vatikāns bagātīgi atalgojis viņa darbu ārzemju misiju laukā. Viņš iecelts par Tainkāslas bīskapu. Laikam viens no lielākajiem mūsu morāles un sirdsapziņas pārbaudījumiem ir noskatīties otra panākumos. Liels apžilbinājums acīm sāp. Bet tagad, tuvojoties veča gadiem, esmu kļuvis īsredzīgs. Es neapskaužu Anselma slavu, es priecājos, jo zinu, ka viņš tagad ir tik laimigs kā vēl nekad. Skaudība ir tik neglīta īpašība. Nedrīkst aizmirst, ka arī nabagais ir bagāts, kamēr Dievs ir ar viņu.

Kaut es drīkstētu uzskatīt šādu cēlsirdību par vienu no savām īpašībām. Bet tā nav cēlsirdība, tā ir tikai atziņa, kāda ir starpība starp mani un Anselmu... būtu vienkārši smieklīgi, ja es sniegtos pēc bīskapa zižļa. Skolu mēs beidzām ar līdzīgām sekmēm, bet kopš tā laika Anselms mani ir tālu pārspējis. Viņš savus dotumus pilnīgi attīstīja. Tynecastle Chronicle raksta, ka viņš ir liels valodnieks, ievērojams mūziķis un savas diecēzes mākslu un zinību aizbildnis, kam apkārt plašs iespaidīgu draugu pulks. Kāda laime! Man vienmuļajā dzīvē nekad nav bijuši vairāk kā seši draugi, un visi, izņemot vienu, bija vienkārši ļaudis. Man jāraksta Anselmam, jāvēl viņam laimes un tūlīt jāpaskaidro, ka mūsu draudzības dēļ es nedomāju prasīt sev kādas priekšrocības! Viva Anselmo! Man kauns, kad padomāju, cik dižu tu esi uzcēlis savu dzīvi un cik sīka palikusi manējā. Cīnīdamies pēc Dieva patiesības, es vienmēr esmu ieguvis tikai daudzus sāpīgus ... punus.

1929. gada 30. decembrī. Gandrīz veselu mēnesi es neņēmu rokā šo grāmatu... arī tad ne, kad saņēmu ziņu par Džūdiju.

Esmu vīlies, cerēdaims, ka tagad, laimīgi samierinājies, varēšu tuvoties savas trimdas beigu cēlienam. Pirms divām nedēļām es tiešām vēl biju apmierināts ar sevi un pasauli. Tajā reizē es nobeidzu jauno misijas papildīpašumu pārskatu. Tur bija uzskaitīti vispirms četri rīsa lauki upes malā, ko nopirku pagājušo gadu, tad paplašinātais lopu aploks aiz mazās, baltās zīdkoku birzs un, beidzot, jaunā poniju ferma. Nobeidzis pārskatu, es aizgāju uz baznīcu palīdzēt bērniem celt Ziemassvētku silīti. Šis darbs man sevišķi patīk — pa daļai kādas smieklīgas kaislības dēļ, kas man piemitusi visu mūžu, un, liekas, prātīgs cilvēks teiktu, ka tas ir apspiests tēva instinkts: bērnu mīlestība, sākot no dārgā Kristus bērniņa līdz pat vismazākajam, nožēlojamākajam dzeltenajam atradenim, kāds vien Svētā Andreja misijā ir kūņojies.

Mēs uzcēlām lielisku kūtiņu: uz jumta krājās īsts kokvilnas pūku sniegs, patlaban mēs ķērāmies pie vērša un ēzeļa novietošanas. Man vēl piedurknē bija noslēptas visādas mantiņas, piemēram, krāsainas svecītes un spoža kristāla zvaigzne, ko pakārt pie debesīm, kas greznotas ar egļu zariņiem. Redzot sev apkārt gaišās bērnu sejas un dzirdot uztrauktās valodas — viens no retajiem brīžiem, kad baznīcā atļauta kņada, — mani pārņēma brinumviegla sajūta. Kā vīzijā es skatīju Ziemassvētku silītes visas pasaules kristīgajās baznīcās, kas gatavojās gaišajiem Kristus dzimšanas svētkiem, ko svin arī tie, kas nespēj ticēt, jo viņi grib godāt Visuma mātes klēpi.

Šai brīdī iesteidzās kāds no lielākajiem zēniem, kam māte Mersimērija bija uzdevusi atnest man pienākušo telegrammu. Patiesi, Jaunas vēstis pienāk laikā arī tad, ja tās netriec apkārt visai zemeslodei. Lasot manā sejā laikam kaut kas pārmainījās. Viena maza meitenīte sāka raudāt. Viss prieks manās krūtīs nodzisa.

Varbūt mani var saukt par muļķi, ka es notikušo tā ņemu pie sirds. Es pazaudēju Džūdiju, atbraukdams uz Paitanu, kad viņai vēl nebija divdesmitais mūža gads. Bet domās es dzīvoju līdzi viņas dzīvei. Viņas vēstules nepienāca bieži, bet taisni tādēļ tās man šķita kā virknē savērtas dārgas pērles.

Iedzimtais lāsts vajāja Džūdiju bez žēlastības. Viņa nekad nezināja, ko īsti vēlas un kurp ved viņas gaitas. Bet, kamēr viņai blakus stāvēja Pollija, viņa nevarēja kļūt par savu untumu upuri. Kara laikā viņa pārtikusi strādāja kā daudzas jaunas sievietes labi atalgotu darbu munīcijas fabrikā. Viņa nopirka kažoku un klavieres — es labi atceros vēstuli, kas pavēstīja šo priecīgo notikumu, — un viņa vēroja katru izdevību, jo juta, ka jāpasteidzas. Tas bija viņas labākais laiks. Karam beidzoties, viņai bija pāri trīsdesmit, labas peļņas vietas kļuva retākas, un viņa pamazām atmeta lielās karjeras cerības un sāka mierīgu dzīvi Pollijas mazajā dzīvoklī Tainkāslā; atlika cerēt, ka nobriedusi viņa gūs vairāk līdzsvara.

Pret vīriešu dzimumu Džūdija vienmēr juta savādas aizdomas, un laulība viņu nekad nesajūsmināja. Kad Pollija mira, Džūdijai bija četrdesmit gadi un nevienam ne sapņos nerādījās, ka viņa vēl pametīs vecmeitas kārtu. Lai nu kā, astoņus mēnešus pēc bērēm Džūdija bija apprecējusies un drīz vien pamesta.

Nav noklusējams traģiskais fakts, ka sieviete kritiskajā vecumā bieži izdara savādas lietas. Taču tas nav vienīgais šīs nožēlojamās komēdijas izskaidrojums. Džūdija no Pollijas mantoja ap divtūkstoš mārciņu, diezgan, lai no drošinātu sev pieticīgu dzīvi. Tikai tad, kad pienāca jauna Džūdijas vēstule, es redzēju, cik veikli viņa pierunāta kapitālu realizēt, uzticot to nopietnajam un krietnajam džentlmenim — savam vīra kungam. Iepazinušies viņi bija acīmredzot kādā Skārboro pansijā.

Par šo bezgala dziļo cilvēces problēmu varētu sarakstīt veselus sējumus... dramatiskus, analītiskus... varētu rakstīt augstajā Viktorijas laika stilā... vai arī ar slepenu, ņirdzīgu smīnu, saskatot cilvēka lētticībā bagātīgu dziļas jautrības avotu. Taču epilogs bija īsa desmit vārdu telegramma, ko es turēju rokā, stāvēdams pie Ziemassvētku silītes. No vēlā, neilgā sakara Džūdijai piedzima bērns. Dodot bērnam dzīvību, viņa mira.

Ja es visu pārdomāju, tad man liekas, ka Džūdiias svaidīgās dzīves nātnajā rakstā vienmēr stiepies kāds melns pavediens. Viņa ir uzskatāma par cilvēciskā vājuma un muļķības pierādījumu, ne jau grēka — kā man riebjas šis vārds! Tai pašā laikā viņa ir izskaidrojums mūsu zemes dzīvei, apliecinājums, ka mēs visi esam mirstīgi. Nāves traģēdija turpināsies tā vai citādi, bet vienmēr mums sagādās sāpes un bēdas.

Es nespēju domāt par nelaimīgā bērna likteni, par ko neviens nerūpējas, izņemot varbūt sievieti, kas kopa Džūdiju slimības laikā, —— viņa arī man sūtīja nāves ziņu. Viegli iedomāties notikumu tālāko gaitu: kāda sieviete, kas veic gadījuma darbus, apkopj jaunās mātes. Es viņai tūlīt atbildēšu... aizsūtīšu naudu, cik nu man tās ir. Pieņemdami svēto nabadzību, mēs tomēr dīvainā kārtā esam egoisti, jo aizmirstam drausmīgos pienākumus, ko dzīve mums var uzlikt. Nabaga Nora ... nabaga Džūdija... nabaga mazais bērniņš, kam nav vārda...

1930. gada 19. jūnijā. Ārā ir krāšņa, agrās vasaras saules zeltīta diena, un arī manā sirdī gaišumu ienesa vēstule, ko saņēmu vakar pēcpusdienā. Bērniņš ir nokristīts par Andreju — manas necilās misijas vārdā, un šī ziņa iepriecina manu vecuma vājību — lepnumu, it kā es pats būtu mazā tārpiņa vectēvs. Varbūt man, pašam negribot, šī radniecības sajūta vēl padziļināsies. Bērna tēvs ir nozudis, un mēs viņu nemeklēsim. Bet, ja es katru mēnesi sūtīšu noteiktu naudas summu, misis Stīvensa — liekas, krietna sieviete — par Andreju gādās. Nu man jāsmīn pašam par sevi: mana garīdznieka karjera ir dīvainību pilna... tagad kronis visam būs bērna audzināšana no 8000 jūdžu attāluma.

Acumirkli! Ar teicienu «garīdznieka karjera» es aizskāru sāpīgu vietu. Kādu dienu, mums abiem draudzīgi strīdoties — man liekas, runa bija par šķīstīšanas uguni —, Fiske iekarsis, jo man galu galā bija taisnība, deklarēja: «Jūs argumentējat kā anglikāņu baznīctēvu un Pestīšanas armijas bundzinieku kongress.»

Tas man ķērās pie dūšas. Audzināšanas un nedaudz vecā, labā Daniela Glenija ietekmē man laikam izveidojies tik maz aizspriedumu, ka citi to gandrīz nespēj saprast. Es mīlu ticību, kurā esmu dzimis, un ko es, cik labi prazdams, mācu vairāk nekā trīsdesmit gadus, un esmu pārliecināts, ka tā mani novedīs pie visa prieka un mūžīgās svētlaimes avota. Ja arī mans apvārsnis šeit vientulībā kļuvis šaurāks, gara skats gadu gaitā ir paasinājies. Es esmu visus doktrīnu kompleksus un visas mazās klupšanas cilpas satinis citu pie citas kamolā un glīti nolicis pie malas. Patiešām, es nespēju ticēt, ka kādu Dieva radību mūžu mūžos ceps ellē tikai tāpēc, ka Lielajā piektdienā tā mielojusies pie jēra cepeša... Ja vien mūsu dvēseles pamatā ir Dieva un tuvākā mīlestība, vai tad taisnība nebūs mūsu pusē? Un vai pasaulē nav pienācis laiks baznīcām izbeigt savstarpējos ķīviņus un... apvienoties? Pasaule ir viens pats dzīvs, elpojošs organisms, kura veselību noteic mazu šūniņu miljardi... katra šūniņa ir cilvēka sirds...

1932. gada 15. decembrī. Šodien mūsu misijas jaunais patrons kļuva trīs gadus vecs. Es ceru, ka viņš nosvinēja priecīgu dzimšanas dienu un nepārēdās saldumus, ko pēc mana norādījuma tam Tvīdsaidā atsūtīja Berlijs.

1935. gada 1. septembrī. Mīļais Dievs, neļauj man kļūt par vieglprātīgu večuku... Šai dienasgrāmatā arvien varāk krājas nejēdzīgi ieraksti par bērnu, ko es nekad neesmu redzējis un neredzēšu. Es nevaru atgriezties, un viņš nevar braukt šurp. Te pat mana ietiepība nespēj līdzēt... Es gluži nopietni iztaujāju doktoru Fiski, un viņš teica, ka tik jaunam Anglijā dzimušam bērnam šejienes klimats nozīmētu drošu nāvi.

Tagad man jāatzīstas, ka esmu noraizējies. Lasot starp rindām misis Stīvensas vēstulēs, man liekas, ka viņai pēdējā laikā neiet visai labi. Viņa pārcēlusies uz Kērkbridžu, kas, cik atceros, ir nemīlīga kokvilnas austuvju pilsēta Mančestras tuvumā. Arī viņas valoda ir mainījusies, un es jau sāku domāt, vai viņu vairāk neinteresē nauda, ko sūtu, nevis Andrejs pats. Taču turienes draudzes mācītājs man apliecināja, ka viņas slava ir laba. Un līdz šim viņas vēstules bija ļoti patīkamas.

Protams, es pats esmu visā vainīgs. Es varēju nodrošināt Andreja nākotni, ievietojot zēnu kādā lieliskā katoļu audzināšanas iestādē. Bet kaut kādi... viņš ir mans «asinsrads», manas mīļās, zudušās Noras dzīvā piemiņa... es nevaru un arī negribu rīkoties ar viņu kā ar svešu cilvēku... liekas, manī ir iesakņojusies ērmība vienmēr cīnīties pret iestāžu birokrātismu. Nu... tā tas reiz ir... Un Andrejam... mums abiem jāpieņem sekas... mēs atrodamies Dieva rokās, un Viņš ...»

Pāters Čizems patlaban pāršķīra jaunu lappusi, taču viņu iztraucēja poniju pakavu klaboņa pagalmā. Viņš vilcinājās, it kā negribēdams pamest mīļās, senās atmiņas. Bet kņada auga, un troksnim pievienojās skaļas balsis. Mācītājs savilka lūpas un padevās. Viņš uzšķīra pēdējo ierakstu un, satvēris spalvu, papildināja to ar vēl vienu rindkopu.

«1936. gada 30. aprilī. Es tagad došos kopā ar pāteru Džou un abiem Fiskēm uz Ļū ciemu. Vakar pāters Džou ieradās prasīt padomu, jo viņš nošķīris savrup jaunu aitu ganu, baidīdamies, ka tas saslimis ar bakām. Es nolēmu turp doties pats; ar mūsu labajiem ponijiem pa jauno ceļu jājiens ilgs tikai divas dienas. Tad man ienāca prātā vēl kāda doma. Tā kā vairākkārt biju solījies doktoram Fiskem un viņa kundzei parādīt mūsu paraugciemu, izšķīros viņus šoreiz ņemt līdzi. Tā ir pēdējā iespēja izpildīt maniem draugiem sen doto solījumu. Mēneša beigās viņi atgriezīsies Amerikā. Pašreiz dzirdu viņu balsis. Abi nepacietīgi grib doties ceļā... pa ceļam es izrāšu Fiski par tādu sasodītu bezkaunību... Pestīšanas armija, patiesi...»

XII

Saule jau slīdēja aiz klinšu kraujām, kas ieskāva šauro ieleju. Ceļiniekiem pa priekšu jāja pāters Čizems, domās vēl kavēdamies Ļū ciemā, kur palika pāters Džou ar zālēm slimā aitu gana ārstēšanai. Bija nolemts pārnakšņot zem klajas debess, jo līdz vakaram misiju vairs nevarēja sasniegt. Ceļa līkumā viņš ieraudzīja nevīžīgā gaitā ejam trīs vīrus, kam pie netīro audekla formas tērpu jostām karājās ieroči.

