Kronins Džastins

Divpadsmit

Džastins Kronins

Divpadsmit

Leslijai

Viņa bija man blakus daudzus gadus vai varbūt tas bija vien mirklis? Nespēju atminēties. Varbūt es viņu mīlēju, varbūt nemīlēju. Bija māja un tad tās vairs nebija. Bija koki, bet nu to vairs nav. Kad neviens vairs neatceras kas paliek? Jūs, kam mirkļu vairs nav, kas garaiņiem līdzīgi vējojat aizsaulē, sakiet man kaut ko, sakiet jebko.

MARKS STRANDS, "AIZSAULĒ"

SATURS

PROLOGS

I Rēgs

II         pietuvinĀtais

III         LAUKS

IV         ala

V          naftas ceĻŠ

VI             dumpinieks vd Ārpus likuma viii IZMAINĪTĀ

IX         ieraŠanĀs

X          slepkava

XI         gada tumŠĀkĀ nakts

XII           skŪpsts epilogs. zelta stunda DARBOJOŠĀS PERSONAS PATEICĪBAS

PROLOGS

No Pirmā Rakstītāja pierakstiem ("Gramata par Divpadsmit")

Prezentēta Trešajā vispasaules konferencē par karantīnas periodu Ziemeļamerikā

Nāciju kultūru un konfliktu pētniecības centrā Ņūsautvelsas Universitāte, Indoaustrālijas republika 16.-21. aprīlis, 1003. g. P. V.

[Fragmenta sākums]

Pirmā nodaļa *

1.  Jo notika tā, ka pasaule bija kļuvusi ļauna un cilvēku sirdīs iemājoja karš, un viņi apgānīja it visu dzīvo tā, ka pasaule bija kā sapnis par nāvi.

2.   Un Dievs lūkojās uz savu radību dziļās skumjās, jo viņa gara vairs nebija starp cilvēkiem.

3.   Un TAS KUNGS sacīja: Pār zemi nāks lieli plūdi kā Noasa laikos; un tie būs asins plūdi. Briesmoņi cilvēku sirdis taps miesa un aprīs it visu savā ceļā. Un viņus sauks par vlrusainajiem.

4.   Pirmais ies jūsu vidū, maskējies par tikumīgu viru, un slēps sevi mītošo ļaunumu; un tad notiks tā, ka viņš sasirgs un slimība viņu pārvērtis dēmonā, tik baismīgā, ka acis bīsies to uzskatīt. Un viņš būs sagrāves tēvs, vārdā Nulle.

5.   Un ļaudis sacīs: Vai tāda būtne nebūtu pats stiprākais kareivis? Vai mūsu ienaidnieku armijas nenoliks ieročus un neaizsegs acis, viņu tikai ieraugot vien?

6.    Un tā pati augstākā vara izdos dekrētu, ka jāizvēlas divpadsmit noziedznieki, kam būs viena asins ar Nulli un kas arī kļūs par dēmoniem; un viņu vārdi būs kā viens Babkoks-Morisons-Čavess-BaffsTarels-Vinstons-Sosa-Ekols-Lembraits-Martiness-Reinhārts-Kārters.un viņus sauks par Divpadsmit.

7.   Bet es izvēlēšos arī vienu no jums, kas šķīsts sirdī un prātā, bērnu, kas stāsies viņiem pretī; un es sūtīšu zīmi, lai visi to uzzinātu, un šī zīme būs liela dzīvnieku rosība.

8.   Un tā bija Eimija, kuras vārds ir Mīlestība: Dvēseļu Eimija, Meitene no Nekurienes.

9.   Un zīme parādījās vietā, ko sauca par Memfisu, un zvēri kauca un rēca, un taurēja; un zīmi redzēja Leisija, māsa Dieva acīs. Un TAS KUNGS sacīja Leisijai:

10.  Tu esi izvēlēta tapt par Eimijas palīdzi, parādīt viņai ceļu. Tu iesi turp, kur iet viņa; un tavs ceļš būs grūts un ilgs vairākas paaudzes.

11.  Tu būsi kā māte šim bērnam, ko esmu radījis, lai dziedētu salauzto pasauli; jo viņā es uzbūvēšu šķirstu, kurā kuģot taisno garam.

12.  Un tā Leisija darīja visu, kā Dievs viņai bija vēlējis, viņa to izdarīja.

Otrā nodaļa

1.   Un notika tā, ka Eimiju aizveda uz vietu, ko sauca par Kolorādo, un viņa kļuva par ļaunu ļaužu gūstekni; jo tajā vietā ķēdēs iekalti mitinājās Nulle un Divpadsmit, un Eimijas sagūstītāji bija nodomājuši, ka viņai jākļūst par vienu no tiem, jāsaplūst ar viņiem prātā.

2.   Un tur viņai iedeva Nulles asinis un viņa gulēja bezsamaņā kā mirusi; bet viņa nenomira un nepārvērtās par briesmoni. Jo Dievs nebija lēmis tam notikt.

3.   Un tā Eimija gulēja vairākas dienas, līdz sākās liels posts, kas radīja Laiku Pirms un Laiku Pēc; jo Divpadsmit un Nulle izbēga un sēja nāvi visā zemē.

4.   Bet viens vīrs kļuva par Eimijas draugu un apžēlojās par viņu, un slepus aizveda viņu no turienes. Un tas bija Volgāsts, savā paaudzē taisnākais vīrs, Dieva izredzētais.

5.   Un Eimija un Volgāsts kopā devās uz vietu dziļi kalnos, ko sauca par Oregonu; un tur viņi mita laikā, ko dēvē par Nulles gadu.

6.   Jo tolaik Divpadsmit apsēda pasauli un savā milzu izsalkumā nogalināja visus; un tos, kurus neaprija, viņi uzņēma savās rindās un saplūda ar viņiem prātā. Un tā Divpadsmit vairojās miljoniem reižu, izveidojot Divpadsmit Vīrusaino Ciltis; katram bija savs Kopums, kas klīda pa pasauli bez vārda un bez atmiņām, iznīcinot ik dzīvo radību.

7.   H pagāja gadalaiki; un Volgāsts kļuva Eimijai kā tēvs, jo viņai tēva nebija un viņam nebija paša bērnu; un viņi abi mīlēja viens otru vienlīdz stipri.

8.   Un viņš ari redzēja, ka Eimija nav tāda kā viņš un nav tāda kā citi cilvēki šajā pasaulē; jo viņa nenovecoja un necieta sāpes un viņai nevajadzēja ne barību, ne atpūtu. Un viņš baidījās, kas ar viņu notiks tad, kad viņa paša vairs nebūs.

9.   Un notika tā, ka pie viņiem no vietas, ko sauca par Sietlu, atnāca kāds vīrs; un Volgāsts viņu nokāva, lai vīrs nekļūtu par dēmonu starp viņiem. Jo pasaule bija kļuvusi par briesmoņu valstību un nebija vairs nevienas dzīvas dvēseles, tikai viņi.

10. Un tā viņi dzīvoja tālāk kā tēvs un meita, rūpēdamies viens par otru, līdz kādu nakti debesīs ieblāzmojās spoža gaisma, tik spoža, ka acs to nespēja uzskatīt; un no rīta gaisā bija nelaba smaka un pār visu lija pelni.

11. Jo tā gaisma bija nāves gaisma, un tās dēļ Volgāsts saslima ar nāvējošu kaiti. Un Eimija viena pati klīda pa izpostīto zemi, un viņas vienīgā sabiedrība bija vlrusainie.

12. Un tā aizritēja laiks, kopā četrreiz divdesmit un vēl divpadsmit gadi.

Trešā nodaļa

1. Un savā deviņdesmit trešajā dzīves gadā vietā, ko sauca par Kaliforniju, Eimija uzgāja kādu pilsētu; un H bija Pirmā kolonija, kuras sienās mitinājās četrreiz divdesmit un vēl desmit dvēseles to bērnu pēcteči, kas Laikā Pirms bija šurp atbraukuši no vietas, ko sauca par Filadelfiju.

2.   Bet, ieraugot Eimiju, ļaudis izbijās, jo neko nezināja par pasauli, un daudzi par viņu melsa ļaunu, un viņu ieslodzīja; un tad sākās liels sajukums, tāpēc viņai bija jābēg kopā ar citiem.

3.   Un tie citi bija Pīters, Alīša, Sāra, Maikls, Holiss, Teo, Mosemija un Ašais kopā astoņi; un katram no viņiem sirdī bija taisns nodoms, un viņi vēlējās ieraudzīt pasauli ārpus tās pilsētas sienām, kurā viņi mitinājās.

4.   Un no viņiem pirmais bija Pīters un otrā bija Alīša, un trešā bija Sāra, un ceturtais bija Maikls; un tāpat ari pārējie Dieva acīs bija svētīti.

5.   Un viņi kopā tumsas aizsegā pameta Pirmo koloniju, lai atrastu pasaules bojāejas noslēpumu vietā, ko sauca par Kolorādo. Ceļš pa mežonīgiem apgabaliem ilga pusgadu, un viņus piemeklēja daudzas nelaimes; un vislielākā nelaime viņiem notika Miera Ostā.

6.   Jo vietā, ko sauca par Lasvegasu, viņus sagūstīja un lika stāties pretī Babkokam, Pirmajam no Divpadsmit; jo tās pilsētas iemītnieki bija Babkoka un viņa Kopuma vergi un katru jaunu mēnesi upurēja viņam divus no savējiem, lai pārējie varētu dzīvot.

7.   Un Eimiju un pārējos iemeta upuraplī, un viņi cīnījās ar Babkoku, kuru bija briesmīgi pat uzskatīt; un daudzi zaudēja dzīvību. Un viņi kopā aizbēga no turienes, lai nezaudētu arī savu dzīvību.

8.   Un viens no viņiem krita tas bija zēns, Ašais; un Eimija ar draugiem viņu apglabāja un uzlika viņa kapam piemiņas zīmi.

9.   Un viņus pārņēma dziļas sēras, jo Ašo visi bija visvairāk iemīļojuši; bet kavēties viņi nevarēja, jo pakaļ dzinās Babkoks un viņa Kopums.

10. Un, kad bija aizritējis vēl kāds laiks, Eimija ar ceļabiedriem uzgāja kādu laikazoba neskartu namu; Dievs bija darījis to par svētītu zemi. Un to nosauca par Fermu. Un tur viņi drošībā atpūtās septiņas dienas.

11. Bet divi no viņiem izšķīrās palikt turpat, jo sieviete zem sirds nesa bērnu. Un, bērnam piedzimstot, tam deva vārdu Keilebs, un viņš bija Dieva izredzēts.

12. Tā pārējie turpināja ceļu un divi palika iepakaļ.

Ceturtā nodaļa

1.   Un notika tā, ka Eimija un viņas ceļabiedri dienām un naktīm gāja uz vietu, ko sauca par Kolorādo, un tur viņi uzdūrās kareivju rotai, kopā piecreiz divdesmit vīriem. Un viņus dēvēja par Ekspedīciju pulku, un viņi bija no vietas, ko sauca par Teksasu.

2.   Jo Teksasa tolaik bija ļaužu patvērums uz zemes; un kareivji bija devušies pāri tās robežām, lai cīnītos pret vīrusainajiem, un katrs bija devis zvērestu mirt savu biedru dēļ.

3.   Un viens no ceļiniekiem izlēma pievienoties kareivjiem un kļūt par Ekspedīciju pulka karavīru; tā bija Alīša, ko sāka dēvēt par Nažu Alīšu. Un viens no kareivjiem savukārt izlēma pievienoties viņiem; un tas bija Lūsiuss Uzticīgais.

4.   Un tur viņi būtu pakavējušies, bet tuvojās ziema; un, kaut arī četri no viņiem gribēja kopā ar kareivjiem doties uz Teksasu, Eimija un Pīters izšķīrās doties tālāk vieni paši.

5.   Un notika tā, ka abi nonāca tur, kur Eimija bija radusies, un tur, pašā augstākajā kalna virsotnē, viņi ieraudzīja TĀ KUNGA eņģeli. Un eņģelis sacīja Eimijai:

6.    Nebaidies, jo es esmu tā pati Leisija, kuru tu atceries. Vairākas paaudzes esmu te gaidījusi, lai parādītu tev ceļu un lai parādītu to ari PIteram; jo viņš ir Izredzētais un izvēlēts, lai stātos tev blakus.

7.   Jo Dievs kā Noasa laikos ir radījis lielu kuģi, kurā kuģot pār sagrāves ūdeņiem; un Eimija ir šis kuģis. Un Pīters būs tas, kurš aizvedis savus ceļabiedrus uz sauszemi.

8.   Tā TAS KUNGS izlabos to, kas ir salauzts, un sniegs mierinājumu taisno gariem. Un to dēvēs par Pāreju.

9.   Un Leisija izsauca no tumsas Babkoku, Pirmo no Divpadsmit; un sākās liela kauja. Un Leisija viņu nogalināja ar gaismas izvirdumu, atdodot savu garu TAM KUNGAM.

10. Un tā Babkoka Kopums atbrīvojās no viņa; un tā viņi arī atminējās cilvēkus, kas bija bijuši Laikā Pirms: vīrieši un sievietes, viri un sievas, vecāki un bērni.

11. Un Eimija staigāja viņu starpā un svētīja visus pēc kārtas; jo Dieva nodoms bija tāds, ka viņai jākļūst par kuģi, kas vedīs viņu dvēseles garajā aizmirstības nakti. Un tā viņu gars pameta zemi un viņi nomira.

12. Un tā Eimija un viņas ceļabiedri uzzināja, kas gaidāms tālāk; bet viņu ceļš bija stāvs un tikai nule kā sākās.

I RĒGS

Vasara, 97. P. V.

PIECI GADI PĒC PIRMĀS KOLONIJAS KRIŠANAS

Atminies mani, kad aiziešu, Aiziešu tālu klusajā zemē.

"Atminies", Kristīna Roseti

.

1

MŪĶEŅU ORDEŅA BĀREŅU NAMS, KERVILE, TEKSASA

Vēlāk pēc vakariņām un vakara lūgšanas, un vannas, ja tovakar bija vannošanās reize, un pēc dienu noslēdzošās kaulēšanās (Lūdzu, Māsa, vai mēs nevarētu palikt augšā vēl mazliet? Lūdzu, vēl vienu stāstu!), kad bērni beidzot bija iemiguši un apkārt bija pavisam kluss, Eimija viņus vēroja. Nekādi noteikumi to neaizliedza; visas māsas bija pieradušas pie viņas naksnīgajiem klejojumiem. Meitene kā parādība slīdēja no vienas klusumā grimstošās telpas uz nākamo un izspraucās starp gultiņu rindām, kur uzticīgi, atpūtā atslābušām sejām un augumiem atdusējās bērni. Vecākajiem bija trīspadsmit gadu viņi jau stāvēja uz pieaugušo dzīves sliekšņa; jaunākie vēl bija tikai mazuļi. Katram bērnam bija savs stāsts, un tie visi bija skumji. Daudzi bija trešie bērni ģimenē; vecāki viņus atdeva bāreņu namā, jo nespēja samaksāt nodokli. Citus šurp bija atveduši vēl nežēlīgāki apstākļi: mātes nāve dzemdībās vai neprecētas sievietes nespēja pārciest kaunu. Bērnu tēvi pazuda pilsētas tumšajās zemūdens straumēs, vai viņus izveda aiz mūra. Bērnu izcelsme bija dažāda, taču liktenis būs viens. Meitenes pievienosies Ordenim, vadīs dienas lūgsnās un pārdomās un rūpēsies par tādiem pašiem bērniem, kādu vidū reiz bija pašas, bet zēni kļūs par kareivjiem, Ekspedīciju pulka ierindniekiem, un nodos citādu, bet tikpat saistošu zvērestu.

Tomēr sapņos viņi bija bērni. "Vēl bērni," Eimija nodomāja. Viņas pašas bērnība bija tāltālas atmiņas, abstraktas kā vēsture, tomēr, vērojot dusošos bērnus, kuru smagajos plakstos rotaļīgi trīsuļoja sapņi, viņa sajutās tuvāka savām atmiņām par laiku, kad pati bija tikai mazulīte,

kad nezināja, kas viņu sagaida, un nezināja, cik pārlieku garš būs viņas dzīves ceļš. Laiks Eimijā pletās kā milzīgs plašums, gadu bija par daudz, lai tos atšķirtu citu no cita. Varbūt tāpēc viņa klaiņoja starp bērniem: viņa to darīja, lai atcerētos.

Kā pēdējo viņa pietaupīja Keileba gultiņu, jo zēns Eimiju gaidīja. Mazais Keilebs, kurš nu jau vairs nebija nekāds mazulis, bet sparīgs piecgadnieks, tikpat enerģisks kā pārējie bērni, pilns pārsteigumu, joku un apbrīnojamu patiesību. No mātes viņš bija mantojis augstos, izciļņos vaigukaulus un viņas dzimtai raksturīgo olīvkrāsas ādu; no tēva ciešo skatienu, drūmās domas un raupjos, melnos, īsi apgrieztos matus (kolonijā tos ierasti dēvēja par "Džeksonu matiem"). Puikā saliedējās daudzas iezīmes kā mozaīkā, kas salikta no viņa cilts gabaliņiem. Viņa acīs Eimija redzēja pārējos. Viņš bija Mosemija; viņš bija Teo; viņš bija tikai viņš pats.

-    Pastāsti man par viņiem.

Vienmēr katru vakaru viens un tas pats rituāls. It kā zēns nevarētu iemigt, nepārskatot pagātni, kuru pats neatcerējās. Eimija ieņēma savu parasto vietu uz gultiņas malas. Tievais puikas augumiņš zem segām bija tik tikko jaušams; apkārt klusā kori dusēja divdesmit bērni.

-    Nu ko, viņa iesāka. Padomāsim. Tava māte bija ļoti skaista.

-    Karotāja.

-Jā, Eimija ar smaidu atsaucās, skaista karotāja. Ar gariem, melniem matiem, ko viņa pina karotājas bizē.

-    Lai varētu šaut ar stopu.

-    Pareizi. Bet vispirmām kārtām tava māte bija apņēmīga. Vai zini, ko nozīmē būt apņēmīgam? To es tev jau esmu teikusi.

-    Stūrgalvīgam?

-   Jā. Bet labā nozīmē. Ja es tev pirms vakariņām lieku nomazgāt rokas un tu saki, ka to nedarīsi, tas nav tik labi. Tā ir nepareizā stūrgalvība. Bet es gribu teikt, ka tava māte vienmēr darīja to, ko uzskatīja par pareizu.

-    Tāpēc viņai piedzimu es. Zēns koncentrējās uz vārdiem. Jo bija… pareizi dot pasaulei gaismu.

-    Labi. Tu atceries. Vienmēr atceries, ka tu esi spoža gaisma, Keileb.

Zēna sejā staroja silta laime. Tagad pastāsti man par Teo. Manu

tēvu.

-    Tavu tēvu?

-    Lūūūdzu.

Viņa iesmējās. Nu labi. Tavs tēvs. Vispirmām kārtām viņš bija ļoti drosmīgs. Drosmīgs vīrs. Viņš ļoti mīlēja tavu māti.

-    Bet viņš bija skumjš.

-   Tiesa, viņš bija skumjš. Bet, redzi, tieši tas viņu padarīja tik drosmīgu. Jo viņš izdarīja visdrosmīgāko, ko vispār var izdarīt. Vai zini, kas ir pats drosmīgākais?

-    Cerēt.

-    Jā. Cerēt tad, kad šķiet, ka cerību vairs nav. Ari tev tas vienmēr jāatceras. Eimija pieliecās un noskūpstīja Keileba bērnišķi nosvīdušo pieri. Nu gan ir vēls. Laiks gulēt. Rit būs jauna diena.

-    Vai viņi mani… mīlēja?

Eimija jutās pārsteigta. Nejau par pašu jautājumu to mazais paļāvības meklējumos bija uzdevis jau daudzkārt -, bet par viņa nedrošo toni.

-    Protams, Keileb. Es tev to esmu teikusi jau daudzas reizes. Vecāki tevi ļoti mīlēja. Viņi tevi joprojām mīl.

-Jo viņi ir debesīs.

-    Pareizi.

-   Tur, kur mēs visi esam kopā uz mūžu. Tur, kur nokļūst dvēsele. Zēns novērsās. Tad viņš atkal ierunājās: Runā, ka tu esot ļoti veca.

-    Kas tā saka, Keileb?

-    Nezinu. Zēns savā segu kūniņā viegli paraustīja plecus. Visi. Citas māsas. Dzirdēju viņas sarunājamies.

Šis temats vēl nekad nebija skarts. Cik Eimijai zināms, viņas stāsts bija izpausts vienīgi māsai Pegai.

-    Nu, viņa saņemdamās sacīja, es esmu vecāka par tevi, tik daudz es zinu. Pietiekami veca, lai tev pateiktu, ka ir laiks gulēt.

-    Es viņus dažreiz redzu.

Šī piebilde Eimiju iztrūcināja. Keileb? Kā tu viņus redzi?

Bet zēns uz viņu neskatījās; skatiens bija iekšup vērsts. Naktī. Kad guļu.

-    Tu gribi teikt: kad tu sapņo?

Uz to zēns neatbildēja. Eimija caur segām pieskārās viņa rokai. Viss ir labi, Keileb. Vari man pastāstīt, kad būsi gatavs.

-    Tas nav tāpat. Tas nav kā sapni. Viņš atkal paskatījās uz Eimiju.

-    Tevi es ari redzu, Eimij.

-    Mani?

-    Tikai tu esi citāda. Nevis tāda kā tagad.

Viņa gaidīja, ka viņš sacīs vēl kaut ko, bet zēns klusēja. Kādā ziņā citāda?

-    Man viņu pietrūkst, Keilebs teica.

Eimija pamāja ar galvu, šobrīd pārtraukdama šī temata apspriešanu. Zinu, ka pietrūkst. Un tu viņus atkal satiksi. Bet pagaidām tev esmu es. Tev ir tavs onkulis PIters. Zini drīz viņš būs mājās.

-    Ar… Ekspe-dlticiju. Zēna sejā iemirdzējās apņēmība. Kad es izaugšu, es gribu būt kareivis tāpat kā onkulis PIters.

Eimija vēlreiz viņu noskūpstīja uz pieres un piecēlās uz iešanu. Ja tu tā gribi, tad tā ari notiks. Un nu guli.

-    Eimij? -Jā, Keileb?

-    Vai tevi kāds tā mīlēja?

Stāvot pie zēna gultiņas, Eimija juta, kā atmiņas viņu ievelk atvarā. Pavasara vakars, riņķojošs karuselis un pūdercukura garša; ezers un meža namiņš, un liela roka, kas tur viņas roku. Rīkli aizžņaudza asaras.

-    Es domāju, ka jā. Es tā ceru.

-    Vai tevi mīl onkulis PIters?

Viņa iztrūkusies savilka uzacis. Kāpēc tu tā jautā, Keileb? -Nezinu. Zēns, mazliet nokaunējies, vēlreiz paraustīja plecus.

-    Viņš uz tevi tā skatās. Viņš vienmēr smaida.

-    Nu… Eimija visiem spēkiem pūlējās neko neizrādīt. Vai patiešām neko? Man šķiet, PIters smaida tāpēc, ka priecājas redzēt tevi. Tagad guli. Vai apsoli?

Puika izbolīja acis. Apsolu.

Ārā spīdēja gaismas. Spozme nebija tik visaptveroša kā Kolonijā Kervile bija par lielu, lai to pilnīgi izgaismotu, bet visur valdīja tāda kā mūžīga krēsla, ko iekļāva debesīs mirdzošo zvaigžņu kronis. Eimija izlavljās no pagalma, turēdamās ēnās. Pie sienas viņa uzmeklēja kāpnes. Kāpjot augšup, viņa necentās slēpties; augšā pretī iznāca sargs plecīgs vīrs ar šauteni pie krūtīm.

-    Ko jūs esat iedomājusies!

Un tas ari bija viss. Sargam iemiegot, Eimija viņu saudzīgi noguldīja zemē un atbalstīja pret valni ar šauteni klēpi. Pamostoties vīrieša atmiņas būs fragmentāras, līdzīgas halucinācijai. Meitene? Viena no mūķenēm Ordeņa pelēkajās drānās? Varbūt sargs nepamodisies pats, varbūt viņu atradīs biedri un apcietinās par gulēšanu posteni. Dažas dienas ieslodzījumā, bet nekas nopietns, un ticēt viņam, vienalga, neviens neticēs.

Eimija pa sienu devās uz tukšu novērošanas platformu. Ik pēc desmit minūtēm te staigāja patruļas; vairāk laika viņai nebija. Prožektori lēja lejup savu gaismu kā mirdzošu šķidrumu. Aizvērusi acis, Eimija iztukšoja prātu un sūtīja domas uz ārpusi, augstu gaisā pāri laukam.

-    Nāciet pie manis.

-    Nāciet pie manis, nāciet pie manis, nāciet pie manis.

Viņi nāca, izslīdot no tumsas. Vispirms viens, tad vēl viens un vēl viens, izveidojot spīdošu falangu tur, kur notupās gar ēnām. Un domās viņa dzirdēja to balsis, vienmēr balsis, balsis un to jautājumu:

Kas es esmu?

Viņa gaidīja.

Kas es esmu kas es esmu kas es esmu?

Kā Eimijai viņa pietrūka! Volgāsta tā, kurš bija viņu mīlējis. "Kur tu esi?" meitene domāja, sirdij sāpot no vientulības, jo ik nakti, kopš viņas ķermenī bija aizsācies kaut kas jauns, viņa asi izjuta Volgāsta neesamību. "Kāpēc tu esi mani pametis vienu?" Bet viņa nekur nebija ne vējā, ne debesis, ne skaņā, ar kādu Zeme lēni griezās. Šī cilvēka vairs nebija.

Kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu?

Eimija gaidīja tik ilgi, cik vien uzdrīkstējās. Minūtes aizritēja. Tad uz sienas atskanēja soļi, tie tuvojās: sargi.

-   Jūs esat es, viņa tiem sacīja. Jūs esat es. Tagad ejiet.

Atnācēji izklīda tumsā.

2

SEPTIŅDESMIT SEŠAS JŪDZES UZ DIENVIDIEM NO ROZVELAS, ŅŪMEKSIKA

Kādā siltā septembra vakarā daudzas jūdzes un nedēļas no mājām leitnante Alīša Doneidio Nažu Allša, Jaunā Būtne, dižā Nailza Kofī adoptētā meita un Teksasas Republikas armijas Otrā Ekspedīciju pulka izlūce un snaipere, kristīta un zvērējusi pamodās no asins garšas vējā.

Viņa bija divdesmit septiņus gadus jauna, piecas pēdas un septiņas collas gara, spēcīgiem pleciem un gurniem un īsi apgrieztiem sarkaniem matiem. Acis, kas agrāk bija vienkārši zilas, nu zvēroja oranžīgi kā divas ogles. Viņai līdzi bija maz mantu, nekā lieka. Kājās audekla sandales ar vulkanizētas gumijas pazolēm un ceļgalos un sēžamvietā plāni izdiluši džinsi; mugurā kokvilnas svīteris ar nogrieztām piedurknēm, lai varētu ātrāk kustēties. Ķermeņa augšdaļu krustām šķērsoja divas ādas ieroču siksnas ar sešiem noglabātiem tērauda nažiem Allšas firmas zīme. Uz muguras izturīgā kaņepju auklā karājās stops. Pie augšstilba bija nostiprināts pusautomātiskais 45. kalibra braunings ar deviņu ložu aptveri ierocis ārkārtas gadījumiem.

Astoņas plus viena lode, tā visi allaž sacīja. Astoņas vlrusainajiem, viena pašam. Astoņas plus viena, un viss.

Pilsētu sauca par Karlsbādi. Gadi bija darījuši savu, viss bija tukšs kā ar milzu slotu izslaucīts. Tomēr dažas būves vēl turējās tukšas māju čaulas, izrūsējuši šķūņi laika rituma rāmie, izpostītie pierādījumi. Dienā Alīša bija atpūtusies kādas degvielas uzpildes stacijas vēl nesabrukušās metāla nojumes pavēnī un krēslā pamodās medīt. Viņa nogalināja zaķi ar vienu loka šāvienu kaklā un izcepa medījumu virs tuksneša krūmeļu ugunskura, lupinādama pakaļkāju cīpslaino gaļu jau tad, kad uguns zem zaķa vēl sprakšķēja.

Viņa nesteidzās.

Alīša bija noteikumu un rituālu cilvēks. Viņa nenogalināja vlrusainos miegā. Viņa neizmantoja šaujamieročus, ja no tā bija iespējams izvairīties. Šaujamieroči bija skaļi, tie piešķieda visu ar netīrību un nebija cienīgi paveikt šādu uzdevumu. Viņa ātri nodūra ar nazi vai tīri un bez nožēlas nošāva ar stopu, ikreiz sirdī dodama upuriem žēlsirdības svētību. Allša sacīja: Es sūtu jūs mājup, mani brāļi un māsas, es jūs atbrīvoju no jūsu esības cietuma. Un, kad darbs bija padarīts un Allša izvilka ieroci no nāvīgās brūces, viņa piespieda spalu vispirms sev pie pieres, tad pie krūtīm, pie galvas un sirds, svētīdama būtņu glābšanu ar cerību: kad pienāks tā diena, drosme viņu nepametīs un arī viņu pašu gaidīs glābšana.

Allša nogaidīja, līdz iestājās nakts, apdzēsa ugunskuru un devās ceļā.

Jau vairākas dienas viņa mēroja plašu, sīkiem krūmiem noaugušu līdzenumu. Dienvidos un rietumos slējās ēnaini kalni, it kā spraucoties no ielejas zemes. Ja Allša kādreiz būtu redzējusi jūru, viņa varbūt domātu: tieši tā te ir, te ir jūra. Līdzenums bija kā liela iekšzemes okeāna gultne, un alām izrobotie kalni bija neaptverami liela rifa atliekas no tiem laikiem, kad zemi un jūras viļņus apdzīvoja neiztēlojami briesmoņi.

Kur jūs šonakt esat? viņa domāja. Kur jūs slēpjaties, mani asinsbrā/i un asinsmāsas?

Allšai bija trīs dzīves: divas pirms un viena pēc. Pirmajā dzīvē pirms viņa bija tikai maza meitene. Visa pasaule bija vien kustīgi stāvi un zibošas gaismas, tas viss pāršalca viņai pāri kā vējš matos un bija bez nozīmes. Tajā naktī, kad pulkvedis viņu izveda ārpus Kolonijas sienām un atstāja tur vienu bez nekā, pat bez naža, Alīšai bija astoņi gadi. Viņa sēdēja zem koka un visu nakti raudāja, un, kad rīta saules stari viņu atrada, viņa bija citāda, mainījusies; tās meitenes, kas viņa bija pirms tam, vairs nebija. "Vai redzi?" pulkvedis jautāja, nometies ceļos putekļos sēdošās meitenes priekšā. Viņš neapskāva viņu, lai mierinātu, bet ielūkojās tieši acīs kā kareivis. "Vai tagad tu saproti?" Un Allša saprata; viņa patiešām saprata. Viņas dzīve, viņas nejaušā eksistence neko nenozīmēja; viņa no tās atteicās. Todien viņa deva zvērestu.

Bet tas bija sen. Viņa bija bērns, tad sieviete, tad kas? Trešā Alīša, Jaunā Būtne, ne vīrusainā, ne cilvēks, bet kaut kādā veidā tie abi. Apvienojums, salikums, citāda būtne. Vīrusainajiem viņa bija kā neredzams gars, daļa no viņiem un vienlaikus ne, kā viņu rēgu rēgs. Alīšas vēnās bija tas pats vīruss, bet to līdzsvaroja kas cits no Eimijas, Meitenes no Nekurienes; tas atradās vienā no divpadsmit Kolorādo laboratorijas pudelītēm pārējās Eimija pati bija iznicinājusi, iemetot liesmās. Viņas asinis bija izglābušas Allšai dzīvību, bet savā ziņā ari nebija izglābušas. Tā radās viņa, leitnante Alīša Doneidio Ekspedīciju pulka izlūce un snaipere, vienīgā tāda visā pasaulē.

Brīžiem, bieži, vienmēr Alīša pati nevarēja skaidri pateikt, kas viņa tāda ir.

Viņa uzgāja šķūni. Izrūsējušu, robainu, pa pusei ieraktu smiltīs un ar slīpu metāla jumtu.

Viņa… kaut ko sajuta.

Tas bija savādi, tā vēl nekad agrāk nebija gadījies. Vīruss viņai nebija devis tādas spējas, tādas bija tikai Eimijai. Eimija bija kā iņ, bet Alīša bija jan apveltīta ar vīrusaino fizisko spēku un ātrumu, bet viņa nebija saistīta ar neredzamo tiklu, kas vīrusainos vienoja domās.

Un tomēr vai tā nebija? Vai viņa kaut ko nesajuta? Nesajuta viņus? Pakauša pamatnē kaut kas iekņudējās, un prātā sākās klusa čabēšana, skanēja tik tikko sadzirdami vārdi:

Kas es esmu? Kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu, kas es esmu…?

Viņu bija trīs. Reiz tās visas bija sievietes. Un vēl vairāk. Alīša sajuta (kā tas bija iespējams?), ka ikvienā no viņām dus sīks atmiņu grauds. Kāda roka, kas aizver logu, un lietus šalkas. Būri dzied putns košām spalvām. Skats no durvīm uz tumšu istabu un diviem mazuļiem, zēnu un meiteni, kas dus savās gultiņās. Katru vīziju Alīša izjuta kā savējo visu redzamo, dzirdamo, saožamo un sajūtamo, visu esības sajaukumu, kas iedzirkstljās viņā kā trīs sīkas liesmas. Atmiņas par zudušo pasauli viņu uz mirkli sagūstīja mēmā izbrīnā. Atmiņas par Laiku Pirms.

Bet bija vēl kas. Katrs atmiņu uzplaiksnījums tinās tumšā autā, nebeidzamā un nežēlīgā. Tas viņai lika nodrebēt līdz sirds dziļumiem. Alīša iedomājās, kas tas varētu būt, bet tad saprata: tas bija Martinesa sapnis. Hulio Martiness no Elpaso Teksasā viņš bija Desmitais no Divpadsmit, notiesāts uz nāvi par kārtības sarga slepkavību. Tas, kuru Alīša bija nākusi uzmeklēt.

Sapnī Martiness nebeidzami izvaroja kādu sievieti, vārdā Luīze vārds bija izvītiem burtiem rakstīts uz viņas blūzes -, un vienlaikus žņaudza viņu ar elektrības vadu.

Šķūņa durvis šķībi karājās izrūsējušajās eņģēs. Telpa bija šaura Alīšai patiktu, ja būtu vairāk vietas, it īpaši, kad jāstājas pretī trim vīrusainajām. Viņa līda uz priekšu ar pastieptu stopu un ielavījās šķūni.

Divas vīrusainās ar galvām uz leju karājās pie sijām, bet trešā tupēja stūrī un šmakstinādama grauza gabalu gaļas. Trijotne nupat bija apēdusi antilopi; dzīvnieka sažuvušās atliekas spalvu, kaulu, ādu kaudzē mētājās uz grīdas. Pēcmaltītes skurbumā vīrusainās nepamanīja Alīšas ienākšanu.

Labvakar, dāmas!

Pirmo no abām vīrusainajām pie sijas Alīša nošāva ar stopu. Būkšķis, spēji aprāvies spiedziens, un ķermenis novēlās zemē. Abas pārējās sarosījās; otrā palaida vaļā siju, pierāva ceļus pie krūtīm un lejuplēcienā apmeta kūleni, piezemējoties uz nagainajām ķetnām ar muguru pret uzbrucēju. Alīša nometa stopu, izvilka nazi un vienā laidenā kustībā to meta; nazis aizvirpuļoja uz trešo, kas bija piecēlusies viņai pretī.

Divas pagalam, viena vēl atlikusi.

Tam vajadzēja būt viegli. Bet pēkšņi tā nebija. Kad Alīša izvilka otro nazi, trešā vīrusainā pagriezās un iesita viņai pa roku tik spēcīgi, ka nazis virpuļodams aizlidoja tumsā. Iekams būtne bija paspējusi sist vēlreiz, Alīša nometās zemē un paripoja nost. Kad viņa piecēlās ar trešo nazi, vīrusainās vairs nebija.

Sasodīts!

Alīša paķēra no grīdas stopu, ielika jaunu bultu un izmetās laukā. Kur, ellē, vīrusainā bija palikusi? Divi ātri soli, un Alīša ar dārdu uzlēca uz šķūņa jumta. Viņa ātri paskatījās apkārt. Nekā, ne zīmes.

Piepeši vīrusainā bija viņai aiz muguras. Alīša atskārta, ka tas bija slazds; būtne bija paslēpusies, pilnībā piespiežoties pie jumta tālākā gala. Vienlaikus notika divas lietas. Alīša apcirtās uz papēža, instinktīvi nomērķējot ar loku, un jumts zem viņas ar lūstoša koka un plīstoša metāla žļerkstu iebruka.

Viņa atmuguriski nokrita šķūnī uz grīdas, vīrusainā uzgāzās viņai virsū. Stops bija pazudis. Alīša būtu izrāvusi nazi, bet abas viņas rokas pašlaik bija aizņemtas neizšķirtajā cīņā par vīrusainās noturēšanu rokas stiepiena attālumā. Pa kreisi, pa labi, tad atkal pa kreisi būtne šaudīja galvu un šņakstināja žokļus uz Alīšas kaklu. Neatvairāms spēks pret nekustīgu objektu cik ilgi tā varēja turpināties? Bērni gultiņās, Alīša nodomāja. Tā bija viņa. Viņa bija tā sieviete, kas pa durvīm skatījās uz saviem gulošajiem bērniem. "Padomā par bērniem," Alīšai ienāca prātā, un tad viņa to pateica skaļi:

Padomā par bērniem.

Vīrusainā sastinga. Tās sejā parādījās skumīga izteiksme. Vienu īsu mirkli, ne ilgāku par pussekundi, viņu skatieni tumsā sastapās. "Mērija," Alīša nodomāja. "Tevi sauca Mērija." Viņas roka sniedzās pēc naža. "Es sūtu tevi mājup, mana māsa Mērija," Alīša domāja. "Es tevi atbnvoju no tavas esības cietuma." Un viņa ar augšup vērstu kustību iegremdēja nazi līdz spalam vārīgajā vietā.

Alīša aizvēla līķi prom. Abas pārējās gulēja turpat, kur bija kritušas. Viņa savāca nazi un bultu no pirmo divu vīrusaino līķiem, notīrīja ieročus un tad nometās ceļos pie pēdējās. Parasti Alīša pēc kaujas juta vienīgi vieglu tukšumu; nu viņa bija pārsteigta, atklājot, ka dreb rokas. Kā viņa zināja? Jo viņa bija zinājusi; viņa pilnīgi skaidri zināja, ka to sievieti sauca Mērija.

Alīša izvilka nazi un piespieda to pie galvas un sirds. Paldies, Mērij, par to, ka nenogalināji mani, pirms mans darbs ir galā. Ceru, ka tagad esi kopā ar mazajiem.

Mērijas acis bija vaļā un blenza tukšumā; Alīša ar pirkstu galiem aizspieda plakstiņus. Viņu nevarēja atstāt turpat. Alīša uzmeta līķi plecos un iznesa ārā. Bija uzlēcis mēness sirpis; spīdeklis pārskaloja apkārtni ar gaismu, tumsa bija saredzama. Taču Mērijai mēness gaismu nevajadzēja. "Simts gadi naksnīgās debess ir gana," Alīša nodomāja un nolika sievieti klajā vietā, kur saule no rīta viņu atradīs un izkaisīs viņas pelnus vējā.

Alīša sāka kāpt.

Bija pagājusi viena nakts un viena diena. Tagad viņa bija kalnos un devās augšup pa izžuvušu upes gultni šaurā aizā. Šeit vīrusaino klātbūtne bija jūtama spēcīgāk: viņa kaut kam tuvojās. "Mērij," Alīša domāja, "ko tu mēģināji man pateikt?"

Kad viņa nokļuva augšā korē un apvārsnis pēkšņi lēkšus aizlēca tālumā, bija jau gandrīz rītausma. Zemāk vēja plosītā melnā tumsā pletās ieleja, un visur bija tukšs, vienīgā viņas sabiedrība bija zvaigznes. Alīša zināja, ka zvaigžņu it kā nejaušajā izkārtojumā ir iespējams saskatīt cilvēku un zvēru veidolus, taču viņa nekad nebija mācījusies to darīt. Viņai zvaigznes vienmēr izskatījās kā nupat izbirušas, it kā tās mestu debesīs katru nakti no jauna.

Un tad Alīša to ieraudzīja it kā melnu muti, kas tumsa apaļas ieplakas dziļumā. Atvērums bija simt vai vairāk pēdu plats. Pie ieejas bija it kā izliekti soli, izgrebti kalna klinšainajā sānā. Debesīs šaudījās sikspārņi.

Tās bija durvis uz elli.

Tu esi tur, vai ne? Alīša nodomāja un pasmaidīja. Tu, kuņas dēls, es tevi atradu.

II PIETUVINĀTAIS

Pavasaris

NULLES GADS

Nu klāt ir nakts un īstā veļu stunda, Kad kapi atveras un pati pekle Dveš mēri pasaulē.

'Hamlets", Šekspīrs (atdz. K. Egle)

.

3

DENVERAS POLICIJAS DEPARTAMENTS

Lieta Nr. 193874 6. apgabals

Intervijas ar Lailu Beatrisi Kailu atšifrējums VIA: Det. Rita Černova 3. maijā, pīkst. 4.17

RČ: Ieraksts parāda, ka nopratināmā ir pilnībā informēta par savām tiesībām un ir atteikusies no jurista klātbūtnes šis sarunas laikā. Nopratināšanu vada detektīve Rita Černova no Denveras Policijas departamenta Sestā apgabala. Pulkstenis šobrīd ir četri septiņpadsmit no rīta. Doktore Kaila, vai jūs, lūdzu, pateiktu savu pilno vārdu? LK: Laila Beatrise Kaila.

RČ: Jūs esat ortopēdijas ķirurģe Denveras Vispārējā slimnīcā, vai tiesa? LK: Jā.

RČ: Vai jūs zināt, kāpēc esat te?

LK: Slimnīcā kaut kas notika. Jūs gribējāt man uzdot dažus jautājumus. Kas šī ir par telpu? Es to nepazīstu.

RČ: Mēs atrodamies policijas iecirknī, doktore Kaila. LK: Vai esmu iekūlusies nepatikšanās?

RČ: Mēs par to jau runājām, vai atceraties? Mēs tikai mēģinām saprast, kas šonakt notika Ātrās palīdzības nodaļā. Zinu, ka esat satraukusies. Man jums ir tikai daži jautājumi.

LK: Esmu notriepusies ar asinīm. Kāpēc uz manis ir asinis?

RČ: Vai jūs atceraties, kas notika Atrās palīdzības nodaļā, doktore Kaila?

LK: Es esmu tik nogurusi. Kāpēc es esmu tik nogurusi? RČ: Vai varam jums kaut ko piedāvāt? Varbūt kafiju? LK: Es nedrīkstu dzert kafiju. Esmu stāvoklī. RČ: Nu tad ūdeni? Vai iedzersiet mazliet ūdens? LK: Labi. (Pārtraukums.)

RČ: Nu tā, sāksim no sākuma. Jūs šonakt strādājāt Ātrās palīdzības nodaļā, vai tiesa?

LK: Nē, es biju augšā.

RČ: Bet jūs nonācāt lejā uz Ātrās palīdzības nodaļu? LK: Jā. RČ: Cikos?

LK: īsti nezinu. Ap vieniem naktī. Man uzpīkstināja uz peidžeri. RČ: Kāpēc jums uzpīkstināja uz peidžeri?

LK: Es biju dežurējošā ortopēde. Bija ievests pacients ar lauztu delmu.

RČ: Un šis pacients bija misters Leturno? LK: Jā, tā man šķiet. RČ: Ko jums vēl par viņu pastāstīja? LK: Jūs domājat pirms es nogāju lejā? RČ: Jā.

LK: Viņam bija kaut kāda dzīvnieka kodums. RČ: Tāds kā suņa kodums? LK: Laikam. To man neteica. RČ: Vai bija vēl kas?

LK: Viņam bija augsta temperatūra. Viņš vēma. RČ: Un neko vairāk jums nepateica? LK: Nē.

RČ: Un ko jūs ieraudzījāt, ienākot Ātrās palīdzības nodaļā? LK: Viņš bija trešajā gultā. Bija vēl tikai pāris pacientu. Svētdienās parasti ir mierīgi. RČ: Cikos tas bija?

LK: Ceturksni pāri vieniem vai pusdivos. RČ: Un vai jūs izmeklējāt misteru Leturno?

LK: Nē.

RČ: Ļaujiet man pajautāt citādi. Vai jūs apskatījāt pacientu? (Pauze.)

RČ: Doktore Kaila?

LK: Atvainojiet kāds bija jautājums?

RČ: Vai jūs šovakar Ātrās palīdzības nodaļā apskatījāt misteru Leturno?

LK: Jā. Marks ari bija tur.

RČ: Vai jūs runājat par doktoru Marku Šinu?

LK: Viņš bija ārstējošais ārsts. Vai esat ar viņu runājusi?

RČ: Doktors Šins ir miris, doktore Kaila. Viņš bija viens no upuriem.

LK: (Nesadzirdami.)

RČ: Vai jūs, lūdzu, varētu runāt skaļāk? LK: Es tikai… Nezinu. Atvainojiet ko jūs gribējāt zināt? RČ: Ko jūs man varat pastāstīt par misteru Leturno? Kā viņam, jūsuprāt, klājās? LK: Manuprāt? RČ: Jā. Vai viņš bija nomodā? LK: Viņš bija nomodā. RČ: Ko vēl jūs novērojāt?

LK: Viņš bija dezorientēts. Satraucies. Viņam bija dīvaina ādas krāsa.

RČ: Kā jūs to domājat?

(Pauze.)

LK: Man vajag uz tualeti.

RČ: Vispirms tiksim galā ar dažiem jautājumiem. Zinu, ka esat nogurusi. Apsolu, ka dabūšu jūs no šejienes laukā, cik ātri vien varēšu. LK: Vai jums ir bērni, detektīve Černova? RČ: Jā, man ir divi puikas. LK: Cik veci? Ja drīkstu vaicāt.

RČ: Piecus un septiņus gadus veci. Man jums jāuzdod vēl tikai daži jautājumi. Vai domājat, ka spēsiet?

LK: Bet jūs noteikti mēģināt tikt pie meitenes, vai ne? Ticiet man nekas nelīdzinās tai sajūtai, kad ir pašai sava maza meitiņa.

RČ: Pagaidām koncentrēsimies uz misteru Leturno, vai tā varētu? Jūs teicāt, ka viņš bija satraucies. Vai jūs varētu paskaidrot sīkāk? LK: Sīkāk?

RČ: Jā. Ko viņš darīja?

LK: Viņš izdvesa jocīgas skaņas.

RČ: Kā jūs tās aprakstītu?

LK: Viņa rīklē skanēja kaut kādi klakšķi. Viņš vaidēja. Šķita, ka viņam Joti sāp.

RČ: Vai misteram Leturno bija iedoti kādi pretsāpju līdzekļi?

LK: Viņam bija iedots tramadols. Man šķiet, tas bija tramadols.

RČ: Kas vēl bija klāt, izņemot doktoru Šinu?

(Pauze.)

RČ: Doktore Kaila? Kas vēl bija klāt, kad jūs izmeklējāt misteru Leturno?

LK: Viena no medmāsām. Viņa mēģināja viņu nomierināt. Viņš bija ļoti satraucies.

RČ: Vēl kāds?

LK: Neatceros. Sanitārs? Nē, divi.

RČ: Kas notika tālāk?

LK: Viņam sākās krampji.

RČ: Jūs domājat pacientam bija krampju lēkme?

LK: Jā.

RČ: Ko jūs tad darījāt?

LK: Kur ir mans vīrs?

RČ: Viņš ir tepat ārā. Viņš atbrauca kopā ar jums. Vai tad neatceraties?

LK: Breds ir te?

RČ: Atvainojiet. Kas ir Breds?

LK: Mans vīrs. Breds Volgāsts. Viņš strādā FIB. Varbūt jūs viņu pazīstat?

RČ: Doktore Kaila, jūs mani mulsināt. Vīrieti, kas atbrauca kopā ar jums, sauc Deivids Senters. Vai viņš nav jūsu virs?

(Pauze.)

RČ: Doktore Kaila? Vai jūs saprotat, ko jums saku?

LK: Protams, Deivids ir mans virs. Cik savādi, ka jūs tā sakāt. No kurienes visas tās asinis? Vai es cietu satiksmes negadījumā?

RČ: Nē, doktore Kaila. Jūs bijāt slimnīcā. Mēs par to runājam. Pirms trim stundām Atrās palīdzības nodaļā nogalināja deviņus cilvēkus. Mēs mēģinām noskaidrot, kā tas notika.

(Pauze.)

LK: Tas paskatījās uz mani. Kāpēc tas tikai paskatījās uz mani? RČ: Kas uz jums paskatījās, doktore Kaila? LK: Tas bija drausmīgi. RČ: Kas tad?

LK: Vispirms tas nogalināja medmāsu. Bija tik daudz asiņu. Asiņu okeāns.

RČ: Vai jūs runājat par misteru Leturno? Viņš nogalināja medmāsu? Jums jāizsakās skaidri.

LK: Man slāpst. Vai varu padzerties vēl ūdeni? RČ: Pēc brītiņa. Kā misters Leturno nogalināja medmāsu? LK: Tas notika tik ātri. Kā ir iespējams tik ātri kustēties? RČ: Jums jākoncentrējas, doktore Kaila. Ar ko misters Leturno nogalināja medmāsu? Vai viņam bija ierocis? LK: Ierocis? Es neatceros ieroci. RČ: Kā tad viņš to izdarīja? (Pauze.)

RČ: Doktore Kaila?

LK: Es nespēju pakustēties. Tas tikai… skatījās uz mani.

RČ: Uz jums kaut kas skatījās? Vai telpā bija vēl kāds?

LK: Viņš to izdarīja ar muti. Tā viņš to izdarīja.

RČ: Vai jūs apgalvojat, ka misters Leturno medmāsai iekoda?

(Pauze.)

LK: Ziniet, es esmu gaidībās. Man būs bērns. RČ: To es redzu, doktore Kaila. Es zinu tas viss ir ļoti uztraucoši. LK: Man ir jāatpūšas. Es gribu braukt mājās. RČ: Mēs mēģināsim jūs dabūt no šejienes prom, cik vien ātri iespējams. Tikai noskaidrosim: vai jūs apgalvojat, ka misters Leturno iekoda medmāsai?

LK: Vai ar viņu viss ir kārtībā?

RČ: Viņai norāva galvu, doktore Kaila. Jūs turējāt viņas līķi, kad jūs atradām. Vai tad neatceraties? LK: (Nesadzirdami.)

RČ: Vai jūs, lūdzu, varētu runāt skaļāk?

LK: Es nesaprotu, ko jūs gribat. Kāpēc jūs man uzdodat tādus jautājumus?

RČ: Tāpēc, ka jūs bijāt tur. Jūs esat mūsu vienīgā lieciniece. Jūs šonakt redzējāt, kā nogalina deviņus cilvēkus. Viņus saplosīja, doktore Kaila. LK: (Nesadzirdami.) RČ: Doktore Kaila?

LK: Tās acis. Tajās paraudzīties bija kā ielūkoties ellē. Kā iekrist mūžīgā tumsā. Vai jūs ticat ellei, detektlve? RČ: Kādās acīs, doktore Kaila? LK: Tas nebija cilvēks. Tas nevarēja būt cilvēks. RČ: Vai jūs joprojām runājat par misteru Leturno? LK: Es nespēju par to domāt. Man ir jādomā par mazuli. RČ: Ko jūs redzējāt? Pastāstiet man, ko jūs redzējāt. LK: Es gribu braukt mājās. Es vairs negribu par to runāt. Nespiediet mani.

RČ: Kas tos cilvēkus nogalināja, doktore Kaila? (Pauze.)

RČ: Doktore Kaila, vai jūs jūtaties labi? (Pauze.)

RČ: Doktore Kaila? (Pauze.)

RČ: Doktore Kaila?

4

Tajā rītā, kad pazuda strāva, Bernards Kitridžs, ko pasaule pazina kā "pēdējo cietoksni Denverā", saprata, ka ir laiks doties prom.

Viņš pabrīnījās, kāpēc tas notiek tikai tagad. Valsts elektrības tīkls nevarēja visu laiku darboties bez apkalpojošā personāla, un Denverā cik Kitridžs redzēja no deviņpadsmitā stāva nebija palikusi neviena dzīva dvēsele.

Tas gan nenozīmēja, ka viņš būtu viens.

Šīrīta bija skaidrs, gaišs jūnija pirmās nedēļas rīts, gaisa temperatūra ap septiņdesmit pieciem grādiem [1] , pret pēcpusdienu iespējama asinskāru briesmoņu parādīšanās pirmās stundas viņš pavadīja, sauļodamies uz balkona penthausā, kur mitinājās kopš krīzes otrās nedēļas. Dzīvoklis bija milzīgs, kā vesela pils augstu gaisā; virtuve vien bija tik liela kā viss Kitridža mājoklis. īpašnieka gaume sliecās uz askētismu: dzīvoklis bija iekārtots ar spīdīgām ādas mīkstajām mēbelēm tās acij bija tīkamākas nekā sēžamvietai -, spīdīgām vizoša travertīna gridām, maziem, spalvainiem paklājiņiem un stikla galdiem, kas izskatījās tā, it kā peldētu gaisā. Ielaušanās bija pārsteidzoši vienkārša. Kad Kitridžs pieņēma lēmumu, puse pilsētas jau bija pagalam, ļaudis bija aizbēguši vai pazuduši bez vēsts. Policistu jau sen vairs nebija. Viņš bija apsvēris iespēju iebarikādēties kādā no lielajiem Čerijkrikas savrupnamiem, bet, ņemot vērā visu redzēto, nosprieda, ka jātiek kaut kur augstu.

Kitridžs pavirši pazina penthausa īpašnieku viņš bija veikala pastāvīgais klients, vārdā Vorens Failo. Tīrā veiksme, ka, dienu pirms viss sākās, Vorens bija ienācis sapirkt visu vajadzīgo medībām Aļaskā. Vīrietis bija jauns, pārāk jauns, lai viņam būtu tik daudz naudas droši vien tā nāca no Volstrltas vai no kāda neatkarīga augsto tehnoloģiju uzņēmuma. Todien, kad pasaulē viss vēl gāja kā pa diedziņu, Kitridžs palīdzēja Vorenam aiznest iepirkumus uz mašīnu. Tas, protams, bija ferari. Stāvot mašīnai blakus, Kitridžs nodomāja: "Kāpēc gan uzreiz nenopirkt arī īpašo numura zīmi ar uzrakstu KRETĪNS?" Jautājums laikam skaidri atspoguļojās viņa sejā, jo, tiklīdz Kitridžam tas iešāvās prātā, Vorens tumši pietvīka. Viņš nebija ģērbies uzvalkā, kā parasti, tikai džinsos un T kreklā ar uzrakstu Sloan School of Management. Skaidrs kā diena Vorens bija gribējis parādīt Kitridžam savu mašīnu, bet nu, kad tas bija noticis, viņš atskārta, cik stulbi ir izrādīties ar tādu auto "Outdoor World" stāva vadītājam, kurš droši vien nopelna mazāk par piecdesmit taukšķiem gadā. (Vispār tas cipars bija četrdesmit seši.) Kitridžs atļāvās klusībā pasmieties par to, ko tas bērniņš nezināja, tak varētu sarakstīt veselu romānu un speciāli pastāvēja vēl bridi. Zinu, zinu, Vorens atzinās. Ir jau drusku par traku. Teicu sev, ka nemūžam nebūšu no tiem pakaļām, kas braukā ar ferari. Bet lai Dievs stāv klāti jums vajadzētu sajust, kā ir to vadīt.

Vorena adresi Kitridžs atrada viņa rēķinā. Bridi, kad viņš ievācās, Vorens droši vien sveiks un vesels atradās Aļaskā bija vien pārvaldnieka kabinetā jāatrod pareizā atslēga, jāieliek tā slēdzenē lifta paneli un jāuzbrauc astoņpadsmit stāvus augstāk uz penthausu. Kitridžs izkrāmēja savu aprīkojumu. Drēbes koferī ar ritenīšiem, trīs lādes ieroču, ar roku regulējams radio, nakts redzamības brilles, signālraķetes, aptieciņa, balinātāja pudeles, metināmais, ar ko noslēgt lifta durvis, uzticamais klēpjdators ar pārnēsājamu satelītantenu, kaste grāmatu un ūdens un pārtika mēnesim. No balkona gar ēkas rietumpusi pavērās plašs 180 grādu leņķa skats uz 25. starpštatu šoseju un Mailhaijas stadionu. Abos balkona galos Kitridžs uzstādīja ar kustības detektoriem aprīkotas kameras; vienai bija jāfilmē iela, otrai māja avēnijas pretējā pusē. Viņš sprieda, ka tādējādi iegūs daudz laba materiāla, bet naudu ienesīs nogalināšanas ainas. Šim uzdevumam Kitridžs bija izvēlējies 338. kalibra remingtona karabīni ar slīdošo aizslēgu patīkamu līdzsvaru starp precizitāti un spēku, kas trāpīja mērķī no trīssimt jardu attāluma. Pie šautenes viņš piestiprināja digitālu videoperiskopu ar infrasarkano gaismu. Ar tālskati Kitridžs izmeklēja mērķi; pārējo paveica balkona malā statīvā iestiprinātā šautene.