Pazīstama aina. Provincē mudžēja dezertieri un atlaisti kareivji, kas, nelikumīgā ceļā dabūjuši ieročus, bija apvienojušies laupītāju bandās. Nomurminājis: — Miers ar jums, — priesteris lēni jāja svešajiem garām lejup pa taku. Taču, pavēries atpakaļ, vai pārējie tiek līdzi, viņš pārsteigts pamanīja šausmas abu metodistu misijas nesēju acīs, un arī kalpa seja pēkšņi šķita nobažījusies.

— Tie izskatās kā Vai algādži, — Jozua pamāja uz priekšu. — Un tur nāk vēl citi.

Priesteris stīvi apgriezās. Pa ceļu tuvojās ap divdesmit pelēkzili stāvi, saceldami aiz sevis baltu putekļu mākoni. Pār satumsušo nogāzi nekārtīgā līkloču rindā nāca vēl kādi divdesmit vīri. Frānsiss ātri saskatījās ar Fiski.

— Pasteigsimies.

Brīdi vēlāk abi pulciņi satikās. Pāters Čizems smaidīdams, kā parasti, sveicināja un jāja tālāk pa taciņas vidu. Stulbi blenzdami, kareivji automātiski atbrīvoja ceļu. Vienīgais jātnieks, jauns vīrietis ar salauztu naģeni galvā, pauda zināmu autoritāti; to vēl pastiprināja nepareizajā vietā uz piedurknes uzšūtā kaprāļa svītra. Nezinādams, ko īsti darīt, viņš apturēja savu pinkaino poniju.

— Kas jūs esat? Un kurp jūs dodaties?

— Mēs esam misionāri, kas atgriežas Paitanā, — gluži mierīgi atbildēja pār plecu pāters Čizems, rāmi vadīdams pārējos uz priekšu. Tagad viņi bija izjājuši cauri netīrajam, stulbajam blenzēju pūlim: misis Fiske, aiz viņas pats doktors, kam sekoja Jozua ar abiem nesējiem.

Kaprālis palika neziņā, taču jutās pa daļai apmierināts. Jau varētu domāt, ka briesmas pāri un sastapšanās izvērtusies sīkumā, kad pēkšņi viens nesējs zaudēja galvu. Iedams garām kareivjiem, viņš uzgrūdās šautenes laidei. Nosviedis savu saini, viņš izgrūda griezīgu izbaiļu kliedzienu un bultas ātrumā metās sāņus krūmājā.

Pāters Čizems apspieda niknu saucienu. Tumstošajā krēslā ķīnieši kādu brīdi stāvēja apmulsuši, tad cits pēc cita atskanēja vairāki šāvieni, atbalsodamies nogāzēs. Kad kūlija zilais stāvs nozuda krūmājā, kareivju rindās atskanēja skaļi, nikni kliedzieni. Ilgāk vairs muļķīgi nebrīnīdamies, tie aizkaitināti ielenca misionārus.

— Nāciet mums līdzil — kā pāters Čizems bija paredzējis, kaprāļa reakcija bija tūlītēja.

— Mēs esam tikai misionāri, — dedzīgi protestēja doktors Fiske. — Mums nav mantas. Mēs esam godīgi ļaudis.

— Godīgi ļaudis nebēg. Jums jānāk pie mūsu vadoņa Vai!

— Es jums galvoju...

— Vilber! — mierīgi pārtrauca misis Fiske. — Būs tikai vēl ļaunāk. Nomierinies.

Kopā sasietus, kareivji rupjiem grūdieniem dzina ceļiniekus atpakaļ pa to pašu taku, pa kuru viņi tikko bija nākuši. Pēc piecām jūdzēm jaunais kaprālis nogriezās uz rietumiem pa sausu, akmeņainu upes gultni, kas līkumodama veda kalnos. Tai izbeidzoties, visi apstājās.

Te gulšņāja ap simt noplukušu kareivju, kuri, kā varēja vērot, patlaban atpūtās. Viņi smēķēja, grauza riekstus un kāva utis savās drēbēs. Degošas mēslu kaudzes priekšā, pagriezis muguru pret aizu, uz lēzena akmens, sakrustojis kājas, sēdēja Vai Ču un vakariņoja.

Vai tagad bija gadus piecdesmit piecus vecs, liels, resns un izturējās ar vēl lielāku un bīstamāku stingumu nekā agrāk. Ar kausētu sviestu ieziestie mati bija pāršķirti celiņā un nokarājās pāri pierei. Saraucot pieri, greizās acis savilkās gluži šaurās spraugās. Pirms trīs gadiem kāda lode viņam izsita priekšējos zobus un norāva augšlūpu. Rēta bija briesmīga. Par spīti pārmaiņai, Frānsiss uzreiz pazina jātnieku, kas toreiz, bēgšanas naktī, pie misijas vārtiem bija iespļāvis sejā. Līdz šim viņš aizturēšanu bija pacietis pavisam mierīgi. Bet tagad, kad ieraudzīja nežēlīgās, necilvēcīgās acis un pamanīja, ka blāvie redzokļi viņu pazinuši, sirds viņa krūtīs sažņaudzās.

Kamēr kaprālis gari un plaši klāstīja, kā viņi sagūstīti, Vai netraucēts turpināja ēst. Starp ceļgaliem viņš bija iespiedis podu un ar diviem irbulīšiem nepārtraukti bāza mutē rīsu un cūkas gaļas gabalus. Patlaban aizā parādījās divi kareivji, kas veda izbēgušo kūliju. Ar šmaugu spērienu viņi to iegrūda ugunskura gaismas lokā. Nelaimīgais nokrita ceļos tieši Vai priekšā, rokas bija sasietas uz muguras, viņš elsa un šļupstēja nāves bailēs.

Vai turpināja mieloties. Tad it kā nejauši izvilka no jostas revolveri un šāva. Nepabeidzis pirmsnāves lūgsnu, nesējs nogāzās un raustījās zemē. Sārts smadzeņu biezenis plūda no sašķaidītā galvaskausa. Pirms šāviena apdullinošās atbalsis bija noklusušas, Vai atsāka azaidu.

Misis Fiske klusi iekliedzās. Bet apkārtējie ķīnieši notikumu gandrīz nepamanīja; tikai šur tur uz brīdi pacēlās kāda galva. Abi kūlija gūstītāji aizvilka līķi sāņus, noāva tam kurpes, novilka uzvalku un sadalīja nošautā vara naudas gabalus. Sastindzis un riebuma pārņemts, Frānsiss čukstēja doktoram Fiskem, kas, ļoti nobālis, stāvēja viņam blakus:

— Palieciet mierīgs... neizrādiet nekā... citādi mums nav nekādu cerību.

Viņi gaidīja. Saltā, bezjēdzīgā slepkavība bija piesātinājusi gaisu ar šausmām. Pēc Vai dotās zīmes priekšā izgrūda otru nesēju, kam arī bija jāmetas ceļos. Iedomādamies, kas tagad notiks, mācītājs sajuta kāpjam nelabumu. Taču Vai, uzrunādams viņus visus, teica:

— Šis vīrs, jūsu kalps, nekavējoties dosies uz Paitanu un paziņos jūsu draugiem, ka uz laiku atrodaties manā gādībā. Par tādu viesmīlību parasts saņemt brīvprātīgu dāvanu. Aiznākamās dienas rītā pusjūdzi no Mandžūru vārtiem viņu gaidīs divi mani vīri. Viņš tiem tuvosies gluži viens. — Vai neizteiksmīgi apklusa. — Cerēsim, ka viņš atnesīs brīvprātīgu dāvanu.

— Jums būs maz labuma no mūsu viesošanās. — Doktora Fiskes balss sašutumā trīcēja. — Es jau reiz izskaidroju, ka mums nepieder pasaulīgi dārgumi.

— Par katru personu es prasu piecus tūkstošus dolāru. Vairāk ne.

Fiske atviegloti uzelpoja. Lielā summa viņa bagātajai misijai nelikās neaizsniedzama.

— Tad atļaujiet manai sievai iet kopā ar sūtni. Viņa parūpēsies, lai nauda tiktu samaksāta.

Vai izlikās nedzirdam. Brīdi pāters Čizems domāja, ka saniknotais ceļabiedrs tagad cels traci. Taču Fiske aizgrīļojās atpakaļ pie sievas. Sūtni tūlīt atlaida, bet papriekšu kaprālis tam vēl pamatīgi ieskaidroja viņa uzdevumu. Tad kūlijs aizdrāzās pa aizu. Vai piecēlās, un arī viņa ļaudis sāka gatavoties tālākceļam. Viņš gāja pie sava ponija, kurš turpat bija piesiets, tik vienaldzīgi, ka nošautā vīra basās kājas, kas rēgojās aiz aveņu krūma zariem, šķita līdzīgas halucinācijai.

Atveda misionāru ponijus. Visiem četriem gūstekņiem pavēlēja kāpt seglos, tad sasēja viņus ar kaņepāju virvēm. Visi aizjāja satumstošajā naktī.

Kratoties zirgu au|os, sarunāties nebija iespējams. Pāters Čizems bija pamests savu domu gādībā, kuras tagad vijās ap ķīnieti, kam bija jāgādā izpirkšanas nauda.

Vai, aizvien vairāk zaudēdams savu varu, bija spiests ķerties pie daudzām pārmērībām. Kādreizējais slavenais kara kungs, kas reiz pārvaldīja Džekovas provinci ar trīstūkstoš vīru lielo karaspēku, no kā bija spiesti atpirkties visi novadi, kas varēja noteikt nodokļus un meslus un kas savā vaļņu ielenktajā Tou—en—lai cietoksnī dzīvoja lepnā greznībā, lēnām bija noslīdējis līdz nožēlojamai dzīvei. Varas augstumos viņš Pekinā par piecdesmit tūkstoš taeliem varēja nopirkt mīļāko. Tagad viņš pieticīgi pārtika no sīkām laupīšanām. Kad viņu divās sīvās kaujās sakāva kaimiņu algotņi, viņš vispirms sabiedrojās ar ģenerāli Mintuaņu un nodevīgā kārtā pārgāja pretinieka Jučitui pusē. Patiesībā viņa apšaubāmos pakalpojumus nevēlējās ne viens, ne otrs. Izvirtis un ļauns viņš cīnījās tikai sava labuma dēļ. Cik pagaisa viņa slava, tik pieņēmās mežonība. Viņa ļaudis pastāvīgi dezertēja. Kad pienāca apkaunojošā diena, kad viņam atlika tikai divi simti kareivju, viņš postīja un dedzināja visu, kas gadījās ceļā, un kļuva par šausmīga terora iemiesojumu. Tāpat kā gāztajam Luciferam, naidu viņam deva zudusī slava, un viņš bija katra dzīva cilvēka ienaidnieks.

Likās, ka naktij nebūs gala. Viņi pārjāja zemām kalnu grēdām, šķērsoja mazas upes un veselu stundu brida pa purvu. Polārzvaigzne bija vienīgais pieturas punkts, kas pāteram Čizemam ļāva nojaust, ka viņi jāj rietumu virzienā; apvidu, ko tie šķērsoja, viņš nepazina. Ātrā jāšana tik drausmīgi kratīja priestera vecos kaulus, ka viņam šķita — tie drīz sāks grabēt. Bet ar līdzjūtību viņš atcerējās, ka arī Fiskes mīļā Dieva dēļ izcieta to pašu. Un nabaga jaunais Jozua bija gan sprauns puisis, taču savā zēna prātā laikam briesmīgi baiļojās. Garīdznieks nolēma: tiklīdz viņi atgriezīsies misijā, uzdāvās tam sarkanpelēko poniju, ko zēns jau sešus mēnešus bija klusībā cerējis dabūt. Aizvēris acis, Frānsiss lūdza Dievu glābt viņa mazo pulciņu.

Svīstot rīta gaismai, viņi jāja pa neapdzīvotu tuksnesi, kur redzēja tikai klintsbluķus, vēja sanestas smiltis un kur nebija nekādu augu — tikai sakaltušu zāļu kušķi. Pēc stundas viņi izdzirda ūdens krākšanu un drīz aiz kādas nokalnes pamanīja sagrauto Tou—en—lai cietoksni — klints nogāzē juceklīgi sabūvētas ķieģeļu mājeles, ko ietvēra robains mūris, kas liecināja par sīvām cīņām. Upes krastā skatienam atklājās veci, glazēti Budas tempļa pīlāri bez jumta.

Aizjājuši aiz mūra, visi nokāpa no zirgiem, un Vai, neteicis ne vārda, iegāja savā mājā, kas vienīgā vēl bija apdzīvojama. Rīta gaiss bija salts. Sasietie misionāri palika pagalmā stāvam. Pēkšņi viņi pamanīja, ka nogāze klāta maziem alu caurumiem kā tīkla acīm, no kurām tagad izlīda vecīgi vīrieši un sievietes, kas savā šņācienu valodā gribēja izzināt no kareivjiem, kas sagūstīts.

— Mēs būtu ļoti pateicīgi par ēdienu un atpūtu, — pāters Čizems griezās pie pūļa.

— Ēdienu un atpūtu. — Vārdi atkārtojās, iedami no mutes mutē, un skatītāji lieliski uzjautrinājās.

Priesteris pacietīgi turpināja: — Jūs redzat, cik nogurusi ir šī misionāra sieva. — Misis Fiske patiesi aiz noguruma bija gandrīz paģībusi. — Varbūt kāds labsirdīgs cilvēks atnestu viņai siltu tēju.

— Tēju... siltu tēju, — atkārtoja pūlis, saslēgdamies arvien ciešāk.

Tagad viņi spiedās jau gluži tuvu misionāriem, un pēkšņi kāds vecis, kas stāvēja pašā priekšā, ar mērkaķa veiklumu satvēra ārsta pulksteņa važu. Tas bija signāls vispārīgai laupīšanai — nauda, svētkalpojumu grāmata, Bībele, laulības gredzeni, mācītāja vecais sudraba zīmulis —, trijās minūtēs mazais pulciņš bija tā aptīrīts, ka mugurā palika tikai drēbes un apavi.

Kad kņada bija norimusi, kādas ķīnietes uzmanību piesaistīja ahāta sprādzes nespodrais spīdums pie misis Fiskes cepures. Tūlīt viņa satvēra cepuri. Spalgi kliegdama, misis Fiske vairījās. Bet velti. Sprādze, cepure un parūka palika uzbrucējas niknajā ķetnā. Nežēlīgajā dienas gaismā gūsteknes gludā un apaļā galva spīdēja kā tauku pūslis briesmīgā, groteskā kailumā.

Mirkli iestājās klusums. Tad sacēlās drausmīga smieklu vētra. Misis Fiske aizklāja seju rokām un ļāva vaļu asarām. Ārsts bezbailīgi mēģināja apsegt sievas kailo galvu ar raibu kabatas drānu, bet to tūlīt izrāva no viņa rokām.

«Nabaga sieviete, » domāja pāters Čizems, līdzjūtīgi novērsdams acis.

Kad parādījās kaprālis, līksmība norima tikpat pēkšņi, kā sākusies. Pūlis izklīda, un misionārus ieveda kādā alā, kurā iekļuva pa lūkai līdzīgu ieeju. Smagi apkaltās durvis aizcirta un nobultēja. Tad gūstekņi bija vieni.

— Nu, — pēc brīža teica pāters Čizems, — vismaz tas mums ir atvēlēts.