Pirmajā naktī valdīja bezvējš, un pār apkārtni lija gaistoša mēness sirpja mestie stari Kitridžs nošāva septiņus: piecus avēnijā, vienu uz pretējās mājas jumta un vēl vienu caur bankas logu ielas līmenī. Slavens viņš kļuva ar pēdējo. Radījums vai vampīrs, vai kas nu tas bija oficiāli tos dēvēja par "inficētajām personām" ielūkojās tieši objektīvā, mirkli pirms Kitridžs iešāva viņa vārīgajā vietā. Pēc augšupielādēšanas YouTube video dažu stundu laikā apceļoja pasauli; līdz rītam to jau rādīja visos lielākajos ziņu kanālos. Kas ir tas cilvēks? visi gribēja zināt. Kas ir tas bezbailīgais, trakais, pašnāvnieciskais cilvēks, kas iebarikādējies kādā Denveras augstceltnē un izcīna savu pēdējo cīņu?

Un tā radās iesauka Denveras pēdējais cietoksnis.

Kitridžs jau no sākta gala sprieda: tas ir tikai laika jautājums, kad viņam aizbāzīs muti CIP vai VDA, vai Iekšzemes drošības departaments. Viņš radīja lielu jezgu. Par labu nāca fakts, ka tam, kas gribēs aizbāzt viņam muti, būs jānāk šurp un jāizrauj vads. Kitridža IP adresi praktiski nebija iespējams izsekot to sargāja anonīmu serveru ziedlapķēde, kuru kārtība katru vakaru mainījās. Vairums serveru atradās pāri okeānam: Krievijā, Ķīnā, Indonēzijā, Izraēlā, Sudānā. Visas šis vietas bija par tālu jebkurai valdības aģentūrai, kas varētu gribēt viņu apklusināt. Kitridža videoemuāram, kuru pirmajā dienā apskatīja vairāk nekā divus miljonus reižu, bija vairāk nekā trīssimt spoguļlapu, un tādu radās arvien vairāk. Nepagāja pat nedēļa, kad viņš jau bija kļuvis par īstenu vispasaules fenomenu. Twitter, Facebook, Headshot, Sphere materiāli nokļuva ēterā, Kitridžam nepakustinot ne pirkstu. Jau viņa paša fanu lapai vien bija vairāk nekā divi miljoni sekotāju; eBay kā karstus pīrādziņus izķēra T kreklus ar uzrakstu ES ESMU DENVERAS PĒDĒJAIS CIETOKSNIS.

Kitridža tēvs vienmēr bija sacījis: Dēls, svarīgākais dzīvē ir dot savu ieguldījumu. Kas to būtu domājis, ka Kitridža ieguldījums būs veidot videoemuāru ar apokalipsi tuvplānā?

Bet pasaule tomēr turpināja griezties. Saule joprojām spīdēja. Rietumos kalni paraustīja vienaldzīgos klinšu plecus par cilvēka aiziešanu. Kādu laiku visur cēlās daudz dūmu, veseli kvartāli nodega līdz ar zemi, taču nu dūmi bija izklīduši, baisā skaidrībā atklājot postažu. Nakti pilsētu izraibināja melni laukumi, bet šur tur tumsā vēl manīja gaismas mirkšķināja ielu laternas, degvielas uzpildes stacijas un veikali izstaroja raksturīgi fluorescējošo gaismu, dega lampas uz lieveņiem gaidot māju īpašnieku atgriešanos. Kitridžam stāvot sardzē uz balkona, luksofors astoņpadsmit stāvus zemāk uzcītīgi pārslēdzās no zaļa uz dzeltenu, uz sarkanu un atkal uz zaļu.

Kitridžs nejutās vientuļš. Vientulība viņu jau sen vairs neapciemoja. Viņam bija trīsdesmit četri gadi. Viņš bija mazliet dūšīgāks, nekā pašam gribētos, ar tādu kāju kā viņējā svaru nodzīt bija grūti -, tomēr joprojām spēcīgs. Pirms vairākiem gadiem Kitridžs bija bijis precējies. To dzīves posmu viņš atcerējās kā divdesmit mēnešus ilgu laulības svētlaimi ar papilnam seksa, kam sekoja tikpat daudz mēnešu kliegšanas un bļaušanas, apvainojumu un pretapvainojumu, un beigās viss nogāja dibenā kā akmens. Visā visumā viņš jutās apmierināts, ka savienībā nav radušies bērni. Ar Denveru Kitridžu nesaistīja ne sentimentālas, ne personiskas saites; pēc Veterānu rehabilitācijas viņš vienkārši te nonāca. Visi teica, ka nopelniem bagātam veterānam nebūšot nekādu grūtību atrast darbu. Var jau būt, ka tas bija tiesa. Bet Kitridžs nesteidzās. Laiku viņš lielākoties pavadīja lasot. Sākumā viņš lasīja visu parasto literatūru krimiķus un spriedzes romānus -, bet beigās atrada ceļu pie saturīgākām grāmatām: "Kamēr gulēju mirdams", "Kam skanēs zvans", "Haklberijs Fins", "Lielais Getsbijs". Veselu mēnesi Kitridžs nopiņķerējās ar Melvilu, urbdamies cauri "Mobijam Dikam". Par vairumu grāmatu Kitridžs domāja, ka būtu tās jāizlasa, jo skolā šo literatūru viņš kaut kā bija palaidis garām, taču lielākā daļa darbu viņam patiesi iepatikās. Sēdēdams savā klusajā studijas tipa dzīvokli un gremdēdamies stāstos par citām dzīvēm un laikiem, Kitridžs jutās tā, it kā pēc ilgas slāpšanas būtu ticis pie dzēriena. Viņš pat pieteicās uz dažiem kursiem tautas koledžā pa dienu strādāja "Outdoor World" un vakaros un pusdienu pārtraukumos pildīja mājasdarbus. Grāmatu lappusēm piemita vara, kas viņam lika justies labāk, it kā tās būtu glābšanas plosts, kam pieķerties, iekams tumšas atmiņu straumes atkal ievelk viņu atvarā; labākajās dienās viņš pat spēja iztēloties, ka tā kādu laiku varētu turpināties. Pieticīga, tomēr pieņemama dzīve.

Bet tad, protams, sākās pasaules gals.

* * *

Tajā ritā, kad pazuda elektrība, Kitridžs jau bija pabeidzis augšupielādēt iepriekšējā naktī uzņemto un nu sēdēja terasē un lasīja Dikensa "Stāstu par divām pilsētām". Angļu baristrs Sidnijs Kārtons bija nule kā paudis savu nebeidzamo mīlu Lūsī Manetei, nelaimīgā ideālista Čārlza Dārneja līgavai, kad Kitridžam iešāvās prātā, ka šo ritu vēl vairāk uzlabotu tikai porcija saldējuma. Vorena milzīgajā virtuvē (tāda varētu apkalpot pieczvaigžņu restorānu), kā jau bija sagaidāms, nebija atradies gandrīz nekas ēdams, un Kitridžs jau sen bija izmetis iepelējušos gatavo maltīšu traukus vienīgo ledusskapja saturu. Bet bija skaidrs, ka tam tipam bijusi vājība uz Ben and Jerry's šokolādes, karameļu Irisa un šokolādes kūkas saldējumu "Chocolate Fudge Brownie", jo saldētava ar to bija piekrāmēta pilna. Nevienas citas šķirnes ne "Chunky Monkey" banānu saldējuma ar īrisu un valriekstiem, ne "Cherry Garcia" ķiršu ar īrisa pārslām, ne "Phish Food" šokolādes ar zefīru un karameli, un Irisu, pat ne parastā vaniļas. Tikai šokolādes saldējums ar karameļu Irisu un šokolādes kūku. Kitridžam būtu paticis, ja būtu kāda izvēle, galu galā tagad saldējuma kādu laiku vairs nebūs vispār, bet, tā kā, izņemot zupu no konservu bundžām un sausiem sāļajiem krekeriem, īpaši nebija nekā cita, ko ēst, sūdzēties nenāca ne prātā. Atbalstījis grāmatu uz krēsla paroces, viņš piecēlās un pa bīdāmajām stikla durvīm iegāja penthausā.

Aizejot līdz virtuvei, Kitridžam jau bija radusies sajūta, ka kaut kas nav tā, kā vajag, tikai bija vēl jāsaprot, kas tieši. Vienīgi tad, kad viņš atvēra kārbu un iegremdēja karoti mīkstā izkusušā šokolādes saldējuma, karameļu īrisa un šokolādes kūkas putrā, viņam viss kļuva skaidrs.

Kitridžs pamēģināja ieslēgt gaismu. Nekā. Viņš apstaigāja dzīvokli, izmēģinādams visas lampas un slēdžus. Visur tas pats.

Dzīvojamās istabas vidū Kitridžs apstājās un dziļi ievilka elpu. Labi, viņš domāja, labi. Tas jau bija sagaidāms. Vispār tam vajadzēja notikt jau sen. Viņš paskatījās pulkstenī: 9.25. Saule riet mazliet pāri astoņiem. Desmit ar pusi stundas, lai aizvāktos.

Kitridžs salika mugursomā nepieciešamo: proteīnu batoniņus, ūdens pudeles, tīras zeķes un apakšveļu, aptieciņu, siltu jaku, pudeli Zyrtec pretalerģijas sīrupa (alerģija viņu nomocīja jau visu pavasari), zobu suku un skuvekli. Mirkli viņš apsvēra, vai nevajadzētu paņemt "Stāstu par divām pilsētām", bet tas šķita nepraktiski, un viņš, sajūtot vieglu nožēlas dūrienu, nolika grāmatu malā. Guļamistabā Kitridžs pārģērbās sportiskā T kreklā un izturīgās biksēs ar daudzām kabatām, pa virsu uzvilka mednieku vesti un kājās uzāva vieglus pārgājienu zābakus. Dažas minūtes viņš apdomāja, kādus ieročus ņemt līdzi, un palika pie "Bowie" naža, pāra gloka 19. kalibra revolveru un uzlabotu poļu armijas automātu ar saliekamu balstu; tas gan nebija lietojams no lielāka attāluma, bet bija drošs tuvcīņai, ko viņš arī gaidīja. Revolveri ērti iegūla krusteniski saliktajās makstis. Kitridžs piebāza vestes kabatas ar pilnām magazīnām, piestiprināja automātu pie siksnas, uzcēla plecos mugursomu un atgriezās uz terases.

Tad viņš arī pamanīja luksofora signālu lejā avēnijā. Zaļš, dzeltens, sarkans. Zaļš, dzeltens, sarkans. Tā varēja būt sagadīšanās, bet viņš par to šaubījās.

Viņu bija atraduši.

Virve bija piestiprināta pie notekcaurules uz jumta. Kitridžs iekāpa savā nolaišanās aprīkojumā, piesprādzējās un pārkāpa pāri margām vispirms ar veselo kāju, tad ar otru. No augstuma viņam baiļu nebija, tomēr lejā viņš neskatījās. Kitridžs tupēja uz balkona malas ar skatu pret penthausa logiem. Tālumā viņš dzirdēja tuvojamies helikopteru.

Denveras pēdējais cietoksnis beidz pārraidi.

Atgrūdies Kitridžs lidoja gaisā; viņa ķermenis aizšāvās lokā uz leju. Viens stāvs, divi, trīs; virve glaudeni slīdēja caur rokām. Viņš piezemējās uz balkona četrus stāvus zemāk. No kreisā ceļgala augšup šāvās pazīstamas sāpes. Kitridžs sakoda zobus, lai tās nomāktu. Helikopters nu bija tuvāk; ēkas atbalsoja propellera dūkoņu. Kitridžs noņēma siksnas, izvilka vienu no revolveriem un vienreiz izšāva, lai sašķaidītu balkona durvju stiklu.

Dzīvokli bija sastāvējies gaiss kā uz ziemu noslēgtā vasarnīcā. Smagas mēbeles, spoguļi apzeltītos rāmjos, virs kamīna glezna ar zirgu; no kaut kurienes vēdīja maitas dvaka. Viņš izgāja caur mierā sastingušo mitekli, gandrīz neskatīdamies apkārt. Pie durvīm Kitridžs apstājās, lai piestiprinātu pie automāta lukturīti, un, izgājis gaitenī, devās uz kāpnēm.

Viņam kabatā bija ferari atslēgas; automašīna stāvēja ēkas pazemes garāžā sešpadsmit stāvus zemāk. Kitridžs ar plecu atgrūda vaļā durvis uz kāpņu telpu un ar automāta lukturīti žigli to apskatīja augšā un lejā. Tukšs. Viņš izvilka no vestes signālraķeti un ar zobiem no aizdedzes pogas noskrūvēja plastmasas vāciņu. Raķete nosprakšķēja un sāka liet dzirksteles. Kitridžs notēmēja pāri margām un palaida raķeti vaļā. Ja lejā kaut kas bija, viņš to drīz uzzinās. Viņš ar acīm sekoja raķetes lidojumam, ko pavadīja dūmu grīste. Kaut kur lejā tā atsitās pret maigām un nozuda skatienam. Kitridžs aizskaitlja līdz desmit. Nekā ne mazākās kustības.

Vēl pēc trim signālraķetēm viņš bija lejā; uz garāžu veda smagas metāla durvis ar nospiežamu atvēršanas stangu un mazu rūdīta stikla lodziņu. Grīda bija piemētāta ar atkritumiem: atspirdzinošo dzērienu bundžām, saldumu papīriņiem, konservu kārbām. Saņurcīts guļammaiss un kaudzīte smakojošu drēbju norādīja, ka te kāds ir gulējis noslēpies tāpat kā viņš.

Ievākšanās dienā Kitridžs bija apskatījis garāžu. Ferari stāvēja netālu no dienvidrietumu stūra, apmēram divsimt pēdas tālu. Droši vien vajadzēja auto novietot tuvāk durvīm, bet Vorena atslēgas viņš atrada tikai pēc trim dienām kurš glabā mašīnas atslēgas atvilktnē vannasistabā? un tad viņš jau bija iebarikādējies penthausā.

Pultij bija četras pogas: divas durvīm, viena signalizācijai un viena, kā Kitridžs cerēja, automašīnas iedarbināšanai no attāluma. To viņš nospieda pirmo.

Garāžas dziļumā atskanēja spalgs signāls, tam sekoja dobja ferari motora rūkoņa. Vēl viena kļūda: mašīna bija novietota ar priekšgalu pret sienu. Viņam vajadzēja par to padomāt. Tas ne tikai palēninātu glābšanās gaitu, bet, ja mašīna stāvētu otrādi, prožektoru gaismā arī varētu labāk pārredzēt garāžu. Pa kāpņu telpas mazītiņo lodziņu varēja saskatīt tikai attālu, apgaismotu vietu, kur kā tumsā murrājošs kaķis gaidīja mašīna. Pārējā garāžas daļa grima tumsā. Inficētajiem patika karāties pie griestu balstiem, caurulēm, pie jebkā ar grubuļainu virsmu. Derēja pat vissīkākā plaisa. Kad viņi nāca, viņi nāca no augšas.

Bija laiks pieņemt lēmumu. Izmest vēl dažas signālraķetes un paskatīties, kas notiks? Lavīties tumsā, mēģinot paslēpties? Atraut durvis vaļā un skriet, ko kājas nes?

Un tad Kitridžs kaut kur tālu augšā izdzirdēja iečīkstamies kāpņu telpas durvis. Viņš aizturēja elpu un ieklausījās. Nācēji bija divi. Viņš atkāpās no durvīm un atgāza galvu. Desmit stāvus augstāk pa sienām dejoja divi sarkani punkti.

Viņš atgrūda durvis vaļā un metās skriet, ko kājas nes.

Kitridžs bija pusceļā, kad viņam aiz muguras piezemējās pirmais vīrusainais. Nebija laika pagriezties un izšaut; viņš skrēja tālāk. Sāpes ceļgalā bija kā liesma, kā ledus cirtnis pašā kaulā. Maņas iekņudējās, neskaidri apjaušot, ka apkārt mostas radījumi, ka garāžā sākas rosība. Viņš atrāva vaļā ferari durvis, iemeta pasažieru sēdeklī automātu un mugursomu, ielēca iekšā un aizcirta durvis ciet. Mašīna bija tik zema, ka šķita viņš sēž uz grīdas. Kosmosa kuģa cienīgais panelis bija piebārstīts ar noslēpumainiem mērinstrumentiem un slēdžiem. Kaut kā trūka. Kur tad ātrumu pārslēgs?

Bammm uz metāla, un tas parādījās Kitridža acu priekšā. Vīrusainais bija uzlēcis uz motora pārsega un saliecies rāpuļa pozā. Vienu šaušalīgu mirkli radījums vēsi uzlūkoja Kitridžu kā plēsoņa, kas uzskata savu medījumu. Briesmonis bija kails, tikai uz rokas tam bija spīdīgs Rolex pulkstenis ledus gabala biezumā. Voren? Kitridžs iedomājās, jo todien, kad viņš pavadīja Vorenu uz mašīnu, tam bija tāds pulkstenis. Voren, draudziņ, vai tas esi tu? Ja tas esi tu, man nebūtu iebildumu uzzināt, kā piedabūt šito vāģi braukt.

Un tad viņš ar pirkstu galiem sataustīja kloķu pāri zem stūres. Pusautomāts. Ari par to būtu vajadzējis padomāt. Pa labi uz augšu, pa kreisi uz leju tāpat kā motociklam. Atpakaļgaitai būs poga kaut kur uz paneļa.

Tā ar burtu A, gudriniek. Tā tur.

Kitridžs nospieda pogu un uzmina gāzes pedālim. Par ātru; ferari, riepām kaucot un gumijai smirdot, sviedās atpakaļ un ietriecās betona stabā. Kitridžu atmeta atpakaļ sēdeklī un tad atkal rāva uz priekšu, viņa galva ar skaļu būkšķi atsitās pret sānu loga biezo stiklu. Smadzenes dūca kā toņdakša, un acīs dejoja sudrabaini punktiņi. Skats bija diezgan interesants, interesants un skaists, bet kāda cita balss viņā brīdināja, ka aizrauties ar šo vīziju kaut uz mirkli nozīmēs nāvi. Vīrusainais, kas bija novēlies no motora pārsega, nu atkal piecēlās. Radījums noteikti mēģinās uzbrukt tieši caur vējstiklu.

Uz vīrusainā krūtīm parādījās divi sarkani punkti.

Viņš žigli kā putns novērsās no Kitridža un metās virsū kareivjiem, kas pašlaik nāca no kāpņu telpas. Kitridžs pagrieza stūri un, saķēris labo kloķi, ielika ātrumā, vienlaikus spiežot gāzes pedāli. Lēciens, un viņš uzņēma ātrumu; viņu iespieda sēdeklī tajā pašā brīdī, kad nodārdēja automātiskā ieroča zalve. Kitridžam jau šķita, ka tūlīt viņš atkal nenovaldīs mašīnu, viņš atrada eju un ātri šāvās cauri garāžai. Kareivji bija devuši vien mirkļa atelpu; žigls skatiens atpakaļskata spogulī, un Kitridžs aizmugurējo gabarituguņu gaismā ieraudzīja ainu, ko varētu raksturot kā cilvēka uzsprāgšanu uz visām pusēm pašķīda ķermeņa daļas. Otro kareivi nekur neredzēja, taču, ja Kitridžam būtu jāsader, viņš teiktu, ka tas jau ir pagalam, saplosīts asiņainos gabalos.

Atpakaļ viņš vairs neskatījās.

Izbrauktuve uz ielu bija divus stāvus augstāk garāžas tālākajā galā. Kad Kitridžs, motoram rēcot un riepām kaucot, pagriezās ap pirmo stūri, viņa ceļā no griestiem nokrita vēl divi vlrusainie. Viens ar dobju krakšķi pazuda zem riteņiem, bet otrs pārlēca pār braucošo ferari kā barjerskrējējs. Kitridžs juta izbrīnu pat apbrīnu. Skolā viņam bija mācīts, ka mušu nevar noķert ar plaukstu, jo muša laiku izjūt citādi: mušas smadzenēs sekunde ir stunda un stunda ir gads. Tādi bija arī vīrusainie. It kā būtnes ārpus laika.

Tagad viņi bija visur nāca laukā no visām paslēptuvēm. Radījumi metās virsū mašīnai kā pašnāvnieki, zaudējuši prātu no izsalkuma. Kitridžs brauca tiem tieši virsū, ķermeņi aizlidoja, briesmīgās, izķēmotās sejas atsitās pret vējstiklu, uzlidoja gaisā un pāri jumtam un prom bija. Vēl divi pagriezieni, un viņš būs brīvs… tikai tagad viens vlrusainais bija pieķēries pie jumta. Kitridžs nospieda bremzes un metās ap stūri, mašīnas pakaļgalam aizslīdot pa slapjo cementu un pēkšņajai ātruma pārmaiņai aizsviežot virusaino pāri motora pārsegam. Tā bija sieviete; viņai mugurā bija ne vairāk ne mazāk kā kāzu kleita. Iecirtuši pirkstus spraugā pie vējstikla pamatnes, vlrusainā notupās rāpus. Mute, kas izskatījās kā lāču slazds ar asiņainiem zobiem, bija plati atvērta. Ap kaklu karājās mazītiņš zelta krustiņš. Man žēl, ka izjuka tavas kāzas, Kitridžs nodomāja un, izvilcis vienu no savām pistolēm, atbalstīja to pret stūri, un izšāva caur vējstiklu.

Viņš apcirtās ap pēdējo stūri; zeltaina dienasgaismas strēle priekšā rādīja ceļu. Kitridžs šāvās augšā pa uzbrauktuvi ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā un vēl aizvien spieda gāzes pedāli. Izejai priekšā bija metāla žogs, bet tas nešķita nekas īpašs, tas nebija šķērslis. Kitridžs nomērķēja, spieda pedāli grīdā un ierāva galvu plecos.

Drausmīga sadursme; veselas divas sekundes, veselu miniatūru mūžību ferari lidoja. Tas izlingoja ārā saulē un ar ellišķīgu būkšķi, no šasijas pašķlstot dzirkstelēm, ietriecās asfaltā. Beidzot brīvība… bet nu bija cita nelaime auto nekas nevarēja apturēt. Viņš taisnā ceļā iebrauks bankas vestibilā pretējā ielas pusē. Pārlecot pār vidusjoslu, Kitridžs spieda bremzi un grieza stūri pa kreisi, gatavojoties triecienam. Tomēr nebija vajadzības; līdz ar svilstošas gumijas kaukoņu riepas saķērās ar asfaltu un noturēja auto uz vietas, un jau nākamajā brīdī Kitridžs lidot lidoja prom pa avēniju pretī pavasara ritam.

Bija vien jāatzīst. Kā tieši Vorens sacīja? Jums vajadzētu sajust, kā ir to vadīt.

Patiesi. Kitridžs vēl nekad dzīvē nebija braucis ar tādu mašīnu.

5

Kādu laiku, ilgu laiku, kas nemaz nebija laiks, cilvēka, ko sauca par Lorensu Greju, agrākā Blvilas Vīriešu labošanas iestādes ieslodzītā un Teksasas Sabiedrības drošības departamentā reģistrētā dzimumnoziedznieka, Projekta NOASS un īpašo ieroču departamenta civilā darbinieka, Avota Greja, Nakts Atbrīvotāja, Nulles Pietuvinātā vispār nebija. Viņš nebija nekas un nekur, viņš bija iznīcināts, viņam nebija ne atmiņu, ne pagātnes, apziņa bija izkaisīta jūrā bez gala un malas. Plašā, tumšā balsu jūrā, kas murmināja viņa vārdu. Grej, Grej. Balsis reizē bija un nebija, tās sauca, kamēr viņš viens pats un vientuļš tumsā šūpojās mūžības okeānā; un augšā mirdzēja zvaigznes.

Bet ne tikai zvaigznes. Jo nu bija gaisma maiga, zeltaina gaisma, kas pieņēmās spožumā tieši virs viņa. Pāri gaismai kustējās ēnu asmeņi, tie griezās kā vējdzirnavas, un gaismu pavadīja skaņa: kā dunoņa vēnās, kā sirds, tuk-tuk-tuk vienā ritmā ar griešanos. Grejs to vēroja šo brīnišķo gaismas griešanos -, un viņam prātā iezagās doma, ka viņš uzskata Dievu. Gaisma bija Dievs viņa debesīs, gars virs ūdeņiem, kas apglāstīja pasauli kā aizkara mala, skarot un svētījot visu radību. Šķita, ka šī apziņa uzplaukst Grejā kā tīksmīgs uzliesmojums. Kāds prieks! Kāda izpratne un piedošana! Gaisma bija Dievs, un Dievs bija mīlestība. Lai justu mīlestību vienmēr, Grejam bija tikai jāiet iekšā, jāiet gaismā. Un balss sacīja:

Ir laiks, Grej.

Nāc pie manis.

Viņš juta, ka paceļas, ka viņu paceļ. Viņš cēlās, un ceļoties debesis izpleta spārnus, ieskāva viņu un ienesa gaismā, kas bija gandrīz pārāk spoža, lai to izturētu, un tad patiešām tāda ari bija: tik žilbinoša, iznīcinoša spozme kā griezīgais kliedziens, kas izrādījās viņa paša.

Grejs ceļas. Grejs atdzimst.

Atver acis, Grej.

Viņš darīja, kā vēlēts; viņš atvēra acis. Skatiens fokusējās. Virs galvas nepatīkami griezās kaut kas tumšs.

Griestu ventilators.

Grejs mirkšķināja acis, lai izdabūtu no tām ārā gružus. Mutes iekšpusi klāja rūgta it kā slapju pelnu garša. Istabā, kurā viņš gulēja, bija nepārprotama ķēdes moteļu atmosfēra: durstīga sega, lēts porolona spilvens, bedrains matracis zem muguras un putuplasta griesti, sasmacis gaiss nāsis. Smadzenes šķita tik tukšas kā caurumains spainis, un viņa augums bija kā bezveidīga masa, ļengans kā želatīns. Šķita, ka viņš nespēs ne galvu pakustināt. Istabu izgaismoja lipīgi dzeltena dienas gaisma, kas sijājās cauri aizkariem. Virs galvas ventilators griezās un griezās, šūpojoties savā tureklī un nolietotajām detaļām ritmiski čīkstot. Skats maņām bija tik netīkams kā ožamais sāls, tomēr Grejs nespēja novērsties. (Un vai sapnī nebija dzirdama kaut kāda dunoņa? Vai nebija spožas gaismas, kas cēla viņu augšup? Bet viņš vairs neatcerējās.)

-    Labi, ka tu esi nomodā.

Uz otras gultas malas nodurtu skatienu sēdēja kāds vīrietis. Maza auguma apaļīgs vīrelis, viņa miesas izspīlēja kombinezonu kā tādu desas ādu. Viens no projekta NOASS civilajiem darbiniekiem, dēvētiem par apkopējiem tādiem pašiem kā Grejs. Viņu pienākums bija satīrīt čurās un sūdus un kopēt diskus, un stundām ilgi pieskatīt tos radījumus, lēnām jūkot prātā; viņi visi līdz pēdējam bija dzimumnoziedznieki, ienīsti un aizmirsti, cilvēki, kuru pagātni neviens negribēja atcerēties, ar hormonu noapaļotiem augumiem un tik rāmu prātu un garu kā rūnītam sunim.

-    Man šķita, ka ventilators līdzēs. Godīgi sakot, es uz to nevaru ne paskatīties.

Grejs mēģināja atbildēt, bet nespēja. Mēle šķiet izcepusies, it kā viņš būtu izsmēķējis miljardu cigarešu. Acīs atkal viss aizmiglojās; nolāpītais pauris, liekas, tūlīt plīsīs pušu. Nu jau gadiem ilgi viņš nebija dzēris vairāk par pāris aliņiem reizē, jo, lietojot zāles, cilvēks bija pārāk miegains un praktiski zaudēja interesi par visu, taču Grejs atcerējās, kas ir paģiras. Tieši tāda arī bija sajūta. It kā viņam būtu visdrausmīgākās paģiras pasaulē.

-    Kas lēcies, Grej? Mēli esi norijis, vai? Vīrietis pasmējās kā par viņam pašam vien zināmu joku. Zini, tas ir smieklīgi. Šajos apstākļos. Es varētu ieēst mazliet kapātas mēles. Viņš pagriezās pret Greju un pacēla uzacis. Neesi nu tik šokēts. Gan redzēsi, ko domāju. Dažas dienas vajag, bet tad iet vaļā uz pilnu klapi.

Grejs atcerējās viņa vārdu: Ignasio. Tikai Greja atmiņās Ignasio bija vecāks, sagurušāks, ar platu, krunkainu pieri, tik milzīgām porām, ka tajās varētu vai iebraukt ar mašīnu un noļukušiem vaigiem kā basetam. Bet šis Ignasio gluži vai ziedēja, burtiski ziedēja-, viņam bija rožaini vaigi, tik gluda āda kā zīdainim un acis spīguļoja kā cirkoniji. Pat viņa mati šķita jaunāki. Šis vīrietis nevarēja būt neviens cits, jo viņam bija tas pats tetovējums ar zilu, izplūdušu cietuma tinti zīmēta, kapučota čūska vijās augšup pa kaklu no kombinezona vaļējās apkakles.

-    Kur es esmu?

-    Nu vai zini tu esi īsts jokupēteris! Mēs esam "Red Roof'.

-Kur?

Viņš īsi nošņaukājās. Nolāpītajā "Red Roof, Grej. Ko tad tu domāji ka šie mūs sūtīs uz "Ritz"?

Šie? Grejs nesaprata. Kas tie tādi par šiem? Un ko Ignasio domā, sacīdams "sūtīs"? Kāpēc sūtīs? Tajā bridi Grejs pamanīja, ka Ignasio kaut kas ir rokā. Pistole?

-    Igij? Kam tev tas stroķis?

Ignasio laiski pacēla ieroci, 45. kalibra šaujamo ar garu stobru, un, savilcis uzacis, palūkojās uz to. Tā īsti nekam. Viņš pameta ar galvu uz durvīm. Arī pārējie te kādu bridi bija. Bet tagad visi ir prom.

-    Kādi pārējie?

-    Nu izbeidz, Grej. Tu pazīsti tos tipus. Tas kaulainais Džordžs. Edijs kāviņtursauc. Džūda tas ar zirgasti. Viņš paskatījās Grejam garām uz aizkariem. Godīgi sakot, man viņš nekad nav paticis. Dzirdēju, ko viņš sastrādājis, es jau, protams, neesmu īstais, kam runāt. Bet tas tips viņš bija vienkārši pretīgs.

Ignasio runāja par pārējiem apkopējiem. Ko viņi visi te darīja? Ko viņš te darīja? Pistole ne par ko labu neliecināja, bet Grejs ne sitams nespēja atcerēties, kā viņš šeit ir nokļuvis. Pēdējais, ko viņš atminējās, bija vakariņas kopējā ēdnīcā: sātīga liellopu gaļa burgundiešu gaumē, piedevās kartupeļu sacepums un zaļās pupiņas un noskalošanai ķiršu kola. Tas bija viņa mīļākais ēdiens; liellopu gaļu burgundiešu gaumē Grejs vienmēr gaidīja ar nepacietību. Tomēr tagad, par to iedomājoties, iztēlojoties tauko garšu, vēders nelabumā sažņaudzās. Rīklē izplūda žults. Viņam bija bridi jāsavaldās, vienkārši mierīgi elpojot.

Ignasio ar pistoli negribīgi pamāja uz durvīm. Paskaties pats, ja vēlies. Bet es esmu diezgan drošs, ka viņi ir prom.

Grejs norija siekalas. Kur?

-    Kā nu kurš. Tur, kur viņiem jābūt.

Grejs galīgi neko nesaprata. Viņš pat nevarēja izdomāt, ko pajautāt. Tomēr viņš bija diezgan pārliecināts par to, ka atbildes viņam nepatiktu. Varbūt vislabāk būs gulēt un paklusēt. Viņš cerēja, ka nav izdarījis neko briesmīgu kā vecajos laikos. Vecā Greja laikos.

-    Nu ko, Ignasio ieteicās un nokremšļojās, ja jau esi augšā, es laikam kustēšu. Man priekšā tāls ceļš. Viņš piecēlās un pastiepa pistoli. Še.

Grejs vilcinājās. Kam man šaujamais?

-    Nu tā, ja nu tev gadījumā sagribas nošauties.

Grejs bija pārāk apstulbis, lai atbildētu. Šaujamais bija pēdējais, ko viņš gribēja. Ja pie viņa atradīs ieroci, tad skaidrs kā diena aizsūtīs atpakaļ uz cietumu. Kad viņš nekādi nereaģēja uz piedāvājumu, Ignasio nolika pistoli uz naktsgaldiņa.

-   Vismaz padomā. Bet nekavējies kā es. Jo ilgāk gaidi, jo grūtāk tas ir. Paskaties, kur esmu iekūlies!

Ignasio devās uz durvīm un pagriezies pēdējo reizi aplūkoja istabu.

-    Mēs tiešām to izdarījām. Ja nu gadījumā tu par to iedomājies. Viņš dziļi ieelpoja, vaigus piepūtis, izelpoja un atgāza galvu pret griestiem. Jocīgākais ir tas, ka es patiešām nesaprotu, ko tādu esmu nodarījis, lai būtu to visu pelnījis. Es nebiju tik slikts tiešām ne. Nebiju gribējis izdarīt ne pusi no tā visa. Es vienkārši tāds biju. Viņš vēlreiz atskatījās uz Greju; acis aizmigloja asaras. Tā vienmēr apgalvoja psihiatrs. Ignasio tu tāds vienkārši esi.

Grejam nebija ne jausmas, ko te lai saka. Dažreiz nebija nekā, ko teikt, un šī laikam bija viena no tādām reizēm. Ignasio sejas izteiksme viņam atgādināja dažus no Bīvilā iepazītajiem cietumniekiem cilvēkus, kas ieslodzījumā bija sabijuši jau tik ilgi, ka izskatījās kā zombiji vecā filmā. Cilvēki, kam nebija nekā cita, par ko domāt, kā tikai pagātne, un nākotnē viņus gaidīja vien nebeidzams tukšums.

-    Nu ko, pie velna. Ignasio nošņaukājās un paberzēja degunu ar delnu. Tagad nav jēgas par to žēloties. Ko sēsi, to pļausi. Padomā par to, ko es teicu, ja? Gan tiksimies, Grej. To pateicis, Ignasio līdz ar gaismas strēli atvērtajās durvīs bija prom.

Ko par to domāt? Ilgu laiku Grejs gulēja pavisam mierīgi; viņa prāts griezās tukšgaitā kā nodilusi riepa uz ledus. Daļēji viņš īsti nezināja, vai ir nomodā vai guļ. Grejs aplūkoja zināmos faktus, lai domām būtu, pie kā pieķeties. Viņš gulēja gultā. Gulta atradās moteli "Red Roof'. Motelis droši vien bija kaut kur Kolorādo pieņemot, ka viņš nebija vests nekur tālu. Gaisma logā vēstīja, ka ir rīts. Nelikās, ka viņš būtu ievainots. Kādā brīdī pēdējo divdesmit četru stundu laikā varbūt vairāk vai mazāk, bet droši vien ne vairāk par vienu dienu viņš bija atslēdzies.

Ar to būs jāsāk.

Grejs paslējās uz elkoņiem. Istabā oda pēc sviedriem un dūmiem. Viņa kombinezons bija notraipīts un ceļgalos saplēsts; pēdas bija basas. Viņš pakustināja kāju pirkstus, izkrakšķinādams un izlocīdams kauliņus. Šķita, ka viss darbojas.

Un, ja tā padomā, vai viņš tiešām nejutās labāk? Un nevis vienkārši labāk, bet daudz labāk. Galvassāpes un reibonis bija pārgājuši. Redze bija noskaidrojusies. Locekļi šķita stingri un spēcīgi, svaigas, dusošas enerģijas pārpilni. Mutē joprojām bija riebīga garša pirmais uzdevums būs sameklēt zobu suku vai paciņu košļājamās gumijas -, bet citādi Grejs jutās vesels kā rutks.

Viņš nocēla kājas uz grīdas. Istaba bija maza, vieta tajā bija tikai gultām ar brūni oranžiem pārklājiem un nelielam televizora galdiņam. Bet, kad Grejs ar tālvadības pulti ieslēdza televizoru, rādija tikai zilu ekrānu un atskanēja kaut kāda zvanīšana. Viņš pārslēdza kanālus vietējais kanāls, CNN, War Channel, GOVTV -, bet visur bija tikai zila bilde. Ko tu neteiksi! Būs jāsaka pārvaldniekam. Kaut gan cik Grejs atcerējās, viņš nebija maksājis par istabu, un maku viņam atņēma pirms vairākiem mēnešiem, kad viņš ieradās bāzes teritorijā.

Teritorija, Grejs nodomāja, un šis vārds iebelza pa iekšām kā akmens. Lai nu kā, viņam bija kaudze nepatikšanu. Nevarēja vienkārši piecelties un aiziet. Viņš atcerējās Džeku un Semu tos divus apkopējus, kas notinās bez atļaujas, un kā tas nokaitināja Ričardsu. Ričardss, maigi izsakoties, nebija no cilvēkiem, ko gribētos kaitināt. Grejam sagriezās iekšas jau no viņa skatiena vien.

Varbūt tāpēc visi apkopēji bija aizbēguši. Varbūt viņi baidījās no Ričardsa.

Tajā bridi Greju sagrāba slāpes trakas, neprātīgas slāpes, it kā viņš jau dienām ilgi nebūtu dzēris ne piles. Vannasistabā viņš pabāza galvu zem krāna un neganti rija lieliem malkiem, ļaujot ūdenim līt pāri sejai. "Lēnāk, Grej," viņš domāja, "tā dzerot, tev kļūs nelabi."

Par vēlu; ūdens kā plīstošs vilnis ietriecās kuņģī, un jau nākamajā bridi Grejs attapās uz ceļiem, saķēris poda malas; viss ūdens gāzās laukā.

Nu ko, tas bija stulbi. Pie vainas nebija neviens cits kā tikai viņš pats. Grejs bridi palika tupam uz ceļiem un gaidīja, līdz spazmas rimsies, elpodams paša vēmekļu smaku. Lielums bija ūdens, bet beigās ārā iznāca ari pretīga, olas dzeltenumam līdzīga masa, noteikti pārpalikumi no liellopu gaļas burgundiešu gaumē. Kaut kas laikam bija arī saslēdzies, jo ausīs džinkstēja tāda kā klusa, gandrīz vai nedzirdama gaudošana, it kā dziļi galvā dūktu maziņš motoriņš.

Grejs ar pūlēm piecēlās un aizskaloja vēmekļus. Pie izlietnes spoguļa viņš groziņā ar ziepēm un losjoniem ieraudzīja mazu pudelīti mutes skalojamā līdzekļa. Viņš ierāva malku, lai atsvaidzinātu muti, un pēc ilgas skalošanas izspļāva izlietnē. Tad Grejs paskatījās uz sevi spogulī.

Pirmā doma bija tāda, ka viņu kāds āzē. Joks bija izsmalcināts, nebija smieklīgs un nebija iespējams spoguļa vietā sazin kādā veidā bija ielikts logs, un aiz tā stāvēja vīrietis daudz jaunāks un izskatīgāks par viņu. Dziņa pasniegties un pieskarties šai ainai bija tik stipra, ka Grejs tā patiešām arī izdarīja; vīrs spogulī kopēja viņa kustības. "Kas, pie velna, tas ir?" Grejs nodomāja un tad pateica skaļi: Kas, pie velna, tas ir? Seja, kas vērās viņam pretī, bija iegarena, ar tīru ādu un pievilcīga. Pāri ausīm sasukātie mati bija kuplas, piesātināti kastaņbrūnas krēpes. Viņa acis bija skaidras un spožas; tās patiesi mirdzēja. Grejs vēl nekad dzīvē nebija tik labi izskatījies.

Skatienu piesaistīja vēl kaut kas. Uz kakla bija zīme. Viņš paliecās uz priekšu un paslēja zodu augšup. Bija redzamas divas simetriskas punktveida iedobīšu rindas, izkārtotas aptuvenā aplī, kura viens gals sākās pie žokļa, bet otrs viegli skāra atslēgkaula izliekumu. Brūce bija iesārta, it kā tikai nesen sadzijusi. Kad, pie velna, tas notika? Bērnībā viņam vienreiz iekoda suns apmēram tāpat izskatījās arī šis kodums. Suns bija īdzīgs, vecs krancis, bet Grejs to mīlēja; dzīvnieks viņam piederēja, līdz kādu dienu tas bez iemesla sakoda viņu rokā. Grejs tikai bija gribējis iedot mīlulim cepumu un tad viņa tēvs izvilka suni pagalmā. Divi šāvieni, to Grejs skaidri atminējās; pirmajam sekoja žēls smilksts, bet otrais apklusināja suni uz visiem laikiem. Suni sauca par Basteru. Grejs par viņu nebija domājis jau gadiem ilgi.

Bet tā rēta uz kakla. Kur tā bija radusies? Rētā bija kaut kas pazīstams, tā šķita tāda kā redzēta, it kā atmiņas būtu noglabātas nepareizajā prāta atvilktnē.

Grej, vai tad tu nezini?

Viņš apcirtās prom no spoguļa.

Igij?

Klusums. Grejs atgriezās guļamistabā. Viņš atvēra skapi un, ceļos nometies, paskatījās pagultēs. Neviena nebija.

Grej. Grej.

Igij, kur tu esi? Beidz mani āzēt.

Vai tad tu neatceries, Grej?

Ar viņu kaut kas nebija labi, nepavisam nebija labi. Tā nebija Igija balss; balss skanēja viņam galvā. Ik virsma, ko Grejs uzlūkoja, šķita neciešami dzīvīga. Viņš paberzēja acis, bet kļuva tikai ļaunāk. Bija tāda sajūta, it kā viņš nevis vienkārši redzētu priekšmetus, bet pieskartos tiem, saostu un sagaršotu tos, it kā smadzenēs būtu savienojušies kaut kādi vadi.

Vai tad tu neatceries… miršanu?

Un pēkšņi Grejs atcerējās; atmiņas iedūrās viņā kā krūtīs iešauta bulta. Drošības telpas ūdenszilā krāsa un durvis, kas lēni veras; Nulle paceļas viņam pāri visā savā drausmajā lielumā; Nulles žokļi skar viņa kakla izliekumu, un tad miesā ieurbjas zobu rindas. Nulle pazūd, atstājot viņu vienu, un apkārt skan trauksmes sirēnas, šāvienu troksnis un mirstošu cilvēku kliedzieni; viņš izsteberē gaitenī, tur paveras ellišķīga aina visur ir asinis, sienas un grīda krāsojas sarkanas, un apkārt mētājas baisas atliekas īsta lopkautuve kājas, rokas un torsi ar izgāztām iekšām; lipīga arteriālo asiņu strūkla tur, kur viņš turēja saķertu savu rīkli; gaiss sēcot izplūst no plaušām, un viņš ilgi slīd lejā uz grīdas; apkārt sakļaujas tumsa, acis viss šķobās; un tad viņš ļāvās.

Ak Dievs.

Nāc pie manis, Grej. Nāc pie manis.

Viņš izbrāzās no istabas, dienasgaismai apžilbinot acis. Tas bija neprāts; viņš bija neprātīgs. Viņš skrēja pāri stāvvietai kā liels, aptaukojies dzīvnieks, kā akls, pats nezinādams, kur skrien, ar rokām aizspiedis ausis. Stāvvietā bija dažas automašīnas, novietotas bīstamos leņķos, un daudzām bija vaļā durvis. Bet Greja nokaitētā apziņa to nemanīja tāpat kā vēl citus uztraucošus sīkumus: viesnīcas foajē izsistos logus; šoseju, pa kuru, šķiet, nebrauca neviena pati mašīna; tukšo degvielas uzpildes staciju ar sarkani nosmērētiem logiem pretējā piebrauktuves pusē un vīrieša līķi, kas bija ļengani atspiedies pret sūkni, it kā būtu nejauši iesnaudies; izpostīto makdonaldu ar visiem krēsliem un galdiem, un kečupa paciņām, un "Happy Meal" bērnu komplektu rotaļlietām un dažāda vecuma un dažādu rasu klientiem, kas drausmā izvirdumā izmesti ārā pa logiem; indīgu dūmu grīstes no vēl degoša traktora ar piekabi divas jūdzes tālāk; putnus. Lielus, riņķojošus prāvu, melnu putnu mākoņus vārnas un kraukļus, un klijānus maitasputnus, kas laiski planēja virs galvas. Viss bija sastindzis kā pēc šaušalīgas kaujas un kaisa nežēlīgajā vasaras saulē.

Vai redzi, Grej?

Izbeidz! Aizveries!

Grejs paklupa pret kaut ko mīkstu. Kaut ko organisku, miklu un ļumīgu zem kājām. Viņš nogāzās četrāpus un paslīdēja uz asfalta.

Paraugies uz pasauli, ko esam radījuši.

Viņš aizmiedza acis. Viņš smagi cīnījās pēc elpas. Viņš pat neskatoties zināja, ka tas ļumīgais ir līķis. Lūdzu, Grejs domāja, īsti nezinādams, ar ko runā un par ko vispār runā. Ar sevi. Ar balsi savā galvā. Ar Dievu, kam viņš nekad nebija ticējis, bet kam tagad gribēja ticēt. Es nožēloju to, ko izdarīju. Es nožēloju, es nožēloju, es nožēloju.

Kad Grejs beidzot paskatījās, visas cerības jau bija zudušas. Tas bija sievietes līķis. Mirušās sejas āda bija tik stingri nostiepta pār kauliem, ka bija grūti noteikt viņas vecumu. Līķim mugurā bija treniņbikses un T krekls ar dziļu, apaļu izgriezumu un šauru, sārtu mežģinīti ap kaklu. Grejs nodomāja, ka sieviete laikam bijusi gultā un iznākusi laukā paskatīties, kas notiek. Salauzītu muguru un pleciem viņa augšpēdus gulēja uz ietves. Ap līķi spindza mušas, lidinādamās iekšā un ārā mutē un acīs. Viena roka ar atvērtu plaukstu bija atmesta uz asfalta; otra bija saliekta pār krūtīm, pirkstu gali skāra brūci kaklā. Tas nebija griezums vai vienkāršs savainojums, brūce nebija kārtīga. Viņas rīkle bija izkosta līdz kaulam.

Tas nebija vienīgais līķis. Greja redzesloks paplašinājās kā kameras uztveres rādiuss, kad tā pacelta augstāk. Divdesmit pēdas pa kreisi stāvēja ševroleta pikaps ar vaļējām durvīm vadītāja pusē. Drukns vīrs uzvalka biksēs un bikšturos bija izvilkts no sēdekļa un ar galvu uz leju pāri kāpslim pa pusei karājās laukā no mašīnas. Tikai pašas galvas nebija; galva bija kaut kur citur.

Pie viesnīcas ieejas bija vēl vairāk līķu. Precīzāk gan būtu teikt, ka līķu tur īsti nebija tikai cilvēku ķermeņa daļām piemētāts laukums. Kāda policiste bija izķidāta brīdī, kad viņa bija kāpusi ārā no patruļmašīnas. Sieviete stāvēja, atgāzusies pret mašīnas spārnu ar pistoli rokā; viņas krūtis bija atvērtas kā mēteļa atloki. Kāds virs spīdīgā, violetā treniņtērpā ar veselu pirātu dārgumu lādi zelta ap kaklu bija pasviests gaisā, viņa torss kā gaisa pūķis bija ieķīlējies kļavas zaros; vīrieša ķermeņa apakšdaļa bija piezemējusies uz spīdīgi melna mersedesa motora pārsega. Kājas potītēs bija sakrustotas, it kā ķermeņa apakšdaļa nezinātu, ka visa pārējā vairs nav.

Nu jau Grejs jutās gandrīz vai kā transā. Nevarēja skatīties uz tādu ainu un atļaut sev kaut ko sajust.

Atslēga beigās izrādījās kaut kas neesošs. Netālu no izbrauktuves bija saskrējušās divas mašīnas honda un kraislers; abu auto priekšgali bija samīcīti kopā kā akordeona plēšas. Sedana vadītājs bija izlidojis tieši cauri vējstiklam. Citādi sedans bija neskaits, bet minivens gan izskatījās izpostīts. Slīdošās durvis bija norautas un aizlidinātas pāri stāvvietai kā šķīvītis. Pie vaļējām durvīm dažādu mantu kaudzē tur bija koferi, rotaļlietas, liela paka autiņbiksīšu uz mutes gulēja sievietes līķis; netālu no viņas izstieptās rokas uz sāna bija apgāzies zīdaiņa autosēdeklītis. Kas notika ar mazuli? Grejs iedomājās.

Un tad viņš saprata: Ā.

* * *

Grejs izvēlējās pikapu. Viņam nebūtu iebildumu braukt ar mersedesu, tomēr pikaps būs praktiskāks. Agrākajā dzīvē, kas nu šķita pavisam nenozīmīga, viņam pašam piederēja ševrolets, tāpēc pikaps likās kaut kas pazīstams, pie kā pieķerties. Grejs uzmanīgi izvilka bezgalvaino vadītāju un nolika līķi uz trotuāra. Uztraucoši, ka nebija galvas, ko tam nabaga zellim atdot. Nešķita pareizi atstāt viņu bešā. Bet galvu nekur tā uzreiz nemanīja, un Grejs bija redzējis pietiekami daudz. Viņš paskatījās, vai tuvumā nav kurpju viņa izmērā 13EEE; lai ari ko Nulle ar viņu bija izstrādājis, pēdas gan it nemaz nebija sarukušas. Beidzot Grejs izvēlējās pāri mokasīnu no mersedesa vadītāja kājām. Tās bija no itāļu jērādas, mīkstas kā sviests un mazliet pašauras purngalos, bet tāda āda taču ievalkāsies. Grejs iekāpa pikapā un iedarbināja motoru. Degvielas tvertne bija par trim ceturtdaļām pilna; Grejs sprieda, ka ar to pietiks gandrīz līdz Denverai.

Viņš jau grasījās braukt prom, kad prātā iešāvās vēl pēdējā doma. Viņš ielika ātrumu pārslēgu neitrālajā un atgriezās istabā. Turēdams pistoli nelielā attālumā no sevis, Grejs devās atpakaļ uz pikapu un ielika ieroci cimdu nodalījumā. Tad viņš devās ceļā tikai šaujamā sabiedrībā.

6

Mamma bija guļamistabā. Mamma bija guļamistabā un nekustējās. Mamma bija guļamistabā, tur iet nedrīkstēja. Mamma bija mirusi precīzi izsakoties.

Kad manis nebūs, atceries paēst, dažreiz tu to aizmirsti. Katru otro dienu mazgājies. Piens ir ledusskapī, "Lucky Charms" auzu kraukšķi ar pastilām skapītī, un maltās gaļas mērce uzsildīšanai saldētavā. Ieliec to cepeškrāsnī uz stundu 350 grādos un neaizmirsti pēc tam izslēgt plīti. Esi mans lielais puika, Denij. Es vienmēr tevi mīlēšu. Es vienkārši vairs nespēju baidīties. Mīlu, mamma.

Zīmīti viņa bija pabāzusi zem sāls un pirparu trauciņiem uz virtuves galda. Denijam garšoja sāls, bet pipari gan ne, no tiem viņam nāca šķavas. Bija aizvadītas desmit dienas, to Denijs zināja pēc savām atzīmēm, ko katru rītu veica kalendārā, bet zīmīte joprojām bija turpat. Viņš nezināja, ko ar to iesākt. Viss dzīvoklis pēc kaut kā drausmīgi smirdēja tā kā jenots vai oposums, kam vairākas dienas braukušas pāri mašīnas.

Un arī piens nebija labs. Elektrības nebija, un piens bija saskābis silts un nepatīkams tas skalojās mutē. Denijs mēģināja ēst auzu kraukšķus ar krāna ūdeni, bet tas nebija tas pats nekas nebija tāpat, viss bija citādi, jo mamma bija guļamistabā. Naktī viņš sēdēja tumsā savā istabā ar aizvērtām durvīm. Denijs zināja, kur mamma glabā sveces, tās bija tajā pašā skapītī virs izlietnes, kur viņa turēja pudeli "Popov" šņabja reizēm, kad nervi bija galīgi čupā, bet viņš nedrīkstēja ņemt sērkociņus. Tie bija sarakstā. Saraksts nebija īsts vienkārši bija lietas, ko Denijs nedrīkstēja darīt vai ko nedrīkstēja aiztikt. Tosters jo viņš vienmēr spieda pogu vēl un vēlreiz un sadedzināja grauzdiņu. Pistole mammas naktsskapītl jo tā nebija rotaļlieta, ar to varēja nošaut. Meitenes viņa autobusā jo viņām tas nepatiktu, un tad viņš vairs nedrīkstētu vadīt 12. autobusu, un tas būtu slikti. Denijam Čeijesam tas būtu sliktāk par visu visā pasaulē.

Nebija elektrības, tātad nedarbojās televizors un viņš nevarēja ari skatīties Tomasu. Mamma viņam miljons reižu bija apgalvojusi, ka Tomass esot maziem puikām, bet dakteris Frānsess sacīja, ka Denijs varot to skatīties, ja vien pamēģināšot darīt arī ko citu. Vislabāk viņam patika Džeimss. Denijam patika Džeimsa sarkanā krāsa, pieskaņotais tehniskais vagons un balss, kādā bija ierunāts viņa sacītais, tik mierīga, ka Denijam nokutēja rīkles galā. Ar sejām Denijam gāja grūti, bet filmiņās par Tomasu vilcienu izteiksmes vienmēr bija precīzas un viegli nolasāmas, un viss bija smieklīgi: kā viņi izdarījās ar citiem un kādus nedarbus izstrādāja. Pārlika sliedes tā, ka Pērsijs ieskrēja ogļu vagonā. Aplēja ar šokolādi Gordonu, kurš vilka ekspresvilcienu, jo viņš bija šausmīgi iedomīga lokomotīve. Bērni autobusā reizēm izsmēja Deniju, saukāja viņu par Tophemu Hetu un dziedāja pazīstamo dziesmiņu ar nejaukiem vārdiem īsto vietā, bet Denijs lielākoties nelikās ne zinis. Tomēr viens bērns gan bija nejauks. Viņu sauca Bilijs Naiss, bet nekāds jaukais viņš vis nebija [2] . Viņš mācījās sestajā klasē, bet Denijam šķita, ka Bilijs droši vien ir vairākas reizes palicis uz otru gadu, jo viņam bija tik ražens augums kā pieaugušam vīram. Katru rītu Bilijs iekāpa autobusā bez nevienas pašas grāmatas, kāpjot augšā pa kāpnītēm, nosmīkņāja par Deniju un, cigarešu smakas ieskauts, slāja pa eju, sasizdams plaukstas ar citiem puikām un prasīdams, kā šiem sviežoties.

Ei, Tophem Het, kā šodien sokas Sodoras salā? Vai tiesa, ka Hetas kundzei patīk pa suniskam?

"Ha-ha-hā," Bilijs smējās. "Ha-ha-hā." Denijs nekad neko neatbildēja, jo tas tikai padarītu visu vēl ļaunāku; viņš nekad nebija neko stāstījis misteram Pērvisam, jo zināja, ko tas tad sacītu. Nolāpīts, Denij, ko tu ļauj tam sīkajam mērglim pret tevi tā izturēties? Dievs zina, tu tiešām esi savāds putns, bet tev ir jāpastāv par sevi. Tu esi tā kuģa kapteinis. Pieļauj tik dumpi, un viens divi viss noies pa burbuli.

Denijam patika dispečers misters Pērviss. Misters Pērviss vienmēr bija Denija draugs un mammas ari. Mamma bija viena no dāmām, kas strādāja kafejnīcā, tā viņi sapazinās, un misters Pērviss bieži nāca uz mājām un visu ko laboja atkritumu vadu vai kādu vaļīgu dēli uz lieveņa, kaut arī viņam bija pašam sava sieva, misis Pērvisa. Viņš bija liels, plikpaurains vīrs, viņam patika svilpot caur zobiem, un viņš mūždien raustīja uz augšu bikses. Dažreiz viņš nāca ciemos vakarā, kad Denijs jau bija gultā. Denijs dzirdēja dzīvojamā istabā pļerkstam televizoru un abu smieklus un sarunas. Denijam patika tādi vakari. Tad viņš jutās labi, it kā galvā būtu kaut kas priecīgi noklikšķējis. Kad kāds par to apvaicājās, mamma vienmēr sacīja, ka Denija tēva "neesot bildē". Un tā tas arī bija. Mājās bija mammas bildes un Denija bildes, un tādas bildes, kurās viņi bija abi kopā. Bet viņš nekad nebija redzējis nevienu bildi ar savu tēvu. Denijs pat nezināja, kā viņu sauc.

To par autobusu bija izdomājis misters Pērviss. Viņš iemācīja Denijam iebraukt autobusu depo stāvvietā, aizgāja kopā ar viņu pēc B kategorijas vadītāja apliecības un palīdzēja aizpildīt pieteikuma anketu. Mamma sākumā nebija pārliecināta, jo viņai vajadzēja, lai Denijs palīdz mājās, lai viņš ir noderīga lokomotīve, un ari sociālo garantiju dēļ tā bija nauda no valdības. Bet Denijs zināja, kāds ir īstais iemesls viņš bija citāds un īpašs. Ar darbu, mamma paskaidroja savā saudzīgajā tonī, ir tā, ka cilvēkam jābūt "spējīgam pielāgoties". Notikšot viss kas, visdažādākās lietas. Kā, piemēram, kafejnīcā. Dažreiz pasniedza hotdogus, dažreiz lazanju, dažreiz panētu vistu. Varbūt ēdienkartē bija rakstīts viens, bet dabūt varēja ko citu. Neko nevarēja droši zināt. Vai viņš tad neuztrauktos?

Bet autobuss nebija kafejnīca. Autobuss bija autobuss, un tas kursēja pēc saraksta precīzi. Apsēžoties pie stūres, Denijs sajuta tik spēcīgu un dziļu laimes klikšķi kā vēl nekad visā dzīvē. Vadīt autobusu! Lielu, dzeltenu, ar kārtīgām sēdekļu rindām, ar sešu ātrumu pārslēgu un atpakaļgaitu viss bija jauki un kārtīgi tieši acu priekšā. Autobuss nebija gluži vilciens, bet gandrīz, un, katru rītu izbraucot no depo, viņš iztēlojās, ka ir Gordons vai Henrijs, vai pat pats Tomass.

Denijs vienmēr bija laikā. Tieši četrdesmit divas minūtes no depo līdz galapunktam, 8,2 jūdzes, deviņpadsmit pieturas, divdesmit deviņi pasažieri. Roberts-Šellija-Britānija-Meibeta-Džoijs-Dārla/Denīze (dvīnes)-Pedro-Deimjens-Džordans-Čārlijs-Olivers (O-puika)-Saša-Bilijs-Mollija-Lails-Diks (stulbenis)-Ričards-Līsa-Makenna-Anna-Lilija-Metjū-ČārlijsEmīlija-Džondžons-Kaila-Šons-Timotijs. Dažreiz kopā ar viņiem uz stūra gaidīja kāds no vecākiem māte mājastērpā vai tēvs žaketē un kaklasaitē ar kafijas krūzi rokā. "Kā šodien sviežas, Denij?" viņi varbūt apvaicājās ar labrīta smaidu sejā. "Vai zini pēc tevis varētu regulēt pulksteni."

"Esi mana noderīgā lokomotīve," mamma allaž sacīja, un tāds Denijs bija.

Bet tagad bērnu vairs nebija. Un nejau tikai bērnu nebija neviena. Mammas un mistera Pērvisa, un varbūt vispār visu cilvēku pasaulē. Naktis bija tumšas un klusas, nekur nedega neviena gaisma. Kādu laiku valdīja liels troksnis kliedza cilvēki, gaudoja sirēnas, ielās rūca armijas mašīnas. Viņš dzirdēja šāvienu sprakšķus. PiЯ tur šāva. Pif-paf-pif-paЯ Denijs gribēja zināt, uz ko šauj, bet mamma neteica. Viņa savā stingrajā tonī sacīja, lai Denijs paliek mājās un neskatās televīziju un neiet pie logiem. "Un kā tad autobuss?" viņš jautāja, un mamma tikai atcirta: "Nolāpīts, Denij, neuztraucies par autobusu! Skolā šodien brīvdiena." "Un rit?" Denijs jautāja. Un mamma sacīja, ka rīt arī esot brīvdiena.

Bez autobusa viņš nezināja, ko ar sevi iesākt. Smadzenes šķita lēkājam kā kukurūzas grauds karstā pannā. Viņam gribējās, kaut atnāktu misters Pērviss un paskatītos televīziju kopā ar mammu, jo tad viņa vienmēr jutās labāk, bet viņš neatnāca. Pasaule apklusa un klusēja tā kā tagad. Ārā bija briesmoņi. To Denijs bija sapratis. Jo, piemēram, otrā ielas pusē dzīvoja kāda sieviete, misis Kima. Misis Kima pasniedza vijoļstundas, un pie viņas uz nodarbībām nāca bērni. Vasarā, kad logi bija vaļā, Denijs dzirdēja viņus spēlējam "Mirdzi, mirdzi zvaigznīt", "Mērijai bija jēriņš" un citas dziesmas, kam viņš nezināja nosaukumus. Tagad vijoli vairs neviens nespēlēja un misis Kima karājās pār lieveņa margām.

Un tad kādu vakaru Denijs dzirdēja mammu guļamistabā raudam. Tā viņa vienatnē mēdza raudāt laiku pa laikam, tas bija normāli un dabiski, un Denijam par to nebija jāsatraucas, bet šoreiz raudāšana izklausījās citādi. Viņš ilgi gulēja gultā un klausījās, un prātoja, kā tas ir, kad tu jūties tik skumji, ka jāraud, bet to iedomāties bija neiespējami kā aizsniegt priekšmetu uz pārāk augsta plaukta. Kaut kad vēlāk Denijs tumsā pamodies juta pieskārienu pie matiem un, atvēris acis, ieraudzīja mammu sēžam uz gultas. Denijam nepatika, ka viņam pieskaras, no tā viņam skrēja šermuļi, bet mammas pieskārieni parasti nebija nekas ipašs, pie tiem viņš bija pieradis. "Kas noticis, mammu?" Denijs jautāja. "Kas noticis?" Bet viņa tikai atbildēja: "Kuš, kuš, Denij, kuš." Viņai klēpi bija kaut kas ievīstīts dvieli. "Es tevi mīlu, Denij. Vai zini, cik ļoti es tevi mīlu?" "Es arī tevi mīlu, mammu," jo tāda bija pareizā atbilde, ja kāds sacīja, ka tevi mīl. Un no rīta viņas guļamistabas durvis bija ciet un nevērās vaļā, un Denijs zināja. Viņam pat nebija jāskatās.

Viņš nolēma tomēr braukt ar autobusu.

Jo varbūt viņš nebija vienīgais, kas palicis dzīvs. Jo, vadot autobusu, viņš izjuta laimes klikšķi. Jo viņš nezināja, ko citu lai iesāk, mamma bija guļamistabā, piens bija saskābis, un dienas ritēja uz priekšu.

Drēbes Denijs bija salicis tāpat, kā vienmēr darīja mamma, pāri haki krāsas bikšu, kreklu ar baltu apkaklīti un brūnas šņorkurpes un bija iesaiņojis pusdienas. Ēdamā nebija palicis daudz, tikai zemesriekstu sviests un mazliet pilngraudu cepumu, un paciņa apkaltušu pastilu, bet Denijs bija paglabājis pudeli "Mountain Dew" limonādes un to visu ielika mugursomā līdz ar savu kabatas nazi un laimes peniju. Tad viņš iegāja skapī paņemt cepuri zili svītroto inženiera cepuri, ko mamma viņam nopirka Vilcienu pilsētiņā. Vilcienu pilsētiņa bija tāds parks, kur bērni varēja braukt ar tādiem vilcieniem kā Tomass. Denijs turp gāja jau kopš mazotnes, un tā bija viņa mīļākā vieta visā pasaulē, bet vagoni bija par šauru viņa lielajām kājām un garajām rokām, tāpēc viņam patika vienkārši skatīties, kā vilcieni braukā uz riņķi un no to skursteņiem ceļas dūmu mutulīši. Mamma neļāva viņam vilkt to cepuri citādi, kā tikai ejot uz Vilcienu pilsētiņu, jo apgalvoja, ka cilvēki par viņu smiešoties, bet Denijs sprieda, ka tagad var to uzlikt.

Viņš devās ceļā rītausmā. Autobusa atslēgas bija viņam kabatā, plakani piespiedušās pie ciskas. Līdz depo bija tieši 3,2 jūdzes. Denijs nebija nogājis pat vienu kvartālu, kad jau ieraudzīja pirmos līķus. Daži bija mašīnās, vēl citi gulēja piemājas mauriņos vai karājās pār atkritumu tvertnēm vai pat kokos. To āda bija sazilējusi tikpat pelēcīga kā misis Kimai, un drēbes spīlēja vasaras svelmē uzblīdušie locekļi. Bija nelāgi uz to visu skatīties, nelāgi, bet ari interesanti; ja Denijam būtu vairāk laika, viņš varbūt apstātos un pavērotu kārtlgāk. Visur bija izsvaidīts daudz mēslu papīra skrandas un plastmasas krūzītes, un plīvojoši iepirkumu maisiņi -, tas Denijam nepatika. Cilvēkiem nevajadzētu tā piemēslot ielu.

Kad viņš tika līdz depo, saule jau silti sildīja plecus. Lielākā daļa autobusu bija uz vietas, bet ne visi. Braucamie stāvēja rindās, un vietām bija pa tukšumam kā mutē ar dažiem izsistiem zobiem. Bet Denija 12. autobuss gaidīja parastajā vietā. Pasaulē bija dažādi autobusi piepilsētas un pilsētas, un starptautiskie -, un Denijs tos visus pazina. To viņam patika darīt uzzināt visu, ko vien varēja, par kādu vienu lietu. Viņējais bija "Redbird 450 Foresight" skolas autobuss. Modelis bija būvēts pēc visprecīzākajiem inženiertehniskajiem standartiem ar izturīgiem karkasa savienojumiem, "Easy Hood Assist '"" sistēmu vieglai motora pārsega atvēršanai, uzlabotu vadītāja informācijas paneli ar bagātīgu informāciju gan pašam vadītājam, gan remontdarbnīcas strādniekiem un ar īpaši pielāgotu "Redbird Comfortride™ " šasiju pirmā vieta mūsdienu industrijā, kad jāizvēlas drošība, kvalitāte un ilgmūžība.

Denijs iekāpa iekšā un ielika atslēgu aizdedzē. Kad lielais "Caterpillar" dīzeļmotors atdzīvojies ierēcās, viņam vēderā ielija siltums. Viņš paskatījās pulkstenī: 6.52. Kad garākais rādītājs parādīja divpadsmit, Denijs izbrauca no stāvvietas.

Sākumā bija dīvaini braukt pa tukšām ielām, kur neredzēja neviena cilvēka, bet, tuvojoties pirmajai pieturai Meifildiem, kur iekāps Roberts un Šellija, viņš jau bija iekļāvies rīta ritmā. Bija viegli iztēloties, ka šodien ir gluži parasta diena. Denijs apturēja autobusu. Nūja, Roberts un Šellija dažreiz kavējās. Tad viņš uztaurēja, un abi izbrāzās no mājas, un māte sauca pakaļ, lai viņi labi uzvedas, lai viņiem labi iet, un atvadījās no bērniem, pamājot ar roku. Meifildu māja bija vienstāva nams, necik lielāks par to, kādā dzīvoja Denijs ar mammu, bet glītāks, nokrāsots ķirbju oranžā krāsā un ar platu lieveni, uz kura bija šūpoles. Pavasarī pie margām allaž karājās puķu grozi. Grozi arī tagad bija turpat, tikai puķes bija novītušas. Un mauriņu derētu nopļaut. Denijs izstiepa kaklu un paskatījās uz augšu caur vējstiklu. Kāds logs otrajā stāvā izskatījās tā, it kā būtu izrauts no rāmja. Žalūzijas vēl bija turpat, izkārušās ārā kā tāda mēle. Denijs uztaurēja un minūti nogaidīja. Bet neviens joprojām nenāca.

Astoņas pāri septiņiem. Viņam bija jābūt vēl citās pieturās. Denijs turpināja ceļu un apbrauca uz sāna apvēlušos tojotu. Ceļā bija vēl citas lietas. Plakani samīcīta, augšpēdus apgriezta policijas mašīna. Ātrās palīdzības auto. Beigts kaķis. Daudzām mājām uz durvīm bija uzvilkti krusti un uzrakstīti cipari un burti. Otrajā pieturā, rindu māju puduri, ko sauca par "Ozolpili", viņš ieradās jau ar divpadsmit minūšu nokavēšanos. Britānija-Meibeta-Džoijs-Dārla/Denīze. Viņš gari uztaurēja vienu un tad vēl vienu reizi. Bet tam nebija nekādas jēgas. Denijs tikai rīkojās pēc ieraduma. "Ozolpils" bija vien kūpošas drupas. Viss māju puduris bija nosvilis līdz ar zemi.

Citas pieturas visur tas pats. Denijs iestūrēja autobusu Čerijkrīkā. Šeit mājas bija lielākas, tālāk no ceļa, un to priekšā pletās mauriņu segtas nogāzes. Lieli koki ar biezu lapotni meta raibu ēnu priekškaru pār ielu. Te likās klusāks, mierīgāks. Mājas izskatījās tāpat kā vienmēr, un Denijs neredzēja līķus. Bet bērnu vienalga nebija.

Nu jau autobusā vajadzēja būt divdesmit vienam bērnam. Klusums bija neomulīgs. Kņada autobusā pa ceļam allaž pieņēmās spēkā; ar katru pieturu, kurā iekāpa kāds bērns, troksnis kļuva skaļāks, it kā filmas mūzika tuvotos noslēguma ainai. Noslēguma aina bija slieksnis. Gulošais policists Lindlera avēnijā. Slieksni, Denij! visi sauca. Slieksni! Un tad viņš uzspieda gāzes pedāli, kaut ari bez vajadzības, un lika bērniem palēkties sēdekļos, un vienu mirkli jutās tā, it kā būtu viens no viņiem. Denijs nekad nebija bijis tāds bērns kā viņi parasts bērns, kas iet skolā. Bet tajā brīdī, kad autobuss palēcās uz gulošā policista, viņš tāds bija.

Denijs pašlaik par to domāja un skuma pēc bērniem, pat pēc Bilija Naisa un viņa stulbajiem jokiem, un ha-ha-hā, un tad priekšā ieraudzīja puiku. Tas bija Timotijs. Viņš kopā ar vecāko māsu gaidīja viņu mājas piebraucamā ceļa galā. To puiku Denijs pazītu kaut nakts vidū, jo viņam bija ļoti īpaša frizūra pakausī divas šķipsnas stāvēja gaisā kā vaboles ragi. Timotijs bija viens no mazākajiem bērniem, otrās vai trešās klases skolnieks, turklāt sīka auguma. Dažreiz ar viņu kopā gaidīja mājkalpotāja, tukla, brūna sieviete formas tērpā, bet parasti zēnu pavadīja vecākā māsa, kura, kā Denijs sprieda, mācījās vidusskolā. Viņa bija jocīga meitene. Nevis smieklīgi jocīga, bet dīvaini jocīga Timotijas māsas mati bija nokrāsoti rozā strīpās tādā krāsā kā "Pepto" sīrups, ko mamma Denijam deva reizēs, kad viņam no pārāk ātras ēšanas sametās slikti, un acis bija sakrāsotas ar acu zīmuli tā, ka viņa izskatījās kā no šausmu filmas kā tās bildes ar kustīgajām acīm. Katrā ausī meitenei bija kādi desmit auskari; ap kaklu parasti bija suņa siksna. Suņa siksna! It kā viņa būtu suns! Dīvainākais bija tas, ka Denijam viņa likās diezgan smuka, ja nebūtu visu to dīvainību. Viņš nepazina nevienu meiteni Timotija māsas vecumā, vispār nepazina meitenes nekādā vecumā, bet Denijam patika, ka viņa vienmēr gaida kopā ar brālīti, turot to pie rokas, bet palaižot vaļā, kad nāca autobuss, lai citi bērni to neredzētu.

Viņš piebrauca ceļa galā un nospieda sviru, lai atvērtu durvis. Hei, Denijs sacīja, jo nekas labāks prātā neienāca. Hei, labrīt.

Likās, ka nu ir viņu reize runāt, bet abi klusēja. Denijs atļāvās ašu skatienu uz viņu abu sejām; to izteiksmes bija viņam neizprotamas. Neviens no vilcieniem filmiņās par Tomasu tā nekad neizskatījās. Vilcieni bija priecīgi vai bēdīgi, vai dusmīgi, bet šie abi rādija citādas sejas tādu kā tukšu ekrānu kā reizēs, kad kabeļtelevīzija nestrādāja. Meitenes acis bija pietūkušas un sarkanas un mati izskatījās izspūruši. Timotijam tecēja deguns, un viņš to visu laiku slaucīja ar delnu. Abu drēbes bija saņurcītas un netīras.

-    Dzirdējām tevi taurējam, meitene ierunājās. Viņas balss bija piesmakusi un drebēja, it kā viņa to kādu laiku nebūtu lietojusi. Mēs slēpāmies pagrabā. Pirms divām dienām izbeidzās ēdamais.

Denijs paraustīja plecus. Man bija auzu kraukšķi. Bet tikai ar ūdeni. Ar ūdeni tie nav garšīgi.

-    Vai ir palicis vēl kāds? meitene jautāja.

-    Kur tad?

-    Palicis dzīvajos.

Denijs nezināja, ko uz to atbildēt. Tāds jautājums šķita pārāk visaptverošs. Varbūt nebija; viņš bija redzējis daudz līķu. Bet viņš negribēja teikt, ka neviena nav, kad tepat stāvēja Timotijs.

Viņš uzmeta skatienu zēnam, kurš pagaidām neko nebija teicis, tikai visu laiku nervozi berzēja degunu ar delmu. Hei, Timbo! Vai tevi moka alerģija? Man dažreiz tā gadās.

-    Mūsu vecāki ir Teljuraidā, zēns paziņoja. Viņš lūkojās uz savām kedām. Pie mums bija Konsuela. Bet tad viņa aizgāja.

Denijs nezināja, kas tā tāda par Konsuelu. Bija grūti, kad cilvēki atbildēja nevis uz viņa vaicāto, bet uz kādu citu jautājumu, par kuru viņš nemaz nebija iedomājies.

-    Labi, Denijs novilka.

-    Viņa ir dārzā.

-    Kā Konsuela var būt dārzā, ja viņa aizgāja?

Puika iepleta acis. Jo viņa ir beigta.

Pāris sekunžu neviens neko neteica. Denijs prātoja, kāpēc abi bērni vēl nav iekāpuši autobusā un ka varbūt vajadzētu viņus palūgt to izdarīt.

-    Visiem jādodas uz Mailhaijas stadionu, meitene sacīja. Tā mēs dzirdējām pa radio.

-    Kas notiek stadionā?

-    Armija. Viņi teica, ka tur esot droši.

Spriežot pēc tā, ko Denijs bija redzējis, ari armija bija diezgan beigta. Bet Mailhaijas stadions vismaz būtu kāds mērķis. Tas viņam vēl nebija ienācis prātā. Kurp viņš brauca?

-    Mani sauc Eiprila, meitene sacīja.

Viņa ari atgādināja aprīli*. Jocīgi, ka dažreiz gadās tādi vārdi. Tie vienkārši šķiet piemēroti.

-    Es esmu Denijs, viņš attrauca.

-    Zinu, Eiprila noteica. Lūdzu, Denij! Ved mūs ātrāk prom.

7

"Tā nav īstā krāsa," Laila nolēma. "Nē, it nemaz nav īstā."

Toni sauca par "sviesta krēmu". Veikala paraugā krāsa bija maiga, gaiši dzeltena kā vecs palags. Bet tagad, kad Laila ar pilošu krāsas rullīti rokā pakāpās atpakaļ, lai novērtētu savu veikumu (goda vārds, viņa visu tā saķēpāja, kāpēc to nevarēja izdarīt Deivids?), tā izskatījās vairāk nu, kāda? Kā citrons. Kā elektrisks citrons. Virtuvē tādam nebūtu ne vainas gaišā, saulainā virtuvē ar logiem uz dārzu. Bet ne jau bērnistabā. "Dieva dēļ," viņa domāja, "tādu sienu dēļ bērns ne acu neaizvērs."

Cik nomācoši. Viss lielais darbs par velti. Uznest no pagraba kāpnes, izklāt lupatas, mesties rāpus, lai nosegtu grīdlīstes ar līmlenti, un tas viss tikai tāpēc, lai redzētu, ka būs jāiet atpakaļ uz veikalu un jāsāk viss no jauna. Viņa bija ieplānojusi pabeigt istabu līdz pusdienlaikam, lai krāsai būtu laiks nožūt, un tad varētu pielīmēt tapešu apmalīti ar ainiņām no Beatrises Poteres stāstiem. Deivids uzskatīja apmali par muļķīgu nosauca to par "sentimentālu" -, bet Lailai tas bija vienalga. Meitenes gados viņai ļoti patika trusītis Pēteritis. Viņa mēdza ierāpties tēvam klēpī vai saritināties savā gultiņā, lai jau simto reizi noklausītos, kā Pēteritis izbēga no mistera Makgregora dārza. Viņu Veleslejas nama dārzu ieskāva dzīvžogs, un Laila gadiem ilgi tajā meklēja zaķēnu zilā mētelītī pat pēc tam, kad bija beigusi tādām lietām ticēt.

Bet tagad trusītim Pēteritim būs jāpagaida. Laila sajuta gurduma vilni; viņai bija brīdi jāapsēžas vai jāatgulstas. No krāsas izgarojumiem reiba galva. Tā vien šķita, ka ir sabojājies gaisa kondicionētājs, bet vispār jau tagad, gaidot bērnu, viņa vienmēr jutās mazliet sakarsusi. Cerams, Deivids driz būs mājās. Slimnīcā gāja kā trakonamā. Vīrs vienreiz zvanīja, lai pateiktu, ka pārnāks vēlu, bet kopš tā brīža viņa vairs neko nezināja.

Laila nogāja lejā virtuvē. Tur valdīja drausmīga nekārtība. Izlietnē kaudzē krājās trauki, virtuves darba virsma bija vienos pleķos, un kājas lipa pie netīrās grīdas. Laila izbrīnījusies apstājās durvīs. Viņa nebija pamanījusi, ka viss ir tā aizlaists, un kur tad palikusi Jolanda? Kad viņa pēdējo reizi te bija? Parasti mājkalpotāja nāca otrdienās un piektdienās. Kas šodien par dienu? Paskatoties uz virtuvi, Laila domāja: varētu domāt, ka Jolanda te nav bijusi jau vairākas nedēļas. Nu labi, tās sievietes angļu valoda nebija nekāda izcilā, un dažreiz viņa izdarījās dīvaini, piemēram, sajauca tējkarotītes ar ēdamkarotēm (kā Deivids par to burkšķēja!) vai ari izmeta atkritumos neatvērtus rēķinus. Tamlīdzīgi kaitinoši izrīkojās. Bet Jolanda nebija no tādiem ļaudīm, kas neatnāktu uz darbu. Kādā ziemas rītā kalpotāja bija ieradusies ar tādu klepu, ka Laila to sadzirdēja pat augšstāvā; viņai nācās praktiski izraut grīdas mazgājamo birsti Jolandai no rokām, sakot: Por favor*, Jolanda, ļauj man palīdzēt, es esmu ārste. Soy medico[3]. (protams, mājkalpotājai bija bronhīts. Laila izklausīja viņas krūtis turpat virtuvē un pašrocīgi izrakstīja amoksicilīna recepti, skaidri zinot, ka Jolandai droši vien pat nav ārsta, nemaz nerunājot par veselības apdrošināšanas polisi.) Tā ka nūjā, Jolanda dažreiz izmeta pasta sūtījumus un sajauca sudrablietas, un ielika zeķes apakšveļas atvilktnēs, bet viņa bija ļoti strādīga, gluži nenogurdināma un vienmēr līksma, punktuāla nācēja; viņi ar saviem trakajiem darbalaikiem bija atkarīgi no Jolandas. Bet nu viņa pat nepiezvanīja.

Un vēl jau ari tas. Bet telefons laikam nestrādāja, un kā kronis visam nepienāca pasts. Ari avīzes ne. Deivids bija piekodinājis nekādā gadījumā neiet ārā, tāpēc Laila nebija to pārbaudījusi. Varbūt avīze mētājās uz piebraucamā ceļa.

Viņa izņēma no skapīša glāzi un atgrieza krānu. Kaut kur lejā atskanēja vaids, uzsprauslāja gaiss, un… nekā. Arī ūdens! Tad viņa atcerējās ūdens nebija jau ilgāku laiku. Nu vēl vajadzēs saukt arī sanitārtehniķi. Vai vismaz vajadzētu, ja strādātu telefons. Cik tipiski, ka Deividam gadījās nebūt mājās tieši tad, kad viss te klūgu groziņā kratās uz elli. Kāds dīvains izteiciens, ja tā padomā. Kāds tieši ir klūgu groziņš, un kā tas atšķiras no parasta groza? Tādu teicienu bija daudz, pat visvienkāršākie vārdi pēkšņi varēja šķist savādi, it kā nekad nebūtu dzirdēti. Autiņbiksītes. Maldīties. Sanitārtehniķis. Precējies.

Vai tiešām tā bija viņas doma apprecēt Deividu? Jo Laila neatcerējās, ka būtu domājusi: es apprecēšu Deividu. Tas droši vien būtu jādomā, pirms tiešām to ari izdara. Jokaini, ka vienā mirklī dzīve ir tāda, kāda ir, un jau nākamajā tu, cilvēk, vairs pat neatceries, ko izdarīji, lai tā būtu. Laila nevarēja teikt, ka viņa mīl Deividu. Viņš tai patika. Viņa to apbrīnoja. (Un kurš gan neapbrīnotu Deividu Senteru? Denveras Vispārējās slimnīcas Kardioloģijas nodaļas vadītāju, Kolorādo Elektrofizioloģijas institūta dibinātāju, vīrieti, kas skrēja maratonus un sēdēja valdēs, kam bija sezonas biļetes gan uz "Nuggets" basketbola spēlēm, gan operu un kas ik dienas izrāva nāvei no nagiem pacientus?) Bet vai tādas jūtas nozīmēja mīlestību? Ja nē, vai tiešām vajadzētu tādu vīrieti precēt tikai tāpēc, ka nēsā viņa bērnu (tas nebija plānots, tā vienkārši notika), un tāpēc, ka Deivids sev raksturīgā cēlsirdlbas uzplūdā paziņoja, ka rīkošoties, "kā pienākas". Kā tad pienācās rīkoties? Un kāpēc Deivids dažreiz nemaz nelikās kā Deivids, bet kāds cits, kas tikai atgādina Deividu, kas radīts pēc Deivida parauga, tāds cilvēka lieluma Deivida līdzinieks? Kad Laila izstāstīja tēvam par saderināšanos, viņa skaidri redzēja: viņš zināja. Tēvs sēdēja pie sava rakstāmgalda kabinetā starp savām mīļajām grāmatām un triepa līmi uz kuģa modelīša bugsprita. Patiesību pauda pavisam viegla kuplo uzacu pacelšana. Nūja, tēvs sacīja un nokremšļojies mirkli klusēja, līdz bija uzskrūvējis vāciņu nelielai līmes burciņai. Es varu saprast, ka tu šajos apstākļos varētu to gribēt. Viņš ir krietns vīrs. Ja vēlies, jūs varat precēties te.

Deivids patiešām bija krietns, un viņi tā ari izdarīja pavasara vētrā aizlidoja uz Bostonu. Viss bija sasteigts un saspiests, piedalījās tikai saujiņa radu un draugu, kas bija varējuši atbraukt pēdējā brīdī un neveikli stāvēja dzīvojamā istabā, kamēr viņi abi mija zvērestus (ceremonija ilga aptuveni divas minūtes), un tad ātri atvainojās un atvadījās. Pat ēdienu piegādātāji devās prom ātrāk. Neveiklībai nebija nekāda sakara ar Lailas grūtniecību. Viņa zināja, ka visi jūtas neveikli tāpēc, ka kāda trūkst.

Šī kāda trūka vienmēr.

Bet lai nu paliek. Ko tur daudz par Deividu un briesmīgajām kāzām (sajūta bija drīzāk kā bērēs) ar kaudzēm pārpalikuša laša un sniegu, un visu pārējo. Svarīgs bija mazulis un rūpes pašai par sevi. Ja pasaulei labpatika, tā miera vējos varēja klūgu groziņā kratīties uz elli. Nozīme bija bērnam. lā būs meitene; Laila bija viņu redzējusi ultrasonogrāfijā. Maza meitenīte. Sīkas rociņas, mazītiņas kājiņas, maza sirsniņa un plaušiņas Lailas siltajā ķermeņa sulā. Mazulītei patika žagoties. Ik! mazā žagojās. Ik! Ik! Ari tāds jocīgs vārds. Maziņā elpoja augļa ūdeni, diafragma sarāvās, uzgāmuris noslēdzās. Sinhrona diafragmas saraušanās jeb no latīņu vārda singult "elpas ieraušana šņukstot". Kad Laila medicīnas skolā to iemācījās, viņa nodomāja: oho. Vienkārši oho. Un, protams, viņa uzreiz sāka žagoties ari pati; žagojās puse studentu. Laila zināja, ka Austrālijā esot kāds vīrs, kurš visu laiku žagojoties jau septiņpadsmit gadus. To viņa bija redzējusi Today ziņās.

Šodien. Kas šodien par dienu? Laila bija iznākusi priekšnamā un pamazām atskārta, ka ir pavērusi aizkaru, lai paraudzītos ārā, it kā viņas domas būtu pacēlušās pirkstgalos, lai pamestu skatienu pāri malai. Nē, nekādas avīzes tur nebija. Ne Denver Post, ne New York Times, ne tās mazās vietējās lapeles, ko viņi uzreiz izmeta atkritumos. Caur stiklu viņa dzirdēja vasaras kukaiņu sanoņu kokos. Parasti uz ielas redzēja pāris garāmbraucošu mašīnu, svilpojošu pastnieku, auklīti ar bērnu ratiņiem, bet šodien neviena nebija. Atgriezīšos, kad uzzināšu ko vairāk. Paliec iekšā, aizslēdz durvis. Nekādā gadījumā neej ārā. Laila atcerējās, ka Deivids viņai tā teica. Viņa atcerējās, kā stāvēja pie loga un redzēja klusi aizslīdam vīra mašīnu jaunmodīgu, ar ūdeņradi darbināmu tojotu. Mīļo stundiņ, pat viņa braucamais bija tikumīgs! Ar tādu droši vien brauc pāvests.

Bet vai tur gadījumā nestaigā suns? Laila piespieda seju pie stikla. Pa ielas vidu cilpoja Džonsonu suns. Džonsoni dzīvoja divas mājas tālāk pavecāks pāris ar pieaugušiem bērniem: meita kaut kur aizprecējusies, un dēls mācās koledžā. Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā? Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā? Vienā no tiem. Misis Džonsone ("Sauciet mani par Sendiju!") bija pirmā kaimiņiene, kas atnāca tajā pašā dienā, kad Laila ar Deividu ievācās, ar kēksu un sirsnīgiem apsveikumiem. Kad Lailai nebija dežūras, viņa gandrīz katru vakaru redzēja kaimiņieni, dažreiz kopā ar vīru Džofu, vedam pastaigā Rosko lielu, līksmu zeltaino retrīveru, kas bija tik padevīgs, ka metās ar vēderu uz augšu, tiklīdz kāds tuvojās. ("Atvainojiet, mans suns ir gatavā labā feja," mēdza sacīt Džofs). Tas tur ārā bija Rosko, bet kaut kas nebija kārtībā. Viņš neizskatījās kā parasti. Dzīvnieka ribas izspiedās kā ksilofona taustiņi (mirkli Laila sajuta aizkustinājumu, atminoties, kā skolā bija spēlējusi ksilofonu un kā šķindēja bērnu dziesmiņa "Brāli Jēkab"), viņš gāja savādi bezmērķīgi, kaut ko turēdams mutē. Kaut ko… kustīgu. Vai Džonsoni zināja, ka suns ir pasprucis? Vai vajadzētu viņiem piezvanīt? Bet telefons nestrādāja, un Laila bija Deividam nosolījusies palikt mājās. Gan jau kāds cits viņu ieraudzīs un izsauksies: "Paskat, tas tak Rosko! Laikam būs pasprucis."

"Nolādēts, Deivid," Laila domāja. Virs mēdza būt tik savtīgs, tik neiejūtīgs tagad viņš bija prom un darīja sazin ko, bet viņa tikmēr bija te bez ūdens, bez telefona, bez elektrības un ar bērnistabu galīgi nepareizā krāsā. Krāsa nebija pat tuvu īstajai! Laila bija tikai divdesmit ceturtajā nedēļā, bet zināja, cik ātri paskries laiks. Vienu brīdi priekšā vēl vairāki mēneši, bet jau nākamajā nakts vidū jāsteidzas laukā pa durvīm ar mazu koferīti un pa galvu pa kaklu jātraucas uz slimnīcu, un tad jau tevi noliek uz muguras gaišā telpā, tu pūt un els, visu augumu plosa kontrakcijas, un nekas vairāk arī nenotiek līdz brīdim, kad piedzimst bērns. Un caur sāpju miglu tu sajūti kādu roku savējā un, atvērusi acis, blakus ieraugi Bredu ar neaprakstāmu sejas izteiksmi, tik skaistu šausmu un bezpalīdzības izteiksmi, un dzirdi viņa balsi sakām: "Stum, Laila, ir jau gandrīz galā, vēl vienu reizi, un viss." Un tu tā arī izdari, tu saņemies un atrodi spēku paveikt vēl pēdējo darbu un izstumt mazuli laukā. Un mierā, kas iestājas pēc tam, kad Breds, pār vaigiem līstot laimes asaru straumēm, tev pasniedz maģisko, autiņos satīto dāvanu tavu bērnu -, tu sajūti, cik dziļi un mūžīgi pareiza ir tava dzīve. Un tu zini, ka no visiem vīriešiem esi izvēlējusies tieši šo, jo tā tam bija jābūt, un ka jūsu mazulīte Eva, šī jaunā, siltā būtne, ko esat radījuši kopā, esat jūs abi vienā cilvēkā.

Breds? Kāpēc viņa domāja par Bredu? Deivids. Viņas vīrs bija Deivids, nevis Breds. Pāvests Deivs un viņa pāvesta auto. Vai kādreiz ir bijis tāds pāvests Deivids? Droši vien. Viņa bija metodiste. Viņa nebija īstā, kam to jautāt.

"Nu ko," Laila nodomāja, kad Rosko bija nozudis skatienam, "nu gan man vienreiz pietiek". Viņai bija līdz kaklam būt iesprostotai netīrā mājā. Lai Deivids dara, kā viņam tīk. Viņa neredzēja nekādu iemeslu tik skaistā jūnija dienā vienkārši tupēt iekšā. Uz piebraucamā ceļa stāvēja viņas vecais, uzticamais volvo. Kur somiņa? Kur maks? Atslēgas? Tepat jau ir, uz mazā galdiņa pie durvīm. Turpat, kur viņa to visu pirms kāda laika bija atstājusi.

Augšstāvā Laila iegāja tualetē ak Dievs, pods izskatījās tā, ka viņai par to negribējās pat domāt, un spogulī aplūkoja savu seju. Nē, diez kas nebija. Varētu padomāt, ka viņa ir izlīdusi no avarējuša kuģa mati spurojās kā žurkas midzenis, acis bija iegrimušas un nespodras. Āda šķita pavisam bāla, it kā viņa mēnešiem ilgi nebūtu bijusi saulē. Laila nebija no tām sievietēm, kam stundu jāpošas, lai izietu no mājas, bet vienalga. Viņai gribējās ieiet dušā, tomēr tas, protams, nebija iespējams. Laila samierinājās, apmazgājot seju ar ūdeni no krūkas, un berza ādu ar lupatiņu, līdz seja bija tīra un sārta. Viņa izsukāja matus, uzlika vaigu sārtumu, uzkrāsoja skropstas un uzklāja mazliet lūpu krāsas. Svelmē viņai mugurā bija tikai T krekls un biksītes. Laila iegāja guļamistabā, kur stāvēja notecējušas sveces un netīru drēbju kaudzes un oda pēc sagulētiem palagiem, un izvilka no skapja vienu no Deivida krekliem ar pagarinātu aizmuguri. Grūtāk bija izdomāt, ko vilkt apakšā, nekas vairs īsti nederēja. Laila izšķīrās par vaļīgiem džinsiem, kuros varēja iespīlēties, ja netaisīja ciet augšējo pogu, un apāva sandales.

Vēlreiz pie spoguļa. "Nav peļami," Laila nosprieda. Skaidri redzams uzlabojums. Galu galā viņa jau nekur īpaši negāja. Kaut gan būtu patīkami papusdienot, kad viss būs apdarīts. Pēc tik ilga laika mājās viņa to noteikti bija pelnījusi. Jāaiziet uz kādu jauku vietu, kur varēs ēst ārā. Nebija gandrīz nekā tik patīkama kā glāze tējas un salāti pavasara pēcpusdienā. "Cafй des Amis" tā būs visīstākā vieta. Viņiem bija burvīgs iekšpagalms ar smaržīgiem, ziedošiem vīteņiem un brīnišķīgu šefpavāru viņš reiz bija pienācis pie viņu galdiņa -, kurš mācījies "Cordon Bleu" pavāru skolā. Pjērs? Fransuā? Tas vīrs darīja īstus brīnumus ar mērcēm, izvilinot vispiesātinātākās garšas pat no vienkāršākajiem ēdieniem. Vīnā sautētais gailis bija tik gards, ka varēja vai mēli norīt. Bet visslavenākie bija "Des Amis" deserti, īpaši šokolādes suflē. Laila vēl nekad dzīvē nebija ēdusi kaut ko tik debešķīgu. Viņi ar Bredu pēc vakariņām vienmēr notiesāja vienu uz pusēm, cienājot viens otru kā pārītis pusaudžu, tik ļoti aizrāvušies viens ar otru, ka pasaule ap viņiem gandrīz neeksistēja. Kāds svētlaimīgs laiks aplidošana, visa dzīve paveras priekšā kā grāmatas lapas. Kā viņi smējās toreiz, kad Laila gandrīz norija saderināšanās gredzenu, ko Breds bija noslēpis suflē gaisīgajās krokās, un toreiz, kad Laila lietusgāzē aizsūtīja Bredu pakaļ kādam našķim piekodinot, ka derēs jebkas, kāda "KitKat" tāfelīte vai "AlmondJoyi" batoniņš vai vienkārši "Hershey's" šokolāde -, bet stundu vēlāk pamodās un ieraudzīja vīru stāvam guļamistabas durvīs, izmirkušu līdz pēdējai vīlītei, ar muļķīgu smaidu sejā un milzīgu plastmasas kārbu Fransuā (Pjēra?) slavenā šokolādes suflē tik daudz, ka varētu pabarot veselu armiju. Tāds bija Breds. Viņš bija apgājis restorānam apkārt līdz pagalma durvīm, kur vēl dega gaisma, un dauzījies pie tām tik ilgi, līdz kāds iznāca un paņēma viņa izmirkušo piecdesmit dolāru banknoti. Tas bija vismīļākais žests. "Dieva dēļ, Laila," Breds sacīja, kad viņa iebāza mutē pirmo karoti, "ja tu tā turpināsi, mazais pa pusei būs no šokolādes."

Bet nu jau viņa atkal sāka. Deivids. Tagad viņas vīrs bija Deivids Senters. Lailai patiešām bija jāsaņemas. Viņi ar Deividu gan nekad nebija kopīgi ēduši šokolādes suflē vai gājuši uz "Cafй des Amis", vai darījuši kaut ko tikai attāli līdzīgu. Deivids nebija romantiķis. Kā viņa varēja pieļaut, ka tāds vīrietis viņu pierunā apprecēties? It kā viņa būtu tikai vēl viens ķeksītis izskaistinātā paveicamo darbu sarakstā. Kļūt par slavenu ārstu darīts. Pataisīt Lailu Kailu grūtu darīts. Saglabāt godu darīts. Nelikās, ka Deivids zinātu, kas viņa tāda ir.

Laila nogāja lejā pa kāpnēm. Ārā spīdēja saule, piepildot priekšnamu kā zeltaina gāze. Pie durvīm viņu jau bija pārņēmis priecīgs satraukums. Kāda brīnišķīga atbrīvošanās! Pēc tik ilgas tupēšanas iekšā beidzot iziet laukā! Varēja tikai iztēloties, ko Deivids teiks, par to uzzinājis. Dieva dēļ, Laila, es taču tev teicu, ka tas nav droši. Tev jādomā par bērnu. Bet viņa jau ari domāja par bērnu; bērns bija iemesls. To Deivids nesaprata. Deivids, kurš bija pārāk aizņemts ar pasaules glābšanu, lai palīdzētu tikt galā ar bērnistabu, kurš brauca ar mašīnu, ko darbināja sparģeļi vai feju putekļi, vai labas domas, vai kas nu vēl, un kurš bija pametis Lailu vienu. Vienu! Un vēl ļaunāk vissliktākais bija tas, ka viņam nemaz nepatika Trusītis Pēterītis. Kā tas iespējams, ka viņai būs bērns no vīrieša, kam nepatīk Trusītis Pēterītis? Ko tas par viņu izteica? Kāds viņš būs tēvs? Nē, Deividam nav nekādas daļas par to, ko viņa dara, Laila nosprieda, paņemdama no priekšnama galdiņa savu somiņu un atslēgas, un atbultēja durvis. Viņam nav nekādas daļas par to, ka viņa iet laukā vai izkrāso bērnistabu dzelteni zaļu, cinobra sarkanu vai violetu. Lai viņš iet ieskrieties. Tieši tā.

Laila Kaila nopirks krāsu pati.

8

Direktora vietnieka kabinetā šī nebija laba diena. Šī diena, 31. maijs, Piemiņas diena, bet tas jau nebija svarīgi bija no tādām dienām, kad pienāk pasaules gals.

Kolorādo praktiski vairs nebija. Ar Kolorādo bija cauri. Denvera, Grilija, Fortkolinsa, Bouldera, Grendžankšena, Durango, tūkstošiem mazpilsētu pa vidu. Jaunākie gaisa uzņēmumi izskatījās kā no karadarbības zonas: uz šosejām avarējušas mašīnas, degošas ēkas, visur pilns ar līķiem. Dienā šķita, ka tur nekas nekustas, izņemot putnus milzīgus, riņķojošus barus, it kā Maitasputnu Augstākā Virspavēlniecība būtu devusi pavēles doties turp.

Vai kāds, lūdzu, varētu pateikt, kuram ienāca prātā nogalināt visu Kolorādo štatu?

Un vīruss kustējās. Tas izplatījās uz visām pusēm kā roka ar divpadsmit pirkstiem. Kad Iekšzemes Drošības departaments noslēdza visus lielos starpštatu ceļus tie raustīgie maitas nevarēja vien izkasīties no degošas mājas maisam gals bija vaļā. Šorīt SKC [4] jau bija apstiprinājuši saslimšanas gadījumus Kērnijā Nebraskā, Fērmingtonā Ņūmeksikā, Stērgisā Dienviddakotā un Laramī Vaiomingā. Un tie bija tikai tie gadījumi, par kuriem viņi zināja. Kanzasa un Jūta vēl neko neziņoja, bet tas bija vien laika jautājums, varbūt dažu stundu. Ziemeļvirdžīnijā bija pusseši vēl trīs stundas līdz rītausmai; rietumos piecas stundas.

Viņi vienmēr pārvietojās naktī.

Tikšanās ar Militāro padomi nenoritēja labi, bet Gilders to ari nebija gaidījis. Vispirms jau bija pati īpašo ieroču "problēma". Visai virsnieku kliķei nekad nebija sevišķi paticis īpašo ieroču departaments, un viņi ari īsti nezināja, ar ko tas nodarbojas un kāpēc nekādi nav saistīts ar militārajām varas iestādēm, un vēl saņem naudu no padomā tik! Zemkopības departamenta. (Atbilde: tāpēc, ka par zemkopību visiem nospļauties.) Militāristiem hierarhija bija vissvarīgākais kurš uzčurās visaugstāk un šie uzskatīja, ka īpašo ieroču departaments nevienam neatskaitās un sastāv no duča citu aģentūru un privātu pasūtītāju. Visvairāk tas līdzinājās spēlei ar trim kārtīm, kur dāma vienmēr ir kaut kur citur, nevis tur, kur tu iedomājies to esam. Kas attiecās uz to, ar ko ĪID nodarbojas… nu, Gilders bija dzirdējis palamas. "īpašais izklaides departaments". "īdošo idiotu departaments". "īpatnēji iluzora dirsa". Un vēl viņa iemīļotākais "īpaši indīgas duļķes". (Pat viņš bija pasācis to dēvēt par duļķēm.)

Tā nu direktora vietnieks Horess Gilders (vai vispār vēl bija palicis kāds, kas tiešām būtu direktors?) attapās sēžam pie viena galda ar Militāro padomi (pa visiem kopā šiem bija tik daudz zvaigznīšu un uzpleču strīpiņu, ka varētu noorganizēt meiteņu skautu pulciņu) un klāstām savu oficiālo novērtējumu par situāciju Kolorādo. (Atvainojiet, mēs radījām vampīrus; tobrīd tā šķita laba ideja.) Iestājās apstulbis klusums, visi gaidīja, kurš ierunāsies nākamais.

Paraudzīsim, vai esmu jūs sapratis pareizi, priekšsēdis ierunājās. Sakrustojis rokas, viņš paliecās uz priekšu. Gilders juta, kā padusē sariešas sviedru lāse un notek visa sāna garumā. Jūs nolēmāt modijicēt vecu vīrusu, lai pārvērstu duci uz nāvi notiesātu noziedznieku neiznīcināmos briesmoņos, kas pārtiek no asinīm, bet pat nedomājāt par to kādam izstāstīt?

Nē, tas netika gluži "nolemts". Sākumā Gilders nestrādāja ĪID. Viņš pārnāca uz departamentu tad, kad mainījās administratīvā vadība un kad caurajā maisā jau bija pazudis tik daudz naudas un ieguldīts tik daudz darba, ka viņš nevarētu neko apturēt pat tad, ja gribētu. Atbildīgie par projektu NOASS bija tik neskaidri saistīti, ka pat Gilders nezināja, kur viss sākas. Droši vien Nacionālās Drošības aģentūrā kaut gan viņam bija radusies sajūta, ka varbūt visu komandē vēl augstākstāvošas personas, varbūt pašā Baltajā namā. Bet, sēžot pretī Militārajai padomei, viņš saprata, ka tādiem sīkumiem nav nozīmes. Gilders jau trīs gadu desmitus strādāja aģentūrās, kur valdīja tāda slepenība, ka neviens patiesībā ne par ko nebija atbildīgs. Visādas idejas šķita uzrodamies pašas no sevis. Ko mēs izdarījām? Nē, mēs neizdarījām. Un tik prom uz papīra smalcinātāju! Un tūlīt tas pats notiks ar īpašo ieroču departamentu; droši vien ari ar pašu Gilderu.

Bet pagaidām bija kādam jāuzveļ vaina. Tikšanās ātri vien pārvērtās lielā klaigāšanā, un Gilderam cita pēc citas bija jāpacieš vārdiskas dunkas. Gilders jutās atvieglots, kad viņam lika atstāt telpu, jo zināja, ka nav viņa varā kaut ko mainīt. No šī brīža bruņotie spēki visu kārtos tā kā visas problēmas: nošaujot visu, ko ieraudzīs.

Var jau būt, ka Gilders varēja situāciju raksturot diplomātiskāk. Bet SKC sūtītie attēli runāja skaidru valodu. Trīs augstākais četras nedēļas, un vīruss nopostīs Čikāgu, Sentlūisu, Soltleiku. Sešas nedēļas, un būs jāvērš skatiens uz krastiem.

Vampīri, Dieva dēļ! Ko gan viņš bija domājis?

Ko visi bija domājuši?

Un tomēr nebija šaubu, ka LIrs kaut ko bija atradis. Dižais Jonass Līrs pat Gilders bijās no šī Hārvardas bioķīmiķa ar milzīgo inteliģences koeficientu, kurš faktiski pašrocīgi bija izgudrojis paleovirusoloģiju, iegūstot un uzrokot senus organismus mūsdienu vajadzībām. Līra profesionālajās aprindās visi pieņēma, ka kādu dienu viņš saņemšot Nobela prēmiju. Nu labi eksperimentam izmantot uz nāvi notiesātus noziedzniekus varbūt nebija visgudrākais gājiens. Tur viņi bija pārsteigušies. Un skaidrs, ka LIram nebija visi mājās. Tomēr bija jāatzīst, ka ideja pavēra iespējas. Piemēram, nemirt. Nekad. Faktors, kurā Gilders pēdējā laikā bija personiski ieinteresēts.

Viņa vienīgā cerība bija meitene.

Eimija bez uzvārda. Trīspadsmitais izmēģinājumu objekts, nolaupīta no kāda klostera Memfisā TenesI, kur viņu bija pametusi māte. Parakstot attiecīgos papīrus, Gilders diez cik labi nejutās. Dieva dēļ bērns! Kāds taču noteikti pamanīs, un pamanīja jau ari; kad Volgāsts meiteni atrada, viņu visā valsti meklēja gan Oklahomas Lielceļu policija, gan Savienoto Valstu federālā policija, un tas trakais Ričardss aiz sevis bija atstājis kaudzēm līķu. Mūķenes klosteri nošautas miegā. Pārītis mazpilsētas policistu. Seši cilvēki kafejnīcā viņu vienīgais nodarījums bija ienākt pabrokastot vienlaikus ar Volgāstu un to meiteni.

Bet Gilders nevarēja atteikt prasībai atgādāt meiteni tā nāca no paša Lira. Katram noziedzniekam injicēja mazliet citādu vīrusa variāciju, bet sekas vienmēr bija tās pašas. Saslimšana, koma, pārvērtība, un tad neviens nepaguva ne attapties, kad šie jau kājām gaisā karājās pie griestiem un ķidāja trušus. Bet Eimijas vīruss bija citāds. Tas nebija iegūts no Feninga, tā Kolumbijas Universitātes bioķlmiķa, kas inficējās Lira neveiksmīgajā ekskursijā uz Bolīviju; tas bija no tūristu grupas, ar kuru viss ari sākās, no vēža pacientiem slimības pēdējā stadijā, kas bija devušies džungļos ar ekotūrisma grupu "Pēdējā vēlēšanās". Visi bija nomiruši mēneša laikā: trieka, sirdslēkme, aneirisma. Ķermeņi vienkārši uzsprāga. Bet pirms tam viņu stāvoklis ievērojami uzlabojās; kādam vīrietim pat pilnībā atauga mati, un visi nomira, atbrīvojušies no vēža. Saprast, kas tieši LIram padomā, bija bezcerīgi, bet viņš bija nolēmis, ka šis variants būs īstais. Vajadzēja tikai noturēt pie dzīvības pirmo izmēģinājumu objektu. Tam viņš bija izvēlējies Eimiju jaunu, veselīgu meiteni.

Un viņam bija taisnība. Gilders zināja, ka tā ir. Jo Eimija vēl bija dzīva.

Gildera birojs atradās Fērfeksas apgabalā zemas, necilas valdības biroju ēkas trešajā stāvā ĪID dalīja telpas ar Tehnoloģiju vērtēšanas nodaļu. Iekšzemes drošības departamenta īpašo enerģētikas uzdevumu vienību, Valsts Okeāna un atmosfēras administrāciju un bērnudārzu -, no tā pavērās skats uz 66. starpštatu šoseju. Bija pirmdiena pēc Piemiņas dienas nedēļas nogales, taču satiksmes gandrīz nebija. Daudzi jau bija atstājuši pilsētu. Gilders iztēlojās, ka tagad liela daļa ļaužu izmanto senus uzaicinājumus ciemos. Pie vīramātes kaut kur Ņujorkas štatā. Pie drauga, kam kalnos ir brīvdienu namiņš. Bet visa gaisa satiksme bija slēgta, tāpēc nekur tālu tikt nevarēja, un beigās tam arī nebūs nozīmes. No dabas nenoslēpsies. Vismaz tā Horess Gilders bija dzirdējis.

Meitenei kaut kā bija izdevies tikt prom no Kolorādo. Pirmajās stundās viņas signālu uztvēra Vaiomingas dienvidos. Tas nozīmēja, ka Eimija atrodas mašīnā un nav viena kāds sēdēja pie stūres. Pēc tam viņa pazuda. Eimijas datu raidītājam bija īss darbības rādiuss, un tas bija pārāk vājš, lai signālu uztvertu ar satelītiem. Meitenei bija jāatrodas dažu jūdžu attālumā no sakaru torņa, un ne jau kaut kāda sakaru torņa, bet no tāda, kas būtu savienots ar valsts izsekošanas tīklu. Vaiomingas dienvidos, ja vien turējās nostāk no galvenajiem ceļiem, nebūtu grūti no tāda izvairīties. Tagad viņa varēja būt jebkur. Ar Eimiju kopā bija gudrs cilvēks.

Gildera domu pavedienu pārrāva klauvējiens pie durvīm; viņš apcirtās otrādi un ieraudzīja durvīs stāvam departamenta galveno tehniķi Nelsonu. Jēziņ, kas tad nu?

-    Man ir labi un slikti jaunumi, Nelsons paziņoja.

Viņš, kā parasti, bija ģērbies melnā T kreklā un džinsos; netīrās pēdas bija iegrūstas iešļūcenēs. Nelsons bija Rodsa stipendiāts ar ātru valodu un nevis ar vienu, bet diviem doktora grādiem Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā bioķīmijā un modernajās informācijas sistēmās. Viņš bija krietni gudrāks par jebkuru citu šajā ēkā un to pilnīgi skaidri apzinājās. Nelsonā vēl bija saglabājusies jauniešu tieksme uzskatīt pasauli par viegli kaitinošu problēmu virkni, ko radījuši ne tik forši un gudri cilvēki kā viņš pats. Viņu attiecības gan bija sirsnīgas, bet Nelsonam bija paradums izturēties pret Gilderu kā pret pavecāku drebelīgu radagabalu, kas gan ir cienījams, taču nekam daudz neder. Gilderu dzina izmisumā fakts, ka pret viņu šādi izturas puisis, kas matus ķemmēja varbūt katru ceturto dienu, tomēr bija jāatzīst, ka gluži bez pamata tas nav. Nelsonam bija divdesmit astoņi gadi, bet Gilderam piecdesmit septiņi, un it viss Nelsonā lika viņam justies vecam.

-    Vai par viņu ir kas zināms?

-    Nada*. Nelsons pakasīja reto bārdeli. Neuztveram nevienu no viņiem.

Nekā. (Spāņu vai.)

Gilders paberzēja no negulēšanas sūrstošās acis. Bija jādodas mājās nomazgāties dušā un uzvilkt tīru uzvalku. Viņš nebija izgājis no biroja jau divas dienas un bija tikai mazliet nosnaudies uz dīvāna un ēdis vienīgi mēslus no uzkodu automāta. Arī pirksti sagādāja raizes. Tie kļuva nejūtīgi un kņudēja.

-    Vai tu kaut ko teici par labiem jaunumiem?

-    Kā nu uz to raugās. No runas brīvības viedokļa droši vien diez kas nav, bet izskatās, ka beidzot kāds aizbāzis muti tam trakajam Denverā. Domāju varbūt Nacionālās drošības aģentūra, vai arī viņam beidzot tika klāt viens no Līra mīļdzīvnieciņiem. Lai nu kā, tas tips ir atslēdzies uz visiem laikiem.

Denveras pēdējais cietoksnis. Gilders, gluži kā visi citi, bija redzējis viņa video. Jāteic, tam tipam patiešām bija iekšas. Par viņa identitāti bija dažādas teorijas, bet vispārējais viedoklis sliecās uz versiju, ka viņš ir izbijis militārists no īpašajiem bruņotajiem spēkiem vai Ūdens, gaisa un zemes spēkiem.

-    Un kādi tad ir sliktie jaunumi?

-    No SKC nupat pienāca jauni dati. Izskatās, ka sākotnējā algoritmā nebija ierēķināta šo radījumu lielā apetīte. Ja jautātu man, es to būtu varējis pateikt uzreiz. Vai nu tā, vai arī kāds vasaras praktikants, sapņodams par pēdējo reizi, kad vālēja savu skuķi, ielika komatu nepareizā vietā.

Dažreiz saruna ar Nelsonu atgādināja piecgadnieka savaldīšanu. Ģeniāls, bet vienalga piecgadnieks. Lūdzu, nerunā aplinkus.

Nelsons paraustīja plecus. Balstoties uz pašreizējām aplēsēm, rādās, ka termiņi būs vēl īsāki. Varētu būt aptuveni trīsdesmit deviņas dienas.

-    Tas ir, līdz viņi būs pie krasta?

-    Ē… ne gluži.

-    Kur tad?

-    Pa visu Ziemeļamerikas kontinentu.

Gildera acis aizmigloja pelēka ēna; viņam bija jāapsēžas.

-Virspavēlniecībā jau gatavo atbildi, Nelsons turpināja. Es teiktu, ka viņi mēģinās ar uguni. Sāks ar lielajām pilsētām un tad svilinās visu, kas būs palicis pāri.

-    Žēlīgais Dievs!

Nelsons savilka uzacis. Visumā vēl būsim lēti tikuši cauri. Es zinu, ko es darītu, ja būtu, teiksim, Krievijas prezidents. Es nekādā gadījumā neļautu šitam tikt pāri okeānam.

Nelsonam bija taisnība, un Gilders to zināja. Viņš atskārta, ka labā roka dreb. Gilders to satvēra kreisajā plaukstā, vienlaikus mēģinot apvaldīt spazmas un izlikties, ka viņš uzvedas dabiski.

-    Viss kārtībā, bos?

Nu bija sākusi trīcēt ari labā kāja. Gilders sajuta neizprotamu vēlmi smieties. Droši vien no stresa. Viņš ar pūlēm norija siekalas, rīklē sagaršodams žulti.

-    Atrodi to meiteni.

Kad Nelsons bija prom, Gilders dažas minūtes pasēdēja un mēģināja saņemties. Trīce bija pārgājusi, bet vēlme smieties ne šo simptomu dēvēja par "emocionālu nesaturēšanu". Beigās viņš vienkārši padevās un izspieda īsu, atvieglojošu rējienu. Jēziņ, viņš izklausījās apsēsts! Cerams, ārpusē neviens neko nedzirdēja.