Sekoja ilgāks klusums. Mazais doktors sēdēja uz zemes klona un, turēdams rokās raudošo sievu, pēc brītiņa drūmi paskaidroja: — Tā bija skarlatīna. Viņa saslima pirmajā gadā, kad ieradāmies Ķīnā. Viņa tik ļoti par to bēdājās. Ko mēs visu nedarījām, lai neviens nedabūtu to zināt!

— Neviens to arī nezinās, — ātri meloja priesteris. — Jozua un es, mēs klusēsim kā kaps. Un, kad atgriezīsimies Paitanā, nelaimi varēs novērst.

— Vai dzirdi, Agnes, dārgā? Neraudi vairs, mīļā!

Asaras norima, un arī šņuksti kļuva rāmāki. Lēni misis Fiske pacēla asaru aizmiglotās acis, kuru baltumi raudot bija piesarkuši.

— Jūs esat ļoti laipns, — viņa elsoja.

— Pagaidām jums varbūt šis līdzēs. Brīnums, ka to viņi man atstāja. — Pāters Čizems izvilka no svārku iekškabatas platu, kastaņbrūnu kaklautu.

Kautri un pateicīgi viņa to saņēma, aplika drānu ap galvu un kā aubi sasēja aiz auss.

— Nu redzi, dārgā. — Fiske noglaudīja viņas vaigu. — Nu jau tu izskaties gluži valdzinoša.

— Patiesi, mīļais? — Viņa šķelmīgi pasmaidīja. Garastāvoklis uzlabojās. — Tagad pārdomāsim, kā mēs varētu šo aizgaldu iekārtot drusku mājīgāk.

Te neko nebija iespējams darīt: ne vairāk kā deviņas pēdas dziļajā alā mētājās tikai daži saplēsti trauki un valdīja mitra, vēsa tumsa. Vienīgi pa nosprostotās ieejas spraugu ieplūda mazliet gaisa un gaismas. Cietums likās drūms kā kaps. Bet ceļotāji jutās noguruši. Viņi apgūlās uz klona un iemiga. Pēcpusdienā viņi pamodās no durvju čīkstoņas. Cietuma tumsu pāršķēla neticami spilgts gaismas stars. Vidēja vecuma sieviete ienesa karsta ūdens trauku un divus maizes klaipus. Viņa apstājās un vēroja, kā pāters Čizems vienu klaipu pasniedz doktoram Fiskem, bet otru pārlauž sev un Jozua. Kaut kas ķīnietes ārienē, viņas tumšajā, gandrīz naidīgajā skatā lika priesterim palūkoties viņā uzmanīgāk.

— Jā! — Tagad viņš to pazina. — Tu esi Anna! — Ķīniete neatbildēja. Spītīgi izturējusi Frānsisa skatienu, viņa apgriezās un aizgāja.

— Vai jūs pazīstat šo sievieti? — Fiske tūlīt jautāja.

— Neesmu gluži pārliecināts. Jā, protams. Tā bija misijas audzēkne, kas... aizbēga.

— Jūsu audzināšanai tas nedara lielu godu. — Pirmo reizi Fiskes balss skanēja atkal kodīgi.

— To mēs vēl redzēsim.

Šai naktī viņi gulēja slikti. Ar katru stundu vairāk viņi sajuta sava gūsta neērtību. Viņi pārmaiņus gulēja pie spraugas, lai katrs dabūtu paelpot mitro āra gaisu. Mazais doktors nepārtraukti gaudās: — Mīļā debess, cik briesmīga maize! Tā rauj manas zarnas kamolā.

Otrā dienā ap pusdienas laiku Anna atkal ienesa karsta ūdens trauku un bļodu ar prosu. Pāters Čizems nolēma labāk nesaukt viņu vārdā.

— Cik ilgi mūs šeit turēs?

Vispirms likās, ka sieviete negrib atbildēt, bet tad viņa vienaldzīgā balsī teica:

— Abi vīri aizgāja uz Paitanu. Kad viņi atgriezīsies, jūs būsit brīvi.

— Vai jūs nevarat mums pagādāt labāku ēdienu un dažas segas? — doktors Fiske nepacietīgi iestarpināja. — Mēs jums samaksāsim.

Satrūkusies viņa papurināja galvu. Bet, aizvērusi un aizbultējusi durvis, viņa caur dēļu starpām piebilda: — Maksājiet, ja gribat. Jums nebūs vairs ilgi jāgaida. Nav jau nekas.

— Nekas! — Fiske nostenējās, tiklīdz viņa bija prom. — Kaut viņai būtu manas iekšas.

— Saņemies, Vilber, — tumsā atgādināja misis Fiske. — Atceries, reiz mums klājās tāpat kā tagad.

— Toreiz mēs bijām jauni... Ne veci kraķi, kas grib doties mājup. Un šis Vai... uz misionāriem viņam ir īpašs zobs... jo mēs mainījām viņa veco, labo kārtību, kad noziegums atmaksājās.

Viņa iebilda: — Mums viss jāuzlūko par joku. Lūk, tagad mēs drusku izklaidēsimies. Ne jau sarunās, citādi jūs abi atsāksiet savus reliģiskos strīdus. Spēlēsim. Vienkāršāko spēli, kāda iespējama. Minēsim, kas tas ir, ko nosauc, — kustonis, augs vai priekšmets. Jozua, vai esi nomodā? Labi. Tagad klausieties, es izskaidrošu.

Ar varonīgu aizrautību viņi sāka mīklu spēli. Sevišķi labi veicās Jozua. Tad pēkšņi misis Fiskes gaišie smiekli pārtrūka. Visi atkal apklusa. Valdīja smaga apātija, brīžiem caurs miegs, reizēm kāds nemierīgi sakustējās.

— Mīļais Dievs, viņiem taču jābūt atpakaļ. — Visu dienu doktors Fiske murmināja šo teikumu. Viņa rokas un seja bija karstas. Miega un svaigā gaisa trūkuma dēļ cēlās temperatūra. Bet pienāca vakars, līdz skaļi kliedzieni un suņu rejas vēstīja vēlo ierašanos. Sekoja atkal nomācošs klusums.

Beidzot tuvojās soļi un atsprāga durvis. Pēc pavēles viņi četrrāpus izlīda ārā. Svaigajā nakts gaisā, plašuma un brīvības apziņā viņi gandrīz noreiba aiz atvieglojuma.

— Paldies Dievam! — kliedza Fiske. — Nu viss būs atkal labi!

Kareivji aizveda viņus pie Vai Ču.

Vai sēdēja savā mājoklī uz kokosa šķiedru paklāja, un viņam blakus atradās lampa un gara pīpe. Pussagruvušajā telpā klīda pazīstamā, rūgtenā magoņu smarža. Viņam blakus stāvēja kareivis, kam roka bija pārsieta ar asiņainu lupatu. Kaprālis un četri citi stāvēja gar sienām ar niedru nūjām rokās.

Kad ieveda gūstekņus, iestājās pilnīgs klusums. Vai viņus pētīja ar smagu, dziļdomīgu nežēlību. To bija iespējams sajust, redzēt to nevarēja, jo seja palika stinga.

— Brīvprātīgā dāvana nav samaksāta. — Viņa balss skanēja sausi un nejūtīgi. — Kad mani vīri tuvojās pilsētai, lai to saņemtu, viens tika nogalināts un otrs ievainots.

Pāteram Čizemam pārskrēja tirpas. Tas, no kā viņš baidījās, bija noticis. Viņš teica:

— Varbūt ziņa nemaz netika saņemta. Nesējs nobijies aizskrēja uz savām mājām Šanzi, nemaz neiedams uz Paitanu.

— Jūs esat pārāk runīgs. Desmit sitienus pa kājām.

Priesteris to jau paredzēja. Sods bija smags, garās, cietās nūjas asā mala savainoja viņa ikrus.

— Sūtnis bija mūsu kalps. — Misis Fiskes balsī skanēja apvaldītas dusmas, un viņas bālajos vaigos kvēloja sarkani plankumi. — Tā nav Šan Fu vaina, ka viņš aizbēga.

— Arī jūs esat pārāk runīga. Desmit sitienus sejā.

Smaga plauksta iecirta sievietei pļaukas pa abiem vaigiem, un ārsts, nikumā trīcēdams, stāvēja blakus.

— Sakiet man, tā kā esat tik gudrs: ja jūsu kalps būtu aizbēdzis, kā tad maniem sūtņiem zinātu uzglūnēt un uzbrukt?

Pāters Čizems gribēja teikt, ka šajā laikā Paitanas garnizons atrodas nepārtrauktā trauksmes stāvoklī un kareivji šauj uz katru Vai karavīru. Viņš bija pārliecināts, ka tāds ir notikuma izskaidrojums. Taču viņš nosprieda, ka prātīgāk valdīt mēli.

— Nu jūs nemaz vairs neesat runīgs. Desmit sitienus pa pleciem par nedabīgu klusēšanu.

Viņu sita atkal.

— Ļaujiet mums atgriezties mūsu misijās. — Fiske svaidīja rokas kā uztraukusies sieva. — Es jums svinīgi zvēru, ka saņemsiet savu naudu bez mazākās kavēšanās.

— Es neesmu muļķis.

— Tad sūtiet kādu vīru uz Laternu ielu ar zīmi, ko es uzrakstīšu. Sūtiet viņu nekavējotiesl

— Lai arī to nošauj? Piecpadsmit sitienus par to, ka viņš tur mani par muļķi.

Kāviena vidū ārstam izsprāga asaras. — Jūs esat nožēlojams, — viņš šļupstēja. — Es jums piedodu, bet man jūs žēl, žēl, žēl.

Brīdi valdīja miers. Vai savilktajās acu zīlītēs pazibsnīja apmierinātas baudkāres dzirksts. Tagad viņš pagriezās pret Jozua. Puisis bija vesels un spēcīgs. Rekrūšus viņš izmisīgi meklēja.

— Klausies! Vai tu esi ar mieru stāties zem mana karoga un tā nožēlot savus pārkāpumus?

— Es ļoti tencinu par šo godu, — Jozua mierīgi teica, — bet tas man jānoraida.

— Atsakies no ārzemju velnu dieva, un tu būsi glābts.

Pāters Čizems pārdzīvoja briesmīgu neziņas mirkli, gatavodamies lielajām sāpēm un pazemojumam, ja zēns Vai padotos.

— Es labprāt miršu par patieso Dievu debesīs.

— Trīsdesmit sitienus par to, ka viņš ir stūrgalvīgs diedelnieks.

Jozua neizdvesa ne skaņas. Nodūris galvu, viņš saņēma sodu. Neatskanēja neviens vaids. Bet pāters Čizems pie katra cirtiena sarāvās.

— Vai jūs tagad pavēlēsiet savam kalpam nožēlot?

— Nemūžam! — mācītājs stingri atbildēja. Zēna drosme bija apskaidrojusi viņa dvēseli.

— Divdesmit sitienus pa kājām par noziedzīgu ietiepību.

Pēc divpadsmitā sitiena, kas ķēra viņa stilbu no priekšas, atskanēja īss, spalgs kaula krakšķis. Pārlauzto kāju sagrāba drausmīgas sāpes. «Ak Dievs,» nodomāja Frānsiss, «tas ir ļaunākais, kas var gadīties veciem kauliem.»

Vai uzmeta gūstekņiem pēdējo skatienu. — Es nevarēšu vairs ilgi par jums rūpēties. Ja līdz rītdienai nauda nebūs saņemta, es baidos, ka ar jums var notikt kaut kas ļauns.

Ar neizteiksmīgu skatienu viņš gūstekņus lika aizvest. Paters Čizems tikko varēja pārklibot pāri pagalmam. Cietumā misis Fiske lika viņam atsēsties un, nometusies ceļos, noāva kurpi un zeķi. Ārsts, drusku nomierinājies, iegrozīja pārlauzto stilbu.

— Man nav ne skaidiņas... nekā, tikai šīs lupatas. — Viņa balss skanēja spalgi un drebulīgi. — Tas ir sarežģīts lūzums. Ja jūs nepaliksiet guļot, var sākties komplikācijas. Redziet, kā dreb manas rokas. Palīdzi mums, mīļais Kungs! Nākamo mēnesi mēs dosimies mājup. Mēs taču nevaram...

— Lūdzu, Vilber! — Ar mierīgu mājienu sieva viņu apklusināja. Klusēdams ārsts pabeidza apkopt lūzumu. Pēc brīža viņa teica: — Mēs nedrīkstam izmist. Ja mēs zaudējam drosmi jau šodien, ko tad lai iesākam rīt?

Laikam šāda sagatavošana bija pašlaik ļoti vietā.

Nākamajā rītā viņus izveda pagalmā, kur jau sačukstēdamies pulcējās Tou—en—lai iedzīvotāji, gaidot izrādi. Gūstekņu rokas sasēja uz muguras un caur elkoņiem izbāza bambusa mietu. Divi kareivji satvēra katru kārti un, pacēluši gūstekņus, apnesa tos šaurā lokā sešas reizes ap arēnu. Tad viņus aizstiepa pie ložu šaustītās ēkas, kurā mita Vai.

Salauztā kāja sāpēja tā, ka pāteram Čizemam kļuva nelabi, viņš juta nežēlīgu kaunu un drausmīgas skumjas, ka Dieva rokas radītas būtnes spēj sarīkot sev svētkus no citu asarām. Ar visu sirdi viņam vajadzēja apspiest briesmīgās šaubas, ka Dievs nemaz nav radījis šos cilvēkus... ka Dieva vispār nemaz nav.

Viņš redzēja, ka daži kareivji tur ieročus, un cerēja, ka viņu mokām tuvojas žēlīgs gals. Taču pēc brītiņa, paklausot Vai zīmei, viņus apgrieza un vilka pa akmeņaino taku lejup uz upmalu. Saskrējušais pūlis skatījās, kā viņus velk pa seklo ūdeni un ar virvēm piesien pie pāļiem piecas pēdas dziļā straumē.

Pārmaiņa pēc nāvessoda draudiem bija tik negaidīta un svaigais ūdens pēc alas netīrumiem tik atspirdzinošs, ka nebija iespējams apspiest atvieglojuma nopūtu. Aukstais ūdens viņus atsvaidzināja. Straume plūda no kalna avotiem un likās dzidra kā kristāls. Sāpes priestera kājā rima. Misis Fiske vāji smaidīja. Viņas drosme spēja aizkustināt katru sirdi.

Viņas lūpas veidoja vārdus: — Beidzot mēs varam krietni nomazgāties.

Taču pēc pusstundas sajūta mainījās. Pāters Čizems neuzdrošinājās palūkoties savos biedros. Ūdens, vispirms tik atsvaidzinošs, kļuva pamazām aukstāks un aukstāks, patīkamā, apreibinošā sajūta zuda, un saltums žņaudza miesu un visus locek|us kā nežēlīgās spīlēs. Katrs sirdspuksts, kas dzina asinis stingstošajās artērijās, līdzinājās nāves mokām. Asinīm pierietējusī galva peldēja sarkanā miglā, it kā nemaz neturēdamās pie ķermeņa. Apmiglotajās domās priesteris vēl aizvien pūlējās atrast šīs mocības izskaidrojumu. Viņš neskaidri atcerējās, ka tā ir «ūdens pārbaude», tradīcijas svētīta sadistiska ieraža, ko nodibinājis neģēlīgais Čans. Šāds moku veids labi atbilda Vai nodomiem, jo lika noprast, ka viņš tomēr vēl cer saņemt izpirkšanas naudu. Frānsiss apspieda vaidu. Ja tas izrādītos tiesa, tad viņu mokām vēl ilgi nebija jaušams gals.