Direktora vietnieks izgāja no ēkas, izdzina no garāžas mašīnusmilškrāsas tojotu un brauca uz savu māju Arlingtonā. Gribējās nomazgāties, bet pēkšņi šķita, ka tas prasa pārāk lielu piepūli. Gilders ielēja sev viskiju un ieslēdza televizoru. Nepagāja ilgs laiks, līdz visi kanāli, pat ieskaitot "Weather Channel", ārkārtas situācijai izdomāja lipīgu apzīmējumu ("Nācijas krīze" utt.) un visi reportieri izskatījās nomocīti un neizgulējušies, īpaši tie, kas sniedza reportāžas kaut kur no šosejas malas fonā redzēja kukurūzas laukus, garām gliemeža gaitā vilkās garas automašīnu rindas; bēgļi bezjēdzīgi taurēja. Visa valsts bija iestrēgusi kā tāda bojāta transmisija. Gilders pārbaudīja pulksteni20.05. Pēc nepilnas stundas valsts vidū satumsīs.

Viņš piecēla nepaklausīgo ķermeni no dīvāna un uzkāpa augšā. Kāpnes to dēļ Gilders bija raizējies par nākotni. Ko viņš darīs, kad vairs nevarēs uzkāpt pa kāpnēm? Bet tagad tam nebija nozīmes. Lielajā vannasistabā Gilders atgrieza dušu un izģērbās līdz bokseršortiem; kamēr ūdens sasila, viņš nostājās pie spoguļa. Jocīgākais, ka viņš neizskatījās īpaši slims. Varbūt mazliet vājāks. Savulaik viņš sevi bija uzskatījis par diezgan atlētisku reiz pat bija piedalījies bezceļu skrējienā Bovdoinas Nacionālajā dabas liegumā -, taču tas laiks jau sen bija garām. Viņa darbs ar visām prasībām par slepenību nepieļāva laulības, bet Gilderam pat vēl krietni pēc četrdesmit gadu vecuma bija izdevies ja ne likt uz sevi atskatīties, tad vismaz negarlaikoties. Viņš bija izbaudījis vairākas diskrētas dēkas, kurās abām pusēm nebija nekādu neskaidrību. Gilders lepojās, ka visu ir tik labi nokārtojis, taču kādu dienu dēku vienkārši vairs nebija. Skatieni, kas būtu varējuši aizķerties, pārslīdēja viņam pāri, sarunas, kas agrāk bija vien izsmalcināts ievads, nekur nenoveda. Gilders sprieda, ka tas laikam ir neizbēgami, taču iepriecinoši nebija vienalga. Viņam bija stūrains zods, kas reiz šķita skarbs, bet nu tam pāri kārās vaigi. Pāri pakausim bija sasukātas pašķidras matu šķipsnas, ne īpaši veiksmīgi pūloties noslēpt rēgaini bālo ādu. Maisiņi zem acīm, ļumīgs vēders, tievas, vārgulīga paskata kājas. Nekā skaista, bet ari nekā tāda, ar ko viņš nebūtu samierinājies kā ar vēla pusmūža neizbēgamo deģenerāciju.

Pēc skata nemūžam nevarētu pateikt, ka viņš mirst.

Gilders nomazgājās dušā un uzvilka tīru uzvalku. Skapī nebija gandrīz nekā cita. Necilais ietērps divrindu pogu žakete (parasti tumšzila, bet dažreiz pelēka ar tik tikko manāmām svītriņām, vasarā pa reizei no haki krāsas poplīna) virs gaišzila vai iestīvināta balta krekla un kaklasaite, kas neitralitātē varētu mēroties ar Šveici, bija tā saaudzis ar Gildera patību, ka viņš jutās kails, ja uzvilka kaut ko citu. Uzmanīgi turēdams līdzsvaru, vīrietis nokāpa lejā dzīvojamā istabā, kur televīzija cītīgi izbrēca nelāgu ziņu virkni. Ēstgribas nebija, bet viņš mikroviļņu krāsnī uzsildīja saldētu lazanju, stāvēdams klāt, kamēr ačgārni ritēja sekundes. Gilders apsēdās pie galda un centīgi pūlējās ēst, bet no diazepāma visam bija sāja un mazliet metāliska piegarša un rīkle joprojām likās aizžņaugta, it kā viņš būtu aplicis divus izmērus mazāku apkaklīti. Ārsts bija ieteicis pamēģināt piena kokteiļus vai kaut ko mīkstu, piemēram, makaronus, bet Gilders nespēja sevi piespiest meklēt glābiņu mazuļu ēdienos. Ja ar to sāks, viss ies tikai uz leju.

Viņš izmeta neapēsto lazanju atkritumos un vēlreiz pārbaudīja laiku. Mazliet pāri deviņiem. Nu ko valsts vidienē jau notiek tas, kas notiek. Gan Nelsons piezvanīs, ja Gilderu vajadzēs.

Viņš izgāja no mājas un brauca uz Maklīnu. Gaidīja drūms pienākums, bet vienīgi viņš varēja to paveikt. Ēka atradās gabaliņu no ceļa, un tās priekšā pletās plašs, zaļš zāliens. Pie iebrauktuves bija zīme ar uzrakstu ŠADOVDEILAS REHABILITĀCIJAS CENTRS. Gilders parādīja savu autovadītāja apliecību reģistratūras medicīnas māsai un devās dziļāk ēkā pa gaiteni, kas oda pēc zālēm un ko rotāja masu produkcijas glezniņas ar zaļiem laukiem un vasaras saulrietiem. Te bija klusi, pat klusāk nekā parasti ap šo laiku. Apkārt vienmēr grozījās sanitāri, un kopējā istabā pulcējās pacienti, kam vēl bija kāds labums no sabiedrības. Šovakar te bija kā kapā.

Gilders piegāja pie tēva istabas durvīm un, klusi pieklauvējis, tās atvēra, negaidot atbildi.

-    Papu, tas esmu es.

Tēvs bija iesēdināts ratiņkrēslā pie loga. Viņa apakšžoklis nokarājās, sejas muskuļi bija tik ļengani kā pankūku mīkla. No vecā mutes uz papīra lācīti ap kaklu stiepās slienu pavediens. Kāds viņu bija saģērbis notraipītā treniņtērpā un ortopēdiskās kurpēs ar līplentes aizdari. Gilderam ienākot, viņš nekādi neizrādīja, ka būtu dēlu pazinis.

-    Kā klājas, papu?

Gaiss ap tēvu oda pēc urīna. Alcheimers bija tādā stadijā, ka vecais virs vairs nevienu nepazina, taču viņa ķermenis vēl funkcionēja. "Cik šausmīgi," Gilders domāja, "cik prāts ir vientuļš". Bet tēva klusēšana un sajūta, ka viņa te nemaz nav, nebija nekas jauns. Tāpat kā tagad mirstot, ari dzīvē viņš bija bijis salts vīrs, gandriz kā rāpulis. Gilders zināja, ka tēvs vienkārši bija tā audzināts viņš bija mazpilsētas piensaimnieku dēls, ģimene trīs reizes nedēļā gāja uz baznīcu un paši kāva cūkas -, tomēr nespēja nenosodīt tēvu par bērnību, kad bija cerējis uz tāda cilvēka uzmanību, kurš to vispār nespēja izrādīt. Piedzimstot viņš bija prasījis tēvam mazumiņu, kaut ko pavisam dabisku izturēties pret viņu kā pret dēlu. Būtu vajadzējis tikai pa kādai bumbas spēlei rudens pēcpusdienās, pa kādai uzslavai, intereses izrādīšanai par viņa dzīvi. Gilders visu bija darījis pareizi: labas atzīmes, uzcītība klasē un sporta laukumā, koledža un ātra kļūšana par derīgu pieaugušo. Tomēr tēvam par to visu gandriz vai neatradās nekā, ko teikt. Patiesībā Gilders neatminējās nevienu reizi, kad tēvs būtu sacījis, ka viņu mīl, vai būtu viņam mīļi pieskāries. Tēvam vienkārši bija vienalga.

Vissmagāk tas skāra Gildera māti, no dabas sabiedrisku sievieti. Vientulība viņu grūda alkoholismā, un beigu beigās viņa no tā nomira. Pēdējos gados Gilders bija sācis uzskatīt, ka māte meklēja mierinājumu citur, ka viņai bija dēkas un varbūt ne viena vien. Pēc tam kad tēvu pārveda uz Šadovdeilu, Gilders tīrīja Elbānijas māju (tajā valdīja drausmīga nekārtība, visi skapīši un atvilktnes bija piestūķēti ar drazu) un mātes tualetes galdiņā uzgāja samta kastīti no "Tiffany". Ielūkojies iekšā, viņš atrada rokassprādzi dimantu rokassprādzi. Tā droši vien maksāja tik daudz, cik viņa tēvs celtniecības inženieris nopelnīja gada laikā. Tādu rotu viņš nevarētu atļauties, un kastītes atrašanās vieta atvilktnes dibenā aiz novalkātu cimdu un lakatu kaudzes Gilderam vēstīja, ka tā ir dāvana no mīļākā. Kas viņš tāds bija? Māte bija sekretāre kādā juridiskā uzņēmumā. Vai kāds no uzņēmuma juristiem? Kāds nejauši satikts svešinieks? Kāda no jauna uzliesmojusi jaunības mīlestība? Gilderu iepriecināja tas, ka māte bija atradusi mazumiņu laimes, kas padarītu gaišāku viņas vientulīgo esību, taču šis atklājums ari lika iegrimt depresijā, kas nerimās vairākas nedēļas. Ar māti bija saistītas viņa vienīgās siltās bērnības atmiņas. Tomēr viņas dzīve, viņas īstā dzīve, dēlam bija noslēpums.

Tēva apciemošana vienmēr uzjundīja šis atmiņas. Promejot Gilders bieži jutās tik ļoti nomākts vai ari vārījās tādās vārdos neizteiktās dusmās, ka nespēja skaidri domāt. Gilderam bija piecdesmit septiņi gadi, tomēr viņš joprojām ilgojās pēc kādas zīmes, ka ir pamanīts.

Viņš nolika istabas vienīgo krēslu tēvam priekšā. Vecā vīra galva, tik kaila kā zīdainim, bija dīvainā leņķī nokārusies uz pleca. Gilders paņēma no naktsskapīša lupatu un noslaucīja viņam no zoda siekalas. Uz paplātes stāvēja atvērts vaniļas pudiņa trauciņš un plāna metāla karote.

-    Kā tu jūties, papu? Vai pret tevi labi izturas?

Klusums. Tomēr Gilders galvā dzirdēja tēva balsi aizpildām tukšumu.

Tu joko, vai? Paskaties tak uz mani, Dieva dēļ! Visi ar mani runā tā, it kā es būtu bērns. Kā tu domā, kā man klājas, vējgrābsli?

-    Redzu, ka neesi apēdis saldo. Vai gribi pudiņu? Kā būtu ar pudiņu?

Nolāpītais pudiņš! Neko citu te vispār nedod. Pudiņš brokastīs, pudiņš

pusdienās, pudiņš vakariņās. Kaut kādi puņķi.

Gilders ielika karoti deserta tēvam starp zobiem. Vecais virs automātiski nošmakstināja lūpas un norija pudiņu.

Paskaties uz mani. Domā, mana dzīve ir rožu dārzs? Es siekalojos un sēžu paša mīzalos.

-    Nezinu, vai pēdējā laikā esi skatījies ziņas, Gilders runāja, ielikdams tēvam mutē vēl vienu karoti pudiņa. Manuprāt, tev būtu kaut kas jāzina.

Ja? Nu tad saki vien un liec mani mierā.

Bet ko tad Gilders gribēja teikt? Ka mirst? Ka visi mirs, tikai vēl to nezina? Ko tāda informācija varētu līdzēt? Viņu stindzināja kāda doma. Kas notiks ar viņa tēvu, kad visi būs prom ārsti un medmāsas, un sanitāri? Gilders bija pārāk aizņemts ar visiem pēdējo nedēļu notikumiem, lai par to iedomātos. Jo pilsēta tukšojās; drīz vien pēc pāris nedēļām vai pat tikai dienām visi jozīs prom, ko kājas nes. Gilders atcerējās, kas Ņūorleānā notika pēc viesuļvētrām Katrīnas un Vanesas stāstus par vecīšiem, kuri bija pamesti paši savos izkārnījumos un lēni mira no bada un slāpēm.

Vai dzirdi mani, vējgrābsli? Te nu tu sēdi ar varen stulbu ģīmi. Kas tad nu tā sasvilis, ka nāci man to pateikt?

Gilders papurināja galvu. Nekas, papu. Nekas svarīgs. Viņš ielika tēvam mutē pēdējo karoti pudiņa un noslaucīja muti ar lupatu. Atpūties, labi? viņš sacīja. Redzēsimies pēc dažām dienām.

Zini, tava māte bija palaistuve. Palaistuve palaistuve palaistuve…

Gilders izgāja no istabas. Tukšajā gaitenī viņš apstājās, lai atvilktu elpu. Balss nebija īsta. To viņš saprata. Bet vienalga Gilderam reizēm šķita, ka tēva prāts ir pametis ķermeni un apmeties viņa paša galvā.

Gilders atgriezās pie reģistratūras galda. Jauna latīņamerikāņu izcelsmes medmāsa pašlaik ar zīmuli aizpildīja krustvārdu mīklu.

-    Manam tēvam jāapmaina autiņbikses.

Viņa nepacēla skatienu. Viņiem visiem ir jāapmaina autiņbikses. Kad Gilders neizkustējās no vietas, meitene uz viņu žigli paskatījās. Viņas acis bija ļoti tumšas un bagātīgi uzkrāsotas. Es kādam pateikšu.

-    Dariet tā, lūdzu.

Pie durvīm viņš apstājās. Medicīnas māsa jau bija atsākusi darboties ar savu mīklu.

-    Nu tad pasakiet kādam, nolādēts!

-    Es jau sacīju, ka pateikšu.

Gilderu pārņēma neganta vēlme aizstāvēt, lā vien gribējās iegrūst zīmuli tā skuķa rīklē. Paceliet to nolāpīto klausuli, ja pati negrasāties neko darīt!

Viņa nopūtusies pacēla klausuli un uzgrieza numuru. Te Mona no reģistratūras. Gilderu simt divdesmit sestajā vajag pārtīt. Jā, viņa dēls ir te. Labi, es viņam pateikšu. Viņa nolika klausuli. Vai esat apmierināts?

Jautājums bija tik absurds, ka viņš pat nezināja, ko lai te atbild.

Gilders nenomirs tā kā viņa tēvs tieši pretēji. ALS amiotrofiskā laterālā skleroze, ko plašāk pazīst kā Lū Gēriga slimību. Vispirms neklausīs galvenās motoriskās funkcijas, muskuļi tikai savilksies spazmās, tad atrofēsies un kļūs nelietojami, pēc tam zudīs runas un rīšanas spējas. Spontānie smiekli un raudas bija noslēpums neviens īsti nezināja, kāpēc tā notiek. Beigās viņš nomirs pie respiratora, gulēdams pilnīgi nekustīgi, nevarēdams ne pakustēties, ne parunāt. Bet visļaunākais bija tas, ka it nemaz nezudīs domāšanas un prāta spējas. Atšķirībā no tēva, kuram pirmais neklausīja prāts, Gilders savu sabrukumu izdzīvos, esot pie pilnas apziņas. Viņš būs dzīvs mironis, un viņa vienīgā sabiedrība būs kāda īdzīga medicīnas māsa.

Gilders apzinājās, ka, uzzinot diagnozi, bija izdzīvojis dziļa šoka periodu. H viņš izskaidroja savu muļķīgo gājienu ar Šonu protams, tas nebija viņas īstais vārds. Gilders divus gadus otrdienās gāja pie viņas vienmēr uz dzīvokli, ko bija sarūpējuši meitenes darba devēji. Viņa bija tumšādaina, slaida, ar mazliet ieslīpām acīm un tik jauna, ka varētu būt Gildera meita. Bet ne jau tāpēc meitene viņam tā patika būtu bijis pat labāk, ja viņa būtu vecāka. Vispirms Gilders sastapa Šonu kādā servisā, bet pēc pārbaudes laika viņam atļāva zvanīt viņai pašai. Pirmajā reizē viņš nervozēja kā koledžas zeņķis. Ilgāku laiku viņš nebija bijis kopā ar sievieti un baiļojās, vai tikai viss būs, kā nākas; ja tā padomā, pavisam nejēdzīgas raizes. Bet Šona viņu ātri nomierināja, uzņemdamās visu vadību. Rituāls vienmēr bija vienāds. Gilders nospieda zvana pogu ārpusē. Atskanēja dūciens, durvīm atveroties. Viņš uzkāpa uz dzīvokli, un Šona tur gaidīja vaļējās durvis ar aicinošu smaidu sejā, tērpusies melnā kokteiļkleitā, zem kuras bija grezna mežģīņu un zīda veļa. Pāris pieklājības frāžu kā starp mīļākajiem, kas satikušies pēcpusdienā, tad neuzkrītoši nolikta naudas aploksne uz naktsskapīša un tad galvenais. Gilders vienmēr izģērbās pirmais un tad vēroja, kā izģērbjas viņa ļaujot kokteiļkleitai nokrist uz grīdas kā aizkaram un karaliski izkāpjot no tās laukā. Viņa mīlējās aizrautīgi, nemāksloti un ne pārāk profesionāli, un nedaudzajās minūtēs Gildera prātā iestājās tāds miers, kam nespēja līdzināties nekas cits visā pasaulē. Vīrieša atvieglojuma mirkli Šona vēl un vēlreiz atkārtoja viņa vārdu, balsij kāpjot pavisam pārliecinošā sievietes baudas tēlojumā, un Gilders jutās tā, it kā peldētu skaņās un sajūtās, it kā slīdētu tajās, kā sērferis noslīd no viļņa rāmā krastā.

"Kāpēc tu nenāc biežāk?" viņa pēc tam jautāja. "Vai tev patīk tas, ko es daru? Nevienas citas nav, vai ne? Es gribu tev būt vienīgā, Gilder." "Man ļoti patīk," viņš atbildēja, glāstīdams meitenes samtainos matus. "Es ne ar vienu citu nespētu būt laimīgāks."

Gilders par meiteni it neko nezināja, vismaz neko īstu. Tomēr vairākas nedēļas pēc diagnozes paziņošanas vīrieša prāts spēja glābties tikai absurdajā iedomā, ka ir viņā iemīlējies. Tagad, to atminoties, sametās kauns, un psiholoģiskais konteksts bija acīmredzams viņš negribēja nomirt viens. Bet tobrīd Gilders bija pilnīgi pārliecināts. Viņš bija neprātīgi, bezcerīgi iemīlējies, un vai tad nebūtu iespējams, pat ļoti iespējams, ka Šona jūt to pašu? Vai to viņa domāja, sakot, ka grib viņam būt vienīgā? Jo tas, ko abi darīja un teica viens otram, nevarēja nebūt īsts; viss notika tā, kā varēja notikt tikai ar pāri, ko saista patiesas jūtas.

Un tā tālāk un tā joprojām, līdz Gilders uzskrūvējās tiktāl, ka domāja vairs tikai par Šonu. Viņš izlēma, ka meitenei kaut ko uzdāvinās savas mīlestības simbolu. Kaut ko dārgu, kas būtu viņa jūtu cienīgs. Dārglietu. Dāvanai jābūt dārglietai. Un nevis kaut kam jaunam no veikala, bet kam personiskākam mātes dimantu rokassprādzei. Lēmuma iedvesmots, viņš ietina "Tijfany" kārbiņu sudrabainā papīrā un aizbrauca uz Šonas dzīvokli. Nebija otrdiena, bet tas nekas. Viņa jūtas nevarēja pieskaņot kaut kādai dienaskārtībai. Gilders piezvanīja un gaidīja. Paskrēja vairākas minūtes; tas bija savādi, jo parasti Šona uz zvanu atsaucās ļoti ātri. Viņš piezvanīja vēlreiz. Šoreiz skaļrunis iesprakšķējās un viņas balss ierunājās: Jā?

-    Te Horess.

Klusums. Tevis nav sarakstā. Vai arī ir? Varbūt es esmu vainīga. Vai tu zvanīji?

-    Man tev kaut kas ir.

Skaļrunis šķita apklusis pavisam. Bet tad: Pagaidi mirklīti.

Aizritēja dažas minūtes. Gilders izdzirdēja lejup pa kāpnēm steidzamies soļus. Varbūt zvans nestrādāja; Šona nāca lejā atvērt durvis. Bet ap stūri pagriezies stāvs nebija Šona. Tas bija kāds vīrietis. Nācējs izskatījās apmēram sešdesmit gadus vecs, plikpaurains un drukns, ar sivēna purnam līdzīgu krievu gangstera ģīmi, ģērbies saburzītā svītrotā uzvalkā un vaļīgu kaklasaiti. Bija pilnīgi skaidrs, ko viņa parādīšanās nozīmē, tomēr Gildera satrauktais prāts atteicās šo sakarību saprast. Vīrietis izgāja pa durvīm, ceļā uzmezdams Gilderam paviršu skatienu.

-    Tev paveicies, viņš noteica un piemiedza ar aci.

Gilders steidzās augšā pa kāpnēm. Viņš trīs reizes pieklauvēja un kūsājošā nepacietībā gaidīja. Beidzot durvis atsprāga vaļā. Šonai mugurā nebija kleitas, bija tikai viduklī sasiets zīda ritatērps. Mati bija izspūruši, kosmētika izsmērēta. Varbūt viņa bija snaudusi.

-    Hores, ko tu te dari?

-    Piedod, viņš atvainojās, piepeši aizelsies. Zinu, ka būtu vajadzējis piezvanīt.

-    Godīgi sakot, tagad nav tas labākais brīdis.

-    Es tikai uz mirkli. Lūdzu, vai varu ienākt?

Meitene skeptiski viņu uzlūkoja, bet tad šķietami atmaiga. Nu ko, labi. Bet ātri.

Šona pakāpās malā, lai viņš varētu ieiet iekšā. Dzīvoklī kaut kas bija citādi, tikai Gilders nesaprata, kas tieši. Viss šķita netīrs, gaiss nepatīkami piesmacis.

-    Klau, ko tad es tur redzu? Meitene pētīja sudraba papīrā ietīto kastīti. Hores, tā nu gan nevajadzēja.

Gilders pasniedza velti viņai. Tas tev.

Meitenes acīs iemirdzējās silta uguns; viņa attina papīru un izņēma rokassprādzi.

-    Paskat tik, cik uzmanīgi! Cik skaisti.

-    Tas ir mantojums. Rokassprādze piederēja manai mātei.

-    Tad tā ir vēl īpašāka. Meitene žigli noskūpstīja Gilderu uz vaiga. Dod man mirkli laika sakopties, un es tūlīt būšu pie tevis, mīļais.

Viņu pāršalca nevaldāmas mīlestības vilnis. Gilders tik tikko spēja savaldīties, neapskāvis Šonu turpat uz vietas un nepiespiedis lūpas pie viņējām. Es gribu ar tevi mīlēties. Pa īstam.

Viņa iemeta skatienu pulksteni. Nu labi. Ja tu tā vēlies. Bet pilnas stundas man nav.

Gilders jau bija sācis izģērbties, kā neprātā atsprādzēdams jostu un nomezdams savas bikses. Tomēr kaut kas nebija labi. Viņš juta, ka Šona vilcinās.

-    Vai tu gadījumā neesi kaut ko piemirsis? viņa jautāja. Nauda. To viņa prasīja. Kā viņa tādā brīdī varēja domāt par naudu?

Gilders gribēja pateikt, ka viņu jūtas nevar izmērīt dolāros un centos, kaut ko tamlīdzīgu, bet spēja izmocīt tikai: Man nav līdzi. Šona savilka uazcis. Saldumiņ, tā tas nenotiek. Tu to zini. Bet Gilders jau bija tādā drudzī, ka gandrīz nesaprata, ko meitene saka. Viņš ari stāvēja Šonas priekšā vienos bokseršortos un apakškreklā, ar biksēm ap potītēm.

-    Vai tev viss kārtībā? Tu diez ko labi neizskaties.

-    Es tevi mīlu, Gilders sacīja.

Viņa iedomīgi pasmaidīja. Tas ir mīļi.

-    Es teicu, ka mīlu tevi.

-    Labi, es tā varu. Nekādu problēmu. Noliec naudu uz naktsgaldiņa, un es teikšu visu, ko vēlies.

-    Man nav naudas. Es tev iedevu rokassprādzi.

Pēkšņi Šonas acīs nebija ne vēsts no siltuma vai pat draudzīguma.

-     Hores, jāmaksā ir skaidrā naudā, tu taču zini. Man nepatīk, kā tu runā.

-    Lūdzu, ļauj man ar tevi mīlēties. Gilderam ausīs dunēja pulss.

-    Rokassprādzi tu vari pārdot, ja vēlies. Tā ir vērtīga.

-    Mīļais, man tā nešķiet. Neslēptā nicinājumā Šona pastiepa rotu viņam. Man negribas to teikt, bet tas ir stikls. Nezinu, kas tev šo rotu pārdeva, bet tev jādabū nauda atpakaļ. Un tagad esi nu labiņš. Tu zini, kā viss notiek.

Bija jāliek meitenei saprast, ko viņš jūt. Gilders izmisumā pasniedzās viņai pretī, bet kājas bija sapinušās bikšu starās. Šona iespiedzās; Gilders attapās uz mutes. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja uz sevi notēmētu pistoli.

-    Vācies ellē ratā!

-    Lūdzu, viņš ievaidējās. Balss bija piesmakusi no asarām. Tu teici, ka gribi būt mana vienīgā.

-   Es daudz runāju. Tagad vācies ar visu savu stulbo, nolāpīto rokassprādzi.

Gilders smagi piecēlās kājās. Viņš vēl nekad nebija piedzīvojis tādu pazemojumu. Tomēr visspēcigāk viņš juta mīlestību. Bezpalīdzīgu, melanholisku mīlestību, kas viņu aprīs.

-    Es mirstu.

-   Mēs visi mirsim, mīļais. Šona pamāja ar pistoli uz durvīm. Dari, ko lieku, citādi sašaušu tavus pautus.

Viņš zināja, ka meiteni vairs nekad neredzēs. Kā viņš varēja būt tik stulbs? Gilders aizbrauca mājās, ieripināja mašīnu garāžā, izslēdza motoru un ar tālvadības pulti aizvēra durvis. Veselas trīsdesmit minūtes viņš sēdēja mašīnā, nespēdams saņemt spēkus un pakustēties. Viņš mira. Viņš bija sevi pataisījis par muļķi. Viņš vairs nekad neredzēs Šonu, jo meitenei neko nenozīmē.

Un tad viņš saprata, kāpēc joprojām sēž automašīnā. Vajadzēja tikai atkal ieslēgt motoru. Tas būs tāpat kā iemigt. Vairs nekad nebūs jādomā ne par Šonu, ne par projektu NOASS, nebūs jādzīvo paša sairstošā ķermeņa cietumā vai jāapciemo tēvs rehabilitācijas centrā nekas no tā visa nebūs jādara. Visas rūpes būs vienkārši pazudušas. Kāda impulsa vadīts, Gilders noņēma rokaspulksteni un izņēma no bikšu aizmugurējās kabatas maku, un to visu nolika uz priekšējā paneļa, it kā gatavodamies doties gulēt. Parasti visi laikam uzrakstīja kādu zīmīti, bet ko tajā rakstīt? Kam tā zīmīte būtu paredzēta?

Trīs reizes Gilders mēģināja pagriezt atslēgu. Trīs reizes apņemšanās sašķobījās. Nu jau viņš sāka justies muļķīgi, tā sēžot mašīnā; kārtējais pazemojums. Atlika vienīgi atkal aplikt pulksteni, iebāzt maku kabatā un doties iekšā.

Mājupceļā no Maklīnas ierūcās Gildera telefons. Nelsons.

-    Viņi pārvietojas.

-Kur?

-    Visur. Jūtā, Vaiomingā, Nebraskā. Liels spiets pulcējas Kanzasas rietumos. Runātājs apklusa. Bet ne tāpēc es zvanu.

Gilders aizbrauca taisnā ceļā uz biroju. Nelsons iznāca pretī gaiteni. Signālu mēs uztvērām īsi pirms saulrieta. Parādījās kādā tornī uz rietumiem no Denveras, Silverplamas pilsētiņā. Bija jāpastrādā, bet es pierunāju palīdzēt dažus savus parādniekus Iekšzemes drošībā un mainīju kādas bezpilota lidmašīnas maršrutu, lai paraudzītu, vai varam dabūt bildi.

Uz sava datora Nelsons parādīja Gilderam graudainu melnbaltu fotogrāfiju. Tā nebija meitene, bet gan kāds vīrietis. Viņš stāvēja pie pikapa šosejas malā. Izskatījās, ka viņš čurā.

-    Kas viņš, pie velna, ir? Viens no ārstiem?

-    Tas ir viens no Ričardsa tipiem.

Gilders apstulba. Par ko tu runā?

Mirkli Nelsons izskatījās mazliet nokaunējies. Piedod, man šķita, ka tu visu zini. Viņi ir nosacīti atbrīvoti dzimumnoziedznieki. Viens no Ričardsa projektiņiem. Drošības dēj visi sestā līmeņa civilie darbinieki bija no valsts noziedznieku reģistra.

-    Tu mani āzē.

-    Nekā nebija. Nelsons piebikstīja pie attēla ekrānā. Sitas tips? Mūsu vienīgais izdzīvotājs no projekta NOASS? Viņš ir nolādēts pedofils.

9

Pikaps salūza vēlā rītā otrajā dienā, ko Grejs pavadīja ceļā.

Bija jau gandrīz pusdienlaiks, un saule spīdēja augstu debesīs. Pēc nemierīgas nakts "Motel 6" viesnīcā pie Līdvilas Grejs netālu no Veilas nogriezās pa 1-70 ceļu un devās tālāk uz Denveru. Austrumos līdz pat Goldenas pilsētai starpštatu šoseja bija gandrīz tukša, bet, iebraucot pilsētas apvedceļā, kur malās drūzmējās milzīgi iepirkšanās centri un parādījās sarežģīti ceļa sazarojumi, viss mainījās. Veselus šosejas posmus bloķēja pamestas automašīnas, spiežot izmantot nobrauktuves; plašie stāvlaukumi šosejas malās bija sastindzis jūklis veikalu logi bija izsisti, preces izmētātas apkārt. Arī klusums te bija citāds nevis vienkārši skaņu neesamība, bet kaut kas dziļāks un draudīgāks. Bija redzami daudzi līķi bez galvas tāpat kā tas vīrs ar bikšturiem pie "Red Roof. Grejs sprieda, ka varbūt Nullēm un pārējiem patīk pievākt galvas.

Viņš visiem spēkiem pūlējās skatīties uz ceļu, lai asinspirts paliktu redzes perifērijā. Dīvainā, vibrējošā enerģija, ko viņš sajuta "Red Roof' viesnīcā, nebija zudusi; smadzenes dūca kā uzvilkta stīga. Viņš nebija gulējis jau pusotru dienu, bet nejuta nogurumu. Un izsalkumu arī ne tas viņam it nemaz nebija raksturīgi. Parasti Grejs bija gatavais negausis, bet nu doma par ēdienu nepavisam nevilināja. Līdvilā, "Motel 6" vestibilā, viņš uzkodu automātā nopirka "Baby Ruth" šokolādes batoniņu, jo nosprieda, ka jāmēģina kaut ko ieēst, bet oža neļāva to sasodīto tāfelīti pat aizkost. Jau no smaržas vien Grejam sažņaudzās iekšas. Viņš būtībā saoda konservantus; šokolāde oda riebīgi un ķīmiski kā tāds tīrīšanas līdzeklis.

Kad jau varēja manīt pilsētas centru, Grejs skaidri zināja, ka būs jābrauc nost no starpštatu šosejas. Automašīnām vairs nekādi nevarēja tikt garām, un, braucot tuvāk, kļūs tikai ļaunāk. Viņš iestūrēja mašīnu kāda "7-Eleven" pārtikas lielveikala stāvvietā un apskatīja karti. Vislabāk būs apbraukt centru no dienvidu puses, Grejs nolēma. Tas gan bija tikai minējums Denveru viņš nepavisam nepazina.

Viņš pagriezās uz dienvidiem, tad atkal uz austrumiem un brauca cauri piepilsētai. Visur izskatījās tāpat tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Viņam gribējās, kaut kompānijai būtu vismaz radio, bet, pagrozot pogu, visur bija dzirdami tikai tie paši sprakšķi, ko dzirdēja jau pusotru dienu. Kādu laiku Grejs taurēja, iedomājies, ka to varbūt sadzirdēs kāds izdzīvojušais, bet beigās atmeta ar roku. Nebija neviena, kas varētu kaut ko sadzirdēt. Denvera bija kapenes.

Kad pārstāja darboties motors, Grejs jau bija tā izmisis, ka vairākas sekundes to pat nepamanīja. Klusums bija tik satraucošs, ka sāka šķist: viņš vairs nekad neredzēs nevienu dzīvu dvēseli; ne tikai Denverā, bet visā pasaulē vairs nav neviena cilvēka. Bet tad Grejs atskārta, kas notiek: motors bija zaudējis jaudu. Dažas sekundes mašīna brauca uz priekšu aiz inerces, bet ari stūre bija iestrēgusi. Grejs varēja vien sēdēt un gaidīt, kad auto beigs ripot.

"Jēziņ," Grejs nodomāja, "tā tik vēl trūka!" Iebāzis Igija šaujamo kombinezona kabatā, viņš izkāpa laukā un pacēla motora pārsegu. Grejam savulaik bija piederējis gana daudz grabažu, lai viņš zinātu, ka ir pārtrūkusi ventilatora siksna. Visloģiskāk būtu pamest pikapu un sameklēt citu mašīnu ar atslēgām aizdedzē. Grejs atradās uz plaša bulvāra ar lieliem atlaižu preču veikaliem: "Best Buy", "Target", "Home

Depot". Nežēlīgi karsēja saule. Katra veikala stāvvietā bija izkaisītas vairākas mašīnas. Bet Grejam nebija dūšas tajās ieskatīties; viņš zināja, kas salonos atrodas. Ventilatora siksnu bija nācies mainīt jau daudzkārt. Vajadzēja tikai jaunu siksnu un dažus vienkāršus darbarīkus skrūvgriezi un pāris uzgriežņu atslēgu, lai noregulētu spriegotāju. Varbūt "Home Depot" ir autopiederumi. Derētu paskatīties.

Grejs pārgāja pāri šosejai un devās uz vaļējām durvīm. Gāzes balonu režģis bija uzlauzts, un visi baloni paņemti, bet citādi veikala priekšpuse izskatījās neskarta. Pie durvīm stāvēja kopā saķēdēti zāles pļāvēji un dzelteniem putekšņiem nobiris dārza mēbeļu komplekts. Izņemot nozagtos gāzes balonus, vienīgā zīme, ka kaut kas nav kārtībā, bija finiera plāksne ar uzpūstu paziņojumu: ĢENERATORU NAV.

Grejs izvilka no kabatas pistoli, atvēra durvis un iegāja iekšā. Elektrības nebija, bet kārtība bija saglabāta; daudzi plaukti bija tukši, tomēr uz grīdas nekas nemētājās. Grejs piesardzīgi gāja uz priekšu, izstieptā rokā turēdams ieroci, lasīdams nodaļu nosaukumus un meklēdams uzrakstu AUTODETAĻAS.

Viņš bija ticis līdz pusveikalam. Kaut kur priekšā un kreisajā pusē dzirdēja klusu čaboņu, kam sekoja tik tikko dzirdama murmināšana. Grejs paspēra divus soļus uz priekšu un palūrēja ap stūri.

Tur bija sieviete. Viņa stāvēja pie krāsu paraugu stenda. Sieviete bija ģērbusies džinsos un vīriešu kreklā; brūnganie mati bija aizlikti aiz ausīm un nostiprināti ar pakausī atstumtām saulesbrillēm. Viņa arī bija stāvokli ne tā, ka bērnam tūlīt būtu jānāk pasaulē, bet vēders bija diezgan manāms. Grejam tā skatoties, viņa izvilka vienu no mazajiem paraudziņiem un, domīgi savilkusi uzacis, grozīja to šā un tā. Tad viņa nolika paraugu atpakaļ.

ŠI vīzija bija tik negaidīta, ka Grejs spēja vien mēmā izbrīnā blenzt. Ko viņa te dara? Aizritēja veselas trīsdesmit sekundes, bet sieviete nelikās par viņu ne zinis; viņa bija pilnīgi iegrimusi savā noslēpumainajā uzdevumā. Negribēdams sievieti izbiedēt, Grejs saudzīgi nolika ieroci kādā vaļējā plauktā un piesardzīgi spēra soli uz priekšu. Ko lai saka? Viņam nekad nebija padevies iepazīties. Un vispār sarunāties. Grejs izlēma nokremšļoties.

Sieviete pār plecu uzmeta viņam skatienu. Nu jau tā kā bija laiks, viņa noteica. Es te stāvu jau divdesmit minūtes.

-    Kundze, ko jūs darāt?

Viņa aizgriezās no stenda. Te ir vai nav krāsu nodaļa? Viņa pacēla vairākus krāsu paraugus, izkārtotus vēdeklī kā spēļu kāršu kavu. Es domāju varbūt ņemt toni "dārza vārtiņi", bet baidos, ka tas būs par tumšu.

Grejs bija pilnīgi apstulbis. Sieviete gribēja, lai palīdz viņai izvēlēties krāsu?

-    Zinu, droši vien parasti neviens neprasa jūsu domas, viņa sparīgi turpināja. (Grejs nodomāja: pārāk sparīgi.) Vienkārši uztaisiet bundžu šitās un paņemiet manu naudu, tā visi noteikti saka. Bet es novērtēju tāda cilvēka spriedumus, kurš šo to saprot. Nu, kā jums šķiet? Kāds ir jūsu profesionālais viedoklis?

Grejs stāvēja dažu pēdu attālumā no viņas. Sievietei bija smalka, bāla seja ar tik tikko manāmu krunciņu tīklojumu acu kaktiņos. Man šķiet, jūs esat kaut ko sajaukusi. Es te nestrādāju.

Viņa samiedza acis. Nestrādājat?

-    Kundze, te neviens nestrādā.

Sievietes sejā atspoguļojās mulsums. Bet tikpat žigli kā parādījies, tas pazuda, un vaibstos parādījās aizkaitinājums. Ak, to gan beidziet! viņa notrausa dzirdēto atbildi. Palīdzība šeit jāvelk ārā kā ar knīpstangām. Tā, viņa turpināja, kā jau teicu, man jāzina, kura no šīm krāsām vislabāk derēs bērnistabai. Sieviete bikli pasmaidīja. Tas jau laikam nav noslēpjams es esmu stāvoklī.

Grejs savā dzīvē bija iepazinis ne vienu vien ķerto, bet šī sieviete pārspēja tos visus. Kundze, man šķiet, ka jums nevajadzētu te atrasties. Tas nav droši.

Atkal pagāja kāds brītiņš, iekams viņa atbildēja. Varēja domāt, ka sieviete apdomā dzirdēto un jau nākamajā brīdī piešķir tam jaunu nozīmi.

-    Goda vārds, jūs izklausāties kā Deivids. Taisnību sakot, tādas runas man ir līdz kaklam. Viņa smagi nopūtās. Nu tad lai būtu "dārza vārtiņi". Es ņemšu divus galonus pusmatētu bāzi. Ja jums nebūtu iebildumu, es mazliet steidzos.

Grejs jutās galīgi apjucis. Jūs gribat, lai pārdodu jums krāsu?

-    Vai jūs esat vai neesat veikala vadītājs?

Veikala vadītājs? Pa kuru laiku viņš bija kļuvis par veikala vadītāju? Grejam atausa, ka sieviete netēlo.

-    Kundze, vai jūs zināt, kas te notiek?

Viņa izvilka no plaukta divas bundžas un sniedza viņam. Es jums pateikšu, kas notiek. Es pirkšu krāsu, un jūs man to iemaisīsiet, mister… klau, man šķiet, ka nesadzirdēju jūsu vārdu.

Grejs norija siekalas. Sievietei piemita kaut kas tāds, kas viņu padarīja pilnīgi bezspēcīgu, it kā viņu rautu uz priekšu savā vaļā pasprucis zirgs. Grejs, viņš sacīja. Lorenss Grejs.

Sieviete piestūma bundžas viņam klāt un piespieda tās paņemt. Jēziņ, viņa taču gandrīz lika aizpildīt darbā pieteikšanās anketu! Ja tā vēl ilgi turpināsies, viņš nemūžam netiks pie ventilatora siksnas. Nu ko, mister Grej. Man, lūdzu, divus galonus "dārza vārtiņu" toņa.

-    Ēe… es nezinu, kā.

-    Protams, zināt. Viņa pamāja uz letes pusi. Vienkārši ielieciet to tajā kāviņtursauc.

-    Kundze, es nevaru.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Nu, sāksim ar to, ka nav elektrības.

Šī piezīme laikam atrada dzirdīgas ausis. Sieviete atmeta galvu pret griestiem.

-    Klau, man šķiet, ka es to pamanīju, viņa bezrūpīgi sacīja. Te patiešām ir patumšs.

-    Tieši to es mēģināju jums pateikt.

-    Nu, bet kāpēc tad uzreiz tā neteicāt? viņa sapīka. Tātad nekādu "dārza vārtiņu". Spriežot pēc jūsu teiktā, nedabūšu vispār nekādu krāsu. Jāteic esmu vīlusies. Biju cerējusi pabeigt bērnistabu vēl šodien.

-    Kundze, man nešķiet…

-    Patiesībā to vajadzētu darīt Deividam, bet nē, nē, viņam ir jāaiziet un jāglābj pasaule, un jāatstāj mani iespundētu mājās kā tādu cietumnieci. Un kur, ellē, ir Jolanda? Atvainojiet par manu slikto franču valodu. Vai ziniet pēc visa, ko esmu viņas labā darījusi, es būtu gaidījusi vairāk iejūtības. Kaut vai zvanu.

Deivids. Jolanda. Kas tie tādi? Tas viss bija galīgi neizprotami un visai dīvaini, bet tas nu bija skaidrs: tā nabaga sieviete ir pilnīgi viena. Ja Grejs neizdomās, kā dabūt viņu prom, viņa ilgi nedzīvos.

-    Varbūt jūs varētu izkrāsot istabu vienkārši baltu? viņš ierosināja. Baltās krāsas te noteikti ir gana.

Sieviete uzmeta viņam skeptisku skatienu. Kāpēc lai es gribētu krāsot istabu baltu?

-    Saka: balts piestāvot pie visa, vai ne? Dieva dēļ, to tik vajadzēja dzirdēt! Viņš izklausījās kā tāds televīzijas pediņš. Ar baltu var darīt visu. Istabā var ielikt kaut ko krāsainu. Aizkarus un tamlīdzīgas lietas.

Viņa vilcinājās. Nezinu. Balts šķiet pārāk vienkāršs. Tomēr es tiešām gribēju pabeigt krāsot šodien.

-    Tieši tā, Grejs piebalsoja un piespieda sevi pasmaidīt. Gluži manas domas. Izkrāsojiet istabu baltu, un pārējo izdomāsiet, kad redzēsiet, kā tas izskatās. Tas ir mans ieteikums.

-    Un balts patiešām piestāv pie visa. Tur nu jums taisnība.

-   Jūs teicāt, ka tā ir bērnistaba, vai ne? Varbūt vēlāk varēsiet pielīmēt maliņu, lai izskatās jautrāk. Piemēram, zaķīšus vai ko tādu.

-    Zaķīšus, jūs sakāt?

Grejs norija siekalas. No kurienes viņam tādas iedomas? Zaķīši bija to radījumu mīļākais ēdiens. Nulle tos kaudzēm vien aprija viņa acu priekšā.

-    Nūja, viņš izmocīja. Zaķīši patīk visiem.

Grejs redzēja, ka sievieti pārņem šī doma. Tas radīja vielu nākamajam jautājumam. Ja viņa piekritis iet prom no veikala, ko tālāk? Nevarēja ļaut viņai aiziet vienai. Interesanti, kurā mēnesī viņa ir. Piektajā? Sestajā? Grejs no tādām lietām neko daudz nesaprata.

-    Nu, man šķiet, ka jums varbūt patiešām ir taisnība, sieviete sacīja, pamādama ar smalko zodu. Mums tiešām saskan domas, mister Grej.

-    Lorenss, viņš izlaboja.

Viņa smaidīdama pastiepa roku. Sauciet mani par Lailu.

Tikai tad, kad viņš jau sēdēja sievietes volvo (viņa patiešām atstāja pie kases žūksni banknošu ar zīmīti, ka atgriezīsies), Grejs atskārta, ka starp bundžu nešanu uz mašīnu un to ievietošanu bagāžas nodalījumā Laila bija viņu veiksmīgi pierunājusi izkrāsot bērnistabu. Viņš neatcerējās, kā piekrita; tas vienkārši kaut kā notika. Nākamajā mirkli viņi jau brauca prom un sieviete stūrēja volvo cauri pamestajai pilsētai, garām sadauzītām mašīnām un uzpūstiem līķiem, apgāztiem armijas furgoniem un vēl kūpošiem dzīvojamo māju gruvešiem. Nē, nudien, viņa noteica, gandrīz neskatoties apbraukdama izdegušu "FedEx" pasta sūtījumu furgonu, cilvēkiem taču vajadzētu pietikt prāta izsaukt avārijas dienestu un neatstāt savas automašīnas uz ielas. Viņa arī čaloja par bērnistabu (ar tiem zaķīšiem viņš bija trāpījis desmitniekā), izmezdama vēl vairākas nejaukas piezīmes par Deividu, kurš, kā Grejs sprieda, bija sievietes vīrs. Grejs minēja, ka Deivids ir devies kaut kur prom un atstājis Lailu vienu mājās. Ņemot vērā ceļā redzēto, viņš droši vien bija pagalam. Varbūt sieviete bija traka jau pirms tam, bet Grejam tā nelikās. Ar viņu bija noticis kaut kas nelāgs, ļoti nelāgs. Viņš zināja, ka tam ir nosaukums. Posttraumatiskais… kaut kas. Būtībā tā sieviete visu zināja, bet vienlaikus ari nezināja, un šausmās sastingušais prāts sargāja viņu no patiesības, kuru Grejam agrāk vai vēlāk nāksies atklāt.

Abi piebrauca pie mājas liela Tjūdoru stila ķieģeļu savrupnama, kas šķita paceļamies pāri citām mājām ielā. Pēc tā, kā sieviete ar viņu runāja, Grejs jau noprata, ka viņa ir pārtikusi, bet šāda māja bija kas vairāk par nojausmu. Grejs izņēma no bagāžnieka piederumus ceļabiedre bija izvēlējusies ne tikai krāsu, bet ari paku rullīšu, krāsas paplāti un dažādas otas un uzkāpa pa kāpnēm. Laila pie durvīm ķimerējās ar atslēgām.

Klau, atslēga vienmēr mazliet ķeras.

Viņa ar plecu atstūma vaļā durvis; uzvēdīja sastāvējies gaiss. Grejs sekoja priekšnamā. Viņš bija gaidījis, ka mājas iekšpusē izskatīsies kā pilī, visur būs smagi aizkari un stingri polsterētas mēbeles un spīguļos greznas lustras, bet bija tieši pretēji te vairāk izskatījās pēc biroja, nevis īsta cilvēku mājokļa. Kreisajā pusē aiz platas arkas bija ēdamistaba ar garu stikla galdu un neērta paskata krēsliem; pa labi bija dzīvojamā istaba, kuras tukšajā plašumā stāvēja tikai zems dīvāns un lielas, melnas klavieres. Mirkli Grejs stāvēja, muļķīgi turēdams krāsas bundžas un mēģinādams sakopot domas. Ari gaiss par kaut ko vēstīja no mājas dziļumiem vēdīja vecu atkritumu dvaka.

Klusumam ieilgstot, Grejs meklēja vārdus. Vai tu spēlē? viņš pajautāja.

Laila pašlaik lika somiņu un atslēgas uz maza galdiņa pie durvīm. Ko tad?

Grejs pamāja uz klavierēm. Viņa pagrieza galvu un paskatījās uz mūzikas instrumentu, šķizdama mazliet iztrūcināta.

-    Nē, viņa savilka uzacis. Tā bija Deivida ideja. Mazliet pretenciozi, ja gribat zināt manas domas.

Viņa uzveda vīrieti augšstāvā, kur gaiss bija vēl smagāks. Grejs sekoja mājasmātei līdz ar paklāju izklāta gaiteņa galam.

-    Esam klāt, viņa paziņoja.

Ņemot vērā mājas apmērus, istaba šķita neproporcionāli šaura. Vienā stūrī bija kāpnes, un grīdu klāja pie kājlīstēm piestiprināta plastmasas plēve; uz krāsas paplātes mētājās karstumā sacietējis rullītis. Grejs iegāja dziļāk. Sākotnēji istaba bija bijusi neitrālā krēmbaltā tonī, bet kāds viņam šķita, ka Laila, bija platiem, nekārtīgiem vēzieniem uzšķiedis uz sienām dzeltenu krāsu, ignorējot jebkādu sistēmu. Vajadzēs vismaz trīs kārtas krāsas, lai to aizkrāsotu.

Laila stāvēja durvīs sānos iespiestām rokām. Tas droši vien ir uzreiz redzams, viņa saviebusies sacīja. Es neesmu nekāda labā krāsotāja. Neesmu tāda profesionāle kā tu.

"Atkal sākas", Grejs nodomāja. Bet, tā kā viņš bija nolēmis piespēlēt, nebija nekāda iemesla sagraut ilūziju, ka viņš zina, ko dara.

-    Vai tev vajadzīgs vēl kaut kas, pirms sāksi darbu?

-    Laikam ne, Grejs izmocīja.

Laila nožāvājās, aizlikusi mutei priekšā plaukstu. Šķita, ka sievieti piepeši ir pārņēmis gurdums, it kā viņa būtu lēni plokošs balons. Nu tad es ļaušu tev strādāt. Mazliet atpūtināšu kājas.

To pateikusi, Laila atstāja Greju vienu. Viņš dzirdēja, kā tālāk gaitenī aizveras durvis. "Nu vai nav īsti lieliska ķeza?" viņš domāja. Pamodies "Red Roof', Grejs pilnīgi noteikti neapjauta, ka krāsos mazuļa istabu kādas bagātnieces mājās. Viņš ieklausījās, vai nesadzirdēs viņu, bet nekā. Varbūt visjocīgākais visā bija tas, ka Grejam patiesībā nebija nekādu iebildumu. Sieviete bija galīgi ķerta un diezgan kundziska. Bet viņš jau nebija viņai melojis par sevi, jo viņa neko nebija jautājusi. Bija labi just, ka tev uzticas, kaut ari uzticēšanās bija nepelnīta.

Grejs sadabūja no priekšnama piederumus un ķērās pie darba. Savā dzīvē viņš nebija necik daudz krāsojis, bet tur jau ari nevajadzēja nekādas izcilās prāta spējas; viņš ātri uzķēra ritmu. Galva bija patīkami tukša. Grejs gandrīz spēja aizmirst pamošanos "Red Roof' un Nulli, un

Ričardsu, un Kalnu namu, un visu pārējo. Aizritēja stunda, tad vēl viena. Grejs jau darbojās ar sienu augšmalām, kad durvis parādījās Laila ar paplāti; uz tās bija sviestmaize un glāze ūdens. Viņa bija pārģērbusies grūtnieču kleitā ar augstu jostasvietu, kurā izskatījās vēl lielāka.

-    Cerams, tev garšo tuncis.

Grejs nokāpa, lai paņemtu paplāti. Maizi klāja pūkains, zaļš pelējums; uzvēdīja vecas majonēzes smārds. Viņam kuņģi viss sagriezās.

-    Varbūt vēlāk, Grejs stomījās. Gribu vispirms pabeigt otro kārtu.

Laila vairs neko neteica, tikai pakāpās atpakaļ, lai aplūkotu istabu.

-Jāteic, te patiešām izskatās labāk. Daudz labāk. Nezinu, kāpēc jau agrāk neiedomājos par balto krāsu. Viņa atkal paskatījās uz Greju. Cerams, es nelikšos pārāk uzmācīga, Lorens, es arī negribētu tevi turēt nekādās aizdomās, bet vai tev gadījumā nav vajadzīgas naktsmājas?

Grejs samulsa; tik tālu uz priekšu viņš nebija domājis. Viņš vispār nebija domājis uz priekšu it kā Lailas maldi būtu lipīgi. Protams, viņa gribēja, lai viņš paliek. Pēc tik daudzām dienām vienatnē sieviete nemūžam viņu nelaidīs prom svarīgi bija paturēt viņu tepat. Turklāt kur tad ari viņš ietu?

-    Labi. Tas nu būtu nokārtots. Laila nervozi iesmējās. Jāteic esmu ļoti atvieglota. Es jūtos tik vainīga, ka tevi šeit tā ievilku, pat nepajautājot, vai tev nav jābūt kaut kur citur. Turklāt tu esi bijis tik izpalīdzīgs.

-    Tas nekas, Grejs atgaiņājās. Tas ir, es priecāšos te palikt.

-    Nav ko pateikties. Šķita, ka saruna ir beigusies, bet durvis Laila pagriezās un nepatikā sarauca degunu. Atvaino par to sviestmaizi. Zinu tā droši vien nav ļoti apetītelīga. Nekādi nesanāk aiziet uz tirgu. Bet es tev pagatavošu gardas vakariņas.

Grejs nostrādāja visu pēcpusdienu un pabeidza klāt trešo krāsas kārtu tad, kad logos iespīdēja rietošās saules stari. Jāteic, istaba nemaz neizskatījās slikti. Viņš nolika uz paplātes otas un rullīšus, nokāpa lejā un pa galveno gaiteni devās uz virtuvi. Ari tā bija iekārtota atturīgi un moderni, ar baltiem skapīšiem, melna granīta virsmām un spīdīgām, hromētām detaļām; iespaidu sagandēja tikai visur sakrautie atkritumu maisi, kas smakoja pēc vecas pārtikas. Laila stāvēja pie plīts gāze laikam bija un sveču gaismā kaut ko maisīja kastroli. Uz galda bija porcelāna trauki, salvetes, sudraba galda piederumi, un tas pat bija pārklāts ar galdautu.

-    Cerams, tev garšo tomāti, Laila uzsmaidīja.

Mājasmāte pavadīja viņu uz nelielu telpu aiz virtuves, kur bija saimniecības izlietne. Nebija ūdens, kurā izmazgāt otas, tāpēc Grejs atstāja tās izlietnē un, cik nu varēdams, noslaucīja rokas lupatā. Doma par tomātu zupu viņam bija pretīga, bet būs vien pārliecinoši jāizliekas ēdam tur neko nevarēja darīt. Kad viņš atgriezās, Laila jau lēja kūpošo viru divās bļodiņās. Tās viņa aiznesa uz galda, kur jau stāvēja šķīvītis "Ritz" sāļo cepumu.

-    Bon appйtit.[5]

No pirmās karotes Grejs gandrīz sāka rīstīties. Zupa vispār negaršoja ne pēc kā ēdama. Pretēji instinktam viņš piespieda sevi to norit. Laila nelikās manām galdabiedra ciešanas, viņa drupināja savā virā cepumus un ēda. Saņēmis visu gribasspēku, Grejs apēda vēl karoti. Un trešo. Viņš juta, kā zupa piezemējas iekšās kā nekustīga masa. Kad viņš mēģināja ielikt mutē ceturto karoti, iekšas sažņaudzās kā spīlēs.

-    Atvaino vienu mirkli!

Mēģinādams nemesties prom skriešus, viņš izgāja saimniecības telpā un pēdējā brīdī paspēja aizkļūt līdz izlietnei. Parasti Grejs vēma trokšņaini, bet šoreiz ne zupa bez jebkādas piepūles izplūda no ķermeņa. Jēziņ, kas lēcies? Grejs noslaucīja muti, bridi saņēmās un atgriezās pie galda. Laila norūpējusies paskatījās uz viņu.

-    Vai zupa ir laba? viņa nedroši pajautāja.

Viņš nevarēja uz to brūvējumu ne paskatīties. Diez vai Laila saoda viņa elpā vēmekļus? Viss kārtībā, Grejs izmocīja. Es tikai… laikam neesmu īpaši izsalcis.

Šķita, ka atbilde namamāti apmierina. Sieviete ilgi vērās viņā un tad atkal ierunājās. Ceru, tev nebūs iebildumu, ka to jautāju, Lorens. Vai tu gadījumā nemeklē darbu?

-    Tas ir tev ir krāsojams vēl kaut kas?

-    Nūjā, ari krāsojams. Bet vēl citas lietas. Man ir radies iespaids un atvaino, ja izdaru kļūmīgus secinājumus, ka tev varbūt ir… nelielas grūtības. Tas jau nekas. Nepārproti mani. Tā gadās. Laila samiegtām acīm raudzījās pāri galdam. Tu patiesībā nestrādā "Home Depot", vai ne?

Grejs papurināja galvu.

-Tā jau man likās! Tiešām vienu brīdi es tev noticēju. Bet tu vienalga brīnišķīgi paveici darbu. Brīnišķīgi. Tas tikai pierāda, ka man ir taisnība. Ja saproti, ko ar to gribu teikt. Jo es gribētu tev palīdzēt atkal nostāties uz kājām. Tu man tik labi palīdzēji, ka es gribētu tev atdarīt. Dievs zina, ka te ir daudz darāmā. Jāpielīmē maliņa, un vēl ir sabojājies gaisa kondicionētājs, un pagalms… nu tu jau redzēji pagalmu…

Grejs zināja: ja viņš neapturēs Lailu tagad, tad netiks projām nekad. Kundze…

-    Lūdzu. Pacēlusi plaukstu, viņa silti uzsmaidīja. Es esmu Laila.