— Apbrīnojami, — zobiem klabot, ārsts mēģināja runāt. — Šīs mokas lieliski demonstrē angina pectoris... asins riņķošanas pārtraukumi un asinsvadu sašaurināšanās. Ak, svētais Jēzus! — viņš sāka vaimanāt. — Ak, Dievs, debesu pulku Valdniek! Kādēļ Tu mūs esi atstājis? Mana nabaga sieva... paldies Dievam, viņa ir noģībusi. Kur es atrodos?... Agnes... — Viņš zaudēja samaņu.

Sāpju mocītais priesteris pavērsa acis uz Jozua pusi. Viņa asinīm pieplūdušais skatiens tikko vairs spēja sajaust zēna galvu, kas likās nocirsta — jauna svētā Jāņa Kristītāja galva lielā traukā. Nabaga Jozua un nabaga Jāzeps! Viņš tā bēdāsies sava pirmdzimtā dēļ. Frānsiss maigi teica:

— Mans dēls, tava drosme un tava ticība mani ļoti iepriecina.

— Tas taču ir pats par sevi saprotams, kungs!

Pauze. Dziļi aizkustināts, priesteris visiem spēkiem cīnījās pret ģīboni, kas tuvojās.

— Man tev kas jāsaka, Jozua. Tu dabūsi sarkanpelēko poniju, kad mēs atgriezīsimies misijā.

— Vai kungs domā, ka mēs vēl atgriezīsimies misijā?

— Ja ne, Jozua, tad mījais Dievs tev dāvās vēl jaukāku poniju, ar ko tu varēsi jāt debesīs.

Atkal pauze. Beidzot Jozua klusi teica:

— Man liekas, tēvs, es labāk gribētu mazo misijas poniju.

Liels vilnis piešļāca Frānsisa ausis un nobeidza sarunu tumsā. Kad priesteris atjēdzās, viņi atkal gulēja alā — izmirkuši, samesti krustām cits citam pāri. Kamēr viņš brīdi gulēja, sakārtodams savas domas, viņš dzirdēja, ka Fiske savā parastajā, gaudīgajā balsī sarunājas ar sievu.

— Beidzot mēs esam laukā no tā... šausmīgā ūdens.

— Jā, Vilber, mījais, mēs esam laukā. Bet, ja es nepārprotu šo necilvēku, tad rīt mēs atkal būsim iekšā. — Viņa runāja tik lietišķi, it kā pārspriestu ēdienkarti pusdienām. — Nemānīsim sevi, dārgais. Ja viņš mūs līdz šim nav nogalinājis, tad tikai tāpēc, ka grib nonāvēt, cik briesmīgi vien iespējams.

— Vai tu nebaidies, Agnes?

— It nemaz, un arī tu nedrīksti baidīties. Tev jāparāda šiem nabaga pagāniem... un pāteram... kā mirst krietni Jaunanglijas kristieši.

— Agnes, mīļā... tu esi krietna sieva.

Priesteris juta, ka Agnese tagad spiež vīra roku. Frānsiss jutās ļoti aizkustināts, un viņam atkal uzmācās smagas raizes par biedru likteni, par trim cilvēkiem, kas bija tik dažādi, bet viņam tik tuvi. Vai nebija kādas bēgšanas iespējas? Viņš tik ļoti piepūlēja savas domas, ka zobi krakšķēja un piere spiedās pret klonu.

Stundu vēlāk, kad ieradās ķīniete ar rīsa bļodu, viņš nostājās starp durvīm un ienācēju.

— Anna! Neliedzies, tu esi Anna! Vai tu nemaz nejūti pateicību par visu, ko saņēmi misijā? Nē... — Sieviete gribēja paskriet viņam garām. — Es neļaušu tev iet, pirms tu mani neuzklausīsi. Tu joprojām esi Dieva bērns. Tu nedrīksti noskatīties, kā mūs lēnām noslepkavo. Es tev Viņa vārdā pavēlu mūs glābt!

— Es nevaru nekā darīt. — Viņas seja alas tumsā nebija redzama. Taču balss, kas parasti skanēja nīgri, tagad šķita savādi nespodra.

— Tu vari daudz darīt. Neaizbultē durvis. Neviens nedomās, ka esi vainīga.

— Ko tas līdzētu? Visus ponijus apsargā.

— Mums nevajag poniju, Anna.

Viņas nodurtajā skatienā iedzirkstījās ziņkāre. — Ja jūs kājām iesiet projām no Tou—en—lai, jūs noķers nākamajā dienā.

— Mēs brauksim ar laivu... lejup pa straumi.

— Neiespējami! — Viņa enerģiski purināja galvu. — Tur ir pārāk bīstamas krāces.

— Labāk dabūt galu krācēs nekā šeit.

— Kāda man daļa, kur jūs dabūjat galu! — Viņas atbildē pēkšņi ieskanējās dusmas. — Negribu arī kaut kādā veidā jums palīdzēt.

Negaidot no tumsas iznira doktors Fiske un satvēra ķīnietes roku. — Klausies, Anna, še pieci un izdari. Tev tas jādara. Vai saproti? Atstāj šovakar durvis vaļā.

Brīdi valdīja klusums.

— Nē. — Viņa kā vilcinādamās lēni atlaida ārsta roku. — Šovakar es nevaru.

— Tev jāvar.

— Rītvakar es to darīšu... rīt... rīt. — Attieksmei dīvaini mainoties, viņa nodurtu galvu, kā pēkšņā neprāta uzliesmojumā izskrēja no cietuma un aizcirta durvis.

Pār gūstekņiem nolaidās vēl drūmāks klusums nekā līdz šim. Neviens neticēja, ka ķīniete turēs doto vārdu. Un, pat ja viņa to darītu, tas būtu mazs mierinājums rītdienas izredzēm.

— Esmu slims, — Fiske īgni teica, atspiedis galvu pret sievas plecu. Tumsā varēja dzirdēt, ka vīrs izklauvē pats savas krūtis. — Manas drānas ir izmirkušas līdz ādai. Vai tu dzirdi... cik dobja skaņa... plaušu karsoņa sākums. Ak Dievs, un es domāju, ka inkvizīcijas mokām pasaulē nav vairs nekā līdzīga.

Nakts pagāja. Ausa vēss un pelēks rīts. Kad ārā juta gaismiņu un pagalmā sāka skanēt trokšņi, misis Fiske izslējās ciešā apņēmībā. Šauro, bālo seju joprojām ietvēra saburzītais kaklauts.

— Pāter Čizem, jūs esat vecākais garīdznieks mūsu vidū. Es lūdzu jūs teikt lūgšanu, pirms mēs dodamies jaunās mocībās.

Priesteris nometās ceļos sievietei blakus. Viņi sadevās rokās. Frānsiss lūdzās tik sirsnīgi, kā visu mūžu nebija lūdzies. Tad kareivji ieradās pēc gūstekņiem.

Izvārgušiem viņiem ūdens šķita vēl aukstāks. Doktors Fiske, kad viņu iegrūda upē, histēriski iekliedzās. Pāters Čizems redzēja miglainas vīzijas.

«Nogrimšana,» viņa domas jaucās juku jukām, «šķīstīšanās ar ūdeni, viens piliens, un tu būsi glābts. Cik pilienu te gan bija? Miljoni un vēlreiz miljoni... četri simti miljoni ķīniešu, visi gaidīja glābiņu ar vienu ūdens pilienu.»

Pāter! Mīļais, labais pāter Čizem! — sauca misis Fiske; viņas acīs tagad spīdēja drudžaina līksme. — Viņi no krasta mūs novēro. Parādīsim viņiem. Piemēru. Dziedāsim! Kāda dziesma mums ir kopīga? Ziemassvētku dziesma, protams. Sāksim, Jozua... Vilber... visi!

Augstā, drebošā balsī viņa uzņēma meldiju:

Jūs, bērniņi, nāciet

ar priecīgu prāt’...

Frānsiss pievienojās pārējiem:

Pie silītes Betlēmē

visi nu klāt.

Vēlā pēcpusdienā viņi atkal atradās alā. Doktors gulēja uz sāniem. Viņa elpa gārdza. Balsī skanēja drūms triumfs.

— Plaušu karsonis. Es to zināju jau vakar. Elpojot dzirdami trokšņi un šņākoņa. Man ļoti žēl, Agnes, bet... īstenībā es esmu laimīgs.

Neviens nekā neteica. Ar saviem bālajiem, pietūkušajiem pirkstiem sieva glāstīja viņa karsto pieri. Viņa vēl glāstīja, kad alā ienāca Anna. Šoreiz ķīniete ēdienu neatnesa.

Viņa palika stāvam durvīs un raudzījās gūstekņos ar tādu kā negribīgu īgnumu. Beidzot teica:

— Es atdevu vīriem jūsu vakariņas. Viņiem tas likās varens joks. Ejiet ātri, pirms viņi nav pamanījuši savu misēkli.

Iestājās pilnīgs klusums. Sirds strauji iepukstējās pātera Čizema izmocītajās, izvārdzinātajās miesās. Likās pavisam neticami, ka viņi varētu izkļūt no alas paši ar savu brīvu gribu. Viņš sacīja: — Dievs tevi svētīs, Anna. Tu neesi aizmirsusi Viņu, un Viņš neaizmirsīs tevi.

Ķīniete neatbildēja. Viņa skatījās priesterī ar savām tumšajām, neizdibināmajām acīm, kuras viņš nekad nebija izpratis, arī ne pirmajā naktī, kad viņu atrada sniegā. Viņš juta dziļu gandarījumu, ka viņa audzināšana nu ir pilnīgi attaisnota doktora Fiskes priekšā. Mirkli viņa stāvēja kā sastingusi, tad klusi izslīdēja laukā.

Ārā bija satumsis. No blakus alas dzirdēja smieklus un klusas balsis. Aiz pagalma Vai mājā dega gaisma. Arī apkārtējos staļļos un kareivju mītnēs mirdzēja nespodras liesmiņas. Pēkšņi ierējās suns un misionāra pārmocītie nervi sarāvās kā sitiena ķerti. Niecīgās glābiņa cerības auga tik spēji, ka žņaudza elpu un gandrīz vai mocīja.

Uzmanīgi Frānsiss mēģināja nostāties uz slimās kājas. Tas nebija iespējams, viņš smagi sabruka zemē, un sviedru pērles aprasināja viņa pieri. Stilbs bija trīskārtīgi pietūcis un gluži nelietojams.

Čukstus pāters ieteica Jozua ņemt puspagībušo ārstu plecos un uzmanīgi nest uz laivu. Viņš noskatījās, kā puisis, salīcis zem smagās nastas, aizgāja kopā ar misis Fiski, piesardzīgi turēdamies klinšu ēnā. Pasperts olis aizripoja ar tādu dārdienu, kas varētu uzmodināt miroņus. Viņš uzelpoja, cits neviens troksni nebija manījis. Pēc piecām minūtēm Jozua atgriezās. Atspiedies uz puiša pleca, pāters Čizems, ciezdams lielas sāpes, lēni kliboja pa taku lejup.

Fiske gulēja izstiepies laivas dibenā, un viņa sieva sakņupusi tupēja tam blakus. Priesteris nosēdās pie stūres. Ar abām rokām viņš pacēla lauzto kāju, kā bluķi novietoja tā, lai netraucētu, un atspiedās ar elkoni uz laivas malas. Jozua aizlīda priekšgalā un sāka raisīt tauvas mezglu; mācītājs satvēra vienīgo stūres airi, gatavs tūlīt atstumties no malas.

Pēkšņi klintīs atskanēja kliedziens, tad otrs, un bija dzirdama skrejošu soļu dipoņa. Sacēlās kņada, suņi sāka nikni riet. Tumsā uzliesmoja divas lāpas un kopā ar skarbām balsīm un steidzīgiem soļiem strauji virzījās pa upes taciņu lejup.

Baiļu stingums saistīja priestera locekļus, tikai lūpas kustējās. Bet .viņš klusēja. Jozua raisīja tauvas mezglu, labi apzinādamies briesmas; zēnu tagad nedrīkstēja mulsināt ar pavēlēm.

Beidzot, neprātīgi elsdams, zēns pārrāva tauvu, atmuguriski iegāzdamies airētāju soliņā. Tai pašā mirklī pāters Čizems sajuta, ka laiva peld brīvi, un viņš ar visiem atlikušajiem spēkiem iegrieza to straumē. Vispirms viņi peldēja rāmos ūdeņos, grozīdamies bez virziena, bet tad sāka slīdēt pa straumi lejup. Blakus un aiz muguras krastā lāpu gaismā redzēja skrienam cilvēkus. Atskanēja atsevišķs šāviens, tad nekārtīga zalve. Lodes nočūkstēja ūdenī. Tagad viņi slīdēja ātrāk, daudz ātrāk; nu jau bija tālāk, nekā šāvieni spēja sniegt. Ar drudžainu atvieglojuma sajūtu pāters Čizems vērās melnajā tumsā sev priekšā. Atskanēja vēl atsevišķi šāvieni. Pēkšņi viņa vaigu trāpīja spējš trieciens. Galva salīgojās kā smaga akmens ķerta. Ja neskaita triecienu, citu sāpju viņš nejuta. Viņš pacēla roku pie miklās sejas. Lode bija sadragājusi augšžokli un izskrējusi pā labo vaigu ārā. Šāvieni apklusa. Vairāk neviens nebija ticis ievainots.

Tagad straume laivu nesa jau bīstamā ātrumā. Frānsiss bija pārliecināts, ka šī upe galu galā ietecēs Da Huanā,— citādi nemaz nebija iespējams. Viņš noliecās pie Fiskes un, redzēdams, ka ārsts nācis pie samaņas, mēģināja viņu uzmundrināt.

— Kā jūtaties?

— Lieliski, ja atceros, ka mirstu. — Ārsts apspieda asu klepu. — Man žēl, Agnes, ka uzvedos kā veca bāba.

— Lūdzu, nerunā, mīļais.

Fiskes dzīvība gaisa. Priesteris bēdīgi atlieca muguru. Paša spēki bija gandrīz galā. Viņš cīnījās ar nepārvaramu vēlēšanos raudāt.

Tagad upes šalkšana pieņēmās, vēstīdama, ka laiva tuvojas krācēm. Troksnis, likās, izdzēsa visu, ko acis vēl varēja saskatīt. Viņš neredzēja vairs nekā. Ar vienīgā aira palīdzību viņš centās laivu turēt straumē. Kad tā drāzās dziļumā, viņš novēlēja visu dvēseles Dieva rokā.

Viņš nespēja vairs ne raizēties, nedz arī aptvert laivas gaitu neredzamajā rīboņā. Ūdens krākšana viņu apdullināja. Laivai svaidoties un nirstot, viņš, nekā nevarēdams izšķirt, turējās pie nespēcīgā aira. Brīžiem likās, ka viņi lido tukšā telpā, it kā laivā nebūtu grīdas. Lidojumu apturēja plīstošs brīkšķis, un viņā pavīdēja apziņa, ka tagad viņi grimst. Bet laiva atkal iznira. Krācošais ūdens mutuļoja, kamēr tie virpuļoja lejup. Ikreiz, kad viņam šķita, ka briesmas pāri, priekšā atkal cēlās jauna rūkoņa, auga augumā un viņus apņēma. Kādā šaurā līkumā viņi ar neiedomājamu sparu aizķēra klinšaino krastu, aplauzdami nolīkušos zarus. Un atkal laiva lēkāja, griezās un brīkšķēja, traukdamās uz priekšu. Likās, ka virpulis sagrābis arī viņa smadzenes, nesdams viņus lejup, lejup, lejup.