-    Labi, Laila. Grejs ievilka elpu. Vai esi pamanījusi kaut ko… dīvainu?

Izbrīnā savilktas uzacis. Nezinu, ko tu ar to domā.

"Vislabāk rīkoties lēni," Grejs sprieda. Piemēram, nav elektrības.

-    Ak tas, viņa atgaiņādamās pamāja. Par to tu ieminējies jau veikalā.

-    Bet vai nav dīvaini, ka elektrības nav joprojām? Vai tev nešķiet, ka nu jau to būtu salabojuši?

Pār Lailas seju pārslīdēja viegla satraukuma ēna. Man nav ne jausmas. Godīgi sakot, es nesaprotu, ko tu gribi panākt.

-Un Deivids tu teici, ka viņš neesot zvanījis. Cik ilgs laiks ir pagājis?

-    Nu, viņš ir aizņemts cilvēks. Ļoti aizņemts.

-    Nedomāju, ka viņš nav zvanījis tāpēc.

Lailas balss skanēja pilnīgi neizteiksmīgi. Tu nedomā.

-Nē.

Laila aizdomās samiedza acis. Lorens, vai tu man kaut ko noklusē? Ja tu esi Deivida draugs, es ceru, ka tev pietiks pieklājības atzīties.

Tikpat labi Grejs varētu mēģināt noķert saujā mušu. Nē, viņš nav mans draugs. Es tikai saku… Te neko nevarēja darīt, bija jārunā skaidra valoda. Vai esi pamanījusi, ka ārā nav neviena cilvēka?

Laila cieši raudzījās uz viņu, sakrustojusi rokas virs apaļā vēdera. Acis plaiksnīja vāji slēptas dusmas. Sieviete pēkšņi piecēlās, paķēra no galda savu bļodiņu un aiznesa to uz izlietni.

-    Laila…

Viņa uzsvērti papurināja galvu, uz Greju pat nepaskatīdamās. Es neļaušu tev tā runāt.

-    Mums jādodas prom no šejienes.

Laila iemeta bļodiņu izlietnē, ka nošķindēja vien, un atgrieza krānu, nesekmīgi raustīdama kloķi šurpu turpu. Pie velna, nav ūdens! Kāpēc nav tā nolādētā ūdens?

Grejs piecēlās kājās. Laila apcirtās viņam pretī dusmās savilktām dūrēm.

-    Vai tad tu nesaproti? Es nedrīkstu viņu atkal zaudēt! Es nedrīkstu!

Vai viņa domāja mazuli? Un ko viņa domāja ar "atkal"?

-    Mēs nevaram te palikt. Viņš spēra vēl vienu piesardzīgu soli, it kā tuvotos tramīgam dzīvniekam. Te nav droši.

Lailai pār vaigiem sāka līt niknuma asaras. Kāpēc tev tā jādara? Kāpēc?

Sieviete metās viņam virsū, pacēlusi dūres kā veserus. Grejs sašūpojās uz papēžiem. Viņa sāka dauzīt viņam pa krūtīm, it kā mēģinot atlauzt durvis. Bet uzbrukums nebija pārdomāts, tas pauda tīru paniku, emociju vētru, kas plosījās sitējā. Kad Laila atkal atvēzējās, Grejs atguva līdzsvaru, pievilka sievieti sev klāt kā boksa tvērienā un turēja viņas ķermeņa augšdaļu, piespiežot rokas pie sāniem. Kustība bija refleksīva, Grejs nezināja, ko citu lai dara. Nesaki tā, Laila lūdzās, plosīdamās viņa rokās. Tas nav tiesa, tas nav tiesa… Un tad viņa ar nopūtu un padošanās šņukstu zaudēja sparu un saļima.

Kādu bridi, varbūt minūti, viņi tā stāvēja, neveikli apskāvušies. Grejs bija tik izbrīnīts kā vēl nekad nevis par Lailas neapvaldīto reakciju, ko varēja paredzēt jau iepriekš, bet par to, ka viņam rokās ir sievietes augums. Cik viņa smalcina! Kā atšķiras no viņa! Kad Grejs pēdējo reizi bija apskāvis sievieti vispār apskāvis cilvēku? Kad viņam vispār kāds bija pieskāries? Viņš juta sev cieši klāt stingru, apaļu vēderu, kas uzstājīgi atgādināja par sevi. "Mazulis," Grejs nodomāja un pirmo reizi aptvēra, ko tas īsti nozīmē. Nabaga sievietei būs bērns trakās pasaules haosa un asinspirts vidū.

Grejs atlaida tvērienu un pakāpās atpakaļ. Laila raudzījās grīdā. Možā, uzmācīgā sieviete, ko viņš bija saticis krāsu ailā, bija pazudusi viņas vietā tur stāvēja trausla, sīka, gandrīz bērnišķīga būtne.

-    Vai varu tev kaut ko pajautāt, Lorens? vaicāja pavisam klusa balss.

Grejs pamāja ar galvu.

-    Ar ko tu agrāk nodarbojies?

Mirkli viņš nesaprata, ko sieviete jautā; tad aptvēra, ka viņa ar to domā darbu. Es tīrīju, viņš paraustīja plecus. Tas ir, es biju apkopējs.

Laila bridi apdomājās; viņas seja neko neizpauda. Nūja, te nu es laikam būšu iekritusi, sieviete žēli noteica un noslaucīja degunu ar delmu. Patiesību sakot, man liekas, ka es vispār nebiju nekas.

Atkal iestājās klusums. Laila lūkojās grīdā; Grejs prātoja, ko viņa teiks. Lai kas tas būtu, viņš juta, ka no tā ir atkarīga abu izdzīvošana.

-    Redzi, es vienu jau zaudēju, Laila ierunājās. Mazu meitenīti.

Grejs gaidīja.

-    Saproti, viņas sirds, sieviete sacīja un piespieda roku pie krūtīm. Viņai bija problēmas ar sirdi.

Tas bija savādi; tā stāvot un klusējot, Grejam šķita, ka viņš to ir zinājis jau visu laiku. Varbūt ne konkrēti zinājis, bet nojautis. It kā raudzītos uz attēlu, ko tuvumā nekādi nevar saprast, bet atkāpjoties viss pēkšņi kļūst skaidrs.

-    Kā viņu sauca? Grejs jautāja.

Laila pacēla asarām noplūdušo seju. Mirkli viņa vienkārši skatījās uz Greju vērtējoši samiegtām acīm. Viņš prātoja, vai bija kļūda tā vaicāt. Jautājums vienkārši paspruka.

-    Paldies, Lorens. To man neviens nekad nejautā. Nevaru pat izteikt, cik sen vairs nejautā.

-    Kāpēc tā?

-    Nezinu. Sieviete viegli paraustīja plecus. Viņiem laikam šķiet, ka tas izsauks nelaimi, vai.

-    Man tā neliekas.

īss klusuma bridis. Grejam šķita, ka viņam vēl nekad dzīvē nav bijis kāda tik ļoti žēl.

-    Eva, Laila sacīja. Mana meitiņa bija Eva.

Viņi stāvēja, un bērna vārds vienkārši slīga gaisā. Ārā aiz Lailas mājas logiem sabiezēja nakts. Grejs atskārta, ka ir sācis līt pa logu rūtīm bungoja kluss, veldzējošs vasaras lietus.

-    Es neesmu gluži tas, ko jūs domājat, Grejs atzinās.

-Nē?

Ko viņš gribēja sacīt? Noteikti patiesību, vismaz kaut kādu, bet pēdējās pusotras dienas laikā patiesība bija galīgi norāvusies no ķēdes. Grejs pat nezināja, ar ko lai sāk.

-    Tas nekas, Laila mierināja. Tev nekas nav jāsaka. Lai kas tu agrāk biji, tagad tam nav nozīmes.

-    Varbūt ir. Man bija… nepatikšanas.

-    Tad jau tu esi tāds pats kā mēs pārējie, vai ne? Vēl viens cilvēks ar noslēpumu. Laila novērsās. Ja tā padomā, tas ir pats ļaunākais. Pūlies, cik gribi, neviens nekad patiesībā nezinās, kas esi. Tu esi tikai kāds cilvēks, kas sēž mājās viens ar savām domām, un tas ari viss.

Grejs pamāja. Kas tur būtu ko piebilst?

-    Apsoli, ka mani nepametīsi, Laila lūdza. Lai kas arī notiktu, nepamet mani.

-    Labi.

-    Tu par mani rūpēsies. Mēs rūpēsimies viens par otru.

-    Es apsolu.

Likās, ka saruna ir beigusies. Laila gurdi nopūtās un iztaisnoja plecus. Nu ko. Es laikam iešu gulēt. Tu laikam gribi doties prom no paša rita. Ja es pareizi sapratu.

-    Man šķiet, tā būs vislabāk.

Viņa skumji pārlaida skatienu telpai, spīdīgajām detaļām, pārpilnajiem atkritumu maisiem un netīro trauku kaudzēm. Žēl gan. Es patiešām gribēju pabeigt bērnistabu. Bet tam laikam būs jāpagaida. Laila atkal saņēmās. Tikai viens. Tu nevari man likt par to domāt.

Grejs saprata, ko no viņa prasa. Neliec man domāt par pasauli. Ja tu tā vēlies.

-    Mēs vienkārši… viņa meklēja vārdus, izbrauksim uz laukiem. Kā tas izklausās? Vai domā, ka varēsi to izdarīt manis dēļ?

Grejs pamāja. Tāda prasība viņam šķita dīvaina un pat muļķīga, bet viņš būtu ar mieru uzvilkt kaut vai klauna kostīmu, ja tā varētu dabūt Lailu prom.

-    Labi. Ja vien viss ir sarunāts.

Grejs gaidīja, ka viņa sacīs vēl kaut ko vai ari ies prom, bet nekas nenotika. Lailas seja izmainījās tajā parādījās dziļas koncentrēšanās izteiksme, it kā viņa lasītu kaut ko ļoti sīkā drukā un to redzētu vienīgi pati. Tad viņas acis piepeši iepletās; šķita viņa sāks smieties.

-    Dieviņ tētīt, kādu scēnu es sarīkoju! Nespēju tam noticēt! Sieviete aši pārlaida rokas pār matiem un vaigiem. Noteikti izskatos briesmīgi. Vai es izskatos briesmīgi?

-    Man šķiet, tu izskaties labi, Grejs izmocīja.

-    Manā mājā ir ciemiņš, bet es sāku piņņāt. Bredu tas pataisa traku.

Šo vārdu viņš vēl nebija dzirdējis. Kas ir Breds?

Laila savilka uzacis. Mans virs, protams.

-    Man likās, ka tavs vīrs ir Deivids.

Viņa neizpratnē pablenza. Ir jau ari. Tas ir Deivids.

-    Bet tu sacīji…

Laila viņu apklusināja ar rokas mājienu. Es daudz pļāpāju, Lorens. To tu vēl redzēsi. Tu droši vien domā, ka esmu kaut kāda trakā un taisnība jau vien ir.

-    Tā es nedomāju, Grejs meloja.

Pār sievietes smalko seju pārslīdēja ironisks smaids. Nu ko. Mēs abi zinām, ka tu tā saki tikai tāpēc, ka gribi būt jauks. Bet es novērtēju tavu labo gribu. Laila aplūkoja telpu un izklaidīgi pamāja. Tā tik bija dieniņa, ko? Baidos, ka mums nav pienācīgas viesu guļamistabas, bet es tev saklāju dīvānu. Ja tev nav iebildumu, laikam atstāšu traukus uz rītdienu un teikšu arlabunakti.

Grejam nebija ne jausmas, ko lai par to visu domā. Laila it kā izlauzās no sava nolieguma transa un tad atkal iekrita tajā atpakaļ. "Nē, neiekrita," viņš nodomāja, "viņa to paveica pati, ar gribasspēku panākot, ka domas atkal pārkārtojas tā, kā viņa grib." Grejs dumjā izbrīnā noskatījās, kā sieviete dodas uz durvīm un pagriezusies viņu uzlūko.

-    Es ļoti priecājos, ka esi te, Lorens, viņa teica un tukši pasmaidīja. Mēs ar tevi būsim labi draugi. Es to skaidri zinu.

Un prom viņa bija. Grejs klausījās, kā sieviete lēni aizsoļo pa priekšnamu un dodas augšā pa kāpnēm. Viņš noņēma no galda pārējos traukus. Būtu gribējies tos nomazgāt, lai viņa no rīta ienāktu tīrā virtuvē, bet neko nevarēja darīt, nācās vien ielikt tos pie citiem izlietnē.

Viņš aiznesa vienu no galda svecēm uz dzīvojamo istabu. Bet, atgūlies uz dīvāna, Grejs uzreiz saprata, ka iemigt neizdosies. Smadzenes tā tik vien rosījās; vēl aizvien bija mazliet nelabi no zupas. Domas atgriezās pie scēnas virtuvē un pie tā, kā viņš bija apskāvis Lailu. Tas nebija īsts apskāviens viņš vienkārši pūlējās viņai neļaut sev sist. Tomēr kādā bridi tas kļuva par kaut ko līdzīgu apskāvienam. Sajūta bija laba, pat vairāk nekā laba. Apskāvienā nebija nekā seksuāla vismaz nekā tāda, kā Grejs tādas lietas atcerējās. Bija aizritējuši jau vairāki gadi, kopš Grejam prātā bija ienācis kaut kas līdzīgs seksuālām domām, par to rūpējās antiandrogēni, turklāt Dieva dēļ šī sieviete bija stāvoklī! Ja tā padomā, varbūt tieši tas arī bija tas jaukums. Grūtnieces nemaz tā nestaigāja apkārt, visus apskaudamas. Turot Lailu skavās, Grejam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu iegājis kādā lokā nevis ar diviem, bet trim cilvēkiem jo ari mazulis bija turpat. Varbūt Laila bija traka, varbūt nebija. Grejs nebija īstais, kam par to spriest. Bet viņam nešķita, ka tam būtu kāda nozīme. Viņa bija Greju izvēlējusies sev par palīgu, un viņš arī palīdzēs.

Grejs jau gandrīz bija aizrunājies ar sevi līdz miegam, kad klusumu pārtrauca dzīvnieka smilksts. Viņš uzlēca stāvus uz dīvāna, nokratot apjukumu; skaņa nāca no ārienes. Viņš piesteidzās pie loga.

Tajā brīdī Grejs atcerējās Igija šaujamo. Viņš savā izklaidībā bija to atstājis "Home Depot". Kā viņš varēja būt tik stulbs?

Grejs piespieda seju pie stikla. Ielas vidū gulēja kaut kāds vīstoklis suņa lielumā. Tas nekustējās. Grejs bridi nogaidīja, aizturējis elpu. Blāvs stāvs lēkāja pa koku galotnēm un tad pagaisa.

Grejs zināja, ka neaizvērs ne acu. Bet tas nebija svarīgi. Augšstāvā gulēja Laila, sapņojot par pasauli, kuras vairs nebija, bet ārā uzglūnēja briesmīgs ļaunums ļaunums, pie kura piederēja arī Grejs. Domas atgriezās pie scēnas virtuvē: Laila stāv pie izlietnes, viņai pār vaigiem līst izmisuma asaras un dūres niknumā sažņaudzas. Es nedrīkstu viņu atkal zaudēt. Es nedrīkstu.

Viņš stāvēs sardzē pie loga līdz rītam, un, tiklīdz uzlēks saule, abi brauks prom no šejienes.

Laila Kaila sēdēja tumsā un domāja.

Viņa dzirdēja smilkstu ārā. "Suns," viņa nosprieda; kaut kas notika ar suni. Vai to sabrauca kāds neapdomīgs, ātrs braucējs? Noteikti tā. Cilvēkiem vajadzētu labāk uzmanīt savus mājdzīvniekus.

"Nedomā," viņa sev sacīja. "Nedomā, nedomā, nedomā."

Laila prātoja, kā būtu būt sunim. Viņa saprata, ka tam būtu zināmas priekšrocības. Bezdomu eksistence, jāgaida tikai nākamais glāsts, pastaiga pa kvartālu, ēdiens vēderā. Droši vien Rosko (jo viņa tiešām dzirdēja Rosko; nabaga Rosko) pat nezināja, kas ar viņu notiek. Varbūt mazliet, pašās beigās. Vienubrīd suns ošņājās pa ielu, meklējot kaut ko ēdamu (Laila atcerējās to kustīgo priekšmetu viņam mutē, bet uzreiz pastūma nepatīkamās atmiņas malā), taču jau nākamajā brīdī… nu, tāda brīža nebija. Rosko aizpeldēja nebūtībā.

Un nu šis vīrietis. Šis Lorenss Grejs. Laila atskārta, ka vispār neko par viņu nezina. Viņš bija apkopējs. Viņš tīrīja. Ko viņš tīrīja? Deividam droši vien sāktos histērija, ja viņš uzzinātu, ka Laila ielaidusi mājā pilnīgu svešinieku. Kā gribētos redzēt Deivida sejas izteiksmi! Laikam jau varētu būt, ka viņa šo vīrieti ir nepareizi novērtējusi, bet Lailai tā nešķita. Viņa vienmēr bija pratusi izprast cilvēku raksturu. Nūjā, virtuvē Lorenss sarunāja šo to uztraucošu ļoti uztraucošu. Ka vairs nedegot gaisma un neesot cilvēku, un vēl visu ko. (Pagalam, pagalam, visi bija pagalam.) Viņam patiešām bija izdevies Lailu satraukt. Bet, ja godīgi, bērnistabā viņš bija brīnišķīgi pastrādājis, un viņa uzreiz redzēja, ka tam vīram sirds ir īstajā vietā. Vēl viens no tēva mīļākajiem teicieniem. Ko tieši tas nozīmē? Vai tad sirds var būt kaut kur citur? "Tēt, es esmu ārste," Laila reiz smiedamās sacīja. "Es skaidri zinu, ka sirds ir tur, kur tā ir."

Viņa dzirdēja sevi nopūšamies. Cik grūti bija saglabāt domas sakārtotas! Tieši tā bija jādara: viss bija jāredz tikai noteiktā gaismā un nedrīkstēja novērst skatienu, lai kas arī notiktu. Citādi pasaule varēja izrādīties stiprāka, noslīcināt tevi kā vilnis, un ko tad? Pašas mājas viņai nepietrūks Laila to klusībā ienīda jau kopš pirmās reizes, kad te ienāca, visu nama dižmanīgo lielumu, pārāk daudzās istabas un nepatīkami dzelteno gaismu. Māja nepavisam nelīdzinājās namiņam, kādā viņi ar Bredu bija mitinājušies Meribelstritā, tas bija mājīgs, omulīgs, piepildīts ar lietām, ko viņi mīlēja, bet kā gan tā varētu līdzināties? Vai tad māja ir kas vairāk par dzīvi, kas tajā tiek dzīvota? Šis pompozais monstrs, šis nekādības muzejs. Tā, protams, bija Deivida ideja. Dāvida [6] nams vai par tādu nebija runa Bībelē? Bībelē bija papilnam visādu namu tāda un tāda nams un tāda un šitāda nams. Laila atcerējās, kā, būdama maza meitene, saritinājās uz dīvāna skatīties "Čārlija Brauna Ziemassvētkus" (Snūpijs viņai patika gandrīz tikpat labi kā Trusītis Pēterītis), un gudrais Lainuss, kurš patiesībā bija pieaudzis vīrs un tikai izlikās par puiku, iznāca priekšplānā un izstāstīja Čārlijam Braunam, kas ir Ziemassvētki. Un gani bija ap to pašu vietu laukā, tie, nomodā būdami, sargāja naktī savus lopus, un Tā Kunga eņģelis pie tiem piestājās, un Tā Kunga spožums tos apspīdēja, un tie bijās ļoti. Bet eņģelis uz tiem sacīja: "Nebīstieties, jo redzi, es jums pasludinu lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks: jo jums šodien Pestītājs dzimis, Dāvida pilsētā, kas ir Kristus, Tas Kungs."[7]

Deivida pilsēta, Deivida nams.

"Bet mazulis," Laila nodomāja. Viņas domām jābūt pie mazuļa. Nevis pie mājas vai skaņām ārpusē (tur bija briesmoņi), vai Deivida pārnākšanas (mirušā Deivida), vai kaut kā cita. Visur literatūrā bija skaidri teikts, neapstrīdami teikts, ka negatīvas emocijas ietekmē augli. Tas domāja tāpat kā tu, tas juta to pašu, ko tu, un, ja tu visu laiku baidījies, ko tad? Lorensa sarunātais virtuvē: viņš gribēja labu, viņš tikai mēģināja darīt to, kas, viņaprāt, būtu labākais Lailai un Evai (Evai?), taču vai tad tam visam jābūt patiesam tikai tāpēc vien, ka viņš to sacīja? Tās bija teorijas. Tas bija tikai viedoklis. Nevarētu gan teikt, ka viņa tam nepiekrita. Droši vien bija laiks doties prom. Te bija kļuvis briesmīgi klusi. (Nabaga Rosko.) Ja Breds būtu te, viņš sacītu tieši to pašu. "Laila, ir laiks doties prom."

Dažreiz, ļoti bieži, gandrīz vienmēr Lailai Kailai šķita, it kā viņā augošais bērns nebūtu jauns, nebūtu pavisam jauns cilvēks. Kopš tā rīta, kad viņa aptupās uz poda un, turēdama starp kājām plastmasas nūjiņu, mēmā izbrīnā lūkojās, kā uz tās parādās zils krustiņš, šī doma bija pamazām iesakņojusies. Mazulis nebija jauna Eva vai citāda Eva, vai cita Eva: viņa bija Eva, viņu mazā meitiņa bija pārnākusi mājās. It kā pasaule būtu izlabojusi pati sevi, it kā būtu labota kļūda kosmosā Evas nāve.

Lailai gribējās par to izstāstīt Bredam. Ne tikai gribējās viņa vārds izraisīja tādu ilgošanos, ka acīs izsprāga asaras. Viņa negribēja apprecēt Deividu! Kāpēc Laila precējās ar Deividu svētulīgo, valdonīgo, mūžam krietno Deividu -, ja bija jau precējusies ar Bredu? It īpaši tagad, kad Eva bija ceļā, lai atkal apvienotu viņus ģimenē?

Laila viņu joprojām mīlēja. Tur tā lieta. Tas bija viņas skumjais, bēdīgais noslēpums. Viņa nekad nebija pārstājusi Bredu mīlēt, un viņš nebija pārstājis mīlēt Lailu pat tad, kad abu mīlestība radīja tādas sāpes, ka viņi tās vairs nespēja paciest, jo viņu mazā meitiņa bija mirusi. Viņi bija šķīrušies, lai aizmirstu, jo to nespēja, būdami kopā; atvadas bija skumjas un neizbēgamas kā pirmatnējā kontinentu šķelšanās. Viņi cīnījās līdz beigām. Vakarā pirms vīra izvākšanās, kad viņa koferi jau stāvēja Meribelstrītas priekšnamā, kad jau bija pienācīgi informēti advokāti, kad bija izliets tik daudz asaru, ka neviens vairs pat nezināja, par ko raud, jo asaras bija kļuvušas tik visaptverošas kā laikapstākļi, visa pasaule bija vienas vienīgas raudas tajā vakarā viņš ienāca pie Lailas guļamistabā, no kuras jau sen bija paņēmis savas mantas, ieslīdēja zem segas, un vienu stundu viņi atkal bija pāris un klusi kustējās vienā ritmā, ķermeņiem joprojām alkstot tā, ko sirdis vairs nespēja izturēt. Viņi nepārmija ne vārda; no rīta Laila pamodās viena.

Bet tagad viss bija mainījies. Eva nāca! Eva bija gandrīz klāt! Laila varētu uzrakstīt Bredam vēstuli tā viņa arī darīs. Viņš noteikti nāks viņu meklēt, tāds viņš bija, ar Bredu vienmēr varēja rēķināties, kad pasaule kratījās uz elli klūgu groziņā; un kā tad viņš jutīsies, ieraudzījis, ka Lailas te nav? Lēmums uzlaboja Lailai omu, un viņa aizlavījās līdz mazajam rakstāmgaldam pie loga un sagrābstīja atvilktnē zīmuli un lapu rakstāmpapīra. Tā kādus vārdus izvēlēties? Es dodos prom. īsti nezinu, kurp. Gaidi mani, dārgais. Es tevi mīlu. Eva drīz būs klāt. Vienkārši un skaidri jēga bija graciozi ietērpta dažās frāzēs. Laila apmierināta salocīja papīru trīs daļās, ielika aploksnē, uzrakstīja virsū "Bredam" un nostatīja vēstuli stāvus uz galda, lai to no rīta pamanītu.

Viņa atkal atgūlās. No istabas otras puses viņu vēroja vēstule vizoši balts četrstūris. Aizvērusi acis, Laila ļāva rokām noslīdēt zemāk pār vēdera cieto izliekumu. Viņa sajutās pilna; tad iekšpusē kaut kas noraustījās, vēl un vēlreiz. Mazulis žagojās. Ik! maziņais žagojās. Laila aizvēra acis, ļaudama sajūtām sevi pārņemt. Viņas augumā zem sirds maza dzīvība gaidīja, kad varēs piedzimt; vēl vairāk Eva nāca mājās. Nu jau dienas nogurums bija viņu panācis, Laila to zināja. Viņas domas slīdēja miega viļņos kā sērfotājs, kas airējas uz viļņa galotni. Jau pēc mirkļa vilnis viņu pārskalos un pavilks zem ūdens. Eva zem viņas pirkstu galiem bija norimusi. "Es tevi mīlu, Eva," Laila Kaila nodomāja un ar šo domu iemiga.

10

Bija jau gandrīz desmit no rīta, kad viņi tika līdz Mailhaijas stadionam. Pilsētas centrā Denijs attapās, ka ir iebraucis šķēršļu labirintā: visur mētājās pamesti hammeri, ar smilšu maisiem nostiprinātas automātu ligzdas un pat daži tanki. Vismaz duci reižu nācās braukt atpakaļ un meklēt citu ceļu, bet ari tas izrādījās nosprostots. Beigās, kad jau izgaisa pēdējā rīta migliņa, viņš uzgāja tukšu ielu zem šosejas un izbrauca uz stadionu.

Stāvlaukumā bija uzslietas olīvzaļu telšu rindas; tās visas dīvaini stingi karsa rīta saulē. Ap teltīm ielokā stāvēja automašīnas vieglie automobiļi un ātrās palīdzības mašīnas, un policijas patruļmašīnas. Daudzas izskatījās pa pusei samīcītas, izsistiem logiem, no karkasa norautiem spārniem, no eņģēm izrautām durvīm. Denijs apturēja autobusu.

Trijotne izkāpa ārā; gaiss šeit bija tā sabiezējis no maitas smakas, ka Denijs gandrīz izvēmās. Bija vēl ļaunāk nekā ar mammu, ļaunāk nekā ar visiem tiem līķiem, ko viņš no rīta bija redzējis pa ceļam uz depo. Tāda smaka varēja kā čūska ielīst nāsīs un mutē un ieķerties tur vairākas dienas.

-    Hallo! Eiprila uzsauca. Meitenes sauciens atbalsojās pāri stāvlaukumam. Vai te kāds ir? Hallo!

Denijam dziļi vēderā modās nelāga sajūta. Daļēji smakas, bet daļēji kaut kā cita dēļ. Bija savā ziņā bailīgi.

-    Hallo! Eiprila vēlreiz uzsauca, salikusi rokas taurītē ap muti. Vai kāds mani dzird?

-    Varbūt brauksim prom, Denijs ierosināja.

-    Te vajadzētu būt armijai.

-    Varbūt viņi jau ir prom.

Eiprila noņēma mugursomu, atvēra rāvējslēdzēju un izvilka āmuru. Viņa to pavicināja, it kā pārbaudot smagumu.

-    Tim, paliec man blakus. Saproti? Nekādas klaiņošanas.

Zēns stāvēja pie autobusa durvīm un spieda ciet nāsis. Bet te riebīgi smird, viņš caur degunu bubināja.

Eiprila ieslidināja rokas somas plecu siksnās. Visa pilsēta riebīgi smird. Tev ar to būs jāsamierinās. Nu nāc!

Ari Denijam negribējās iet, taču meitene bija apņēmības pilna. Viņš sekoja Eiprilai un Timām braucamlīdzekļu labirintā. Soli pa solim Denijs saprata, ko redz. Mašīnas bija izvietotas ap teltīm, lai aizsargātos. Gluži kā pirmo ieceļotāju laikos: kad uzbruka indiāņi, ratus salika aplī. Bet Denijs zināja, ka šie uzbrucēji nav nekādi indiāņi, un te izskatījās, ka viss jau sen ir galā. Kaut kur bija līķi, jo smaka ar katru soli šķita pieņemamies spēkā, bet pagaidām no mirušajiem nebija ne vēsts. It kā visi būtu pazuduši.

Viņi pienāca pie pirmās telts. Eiprila iegāja iekšā pirmā, turēdama āmuru paceltu un gatava belzt. Visur mētājās apgāztas nestuves un infūziju statīvi, telts bija piegružota ar pārsējiem, bļodām, šļircēm. Bet līķu vēl aizvien nebija.

Viņi ielūkojās otrajā telti, tad trešajā. Visur viens un tas pats. Kur tad visi palikuši? Eiprila brīnījās.

Meklēt varēja vēl tikai stadionā. Denijam negribējās turp iet, bet Eiprila uzstāja. Ja jau armija likusi braukt šurp, viņa paziņoja, tam noteikti esot kāds iemesls. Viņi devās augšā pa rampu uz ieeju. Eiprila gāja pa priekšu, ar vienu roku turēdama Timu un otrā žņaudzīdama āmuru. Tikai tagad Denijs pamanīja putnus. Virs stadiona griezās milzīgs, melns mākonis, piesmakušie ķērcieni šķita vienlaikus pārtraucam un padziļinām klusumu.

Un tad viņiem aiz muguras atskanēja vīrieša balss:

Es jūsu vietā tur iekšā neietu.

* * *

Kitridžam iebraucot stāvlaukumā, ferari motors apstājās. Mašīna kāsēja kā pussprādzis kleperis, un no motora pārsega un karosērijas cēlās eļļainu dūmu grīstes. Bija pilnīgi skaidrs, kas ir noticis: Kitridža raķetveida izšaušanās no pazemes stāvvietas uzbrauktuves lēciens, pēc kura viņš izdzirdēja būkšķi pret asfaltu, bija sabojājusi eļļas tvertni. Eļļai pamazām izpilot, motors pakāpeniski pārkarsa, un metāls izpletās, līdz virzuļi cilindros saķērās.

"Atvaino par mašīnu, Voren. Kamēr tā brauca, bija patiešām labi."

Pēc stadionā redzētā Kitridžam bija vajadzīgs kāds brītiņš laika, lai saņemtos. Jēziņ, kas par ainu! Viņš gan neieraudzīja neko tādu, ko nebūtu varējis jau iedomāties, bet tiešām ieraudzīt to paša acīm bija kas cits. Viņam bija slikti līdz sirds dziļumiem. Rokas trīcēja; Kitridžam likās, ka viņš vems. Puisis savā dzivē bija šo to redzējis visādas šausmas. Līķus, kas sakrauti bedrē kā malkas strēķis; veselus ciematus, kur pēc gāzu uzbrukuma ģimenes gulēja, kur kritušas, rokām velti sniedzoties, lai vēl reizi pieskartos mīļajam; vīriešu, sieviešu un bērnu sakropļotās atliekas tirgus placi pēc tam, kad tur uzspridzinājās kāds trakais ar bumbu, kas piestiprināta pie krūtīm. Bet tie bija citi mērogi.

Viņš pašlaik sēdēja uz ferari motora pārsega un apsvēra, ko darīt, kad tālumā izdzirda tuvojamies motora rūkoņu. Kitridža nervi modri saspringa. Izklausījās pēc liela dīzeļmotora: vai tur brauc bruņumašīna? Bet tad viņš ieraudzīja sirreālu vīziju pa uzbrauktuvi augšā kratījās dzeltens skolas autobuss.

"Paskat tik," Kitridžs nodomāja. "Pie velna! Nolāpīts skolas autobuss it kā būtu sarīkota klases ekskursija uz pasaules galu."

Kitridžs noskatījās, kā autobuss apstājas. Izkāpa trīs cilvēki: meitene ar rozā šķipsnu matos, T kreklā un šortos ģērbies puika kaulainiem ceļgaliem un kāds vīrietis dīvainā cepurē, laikam vadītājs. "Hallo!" meitene sauca. "Vai te kāds ir?" Bridi apspriedušies, viņi devās cauri braucamrīku mudžeklim; meitene gāja pa priekšu.

"Laikam būtu laiks kaut ko sacīt," Kitridžs nodomāja. Bet, ja viņš atklās savu klātbūtni, tas nozīmēs kaudzi pienākumu, un no tiem viņš jau kopš paša sākuma bija zvērējis izvairīties. Citi cilvēki neietilpa viņa plānā; plāns bija tikt prom. Neņemt līdzi neko lieku, palikt dzīvam, cik jlgi vien iespējams, un, kad pienāks gals, aizraut līdzi tik daudz vīrusaino, cik vien viņš spēs. Denveras pēdējais cietoksnis iekritīs bezdibenī kā spožs meteorīts.

Bet tad Kitridžs atskārta, kas tūlīt notiks. Trijotne devās taisnā ceļā uz stadionu. Nu protams, turp. Kitridžs bija darījis to pašu. Tie bija bērni. Dieva dēļ. Plāns vai ne, bet viņš nevarēja ļaut viņiem tur ieiet.

Kitridžs paķēra šauteni un steidzās aizšķērsot nācējiem ceļu.

Atskanot Kitridža balsij, autobusa vadītājs reaģēja tik nesavaldīgi, ka Kitridžs uz bridi sastinga. Vīrietis izgrūda smilkstu un metās uz priekšu, paklupdams pats pār savām kājām un vienlaikus slēpdams seju elkoņa likumā. Abi bērni aizsteidzās prom, meitene sargājoši piekļāva puiku sev pie vidukļa un apcirtās pret Kitridžu, turot priekšā āmuru.

-    Ei, ei, mierīgi, Kitridžs teica. Ar šautenes stobru augšup viņš pacēla rokas. Es esmu no labajiem.

Kitridžs redzēja, ka meitene ir vecāka, nekā sākumā likās; viņai varēja būt aptuveni septiņpadsmit gadu. Rozlgie mati bija smieklīgi, un ausis bija sasprausts tik daudz kniežu, ka ausis izskatījās kā piestiprinātas pie galvas, bet meitenes vēsais skatiens bez vismazākās izbaiļu dzirksts vēstīja, ka viņai ir lielāka dūša, nekā šķiet. Kitridžs nešaubījās: ja viņš spers vēl soli uz priekšu, meitene klups virsū ar āmuru vai vismaz mēģinās to darīt. Viņai mugurā bija melns, apspīlēts T krekls, ceļgalos līdz skrandām novalkāti džinsi, kājās Chuck Taylor tenisčības un ap abām rokām ādas un sudraba rokassprādzes; plecos karājās spilgti dzeltena mugursoma tādā toni kā lentes nozieguma vietas norobežošanai. Zēns laikam bija viņas brālis; par ģimenes saitēm liecināja ne tikai līdzīgie vaibsti (pasīks, mazliet uzrauts deguns, augsti, izcilni vaigukauli un debeszilas acis), bet ari meitenes reakcija izteiktajā vēlmē pasargāt puiku Kitridžs skaidri saskatīja mātišķumu.

Trešais no trijotnes, autobusa vadītājs, bija grūtāk izprotams. Kaut kas ar viņu nebija kārtībā. Viņš bija ģērbies haki krāsas biksēs un cieši sapogātā baltā kreklā ar apkaklīti. Iesarkani blondais matu ērkulis, kas spraucās ārā no dīvainās cepures, šķita apgriezts ar līkloču šķērēm. Bet nejau āriene norādīja, ka viņš ir citāds. Atšķirigums izpaudās autobusa vadītāja stājā.

Puika ierunājās pirmais. Tik spurainus matus Kitridžam vēl nebija gadījies redzēt. Vai tas ir īsts automāts? zēns jautāja, norādīdams uz ieroci.

-    Klusu, Tim. Pievilkusi puiku sev tuvāk, meitene atvēzējās ar āmuru, gatava sist. Kas, pie velna, tu tāds?

Kitridžs joprojām stāvēja paceltām rokām. Šobrīd viņš labprāt piespēlēja iedomai, ka āmurs patiešām ir drauds. Mani sauc Kitridžs. Un jā, viņš piebilda, uzrunādams puiku, tas ir īsts automāts. Tikai neiedomājies, ka ļaušu tev to aiztikt, jaunais cilvēk.

Zēna seja sāka starot priecīgā satraukumā. Tas ir forši!

Kitridžs ar zodu norādīja uz autobusa vadītāju, kas pašlaik cītīgi pētīja savas kurpes. Vai ar viņu viss kārtībā?

-   Viņam vienkārši nepatīk, ka viņu aiztiek. Meitene joprojām piesardzīgi pētīja Kitridžu. Armija lika nākt šurp. Mēs to dzirdējām pa radio.

-Jā, tā varētu būt. Bet rādās, ka šie būs mums izsprukuši. Klau man šķiet, ka nesadzirdēju jūsu vārdus.

Meitene vilcinājās. Es esmu Eiprila. Šis ir mans brālis Tims. Tas otrais ir Denijs.

-    Priecājos iepazīties, Eipril. Kitridžs uzsmaidīja savu visiedrošinošāko smaidu. Kā tev šķiet, vai es varētu nolaist rokas? Tagad taču mēs esam pienācīgi iepazinušies.

-    Kur tu dabūji to šaujamo?

-    "Outdoor World". Esmu pārdevējs.

-    Tu pārdod ieročus?

-    Pārsvarā kempinga un makšķerēšanas piederumus, Kitridžs atbildēja. Bet man pienākas smuka atlaide. Nu, ko saki? Mēs visi esam vienā komandā, Eipril.

-    Kādā komandā?

Viņš paraustīja plecus. Es teiktu cilvēku.

Meitene viņu ar skatienu novērtēja. Šī Eiprila nudien bija piesardzīga. Kitridžs sev atgādināja, ka tā nav vienkārši kaut kāda meitene viņa bija izdzīvotāja. Pārējam nebija nozīmes, bet Eiprila bija pelnījusi, ka viņu uztver nopietni. Aizritēja dažas sekundes; viņa nolaida āmuru.

-    Kas ir stadionā? Tims jautāja.

-    Nekas tāds, ko tu gribētu redzēt. Kitridžs vēlreiz paskatījās uz meiteni. "Viņa patiešām atgādina aprīli," viņš sprieda. Jocīgi, ka dažreiz ir tādi vārdi. Kā jūs visi paglābāties?

-    Mēs slēpāmies vīna pagrabā.

-    Kur tad jūsu senči?

-    Nezinām. Viņi bija Teljuraidā.

"Jēziņ," Kitridžs nodomāja. Teljuraida bija katastrofas izcelsmes vieta, tur viss sākās.

-    Nu, tas bija gudri. Labi izdomāts. Viņš vēlreiz pamāja uz Deniju, kurš stāvēja desmit pēdas tālāk, sabāzis rokas kabatās un skatīdamies zemē. Un jūsu draugs?

-    Denijs mūs atrada. Dzirdējām viņu taurējam.

-    Lieliski, Denij! Tad jau tu esi dienas varonis.

Vīrietis uzmeta Kitridžam žiglu, iešķību skatienu. Viņa seja neko nevēstīja. Labi.

-    Kāpēc es nevaru paskatīties, kas ir stadionā? Tims atkal iejaucās.

Eiprila un Kitridžs pārmija skatienus: Tā nav laba doma.

-    Liecies mierā ar stadionu, Eiprila bārās. Viņa pievērsās Kitridžam: Vai esi redzējis vēl kādu?

-    Kādu laiku ne. Bet tas nenozīmē, ka neviena nav.

-    Taču tu domā, ka tā varētu būt.

-    Visgudrāk droši vien ir pieņemt, ka esam vieni.

Kitridžs skaidri redzēja, pie kā tas viss novedīs. Pirms stundas viņš laidās lejup gar ēkas sienu un bēga, glābjot savu dzīvību. Nu viņam varbūt būs jāpieskata divi bērni un vīrietis, kas pat nespēja ieskatīties viņam acīs. Bet kā nu bija, tā bija.

-    Vai tas ir tavs autobuss, Denij? viņš jautāja.

Vīrietis pamāja ar galvu. Es braucu pa zilo maršrutu. 12. līnija.

Izmantot mazāku braucamlīdzekli gan būtu prātīgāk, bet Kitridžam šķita, ka bez autobusa tas puisis nekur nedosies. Varbūt tu gribētu mūs aizvest prom no šejienes?

Meitenes sejā parādījās skarba izteiksme. Kāpēc tu domā, ka brauksi mums līdzi?

Kitridžs jutās pārsteigts; viņš nebija apsvēris iespēju, ka trijotne varētu nevēlēties viņa palīdzību.

-    Vispār jau bez kāda iemesla. Jums laikam būtu mani jāuzaicina.

-    Kāpēc es nevaru paskatīties? Tims činkstēja.

Eiprila pacēla acis uz debesīm. Piedrāzt, Tim, beidz vāvuļot par to stadionu, ja?

-    TU pateici vārdu ar P! Es pasūdzēšos!

-    Un kam tad tu sūdzēsies?

Pēkšņi puika gandrīz sāka raudāt. Nesaki tā!

-    Paklau, Kitridžs viņus pārtrauca, tagad patiešām nav īstais brīdis strīdēties. Es lēšu, ka mums palikušas astoņas stundas dienasgaismas. Nedomāju, ka mēs gribam te atrasties pēc tumsas.

Tajā pašā brīdī zēns, manīdams, ka jāizmanto izdevība, apcirtās otrādi un metās augšup pa eju.

-    Sūdu būšana! Kitridžs iebrēcās. Jūs palieciet tepat.

Viņš klibodams metās skriet, bet kājas dēļ nespēja nokļūt tuvāk bēglim; kad Kitridžs puiku panāca, tas jau stāvēja pie vaļējiem stadiona vārtiem un apstulbis blenza iekšā. Tās bija tikai dažas sekundes, bet ar to pietika. Kitridžs saķēra zēnu no aizmugures un pacēla sev pie krūtīm.

Bērns saļima un piespiedās viņam klāt, neizdvešot ne skaņas. "Jēzus," Kitridžs nodomāja. Kāpēc viņš bija ļāvis sīkajam tā aizlaisties?

Kad viņi nonāca lejā, Tims bija sācis daļēji žagoties, daļēji šņukstēt. Kitridžs nolika viņu zemē pie Eiprilas.

-    Ko tu iedomājies? Meitenes balss bija piesmakusi no dusmu asarām.

-    Man… ž-žēl, puika stomījās.

-   Tu nedrīksti tā skriet prom, tu nedrīksti. Viņa saņēma brāli aiz rokām un ievilka izmisīgās skavās. Es tev jau tūkstoš reižu esmu teikusi paliec pie manis.

Kitridžs piegāja pie Denija, kurš, rokas kabatās sabāzis, raudzījās zemē.

-    Viņi tiešām bija pavisam vieni? viņš klusi jautāja.

-    Ar viņiem bija Konsuela, Denijs paziņoja. Bet viņa aizgāja.

-    Kas ir Konsuela?

Denijs nenoteikti paraustīja plecus. Viņa dažreiz gaida autobusu kopā ar Timu.

Te nekas vairs nebija sakāms. Denijs varbūt bija mazliet ķerts, bet viņš bija izglābis divus bezpalīdzīgus bērnus, kuru vecāki gandrīz noteikti ir miruši. Tas bija vairāk, nekā bija paveicis Kitridžs.

-    Nu ko, draugs, Kitridžs ieteicās. Kā būtu, ja mēs iedarbinātu tavu autobusu?

-    Kur mēs brauksim?

-    Es iedomājos, ka uz Nebrasku.

11

Viņi devās ceļā stundu pēc rītausmas. Grejs paņēma visu, ko varēja atrast virtuvē un kas vēl izskatījās ēdams, dažas atlikušās zupas bundžas, mazliet vecu sāļo cepumu, kārbu "Wheaties" sauso brokastu un ūdens pudeles un salika visu volvo. Grejam pašam nebija pat zobu sukas, bet Laila iznāca priekšnamā ar diviem koferiem uz ritenīšiem.

Atļāvos tev iesaiņot mazliet drēbju.

Laila bija saģērbusies tā, it kā dotos brīvdienās, tumšos legingos un svaigi izgludinātā, garā kreklā. Viņai uz pleciem bija uzmests košs, krāsains zīda lakats. Sieviete bija nomazgājusi seju, izķemmējusi matus un pat ielikusi auskarus un viegli uzkrāsojusies. Lailu ieraugot, Grejs atskārta, cik pats ir netīrs. Viņš nebija mazgājies jau vairākas dienas; droši vien viņš diez ko labi neoda.

-    Man varbūt mazliet jāsakopjas.

Laila viņu pavadīja uz vannasistabu kāpņu galā, kur uz tualetes poda vāka jau bija nolikusi glīti salocītu drēbju kārtu. Uz tualetes galdiņa blakus krūkai ar ūdeni atradās pavisam jauna, vēl iesaiņota zobu suka un tūbiņa "Colgate" zobu pastas. Grejs nostīvēja kombinezonu, nomazgāja seju un noskaloja paduses; tad viņš iztīrīja zobus, raudzīdamies platajā spoguli. Viņš nebija redzējis savu spoguļattēlu kopš "Red Roof' viesnīcas, un viņu arvien vēl šokēja paša jaunais izskats: āda bija tīra un tvirta, mati kupli iekļāva galvu, un acis mirdzēja kā dārgakmeņi. Izskatījās, ka viņš arī ir zaudējis daudz svara; tas vēl nebūtu tik pārsteidzoši, jo Grejs jau divas dienas nebija neko ēdis, bet bija brīnumaini, cik daudz svara ir zudis un kā. Grejs nebija vienkārši tievāks; izskatījās, ka viņa ķermenis ir pārveidojies. Pagriezies sāniski un turpinādams skatīties uz savu atspulgu, Grejs pamēģināja pārlaist roku pār vēderu. Viņš vienmēr bija bijis apaļīgs, bet tagad varēja sajust stingras muskuļu kontūras. Nu jau viņš varēja ari sasprindzināt muskuļus kā puika, kas sevi apbrīno. "Paskat tik," Grejs nodomāja. "īsti bicepsi. Velna milti!"

Viņš uzvilka Lailas atstātās drēbes baltus bokseršortus, džinsus un rūtainu sporta kreklu un izbrīnīts atklāja, ka viss diezgan labi pieguļ. Grejs vēl pēdējo reizi paskatījās uz sevi spogulī un nokāpa lejā dzīvojamā istabā, kur uzgāja Lailu sēžam dīvānā un šķirstām žurnālu "People".

-    Redz, kur tu esi. Viņa noskatīja nācēju no galvas līdz kājām, smaidīdama savu bezrūpīgo smaidu. Tu labi izskaties.

Grejs aizripināja koferus uz volvo. Rīta gaisā jautās rasa. Kokos dziedāja putni. Varētu domāt, ka viņi vienkārši dodas izbraukumā uz laukiem, Grejs sprieda un pakratīja galvu. Taču, viņam tā stāvot uz piebraucamā ceļa cita vīrieša drēbēs, tas gandrīz vai šķita patiesi. It kā viņš būtu iekāpis citā dzīvē varbūt tā vira dzīvē, kura džinsi un sporta krekls tagad greznoja šo jauno, slaido, muskuļoto augumu. Viņš dziļi ievilka elpu, piepildīdams krūtis ar gaisu. Gaiss ieplūda plaušās svaigs un tīrs, dažādu smaržu pārpilns. Zāle, jaunas, zaļas lapas un mikla zeme. Tajā nebija jūtams nekas no pagājušās nakts šausmām, it kā dienasgaisma būtu šķīstījusi pasauli.

Grejs aizvēra bagāžnieku un, pacēlis galvu, pie durvīm ieraudzīja Lailu. Viņa pagrieza atslēgu un izņēma kaut ko no somiņas aploksni. Sieviete izķeksēja no somiņas līmlenti un, pielīmējusi aploksni pie durvīm, pakāpās atpakaļ, un paskatījās uz to. "Vēstule?" Grejs prātoja. "Kam tā ir? Deividam? Bredam?" Droši vien vienam no viņiem abiem, bet Grejs joprojām nezināja, kurš ir kurš. Lailas prātā abi likās galīgi sajukuši vietām.

Nu tā, viņa paziņoja. Viss kārtībā. Pie volvo Laila pasniedza Grejam atslēgas. Vai tu varētu stūrēt?

Arī Grejam patika tāda doma.

Grejs izlēma, ka būs labāk turēties nost no galvenajiem ceļiem, vismaz līdz viņi tiks ārā no pilsētas. To gan neviens no abiem neteica, bet tā vien šķita, ka daļa no vienošanās ar Lailu bija izvairīties braukt garām ainām, kas varētu viņu satraukt. Beigās tas izrādījās mazsvarīgi sieviete gandrīz nepacēla galvu no sava žurnāla. Grejs līkumoja cauri piepilsētai, un, kad rīts sāka sliekties uz dienas pusi, viņi jau brauca pa asfaltētu lauku ceļu caur izkaltušiem, līdzeniem laukiem piedegušā grauzdiņa brūnumā. Pilsēta pagaisa tālumā, un pēc tam arī Klinšu kalnu zilās grēdas paslēpās miglā. Apkārtējā ainava bija kaila, it kā aizmirstībā iegrimusi; bija redzami vien reti spalvu mākoņi augstu gaisā, sausie lauki un šoseja zem volvo riteņiem. Kādā brīdī Laila meta lasīšanu pie malas un aizmiga.

Situācija, bez šaubām, bija dīvaina, tomēr, aizritot jūdzēm un stundām, Grejs sajuta krūtīs mostamies sajūtu, ka viņš rīkojas pareizi. Vēl nekad dzīvē viņš nevienam nebija bijis pa īstam svarīgs. Grejs rakņājās prātā, meklēdams kaut ko, jebko, ar ko šādu sajūtu varētu salīdzināt. Vienīgais, kas nāca prātā, bija stāsts par Jāzepu un Mariju un viņu bēgšanu uz Ēģipti; tās bija bērnības atmiņas nu jau Grejs gadiem ilgi nebija bijis baznīcā. Jāzeps viņam vienmēr bija šķitis tāds dīvainis, jo rūpējās par sievieti, kura nesa cita bērnu. Bet Grejs sāka tajā saskatīt jēgu, viņš saprata, ka var kādam pieķerties tikai tāpēc, ka šis kāds tevi grib.

Un vispār Grejam patika sievietes; vienmēr bija patikušas. Tā lieta ar zēniem bija citāda. Tur nebija runas par to, kas viņam patīk vai ne; bija runa par to, kas bija jādara viņa pagātnes dēļ un tā dēļ, kas bija nodarīts Grejam pašam. Tā skaidroja cietuma psihiatrs Vailders. Zēni bija apmātība, Vailders apgalvoja, Greja paņēmiens, kā atgriezties laikā, kad izmantoja viņu pašu, izspēlēt visu no jauna un tādējādi mēģināt to saprast. Pieskarties zēniem Grejs neizlēma apzināti ari pakasīties, ja niez, taču nav apzināts lēmums. Bieži šķita, ka Vailders glvež niekus, bet ne par šo, un Grejs jutās mazliet labāk, zinot, ka viss nav tikai viņa vaina vien. Neko daudz gan tas nelīdzēja; Grejs sevi bija gana šaustījis. Viņš jutās patiešām atvieglots, kad viņu aizsūtīja prom. Vecais Grejs, kurš attapās slaistāmies pie spēļlaukumiem un pulksten trijos lēni brauca gar pamatskolu, un vasaras pēcpusdienās gausiem soļiem pastaigājās publiskā peldbaseina ģērbtuvē to Greju viņš vairs nekad negribēja pazīt.

Domas atkal atgriezās pie apskāviena virtuvē. Grejs zināja, ka tas nebija nekāds puiku-meiteņu apkampiens, tomēr kaut kāda nozīme tam bija. Grejam bija jādomā par Noru Čangu vienīgo meiteni, ar ko viņš satikās vidusskolā. Jaunieši nebija gluži pārītis; starp viņiem nekad nekā nebija. Abi kopā spēlēja grupā Grejs uz neilgu bridi bija iedomājies, ka pūtīs trompeti; dažreiz pēc mēģinājumiem viņš pavadīja meiteni mājās. Viņi pat nepieskārās viens otram, taču šajās pastaigās bija kas tāds, kas Grejam pirmo reizi lika sajust, ka viņš nav viens šajā pasaulē. Puisim gribējās meiteni noskūpstīt, bet viņam tā arī neizdevās sadūšoties; visbeidzot saikne starp viņiem kļuva vājāka un tad pārtrūka. Jocīgi, ka viņš Noru tagad atcerējās. Jau divdesmit gadus pat nebija iedomājies viņas vārdu.

Pusdienlaikā viņi tuvojās Kanzasas robežai. Laila vēl gulēja. Grejs pats daļēji bija ieslīdzis sapnī un gandrīz nemaz neskatījās uz ceļu. Viņam bija izdevies izvairīties no tā sauktajām pilsētām, bet tā nevarēja turpināties; drīz vajadzēs uzpildīt degvielu. Priekšā Grejs ieraudzīja līdzenumā slejamies ūdenstorni.

Pilsētiņas nosaukums bija Kingsvuda; tur bija tikai īsa, putekļaina galvenā iela, pusei veikalu logi bija aizlīmēti ar papīru, un abpus ielai rindojās daži kvartāli drūma paskata māju. Šķita, ka pilsētiņa vienkārši ir pamesta; par šeit notikušo liecināja vienīgi pie ugunsdzēsēju depo novietota ātrās palīdzības mašīna ar vaļējām aizmugures durvīm. Tomēr Grejs locekļos juta tādu kā kņudoņu, it kā viņu kustēšanos no ēnām kāds vērotu. Viņš lēni izbrauca pilsētiņai cauri, beidzot apstādamies degvielas uzpildes stacijā austrumu nomalē; tā nebija no lielajām ķēdēm, to sauca vienkārši "Frankie's".

Laila sakustējās, kad Grejs izslēdza motoru. Kur mēs esam?

-    Kanzasā.

Viņa nožāvājās un samiegtām acīm caur vējstiklu paskatījās uz pamesto pilsētu. Kāpēc mēs apstājāmies?

-    Mums vajag benzīnu. Es tikai mirklīti.

Grejs izmēģināja sūkni, bet viņam neveicās nebija elektrības. Degviela būs kaut kā jāiztecina, bet tam vajadzēs gabalu šļūtenes un kannu. Viņš iegāja iekšā. Pie loga stāvēja ar papīru kaudzēm nokrauts nobružāts metāla galds. Aiz tā atradās vecs biroja krēsls, atgāzts atpakaļ tā, ka radās rēgains iespaids, it kā kāds no tā tikai nupat būtu piecēlies. Grejs izgāja pa durvīm uz remontdarbnīcu vēsu, tumšu telpu, kurā oda pēc eļļas. Vienā no pacēlājiem bija iestiprināts 90. gadu nogales retro kadilaka modelis. Otrā remontbedrē stāvēja pilnpiedziņas ševrolets ar paceltu amortizāciju un resnām, dubļiem piedzītām riepām. Uz grīdas stāvēja piecu galonu degvielas kanna, un uz viena darba galda Grejs uzgāja šļūtenes gabalu. Viņš nogrieza sešas pēdas, ielika vienu galu pilnpiedziņas mašīnas degvielas tvertnē, iesūca malku, izspļāva un sāka tecināt benzīnu kannā.

Kanna bija gandrīz pilna, kad Grejs virs galvas sadzirdēja skrapstoņu. Visi nervi ķermenī vienlaikus saspringa, piekaļot viņu uz vietas.

Grejs lēnām pacēla galvu.

Radījums ar galvu lejup karājās pie griestu sijas, pārmetis ceļus tai pāri kā bērns rotaļlaukumā. Vīrusainais bija mazāks par Nulli un šķita cilvēciskāks. Viņu skatieni sastapās, un Grejam pamira sirds. No radījuma rīkles dziļumiem nāca trīsoša skaņa.

Tev nav jābaidās, Grej.

Pie velna kas tas?

Viņš metās atpakaļ, bet kājas sapinās, un Grejs nogāzās uz cietās betona grīdas. Viņš paķēra no grīdas kannu, kaut gan no šļūtenes vēl šļācās benzīns, izmetās ārā no darbīcas birojā un no turienes laukā. Laila stāvēja ar muguru pret automašīnu.

-    Kāp iekšā, Grejs aizelsies izdvesa.

-Vai tu iekšā redzēji uzkodu automātu? Man ļoti gribētos kādu batoniņu vai kaut ko tādu.

-    Nolādēts, Laila, kāp mašīnā! Grejs atrāva vaļā volvo bagāžnieku, iemeta tajā degvielas kannu un aizcirta ciet. Mums jābrauc tūlīt pat.

Sieviete nopūtās. Nu labi, kā teiksi. Nesaprotu, kāpēc tev jāizturas tik rupji.

Viņi brāzās prom. Greja pulss sāka norimt vien tad, kad pilsētiņa bija jau jūdzi aiz muguras. Viņš apturēja volvo, atgrūda vaļā durvis un klupšus izklupa no mašīnas. Nostājies ceļa malā, Grejs uzlika plaukstas uz ceļiem un dziļi vilka elpu. Jēziņ, tas radījums it kā runāja ar viņu. It kā tie klikšķi būtu kāda svešvaloda, ko viņš saprot. Tas pat zināja viņa vārdu! Kā tas zināja viņa vārdu?

Grejs sajuta uz pleca Lailas roku. Lorens, tu asiņo.

Tā patiešām bija. Elkonis izskatījās saplosīts, un no tā nokarājās ādas ļerpata. Viņš laikam savainojās krītot, kaut ari neko nejuta.

-    Ļauj man paskatīties.

Laila ar ļoti saspringtu sejas izteiksmi saudzīgi aptaustīja vāts malas. Kā tas gadījās?

-    Laikam paklupu.

-    Vajadzēja kaut ko teikt. Vai vari roku pakustināt?

-    Šķiet, varu.

-    Pagaidi, Laila izrīkoja. Neskaries tur klāt.

Sieviete atvēra volvo bagāžnieku un sāka rakņāties savā koferi. Izvilkusi metāla kasti un ūdens pudeli, viņa atvēra aizmugurējo bortu.

-    Apsēdies.

Grejs novietojās uz borta. Laila atvēra kasti tā izrādījās aptieciņa. Viņa iezieda rokas ar mazliet "Purell" dezinfekcijas līdzekļa, izņēma pāri lateksa cimdu, ar plīkšķi uzvilka tos rokās un atkal saņēma viņa elkoni.

-    Vai tev kādreiz ir bijusi pārmērīga asiņošana? viņa jautāja.

-    Nedomāju vis.

-    Hepatīts, HIV, kaut kas tāds?

Grejs papurināja galvu.

-    Kā ar stingumkrampju vakcīnu? Vai atceries, kad pēdējo reizi vakcinējies?

Kas bija šī Laila? Ko Grejs redzēja? H nebija ne apmulsusi sieviete "Home Depot", ne sabrukusi dvēsele virtuvē. Viņa bija jauna. Trešā Laila praktiska un kompetenta.

-    Kaut kad bērnībā.

Laila vēl bridi apskatīja ievainojumu. Brūce ir nejauka. Būs jāuzliek šuve.

-Tas ir… jāsašuj?

-    Uzticies man es to esmu darījusi jau miljons reižu.

Viņa apstrādāja brūci ar spirtu, izņēma no kastes vienreizējās lietošanas šļirci, piepildīja to no mazītiņas pudelītes un ar rādītājpirkstu pieklaudzināja pie šļirces.

-    Tas tevi tikai drusku nomērdēs. Tu neko nejutīsi, apsolu.

Adatas dūriens, un pēc vairākām sekundēm Greja sāpes pagaisa.

Laila izklāja uz mašīnas borta drāniņu un sarindoja uz tās ķirurģiskās knaibles, spolīti tumša diega un mazas šķērītes.

-    Vari skatīties, ja gribi, bet vairums cilvēku labprātāk novēršas.

Viņš juta vairākus vieglus rāvienus, un viss. Pēc neilga brīža Grejs

paskatījās un ieraudzīja nevis vāti un ādas ļerpatu, bet cieši sašūtu melnu līniju. Laila rētu apzieda ar kādu ziedi un apsaitēja.

-    Diegi pēc pāris dienām uzsūksies, viņa sacīja, novilkdama cimdus. Varbūt mazliet niezēs, bet tu nedrīksti kasīties. Vienkārši liec rētai mieru.

-    Kā tu zināji, kā tas darāms? Grejs jautāja. Vai tu esi medmāsa vai kas tamlīdzīgs?

Šķita, ka jautājums Lailu apstulbina. Viņas mute pavērās, it kā grasītos kaut ko sacīt; tad Laila muti aizvēra.

-    Laila? Vai viss kārtībā?

Viņa sakārtoja savu aptieciņu. Ielikusi piederumus volvo, Laila aizvēra bagāžnieku.

-    Braucam tālāk, vai ne?

Un ar to pašu sievietes, kas sašuva viņam roku, vairs nebija; viņas parādīšanās bija aizmirsta. Grejam gribējās jautāt vēl, bet viņš zināja, kas tad notiks. Viņu noslēgtais pakts bija skaidrs: runāt varēja tikai par noteiktiem jautājumiem.

-    Vai gribi, lai es sēžu pie stūres? Laila piedāvāja. Droši vien ir mana kārta.

Grejs saprata, ka jautājums patiesībā nebija jautājums. Bija dabiski to vaicāt, un viņa pienākums bija atteikties. Nē, es varu pats.

Viņi iekāpa atpakaļ volvo. Kad Grejs sāka braukt, Laila paņēma no grīdas savu žurnālu.

-   Ja tev nav iebildumu, es laikam mazliet palasīšu.

Simt divpadsmit jūdzes uz ziemeļiem, viņiem braucot austrumu virzienā pa 76. starpštatu šoseju, ari Kitridžs sāka satraukties par degvielu. Brauciena sākumā autobusa bāka bija pilna; nu bija palikusi tikai ceturtā daļa.

No Fortmorganas ar dažiem nelieliem līkumiem viņiem bija izdevies palikt uz šosejas. Eiprila un viņas brālis bija iemiguši, autobusa šūpu ieaijāti. Denijs braucot caur zobiem svilpoja kādu Kitridžam svešu meldiņu, moži grozīja stūri un spieda gāzes un bremžu pedāļus; cepure viņam bija uzmaukta uz pieres, un seja un stāja bija tik nopietna kā kuģa kapteinim vētrā.

"Dieva dēļ," Kitridžs nodomāja. "Kā, pie velna, viņš ieticis skolas autobusā?"

-    Vai-vai, Denijs brīdinoši sacīja.

Kitridžs apsēdās taisni. Viņiem ceļā rēgojās gara pamestu automašīnu rinda, tā sniedzās līdz pat apvārsnim. Daži braucamie bija apmesti uz jumtiem vai sāna. Visur zemē bija līķi.

Denijs apturēja autobusu. Ari Eiprila un Tims bija nomodā un skatījās ārā pa vējstiklu.

-    Eipril, dabū viņu prom, Kitridžs izrīkoja. Tūlīt ejiet abi uz aizmuguri.

-    Ko man darīt? Denijs jautāja.

-    Pagaidi.

Kitridžs izkāpa no autobusa. Visur lielos, melnos mākoņos spindza mušas; visapkārt spēcīgi smirdēja pēc maitas. Gaiss bija pilnīgi stings, it kā nespētu sakustēties. Vienīgā dzīvības pazīme bija virs galvas riņķojošie putni maitasputni un vārnas. Kitridžs pagājās uz priekšu starp mašīnām. Te pastrādājuši vīrusainie, par to nebija šaubu. Viņu bijis simtiem, pat tūkstošiem. Ko tas nozīmēja? Un kāpēc visas mašīnas stāvēja vienkopus tā, it kā būtu piespiestas apstāties?

Pēkšņi blakus bija Denijs.

-    Man likās es teicu, lai tu gaidi kopā ar pārējiem.

Puisis saulē miedza acis. Paga. Viņš pacēla roku un sacīja: Es kaut ko dzirdu.

Kitridžs ieklausījās. Nekā, tikai circeņu čirkstoņa tukšajos laukos. Un tad slāpēta dauzīšanās, it kā kāds ar dūri sistu pa metālu.

Denijs norādīja. Skaņa nāk no turienes.

Ar katru soli varēja dzirdēt skaidrāk. Tur kāds bija dzīvs un iesprostots mašīnas vrakā. Pakāpeniski skaņas kļuva skaidrākas un belzieniem pievienojās aizžņaugtas cilvēku balsis. Izlaidiet mūs! Vai tur kāds ir? Lūdzu!

-    Hallo! Kitridžs uzsauca. Vai jūs mani dzirdat?

Kas tur ir? Lūdzu, palīdziet mums! Pasteidzieties, mēs izcepsimies!

Saucieni atskanēja no puspiekabes, kam uz sāniem bija Federālās Ārkārtas gadījumu aģentūras dzeltenās pazīšanās zīmes. Dauzīšanās jau bija drudžaina, un balsis kliedza spalgā, nesaprotamā jūklī.

-    Pagaidiet! Kitridžs uzsauca. Mēs jūs dabūsim laukā!

Durvis bija diagonāli iemīcītas rāmi. Kitridžs paskatījās apkārt, vai neieraudzīs kaut ko līdzīgu svirai, un, atradis riepu maiņas pacēlāju, ieķīlēja to zem durvīm.

-    Denij, palīdzi.

Sākumā durvis nepadevās, bet tad gandrīz nemanāmi sakustējās. Spraugai paplašinoties, parādījās pirksti, kas mēģināja tās stumt uz augšu.

-    Visi reizē uz trīs, Kitridžs komandēja.

Durvis ar griezīgu metāla šņirkstu pacēlās.

Viņi bija no Fortkolinsas: Džo un Linda Robinsoni, trīsdesmitgadnieku pāris, saģērbušies kā uz darbu, ar zīdaini, ko viņi dēvēja par Puiku Junioru; smagnējs, melnādains vīrs apsarga formas tērpā, vārdā Vuds, un viņa draudzene Dīloresa pediatrijas medmāsa ar izteiktu Rietumindijas akcentu; misis Belamija pavecāka dāma, kuras vārdu Kitridžs tā arī neuzzināja, ar gaisīgiem, iezilgani tonētiem matiem un milzīgu, baltu rokassomu, ko viņa visu laiku turēja piespiestu sev klāt; gadus divdesmit piecus vecs jaunietis, vārdā Džamals, ar īsi apgrieztiem, spuraini ieveidotiem matiem un košiem tetovējumiem uz kailajām rokām. Pēdējais bija gadus piecdesmit vecs vīrs ar raupjiem, sirmiem matiem un novecojuša sportista drukno rumpi. Viņš stādījās priekšā kā Mācītājs Dons. Vīrietis paskaidroja, ka patiesībā viņš neesot nekāds mācītājs, bet gan sertificēts grāmatvedis. Palama pielipusi no laika, kad viņš trenējis "Pop Warner" futbola komandu.

-    Es šiem vienmēr liku lūgties, lai nedabūjam pa mici, viņš Kitridžam stāstīja.

Sākumā Kitridžs domāja, ka viņi visi braukuši kopā, taču izrādījās, ka tā ir sagadīšanās. Visi stāstīja apmēram vienu un to pašu. Esot aizbēguši no pilsētas, bet pie Nebraskas robežas iekļuvuši sastrēgumā. No mašīnas uz mašīnu ceļoja baumas, ka priekšā armija esot nobloķējusi ceļu un nevienu nelaižot cauri. Armija gaidot rīkojumu, lai laistu visus tālāk. Veselu dienu viņi sēdējuši uz vietas. Kad satumsa, cilvēkiem sākās panika. Visi runāja, ka tuvojas vīrusainie; viņi bija pamesti nomirt.

Un apmēram tā ari notika.

Vīrusainie bija klāt uzreiz pēc saulrieta, Mācītājs Dons stāstīja. Kaut kur priekšā sākās kliegšana un šaušana un dzirdēja dārdam metālu; ļaudis sāka skriet prom. Bet nebija taču, kur bēgt. Jau pēc dažām sekundēm uzklupa vīrusainie, simtiem radījumu izlēca no laukiem un metās pūlī.

-    Es skrēju, ko kājas nes, tāpat kā visi pārējie, Mācītājs Dons sacīja.

Viņi ar Kitridžu bija pagājuši nostāk apspriesties; pārējie sēdēja zemē pie autobusa. Eiprila izdalīja pie stadiona paņemtās ūdens pudeles. Mācītājs Dons izvilka paciņu "Marlboro" sarkanās markas cigarešu un izpurināja divas laukā. Kitridžs pēdējo reizi bija smēķējis, kad viņam bija mazliet pāri par divdesmit gadiem, bet ko gan tas tagad kaitēs? Viņš ļāva aizdedzināt savu cigareti un piesardzīgi ievilka dūmus, nikotīnam uzreiz izplūstot asinīs.

-    Nevaru pat izstāstīt, Dons izpūta dūmu mākuli. Tie nolādētie radījumi bija pilnīgi visur. Ieraudzīju furgonu un nospriedu, ka tur būs labāk nekā citur. Pārējie jau bija iekšā. Kā iestrēga durvis, es pat nezinu.

-    Kāpēc armija nelaida jūs tālāk?

Dons filozofiski paraustīja plecus. Tu jau zini, kā tas notiek. Droši vien kāds aizmirsa aizpildīt pareizo formulāru. Viņš samiegtām acīm caur dūmiem palūkojās uz Kitridžu. Un tu vai tev kāds ir?

Viņš gribēja zināt, vai Kitridžam ir ģimene, vai viņš kādu ir zaudējis vai meklē. Puisis papurināja galvu.

-    Mans dēls ir Sietlā, viņš ir plastikas ķirurgs. Pilns komplekts. Apprecēja savu koledžas mīlestību, viņiem ir divi bērni zēns un meitene. Liela māja pie ūdeņiem. Viņi nupat izremontēja virtuvi. Vīrietis skumji pakratīja galvu. Pēdējo reizi tikai par to vien runājām. Par nolāpīto virtuvi.

Mācītājam Donam bija šautene 30. kalibrs ar trim atlikušām zalvēm. Vudam bija tukšs 38. kalibra revolveris, Džo Robinsonam 22. kalibra pistole ar četrām aptverēm ar tādu varbūt varētu nošaut vāveri -, un tas ari viss.

Dons pameta skatienu uz autobusu. Un šoferis? Kas sakāms par viņu?

-    Viņš varbūt ir mazliet dīvains. Labāk nemēģināt viņam pieskarties vēl trieku dabūs. Citādi šim nav ne vainas. Pret to autobusu viņš izturas kā pret "Queen Mary" okeāna laineri.

-    Un abi pārējie?

-    Bērni slēpās vecāku pagrabā. Atradu viņus klīstam pa Mailhaijas stadiona stāvvietu.

Dons vēl pēdējo reizi kāri ievilka dūmu un tad samina izsmēķi ar kāju. Mailhaija, viņš sacīja. Tas droši vien nebija nekas labs.

Nekādi nebija iespējams tikt garām automašīnu vrakiem; būs jābrauc atpakaļ un jāatrod cits ceļš. Viņi savāca, ko nu redzēja, ūdens pudeles, pāris derīgu kabatas lukturīšu, dažādus darbarīkus un virvi, kurai pašlaik nebija nekāda pielietojuma un kura varbūt vēlāk noderēs, un sakāpa autobusā.

Kad Kitridžs atradās uz pirmā pakāpiena, Mācītājs Dons pieskārās viņa elkonim. Varbūt tev vajadzētu kaut ko teikt.

Kitridžs pavērās uz viņu. Man?

-    Kādam ir jābūt atbildīgajam. Un tas ir tavs autobuss.

-    Ne gluži. Teorētiski autobuss ir Denija.

Mācītājs Dons ieskatījās viņam acīs. Ne jau to es domāju. Visi ir noguruši un izbijušies. Viņiem vajag tādu cilvēku kā tu.

-   Jūs mani pat nepazīstat.

Vīrietis noslēpumaini pasmaidīja. 0, es tevi pazīstu labāk, nekā tu domā. Pats sen atpakaļ biju rezervists. Es tikai kārtoju vietraudža papīrus, bet arī tā var iemācīties ievērot pazīmes. Mans minējums ir tāds, ka tu agrāk dienēji īpašajos spēkos. Varbūt reindžeros? Kitridžs neko neatbildēja, un Mācītājs Dons paraustīja plecus. Nu ko, tā ir tava darīšana. Bet ir skaidrs, ka tu daudz labāk nekā jebkurš cits zini, ko darīt. Vai nu tev tas patīk, vai ne, draugs, bet šī ir tava izrāde. Es teiktu visi gaida tavu vārdu.

Tā patiešām bija, un Kitridžs to zināja. Nostājies ejā, viņš pārlaida skatienu grupai. Robinsoni bija apsēdušies priekšā, Linda turēja klēpī Puiku Junioru. Viņiem aiz muguras viens pats sēdēja Džamals. Tālāk bija Vuds un Dīloresa. Dons apsēdās ejas otrā pusē. Misis Belamija sēdēja aizmugurē un abām rokām turēja savu lielo, balto rokassomu kā pensionāre, kas atnākusi uzdzīvot kazino. Eiprila un Tims sēdēja vadītāja pusē tieši aiz Denija. Kad viņu skatieni sastapās, meitene iepleta acis. Ko nu? tās vaicāja.

Kitridžs nokremšļojās. Labi, klausieties. Zinu, ka esat nobijušies. Arī es baidos. Bet mēs jūs dabūsim prom no šejienes. Nezinu, kur tieši dosimies, bet, ja turpināsim virzīties uz austrumiem, tad agrāk vai vēlāk būsim drošībā.

-   Un kā tad ar armiju? Džamals tincināja. Tie kretīni mūs te pameta.

-    Mēs īsti nezinām, kas notika. Bet drošības labad, cik iespējams, turēsimies uz mazākiem ceļiem.

-    Mana māte dzīvo Kārni. To sacīja Linda Robinsone. Turp mēs braucām.

-   Jēziņ, kundze! Džamals nievīgi noteica. Es taču teicu, ka Kārni ir tāpat kā Fortkolinsā. Tā ziņoja pa radio.

"Katrā grupā vienmēr atrodas kāds strīdnieks," Kitridžs nodomāja. "Tā tikai vēl trūka!"

Lindas vīrs Džo sēdus pagriezās. Paklusē tak vienreiz, ja?

-    Es jau neko, bet viņas māte tagad droši vien karājas pie griestiem un tiesā nost suni.

Pēkšņi visi sāka runāt reizē. "Divas dienas furgonā," Kitridžs nodomāja. Protams, viņi bija gatavi pārgriezt cits citam rīkli.

-    Lūdzu…

-   Un kas tevi vispār iecēla par komandieri? Džamals ar pirkstu rādīja uz Kitridžu. Tikai tāpēc, ka tev ir kaut kāda protēze un sazin kas.

-    Piekrītu, Vuds piebalsoja. Kitridžs pirmo reizi izdzirdēja viņa balsi. Man šķiet, mums vajadzētu balsot.

-    Par ko? Džamals bija neizpratnē.

Vuds uzmeta jauneklim stingru skatienu. Iesākumam par to, vai mums nevajadzētu tevi izsviest no autobusa.

-    Ej dirst, atradies kruķis!

Vuds vienā mirklī pielēca kājās. Iekams Kitridžs paguva reaģēt, apsargs jau bija sagrābis Džamalu cīkstoņa tvērienā. Rokām un kājām zibot, abi gāzās pāri sēdeklim. Visi kliedza. Linda ar bērnu mēģināja pamukt tālāk. Džo Robinsons metās kautiņā, mēģinādams satvert Džamalu ap kājām.

Gaisu pārrāva šāviens; klātesošie sastinga. Visu acis pievērsās autobusa aizmugurei, kur misis Belamija mērķēja griestos milzīgu pistoli.

-    Kundzīt, Džamals nospļāvās. Kas tie par jokiem?

-Jauno cilvēk, man šķiet, es izteikšu visu domas, sakot, ka man ir apnikuši jūsu izlēcieni. Jūs esat tikpat nobijies, cik mēs pārējie. Mēs šiem ļaudīm esam parādā atvainošanos.

"Pilnīgi sirreāli," Kitridžs nodomāja. Viņš daļēji bija šausmās, daļēji gribēja smieties.

-    Labi, labi, Džamals nomurmināja. Tikai nolieciet to stroķi.

-    Man šķiet, jūs protat izteikties arī labāk.

-    Atvainojiet, ja? Izbeidziet ar to vicināties.

Sieviete mirkli apdomājās un nolaida pistoli. Laikam būs ar to jāapmierinās. Klau, man patīk tā doma par balsošanu. Jaukais cilvēks tur priekšā… atvainojiet, manas ausis vairs nav tik dzirdīgas kā jūs teicāt, kā jūs sauc?

-    Kitridžs.

-    Mister Kitridž. Man viņš liekas ļoti spējīgs. Es teiktu visi balsojam, lai viņš uzņemas vadību. Redzēsim, ko vēstis paceltās rokas.

Pacēlās visas rokas, izņemot Džamala.

-    Būtu jauki, ja lēmumu pieņemtu vienbalsīgi, jauno cilvēk.

Džamala seja kvēloja pazemojumā. Jēziņ, vecā! Ko vēl tu no manis

gribi?

-    Četrdesmit gados valsts skolā es tici man tiku galā ar lielāku baru tādu zeņķu kā tu, nekā man pienāktos. Uz priekšu! Tad jau redzēsi, kā uzlabosi pats savu pašsajūtu.

Džamals sakauts pacēla roku.

-    Tā jau ir labāk. Viņa atkal pievērsās Kitridžam: Un nu varam braukt, mister Kitridž.

Kitridžs uzmeta skatienu Mācītājam Donam, kurš apspieda smieklus. Labi, Denij, Kitridžs sacīja. Griežamies apkārt un mēģinām atrast ceļu prom.

12

Viņi bija viņu pazaudējuši. Dievs lēvs debesis kā gan viņu varēja pazaudēt?

Pēdējo reizi viņu manīja braucam uz Denveru. Tad viņš pazuda no radara Denverā bija pilnīgi sagrauts tīkls -, bet nākamajā dienā parādījās netālu no Verizonas torņa Aurorā. Gilders lūdza nosūtīt turp vēl vienu bezpilota lidmašīnu, bet bez rezultātiem. Ja Grejs tā tagad izskatījās bija pametis starpštatu šoseju un devās uz reti apdzīvoto štata austrumu daļu, tad viņš nepamanīts varēs braukt jūdzēm tālu.

Un no meitenes vispār nebija ne vēsts. Varētu domāt, ka kontinents viņu ir aprijis.

Gilderam īsti nebija, ko darīt, varēja tikai gaidīt jaunas ziņas no Nelsona, tāpēc viņam bija daudz laika lasīt Greja lietu, ieskaitot Teksasas Kriminālo tieslietu departamenta psihiatra slēdzienu. Viņš nesaprata, par ko Ričardss domājis, nolīgstot tādus cilvēkus. Cilvēkveida atkritumi; Gilders nodomāja, ka tieši tur ari bija visa jēga. Apkopēji, tāpat kā izmēģinājumu objekti no sākotnējā divpadsmitnieka Babkoks, Sosa, Morisons un visa viņu šaušalīgā kompānija -, bija tipi, kuru nevienam nepietrūktu.

Proti: Lorenss Eldens Grejs, dzimis 1970. gadā Makalenā Teksasā. Māte mājsaimniece, tēvs mehāniķis; abi miruši. Tēvs trīsreiz bija norīkots dienēt Vjetnamā kā kara ārsts un bija nopelnījis Bronzas zvaigzni un Purpura sirdi, bet karš viņu vienalga piebeidza. Viņš nošāvās savas kravas automašīnas kabīnē, un tikai sešus gadus vecais Grejs viņu atrada. Tālāk bija vesela strīpa mātes civilvīru kā izskatījās, dzērājs pēc dzērāja, seksuāla izmantošana utt. Astoņpadsmit gadu vecumā Grejs bija palicis viens; viņš strādāja vispirms Odesas naftas atradnēs un pēc tam uz platformām Golfa līcī. Grejs tā ari neapprecējās, bet tas nebija nekas pārsteidzošs; viņa psihiatriskajā profilā bija kaudze problēmu viss no obsesīvi kompulslviem traucējumiem līdz depresijai un disociācijai. Psihiatram šķita, ka vispār Grejs ir heteroseksuāls, bet tik daudzu psiholoģisku problēmu dēļ to pat nevarētu pateikt. Starpgadījumi ar zēniem bija Greja paņēmiens izdzīvot viņa paša izmantošanu bērnībā, ko apziņa apspieda. Greju divreiz arestēja: vienreiz par ekshibicionismu, ko izdevās definēt kā vieglu noziegumu, un otrreiz par dzimumnoziegumu vainu pastiprinošos apstākļos. Būtībā viņš bija to puiku apgrābstījis nekāda milzīgā nodarījuma nebija, bet nebija ari nekā patīkama. Tā kā Grejs jau vienreiz bija sodīts, tiesnesis viņam piesprieda maksimālo soda mēru astoņpadsmit līdz divdesmit četrus gadus bet mūslaikos jau neviens vairs nesēdēja pilnu laiku, un pēc deviņdesmit septiņiem mēnešiem viņu izlaida.

Pēc tam vairs nekā liela nebija. Grejs atkal atgriezās Dalasā, šur tur piestrādāja, bet pastāvīga darba viņam nebija; reizi divās nedēļās tikās ar savu uzraugu, iečurāja krūzītē un visos iespējamos veidos dievojās, ka nav spēris kāju tuvāk par simt jardiem nedz spēļu laukumiem, nedz skolām. Tiesas rīkojums par antiandrogēnu lietošanu bija standarts tāpat kā jauns psihiatra slēdziens ik pēc sešiem mēnešiem. Lorenss Grejs bija paraugpilsonis visās nozīmēs cik nu tāds varēja būt ķīmiski kastrēts pedofils.

Bet nekas no tā visa neizskaidroja, kā šis vīrs ir izdzīvojis. Viņš kaut kā bija izbēdzis no Kalnu nama; viņam pēc tam kaut kā bija izdevies palikt dzīvam. Tas vienkārši nebija loģiski.

Nelsona jaunais plāns bija pārstatīt visus Kanzasas un Nebraskas sakaru torņus, uz divām stundām atvienot abu štatu raidītājus un mēģināt uztvert signālu no Greja čipa. Parastā gadījumā tam būtu vajadzīgs federālās tiesas rīkojums, papīru kaudze desmit jūdžu augstumā un brīdinājums mēnesi iepriekš, bet Nelsons bija izmantojis sakarus Iekšzemes drošībā, un viņi bija piekrituši izdot īpašu pilnvaru saskaņā ar Iekšējās drošības akta 67. punktu, ko izlūkošanas aprindās parasti dēvēja par "Dari, kas ienāk prātā" aktu. Čips Greja kaklā bija zema strāvas patēriņa raidītājs ar 1432 megahercu frekvenci. Kad vairs nebūs citu signālu un ja Grejs būs dažu jūdžu attālumā no sakaru torņa, varēs noteikt viņa pozīciju un nomērķēt satelītu tā, lai iegūtu attēlu.

Atslēgšana bija paredzēta astoņos no rīta. Gilders atnāca sešos un ieraudzīja Nelsonu klabinām datoru. No ausis iebāztajām austiņām plūda mūzika.

-    Ļauj Mocartam strādāt, kolēģis aizgaiņāja Gilderu prom.

Gilders pārtika tikai no kafijas un adrenalīna; tagad viņš nogāja lejā

atpūtas telpā, lai sadabūtu ko ēdamu. Te bija tikai uzkodu automāti; viņš jau samaksāja tris dolārus par "Snickers" batoniņu, bet tad atskārta, ka to būs pārāk grūti norit. Gilders izmeta šokolādi atkritumos un paņēma "Reese's" pildītās konfektes, bet pat tās bija grūti sagremojamas, jo pildījums bija lipīgs zemesriekstu sviests. Viņš ieslēdza televizoru un sameklēja CNN. Piepeši visur bija konstatēti jauni saslimšanas gadījumi: Amariljo, Beitonrūža, Fīniksa. Apvienoto Nāciju Organizācija gatavojās pārcelt galveno biroju no Ņujorkas uz Hāgu. Kad pasludinās karastāvokli, no okeāna otra krasta izsauks bruņotos spēkus. Kāda izgāšanās! Uz šāda fona Pandoras lāde atgādinās piknika groziņu.

Nelsons parādījās durvīs. Palokies, viņš smīnēdams paziņoja. Hjūstona, mums rokā ir dzimumnoziedznieks.

Nelsons jau bija nomērķējis satelītu. Kad viņi piegāja pie datora, bija saņemts attēls.

-    Kur tas, pie velna, ir?

Kolēģis darbojās ar tastatūru, bilde kļuva asāka. Kanzasas rietumos.

Kļuva redzami kukurūzas lauki augšskatā, vidū manīja lielu, zemu ēku ar stāvlaukumu priekšā. Hir atradās viens automobilis, kaut kāds mikroautobuss. No ēkas iznāca stāvs ar koferi.

-    Vai tas pats? Nelsons jautāja.

-    īsti nezinu. Palielini.

Attēls izgaisa un atkal parādījās, nu rādot ainu apmēram no astoņdesmit pēdu augstuma. Tagad Gilders bija pārliecināts, ka skatās uz Lorensu Greju. Viņš bija pārģērbies, kombinezona vietā bija citas drēbes, bet tas vienalga bija viņš. Grejs atgriezās ēkā un pēc mirkļa iznāca laukā ar vēl vienu koferi, ko ielika mašīnas bagāžas nodalījumā. Mirkli viņš stāvēja, it kā aizmirsies domās. Tad no ēkas iznāca vēl kāds stāvs sieviete. Mazliet apaļīga tumšmate. Kājās viņai bija bikses un mugurā gaiša blūze.

Kas, pie velna, tā tāda?

Viņiem bija atlikušas mazāk nekā trīsdesmit sekundes. Attēls jau vairs nebija tik ass. Grejs atvēra pasažieru puses durvis; sieviete iesēdās mašīnā. Grejs vēlreiz pārlaida skatienu stāvlaukumam it kā zinātu, ka viņu novēro, Gilders nodomāja. Viņš iekāpa braucamajā un aizbrauca tajā pašā brīdī, kad attēls pašķīda graudainā jūklī.

Nelsons pacēla galvu no datora. Izskatās, ka mūsu mērķim uzradusies draudzene. Jāteic, ka pēc tāda psihiatra vērtējuma kā viņam mani tas mazliet pārsteidz.

-    Atrodi pēdējo attēlu, kurā bija sieviete. Palūko, vai varam to uzlabot.

Nelsons mēģināja, bet uzlabojums bija pavisam niecīgs.

-    Vai varam saprast, kas tā par ēku?

Nelsons ar krēslu aizslīdēja pie blakusdatora. Meinstrīta trīsdesmit, astoņi, divpadsmit Ledo Kanzasā. To vietu sauc par "Angie's Resort".

Kas viņa tāda ir? Ko Lorenss Grejs dara kopā ar sievieti? Vai viņa būtu no Kalnu nama?

-    Kādā virzienā viņš aizbrauca?

-    Izskatās, ka taisnā ceļā uz austrumiem. Grejs dodas pašā biežņā. Ja gribi viņu noķert, mums jāsāk kustēt.

-    Atrodi mūsu tuvāko bāzi. Tam jābūt ārpus karantīnas zonas.

Atskanēja taustiņu klaboņa. Tad Nelsons sacīja: Tuvākais objekts

tādam pasākumam būtu veca laboratorija aizsardzībai pret atomieročiem, bioloģiskajiem un ķīmiskajiem ieročiem Fortpauelā. Pirms trim gadiem armija to slēdza un visu pārcēla uz Vaitsendsu, bet nebūs jau grūti ieslēgt gaismu.

-    Kas vēl tur ir?

-    Nekā daudz, tikai Rietumu štatu universitāte jūdzes trīs uz austrumiem. Parastā futbolistu fabrika ar dažām auditorijām. Vēl ir Nacionālās gvardes arsenāls, gaļas pārstrādes uzņēmumi, šāda tāda vieglā rūpniecība. Ari neliela hidroelektrostacija, bet to iekonservēja, kad tālāk pa straumi uzbūvēja lielāku. Tā vieta pastāv praktiski tikai koledžas dēļ.

Gilders bridi apdomājās. Vismaz pagaidām par Greju zināja vienīgi viņi abi. Droši vien bija laiks iesaistīt Slimību kontroles un profilakses centru un Savienoto Valstu Armijas Infekcijas slimību medicīniskās izpētes institūtu.

Tomēr viņš vilcinājās. Daļēji tāpēc, ka jutās nelāgi pēc tikšanās ar militāro padomi. Ko virspavēlniecība sacīs, uzzinot, ka Lira briesmoņu uzraudzībai viņi nolīguši baru nosacīti atbrīvotu dzimumnoziedznieku? To brēkšanu nevarēs ne atklausīties.

Bet tas nebija īstais iemesls.

Zāles pret visu. Vai tā Lirs neteica? Vai tieši ar to nesākās visa šī nelaime? Un, ja Grejs bija inficēts, bet kaut kāda iemesla dēļ nebija pārvērties, vai varētu būt, ka vīruss viņa asinis ir kaut kā izmainījies, sasniedzot tieši to, uz ko Lirs cerēja? Vai varētu būt, ka Grejs ir tikpat vērtīgs ieguvums kā meitene? Un vai nebija tiesa, ka nāve gan ir visu problēma, bet Gilderam tā tieši tagad bija kļuvusi spiedīga un personiska vēl jo vairāk tāpēc, ka tas liktenis, kas viņu sagaidīja, nepieļāva nekādas nejaušības? Vai viņam nebija tiesību izmantot visus pieejamos līdzekļus, lai gādātu par paša izdzīvošanu? Vai ikviens nerīkotos tāpat?

Mēs visi mirsim, mazulīt. Protama lieta. Bet daži mirs vairāk nekā pārējie.

Varbūt Grejs bija atbilde, bet varbūt arī ne. Varbūt viņš bija tikai laimīgs kretīns, kam izdevies izmukt no degošas ēkas un izvairīties no vlrusainajiem ķēmiem gana ilgi, lai nokļūtu līdz Kanzasai. Bet, jo vairāk Gilders par to prātoja, jo mazāk viņam tas šķita iespējams. Tā vienkārši būtu pārāk liela veiksme. Un pēc tam, kad viņi atdos to vīru militāristiem, droši vien vairs nekad neko nedzirdēs ne par viņu pašu, ne viņa noslēpumaino sievieti.

Bet tas nenotiks. Horess Gilders, īpašo ieroču departamenta direktora vietnieks, paturēs Lorensu Greju sev.

-    Un? Ko tu gribi, lai es daru?

Nelsons raudzījās uz viņu. Gilders aplēsa rīcības plānu. Kas vēl vajadzīgs? Nelsonu gan nevarētu saukt gluži par uzticamu, bet pagaidām Gilders varēja izmantot kolēģa savtīgās intereses, un tas bija vispiemērotākais cilvēks paredzamajam darbam daudzpusīgs un ar zināšanām bioķīmijā. Agrāk vai vēlāk viņš nojautīs, kas Gilderam padomā, un tad vajadzēs pieņemt kādu lēmumu, bet par to Gilders domās tad, kad tik tālu būs ticis. Kas attiecās uz savākšanu tādiem darbiņiem vienmēr atradās kāds, kas neparādījās nekādos papīros. Viens telefona zvans, un viss sāksies.

-    Kravājies, viņš sacīja. Mēs brauksim uz Aiovu.

13

Otrās dienas saullēkts. Viņi bija dziļi Nebraskā. Denijs kņūpus guma uz stūres, no negulēšanas sūrstēja acis viņš bija braucis visu nakti. Visi, izņemot Kitridžu, bija iemiguši pat tas bezkauņa Džamals.

Bija patīkami atkal vest autobusā cilvēkus. Būt noderīgam, būt derīgai lokomotīvei.

Dīzeļdegvielu ceļinieki atrada kādā nelielā lidostā Makkukā. Nedaudzās pilsētas, kam viņi brauca cauri, bija tukšas un pamestas kā Mežonīgo rietumu filmas dekorācijas. Nūjā, varbūt viņi bija drusku apmaldījušies. Bet Kitridžs un tas otrs vīrietis, Mācītājs Dons, teica, ka tas nekas, ja vien viņi turpina ceļu uz austrumiem. Tas ari viss, Denij, Kitridžs sacīja. Vienkārši brauc uz austrumiem.

Viņš pārdomāja uz šosejas redzēto. Tas tik tiešām bija kaut kas. Pāris pēdējās dienās bija redzēts daudz līķu, bet nekur nebija tik briesmīgu skatu kā tur. Denijam patika Kitridžs, viņš nez kāpēc atgādināja misteru Pērvisu. Viņš gan neizskatījās pēc mistera Pērvisa, nepavisam ne. Bet Kitridžs runāja ar Deniju tāpat kā misters Pērviss it kā Denijs būtu svarīgs.

Braucot viņš domāja par mammu un misteru Pērvisu, un Tomasu, un Pērsiju, un Džeimsu, un par to, cik viņš ir noderīgs. Kā mamma un misters Pērviss ar viņu tagad lepotos!

Saule bija pakāpusies virs apvāršņa un spīdēja Denijam acīs tā, ka bija jāmiedz plaksti. Nu jau visi drīz modīsies. Kitridžs pārliecās viņam pār plecu.

-    Kā ir ar benzīnu?

Denijs pārbaudīja. Bija atlikusi ceturtdaļa bākas.

-    Piestāsim un papildināsim no kannām, Kitridžs ierosināja. Lai ļaudis drusku izloka kājas.

Viņi nobrauca no ceļa kādā dabas parkā. Kitridžs un Mācītājs Dons pārbaudīja tualetes un paziņoja, ka viss ir kārtībā.

-    Trīsdesmit minūtes, Kitridžs atļāva.

Tagad viņiem bija vairāk pārtikas krājumu: kastes ar sāļajiem cepumiem un zemesriekstu sviestu, āboli, graudu batoniņi, atspirdzinošo dzērienu un sulas pudeles, autiņbiksītes un piena maisījums Puikam

Junioram. Kitridžs pat bija dabūjis Denijam kārbu "Lucky Charms" auzu kraukšķu, bet viss piens veikala ledusskapī gan bija sabojājies. Kraukšķi būs jāēd tāpat. Denijs, Kitridžs un Mācītājs Dons izkrāva no autobusa aizmugures tvertnes ar dīzeļdegvielu un sāka liet to bākā. Denijs pastāstīja, ka autobusa bākas ietilpība esot precīzi piecdesmit astoņi galoni. Ar pilnu bāku varot aizbraukt apmēram trīssimt jūdzes.

-    Tu visu zini ļoti precīzi, Kitridžs puisi paslavēja.

Kad degvielas uzpilde bija pabeigta, Denijs paņēma "Lucky Charms" kārbu un bundžiņu siltas "Dr. Pepper" kokakolas un apsēdās zem koka. Pārējie bija sasēdušies ap piknika galdu pat Džamals. Viņš neko daudz nerunāja, bet Denijam šķita, ka pārējie ir nolēmuši: kas bijis, bijis. Linda Robinsone mainīja Puikam Junioram autiņbiksītes, dūdoja un lika mazulim ķepuroties ar rociņām un kājiņām. Denijs nekad nebija īsti saskāries ar mazuļiem. Viņam bija likts noprast, ka tādi daudz raud, taču Puika Juniors bija kluss kā pelīte. Mamma sacīja: esot labi zīdaiņi un slikti zīdaiņi, tā ka Puika Juniors laikam bija no labajiem. Denijs centās atcerēties, kā bija pašam būt zīdainim, pārbaudot, vai tas būs iespējams, bet tik tālu viņa atmiņas nesniedzās, vismaz ne kā sakārtotas domas. Jokaini, ka dzīvē ir vesels periods, ko var atcerēties tikai bildēs: kā loga rūtī iespīd saule, kā uz ceļa guļ automašīnas saplacināta varde, kā uz šķīvīša stāv ābola daiviņa. Interesanti, vai arī viņš bija labs mazulis tā kā Puika Juniors.

Denijs vēroja pārējos un saujām stūma mutē kraukšķus, noskalojot tos ar kolu, kad no galda piecēlās Tims un pienāca pie viņa.

-    Čau, Timbo! Kā sviežas?

Zēna mati bija pavisam saspurojušies no gulēšanas autobusā. Laikam jau labi. Viņš paraustīja plecus. Vai drīkstu sēdēt pie tevis?

Denijs pabīdījās, lai atbrīvotu viņam vietu.

-    Man žēl, ka pārējie bērni tevi dažreiz izsmej, Tims pēc mirkļa sacīja.

-    Tas nekas, Denijs attrauca. Man nav iebildumu.

-    Bilijs Naiss ir gatavais stulbenis.

-    Vai viņš ari tevi kaitina?

-    Dažreiz. Zēns izklaidīgi sarauca pieri. Viņš kaitina visus.

-    Vienkārši neliecies ne zinis, Denijs deva padomu. Es tā daru.

Pēc mirkļa Tims ieteicās: Tev ļoti patīk Tomass, vai ne?

-    Nūja.

-    Es agrāk skatījos. Man pagrabā bija milzīgs dzelzceļš ar Tomasu. Ogļu iekrāvējs, lokomotīvju mazgātava man bija viss.

-    Man gribētos to redzēt, Denijs sacīja. Varu derēt, ka dzelzceļš bija lielisks.

Sekoja īss klusuma bridis. Saule sildīja Denijam seju.

-    Vai gribi zināt, ko es redzēju stadionā? Tims pajautāja.

-   Ja gribi to stāstīt.

-    Tur bija kādi tūkstoš miljoni beigtu cilvēku.

Denijs īsti nezināja, ko lai saka. Viņam šķita, ka Timām bija tas kādam jāpasaka. Tādu noslēpumu nevarēja paturēt pie sevis.

-    Tas bija diezgan pretīgi.

-    Vai tu pateici Eiprilai?

Tims papurināja galvu.

-    Vai gribi, lai tas paliek noslēpums?

-    Vai tā varētu?

-    Nūja, Denijs piekrita. Es protu glabāt noslēpumus.

Tims pagrāba saujā mazliet smilšu no zemes pie koka un skatījās, kā tās sijājas cauri pirkstiem. Tu diez ko nebaidies, vai ne, Denij?

-    Dažreiz baidos.

-    Bet tagad ne, puika apgalvoja.

Denijam bija jāpadomā. Laikam jau vajadzētu baidīties, bet viņam vienkārši nebija bail. Viņš drīzāk jutās ieinteresēts. Kas notiks tālāk? Kurp viņi dosies? Viņu pašu pārsteidza tāda spēja pielāgoties. Dr. Frānsiss ar viņu lepotos.

-    Nē, laikam jau ne.

Piknikam paredzētās vietas paēnā visi krāmēja mantas. Denijam gribējās atrast vēl pēdējos vārdus, lai zēns justos labāk, lai izdzēstu no Tima prāta to, ko viņš bija ieraudzījis stadionā. Ideja iešāvās prātā, kad viņi abi gāja atpakaļ uz autobusu.

-    Klau, man tev kaut kas ir. Denijs pasniedzās somā un, izvilcis laimīgo peniju, parādīja to zēnam. Paturi to, un es apsolu, ka ar tevi nekas slikts neatgadlsies.

Tims paņēma monētu plaukstā. Kas ar peniju notika? Tas jau ir galīgi saspiests.

-    Monētai pārbrauca pāri vilciens. Tāpēc tā nes laimi.

-    Kur tu tādu dabūji?

-    Nezinu, man tā bijusi vienmēr. Denijs ar galvu pamāja uz zēna pavērto plaukstu. Ņem ciet, tu vari to paturēt.

Mirkli vilcinājies, Tims ieslidināja plakano peniju šortu kabatā. Denijs zināja, ka tas nav daudz, tomēr ir kaut kas un bija tādas reizes kā šī, kad palīdzēt varēja ari ar mazumiņu. Piemēram, mammas "Popov" šņabis, ko viņa ieņēma, kad nervi bija čupā, un mistera Pērvisa apciemojumi vakaros, kad Denijs viņus dzirdēja smejamies. Autobusa lielā motora rēkoņa atdzīvojoties, kad viņš ik rītus pagrieza aizdedzē atslēgu. Brauciens pāri slieksnim Lindleravēnijā un bērnu saucieni, palecoties sēdekļos. Tādi sīkumi. Denijs jutās apmierināts, ka ir par to iedomājies, it kā viņš būtu atdevis kaut ko tādu, ko nedotu kurš katrs. Un, sildoties rīta saulē kopā ar Timu, puisis ar acs kaktiņu pamanīja, ka zēna seja ir izmainījusies, it kā kļuvusi gaišāka. Varbūt viņš pat smaidīja.

-    Paldies, Denij, Tims sacīja.

Omaha dega.

Vispirms braucēji ieraudzīja pie apvāršņa trīsuļojošu atspīdumu. Bija pienākusi stunda, kad gaisma izplēnēja. Viņi tuvojās pilsētai no dienvidrietumiem pa 80. starpštatu šoseju. Uz ceļa nebija nevienas mašīnas; visas ēkas grima tumsā. Pamestība bija dziļāka un pamatīgāka nekā visās līdz šim redzētajās vietās te bija pilsēta vai vismaz te vajadzēja būt pilsētai ar gandrīz pusmiljonu iedzīvotāju. Autobusa ventilācijas sistēmā ieplūda spēcīgs dūmu smārds. Kitridžs lika Denijam apstāties.

-    Mums kaut kā jātiek pāri upei, Mācītājs Dons uztraucās. Jādodas uz dienvidiem vai uz ziemeļiem un jāmeklē pārbrauktuve.

Kitridžs pacēla skatienu no kartes. Denij, kā mums ir ar dīzeli?

Bija atlikusi astotdaļa bākas; kannas bija tukšas. Dīzeļa pietiks ne vairāk kā piecdesmit jūdzēm. Viņi bija cerējuši papildināt degvielu Omahā.

-    Viens ir skaidrs, Kitridžs sacīja, te mēs palikt nevaram.

Viņi pagriezās uz ziemeļiem. Nākamais tilts bija Edērā. Bet tilta tur vairs nebija viss bija saspridzināts, pāri nebija palicis it nekas. Vienīgi plata, tumša, nebeidzami plūstoša upe. Nākamā iespēja būs Dekatūrā vēl trīsdesmit jūdzes uz ziemeļiem.

-    Pirms jūdzes mēs braucām garām pamatskolai, ieteicās Mācītājs Dons. Labāk tāds patvērums nekā nekāds. Degvielu varēsim meklēt no rīta.

Autobusā iestājās klusums; visi gaidīja, ko teiks Kitridžs.

-    Labi, braucam turp.

Ceļinieki devās atpakaļ mazpilsētas sirdī. Gaismas bija izdzisušas, un ielas tukšas. Viņi piebrauca pie moderni būvētās skolas pa gabaliņu no ceļa tur, kur sākās lauki. Stāvlaukuma malā bija trafarets ar lielu uzrakstu: UZ PRIEKŠU, LAUVAS! LAI JUMS LABA VASARA!

-    Pagaidiet tepat, Kitridžs sacīja.

Viņš iegāja iekšā. Aizritēja dažas minūtes; tad viņš iznāca laukā. Kitridžs pārmija žiglu skatienu ar Mācītāju Donu, un abi pamāja ar galvu.

-    Mēs nakšņosim te, Kitridžs paziņoja. Palieciet kopā, lai neviens nenoklīst. Elektrības nav, bet no krāna tek ūdens un ēdnīcā ir pārtika. Ja vajag uz tualeti, ejiet divatā.

Vestibilā viņus sagaidīja tipiskie pamatskolas aromāti: sviedri un netīras zeķes, zīmēšanas piederumi un vaskots linolejs. Blakus kādām durvīm, droši vien direktora kabineta, atradās stikla vitrīna ar trofejām. Pie krāsotajām betona bloku sienām bija piekārtas vairākas kolāžas no žurnāliem un avīzēm izgriezti cilvēku un dzīvnieku attēli. Pie katras kolāžas bija zīmīte ar autora vecumu un klasi. Vendija Millere, 2. klase. Gevins Džeksons, 5. klase. Florence Retklifa, 4. pirmsskolas grupa.

-    Eipril, jūs ar Vudu un Donu ejiet sameklēt kādus guļamos matračus. Pirmsskolas telpās vajadzētu būt.

Pieliekamajā aiz ēdnīcas viņi atrada bundžas ar pupām un augļu kokteili, ari maizi un ievārījumu maizītēm. Nebija gāzes, lai kaut ko pagatavotu, tāpēc maltīte bija auksta, pasniegta uz ēdnīcas metāla paplātēm. Ārā bija satumsis; Kitridžs izdalīja kabatas lukturīšus. Viņi sarunājās tikai čukstus, jo visiem šķita, ka virusainie varētu sadzirdēt.

Deviņos visi jau bija iekārtojušies guļvietās. Kitridžs atstāja Donu sardzē pirmajā stāvā un pats ar laternu uzkāpa augšā. Daudzas durvis bija aizslēgtas, bet ne visas. Viņš izvēlējās zinātnes kabinetu plašu, atklātu telpu ar darba virsmām un mērglāzēm un citiem piederumiem pilniem stikla skapīšiem. Gaisā viegli jautās gāze. Uz baltās tāfeles klases priekšā bija rakstīts: Pēdējais kontroldarbs 8.-12. nodaļa. Laboratorijas darbi jāiesniedz trešdien.

Kitridžs novilka kreklu un, apmazgājies pie izlietnes stūri, paņēma krēslu un novilka zābakus. Protēze sākās tūliņ zem kreisā ceļa un bija no titāna sakausējuma rāmja ar silikona pārklājumu. Mikroprocesora vadīts hidraulisks cilindrs, kam enerģiju deva mazītiņš ūdeņraža motoriņš, piecdesmit reižu sekundē pielāgojās un laboja potītes locītavas leņķi, imitējot dabisku gaitu. Tas bija jaunākais izgudrojums protēžu jomā. Kitridžs pat nešaubījās, ka armijai tas bija izmaksājis krietnu žūksni. Viņš uzrotīja bikšu staru, novilka zeķi un apmazgāja kājas stumbeni ar šķidrajām ziepēm no trauciņa pie izlietnes. Ada saskares vietā ar protēzi gan bija ļoti raupja, tomēr pēc divu dienu neapkopšanas tā šķita jēla un jutīga. Kitridžs kārtīgi nožāvēja stumbeni, dažas minūtes pagaidīja un tad atkal piestiprināja protēzi un norotīja bikses.

Viņš iztrūkās no kādas skaņas aiz muguras. Pagriezies viņš ieraudzīja durvis stāvam Eiprilu.

-    Piedod, es negribēju…

Kitridžs žigli uzvilka kreklu un piecēlās kājās. Cik daudz viņa bija redzējusi? Bet gaisma bija trūcīga, un viņu jau daļēji aizsedza darba virsma.

-    Nekas, nekas. Es tikai mazliet sakopos.

-    Es nevarēju aizmigt.

-    Tas nekas, Kitridžs mierināja. Nāc iekšā, ja gribi.

Meitene nedroši ienāca dziļāk telpā. Kitridžs ar automātu piegāja pie loga. Mirkli viņš pārlūkoja lejā redzamo ielu.

-    Kā ārā rādās? Eiprila stāvēja viņam blakus.

-    Pagaidām viss mierīgi. Kā klājas Timām?

-    Viņš uzreiz atslēdzās. Brālis ir stiprāks, nekā izskatās. Vismaz stiprāks par mani.

-    Par to gan es šaubos. Man tu liecies diezgan pārliecināta, ņemot vērā apstākļus.

Eiprila sarauca pieri. Nešaubies. Mierīgā āriene ir tikai tēlota. Ja godīgi, esmu tik ļoti pārbijusies, ka patiesībā vairs neko īsti nejūtu.

Visā telpas garumā zem loga bija plata palodze. Eiprila apsēdās uz tās un, atspiedusies pret loga rāmi, pievilka ceļus pie krūtīm. Ari Kitridžs apsēdās tādā pašā pozā. Viņi sēdēja viens pret otru. Valdīja klusums nogaidošs, bet ne nepatīkams. Meitene bija jauna, tomēr Kitridžs viņā jauta izturīgu kodolu. Cilvēkiem tāds vai nu ir, vai nav.

-    Un vai tev ir draugs?

-    Vai tu zondē?

Kitridžs iesmējās, juzdams, ka pietvīkst. Laikam vienkārši runājos. Vai tu pret visiem tā izturies?

-    Tikai pret tiem, kas man patīk.

Pagāja vēl brīdis.

-    Kā tu tiki pie vārda Eiprila? Nekas cits viņam prātā neienāca. Vai tev aprīlī ir dzimšanas diena?

-    Tas ir no "Izpostītās zemes". Kitridžs klusēja, un Eiprila nedroši pacēla uzacis. Tas ir dzejolis. Tomasa Stērnsa Eliota.

Šo vārdu Kitridžs bija dzirdējis, bet tas ari viss. Atzīšos, ka neesmu līdz tam ticis. Kāds ir šis dzejolis?

Meitene ļāva skatienam aizklīst Kitridžam garām. Kad Eiprila ierunājās, viņas balsi caurstrāvoja nevienam citam neizprotamas jūtas; tā skanēja priecīgi un skumji un bija atmiņu pārpilna. Aprīlis ir mēnesis pats nesaudzīgākais, tas audzē/ Ceriņus no zemes nedzīvas, tas sajauc/ Atmiņas un alkas, tas aizskar/ Saknes panīkušas pavasara lietavām…

Ziema sildīja mūs, sedza

Zemi sniega aizmirstībā, pabarojot

Dzīvībiņu gurniem kaltušiem.

Vasara mūs pārsteidza, brāžot pāri Starnbergezeram

Ar lietusgāzi aumaļām…

-    Oho, Kitridžs izdvesa. Eiprila atkal uz viņu skatījās. Vīrietis ievēroja, ka viņas acis ir sūnu zaļas ar zeltainiem lāsumiņiem, kas peldēja kā pārslas varavīksneņu dīķi. Tas bija vareni!

Eiprila paraustīja plecus. Dzejolis vēl turpinās. Vispār tas tips bija galīgi depresīvs. Viņa raustīja izirumu džinsu ceļgalā. Vārdu izdomāja mana māte. Viņa bija angļu valodas pasniedzēja pirms satika manu patēvu un mēs kļuvām bagāti un tādā garā.

-    Tavi vecāki ir šķīrušies?

-    Tēvs nomira, kad man bija seši gadi.

-    Piedod, man nevajadzēja…

Bet Eiprila Kitridžu apklusināja. Neatvainojies. Viņš nebija no tiem, ko varētu saukt par apbrīnojamiem. Tēvs bija atlieka no laikiem, kad mātei bija patikuši sliktie puiši. Viņš bija galīgi pilnā un ar mašīnu ietriecās tilta balstā. "Un tas," teica lācītis Pūks, "ari viss."

Meitene šos faktus izklāstīja pilnīgi vienaldzīgi. Tikpat labi viņa būtu varējusi apspriest laikapstākļus. Ārā vasaras nakts tinās melnā tumsā. Kitridžs acīmredzot bija nepareizi novērtējis Eiprilu, bet viņš jau zināja, ka tā parasti ir ar vairumu cilvēku. Neviens stāsts nekad nelīdzinājās citam stāstam, un bija pārsteidzoši, cik daudz cilvēki var izturēt.

-    Zini, es redzēju, Eiprila atzinās. Tavu kāju. Rētas uz muguras. Tu biji karā, vai ne?

-    Kas tev liek tā domāt?

Meitene neticīgi saviebās. Dieniņ tētīt! Nu pilnīgi viss. Jo tu laikam esi vienīgais, kurš zina, kas darāms? Jo tu superveikli rīkojies ar ieročiem un tādā garā?

-    Es jau teicu. Esmu pārdevējs. Pārdodu kempinga piederumus.

-    Nemūžam tam neticēšu.

Eiprilas tiešums bija tik atbruņojošs, ka Kitridžs brīdi klusēja. Bet meitene bija piespiedusi viņu pie sienas. Tu tiešām gribi to visu dzirdēt? Tas nav nekāds jaukais stāsts.

-   Ja vien tu pats gribi izstāstīt.

Kitridžs instinktīvi pagrieza seju pret logu. Tev taisnība, es biju karā. Pieteicos uzreiz pēc vidusskolas. Armijā ne, jūras kājniekos. Beigās biju militārās policijas apakšseržants. Vai zini, kas tas ir?

-    Tu biji policists?

-    Uz to pusi. Pārsvarā mēs gādājām par drošību amerikāņu bāzēs: gaisa spēku bāzēs, jutīgos infrastruktūras punktos un līdzīgās vietās. Mūs daudz svaidīja no vietas uz vietu. Irāna, Irāka, Saūda Arābija. īsu bridi arī Čečenija. Mans pēdējais norīkojums bija Bagrāmas lidostā Afganistānā. Parasti darbs bija tīrā rutīna, bija jāpārbauda bruņojuma pavadzīmes un jāreģistrē ārzemju strādnieku atnākšana un aiziešana. Bet laiku pa laikam kaut kas atgadījās. Apvērsums vēl nebija noticis, tāpēc teritoriju joprojām kontrolēja amerikāņi, taču visur mudžēja talibi, turklāt vēl AI-Qaeda un vēl kādi divdesmit vietējie karavadoņi, kas plēsās savā starpā.

Kitridžs pieklusa un sakopoja spēkus. Turpmāko vienmēr bija visgrūtāk izstāstīt. Tā nu kādu dienu mēs ieraugām, ka pa ceļu pie mums brauc mašīna kā parasti, galīgi sadauzīta grabaža. Visi kontrolpunkti ir skaidri apzīmēti, visi zina, ka jāapstājas, bet tas tips neapstājas. Viņš dragā mums taisni virsū. Redzam mašīnā divus cilvēkus vīrieti un sievieti. Visi atklāj uguni. Mašīna noskrien no ceļa, pāris reižu apmet kūleni un paliek stāvam uz riteņiem. Mēs domājam, ka auto tūlīt sprāgs, bet tas nesprāgst. Es esmu vecākais virsnieks, tāpēc eju skatīties. Sieviete ir pagalam, bet vīrietis vēl elpo. Viņš ir vienās asinis un sakņupis uz stūres. Aizmugurējā sēdekli sēž mazs puika. Ne vairāk kā četrus gadus vecs. Šie viņu bija iesprādzējuši ar sprāgstvielām piebāztā sēdekli. Es ieraugu vadus uz mašīnas priekšpusi, kur tētis tur detonatoru. Viņš kaut ko pie sevis murmina. Anta al-mas'ul, viņš runā. Anta al-mas'ul. Bērns raud un sniedzas man pretī. Tā mazā rociņa. Nekad to neaizmirsīšu. Zēnam bija tikai četri gadi, bet viņš it kā zināja, kas tūlīt notiks.