Tālu lejā, kur ūdens bija mierīgs, viņš pamazām sāka atjēgties. Priekšā ausa blāva rīta gaisma, atklājot, ka laiva peld plašā, rāmā straumē. Viņš nevarēja apjēgt, cik lielu attālumu viņi veikuši, laikam daudzas, daudzas jūdzes. Viņš zināja tikai to, ka sasniegta Da Huana un laiva lēnām peld uz Paitanu.

Viņš mēģināja pakustēties, bet nespēja. Vājums bija viņu pilnīgi sasaistījis. Ievainotā kāja likās smagāka par svinu, sāpes sadragātajā žoklī bija vēl drausmīgākas par zobu sāpēm. Ar neiedomājamu piepūli viņš tomēr pagriezās un lēni uz rokām nolaidās laivas dibenā. Kļuva aizvien gaišāks. Jozua bija sakņupis laivas priekšgalā, viņa augums šķita slābs, taču krūtis elpoja. Viņš bija aizmidzis. Laivas dibenā gulēja Fiske ar sievu. Vienu roku sieva bija palikusi ārstam pagalvī un ar augumu sargāja vīru no ieplūdušā ūdens. Viņā bija nomodā, mierīga un apzinīga. Sievieti ieraudzījis, priesteris apstulba no brīnumiem: Agnese izrādījās izturīgākā no viņiem visiem. Uz neizteikto jautājumu viņas skatiens atbildēja drūmā klusumā. Viņš redzēja, ka pienācis doktora pēdējais mirklis.

Fiske elpoja ātri, saraustīti, brīžiem neelpoja nemaz. Viņš nepārtraukti kaut ko murmināja, un stīvie redzokļi bija ieplesti. Tagad skatienā pavīdēja mazs, neskaidrs atskārtas stariņš. Lūpās atvizēja tik tikko samanāma smaida atblāzma. Murmināšana kļuva sakarīga.

— Nelepojieties pārāk... mīļais draugs... Annas dēļ! — Viņš aši ierāva elpu. — Ne tik daudz jūsu audzināšana ... — Vēl viens elpas vilciens. — Es viņu uzpirku. — Viņš vārgi pasmaidīja. — Ar piecdesmit dolāru zīmi, kas man vienmēr bija paslēpta kurpē. — Maza triumfa pauze. — Bet tomēr, lai Dievs jūs svētī, mīļais draugs.

Paguvis izspēlēt pēdējo dūzi, viņš jutās laimīgs. Viņš aizvēra acis. Kad ar pēkšņu staru vilni pie apvāršņa uzlēca saule, abi redzēja, ka ārsts ir miris.

Atgriezies pie stūres, pāters Čizems skatījās, kā misis Fiske saliek sava mirušā vīra rokas. Apjucis viņš vērās pats uz savām rokām. Abas plaukstas bija pārklātas ar dīvainiem, sarkaniem izsitumiem. Ja aizskāra, tie kustējās zem ādas kā skrotis. «Kamēr gulēju, mani būs sakodis kāds kukainis,» viņš nodomāja.

Vēlāk, kad nokrita rīta migla, viņš gabalu tālāk saskatīja lēzenās zvejnieku laivas. Viņš aizvēra drebošās acis. Laiva peldēja... peldēja cauri zelta miglai pretī zvejniekiem.

XIII

Kādā pēcpusdienā pēc sešiem mēnešiem abi jaunie misijas mācītāji — medicīnas bakalaurs pāters Stīvens Mansijs un pāters Džeroms Kreigs pie kafijas un cigaretēm nopietni pārsprieda svinību norisi.

— Nu viss ir nokārtots. Paldies Dievam, arī laiks ir labs.

— Un tāds arī paliks, — pāters Džeroms pamāja. — Laime, ka mums ir orķestris.

Abi bija jauni, braši, dzīvīgi vīri ar neizmērojamu ticību sev un Dievam. Garākais no abiem, pāters Mansijs, bija varens, sešas pēdas garš amerikānis, beidzis Baltimoras medicīnas fakultāti. Pātera Kreiga platie plecie bija nodrošinājuši tam dižu vietu Holivelas boksa komandā. Lai gan Kreigs bija dzimis anglis, viņam piemita veiklais amerikāņu izdarīgums, jo viņš veselus divus gadus bija apmeklējis misionāru sagatavošanas kursus Sanfrancisko Svētā Miķeļa koledžā. Te viņš arī iepazinās ar pāteru Mansiju. Abi instinktīvi izjuta savstarpēju patiku un drīz vien kļuva draugi. Viņi sauca viens otru par Stīvu un Džeriju, izņemot, protams, gadījumus, kad cieņa prasīja ievērot formālu toni. «Saki, Džerij, veco zēn, vai saspēlēsim šopēcpusdien basketbolu? Un, starp citu, jā, ko es vēl gribēju prasīt, tēvs, cikos jūs rīt lasīsiet mesu?» Tas, ka abus atsūtīja uz Paitanu, nostiprināja viņu draudzību galīgi.

— Es ataicināju māti Mersimēriju.

Pāters Stīvs ielēja sev vēl kafiju. Padrukns, vīrišķīgs, divus gadus vecāks par Kreigu viņš dabīgi izvirzījās vadītāja vietā.

— Jāpārrunā pēdējie sīkumi. Viņa ir tik laipna un paklausīga. Viņa mums lieliski palīdzēs.

— Jā, lieliska sieviete. Esmu pārliecināts, Džerij, tiklīdz mēs sāksim te rīkoties, tā rūks visa būda!

— Cst! Nerunā tik skaļil —pāters Stīvs brīdināja. — Vecais zēns nav tik kurls, kā tu domā.

— Jā, tas ir īpašs gadījums. — Pātera Džerija neizteiksmīgajā sejā atplauka smaids. — Protams, es zinu, ka tu palīdzēji viņam tikt uz kājām. Bet viņa vecumā tikt galā ar salauztu stilbu, sadragātu žokli un bakām — nu, tāds nav no nātna austs.

— Tomēr viņš ir ļoti vājš, — Mansijs nopietni teica. — Nelaimes viņu ir pilnīgi salauzušas. Cerams, ka viņš labi pārcietīs garo mājupceļu.

— Vecs, traks velns! Piedodiet, tēvs, es gribēju teikt: savādnieks. Atceries, toreiz viņš bija slims un misis Fiske aizbraucot atsūtīja savu lielo laulības gultu? Cik briesmīgi vajadzēja nopūlēties, lai viņu tajā iedabūtu! Visu laiku viņš atkārtoja: «Kā lai es guļu ērtā gultā?» — Džerijs smējās.

— Un toreiz, kad viņš svieda ar buljona tasi mātei Mersimērijai pa galvu? — Pāters Stīvs apvaldīja smīnu. — Nē, nē, draugs, mums drusku vairāk jāvalda savas mēles. Galu galā ar viņu nav tik ļauni, ja vien to ņem no pareizās puses. Mums katram pakausis drusku sagrieztos šķērsām, ja būtu vienam še jāpavada trīsdesmit gari gadi. Tencināsim Dievam, ka esam divatā. Lūdzu!

Ienāca māte Mersimērija, smaidīga, sārtiem vaigiem, laipnām un jautrām acīm. Viņa jutās ļoti laimīga par saviem jaunajiem priesteriem un bija pārliecināta, ka abi ir jauki zēni. Viņa gribēja būt tiem mātes vietā. Arī misijai noderēja jaunu asiņu ieplūšana. Viņai šķita goda lieta pašrocīgi mazgāt «viņas mācītāju» veļu un tos aplāpīt.

— Labdien, Godājamā māt! Vai drīkstam jums piedāvāt malciņu dzēriena, kas ielīksmo prātu, bet nereibina? Lūdzu. Divus graudiņus cukura? Lielajā gavēnī mums būs jāuzmana jūsu saldumu kārības. Bet tagad runāsim par pātera Čizema rītdienas atvadu svinībām.

Laipni un noteikti viņi runāja kādu pusstundu. Tad māte Mersimērija saausījās. Sejā iegūlās vēl lielākas mātes rūpes. Uzmanīgi paklausījusies, viņa norūpējusies paklakšķināja ar mēli.

— Vai jūs viņu dzirdat? Es ne. Lai Dievs žēlo manu dvēseli, esmu pārliecināta, ka viņš izgājis laukā, mums nepateikdams. — Viņa piecēlās. — Atvainojiet mani, tēvi, es iešu izzināt, kas viņam lēcies. Ja viņš staigā un dabū mitras kājas, rīt viss var izjukt.

Atspiezdamies uz vecā, satītā lietussarga, pāters Čizems bija devies pēdējā svētceļojumā pa savu Svētā Andreja misiju. Vieglā piepūle viņu nejēdzīgi nogurdināja; ar iekšēju nopūtu viņš atzina, ka garā slimība padarījusi viņu pagalam nederīgu. Nu viņš bija vecs vīrs. Šī doma uztrauca; viņš jutās gluži tāpat kā senāk, un arī sirds bija tā pati. Un rīt viņš atstās Paitanu. Neticami! Visu laiku viņš gatavojās atpūtināt vecos kaulus tur, misijas dārza galā, blakus Villijam Telokam. Viņam iekrita prātā teikums no bīskapa vēstules: «... notikumi, kuru dēļ man ļoti rūp Tava veselība un kuri Tavai lielajai cīņai piešķir slavu un godu, lai nobeidz Tavu darbu ārzemju misijas laukā.» Nu labi, lai notiek Dieva prāts.

Stāvot tagad mazajā kapsētā, viņš kavējās liegās, rēgainās atmiņās. Koka krustu rinda — Villijs Teloks, māsa Klotilde, dārznieks Fu un kāds ducis citu. Katrs krusts bija gals un sākums, kopīga svētceļojuma robežzīmes.

Viņš papurināja galvu kā vecs zirgs, kam saulainā pļavā apkārt spindz mušas: patiesi, tagad viņš nedrīkstēja sapņot. Pār zemo sētu viņš pameta skatu jaunajās ganībās. Jozua pašlaik jādīja sarkanpelēko poniju,, un mazie brāļi brīnījās. Turpat bija arī Jāzeps. Tukls, apmierināts, piecdesmit piecus gadus vecs viņš atgriezās ar saviem deviņiem bērniem no pēcpusdienas pastaigas un stūma no klūgām pītos bērna ratiņus uz sarga mājas pusi. «Vai tā nav uzskatāma stiprā dzimuma sakāves pazīme?» nodomāja priesteris ar lēnīgu smaidu.

Lielo apgaitu viņš veica, cik klusi vien spēdams, jo nojauta, kas viņu gaida rīt. Skola, internāts, ēdamzāle, grozu un paklāju pinēju darbnīcas, mazā piebūve, kur viņš pagājušo gadu atvēra grozu pīšanas skolu akliem bērniem. Jā... kādēļ turpināt uzskaiti? Senāk viņš visu uzlūkoja par savu sasniegumu. Pašreizējās liegās melanholijas garastāvoklī viņam likās, ka tie ir tikai stulbi sīkumi. Viņš stīvi pagriezās. No jaunās zāles nāca draudīga ventilatora šņākoņa. Atkal viņš apspieda greizu smaidu, jeb vai smaids bija pat īgns? Ak, šie jaunie garīdznieki ar savām eksplozīvajām idejām! Vēl vakarvakarā viņš mēģināja — protams, neveiksmīgi — iepazīstināt tos ar draudzes topogrāfiju, kad ārsts nočukstēja: lidmašīna! Kas viss te vēl nenotiks! Divu stundu gaisa ceļš līdz Ļū ciemam! Un pirmo reizi viņš turp gāja kājām divas nedēļas.

Viņš negribēja tālāk iet, jo pēcpusdienā kļuva auksts un viņš zināja, ka nepaklausībai sekos pelnītais rājiens. Bet viņš tomēr satvēra ciešāk lietussargu un soļoja lēnām pa Mirdzošā zaļā dārgakmens kalnu lejup līdz vietai, kur atradās pirmās pamestās un aizmirstās misijas drupas. Kādreizējā pagalmā tagad zaļoja bambusa audze. Viens stūris bija pārvērties rāvainā muklājā, tikai no ķieģeļiem celtā kūtiņa vēl stāvēja.

Pieliecies viņš pagāja zem ielīkušā jumta, un uzreiz viņu sagrāba citu atmiņu vilnis. Viņš redzēja jaunu priesteri, kas izmisis, sarūgtināts, taču apņēmības pilns sēž ar savu vienīgo biedru, ķīniešu zēnu, pie kvēloša pavarda. Atmiņu saites ar pagātni kļuva vēl ciešākas, atceroties šeit lasīto pirmo mesu uz lakotas skārda ceļasomas bez zvaniem un bez palīgiem, vienatnē. Viņa stīvais un smagnējais augums neveikli noslīga ceļos, un viņš lūdza Dievu tiesāt to mazāk pēc viņa darbiem un vairāk pēc viņa nodomiem.

Atgriezies misijā, viņš ieslīdēja namā pa sāndurvīm un uz pirkstgaliem kāpa augšup pa kāpnēm. Viņam laimējās, neviens viņu nemanīja ienākam. Viņam pagalam nepatika «lielā ņemšanās», kā viņš bija iesaucis steidzīgo soļu un durvju vārstīšanas kņadu ar silta ūdens pudelēm un gādīgi piedāvāto spēcinošo viru. Atvēris durvis, viņš pārsteigts ieraudzīja savā istabā misteru Dzja. Mācītāja sakropļotā seja, kas tagad aukstumā šķita kļuvusi pelēka, sārtojās priecīgā siltumā. Neievērodams formalitātes, viņš sirsnīgi spieda vecā drauga roku.

— Es cerēju, ka jūs atnāksiet.

— Kas gan būtu spējis mani atturēt? — Misters Dzja runāja sērīgā, dīvaini satrauktā balsī. — Mīļais tēvs, man lieki pat teikt, cik ļoti es nožēloju jūsu aiziešanu. Mūsu ilgā draudzība man nozīmēja tik daudz.

— Arī man tā nozīmēja daudz, — mierīgi atbildēja priesteris. — Jūsu devību un laipnību es nemūžam neaizmirsīšu.

— Tas ir sīkums, — misters Dzja atraidīja katru pateicību, — salīdzinot ar jūsu neizmērojamo pakalpojumu man. Un es vienmēr esmu baudījis jūsu misijas dārza mieru un skaistumu. Bez jums dārzā būs bēdīgi. — Viņa balss ieskanējās mazliet jautrāk. — Bet vēlāk... varbūt pēc izveseļošanās... jūs vēl atgriezīsieties Paitanā?

— Nemūžam. — Priestera sejā pavīdēja smaida ēna. — Cerēsim uz tikšanos mūžīgās debess aizsaulē.

Iestājās dīvains klusums. Misters Dzja to beidzot ar pūlēm pārtrauca. — Tā kā laiks, ko varam pavadīt kopā, vairs nav ilgs, derētu varbūt brīdi pakavēties pārrunās par mūžīgo aizsauli.

— Šai sarunai ir veltīts viss mans laiks.

Misters Dzja vilcinājās, juzdamies neparasti neveikli. — Es nekad neesmu dziļāk pasekojis domai, kāda valstība atrodas aiz šīs dzīves sliekšņa. Bet, ja tāda valstība pastāv, tad man būtu ļoti patīkami baudīt arī tur jūsu draudzību.

Par spīti ilgā mūža pieredzei, pāters Čizems neaptvēra šīs piezīmes jēgu. Viņš smaidīja, bet neatbildēja. Un misters Dzja, apjukdams vēl vairāk, jutās spiests izteikties skaidrāk.

— Mans draugs, es bieži teicu: pasaulē ir daudz reliģiju, un katrai ir savi vārti debesīs. — Viņa nopietnajai sejai pārlija liegs sārtums. — Tagad, liekas, ka man ir nepārprotama vēlēšanās ieiet tur pa jūsu vārtiem.

Dziļš klusums. Pātera Čizema salīkušais stāvs stāvēja nekustīgi, kā sasalis.

— Es nespēju ticēt, ka jūs runājat nopietni.'

— Toreiz, pirms daudziem gadiem, kad jūs izglābāt manu dēlu, es nerunāju nopietni. Bet toreiz es vēl nepazinu jūs, jūsu dzīves gaitu... jūsu pacietību, mieru un drošsirdību. Par kādas reliģijas skaidrību var vislabāk spriest, vērojot viņas kalpu skaidrību. Mans draugs... mani pārliecināja jūsu piemērs.

Pāters Čizems pacēla roku pie acīm, tā bija zīme, ka viņš ir ļoti aizkustināts. Sirdsapziņa viņam bieži pārmeta toreizējo liegšanos uzņemt misteru Dzja draudzē, kam pat nebija lāga iemesla. Viņš lēni teica: — Cauru mūžu mani mocīja rūgtā sajūta, ka esmu piedzīvojis tikai neveiksmes. Jūsu vārdi iededza no jauna manā sirdī gaismu. Šī brīža dēļ es jūtu, ka mans darbs nav bijis velts. Un tomēr es jums gribu jautāt... vai jūs to darāt ticības vai tikai draudzības dēļ.

— Es esmu izlēmis, — stingri atbildēja misters Dzja. — Es to daru draudzības un ticības dēļ. Mēs esam brāļi, jūs un es... Jūsu Dievam jābūt arī manam Dievam! Tikai tad es būšu mierīgs, arī ja rit jūs aizbraucat, jo zināšu — kādu dienu mūsu dvēseles atkal satiksies Tā Kunga pagalmos.

Priesteris nespēja izteikt ne vārda. Viņš centās pārvarēt milzīgo saviļņojumu. Viņš pasniedza misteram Dzja roku. Nedrošā, klusā balsī viņš čukstēja:

— Iesim baznīcā...

Nākamais rīts atausa silts un skaidrs. Pāteru Čizemu pamodināja dziesmas skaņas. Viņš izrāpās no misis Fiskes segām un piekliboja pie atvērtā loga. Zem balkona stāvēja divdesmit pamatskolas meitenes, ne vairāk kā deviņus gadus vecas, tērptas baltās kleitiņās ar zilām lentēm matos, un dziedāja viņam: Sveiks, jaukais rīts;.. Viņš saviebies vērās lejup. Desmitā panta beigās viņš uzsauca:

— Tagad pietiek! Ejiet brokastīs.

Viņas apklusa un uzsmaidīja viņam, turēdamas nošu lapiņas. — Vai jums patīk šī dziesma, tēvs?

— Nē ... jā. Bet tagad ir brokastlaiks.

Kamēr viņš skuvās, tās atsāka dziesmu no gala un izdziedāja visus pantus. Pie vārdiem «Tavs daiļais vaigs...» viņš sagriezās. Labu brīdi viņš aplūkoja spogulī savu brūcēm un rētām klāto ģīmi, ko tagad vēl greznoja asinis, kas plūda no ievainojuma, un iecietīgi nodomāja: «Tētīt! Kāds briesmīgs blēdis es izskatos, man šodien tik tiešām jāuzvedas, kā nākas.»

Atskanēja brokastu gongs. Uzmanīgi, godbijīgi un smaidīgi pāteri Mansijs un Kreigs viņu jau gaidīja. Viņam ienākot, viens metās piecelt krēslu, otrs noņēma rīsa trauka vāku. Viņi tā centās veco priesteri apkalpot, ka paši nemaz nespēja apsēsties un mierīgi paēst. Viņš sadusmojās.

— Vai jūs, jaunie āksti, beigsiet mani aptecēt kā vecmāmiņu simtajā dzimšanas dienā?

«Jālūko izdabāt vecajam zēnam,» nodomāja pāters Džerijs. Viņš viegli pasmaidīja. — Bet, tēvs, mēs nekad pret jums neizturējāmies citādāk. Protams, jums pienākas sevišķs gods, jo esat pionieris, kas cirtis pirmo taku. Jus taču negribēsiet šo godu noliegt? Tā ir jūsu pelnītā alga, un jūs par to nešaubāties.

— Es šaubos pat ļoti par to.

Pāters Stīvs runāja sirsnīgi: — Tēvs, jums nav jāraizējas. Es zinu, ko jūs jūtat, bet varat braukt gluži bez rūpēm. Redziet, Džerijam — es domāju pāteru Kreigu — un man ir plāni, kas divkāršos Svētā Andreja misijas darbu un panākumus. Mums būs divdesmit ticības mācības skolotāji, mēs maksāsim tiem labas algas; Laternu ielā, taisni pretim jūsu metodistu draugiem, mēs atvērsim rīsa virtuvi. Tā viņiem būs kā dadzis acīs. — Viņš labsirdīgi un pašapzinīgi nosmējās. — Mēs šeit celsim četrstūrainu, godājamu, visu aptverošu katolicismu. Redzēsiet, kad mēs dabūsim savu lidmašīnu. Redzēsiet, kad mēs piesūtīsim savus statistikas rādītājus. Redzēsiet, kad...

— Govīm ragi sāks ziedēt, — sapņaini iestarpināja pāters Čizems.

Abi jaunie garīdznieki pārmija draudzīgus skatus. Pāters Stīvs laipni teica:

— Ceļojuma laikā neaizmirstiet lietot zāles! Vienu ēdamkaroti ex aqua trīs reizes dienā. Jūsu somā atrodas liela zā]u pudele.

— Nē, tās vairs nav. Es to izsviedu, pirms nācu lejā.— Negaidot pāters Čizems sāka smieties. Viņš kratījās smieklos. — Mīļie zēni, neņemiet ļaunā! Es esmu kašķīgs ērms. Jūs šeit daudz ko sasniegsiet, ja nebūsiet pārāk pašpārliecināti... ja būsiet laipni un iecietīgi, un, galvenais, ja katram vecam ķīnietim nemācīsiet dzert olas.

— Kādēļ... jā... jā, protams, tēvs.

— Klausieties! Man nav lidmašīnu, ko jums atstāt, bet es nododu jums mazu, derīgu suvenīru. To man dāvāja kāds vecs mācītājs. Un tas man bijis līdzi gandrīz visur, kur esmu. — Viņš piecēlās no galda un paņēma kaktā ieslieto raibā auduma lietussargu, ko viņam reiz dāvāja Rūsainais Maks. — Tam ir izcila vieta citu Paitanas lietussargu vidū. Tas jums var nest laimi.

Pāters Džerijs saņēma lietussargu tik uzmanīgi kā relikviju.

— Paldies, liels paldies, tēvs. Cik lieliskas krāsas! Tas laikam ir vecs ķīniešu raksts?

— Bīstos, ka daudz vienkāršāks. — Vecais priesteris smaidīdams pakratīja galvu. Vairāk viņš negribēja izpaust.

Pāters Mansijs pamāja savam kolēģim slepenu zīmi un salocīja servjeti. Acīs spīdēja izdarīga nepacietība. Viņš piecēlās.

— Atvainojiet, lūdzu, tēvs, mūs abus ar pāteru Kreigu. Laiks iet, un mēs ik mirkli gaidām ierodamies tēvu Džou.

Viņi ātri nozuda.

Aizbraukšana bija noteikta pulksten vienpadsmitos. Frānsiss atgriezās savā istabā. Kad viņš bija sasaiņojis savu nelielo bagāžu, atlika vēl stunda laika, un viņš nolēma vēlreiz apstaigāt misiju. Kāpdams lejā, viņš nosprieda aiziet līdz baznīcai. Iznācis nama priekšā, viņš, patiesi saviļņots, apstājās. Pagalmā pazemīgi un klusi stāvēja un gaidīja visa draudze, apmēram pieci simti dvēseļu. Pātera Džou vadītā Ļū ciema delegācija atradās vienā pusē, vecākās meitenes un amatnieki otrā, un vidū māte Mersimērija kopā ar Martu un četrām ķīniešu māsām uzmanīja viņa mīļotos bērnus. Redzot, ka viņa necilās personas priekšā dziļā mīlestībā ļaudis noliec galvas, acīm mirdzot cieņā un uzmanībā, viņa dvēsele notrīsēja.

Valdīja dziļš klusums. Spriežot, pēc tā, cik viņš bija satraukts, Jāzepam pienācās gods teikt runu. Kā norunāts, tūlīt parādījās divas nestuves. Kad vecais pāters bija apsēdies vienās, otrās, līgodamies un gandrīz zaudēdams līdzsvaru, ierausās Jāzeps un atritināja spilgti sarkanu papīra lapu.

— Augsti godātais mācītāj, cienījamais Dieva Tā Kunga mācekli! Mēs, tavi bērni, ar gaužām sirdssāpēm izvadām tevi ceļā pāri tālajam okeānam...

Uzruna neatšķīrās no simt citām slavas dziesmām, ko viņam pēdējā laikā bija jāklausās. Vienīgi varbūt šī bija vēl raudulīgāka. Par spīti daudziem slepeniem mēģinājumiem sievas priekšā, Jāzeps uztraucās — pilnais pagalms viņu mulsināja. Viņš sāka svīst, un apa|ais vēders ļengani trīcēja. «Nabaga mīļais Jāzeps,» nodomāja pāters Čizems, skatīdamies uz kurpju purngaliem un atcerēdamies sīko zēnu, kas pirms trīsdesmit gadiem skraidīja un draiskojās, sava audzinātāja rokas vadīts.

Kad runa bija galā, visa draudze patiesi skaisti dziedāja Gloria. Atskanot dzidrajām balsīm, priesteris, tūrēdams skatienu nodurtu, manīja, ka viņa vecā sirds vai kūst. «Mīļais Dievs,» viņš lūdzās, «dari, lai es nekļūtu muļķis.»

Dāvanas pasniegšanai bija izraudzīta visjaunākā meitenīte no aklajiem bērniem paredzētās grozu pinēju skolas. Tērpusies melnā svārciņā un baltā blūzītē, viņa uzmanīgi, bet droši, sava instinkta un mātes Mersimērijas čukstēto norādījumu vadīta, nāca uz priekšu. Kad viņa nometās Frānsisa priekšā ceļos un sniedza apzeltīto, taču bezgaumīgi veidoto biķeri, ko draudze bija izrakstījusi pa pastu no Nankinas, priestera skatiens bija kļuvis tikpat akls kā meitenītei. — Lai Dievs tevi svētī, mans bērns, — viņš nomurmināja. Vairāk nekā viņš nevarēja izdabūt pār lūpām.

Apmiglotajā redzeslokā tagad ieslīdēja mistera Dzja visgreznākās nestuves. Nezināmas rokas palīdzēja viņam tajās iekāpt. Sastājās gājiens un, pēkšņi ieskanoties jaunā skolas orķestra taurēm, raķetēm sprakšķot, devās ceļā.

Svinīgi nests uz vīru pleciem lejup pa nogāzi, viņš mēģināja pievērst savas domas ērmīgajam orķestrim: divdesmit skolēni debeszilās uniformās piepūta vaigus cik spēdami, un visiem pa priekšu soļoja maza, astoņgadīga ķīniešu majorete. Baltu vilnas cepurīti galvā un augstiem baltiem zābakiem kājās viņa gāja, tēlodama parādes soli, augstu ceļot kājas, un rokā virpināja mazu nūjiņu. Šoreiz priestera prāts nespēja par jokiem līksmot.

Pilsētas logos un durvīs redzēja laipnas sejas. Katrā ielu krustojumā viņu sveica jaunas raķetes. Kad viņš tuvojās kuģu piestātnes laipām, ceļā kaisīja puķes.

Pie laipām gaidīja mistera Dzja motorlaiva, motoram klusi darbojoties. Nestuves nolika, un viņš izkāpa. Pienāca atvadu brīdis. Visi, visi viņu apstāja un vēlēja labu ceļavēju: abi jaunie mācītāji, pāters Džou, Godājamā māte, Marta, misters Dzja, Jāzeps, Jozua ... un daudzi citi; vairākas draudzes sievas raudāja un, nometušās ceļos, skūpstīja viņa rokas. Viņš bija nodomājis teikt dažus atvadu vārdus, bet nevarēja dabūt pār lūpām neviena sakarīga teikuma. Sirds krūtīs plūda pāri.

Kā akls viņš iekāpa laivā. Kad viņš pēdējo reizi pagriezās pret palicējiem, iestājās svinīgs klusums. Pēc iepriekš norunātas zīmes bērnu koris sāka viņa mīļāko himnu: Veni Creator. To viņi bija taupījuši beigām:

Dievs, Svētais gars, nāc mums klāt,

Apskaidro mūsu tumšo prāt’.

Viņš vienmēr mīlēja dižos vārdus, šo skaistāko baznīcas himnu, ko devītā gadsimtā bija rakstījis Kārlis Lielais. Tagad jau dziedāja visi krastmalā palicēji.

Un pildi to, kā zinādams,

Ar žēlastības dāvanām.

«Ak Dievs,» viņš domāja, pēdīgi ļaudamies aizkustinājumam, «šie mīļie cilvēki ir tik sirsnīgi, tik jauki... bet tik briesmīgi netaisnīgi.» Viņa seja konvulsīvi noraustījās.

Kad laiva atgāja no krastmalas laipām un viņš pacēla roku, visus svētīdams, asaras straumēm plūda pār veco, grumbaino vaigu.

Piektā daļa ATGRIEŠANAS

I

Viņa Augstība bīskaps Mīlijs ļoti novēlojās. Jaunais, glītais bīskapa svītas priesteris jau divas reizes pabāza galvu uzgaidāmās istabas durvīs un paskaidroja, ka Ekselence un Ekselences sekretārs aizkavējušies svarīgās darīšanās provinces sinodē. Pāters Čizems drūmi palūkojās pār laikrakstu.

— Precizitāte ir garīdznieka pieklājība.

— Ekselence ir ļoti aizņemts cilvēks. — Ar nedrošu smaidu jaunais priesteris atkal nozuda. Viņš netika nekādā skaidrībā par šo veco zēnu no Ķīnas un brīžiem pat prātoja, vai drīkst atstāt to vienu telpā, kur atrodas tik daudz sudrablietu. Audience bija paredzēta pulksten vienpadsmitos. Tagad pulkstenis rādīja pusvienu.

Tajā pašā istabā Frānsiss reiz bija gaidījis sarunu ar Rūsaino Maku. Cik sen tas bija? Augstā debess... pirms trīsdesmit sešiem gadiem! Viņš noraizējies pašūpoja galvu. Pirmīt viņš uzjautrinājās, iebaidīdams zaļo puiku, lai gan nepavisam nebija noskaņots kaujinieciski. Šorīt viņš jutās diezgan nelāgi un bija briesmīgi nervozs. Viņš gribēja bīskapam kaut ko lūgt. Viņam riebās lūgt žēlastības dāvanas, bet šoreiz tas bija nepieciešams. Kad viņš pieticīgajā viesnīcā, kur bija apmeties pēc nokāpšanas no kuģa Liverpūlē, saņēma uzaicinājumu ierasties pie bīskapa, viņam sirds uzgavilēja.