-    Ak Dievs! Eiprilas sejā spoguļojās šausmas. Ko tu darīji?

-Vienīgo, ko varēju iedomāties. Tinos prom, ko kājas nes. Sprādzienu es neatceros. Pamodos slimnīcā Saūda Arābijā. Divus manas vienības vīrus nogalināja, un viens dabūja mugurā šķembu. Eiprila raudzījās viņā, acu nenovērsdama. Es jau teicu, ka tas nebūs nekas jauks.

-    Viņš uzspridzināja paša bērnu?

-   Jā, tā būtu īsā versija.

-    Bet kas gan tie ir par cilvēkiem?

-    Uz to nu es nevaru atbildēt. To es tā ari neesmu sapratis.

Eiprila vairs neko neteica; Kitridžs, kā parasti, prātoja, vai ir pateicis

par daudz. Bet bija labi kādam to visu izstāstīt, un, ja ari meitene bija dabūjusi vairāk, nekā gribēja, viņa prata to noslēpt. Kitridžs zināja, ka plašā skatījumā viņa stāsts ir nebūtisks, tikai viens no simtiem un tūkstošiem tādu pašu. Bezjēdzīga nežēlība vienkārši pastāvēja, tā tas bija. Bet saprast šo domu nepavisam nenozīmēja samierināties, ja pats biji ko tādu piedzīvojis.

-    Un kas notika pēc tam? Eiprila jautāja.

Kitridžs paraustīja plecus. Nekas. Tas ari bija viss. Viņi devās mūžībā diet ar jaunavām. [8]

-    Es runāju par tevi. Meitene neatrāva skatienu no viņa sejas. Man šķiet, es pēc tāda notikuma nojūgtos.

"Tas ir kaut kas jauns," Kitridžs nodomāja. Par to neviens nekad nejautāja. Parasti, kad bija izklāstīti fakti, klausītājs kopās prom, cik ātri vien spēja. Bet ne šī meitene, ne Eiprila.

-     Nu, es nenojūdzos. Vismaz tā man šķiet. Aptuveni pusgadu pavadīju Veterānu rehabilitācijā, mācījos staigāt un ģērbties, un ēst, un tad mani izmeta. Karš beidzies, draugs, katrā ziņā tev. Mani nebija rūgtuma, kāds paliek daudzos citos. Es nospriedu: kas bijis, bijis. Nemetos slēpties zem gultas, kad nodārdēja mašīnas izpūtējs, nekā tamlīdzīga. Mēnešus sešus pēc tam, kad iekārtojos, es braucu atpakaļ mājās uz Vaiomingu. Vecāku vairs nebija, māsa ar viru bija pārvākusies uz Britu Kolumbiju un tāpēc vairs nebija tik viegli apciemojami. Bet es pazinu vēl dažus cilvēkus tos bērnus, ar kuriem kopā biju gājis skolā. Neviens no mums gan vairs nebija bērns. Viens no viņiem sagribēja man sarīkot ballīti, milzīgu atgriešanās pasākumu. Maniem skolasbiedriem tolaik jau bija ģimenes, bērni, sievas un darbs, bet savulaik viņi visi mīlēja krietni iedzert. Pasākums bija tikai iegansts piedzerties, tomēr man nelikās, ka no tā būtu kāds ļaunums. "Skaidrs," es teicu, "ķeries tik klāt." Un viņš tiešām ballīti sarīkoja. Sanāca vismaz simt cilvēki, virs lieveņa bija uzkārts milzīgs trafarets ar manu vārdu, bija pat uzaicināta mūziķu grupa. Es biju autā. Pagalmā klausījos mūziku, un tad tas draugs ieminējās: "Panāc, dažas sievietes grib ar tevi iepazīties. Nestāvi te kā pēdējais ēzelis." Šis ieveda mani iekšā, un tur gaidīja trīs meitenes visas gana jaukas. Vienu es mazliet pazinu no vecajiem laikiem. Visas trīs pļāpāja apsprieda kaut kādu televīzijas raidījumu, tenkoja, kā jau parasti. Sarunājās par normālām ikdienas lietām. Es sūcu aliņu un klausījos, bet tad piepeši attapos, ka man nav ne jausmas, par ko viņas runā. Vārdi bija saprotami. Bet es nezināju, ko tas viss nozīmē. Viņu saruna izklausījās tik nesaistīta ar visu pārējo, it kā pastāvētu divas pasaules iekšējā un ārējā un abām nebūtu it nekā kopēja. Psihoterapeiti to noteikti kaut kā dēvē. Zinu vien to, ka pamodos uz grīdas un vīsi skatījās uz mani. Pēc tam man bija mēnešus četrus jānodzīvo mežā, lai es vispār varētu būt kopā ar cilvēkiem. Kitridžs apklusa, juzdamies mazliet pārsteigts par sevi. Godīgi sakot, es nekad nevienam nebiju to stāstījis. Tu esi pirmā.

-    Izklausās pēc parastas dienas vidusskolā.

Kitridžam bija jāsmejas: Trāpīts!

Abu skatieni sastapās; viņi nenovērsa acis. "Cik savādi," vīrietis nodomāja. Tu pilnīgi viens kavējies savās domās, un jau nākamajā brīdī atnāca kāds, kas it kā pazīst tavus visdziļākos nostūrus, kas lasa tevī kā atvēi tā grāmatā. Viņš nevarētu pateikt, cik ilgi abi tā lūkojās viens otrā.

Skatiens it kā turpinājās vēl un vēl, un nevienam no viņiem nepietika ne gribasspēka, ne drosmes, pat ne vēlēšanās novērsties. Cik viņai gadu? Septiņpadsmit? Tomēr meitene neatgādināja septiņpadsmitgadnieci. Šķiet, viņai vispār nebija noteikta vecuma. Veca dvēsele Kitridžs bija dzirdējis tādu teicienu, bet nekad nebija īsti sapratis tā nozīmi. Eiprilai tāda bija. Veca dvēsele.

Lai viņu starpā viss būtu skaidrs, Kitridžs no pleca siksnas izņēma vienu no saviem revolveriem un pasniedza meitenei. Vai tu zini, kā tādu lietot?

Eiprila nedroši paskatījās uz ieroci. Ļauj minēt. Viss nav tā, kā rāda filmās.

Kitridžs izņēma magazīnu un pastūma aizbīdni, lai no stobra izņemtu patronu. Viņš ielika revolveri meitenei rokā un ar plaukstu sakļāva viņas pirkstus.

-    Nespied gaili ar pirksta locītavu, citādi izšausi par zemu. Uzliec uz gaiļa pirksta spilventiņu un piespied tā. Kitridžs atlaida vaļā Eiprilas roku un piesita sev pie krūškaula. Viens šāviens te, un viss. Tikai nedrīkst netrāpīt. Nesteidzies, nomērķē un tad šauj. Viņš atkal pielādēja revolveri un pasniedza to meitenei. Ņem, vari ieroci paturēt. Magazīnai vienmēr jābūt pielādētai, kā es tev rādīju.

Eiprila greizi pasmaidīja. Jēziņ, paldies! Man gan priekš tevis nekā

nav.

Kitridžs atbildēja uz smaidu. Varbūt citreiz.

Aizritēja kāds mirklis. Eiprila grozīja revolveri rokā un pētīja tā, it kā ierocis būtu kāds neizprotams artefakts. Tas, ko tas tēvs sacīja. Tas anta… kas tur.

-Anta al-mas'ul.

-    Vai tu noskaidroji, ko tas nozīmē?

Kitridžs pamāja: "Jūs to izdarījāt."

Atkal iestājās klusums, bet tas atšķīrās no iepriekšējā. Klusums nebija kā siena starp viņiem, bet kā kopēja dzīves apziņa, kā istabas sienas, kurā atrodas tikai viņi divi vien. "Cik savādi," Kitridžs nodomāja, "ir tā sacīt. Anta al-mas'ul. Anta al-mas'ul."

-    Zini, tu darīji pareizi, Eiprila ierunājās. Ari tevi nogalinātu.

-    Vienmēr ir izvēle, Kitridžs iebilda.

-    Ko tad vēl tu varēji iesākt?

Viņš saprata, ka tas ir retorisks jautājums; meitene negaidīja atbildi. Ko tad vēl tu varēji iesākt? Bet Kitridžs zināja, ko būtu varējis darīt. Viņš vienmēr bija to zinājis.

-    Es varēju turēt viņa roku.

* * *

Viņš stāvēja sardzē pie loga visu nakti. Bezmiegs neradīja grūtības, viņš bija iemācījies iztikt ar īsu snaudienu. Eiprila gulēja saritinājusies uz grīdas zem loga. Kitridžs bija novilcis jaku un apsedzis aizmigušo. Nekur neredzēja nevienu gaismu. No loga pavērās skats uz mierā grimstošu pasauli, debesīs kā sīki punktiņi mirguļoja zvaigznes. Kad pie pamales sāka sārtoties pirmie rītausmas stari, viņš atļāvās aizvērt plakstus.

Kitridžs iztrūkās, sadzirdot, ka tuvojas motoru rūkoņa. Pa ielu brauca armijas transporta kolonna kopā divdesmit mašīnas. Viņš noņēma savu otro šaujamo un iedeva Eiprilai, arī viņa bija piecēlusies sēdus un berzēja acis.

-    Paturi.

Kitridžs žigli nokāpa lejā. Kad viņš izklupa pa durvīm, kolonna bija mazāk nekā simt jardus attālu. Viņš izskrēja uz ielas, rokas vēcinādams.

-    Apstājieties!

Pirmo hammeru spēji apturēja tikai dažus jardus no Kitridža; kareivis uz auto jumta sekoja viņa kustībām ar 50. kalibra automātu. Kareivja sejas apakšdaļu sedza balta ķirurga maska. Nekusties!

Kitridžs pacēla rokas. Esmu neapbruņots.

Kareivis nomērķēja. Es teicu turies pa gabalu!

Aizritēja piecas saspringtas sekundes; šķita iespējams, ka Kitridžu tūlīt var nošaut. Tad atvērās hammera pasažieru puses durvis. Izkāpa sīksta izskata sieviete un pienāca viņam klāt. Tuvumā viņas seja izrādījās nogurusi un grumbaina, putekļiem aprepusi. Virsniece, bet ne no tām, kas sēž pie rakstāmgalda.

-    Majore Porčeki, Devītais kaujas atbalsta bataljons, Aiovas Nacionālā gvarde. Kas, pie velna, jūs esat?

Viņam bija tikai viens trumpis. Apakšseržants Bernards Kitridžs. Čārlija rota, Pirmais militārās policijas bataljons, Savienoto Valstu Jūras spēki.

Majore samiegtām acīm pavērās viņam sejā. Jūs esat no Jūras spēkiem?

-    Atvaļināts veselības stāvokļa dēļ, kundze.

Majore pameta skatienu viņam aiz muguras uz skolu. Kitridžs pat neparaugoties zināja, ka pārējie pie logiem vēro notiekošo.

-    Cik civilo jums tur ir?

-    Vienpadsmit. Autobusam vairs gandrīz nav degvielas.

-    Vai ir slimie vai ievainotie?

-    Visi ir pārguruši un nobijušies, bet tas arī viss.

Apdomājot dzirdēto, viņas seja neko nepauda. Tad sieviete uzsauca: Keldvel! Valdes!

Uz priekšu panācās divi kaprāļi. Arī viņiem bija ķirurgu maskas. Tādas bija visiem, izņemot Porčeki.

-    Sadabūjiet degvielas vedēju, raudzīsim uzpildīt to autobusu.

-    Mēs ņemsim līdzi civilos? Vai tagad to drīkst?

-    Vai es prasīju jūsu domas, kaprāl? Un sadabūjiet mediķi.

-   Jā, kundze. Atvainojiet, kundze.

Abi aizrikšoja.

-    Paldies, majore! Mums priekšā būtu garš gājiens.

Porčeki bija noņēmusi no jostas blašķi un padzērās. Jums paveicās, ka mūs atradāt. Degvielas sāk pietrūkt. Mēs dodamies atpakaļ uz gvardes arsenālu Fortpauelā līdz turienei varam jūs aizvest. Federālā Ārkārtas gadījumu aģentūra tur ir ierīkojusi bēgļu nometni. No turienes jūs droši vien evakuēs uz Čikāgu vai Sentlūisu.

-   Ja neiebilstat, ka jautāju: vai ir zināmi kādi jaunumi?

-    Iebildumu man nav, bet es īsti nezinu, ko lai jums atbild. Vienā brīdī tie nolāpītie ķēmi ir visur, bet jau nākamajā neviens nevar šos atrast. Viņiem patīk koki, bet noder jebkurš slēpnis. No virspavēlniecības dzirdēju, ka pie Kanzasas un Nebraskas robežas esot savācies liels spiets.

-Kas?

Porčeki vēlreiz iedzēra no blašķes. Tā sauc viņējo grupas par spietiem.

Ieradās mediķis; ceļinieki nāca laukā no skolas. Kitridžs izstāstīja, kas te notiek, bet kareivji tikmēr pārbaudīja perimetru. Ārsts izmeklēja civiliedzīvotājus, izmērīja visiem temperatūru un ieskatījās mutēs. Kad visi bija gatavi doties ceļā, Porčeki noķēra Kitridžu uz autobusa kāpnēm.

-    Vēl viena lieta. Varbūt labāk noklusēt faktu, ka esat no Denveras. Ja kāds jautā, sakiet, ka esat no Aiovas.

Vīrietis atcerējās šoseju un saplosīto mašīnu rindas. Es pateikšu pārējiem.

Kitridžs iekāpa iekšā. Viņš ielika starp ceļiem šauteni un apsēdās tieši aiz Denija.

-Pie velna, Džamals smaidīja pa visu seju. Armijas eskorts. Ņemu atpakaļ visu, ko par tevi sarunāju, Kitridž. Jauneklis pameta ar īkšķi uz misis Belamiju, viņa pašlaik susināja pieri no piedurknes izvilktā mutautiņā. Ellē ratā! Man pat nav nekas pretī, ka tā vecā kaza izšāva.

-    Es visu dzirdu, jauno cilvēk, vecā dāma noteica. Es visu dzirdu.

Džamals pagriezās pret viņu. Man tā vien niez mēle jums pajautāt. Kas vecām lēdijām tā par padarīšanu ar puņķlupatu piedurknē? Vai jums neliekas, ka tas ir drusku nehigiēniski?

-    Un to saka jaunietis, kam rokās ir sadzīts tik daudz tintes, ka pietiktu iespiedmašīnai.

-    Tintes iespiedmašīna. No kura gadsimta jūs esat?

-    Paskatoties uz jums, man prātā nāk tikai viens vārds. Un tas ir "hepatīts".

-    Ak Dievs, jūs abi, Vuds ievaidējās. Jums tiešām vajag vairāk telpas.

Transporta kolonna sāka kustēties.

14

Plāns darbojās. Komanda bija savervēta, lidmašīna būs rītausmā. Gilders bija sazinājies ar savu kontaktpersonu Blackbird bāzē; viss bija nokārtots. Serveri un cietie diski noliktavā bija iztīrīti. "Ejiet mājās," tā viņš pateica darbiniekiem. "Ejiet mājās pie savām ģimenēm."

Bija jau pāri pusnaktij, kad Gilders pa klusajām, lietū slideni spīdošajām ielām brauca mājup. Radio vienā laidā izkliedza sliktas ziņas: haoss uz šosejām, armija pārgrupējas, ārzemēs uztraucas. Baltais nams rāmi mierināja: krīze tiek kontrolēta, ir nodarbināti visi gudrākie prāti. Tomēr tas nevienu neapmuļķoja. Jau pēc dažām stundām visā valsti noteikti izsludinās karastāvokli. CNN ziņoja, ka NATO karakuģi jau slidot uz krastu pusi. Ziemeļamerikas kontinentam aizcirtis durvis. "Pasaule jau mūs varbūt ienīst gan," Gilders nodomāja, "bet ko tā darīs, kad mūsu vairs nebūs?"

Braucot viņš visu laiku uzmanīja atpakaļskata spoguli. Viņam nebija paranoja; vienkārši tā viss parasti notika. Nošvīkstēs riepas, priekšā izbrauks furgons, izkāps viri tumšos uzvalkos. Hores Gilder? Nāciet mums līdzi. "Brīnums gan," viņš nodomāja, "ka tas vēl nav noticis."

Gilders iebrauca garāžā un aizvēra durvis. Guļamistabā viņš nelielā somā salika pašu nepieciešamāko drēbes pāris dienām, tualetes piederumus, medikamentus un nonesa somu lejā. Paņēmis no kabineta klēpjdatoru, Gilders ielika to mikroviļņu krāsni un, dzirkstelēm šķīstot, izcepināja mikroshēmas. Mobilā telefona vairs nebija tas izlidoja pa mašīnas logu.

Dzīvojamā istabā Gilders izslēdza gaismas un atvēra aizkarus. Ielas pretējā pusē kaimiņš krāva koferus busiņa bagāžniekā. Sieva stāvēja mājas durvīs, apkampusi aizmigušu mazuli. Kā viņus sauca? Gilders to vai nu vispār nezināja, vai neatcerējās. Sievieti viņš reižu reizēm bija redzējis viņa pa piebraucamo ceļu stumdīja mazu meitenīti košā plastmasas mašīnā. Vērojot trijotni, Gilderu aizkustināja atmiņas par Šonu nevis par pēdējo briesmīgo tikšanos, bet par to, kā viņi gulēja kopā pēc mīlēšanās un kā viņas klusie čuksti kutināja viņam krūtis. Vai tev patīk tas, ko es daru? Es gribu būt tev vienīgā. Šie vārdi bija tikai teātris, lēts triks, kā noslēgt pienākuma stundu. Kāds viņš bija stulbenis!

Vīrietis izņēma sievai no rokām bērnu un saudzīgi ielika to aizmugurējā sēdeklī. Abi iekāpa mašīnā. Gilders iztēlojās, par ko tie abi tagad sarunājas. Gan viss būs labi. Pie tā strādā. Paliksim nedēļu vai divas pie tavas mātes kamēr viss beigsies. Viņš izdzirdēja ierūcamies motoru kaimiņi izbrauca uz ielas. Gilders noskatījās, kā nozūd aizmugurējās gabaritugunis. "Veiksmi," viņš nodomāja.

Viņš nogaidīja vēl piecas minūtes. Ielas bija klusas, visas mājas tumšas. Kad šķita, ka neviens neskatās, viņš aiznesa somu uz mašīnu.

Bija jau pāri diviem naktī, kad Gilders piebrauca pie Šadovdeilas. Stāvlaukums bija tukšs; pie ieejas dega viena vienīga gaisma. Viņš iegāja pa durvīm un redzēja, ka reģistratūrā neviena nav. Blakus stāvēja tukšs ratiņkrēsls; gaiteni bija vēl viens. Nekur nedzirdēja ne skaņas. Droši vien viņš bija redzams novērošanas kamerās, bet kas tad pārbaudīs ierakstus?

Tēvs tumsā gulēja savā gultā. Istabā drausmīgi smirdēja. Te neviens nebija apkopis jau vairākas stundas, varbūt veselu dienu. Pie tēva gultas kāds bija atstājis duci "Gerber" zīdaiņu pārtikas burciņu un ūdens krūzi. Izlaistīta krūzīte vēstīja, ka tēvs mēģinājis tikt pie ūdens, bet ēdiens nebija aiztikts; tēvs pat gribēdams nespētu atvērt tādas burkas.

Gilderam trūka laika, taču šī nebija īstā reize, kad steigties. Tēva acis bija ciet un balss viņa draudošā balss klusēja. "Tā būs labāk," Gilders nodomāja. Runu laiks bija pagājis. Viņš atmiņās meklēja kaut ko jauku par tēvu kaut mazumiņu. Vienīgais, ko varēja atcerēties, bija kāda reize bērnībā, kad tēvs aizveda viņu uz parku. Aina bija neskaidra un fragmentāra, varbūt tās vispār nekad nebija bijis, tomēr nekā labāka Gilderam nebija. Bija ziemas diena, zēna elpa gaisā veidoja mutulīšus, un viņš redzēja ceļamies un grimstam kailus kokus tēvs viņu šūpoja; lielā roka atspiedās viņam pret krustiem, noķēra viņu un atkal pameta gaisā. Un tas ari viss. Viņam toreiz varēja būt aptuveni pieci gadi.

Kad Gilders tēvam no pakauša apakšas izmānīja spilvenu, vecā vīra plaksti notrīsēja, taču viņš nepamodās. "Te nu ir bezdibenis," Gilders nodomāja, mirstamais bridis; vienreiz izdarīto vairs nevarēs vērst par nebijušu. Viņam ienāca prātā vārds patricīds. No latīņu pater tēvs un caedere nokaut. Gilderam pietrūka drosmes izdarīt pašnāvību, bet, uzliekot spilvenu uz sejas tēvam, viņš nevilcinājās ne mirkli. Satvēris spilvena malas, viņš spieda arvien stiprāk, līdz bija pārliecināts, ka ne tēva degunam, ne mutei nepiekļūst gaiss. Paskrēja minūte; Gilders pie sevis skaitīja sekundes. Tēva roka uz segas nemierīgi noraustījās. Cik ilgi tas būs? Kā zināt, kad viss būs galā? Ko tad, ja spilvens nelīdzēs? Viņš vēroja tēva roku, vai tā atkal nesakustēsies, bet roka palika mierā. Pamazām Gilders apjauta, ka ķermeņa nekustīgums zem rokām var nozīmēt tikai vienu. Tēvs vairs neelpoja.

Viņš noņēma spilvenu. Tēva seja bija tāda pati, it kā nāves sliekšņa šķērsošana viņa stāvoklī nozīmētu tikai pavisam niecīgu pārmaiņu. Gilders saudzīgi pabāza plaukstu zem tēva pakauša un novietoja spilvenu atpakaļ. Viņš nepūlējās slēpt savu noziegumu, jo šaubījās, vai te kāds kaut ko pārbaudīs. Tomēr Gilderam gribējās, lai tēvam ir spilvens, uz kā atdusēties, un īpaši tāpēc, ka tagad šķita ļoti iespējams viņam būs te jāguļ krietnu laika sprīdi. Gilders bija domājis, ka viņu pārņems piepešs saviļņojums, ka paspruks vaļā bēdu un nožēlas slūžas. Drausmīgā bērnība. Mātes vientulīgā dzīve. Paša kailā eksistence bez mīlestības, vien pērkamas sievietes sabiedrībā. Bet viņš izjuta tikai atvieglojumu. Visīstākā pārbaude viņa dzīvē un viņš bija to izturējis.

Ārā gaitenī bija kluss, nekas nebija mainījies. Kas zina, kādi nespējnieki guļ aiz citām durvīm, cik daudzām ģimenēm būs jāpieņem tāds pats cietsirdīgs lēmums? Gilders pameta skatienu pulkstenī: kopš viņa ienākšanas ēkā bija aizritējušas desmit minūtes. Tikai desmit minūtes, bet viss jau bija citādi. Viņš bija citāds, pasaule bija citāda. Viņa tēva tajā nebija. To iedomājoties, acīs sanesās asaras.

Gilders sparīgi soļoja pa gaiteni garām koptelpai un tukšajam māsu postenim un devās tālāk prom agrajā rītā.

15

Bija jau vēla otrās dienas pēcpusdiena. Viņi tuvojās Misūri robežai, kad Grejs priekšā pamanīja šķērsli. Ceļinieki atradās nekurienes vidū, vairākas jūdzes no pilsētām. Grejs apturēja auto.

Laila pacēla galvu no žurnāla, ko pašlaik lasīja: Today's Parenting. Grejs kopā ar kaudzīti vēl citu izdevumu to viņai paņēma kādā veikaliņā Ledo. Family Life, Baby and Child, Modern Toddler. Šodien sievietes attieksme pret Greju bija mazliet mainījusies. Varbūt pie vainas bija garīgā piepūle, lai saglabātu ilūziju, ka viņu ceļojums nav nekas neparasts; jebkurā gadījumā Laila kļuva arvien nepacietīgāka un runāja ar Greju tā, it kā viņš būtu spītīgs laulenis.

-    Nu paskat tik! Viņa nometa žurnālu klēpī. Uz žurnāla vāka bija sārtvaidze meitene rozā džemperī. Virsraksts vēstīja: "Kad kopīgas rotaļas neizdodas". Kas tad tas?

-    Man šķiet, tas ir tanks.

-    Ko tas tur dara?

-    Varbūt pazudis vai kā tamlīdzīgi.

-    Nedomāju, ka tankus varētu tā vienkārši pazaudēt, Lorens. H taču nevar būt: atvainojiet, vai jūs gadījumā neesat redzējuši manu tanku? Skaidri zinu, ka kaut kur tepat jābūt tā vadītājam. Laila smagi nopūtās. Kas tad tā vienkārši noliek ceļa vidū tanku? Tanks jānobrauc malā.

-    Tu gribi teikt, ka man viņiem tas jāpalūdz, Grejs aptvēra.

-Jā, Lorens. Tieši to es gribu teikt.

Viņam negribējās to darīt, bet šķita, ka atteikties nevarēs. Grejs izkāpa no mašīnas biezējošā krēslā. Hallo? vīrietis uzsauca. Viņš pameta skatienu atpakaļ uz Lailu, kura visu vēroja, izbāzusi galvu pa pasažieru puses logu. Man liekas, tas ir tukšs.

-    Varbūt tevi vienkārši nedzird.

-    Griezīsimies apkārt. Varam sameklēt citu ceļu.

-    Ir runa par principu. Nevar tā nosprostot ceļu. Paskaties lūkā. Esmu pārliecināta, ka tankā noteikti kāds ir.

Grejs par to šaubījās, bet negribēja strīdēties. Viņš uzrāpās augšā pa kāpnītēm tanka ārpusē un uzrausās uz tornīša. Vīrietis ieskatījās lūkā, bet bija pārāk tumšs, lai tur iekšā kaut ko saķiķerētu. Laila bija izkāpusi no volvo un stāvēja pie tanka, turēdama kabatas lukturīti.

-    Man nešķiet, ka tā būtu laba doma, Grejs noteica.

-   Tas ir tikai tanks, Lorens. Nu tiešām! Vai zini, ka jūs vīrieši dažreiz ne ar ko neatšķiraties?

Viņa iedeva Grejam lukturīti. Bija vien jāskatās iekšā. Grejs nomērķēja gaismas kūli lūkā.

Jēzus Marija!

-    Un? Kas tur lejā ir?

Grejs minēja, ka braucēju droši vien ir bijis divi. Vizuāli to nebija viegli noteikt. Kareivji bija tik ļoti saplosīti, ka izskatījās tankā ir bijusi iemesta granāta. Bet tā vis nebija granāta.

Vai redzi, Grej?

Viņš iztrūkās kā no strāvas trieciena. Balss. Tā nebija tāda kā tajā autoservisā. Nulles balss. Pie tanka stāvošā Laila cieši raudzījās Grejā. Viņš mēģināja kaut ko sacīt, sievieti brīdināt, bet pār lūpām nenāca ne vārds.

Vai tu esi… izsalcis, Grej?

Viņš bija, un ne tikai izsalcis. Viņš bija izbadējies. Bads it kā pārņēma viņu visu, ik šūnu un molekulu, vissīkākos atomus, kas viņā virpuļoja. Nekad dzīvē Grejs nebija jutis tik dziļu izsalkumu.

Tā ir mana dāvana tev. Asins dāvana.

-    Lorens, kas noticis?

Viņš norija siekalas. Es tikai… vienu mirklīti.

Iekšā caurumā. Viņš nometa kabatas lukturīti, bet tam nebija nozīmes. Tanka iekšpusi Greja acis redzēja gaišu, ik virsma vizēja skaistā asiņu mirdzumā. Greju sagrāba milzu vajadzība; viņš piespieda seju pie aukstā metāla un pārlaida tam mēli.

-    Lorens! Ko tu tur iekšā dari?

Viņš nometās rāpus, laizīja grīdu, gremdēja seju sirupainajās atliekās. Cik brīnišķīgi! It kā nebūtu ēsts gadu, desmit gadus, gadsimtu un tagad viņa priekšā bija saklāts bagātīgākais dzīru galds, kādu pasaule pieredzējusi! Visi miesiskie prieki vienā, visīstākais baudas transs!

Burvību lauza spēcīgs dārds. Grejs bija iebāzis mutē pirkstus; seja bija notriepta ar asinīm. Ko, pie velna, viņš dara? Un kas ir tā pērkona grāvieniem līdzīgā skaņa?

-    Lorens! Nāc, ātri!

Vēl viens dārds, skaļāks par pirmo. Grejs drudžaini rausās augšā pa kāpnēm. Ar debesīm kaut kas nebija tā, kā vajag. Viss zvēroja ugunīgā kvēlē.

Laila uzmeta skatienu nācēja asiņainajai sejai un sāka kliegt.

Virs galvas gaisu pāršķēla pāris zemu lidojošu reaktīvo lidmašīnu. Debesis izgaismojās baltā spozmē, un Grejā ietriecās karsta gaisa vilnis, noraujot viņu no tanka jumta. Viņš smagi nokrita zemē; aizcirtās elpa. Garām pašāvās vēl citas lidmašīnas, debesis austrumu pusē zibsnīja gaismā.

Laila kāpās prom no viņa, sargājoši turēdama rokas priekšā sejai. Nost no manis!

Paskaidrot nebija laika un ko tad viņš būtu teicis? Tagad bija skaidrs, kas ir noticis; viņi bija ieklīduši karadarbības zonā. Grejs satvēra sievietes roku un sāka viņu vilkt uz mašīnu. Viņa spārdījās, kliedza un pūlējās izrauties no tvēriena. Grejam kaut kā izdevās atvērt pasažieru puses durvis un iegrūst Lailu sēdeklī, bet tad viņš atskārta, ka ir kļūdījies: tajā pašā brīdī, kad durvis aizvērās, Laila nospieda aizslēgšanas pogu.

Viņš bungoja pa stiklu. Laila, laid mani iekšā!

-    Ej prom, ej prom!

Vajadzēja kaut ko smagu. Grejs pētīja zemi ap automašīnu, taču neko neredzēja. Jau pēc mirkļa Laila sapratīs, kas darāms viņa apsēdīsies pie stūres un aizbrauks prom.

To nedrīkstēja pieļaut.

Grejs atvēzējās, savilka roku dūrē un ietrieca to vadītāja puses logā. Viņš gaidīja sāpes, gaidīja, ka visi kauliņi rokā pašķīdīs, bet tā nenotika. Dūre izgāja caur stiklu kā caur zīdpapīru, un logs pašķīda mirguļojošās drumslās. Iekams Laila paguva reaģēt, Grejs atvēra durvis, iespiedās vadītāja sēdeklī un parāva ātrumu pārslēgu atpakaļgaitas robā. Apgriezies par 180 grādiem, viņš pārslēdza ātrumu un nospieda gāzi. Bet izdevība glābties bija nokavēta piepeši viņi atradās pašā cīniņa karstumā. Garām aizšāvās vēl vairāk lidmašīnu, un priekšā uzliesmoja uguns siena. Grejs rāva stūri pa labi, un jau nākamajā brīdī viņi kratījās pāri kukurūzas rindām, riepas nevaldāmi spiedās mīkstajā zemē, un vējstiklu pliķēja smagas, zaļas lapas. Viņi izrāvās no lauka, un Grejs jau par vēlu pamanīja caurteku. Volvo sasvērās lejup, tad augšup un, palēcies gaisā, ar triecienu atkal nosēdās uz riteņiem. Laila kliedza, kliedza, kliedza, kliedza, bet tad Grejs to atrada ceļu. Viņš parāva stūri un spieda gāzes pedāli grīdā. Bēgļi brāzās uz priekšu paralēli caurtekai. Saule bija pazudusi aiz apvāršņa, ietinot laukus piķa melnā tumsā, bet debesis liesmoja uguni.

Tomēr uguns vēl nebija viss piepeši mašīna pieplūda ar spožu gaismu.

-    Apturiet automašīnu.

Visu vējstiklu aizpildīja milzīgs, tumšs apveids kā liels, melns, degošs putns. Grejs strauji bremzēja, mašīnai pametot viņus abus ar Lailu uz priekšu. Kad helikopters nosēdās uz ceļa, Grejs sadzirdēja plīstoša stikla šķindu un viņam kaut kas iekrita klēpī: aptuveni zupas bundžas lieluma šņācoša kārba.

-    Laila, bēdz!

Viņš atrāva durvis, bet gāze jau bija viņā iekšā gan galvā, gan sirdī, gan plaušās. Grejs nostreipuļoja desmit pēdas, bet tad saļima, zemei paceļoties pretī kā lielam vilnim. Laika it kā vairs nebija; visa pasaule bija ūdeņaina un tāla. Sejā pūta spēcīga brāzma. Kaut kur redzes perifērijā viņš skatīja nākam it kā astronautu tērpos saģērbušos vīrus. Divi tādi vilka uz helikopteru Lailu. Viņas galva nokarājās lejup, augums bija ļengans un kājas vilkās pa zemi. Nedariet viņai pāri! Grejs lūdzās. Lūdzu, nedariet pāri mazulim! Bet vārdi it kā nebija svarīgi. Stāvi bija klāt, to sejas bija aizsegtas un peldēja gaisā it kā bez ķermeņa kā rēgi. Iemirdzējās zvaigznes.

Rēgi, Grejs nodomāja. Šoreiz es tiešām esmu miris. Un viņš sajuta to rokas uz sevis.

16

Viņi brauca visu dienu. Kad kolonna apstājās, bija jau vēla pēcpusdiena. Porčeki izkāpa no priekšējā hammera un pienāca pie autobusa.

-    Te es jūs atstāšu. Sargi pie vārtiem pateiks, kas darāms.

Viņi atradās kaut kādā pulcēšanās vietā; te bija apgādes furgoni, pārnēsājamas armijas sakaru ierīces, degvielas cisternas, pat artilērija. Kitridžs sprieda, ka šeit ir vismaz divi bataljoni. Blakus bija ar dzeloņdrāts cilpām vainagotu pārvietojamu žogu ierobežota telšu pilsētiņa.

-    Kurp jūs dodaties? Kitridžs pavaicāja. Interesanti kur tagad notiek kaujas?

Porčeki paraustīja plecus. Turp, kur mums liks doties. Lai jums veicas, seržant! Tikai atcerieties, ko jums sacīju.

Armijas kolonna aizbrauca. Brauc uz priekšu, Denij, Kitridžs norīkoja. Lēnām.

Pie vārtiem stāvēja divi kareivji maskās un ar M16 automātiem. Uz lielas, pie stiepļu žoga piestiprinātas zīmes bija rakstīts: FEDERĀLĀS ĀRKĀRTAS SITUĀCIJU AĢENTŪRAS BĒGĻU NOMETNE. ATKĀRTOTA IENĀKŠANA AIZLIEGTA. IEROČUS IENEST AIZLIEGTS.

Divdesmit pēdas no ieejas kareivji pamāja, lai viņi apstājas. Viens no sargiem pienāca pie vadītāja loga. Nācējs bija pavisam jauns, viņam nebija vairāk par divdesmit gadiem, un vaigi bija pūtīšu nosēti.

-Cik?

-    Divpadsmit, Kitridžs atsaucās.

-    No kādas pilsētas?

Piederības zīmes autobusam jau sen bija noplēstas. Demoina.

Kareivis pakāpās atpakaļ un kaut ko pateica pie pleca piestiprinātajā rācijā. Otrs sargs joprojām stāvēja pie vārtiem ar augšup pavērstu šauteni.

-    Labi, izslēdziet motoru un palieciet uz vietas.

Pēc mirkļa kareivis atgriezās ar ceļasomu, ko pasniedza cauri logam. Salieciet šeit iekšā visus ieročus un mobilos telefonus un tad padodiet uz priekšu.

Ieroču aizliegumu Kitridžs saprata, bet mobilie telefoni? Nevienam nebija signāla jau vairākas dienas.

-   Te ir tik daudz cilvēku, ka vietējais tikls uzkārtos, ja visi mēģinātu zvanīt. Piedodiet, tādi ir noteikumi.

Šāds paskaidrojums Kitridžam likās baltiem diegiem šūts, bet neko nevarēja darīt. Viņš paņēma somu un izstaigāja eju. Kad pienāca misis Belamijas kārta, vecā dāma sargādamās pierāva somu pie vidukļa.

-   Jauno cilvēk, es bez tā neeju pat uz skaistumkopšanas salonu.

Kitridžs centās izmocīt smaidu. Un pareizi darāt. Bet te mēs esam

drošībā. Dodu jums savu godavārdu.

Sieviete acīm redzami negribīgi izvilka no rokassomas milzīgo revolveri un ielika to pie pārējiem. Kitridžs ar somu zvārodamies devās uz priekšu un atstāja nešļavu pie autobusa durvīm. Pirmais kareivis pasniedzās iekšā un somu paķēra. Viņiem pavēlēja izkāpt no autobusa un stāvēt pa gabalu, kamēr viens no zaldātiem pārmeklēja bagāžu. Aiz vārtiem Kitridžs ieraudzīja plašu, atklātu lauku, kur bija sapulcējušies cilvēki. Gar žogu staigāja karavīri.

-    Labi, sargs nosprieda, varat iet. Piesakieties šķirošanā, jums iedos apmešanās orderus.

-    Un autobuss? Kitridžs interesējās.

-    Visu degvielu un transportlīdzekļus rekvizē Amerikas Savienoto Valstu bruņotie spēki. Kad būsiet iegājuši iekšā, tur ari paliksiet.

Kitridžs ievēroja Denija satriekto sejas izteiksmi. Viens no zaldātiem kāpa autobusā, lai brauktu prom.

-    Kas viņam lēcies? sargs nesaprata.

Kitridžs pagriezās pret Deniju. Viss būs labi, viņi par to parūpēsies.

Viņš redzēja puiša acīs cīnāmies dažādas jūtas. Tad Denijs pamāja ar galvu.

-    Lai nu tā būtu, viņš noteica.

Visur cilvēki rindās gaidīja pie gara galda. Ģimenes ar bērniem, veci cilvēki, pāri, pat kāds aklais ar suni. Gar rindām virzījās jauna sieviete Sarkanā Krusta T kreklā, no sejas atglaustiem kastaņbrūniem matiem un kaut kādu pārnēsājamu ierīci rokā.

-    Vai ir kādi mazgadīgie bez pavadoņa? viņa, tāpat kā Porčeki, vairs nelietoja sejas masku. Sievietes acis bija nogurušas un sausas no negulēšanas. Darbiniece palūkojās uz Eiprilu un Timu. Kas ir ar jums abiem?

-    Viņš ir mans brālis, Eiprila sacīja. Man ir astoņpadsmit.

Sieviete šaubpilni paskatījās, bet neko neteica.

-    Mēs visi gribētu palikt kopā, Kitridžs ieteicās.

Viņa kaut ko rakstīja savā aparātā. Es nedrīkstu tā darīt.

-    Kā jūs sauc? Kitridžs sprieda, ka vienmēr ir labi noskaidrot vārdu.

-    Vera.

-    Tā patruļa, kas mūs atveda, sacīja, ka mūs evakuēšot uz Čikāgu vai Sentlūisu.

No aparāta izslīdēja papīra gabals. Vera to noplēsa un pasniedza Kitridžam. Mēs vēl gaidām autobusus. Nu jau vairs nevajadzētu būt ilgi. Parādiet šo darbiniekam pie galda.

Viņiem iedalīja telti un iedeva plastmasas čipus, kas kalpos par kuponiem ēdiena saņemšanai, un tad viņi devās nometnes troksni un smārdā oda pēc malkas dūmiem, ķīmiskajām tualetēm un cilvēku pūļa. Zeme bija dubļaina un piemētāta ar atkritumiem; cilvēki gatavoja ēdienu uz kempinga plītiņām, izžāva veļu uz telšu auklām, gaidīja pie sūkņa, lai piepildītu spaiņus ar ūdeni, vai gulēja, atlaidušies saliekamos zviļņos kā ieradušies ballītē zaļumos. Visiem sejās bija vienāds apdullis pārgurums. Visas atkritumu urnas bija atbiru pārpilnas, un tām apkārt mākoņiem vien spindzēja mušas. Nežēlīgi cepināja saule. Kitridžs nekur neredzēja nekādus transportlīdzekļus, izņemot armijas furgonus. Izskatījās, ka visi bēgļi nākuši šurp kājām, pametot savas mašīnas ar tukšām bākām.

Viņu teltī jau bija iemitināti divi cilvēki, kāds pavecāks pāris, vārdā Freds un Lūsija Vailkesi. Abi esot no Kalifornijas, bet Aiovā dzīvojot kādi radi; viņi esot atbraukuši uz kāzām, kad sākusies epidēmija. Freds un Lūsija dzīvoja nometnē jau sešas dienas.

-   Vai ir kaut kas dzirdēts par autobusiem? Kitridžs apvaicājās. Džo Robinsons bija aizgājis noskaidrot, kā būs ar pārtiku, Vuds un Dlloresa paraudzīt, kur dabūt ūdeni. Eiprila bija atļāvusi brālim izskrieties ar bērniem no blakustelts, piekodinot, lai tikai neaizklīst pārāk tālu. Denijs aizgāja viņam līdzi. Ko ļaudis runā?

-    Vienmēr visam jānotiek rit. Freds Vailkess bija vismaz septiņdesmit gadus vecs akurāta izskata vīrs ar spoži zilām acīm. Karstumā viņš bija novilcis kreklu, atklājot baltu pūkveida apmatojumu. Viņi ar sievu, kura bija tikpat dāsni apveltīta apaļumiem, cik vīrs bija kārns (visīstākais Rausītis un viņa laulene), spēlēja kārtis, apsēdušies uz gultām un par galdu izmantodami kartona kasti. Ja drīz nekas nenotiks, cilvēkiem zudīs pacietība. Un ko tad?

Kitridžs atkal izgāja ārā. Apkārt bija kareivji; pagaidām viņi bija drošībā. Tomēr viss šķita apstājies, ikvienam kaut ko gaidot. Gar žogu ik pēc simt metriem bija izvietoti kājnieki. Katram uz sejas bija ķirurga maska. Vienīgā ieeja un izeja laikam bija galvenie vārti. Ziemeļos nometni norobežoja zema ēka bez logiem; tai nebija redzamu apzīmējumu vai zīmju, abpus ieejai bija betona barikādes. Kitridžam noskatoties, no austrumiem ielidoja pāris spīdīgi melnu helikopteru; tie apmeta plašu loku un tad nosēdās uz ēkas jumta. No pirmā izkāpa četri vīri tumšās brillēs un beisbola naģenēs, un bruņuvestēs ar automātiem rokās. "Tie nav armijnieki," Kitridžs nodomāja. Varbūt no "Blackbird" vai "Riverstone". Tādas kā līdzīgas formas. Četrotne ieņēma vietas ēkas jumta stūros.

Otrā helikoptera durvis atvērās. Kitridžs pielika pie acīm roku, lai labāk redzētu. Mirkli nekas nenotika, bet tad izkāpa oranžā kombinezonā ģērbies stāvs. Sekoja vēl pieci. Helikoptera lāpstiņas vēl griezās, īsas pārrunas, un tad vīri kombinezonos izcēla no helikoptera kravas nodalījuma divas metāla kastes aptuveni zārka lielumā; tām bija izlaižami ritentiņi. Abas kastes aizripināja uz nelielu, būdiņai līdzīgu jumta konstrukciju Kitridžs nodomāja, ka tas laikam ir kravas lifts. Aizritēja dažas minūtes; visi seši atbraucēji atkal iznāca laukā un sakāpa helikopterā. Abi lidaparāti pēc kārtas pacēlās un dūkdami aizlidoja.

Kitridžam aiz muguras nostājās Eiprila. Es arī pamanīju, viņa sacīja. Vai tev ir kāda nojausma, kas tas ir?

-    Varbūt nekas. Kitridžs nolaida pacelto roku. Kur Tims?

-Jau atradis jaunus draugus. Spēlē futbolu ar kaut kādiem puikām.

Abi noskatījās, kā helikopteri nozūd skatienam. "Lai kas tas ari būtu," Kitridžs nodomāja, "tas noteikti nav nekāds "nekas"."

-    Kā tu domā, vai ar mums te viss būs labi? Eiprila iejautājās.

-    Kāpēc lai nebūtu?

-    Nezinu. Meitenes seja gan pauda ko citu; viņa domāja to pašu, ko Kitridžs. Vakarnakt tajā laboratorijā… Es tikai gribu teikt, ka dažreiz tā uzvedos. Es negribēju urķēties.

-    Es nebūtu neko stāstījis, ja negribētu.

Eiprila lūkojās it kā uz viņu un reizē prom. Tādos brīžos viņa izskatījās vecāka nekā patiesībā bija. "Nevis izskatās," Kitridžs nodomāja, "bet ir."

-    Vai tev patiešām ir astoņpadsmit?

Meitene šķita uzjautrināta. Kāpēc jautā? Vai tad neizskatās?

Kitridžs paraustīja plecus, lai slēptu mulsumu. Jautājums vienkārši paspruka. Nē. Tas ir, jā. Es tikai… nezinu.

Eiprilai acīmredzami patika notiekošais. Meitene nedrīkst izpaust savu vecumu. Bet, lai tevi nomierinātu, jā, man ir astoņpadsmit. Astoņpadsmit gadi, divi mēneši un septiņpadsmit dienas. Es gan, protams, neskaitu.

Abu acis sastapās un nenovērsās, it kā to vēloties. "Kas šajā meitenē tāds ir," Kitridžs prātoja, "kas tāds ir šajā Eiprilā?"

-    Esmu tev parādā par to šaujamo, viņa sacīja, kaut ari to atņēma. Man liekas, ka tā patiesībā ir labākā dāvana, kādu jebkad esmu saņēmusi.

-    Man patika tas dzejolis. Esam kviti. Kā to tur tipu sauca?

-    Tomass Stērnss Eliots.

-    Vai viņš ir sarakstījis vēl kaut ko?

-    Neko prātīgu. Ja jautā man, es teiktu, ka viņš bija no tiem, kam ir tikai viens hits.

Viņiem nebija ieroču un nebija nekādu iespēju sazināties ar ārpasauli. Kitridžs ne pirmo reizi prātoja, vai nevajadzēja vienkārši braukt tālāk.

-    Nu ko, kad tiksim no šejienes laukā, man būs viņš jāpapēta.

17

Grej.

Viss balts; sajūta kā ūdens šūpās. Grejs atskārta, ka atrodas mašīnā. Savādi mašīna vienlaikus bija moteļa istaba ar gultām un naktsgaldiņiem, un televizoru; kad sāka ražot tādus braucamos? Viņš sēdēja gultas kājgalī un vadīja istabu stūre ieslīpā leņķī pacēlās tieši no grīdas. Televizors bija vējstikls, un blakusgultā sēdēja Laila, piespiedusi pie krūtīm sārtu vīstokli. Vai esam jau klāt, Lorens? Laila viņam jautāja.

-    Mazulis jāpārtin. "Mazulis?" Grejs domāja. "Kad tad tas notika? Vai tad nebija jāgaida vēl vairāki mēneši?" Viņa ir tik skaista, Laila klusītēm dūdoja. Mums ir tik skaista mazulīte. Žēl gan, ka viņa jānošauj.

-     Kāpēc tad viņa jānošauj? Grejs nesaprata. Nemuļķojies, Laila pārmeta. Tagad nošauj visus mazuļus. Tad tos neapēdīs.

Lorens Grej.

Sapnis mainījās kāda viņa daļa zināja, ka sapņo, bet vēl cita to nenojauta -, un nu Grejs bija tankā. Kaut kas dzinās viņam pakaļ, bet viņš nespēja sevi piespiest pakustēties. Grejs tupēja uz visām četrām un strēba asinis. Viņa pienākums bija tās izdzert, visas, bet tas nebija iespējams asinis sāka gāzties iekšā pa lūku, piepildot visu kabīni. Asiņu okeāns. Asinis pacēlās viņam pāri zodam, mute un deguns pielija asinīm, viņš aizrijās, slīka…

Lorens Grej. Mosties.

Viņš atvēra acis apžilbinošā gaismā. Kaut kas šķita ieķēries rīklē, viņš sāka klepot. Vai tas no slīkšanas? Bet sapnis jau pašķīda, ainas izira atomos, palika vien bailes.

Kur viņš atradās?

Kaut kādā slimnīcā. Mugurā bija tikai halāts; Grejs sajuta, ka zem tā ir kails, viņam sala. Plaukstu locītavas un potītes bija resnām saitēm piesaitētas pie guļvietas margām, turot viņu nekustīgi kā mūmiju sarkofagā. No halāta uz ratiņiem ar medicīnas piederumiem kā čūskas stiepās vadi. Labajā rokā bija iedurta infūzijas adata.

Istabā kāds bija.

Patiesībā te bija divi stāvi platos aizsargtērpos, viņi pašlaik kavējās gultas kājgalī; sejas sedza plastmasas maskas. Stāviem aiz muguras atradās smagas tērauda durvis, un augstu telpas stūrī visu ar neatlaidīgu skatienu pētīja novērošanas kamera.

-    Mister Grej, es esmu Horess Gilders, ierunājās kreisajā pusē stāvošais. Viņa balss Grejam šķita dīvaini līksma. Šis ir mans kolēģis doktors Nelsons. Kā jūs jūtaties?

Grejs visiem spēkiem pūlējās fokusēt skatienu uz abu sejām. Runātājs šķita gluži neievērojams pusmūža vīrs ar smagnēju galvu, kantainu žokli un neveselīgi bālu ādu. Otrs vīrietis bija krietni jaunāks, ar asām, tumšām acīm un spurainu ķīļbārdiņu. Viņš nelīdzinājās nevienam no Greja iepriekš sastaptajiem ārstiem.

Viņš aplaizīja lūpas un norija siekalas. Kas šī ir par vietu? Kāpēc esmu sasiets?

Gilders mierinoši atbildēja: Jūsu paša drošības labad, mister Grej. Līdz mēs sapratīsim, kas jums kaiš. Kas attiecas uz jūsu atrašanās vietu, viņš turpināja, baidos, ka pagaidām nevaru jums to atklāt. Būs gana, ja pateikšu, ka atrodaties draugu vidū.

Grejs atskārta, ka viņu laikam ir sazāļojuši; viņš tik tikko varēja pakustēties, un ne jau tikai saišu dēļ. Locekļi šķita kā no dzelzs, un domas peldēja slinki bezmērķīgi kā gupijas akvārijā. Gilders pielika viņam pie lūpām ūdens krūzīti.

-    Padzerieties.

Grejam sagriezās iekšas jau ūdens piesmaka vien bija pretīga kā tādā drausmīgi hlorētā baseinā. Uznira atmiņas, drūmas atmiņas: asinis tankā un Greja seja, kas alkatīgi gremdējas tajās. Vai tas patiesām bija noticis? Vai viņš to nosapņoja? Bet, līdzko šie jautājumi izšķīlās, galvā sāka skanēt kaut kāda baiga rēkoņa, pamodās milzīgs izsalkums, kas pārņēma viņu tik spēcīgi, ka viss sasaistītais ķermenis saspringa.

-    Ei, ei, Gilders piepeši atkāpās. Tikai mieru!

Kā no miglas iznira vēl citas ainas. Tanks uz ceļa, mirušie zaldāti, sprādzieni visapkārt. Viņa roka triecas cauri volvo logam, lauki pašķīst ugunī, un mašīna brāžas caur kukurūzas lauku, spoži atspīd helikoptera starmeši, un kāds astronauta tērpā ģērbies vīrs aizvelk prom Lailu.

-    Kur viņa ir? Ko jūs ar viņu izdarījāt?

Gilders uzmeta skatienu Nelsonam; tas savukārt savilka uzacis. Interesanti, šķita paužam viņa seja.

-Jums par to nav jāsatraucas, mister Grej, mēs par viņu labi rūpējamies. Patiesībā Laila ir tepat, gaiteņa pretējā pusē.

-    Tikai nedariet viņai pāri. Viņš sažņaudza dūres un pūlējās pārraut saites. Tikai pirkstu viņai pieduriet, un es…

-    Ko tad, mister Grej?

Nekā. Saites nepadevās. Preparāts, ar ko viņš bija sazāļots, bija atņēmis visus spēkus.

-Centieties neuzbudināties, mister Grej. Jūsu draudzenei klājas pavisam labi. Mazulim ari. Mums tikai ir nelielas neskaidrības par to, kā tieši jūs abi satikāties. Cerējām, ka varēsiet mums palīdzēt šajā jautājumā.

-    Ko jūs gribat zināt?

Uzrunātais aiz sejas maskas neticīgi pacēla uzaci. Sāksim ar to, ka jūs abi, kā rādās, esat pēdējie, kas dzīvi izkļuvuši no Kolorādo. Ticiet man mūs šī lieta ļoti interesē. Vai Laila bija Kalnu namā? Vai tur jūs ar viņu iepazināties?

Jau šis nosaukums vien lika Grejam panikā sarauties. Kalnu namā?

-Jā, mister Grej. Kalnu namā.

Viņš papurināja galvu. Nē.

-    Kur tad?

Viņš norija siekalas. "Home Depot".

Mirkli Gilders neko neteica. Kurā vietā?

Grejs mēģināja sakopot domas, bet smadzenēs viss atkal bija pavisam izplūdis. Kaut kur Denverā. īsti nezinu. Viņa gribēja, lai izkrāsoju bērnistabu.

Gilders žigli pagriezās pret otru vīrieti; viņš paraustīja plecus. Tas varētu būt no fentanila, Nelsons sprieda. Varbūt paies kāds laiciņš, līdz viņš visu sapratīs.

Bet Gilders neatlaidās. Viņa skatienā nu jautās kas spēcīgāks. Šķita acis gluži vai ieurbjas Grejā. Mums jāzina, kas notika Kalnu namā. Kā jūs tikāt prom?

-    Neatceros.

-    Vai meitene bija tur? Vai jūs viņu redzējāt?

Vai tur bija kāda meitene? Par ko viņi runā?

-    Es nevienu neredzēju. Es tikai… nezinu. Viss bija tik mulsinoši. Es pamodos "Red Roof'.

-    "Red Roof? Kas tas tāds?

-    Motelis pie šosejas.

Izbrīnā savilktas uzacis. Kad tas bija?

Grejs mēģināja saskaitīt. Pirms trim dienām? Nē, pirms četrām. Viņš pamāja ar galvu pret spilvenu. Pirms četrām dienām.

Abi vīri palūkojās viens otrā. Tas nav loģiski, Nelsons uztraucās. Kalnu namu iznīcināja pirms divdesmit divām dienām. Viņš nav nekāds Rips van Vinkls [9] .

-    Kur jūs bijāt trīs nedēļas? Gilders prašņāja.

Jautājums bija neizprotams. Trīs nedēļas?

-    Nezinu, Grejs mulsa.

-    Pajautāšu vēlreiz, mister Grej. Vai Laila bija Kalnu namā? Vai jūs iepazināties tur?

-    Es taču jau teicu, viņš atbildēja. Nu jau viņš lūdzās, cīņas spars bija pagaisis. Viņa bija "Home Depot".

Domas griezās kā ūdens notekā. Tie medikamenti, ar ko viņš bija sazāļots, būs viņu galīgi sačakarējuši. Grejs sajuta it kā belzienu vēderā, atskāršot, kam vajadzīgas saites. Viņu grasījās pētīt. Tā kā vīrusainos. Kā Nulli. Un, kad pētīšana būs galā, Ričardss vai kāds viņam līdzīgais nomērķēs uz Greju ar sarkanu gaismiņu, un tās būs beigas.

-    Lūdzu, jums esmu vajadzīgs es. Piedodiet, ka aizbēgu. Tikai nedariet pāri Lailai.

Mirkli abi vīrieši neko neteica, tikai cieši vērās viņā caur savām maskām. Tad Gilders pagriezās pret Nelsonu un pamāja.

-    Iemidzini viņu.

Nelsons paņēma no ratiņiem šļirci un pudelīti caurspīdīga šķidruma. Grejs bezpalīdzīgi noskatījās, kā viņš iedur adatu infūzijas atvērumā un piespiež.

-    Es tikai tīru, Grejs vāri pretojās. Esmu tikai apkopējs.

-    Nē, man šķiet, ka jūs esat kas daudz vairāk, mister Grej.

Vārdiem žūžojot ausis, Grejs atkal iegrima miegā.

Gilders un Nelsons pa gaisa slūžu kameras durvīm iegāja mazgāšanās kamerā. Vispirms duša ar visu aizsargtērpu mugurā; tad abi izģērbās un noberzās no galvas līdz kājām ar asām, pēc ķimikālijām smirdošām ziepēm. Viņi nokremšļojās un izspļāva izlietnē, tad minūti skaloja rīkli ar spēcīgu dezinfekcijas līdzekli. Apgrūtinošs rituāls, bet bija prātīgi to ievērot, līdz par Greja stāvokli būs zināms kas vairāk.

Ēkā bija tikai pavisam trūcīgs personāls trīs laboranti (Gilders viņus domās dēvēja par Vinkenu, Blinkenu un Nodu [10] ), ārsts un četri apsargi no "Blackbird". Ēka bija celta astoņdesmito gadu beigās, lai tur ārstētu kareivjus, cietušus no atomieročiem, bioloģiskām vai ķīmiskām vielām; visas sistēmas šeit bija sasodīti kaitinošas virszemes apkures, ventilācijas un gaisa kondicionēšanas sistēma bija čupā, tāpat arī visas ēkas videonovērošana -, un ēka šķita uztraucoši pamesta. Bet šī būs pēdējā vieta, kur kāds viņus meklēs.