Drosmīgi viņš izgludināja saburnīto svārku un iztaisnoja stīvo krādziņu. Galu galā viņš nebija nekāds vecis. Viņā slēpās vēl laba tiesa darbaspēju. Tā kā bija jau pēcpusdiena, Anselms, bez šaubām, lūgs viņu pusdienās. Viņš krietni pamielosies, valdīs savu niķīgo mēli, uzklausīs Anselma valodas, smiesies par viņa jokiem un, ja vajadzēs, vairāk vai mazāk paglaimos. Viņš lūdza Dievu, lai viņa saplosītajā vaigā nesāktu atkal raustīties nervozais muskulis. Tad viņš izskatītos gluži pēc vājprātīga.

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pirms vieniem, kad beidzot gaitenī dzirdēja valodas un istabā vingriem soliem ienāca bīskaps Mīlijs. Var būt, ka viņš bija steidzies; kustības šķita straujas, acis starodamas vērās Frānsisā, un likās, ka viņš labi zina, cik vēls.

— Mans dārgais Frānsis! Cik brīnišķīgi atkal tevi redzēt! Tev jāatvaino mana mazā novēlošanās. Nē, necelies kājās, es tevi lūdzu. Parunāsimies šepat. Te ir... te ir daudz mājīgāk nekā manā istabā.

Veikli pievilcis sev krēslu, bīskaps viegli un ērti apsēdās pie galda pāteram Čizemam blakus. Uzlikdams savu mīksto, labi kopto roku uz priestera piedurknes, viņš nodomāja: «Augstā debess, cik tas ir kļuvis vecs un nespēcīgs!»

— Kā tad veicas mīļajā Paitanā? Itin labi, man stāstīja monsinjors Slīts. Es spilgti atceros, kā toreiz stāvēju mēra un posta pārņemtās pilsētas drupu vidū. Patiesi, Dieva roka guļ pār Paitanu! Ai, tas bija mans cīņas laiks, Frānsis! Dažreiz es vēl pēc tā ilgojos. Tagad, — viņš pasmaidīja, — esmu tikai bīskaps. Vai tev liekas, ka es esmu ļoti mainījies, kopš mēs šķīrāmies Tālo Austrumu krastā?

Frānsiss pētīja veco draugu ar dīvainu apbrīnu. Nebija šaubu — gadu gaitā Anselms Mīlijs bija progresējis. Viņa vaigā staroja vēls briedums. Augstais amats deva cieņu, un sākotnējā neapvaldīgā, straujā daba bija pārvērtusies lēnīgā laipnībā. Viņš izskatījās cēls un smalks, galva augstu pacelta. Mīkstajā, tuklajā garīdznieka sejā mirdzēja tās pašas vecās, samtainās acis. Viņš bija labi saglabājies, visi zobi bija vēl paša un āda mīksta un elastīga.

— Tik labi tu vēl nekad neesi izskatījies, — Frānsiss vienkārši pateica.

Bīskaps iepriecināts palocīja galvu. — O tempora! O mores! Mēs abi neesam tie jaunekļi, kas reiz bijām. Bet es patiešām neesmu nogājis no strīpas. Atklāti sakot, man tagad liekas, ka labas darbaspējas ir atkarīgas tikai no labas veselības. Ja tu zinātu, ar ko man bija jācīnās! Man parakstīta smalki līdzsvarota diēta. Un mans masieris, kāds stiprs zviedrs, burtiski iemīca svētās izbailes kaulos... es bīstos... — balsī pēkšņi ieskanējās īstas raizes, — ka tu sev neveltīji pietiekamu vērību?

— Tev blakus, Anselm, es tiešām jūtos kā vecs lupatlasis, un tā ir Dieva patiesība ... Bet mana sirds ir palikusi jauna... vismaz mēģināja palikt. Un manī vēl ir tas pats vecais darbaspēks. Es... es ceru, ka tu ar manu darbu Paitanā neesi gluži neapmierināts?

— Mīļais draugs, tavi pūliņi bija tiešām varonīgi. Protams, mēs esam drusku apbēdināti par statistikas datiem. Monsinjors Slīts man vēl vakar tos rādīja... — Balss skanēja visnotaļ vēlīgi. — ... Veselos trīsdesmit sešos gados tu esi atgriezis mazāk pagānu nekā tēvs Lolers piecos. Lūdzu, nedomā, ka es tev ko pārmetu, tas nu būtu pārāk nežēlīgi. Kādu dienu, ja tev rodas vaļa un patika, mēs visu varam pamatīgi pārrunāt. Pagaidām... — Viņa skats aizķēra pulksteni. — Vai es varu kaut ko darīt tavā labā?

Īss klusums, tad Frānsiss lēni atbildēja: — Jā... Jūsu Godība varētu... varētu dot man draudzi.

Bīskaps gandrīz vai zaudēja savu laipno vēlību. Viņš lēnām pacēla uzacis, turpretim pāters Čizems turpināja klusā neatlaidībā: — Dod man Tvīdsaidu, Anselm! Rentonas draudze ir brīva... tā ir lielāka, labāka draudze. Pārcel Tvīdsaidas mācītāju uz Rentonu. Un ļauj man... ļauj man doties mājup.

Bīskapa smaids bija sastindzis, viņa daiļā seja sāka noslēgties. — Mans dārgais Frānsis, tu jau sāc valdīt manā diecēzē.

— Manam lūgumam ir sevišķs iemesls. Es tev būtu ļoti pateicīgs... — Ar šausmām pāters Čizems manīja, ka balss vairs neklausa. Viņš pārtrauca iesākto teikumu un aizsmacis piebilda: — Bīskaps Maknebs man apsolīja, ka dabūšu draudzi, ja vien pārnākšu. — Viņš rakņājās svārku iekškabatā. — Man ir vēstule...

Anselms pacēla roku. — No manis neviens nevar prasīt, lai es izpildu to, ko apsolījis mirušais priekšgājējs savās vēstulēs. — Klusums, tad Viņa Godība turpināja laipnā un pieklājīgā balsī: — Protams, es paturēšu tavu lūgumu prātā. Bet es nevaru nekā apsolīt. Tvīdsaida man vienmēr likusies ļoti dārga. Kad man pleci reiz atbrīvosies no otras katedrāles sloga, es domāju atpūtai tur uzcelt kaut ko līdzīgu mazam Castle Gondolfo. — Viņš aprāvās — dzirdīgā auss uztvēra piebraucoša auto troksni, tam drīz sekoja balsis priekšnamā. Diplomātiski Ekselences skats kavējās pie pulksteņa ciparnīcas. Viņa laipnība kļuva dzīvāka. — Tātad... viss ir Dieva rokā. Gan mēs redzēsim, gan redzēsim.

— Ja tu varbūt atjautu man paskaidrot... — Frānsiss bailīgi iebilda. — Es gribētu... audzināt... kādu...

— To tu man pastāstīsi citu reizi. — Ārā piebrauca otrs auto un atskanēja jaunas balsis. Bīskaps saglauda savu mēļo sutanu, un viņa balsī skanēja glaimīga nožēla. — Tiešām bēdīgi, Frānsis, ka man tagad jāskrien projām, kad tā biju gaidījis mūsu garo, interesanto sarunu. Pulksten vienos man ir oficiālas pusdienas. Mani viesi būs pilsētas vecākais un pilsētas dome. Milzums politiķu, diemžēl... skolu valde, ūdens apgādes valde, finanses... vesels quid pro quo... šinīs dienās man jāstrādā par biržas mākleri ... Bet šis darbs man patīk, Frānsis, tiešām patīk.

— Man vajadzētu tikai vienu minūti... — Frānsiss spēji apklusa un vērās grīdā.

Bīskaps jau bija piecēlies. Maigi un liegi aplicis roku ap pātera Čizema pleciem, viņš to laipni aizvadīja līdz durvīm. — Man trūkst vārdu, cik ļoti es priecājos apsveikt tevi atkal mājās. Nebaidies, mēs ar tevi vēl sazināsimies. Tagad man tevi jāatstāj. Ardievu, Frānsis, un... lai tevi pavada mana svētība!

Ārā pie bīskapa pils piebrauca vesela rinda melnu un platu limuzīnu. Vecā priestera acu priekšā pavīdēja sārta seja zem elegantas platmales, vesels pulks stingu, pieblīdušu seju, dārgi ādas kažoki, zelta amatu ķēdes. Mitrs vējš griezīgi cirtās viņa vecajos kaulos, kas bija pieraduši pie saules tveices un tagad drebēja zem plānā tropu uzvalka. Kad viņš pagriezās pa ietvi, kāds auto piebraukdams iešķieda dubļu piku viņam taisni acī. Viņš noslaucīja seju, bet iztēlē skatīja pagājušos gadus un atcerējies nodomāja ar asu, drūmu smīnu: Anselma dubļu pelde ir atriebta.

Viņa sirdī mita saltums, bet, par spīti nespēkam un izmisumam, garā dega gaiša, neapdzēšama liesma. Nekavējoties jānokļūst baznīcā. Otrpus ielas iznira jaunās katedrāles milzīgā blīva; miljons sterliņu mārciņu pārvērsts masīvā granītā un marmorā. Viņš steidzīgi kliboja turp.

Viņš sasniedza platās ieejas kāpnes, uzkāpa līdz portālam un pēkšņi apstājās. Viņa priekšā uz pēdējā slapjā akmens pakāpiena vējā kvernēja noplīsis kroplis. Kaklā tam karājās uzraksts:

Vecs kareivis

lūdz ziedot

Frānsiss vērās sakņupušajā stāvā. Izvilcis no kabatas vienu šiliņu, viņš to ielika skārda trauciņā. Divi nevienam nevajadzīgi karavīri mirkli klusēdami saskatījās. Tad abi novērsās.

Viņš iegāja katedrālē. Tā bija dižena celtne, kur valdīja skaistums un miers. Pēc lieliska, sarežģīta plāna būvēto dievnamu balstīja marmora kolonnas, visas malas bagātīgi rotāja ozolkoka griezumi un bronza. Viņa misijas kapela te, neviena nepamanīta, varētu paslēpties kādā kaktā. Viņš devās pie galvenā altāra. Tur viņš nometās ceļos un dedzīgi lūdzās ar nesatricināmu ticību:

— Ak, Dievs, lai šo vienu reizi notiek mans un ne Tavs prāts!

II

Pēc piecām nedējām pāters Čizems devās ilgi atliktajā braucienā uz Kērkbridžu. Kad viņš iznāca no dzelzceļa stacijas, lielās rūpniecības pilsētas kokvilnas austuves patlaban atlaida strādniekus pusdienās. Simtiem sieviešu, lakatiem apsietām galvām, teciņus steidzās smidzinošajā lietū, reizēm nobēgdamas sāņus, kad pa netīro, bruģēto ielu zvanīdams tuvojās tramvajs.

Galvenās ielas galā pavaicājis ceļu, priesteris nogriezās pa labi gar milzīgu vietējā diegu magnāta pieminekli un nonāca pie netīra laukuma nabadzīga kvartāla vidū, ko no visām pusēm ieslēdza augsti nami. Šķērsojis laukumu, viņš iegāja šaurā ejā, kur smirdēja visas iespējamās smakas un valdīja krēsla, jo pat gaišākā dienas laikā neiekļuva neviens saules stariņš. Par spīti priekam un cerību pilnam satraukumam, priestera sirds noskuma. Viņš bija domājis ieraudzīt nabadzību, bet ne šādu ... Viņš domāja: «Ko es esmu izdarījis savas muļķības un nevīžības dēļ!» Te taču cilvēks dzīvo kā akas dibenā.

Viņš pētīja numurus pie ieejām, atrada pareizo un sāka kāpt augšup. Kāpņu telpā trūka gaismas un gaisa, logi bija apsūbējuši, gāzes spuldze aizķepusi, un pārplīsusi noteku caurule applūdināja vienu laukumiņu.

Uzklibojis trešajā stāvā, viņš gandrīz paklupa. Kāds bērns, puika, sēdēja uz pēdējā pakāpiena. Miglainajā krēslā priesteris blenza uz mazo, rahītisko augumu. Smagā galva atbalstījās rokā, kuras elkonis atspiedās uz kaulaina ceļgala. Bērna ādai bija sveču tauku krāsa. Tā bija gandrīz caurspīdīga. Viņš izskatījās kā vecs, saguris vīrs un bija labi ja septiņus gadus vecs.

Pēkšņi zēns pacēla galvu. Gaismas stars, kas iespraucās pa izsisto jumta logu, spīdēja tieši viņa sejā. Pirmo reizi ieraugot bērna vaibstus, Frānsiss apslāpēti iekliedzās, un viņam pārvēlās smags drausmīgu jūtu vilnis; viņš to izjuta, tāpat kā kuģis jūt bangas triecienu. Bālā, augšup pavērstā sejiņa nepārprotami līdzinājās Noras sejai. It īpaši to apliecināja acis, kas izskatījās nedabīgi lielas.

— Kā tevi sauc?

Pauze. — Par Andreju, — atbildēja zēns.

Aiz durvīm atradās viena pati istaba. Uz kailās grīdas novietotā matrača, kājas sakrustojusi, sēdēja kāda sieviete un šuva; adata briesmīgā, automātiskā ātrumā skraidīja šurp un turp. Uz apgāztas olu kastes atradās pudele. Pārējā telpas iekārta bija katls, maisa audekli un sasista krūze. Olu kastei šķērsām bija pārsviesta kaudze pusgatavu darba tērpu.

Posta satriekts, Frānsiss tikko spēja parunāt. — Jūs esat misis Stīvensa? — Sieviete pamāja. — Es atnācu... pēc bērna.

Viņa nervozi nolika savu darbu klēpī. Nabaga radījums, tā nebija ne pārāk veca, ne paklīdusi, bet dzīves posta salauzta, caur un caur izsūkta. — Jā, es saņēmu jūsu vēstuli. — Viņa sāka gausties, stāstīt un skaidrot savus apstākļus un meklēja visneiespējamākos pierādījumus, kā neveiksmes novedušas viņu šādā stāvoklī.

Priesteris sievieti mierīgi pārtrauca; viņas dzīvesstāsts izpaudās sejā. Viņš teica: — Es ņemšu zēnu tūdaļ līdzi.

Redzot, cik vecais garīdznieks ir mierīgs, sieviete nodūra skatienu uz savām rokām, kuru pirkstus klāja neskaitāmu adatas dūrienu rētas. Viņa mēģināja palikt mierīga, bet mācītāja attieksme viņu uztrauca vairāk nekā vissmagākie pārmetumi. Viņa sāka raudāt.

— Nedomājiet, ka es viņu nemīlēju. Viņš man krietni palīdz. Es pietiekami gādāju par viņu. Bet dzīve ir tik grūta. — Pēkšņi viņas skatā pavīdēja spītība, un viņa apklusa.

Pēc desmit minūtēm viņi abi iznāca no nama. Andrejs soļoja priesterim blakus, piespiedis pie savām vārgajām krūtīm papīrā ietītu vīstokli. Frānsiss jutās dziļi saviļņots. Viņš nojauta, ka bērns ir satraukts negaidītā ceļojuma dēļ, un saprata, ka klusums to spēs vislabāk mierināt. Dziļā priekā viņš nodomāja: «Dievs izglāba manu dzīvību, pārveda mājās no Ķīnas... šī bērna dēļ!»

Nepārmijuši ne vārda, viņi aizgāja līdz dzelzceļa stacijai. Vilcienā Andrejs sēdēja kā sastindzis, vērdamies ārā pa vagona logu; viņa kājas karājās pār sola malu. Viņš bija ļoti netīrs, bālo skaustu klāja putekļi un kvēpi. Vienu vai divas reizes viņš uzmeta Frānsisam skatienu, bet tūlīt atkal novērsās. Viņa domas nebija iespējams uzminēt, bet acu dzīlēs slēpās baiļu un neuzticības dzirksts.

— Tev nav jābaidās.

— Es nemaz nebaidos. — Zēna apakšlūpa trīcēja.

Kad vilciens pameta aiz sevis Kērkbridžas dūmus un brauca cauri upmalas laukiem un pļavām, puisēna sejā lēni auga izbrīns. Viņš ne sapņos nebija domājis, ka krāsas var būt tik spilgtas, gluži citādākas nekā graustu svina pelēkajā tvanā. Klajos laukus un ganības pamazām nomainīja neskartāks apvidus. Visapkārt parādījās dziļi meži ar augstām papardēm un gaiši zaļām jaunaudzēm. Mazās gravās laistījās strauju strautu ūdeņi.

— Vai mēs braucam uz šejieni?

— Jā, mēs esam gandrīz jau galā.

Ap pulksten trijiem pēc pusdienas vilciens iebrauca Tvīdsaidā. Vecā, upes krastos celtā pilsēta gozējās mirdzošās saules staros tik pazīstama, it kā viņš būtu to pametis tikai vakar. Kad skatienam atklājās mīļās, pazīstamās vietas, Frānsisa sirds nodrebēja spējā, sāpīgā priekā. Viņi izgāja no mazās stacijas un devās uz Svētā Kolumba draudzes mācītāja māju.

Sestā daļa. SĀKUMA BEIGAS

Sarauktu pieri monsinjors Slīts stāvēja pie savas istabas loga un skatījās dārzā, kur mis Mofeta ar grozu rokā stāvēja līdzās pāteram Čizemam un Andrejam, vērodama, kā Dugels rok saknes pusdienām. Ap mazo pulciņu valdīja kluss saderības gars, kas Slītā palielināja īgno atstumtības sajūtu un apstiprināja viņa lēmumu. Uz galda viņam aiz muguras atradās ar mazo rakstāmmašīnu pārrakstītais galīgais ziņojums — skaidri un lietpratīgi sastādīts dokuments, no vienas vietas pilns ar briesmīgiem pierādījumiem. Pēc stundas viņš dosies projām no Tvīdsaidas. Ziņojums jau šovakar nonāks bīskapa rokās.

Par spīti saltajam, izšķirīgajam gandarījumam, ko sagādāja paveiktais darbs, viņš nevarēja teikt, ka pagājušā nedēļa Svētā Kolumba draudzē būtu pagājusi gluži bez pārbaudījumiem. Viņš piedzīvoja lietas, par kurām varētu gan skaisties, gan uztraukties. Atskaitot kādu draudzes grupu, kas pulcējās ap tuklo un dievbijīgo misis Glendeningu, visi pārējie draudzes locekļi juta lielu cienību pret savu dīvaino mācītāju, varētu pat teikt, ka viņi to mīlēja. Vakar Slīts jutās spiests stingri norāt delegāciju, kas ieradās apliecināt savu uzticību draudzes mācītājam. It kā viņš nezinātu, cik viegli katrs vietējais dēls var sameklēt savu kliķi!

Taču kulminācijas punktu viņa sašutums sasniedza tai pašā vakarā, kad atnāca draudzes ķesteris un pēc ilgas mīņāšanās un šņaukāšanās izteica cerību, ka pāters Čizems viņus, domājams, «neatstās», jo pēdējā laikā «gars» pilsētiņas draudzē esot bijis lielisks... Patiešām lielisks!

Kamēr Slīts to visu pārdomāja, mazais pulciņš viņa acu priekšā izklīda. Andrejs aizskrēja uz dārza namiņu pēc pūķa. Vecais vīrs aizrāvās ar pūķu taisīšanu. Tie bija lieli papīra daikti ar plīvojošām astēm, kas lidoja — Slītam gribot negribot vajadzēja atzīt — patiesi kā brīnumaini putni. Otrdien, pārsteidzis abus, kad tie, aizmirsuši visu pasauli, likās ar auklu piesieti pie mākoņiem, viņš mēģināja iebilst:

— Patiesi, tēvs! Vai jūs domājat, ka šis ir cienīgs laika kavēklis?

Vecais vīrs pasmaidīja. Sasodīts, viņš nekad neerrojās: vienmēr šis mierīgais, laipnais smaids, kas varēja padarīt cilvēku traku.

— Ķīnieši tā domā. Un viņi ir ļoti cienīgi ļaudis.

— Man liekas, tā ir kāda viņu pagānu ieraža.

— Jūs domājat? Bet tad laikam ir viena no visnevainīgākajām.

Slīts stāvēja nomaļus, vērodams abus pūķa laidējus. Viņa deguns asajā vējā metās zils. Izrādījās, ka vecais vīrs izpriecu savieno ar mācībām. Laiku pa laikam, kamēr viņš turēja auklu, zēns sēdēja dārza namiņā un uz papīra strēmelēm rakstīja diktātu. Kad tas bija gatavs, to piestiprināja pie auklas un ar skaļām gavilēm laida augšup mākoņos.

Pēkšņi Slītu sagrāba ziņkāre. Viņš paņēma pēdējo zīmīti no zēna satrauktajām rokām. Raksts bija skaidrs un itin pareizs. Viņš lasīja:

Es svinīgi apsolos cīnīties pret

muļķību, liekulību un nežēlību.

Andrejs

P. S. Iecietība ir augstākais tikums. Tai seko pazemība.

Ilgu brīdi monsinjors stīvi raudzījās lapiņā, tad atdeva zēnam. Viņš pat ar aukstumā sastingušu seju pagaidīja, līdz bija gatavs nākamais raksts.

Mūsu kauli var sairt un kļūt zeme mūsu druvās, bet gars pacelsies un dzīvos augstumos varenas gaismas valstībā. Dievs ir visu cilvēku kopīgais Tēvs.

Atsilis Slīts pavērās pāterā Čizemā. — Ļoti skaisti. To laikam teica apustulis Pāvils?

— Nē. — Vecais vīrs pakratīja galvu. — Konfūcijs, — viņš izlaboja.

Slīts pārsteigts apjuka un, neteicis vairs ne vārda, aizgāja.

Tovakar monsinjors neveiksmīgā kārtā sāka strīdu, taču nekādi nespēja veco pāteru samulsināt. Galīgi zaudējis pacietību, Slīts pēdīgi izsaucās:

— Jūsu Dieva jēdziens ir loti savāds.

— Kuram cilvēkam gan ir Dieva jēdziens? — Pāters Čizems smaidīja. — Vārds «Dievs» ir cilvēku radīts... tas izteic godbijību pret mūsu Radītāju. Ja mums šī godbijība ir, mēs Dievu redzēsim... par to nemaz nav jāuztraucas.

Slīts dusmās atskārta, ka nosarkst. — Jums, šķiet, nav lielas cienības pret svēto baznīcu.

— Gluži otrādi... visu mūžu es jutos laimīgs viņas rokās. Baznīca ir lielā māte, kas vada mūs... kā svētceļnieku pulku cauri naktij. Bet var būt, ka ir arī citas mātes. Un varbūt ir arī daži vierutuļi nabaga ceļinieki, kas paši atrod mājupceļu.

Šī aina, no kuras šeit atspoguļots tikai fragments, galīgi sajauca Slīta prātu, un naktī viņu mocīja smagi murgi. Viņš sapņoja, ka viņa sargeņģelis kopā ar pātera Čizema sargeņģeli aizzogas pa kluso māju viesistabā, lai iestiprinātos ar mazu malciņu. Čizema eņģelis bija gaišs ķerubs, bet viņa — pavecs, ar neapmierinātām acīm un īgni izspūrušiem spārniem. Sūkdami savu dziru, eņģeļi, atbalstījuši spārnus uz krēslu paroceņiem, aprunāja savus pašreizējos sargājamos. Čizems, kaut gan uzskatīts par sentimentālistu, tika viegli cauri. Bet viņu... viņu noplucināja pa spalviņai. Viņš miegā svīda, dzirdēdams, kā eņģelis nobeidz sarunu ar pēdīgo lāstu «Tas ir viens no ļaunākajiem gadījumiem... aizspriedumains, pedantisks, godkārīgs pāri katram mēram un, visļaunākais, garlaicīgs.»

Spēji pamodies, Slīts blenza istabas tumsā. Kāds riebīgs, muļķīgs sapnis! Viņš nodrebinājās. Galva sāpēja. Viņš jutās pārāk izglītots, lai sāktu ticēt murgiem, tie bija tikai dienā domāto domu riebīgs apvērsums, kas visnotaļ atšķīrās no labajiem, Svētajos Rakstos apliecinātajiem sapņiem, kādi gadījušies, piemēram, faraona sievai. Stingri, kā atvaira nešķīstu domu, viņš atvairīja šo sapni. Bet tagad, stāvot pie loga, viņš nespēja rast mieru: aizspriedumu pilns, pedantisks, godkārīgs pāri katram mēram un, visļaunākais, garlaicīgs.

Izrādījās, ka viņš aplam spriedis par Andreju, jo zēns nupat iznāca no dārza namiņa, nesdams nevis pūķi, bet gan lielu, no vītola klūgām pītu grozu, kur, Dugelam palīdzot, lika plūmes un bumbierus. Kad grozs bija pilns, zēns to uzlika uz rokas un nesa uz māju.

Slītam radās neizskaidrojama vēlēšanās kaut kur paslēpties. Viņš juta, ka dāvana domāta viņam. Viņš errojās n juta muļķīgu, nedrošu apjukumu. Pie durvīm klaudzināja, un viņam bija jāsakopo visas izklaidīgās domas.

— Iekšā!

Andrejs ienāca un nolika augļu grozu uz kumodes. Nokaunējies, juzdams, ka viņam nevēl labu, viņš noskaitīja to, kas viņam bija jāpavēsta un ko visu laiku bija atkārtojis, kāpdams pa kāpnēm: — Pāters Čizems cer, ka jūs augļus paņemsiet ceļam. Plūmes ir ļoti saldas, un bumbieri ir mūsu dārza pēdējā raža.

Monsinjors Slīts asi palūkojās zēnā un prātoja, vai pēdējā, vienkāršajā teikumā neslēpjas kāda divdomība.

— Kur atrodas pāters Čizems?

— Lejā. Viņš jūs gaida.

— Un mans auto?

— Dugels nupat piebrauca to pie galvenajām durvīm.

Pauze. Andrejs vilcinādamies sāka virzīties uz durvju pusi...

— Pagaidi! — Slīts saslējās. — Vai tev nešķiet, ka būtu laipnāk... un arī pieklājīgāk... ja tu nonestu augļus manā automobilī?

Zēns nervozi nosarka un paklausīgi apgriezās. Noceļot grozu no kumodes, viena plūme nokrita un paripoja zem gultas. Tumši piesarcis, viņš apstājās un izdabūja augli no pagultes. Mīkstā miza bija pārplīsusi, un sula pilēja no viņa pirkstiem. Slīts vēroja zēnu ar saltu smīnu.

— Tā nebūs vairs laba ... vai tu tā nedomā?

Nekādas atbildes.

— Es prasu: vai tu tā nedomā?

— Nē, kungs.

Slīta savādais, bālais smīns kļuva platāks. — Tu esi ļoti stūrgalvīgs bērns. Es visu nedēļu tevi vēroju. Stūrgalvīgs un slikti audzināts. Kādēļ tu nepalūkojies uz mani?

Ar lielām pūlēm zēns atrāva skatienu no gridas. Sastapdamies ar Slīta acīm, viņš trīcēja kā satraukts kumeļš.

— Ja cilvēks neskatās otram acīs, tas nozīmē, ka viņam ir netīra sirdsapziņa. Turklāt tas ir nepieklājīgi. Ralstonā tev būs jāmācās labāki tikumi.

Atkal klusums. Zēna seja kļuva gluži bāla. Monsinjora Slīta smīns nemainījās. Viņš apslapināja lūpas.

— Kādēļ tu neatbildi? Vai tāpēc, ka negribi doties turp?

— Es negribu doties turp, — zēns nostostījās.

— Ā! Bet tu taču gribi darīt to, kas ir pareizi, vai ne?

— Jā, kungs.

— Tad tu tomēr dosies. Patiesi, es tev varu teikt, ka tu dosies turp jau ļoti drīz. Tagad vari nonest augļus automobilī. Ja iespējams, tā, ka visi neizbirst.

Kad zēns bija aizgājis, monsinjors Slīts palika nekustīgi stāvam; viņa lūpas bija sakniebtas stingā, taisnā līnijā. Rokas bija nolaistas gar sāniem. Dūres sažņaugtas.

Saglabādams stingo sejas izteiksmi, monsinjors Slīts piegāja pie galda. Viņš nekad nebūtu domājis, ka ir spējīgs uz tādu sadismu. Taču pēdējā lielā nežēlība bija aizskalojusi tumsu no viņa dvēseles. Nešaubīdamies, kā sekodams kādai pavēlei, viņš satvēra savu rūpīgo ziņojumu un saplēsa to sīkos gabalos. Ar metodisku rūpību viņš plosīja aprakstītās lapas. Sagumzītās atliekas viņš aizsvieda prom, jaudams tām nobirt uz grīdas. Tad ievaidējās un noslīga ceļos.

— Mīļais Dievs, — viņš vienkārši lūdzās. — Ļauj man kaut drusku mācīties no šī vecā vīra. Un, mīļais Kungs... dari, ka neesmu garlaicīgs!

Tai pašā pēcpusdienā, kad monsinjors Slīts aizbrauca, pa mājas sētas durvīm, uzmanīgi apkārt lūkodamies, iznāca pāters Čizems un Andrejs. Zēna acis bija vēl aizpampušas, bet skatos jau mirdzēja gaidas, un viņa seja beidzot izskatījās apmierināta.

— Piesargi kreses, puisīt, — Frānsiss ar sazvērniecisku čukstu mudināja zēnu. — Dievs zina, ka mums šodien bijis gana nepatikšanu, tāpēc nevajadzētu vēl piedzīvot rājienu no Dugela.

Kamēr Andrejs raka puķudobē tārpus, vecais vīrs iegāja šķūnī, iznesa divas makšķeres un gaidīdams apstājās dārza vārtiņos. Kad zēns aizelsies atskrēja ar skārda kārbu, kurā mudžēja ēsma, Frānsiss smaidīdams teica:

— Vai tu neesi laimīgs, ka drīksti iet makšķerēt kopā ar labāko Tvīdsaidas zvejnieku? Dievs rada mazās zivtiņas, Andrej... un sūta mūs tās ķert.

Roku rokā abi devās pa taciņu uz upi, kļūdami arvien mazāki, līdz pēdīgi izzuda skatienam.

Content

Kronins Arčibalds Debesu valstības atslēgas

Pirmā daļa. BEIGU SĀKUMS

Otrā daļa. SAVĀDAIS AICINĀJUMS

Trešā daļa. NEVEIKSMĪGAIS KURĀTS

Ceturtā daļa. ĶĪNAS LAIKS

Piektā daļa ATGRIEŠANAS

Sestā daļa. SĀKUMA BEIGAS