Nelsons un Gilders iegāja laboratorijā plašā telpā ar darba galdiem un aprīkojumu, kur bija ari spēcīgi mikroskopi un asins centrifūgas; to visu vajadzēs, lai izolētu un audzētu vīrusu. Grejam un Lailai vēl bezsamaņā bija veikta datortomogrāfija un noņemtas asins analīzes. Rezultāti bija neviennozīmīgi, bet Greja tomogrāfījā bija uzrādījies inficētajiem raksturīgais izteikti palielinātais aizkrūtes dziedzeris. Citu simptomu tomēr nebija, vismaz cik Nelsons un Gilders spēja noteikt. Visādi citādi viņš šķita spirgts kā gurķītis. Vēl labāk vīrietis bija tik veselīgs, ka varētu skriet maratonu.

-    Ļauj man tev kaut ko parādīt, Nelsons aicināja.

Viņš aizveda Gilderu pie datora blakustelpā, kur bija iekārtojies ar savām lietām. Kolēģis atvēra kādu datni un uzklikšķināja uz JPEG attēla. Ekrānā parādījās Lorensa Greja fotoattēls. Vai drīzāk vīra, kas atgādināja Lorensu Greju. Seja fotogrāfijā izskatījās krietni vecāka. Nokarājusies āda, no matiem palikušas vien šķidras skupsnas pār pauri, iegrimušas acis blenza kamerā truli, gandrīz stulbi.

-    Kad tā uzņemta? Gilders pajautāja.

-    Pirms septiņiem mēnešiem. Tās ir Ričardsa datnes.

"Pie velna," Gilders nodomāja. "Viss ir tieši tā, kā Līrs sacīja."

-Ja viņam ir vīruss, Nelsons turpināja, jautājums, kāpēc viņa ķermeni tas funkcionē citādi. Varbūt tas ir kāds variants, ko neesam redzējuši, paveids, kas aktivē aizkrūtes dziedzeri tāpat kā pārējie, bet tad sazin kā pazūd. Vai ari ir kaut kas cits, kaut kas tipisks tieši Grejam.

Gilders sarauca pieri. Piemēram?

-    Es zinu ne vairāk par tevi. Visticamāk, vainojama kaut kāda dabiska imunitāte, bet skaidri zināt nevar. Varbūt tam ir kāds sakars ar tiem antiandrogēniem, ko Grejs lietoja. Visiem apkopējiem bija diezgan lielas devas. "Depo-Provera" hormonālās pretapaugļošanas injekcijas, spironolaktonu, prednizonu.

-    Tu domā, ka tas ir steroīdu dēļ?

Nelsons šaubīdamies paraustīja plecus. Steroīdi varētu būt viens no faktoriem. Mēs zinām, ka vīruss iedarbojas uz endokrīno sistēmu tāpat kā antiandrogēni. Viņš aizvēra datni un pagriezās krēslā. Bet ir vēl kas. Es mazliet papētīju informāciju par to sievieti. Neko daudz neatradu, bet uzietais ir ļoti interesants. Es tev izdrukāju.

Nelsons pasniedza biezu mapi dokumentu. Gilders atvēra pirmo lapu.

-    Viņa ir ārste?

-    Ortopēdijas ķirurģe. Lasi tālāk.

Gilders lasīja. Laila Beatrise Kaila, dzimusi 1974. gada 29. septembrī, Bostonā Masačūsetsā. Abi vecāki akadēmiķi; tēvs angļu valodas profesors Bostonas Universitātē, māte vēsturniece Saimonsa koledžā. Endoveras Filipsa akadēmija, tad Veleslejas koledža, pēc tam četri gadi medicīnas studiju Dārtmutas-Hičkokas medicīnas centrā. Rezidentūra un vēlāk vieta Denveras vispārējā slimnīcā. Iespaidīgi, bet tas viss viņam neko neizteica. Gilders pāršķīra nākamo lapu. Kas tad tas? Valsts Finanšu pārvaldes 1040. formulāra pirmā lapa, datēta pirms četriem gadiem.

Laila Kaila bija precējusies ar Bredu Volgāstu.

-    Nevar būt.

Nelsona seju rotāja viņa uzvarošais smaids. Es jau teicu, ka tev patiks. Tas ir tas aģents Volgāsts. Viņiem bija viens bērns, meitene, viņa ir mirusi. Kaut kāds iedzimts sirds defekts. Pēc trim gadiem viņi izšķīrās. Laila pirms četriem mēnešiem apprecējās vēlreiz ar kādu ārstu, kas strādā tajā pašā slimnīcā, ar kaut kādu dižu kardiologu. Par viņu tur arī ir dažas lapas, bet nekā īpaša.

-    Labi, tātad Laila ir ārste. Vai ir kāda informācija par viņas uzturēšanos Kalnu namā? Vai ir iespējams, ka viņa tur strādāja?

Nelsons papurināja galvu. Nekā. Un es ļoti šaubos, ka Ričardss kaut ko tādu būtu palaidis garām. Cik saprotu, nav neviena iemesla neticēt, ka Grejs viņu patiešām sastapa tieši tā, kā apgalvo.

-    Varbūt Laila tajā pirmajā satelītattēlā bija pikapā. Tad mēs nebūtu viņu redzējuši.

-    Taisnība. Bet man šķiet, ka Grejs saka taisnību par to, kur Lailu saticis. Viņa stāsts ir pārāk dīvains, lai tādu vienkārši izdomātu. Un es pārbaudīju Lailas Denveras māja atrodas tikai pāris jūdžu attālumā no viena "Home Depot" veikala. Greja braukšanas virziens veda tam tieši garām. Tu pats ar Lailu runāji. Viņa laikam domā, ka Grejs ir kaut kāds meistars. Nedomāju, ka viņai ir kāda nojausma par notiekošo. Tas sievišķis ir galīgi ķerts.

-    Vai tā ir tava ojiciālā diagnoze?

Nelsons paraustīja plecus. Viņas papīros nav nekādas informācijas par psihiskām saslimšanām, bet padomā, kādā situācijā viņa atrodas. Laila ir stāvoklī, slēpjas, bēg. Apkārtējos saplosa driskās. Lailai kaut kā izdodas izdzīvot, bet viņa paliek viena. Kā tu pats justos? Smadzenes ir visai attapīgs orgāns. Tagad tās pārveido viņas realitāti, un tas ari lieliski izdodas. Pēc tā, kas lasāms Greja lietā, es teiktu, ka viņiem ar to sievieti patiesībā ir daudz kopīga.

Gilders brīdi domāja un nolika mapi atpakaļ uz galda. Nu, es tam neticu. Cik liela ir iespējamība, ka viņi abi tā vienkārši uzskrietu viens otram virsū? Tā ir pārāk liela sakritība.

-    Varbūt, Nelsons piekrita. Jebkurā gadījumā mums tas neko daudz neizsaka. Un sieviete var būt inficēta, tikai mēs to neredzam. Varbūt viņas grūtniecība vīrusu kaut kā apslēpj.

-    Kurā mēnesī viņa ir?

-    Neesmu nekāds speciālists, bet pēc augļa lieluma es teiktu, ka aptuveni trīsdesmitajā nedēļā. Vari pajautāt Serešam.

Serešs bija ārsts, ko Gilders bija izsaucis no Savienoto Valstu armijas Infekcijas slimību medicīniskās izpētes institūta. Viņš bija infekcijas slimību speciālists un norīkots darbam īpašo ieroču departamentā tikai pirms sešiem mēnešiem. Gilders viņam bija pateicis pavisam maz, tikai to, ka Grejs un tā sieviete ir "interesanti" ļaudis.

-    Cik ilgs laiks paies, līdz varēsim no viņa kaut ko derīgu uzaudzēt?

-    To nevar droši zināt. Pieņemot, ka mums vispār izdosies vīrusu izolēt, vajadzēs apmēram no četrdesmit astoņām līdz septiņdesmit divām stundām. Ja tu tiešām gribi zināt manas domas, visgudrāk būtu Greju sūtīt prom uz Atlantu. Viņiem ir viss vajadzīgais, lai ar kaut ko

tādu tiktu galā. Un, ja Grejs ir imūns, es neredzu iemeslu, kāpēc viņi nevarētu atstāt mierā pagātni. Uz spēles ir likts pārāk daudz.

Gilders pakratīja galvu. Nogaidīsim, līdz mums būs kaut kas nopietns.

-    Es ilgi negaidītu. Paskaties, kas notiek.

-    Mēs negaidīsim. Bet tu pats dzirdēji. Tas tips domā, ka ir gulējis motelī. Šaubos, vai kāds mūs uztvers nopietni, ja nekā vairāk nebūs. Mūs abus ieslēgs un atslēgu aizmetīs ja mums paveiksies.

Nelsons sarauca pieri un domīgi paplucināja bārdu. Es saprotu, ko tu domā.

-    Es nesaku, ka mēs viņiem neko nestāstīsim, Gilders piebilda. Bet rīkosimies piesardzīgi. Septiņdesmit divas stundas, tad es piezvanīšu. Labi?

Stings mirklis. Vai Nelsons noticēja? Tad kolēģis pamāja ar galvu.

-   Turpini rakt. Gilders uzsita Nelsonam pa plecu. Un pasaki Serešam, lai tie abi pagaidām guļ. Ja kāds no viņiem pārvērstos, es negribu riskēt.

-    Domā, tās saites izturēs?

Tas bija retorisks jautājums. Viņi zināja atbildi.

Gilders atstāja Nelsonu laboratorijā un ar liftu uzbrauca uz jumta. Kreisā kāja atkal neklausīja, un soļi ķērās, it kā stilbam būtu piemetušās žagas. Ārā atbildīgais virsnieks Māstersons strupi pamāja sveicienu, bet citādi lika atnācēju mierā. Tas tips bija vecā kaluma ,"Blackbird" vienības pārstāvis ar kravas auto cienīgu miesasbūvi, tik resnām rokām kā hidranti un pašapmierinātā vīpsnā sastingušu ģīmi kā pāraugušam, izlaistam zeņķim. Saulesbrillēs ar vienlaidu stikliem, beisbola naģenē un bruņuvestē Māstersons izskatījās drīzāk pēc supervaroņa figūriņas nekā pēc cilvēka. Kur tādus vispār atrod? Audzē kādā fermā? Petri trauciņos? Tā vienība skaidri un gaiši bija slepkavas, un Gilderam nekad nebija paticis ar viņiem pīties (piemērs A Ričardss), tomēr bija ari tiesa, ka gandrīz robotu cienīgā paklausība padarīja šos vīrus ideāli piemērotus noteiktiem darbiem. Ja viņu nebūtu, nāktos gudrot.

Gilders piegāja pie jumta malas. Bija gandrīz pāri dienvidum, gaiss stinga baltas, bezveidīgas saules staros, un zeme pletās tālumā tik

plakana un vienmuļa kā pūla galds. Vienmērīgo apvāršņa līniju pārtrauca tikai kaut kāds spīdīgs kupols laikam viena no koledžas ēkām un bļodveida futbola stadiona apveids uz dienvidiem. Gilders nodomāja, ka tā noteikti ir viena no tām skolām, kas patiesībā paredzētas sporta attīstīšanai, kaut arī izliekas par koledžām: tajās iziet viltus kursus, audzēkņu fonda kase pildās un sporta komandas rudens pēcpusdienās sasit lupatās savus pretiniekus.

Gilders pārlaida skatienu Federālās ārkārtas situāciju aģentūras nometnei lejā. Bēgļi izrādījās neparedzēts apstāklis, un sākumā viņu tas satrauca. Bet, apsvēris visu pamatīgāk, Gilders nosprieda, ka nekas jau nemainās. Armija apgalvoja, ka pēc dienas vai divām viņi vienalga būšot prom. Netālu no žoga puiku bariņš dubļos spārdīja pustukšu bumbu. Gilders viņus dažas minūtes vēroja. Pasaule varēja brukt kopā, tomēr bērni bija un palika bērni; tie spēja vienā mirklī aizmirst visas rūpes un pazust spēlē. Iespējams, to pašu Gilders izjuta kopā ar Šonu dažas minūtes viņš drīkstēja būt zēns, kas nekad nebija bijis. Varbūt vienīgi to viņš vēlējās vienīgi to vēlējās jebkurš.

Bet Lorenss Grejs kaut kas tajā vīrieti nelika Gilderam mieru. Nebija runa tikai par viņa neticamo stāstu vai neiespējamo sastapšanos ar sievieti, kas izrādījās aģenta Volgāsta sieva. Mieru Gilderam nelika veids, kādā Grejs par viņu runāja. Lūdzu, jums esmu vajadzīgs es. Tikai nedariet pāri Lailai. Gilderam nemūžam nebūtu nācis prātā, ka Grejs spētu tā rūpēties par kādu citu, kur nu vēl sievieti. Viņa lietā it viss lika domāt, ka raksturotais labākajā gadījumā izrādīsies vietuļnieks un sliktākajā pat sociopāts. Bet Greja lūgumi attiecībā uz Lailu acīmredzot nāca no sirds.

Gilders paskatījās tālāk un pārlūkoja visu nometni. Visi tie cilvēki viņi bija iesprostoti. Viņus iežogoja ne tikai visapkārt novilktās stieples vien. Fiziskas barjeras nav it nekas salīdzinājumā ar prāta uzceltiem žogiem. Patiesībā viņi paši bija cits cita ieslodzījums. Vīri un sievas, vecāki un bērni, draugi un kompanjoni ļaudis domāja, ka tuvinieki viņiem dzīvē dod spēku, bet patiesībā bija gluži pretēji. Gilders atminējās pāri, kas dzīvoja ielas pretējā pusē un ceļā uz mašīnu padeva viens otram guļošo meitu. Cik smaga viņiem droši vien šķita šī nasta. Un tad, kad viņiem visiem pienāks beigas, viņi pametīs šo pasauli ciešanu vilni, un viņu agoniju miljoniem reižu padziļinās bērna zaudējums. Vai viņiem būs jāredz, kā meita mirst? Vai viņi ies bojā pirmie, apzinoties, kas ar atvasi notiks, kad vecāku vairs nebūs? Kā būtu labāk? Bet īstās atbildes nebija. Mīlestība bija apzīmogojusi viņu bojāeju. Ar mīlestību tā bija vienmēr. Gildera tēvs viņam to bija iemācījis.

Gilders mira. Tas bija neapstrīdami fakts. Tāds pats fakts bija tas, ka Lorenss Grejs, šī nevērtīgā viduvējība, šis nolāpītais apkopējs, cilvēks, kas savā nožēlojamajā dzīvē pasaulei bija sagādājis vien sirdēstus, nemira. Kaut kur Lorensa Greja ķermenī slēpās īstas brīvības noslēpums, un Horess Gilders to atradīs un piesavināsies.

18

Dienas vilkās gliemeža gaitā. Un no autobusiem joprojām nebija ne vēsts.

Visi bija nemierīgi. Aiz žoga armija nāca un gāja, un karavīru skaits arvien samazinājās. Kitridžs katru ritu devās uz šķūni apvaicāties par situāciju; katru rītu viņš atgriezās ar to pašu atbildi: autobusi ir ceļā, pacietieties.

Visu dienu no vietas lija, un nometne pārvērtās milzīgā dubļu vannā. Tagad saule atgriezās un piecepināja pie zemes virsmas sakaltušu garozu. Katru pēcpusdienu pieveda gatavu maltīti, ko izmeta no armijas furgona ar piecu tonnu nestspēju, bet nekā jauna nebija. Ķīmiskās tualetes bija pieķēzītas, un no visām urnām jau gāzās ārā atkritumi. Kitridžs stundām ilgi vēroja vārtus. Bēgļi klāt vairs nenāca. Ar katru dienu nometne arvien vairāk atgādināja naidīgas jūras apskalotu salu.

Kitridžs bija sadraudzējies ar Veru, to pašu Sarkanā Krusta brīvprātīgo, kura viņiem pirmā pienāca klāt reģistrācijas rindā. Vera bija jaunāka, nekā Kitridžam bija šķitis, viņa bija māszinību studente no Vidējo Rietumu universitātes. Vera likās pārguruši līdz pēdējam tāpat kā visi citi civilie darbinieki, un dienu saspringums atspoguļojās viņas sejā. Vera sacīja, ka saprot Kitridža neapmierinātību, visi saprot. Ari viņa pati bija cerējusi iekļūt autobusā, viņa bija te iestrēgusi tāpat kā visi pārējie. Vienu dienu runāja, ka braucamie būšot no Čikāgas, nākamajā klīda baumas, ka no Kanzassitijas, un aiznākamajā mēļoja autobusus sūtot no Džoljetas. FĀGA valdot juceklis. Esot bijis paredzēts, ka būs ari vairāki satellttelefoni, lai cilvēki var piezvanīt tuviniekiem un paziņot, ka viss ir kārtībā. Kur tie palikuši to Vera nezināja. Pat vietējais telefonu tikls vairs nedarbojās.

Kitridžs jau redzēja vienas un tās pašas sejas: kādu eleganti ģērbušos sievieti ar kaķi pavadā; bariņu jaunu melno vīriešu Jehovas liecinieku baltajos kreklos un melnajās kaklasaitēs; meiteni karsējmeitenes tērpā. Nometni bija pārņēmis gurdums. Ieilgusi pagaidu apmetnes drāma visus bija sastindzinājusi pasīvā bezdarbībā. Paklīda baumas, ka ūdens krājumi esot sabojājušies, un mediķu telts tagad bija pilna ar vājiniekiem, kas sūdzējās par krampjiem vēderā, muskuļu sāpēm un drudzi. Vairākiem cilvēkiem bija radio, kas vēl darbojās, bet uztvert varēja tikai tādu kā zvanīšanu, kam sekoja nu jau pazīstamais paziņojums no Ārkārtas pārraižu sistēmas. Neizejiet no mājām. Palieciet uz vietas. Klausiet visiem bruņoto spēku un likumsargu rīkojumiem. Minūte zvanīšanas, un paziņojumu atkārtoja vēlreiz.

Kitridžs sāka prātot, vai viņi vispār kādreiz tiks no šejienes prom. Un naktis viņš nepārtraukti vēroja žogus.

Vēla pēcpusdiena ceturtajā dienā. Kitridžs spēlēja kārtējo kāršu partiju ar Eiprilu, Mācītāju Donu un misis Belamiju. Viņi bija pārgājuši no bridža uz pokeru ar piecām kārtīm un derēja uz fantastiskām summām, kas bija tikai hipotētiskas. Eiprila viņa apgalvoja, ka nekad agrāk neesot spēlējusi, jau bija apspēlējusi Kitridžu par gandrīz pieciem tūkstošiem dolāru. Vailkesi bija nozuduši viņus neviens nebija redzējis kopš trešdienas. Lai ari kurp viņi būtu devušies, viņi bija paņēmuši līdzi bagāžu.

-Jēziņ, te iekšā riktīgi cepina, gaudās Džo Robinsons. Viņš visu dienu gandrīz nepiecēlās no gultas.

-    Nāc bariņā, Kitridžs ierosināja. Tad nebūs jādomā par karstumu.

-    Ak Dievs, Robinsons vaidēja. Viņam aumaļām lija sviedri. Es knapi varu pakustēties.

Kitridžam bija tikai divi sešnieki. Viņš nolika kārtis. Eiprila ar nevainojami nekustīgu sejas izteiksmi vēlreiz pacēla likmi.

-    Man ir garlaicīgi, paziņoja Tims.

Eiprila šķiroja kaudzītēs papīriņus, ko viņi izmantoja kā čipus. Vari spēlēt kopā ar mani. Es tev ierādīšu, kā derēt.

-    Es gribu spēlēt "Trakos astoņniekus".

-   Tici man, meitene centās pierunāt brāli, šitā spēle ir daudz labāka.

Mācītājs Dons pašlaik izdalīja jaunas kārtis, kad telts malu pacēla Vera. Viņa uzmeta žiglu skatienu Kitridžam. Vai varam aprunāties ārā?

Viņš piecēlās no gultas un izgāja laukā vēlās pēcpusdienas svelmē.

-    Kaut kas notiek, Vera pastāstīja. FĀGA nupat padzirdēja, ka esot apturēts viss civilais transports uz austrumiem no Misisipi.

-    Vai esi droša?

-    Noklausījos, kā viņi par to runāja nometnes direktora birojā. Puse no FĀGA darbiniekiem jau ir notinušies.

-    Kas vēl par to zina?

-    Tu joko? Es pat tev to neesmu stāstījusi.

Tad redz, kā. Viņus pameta. Kas ir atbildīgais virsnieks?

-    Kaut kāda majore. Man liekas, viņu sauc Porčeki.

Tīrā veiksme! Kur viņa ir?

-    Vajadzētu būt šķūni. Bija kaut kāds pulkvedis, bet viņš ir prom. Daudzi no viņējiem ir prom.

, Es ar viņu aprunāšos.

Vera šaubīdamās savilka uzacis. Ko tu vari iesākt?

-    Varbūt neko. Bet ir vērts vismaz pamēģināt.

Meitene aizsteidzās. Kitridžs atgriezās teltī. Kur Dīloresa?

Vuds pacēla acis no kārtīm. Man šķiet, viņa strādā vienā no mediķu teltīm. Sarkanais Krusts aicināja pieteikties brīvprātīgos.

-    Aizejiet kāds viņai pakaļ.

Kad visi bija sanākuši, Kitridžs izskaidroja situāciju. Pieņemot, ka Porčeki sagādās autobusam degvielu tas vēl bija liels jautājums -, viņiem ar prombraukšanu būs jāgaida vēl vismaz līdz ritam.

-Vai tu tiešām domā, ka viņa mums palīdzēs? Mācītājs Dons jautāja.

-    Atzīstu, tas ir šaubīgs pieņēmums.

-    Es teiktu: vienkārši nozogam dīzeli un laižamies lapās, Džamals ierosināja. Negaidīsim.

-    Beigās tā var sanākt, un vispār jau es piekristu, bet ir tikai divas nelaimes. Pirmkārt, te ir runa par armiju. Ja to apzagsim, ir lielas izredzes tikt nošautiem. Un, otrkārt, mums ir ne vairāk par divām stundām dienasgaismas. Līdz Čikāgai ir tāls ceļš, un es negribu mēģināt to veikt tumsā. Vai izklausās loģiski?

Džamals pamāja ar galvu.

-    Svarīgi ir neizpļāpāties un turēties kopā. Tikko citi šito padzirdēs, te sāksies īsta elle. Visiem jāpaliek telts tuvumā. Tev ari, Tim. Nekur neaizklīsti.

Kitridžs izgāja no telts; tur viņu panāca Dlloresa. Mani uztrauc tas drudzis, viņa žigli sacīja. Mediķu teltis vairs nav, kur adatai nokrist. Visi krājumi ir izlietoti, vairs nav ne antibiotiku, ne arī kā cita. Viss kļūst nekontrolējams.

-    Kā tu domā, kas tas ir?

-    Visticamāk, vainojams tīfs. Ņūorleānā pēc viesuļvētras "Vanesa" notika tas pats. Tik daudz cilvēku tādā šaurībā tas bija vien laika jautājums. Ja gribi zināt manas domas, mums jātaisās prom, cik ātri varam.

"Jaunas rūpes," Kitridžs nodomāja. Viņš pielika soli un devās uz šķūni garām pārplūstošām atkritumu urnām, kurās rakņājās vārnas. Putni uzradās iepriekšējā vakarā; tos, bez šaubām, pievilināja uzkrāto atkritumu smārds. Tagad tā vien šķita, ka vārnas ir visur, un tās bija tik nekaunīgas, ka gandrīz vai rāva ēdamo ārā no rokām. "Vārnu parādīšanās nekad nav laba zīme," Kitridžs nodomāja.

Attiecībā uz vadības telti viņš izvēlējās vistiešāko pieeju devās iekšā, nekādi nepaziņojot par savu ierašanos. Porčeki sēdēja pie gara galda un runāja pa satelīttelefonu. Turpat bija trīs apakšvirsnieki; visi sēdēja starp dažādām elektroniskām ierīcēm. Viens no zaldātiem norāva austiņas un pielēca kājās.

-    Ko jūs te darāt? Šī ir aizliegtā zona, civilie te nedrīkst nākt.

Bet, kad kareivis panācās Kitridžam tuvāk, Porčeki viņu apturēja.

-    Viss kārtībā, kaprāli. Viņa gurdu izteiksmi sejā nolika telefonu. Seržant Kitridž. Kā varu jums palīdzēt?

-    Jūs izvedlsiet karaspēku, vai ne? To viņš saprata tajā pašā bridi, kad uzdeva jautājumu.

Porčeki viņu vērtējoši uzlūkoja, tad uzrunāja kareivjus: Vai jūs, lūdzu, mūs atvainotu?

-    Majore…

-    Tas ir viss, kaprāli.

Trijotne acīmredzami negribīgi atstāja telti.

-Jā, Porčeki atzinās. Mēs esam norīkoti atpakaļ uz Ilinoisas fronti. Rit pulksten astoņpadsmitos viss štats tiks karantinēts.

-   Jūs nevarat vienkārši pamest visus cilvēkus. Viņi ir pilnīgi neaizsargāti.

-    Es ari to zinu. Porčeki cieši vērās Kitridžā. Likās viņa tūlīt kaut ko paziņos. Jūs bijāt Bagrāmā, vai ne?

-    Kundze?

-    Man jau šķita, ka jūs pazīstu. Es biju tur ar septiņdesmit otro Mediķu ekspedīciju grupu. Nedomāju, ka mani atceraties. Viņa pameta skatienu lejup. Kā ar kāju?

Kitridžs gandrīz vai jutās pārāk apstulbis, lai atbildētu. Pastaigāt es varu gluži labi.

Majore tik tikko manāmi pamāja ar galvu, un viņas satrauktajā sejā parādījās kas līdzīgs smaidam. Priecājos redzēt, ka esat izveseļojies, seržant. Dzirdēju par notikušo. Tas notikums ar puiku bija drausmīgs. Porčeki neoficiālais tonis atgriezās. Kas attiecas uz otru jautājumu no Rokailendas arsenāla ir ceļā divi duči autobusu un pāris degvielas vedēju. Un vēl jūsu autobuss tātad kopā divdesmit pieci. Skaidrs, ar to nepietiek, bet vairāk es nevarēju dabūt. Ņemiet vērā, ka šī informācija nav paredzēta visām ausīm. Mēs negribam, lai sākas panika. Es melotu, ja teiktu, ka pašlaik nepārsniedzu savas pilnvaras. Vai skaidrs?

Kitridžs pamāja ar galvu.

-    Kad autobusi piebrauks, labāk esiet gatavi. Jūs jau zināt, kā tas notiek. Viss jākontrolē, cik vien ilgi var, bet agrāk vai vēlāk jau kaut kas sāk irt. Cilvēki pratis izskaitīt pasažieru vietas, un skaidrs kā diena, ka neviens negribēs palikt iepakaļ. Pirms robežu slēgs, mums vajadzētu paspēt veikt četrus braucienus. Ar to vajadzētu pietikt, bet rezerves tikpat kā nebūs. Vai jūsu autobusam ir vadītājs?

Kitridžs vēlreiz pamāja ar galvu. Denijs.

-    Tas ar to cepuri? Atvainojiet, seržant, es negribu izrādīt viņam necieņu. Bet man jābūt pārliecinātai, ka šis cilvēks tiks galā.

-    Neko labāku jūs nemaz nedabūsiet. Dodu savu godavārdu.

Majore mirkli vilcinājās, bet tad piekrita. Lieciet viņam pulksten

trijos pieteikties šeit. Pirmais brauciens būs pulksten četros trīsdesmit. Tikai atcerieties, ko es teicu. Ja gribat dabūt jūsējos prom, dabūjiet viņus tajos autobusos.

Tad notika tas, kas Kitridžu pārsteidza visvairāk. Porčeki pieliecās, atvēra sava rakstāmgalda apakšējo atvilktni un izņēma pāris šaujamo. Tie bija Kitridža "Glock" revolveri, joprojām makstis. Sieviete pasniedza viņam zilu vējjaku ar FĀGA logo uz muguras.

-    Tikai daudz nepļāpājiet. Ārā piesakieties pie kaprāļa Deinsa, viņš jūs pavadīs uz arsenālu. Ņemiet tik daudz munīcijas, cik vajadzīgs.

Kitridžs piesprādzēja ieročus un uzvilka jaku. Majore bija izteikusies skaidri. Viņi bija aiz frontes līnijas fronte jau bija garām.

-    Cik tuvu viņi ir? Kitridžs jautāja.

Majores seja satumsa. Viņi jau ir klāt.

Lorenss Grejs vēl nekad nebija jutis tādu izsalkumu.

Cik ilgi viņš te jau bija? Trīs dienas? Četras? Laiks bija zaudējis nozīmi, stundu ritumu pārtrauca tikai astronautu tērpos ģērbušos vīru atnākšana. Viņi ieradās bez brīdinājuma kā rēgi narkotiku miglā. Iešņācās durvis, un viņi bija klāt. Adatas dūriens, un plastmasas maisiņš lēni piebrieda ar tumšsarkano labumu. Viņam kaut kas bija asinis, kaut kas tāds, ko tie gribēja. Tomēr viņiem nekad nebija gana; viņam notecinās asinis kā nokautam teļam. Ko jūs gribat? Grejs lūdzās. Kāpēc jūs tā darāt? Kur ir Laila?

Viņš bija izbadējies. Visa Greja būtība bija pārvērtusies vajadzībā pēc barības; viņš bija cilvēka lieluma tukšums, kas jāpiepilda. No tā varēja sajukt prātā. Pieņemot, ka viņš joprojām bija cilvēks, tas nešķita iespējams. Nulle bija viņu izmainījis, pārvērtis viņa eksistences kodolu. Grejs bija apsēsts. Domās skanēja balsis, purpināšana, viņš dzirdēja it kā tālumā murdošu pūli. Stundu pēc stundas skaņa šķita pieņemamies spēkā; pūlis tuvojās. Grejs locījās saitēs kā murdā iekļuvusi zivs. Ar katru nozagto asins maisiņu spēki dila. Viņš juta, kā iekšienē noveco, kā krīt bezdibenī pašos šūnu dziļumos. Visums bija viņu pametis likteņa varā. Drīz viņš izgaisīs, izšķīdīs nebūtībā.

Viņu vēroja tas virs, vārdā Gilders, un otrs, vārdā Nelsons. Grejs juta viņu glūnīgo klātbūtni novērošanas kameru lēcās, juta viņu acu pētīgos starmešus. Viņiem vajadzēja Greju. Viņi no tā baidījās. Grejs bija kā dāvana, ko atverot pretī lokās čūskas. Viņš tiem neko nevarēja pateikt; viņi bija metuši mieru jautājumiem. Klusēšana bija vienīgā Grejam atlikusī vara.

Viņš iedomājās par Lailu. Vai ar viņu notiek tas pats? Vai ar mazuli viss kārtībā? Viņš tikai gribēja pasargāt, vienreiz savā kroplajā, sīkajā mūžiņā izdarīt kaut ko labu. Tas bija kaut kas līdzīgs mīlestībai. Tādas jūtas kā pret Noru Čangu, tikai tūkstošreiz dziļākas, kā enerģija, kas neko nealkst, kas neko neņem, tikai vēlas dot. Tiesa Laila viņa dzīvē bija ienākusi ar nolūku, lai viņam būtu vēl pēdējā izdevība. Tomēr Grejs bija Lailu pievīlis.

Viņš izdzirdēja durvju šņākoņu; ienāca kāds stāvs. Tas bija viens no vīriem kombinezonā; viņš slāja tuvāk kā tāds liels, oranžs sniegavīrs.

-    Mister Grej, es esmu doktors Serešs.

Grejs aizvēra acis un gaidīja adatas dūrienu. "Uz priekšu," viņš domāja, "ņemiet visu." Bet dūriena nebija. Grejs paskatījās un ieraudzīja, ka ārsts izņem no infūzijas adatu. Viņš uzmanīgi uzmauca uz adatas vāciņu un ar šķindu iemeta visu atkritumu tvertnē. Grejs uzreiz sajuta, kā prāts noskaidrojas.

-    Tagad mēs varam aprunāties. Kā jūs jūtaties?

Grejam gribējās teikt: "Kā jums šķiet, kā es jūtos?" Vai varbūt vienkārši nolamāties: "Ejiet dirst." Kur ir Laila?

Ārsts izvilka no kombinezona kabatas pildspalvu ar lukturīti un noliecās pār Greja seju. Caur ietērpa masku kļuva redzami viņa vaibsti plata piere, tumša, iedzeltena āda, nelieli, balti zobi. Viņš paspīdināja lukturīti Grejam acīs.

-    Vai jums traucē? Gaisma.

Grejs papurināja galvu. Viņš izdzirdēja ko jaunu kaut kas ritmiski sitās. Grejs dzirdēja virieša sirdspukstus pulsējošo asiņu šalku vēnās. Mutē saskrēja siekalas.

-Jums nav bijis vēdera izejas, vai ne?

Grejs norija siekalas un vēlreiz papurināja galvu. Ārsts aizgāja līdz gultas kājgalim un izvilka sudraba zonditi. Ar to viņš žigli paskrāpēja Greja pēdas.

-    Ļoti labi.

Izmeklēšana turpinājās. Visus datus Serešs ierakstīja pārnēsājamā aparātiņā. Viņš pavilka Greja halātu nost no kājām un saņēma plaukstā sēkliniekus.

-    Klepojiet, lūdzu.

Grejam izdevās vārgi ieklepoties. Ārsta seja aiz maskas neko nepauda. Pulsēšana pilnīgi pārņēma Greja smadzenes, iznīcinot visas domas.

-    Pārbaudīšu jūsu limfmezglus.

Ārsts ar cimdotām rokām pasniedzās Grejam pie kakla. Kad pirkstu gali pieskārās ādai, Grejs ar galvu šāvās uz priekšu. Kustība bija automātiska, viņš pat gribēdams nebūtu spējis savaldīties. Zobi iecirtās Sereša plaukstas mīkstumā un saspieda to kā skrūvspīlēs. Dziļi pretīga ķīmiska lateksa garša, bet tad mutē izplūda saldme. Serešs kliedza un pūlējās atsvabināties. Vīrieša brīvā roka atspiedās Grejam pret pieri, upurim mēģinot atsperties. Atvēzējies viņš sita Grejam pa seju ar dūri. Tas nesāpēja, bet iztrūcināja; Grejs atlaida tvērienu. Serešs atsprāga atpakaļ un saķēra savu asiņaino roku pie delma, saspiežot īkšķi un rādītājpirkstu kā žņaugu. Grejs gaidīja, ka notiks kaut kas grandiozs, ka sāks gaudot trauksmes sirēnas, telpa būs ļaužu pilna, bet nekas nenotika. Mirklis bija sastindzis, un šķita, ka neviens neko nenovēro. Serešs kāpās atpakaļ panikā ieplestām acīm. Viņš norāva asiņaino cimdu un ātri piegāja pie izlietnes. Atgriezis krānu, vīrietis sāka neganti berzt roku, pie sevis murminādams:

-    Ak Kungs, ak Kungs, ak Kungs.

Tad viņš aizgāja. Grejs gulēja mierīgi. Cīnoties bija norauta viņa infūzija. Uz sejas un lūpām bija asinis. Viņš lēni un ar baudu tās nolaizīja. Tikai mazumiņš, bet ar to pietika. Spēks ieplūda viņā kā paisuma vilnis. Grejs sasprindzināja muskuļus un juta, ka saišu kniedes sāk padoties. Durvis bija cita lieta, bet agrāk vai vēlāk tās atvērsies, un tad Grejs gaidīs. Viņš nolaidīsies kā nāves eņģelis.

Laila, es nāku.

19

Pīkst. 3.30 grupa bija sapulcējusies teltī, mantas bija sasaiņotas, un visi gaidīja rītausmu. Kitridžs bija sacījis, ka viņiem jāguļ, lai sagatavotos gaidāmajam ceļojumam. īsi pēc pusnakts otrpus žogam garā, pelēkā rindā bija parādījušies solītie autobusi. No armijas nekādu paziņojumu nebija, taču braucamos redzēja ikviens. Visā nometnē runāja par prombraukšanu. Kas drīkstēs braukt vispirms? Vai būs vēl kādi autobusi? Kā būs ar slimniekiem? Vai viņus evakuēs atsevišķi?

Kitridžs devās līdzi Denijam uz komandtelti, lai noklausītos Porčeki rīkojumus. Atlikušie civilie darbinieki, FĀGA darbinieki un Sarkanā Krusta pārstāvji tieši pārraudzīs iekāpšanu, bet atlikušie Porčeki vīri, trīs vadi, savaldīs pūli. Žoga tālākajā malā gaidīs ducis hammeru un pāris bruņumašīnu, kas eskortēs kolonnu. Ceļā uz Rokailendu paies nedaudz mazāk par divām stundām. Pieņemot, ka viss noritēs pēc plāna, pēdējais brauciens noslēgsies Rokailendā pīkst. 17.30 īsi pirms termiņa.

Kad tikšanās bija galā, Kitridžs paveda Deniju malā. Ja kaut kas notiek, negaidi. Paņem, ko vari, un brauc. Turies nost no galvenajiem ceļiem. Ja tilts pie Rokailendas ir slēgts, dodies uz ziemeļiem tāpat kā pagājušajā reizē. Brauc gar upi, kamēr atradīsi vaļēju tiltu. Saprati?

-    Man nevajag gaidīt. Jāturas nost no galvenajiem ceļiem. Jābrauc uz ziemeļiem.

-    Tieši tā.

Pārējie šoferi jau devās uz autobusiem. Kitridžam bija vien mirklis, lai pateiktu, kas sakāms.

-    Lai kas ari notiktu, Denij, bez tevis mēs nebūtu tik tālu tikuši. Tu pats noteikti zini, bet es gribēju to pateikt.

Puisis stīvi pamāja, iešķībi skatīdamies prom. Labi.

-    Es gribētu paspiest tev roku. Kā tu domā, vai to varēs?

Denija piere sakrunkojās gandrīz vai sāpjpilnā izteiksmē. Kitridžs raizējās, ka būs pārsniedzis robežu, bet Denijs zaglīgi žigli pastiepa roku, abu plaukstām saduroties. Viņa rokasspiediens bija nedrošs, tomēr ne vārgs. Abi sparīgi pakratīja rokas. Denijs uz mirkli ielūkojās Kitridžam acīs. Un tad viss.

-    Veiksmi, Kitridžs novēlēja.

Viņš atgriezās telti. Nu varēja tikai gaidīt. Vīrietis apsēdās zemē un atspieda muguru pret koka kasti. Aizritēja dažas minūtes; telts durvis pašķīrās. Eiprila apsēdās viņam blakus un pievilka ceļus pie krūtīm.

-    Tu neiebilsti?

Kitridžs papurināja galvu. Abi lūkojās uz nometnes ieeju simt jardus tālāk. Tur zvēroja starmeši, tie izgaismoja visu kā skatuvi.

-    Gribēju tikai pateikt tev paldies, Eiprila ieminējās. Par visu, ko tu izdarīji.

-    To būtu darījis jebkurš.

-    Nē, nebūtu. Tas ir, tev jau labpatiktu domāt, ka būtu. Bet nebūtu.

Kitridžs iedomājās, vai tā patiešām ir. Laikam jau tam nebija nozīmes. Liktenis bija savedis viņus kopā, un te nu viņi bija. Tad viņš atcerējās savus ieročus.

-    Man ir kaut kas, kas pieder tev.

Viņš pasniedzās zem jakas un izvilka vienu no revolveriem. Kitridžs to pielādēja un, pagriezis ieroci, pasniedza meitenei.

-    Atceries, ko tev sacīju. Viens šāviens tieši krūtīs. Ja izšauj pareizi, tie sabrūk kā kāršu namiņš.

-    Kā tu to atdabūji?

Kitridžs pasmaidīja. Laimēju pokerā. Viņš pabikstīja ar ieroci gaisā. Ņem vien.

Nu viņam bija svarīgi, lai meitenei būtu ierocis. Eiprila paņēma revolveri rokā, noliecās uz priekšu un ieslidināja stobru uz muguras aiz džinsu jostas.

-    Paldies, viņa uzsmaidīja. Es to lietošu prātīgi.

Mirkli abi klusēja.

-    Ir diezgan skaidrs, kā tas viss beigsies, vai ne? Eiprila ieteicās. Tas ir, agrāk vai vēlāk.

Kitridžs pagriezās pret viņu. Meitene bija novērsusies, viņas sejā rotaļājās starmešu atspldumi. Vienmēr ir kāda iespēja.

-    Mīļi, ka tu tā saki. Bet tas neko nemaina. Varbūt citiem tas jādzird, bet man ne.

Bija kļuvis salti. Eiprila atspiedās pret viņu. Kustība bija instinktīva, taču ar nozīmi. Kitridžs aplika roku meitenei apkārt un pievilka viņu sev tuvāk, lai sasildītu.

-    Tu par viņu domā, vai ne? Eiprilas galva atdusējās viņam pie krūtīm; balss skanēja pavisam klusi. Par to puiku mašīnā.

-Jā-

-    Izstāsti man.

Kitridžs tumsā dziļi ievilka elpu un izelpoja. Es par viņu domāju visu laiku.

Iestājās vēl dziļāks klusums. Nometne visapkārt bija pieklususi kā māja, kad visi ir devušies pie miera.

-    Es gribētu lūgt pakalpojumu, Eiprila ierunājās.

-    Nu saki.

Kitridžs juta viņas augumu pavisam viegli saspringstam. Vai es minēju, ka esmu jaunava?

Viņš neviļus iesmējās, taču tas šķita nevietā. Hm… man šķiet, kaut ko tādu es atcerētos.

-    Nūjā. Nevarētu teikt, ka manā dzīvē ir bijis daudz vīriešu. Meitene pieklusa, bet tad sacīja: Zini, es nemeloju, sakot, ka man ir astoņpadsmit. Bet tas jau nav svarīgi. Man šķiet mēs vairs nedzīvojam pasaulē, kur kam tādam vēl būtu liela nozīme.

Kitridžs pamāja ar galvu. Laikam jau ne.

-    Tāpēc es tikai gribu teikt, ka tam nav jābūt nekam dižam.

-    Tas vienmēr ir kaut kas dižs.

Eiprila sakļāva pirkstus Kitridžam ap roku un lēni pārlaida īkšķi pār viņa pirkstu kauliņiem. Pieskāriens bija viegls un silts kā skūpsts. Jokaini. Es zināju, kas tu esi, vēl pirms ieraudzīju tavas rētas. Zināju ne tikai to, ka esi dienējis armijā tas jau ir redzams katram; to, ka ar tevi kaut kas ir atgadījies tur, karā. Klusuma mirklis. Man šķiet, es pat nezinu tavu vārdu.

-    Bernards.

Eiprila atrāvās un palūkojās uz viņu. Meitenes acis bija miklas un spīdīgas. Lūdzu, Bernard. Lūdzu, ja?

Tādu lūgumu nevarēja noraidīt. Viņi iegāja vienā no blakusteltīm kas zina, kur bija palikuši tās iemītnieki? Kitridžam bija zudušas iemaņas, bet viņš ļoti centās būt saudzīgs un rīkoties lēni un nespodrajā gaismā uzmanīgi vērās Eiprilas sejā. Meitene izdvesa dažas skaņas, tomēr bija diezgan klusa, un, kad viss bija galā, viņa ilgi, maigi noskūpstīja vīrieti, saritinājās viņam blakus un drīz vien cieši iemiga.

Kitridžs gulēja tumsā, klausījās, kā Eiprila elpo, un izjuta siltumu tur, kur abu augumi saskārās. Viņš bija domājis, ka tas būs dīvaini, bet tā nebūt nebija šķita, viņu mīlēšanās dabiski iederas visā notiekošajā. Domas laidelējās apkārt, pieskaroties te šur, te tur. Labākās atmiņas. Atmiņas par mīlestību. Daudz tādu nebija. Nu būs vēl vienas. Kāds viņš bija bijis muļķis, vēloties atdot savu dzīvību!

Kitridžs tikko kā bija aizvēris acis, kad otrpus žogam ierēcās motori un atspīdēja starmeši. Eiprila viņam blakus sakustējās. Kitridžs žigli apģērbās un pašķīra telts durvis; rietumos ieducinājās pērkons. Cik tipiski viņi brauks prom lietū.

Vai viņi ir klāt? Mācītājs Dons, acis berzēdams, iznāca no telts. Viņam sekoja Vuds.

Kitridžs pamāja ar galvu. Savāciet visi mantas. Ir laiks.

Kur, pie velna, palicis Serešs?

Ārstu neviens nebija redzējis jau vairākas stundas. Viņam vajadzēja izmeklēt Greju, bet jau nākamajā brīdī viņš bija izgaisis. Gilders bija aizsūtījis Māstersonu meklēt. Pēc divdesmit minūtēm apsargs pārnāca tukšā. Sereša ēkā neesot, viņš apgalvoja.

"Pirmais atkritējs," Gilders nodomāja. Tāda plaisa pletīsies tikai platāka. Kur tad šis cerēja aizmukt? Viņi atradās kukurūzas lauku vidū, nāca virsū nakts. Dienas bija aizritējušas velti. Joprojām nebija izdevies ne izolēt vīrusu, ne izķeksēt to no šūnām. Nebija it nekādu šaubu, ka Grejs ir inficēts to pateica priekšā palielinātais aizkrūtes dziedzeris. Bet pats vīruss it kā slēpās. Slēpās! Tā sacīja Nelsons. Kā gan vīruss var slēpties? "Nolādēts, atrodi to," Gilders pavēlēja. "Mums vairs nav laika."

Gilders pārsvarā uzturējās uz jumta; viņu vilināja plašums. Jau atkal bija pāri pusnaktij, un viņš atkal bija turpat. Miegs bija vien atmiņas. Līdzko Gilders iemiga, viņš tūdaļ trūkās augšā, rīklei aizžņaudzoties. Noteiktais septiņdesmit divu stundu termiņš bija pienācis un pagājis Nelsons tikai pacēla uzacis, kā jautājot: Nu? Gildera balsene bija tik ļoti aizžņaugta, ka viņš tik tikko spēja norit, kreisā roka trīsēja kā putns. Visa kreisā auguma puse vilkās tā, it kā pie potītes būtu piestiprināta desmit mārciņas smaga hantele. To nekādi nevarēja vēl ilgāk slēpt no Nelsona.

No jumta Gilders vēroja, kā, dienām ritot, armijas rindas kļūst retākas. Cik tālu bija vīrusainie? Cik laika viņiem bija? Pie jostas iedūcās mobilais. Nelsons.

-    Labāk atnāc paskaties.

Nelsons sagaidīja Gilderu pie lifta durvīm. Kolēģis bija ģērbies netīrā laboratorijas virsvalkā, viņa mati spurojās uz visām pusēm. Viņš pasniedza papīru žūksni.

-    Kas tas tāds ir?

Nelsons izskatījās drūms. Izlasi.

ARMIJAS DEPARTAMENTS

ASV BRUŅOTO SPĒKU VIRSPAVĒLNIECĪBA SAUTBAUNDARIJAS BULVĀRIS 7115 MAKDILAS GAISA SPĒKU BĀZE, FLORIDA 33621-5101

010500JŪN08

SAVIENOTO VALSTU BRUŅOTO SPĒKU VIRSPAVĒLNIECĪBAS OPERĀCIJAS RĪKOJUMS IMMACULATA

ATSAUCES: IZPILDU RĪKOJUMS 929621,1. Jūr. Spēk. Izlūk. Brigād. Operācijas rīkojums

UZDEVUMA ORGANIZĀCIJA: Apvienotā operatīvā vienība (AOV) SCORCH, kur iekļauti šādi elementi: 388. Lidotāju vienība (388 LV), 23. Kaujas vienība (23 KV), 62. Iekšzemes Gaisa aizsardzības vienība (62IGAV), Kolorādo Armijas Nacionālā gvarde (KO ANG), Kanzasas Armijas Nacionālā gvarde (KA ANG), Nebraskas Armijas Nacionālā gvarde (NE ANG) un Aiovas Armijas Nacionālā gvarde (AA ANG)

1. SITUĀCIJA

a.   Ienaidnieka spēku apjoms: nezināms, +/200 000

b. Teritorija: jaukta tipa augstienes/pļavas/pilsētas

c.   Laikapstākļi: mainīgi, dienā mērena redzamība, naktī ierobežota redzamība, vāja vai neesoša mēnesgaisma

d.  Ienaidnieka izvietojums: saskaņā ar 010500JŪN08 apzīmētajos apgabalos 1-26 novērotas 763 inficētu personu grupas ("spieti"). Ienaidnieka manevri paredzami uzreiz pēc saulrieta (21:16)

2.  MISIJA

AOV SCORCH izpilda kaujas operācijas no 012100JŪN08 līdz 052400JŪN17 noteiktās Karantīnas zonas robežās, lai iznīcinātu visas inficētās personas.

3. IZPILDE

Nolūks: AS izpildīs gaisa un zemes kaujas operācijas Karantīnas zonā. Primārais AOV SCORCH uzdevums ir visu inficēto kadru iznīcināšana Karantīnas zonā. Visi kadri Karantīnas zonā, ieskaitot civiliedzīvotājus, uzskatāmi par inficētiem, un atļauta to iznīcināšana saskaņā ar izpildu pavēli 929621. Beigu stāvoklis ir visu inficēto kadru iznīcināšana Karantīnas zonā.

Operācijas norise. Operācija notiks divos posmos:

1.  posms: as nosūta taktiskās gaisa spēku vienības 388 LV, 23 KV un 62 IGAV 012100JŪN08 izpildīt masveida bombardēšanu apzīmētajos apgabalos 1-26. 1. POSMS uzskatāms par pabeigtu, kad sasniegts 100% bombardēšanas piesātinājums Karantīnas zonā. 2. POSMS sāksies uzreiz pēc 1. POSMA pabeigšanas.

2.  posms: as nosūtīs trīs kājinieku vienības ar bruņumašīnām no taktiskajām kājinieku vienībām KO ANG, KA ANG, NE ANG, AA ANG, kam uzdots veikt neierobežotu uzbrukumu atlikušajiem Ienaidnieka spēkiem apzīmētajos apgabalos 1-26. 2. POSMS uzskatāms par pabeigtu, kad Karantīnas zonā iznīcināti 100 % inficēto kadru.

Dokuments vēl bezgalīgi turpinājās loģistika, taktika, pilnvaras un saziņa. Kara birokrātija. Iznākums bija skaidrs: visi aiz Karantīnas robežas bija nolemti.

-    Ak Dievs.

-       Es jau teicu, Nelsons satraucās. Agrāk vai vēlāk tam bija jānotiek. Līdz rītausmai ir mazāk nekā divas stundas. Nakti droši vien nekas neatgadīsies, bet man šķiet, ka mums nevajadzētu kavēties.

Un ar to pašu laiks bija iztecējis. Pēc visa padarītā jāsamierinās ar zaudējumu I

-    Ko tu tagad gribi, lai es daru?

Gilders ievilka elpu, lai savaldītos. Evakuē laborantus, bet Māstersons lai paliek tepat. Greju un to sievieti mēs varam ielikt kastēs paši, pēc tam pasauksim transportu.

-      Vai man brīdināt Atlantu? Nu, lai viņi vismaz būtu informēti par situāciju.

"Nelsonam par godu jāteic," Gilders nodomāja, "ka viņš neatļaujas ne mirkli patlksmināties, sakot: es taču teicu, ka tā būs." Nē, es pats.

Priekšnieka kabinetā bija drošs stacionārais telefons. Gilders devās augšā un gāja pa gaiteni, nožēlojami pievilkdams kreiso kāju. Visi biroji bija izvākti tukši; telpā bija tikai krēsls, lēts metāla rakstāmgalds un telefons. Gilders atlaidās krēslā un sēdēja, cieši skatīdamies uz telefonu. Pēc laiciņa viņš atskārta, ka vaigi kļuvuši mikli. Gilders raudāja. Savādās, nejūtīgās asaras, kas arvien vairāk vēstīja par viņam lemto likteni un pauda negribētu ķermeņa atzīšanos, cik gan sīka un nejauka ir viņa dzīve. It kā ķermenis sacītu: pagaidi tikai. Pagaidi tikai, gan redzēsi, ko esmu tev sagatavojis. Tu būsi dzīvs mironis, vējgrābsli.

Bet tas nekad nenotiks. Tiklīdz viņš pacels klausuli, viss būs galā. Apziņa, ka viņš vismaz nenodzīvos tik ilgi, lai izciestu savu sabrukumu pilnīgi, sniedza nelielu mierinājumu. Tagad citi izdarīs viņa vietā to, ko viņš nespēja paveikt todien garāžā.

Mister Gilder? Nāciet mums līdzi. Roka uz pleca, gājiens pa gaiteni.

Nē.

20

Kad viņi tika līdz autobusiem, kareivji jau bija izveidojuši nožogojumu. Pirmsausmas mijkrēslī pamazām veidojās pūlis. Denija autobuss atradās trešajā stāvvietā. Kitridžs viņu saķīķerēja caur vējstiklu puisis bija cieši uzmaucis galvā cepuri, viņa rokas žņaudzīja stūri. Pie durvīm stāvēja Vera ar sarakstu.

"Lai Dievs tevi svētī, Denij Čeijes!" Kitridžs nodomāja. "Šis būs brauciens, ko tu atcerēsies visu dzīvi."

Lūdzu, visi nomierinieties! Porčeki auroja megafonā, staigādama gar autobusu rindu aiz kareivju izveidotā norobežojuma. Sastājieties kārtīgā rindā un sēdieties vispirms aizmugurē! Ja neatrodat sēdvietu, gaidiet nākamo autobusu!

Kareivji bija uzslējuši barjeras, izveidojot tādus kā vārtus. Aiz tām uz priekšu spiedās pūlis, plūstot uz spraugu. Kurp autobusi brauks?

ļaudis vaicāja. Vai ceļa mērķis joprojām ir Čikāga vai kāda cita vieta? Tieši priekšā Kitridža bariņam stāvēja ģimene ar diviem bērniem, zēnu un meiteni nosmulētās pidžamās. Netīras kājas, sapinkājušies mati abiem nevarēja būt vairāk par pieciem gadiem. Meitene spieda sev klāt kailu Bārbiju. Rietumos atkal dzirdēja ducinām pērkonu, pie apvāršņa plaiksnīja zibens. Kitridžs un Eiprila turēja Timu katrs pie savas rokas, baidīdamies, ka zēns pazudis pūli.

Iegājuši pa vārtiem, visi žigli devās uz Denija autobusu. Pirmie iekāpa Robinsoni un Puika Juniors; pie kāpnēm bija Vuds un Dlloresa, Džamals un misis Belamija. Pēdējais aiz Kitridža, Tima un Eiprilas gāja Mācītājs Dons.

Gaisā uzliesmoja spokaini balta zibens šautra, sastindzinot redzamo ainu Kitridža prātā. Pēc pussekundes atskanēja garš pērkona dārds. Kitridžs pēdās sajuta vibrāciju.

Tas nebija pērkons. Tā bija artilērija.

Virs galvas aizšāvās reaktīvo lidmašīnu trijotne; tai sekoja vēl divas. Piepeši visi kliedza pūļa pēdējās rindās aizsākās spalgs, griezīgs neapvaldītu izbaiļu kauciens, kas pieņēmās spēkā un pārņēma pūli kā vilnis. Kitridžs pagrieza galvu uz rietumiem.

Viņš vēl nekad nebija redzējis daudzus vīrusainos kopā. Dažreiz no savas augstās ligzdas tornī viņš bija manījis tos pa trim nekad ne vairāk un ne mazāk; protams, vēl bija tie, kuri slēpās pazemes garāžā un kuru varēja būt aptuveni divdesmit. Tas nebija nekas salīdzinājumā ar pašreizējo ainu. Tā atgādināja gājputnu kāšus, kas nosēžas zemē uz stiepļu nožogojumu brāzās organizēta masa, simti, pat tūkstoši. Spiets, Kitridžs atcerējās. Tā viņus sauc-par spietiem. Mirkli viņš izjuta tādu kā apbrīnu, elpu aizraujošu izbrīnu par to, cik organiski un majestātiski ir tie, kas tuvojas.

Viņi aizskalos nometni kā cunami.

Hammeri šāvās uz rietumu puses žogu, aiz riteņiem saceļot putekļu vērpetes kā ķiļūdeni aiz laivas. Piepeši neviens vairs neapsargāja autobusus. Pūlis metās pie tiem; Kitridžā no aizmugures ietriecās milzīga cilvēku masa. Kad bars viņu aprija, viņš izdzirdēja Eiprilas kliedzienu.

-Tim!

Kitridžs ienira pūli tur, kur dzirdēja meitenes balsi, un lauzās cauri drūzmai kā peldētājs pret straumi, nogrūžot malā augumus. Vesels bars

Jaužu mēģināja iespraukties Denija autobusā, visi grūstījās un plēsās uz priekšu. Kitridžs ieraudzīja to pašu vīru, kas pirmāk stāvēja viņiem priekšā rindā; viņš turēja virs galvas savu meitu un kliedza: Lūdzu, paņemiet viņu! Paņemiet manu meitu!

Tad Kitridžs pamanīja drūzmā iespiesto Eiprilu. Viņš sāka vēcināt rokas. Kāp autobusā!

-    Es nevaru viņu atrast! Es nevaru atrast Timu!

Ierēcās motori. Autobuss rindas beigās uzsāka braucienu, tad vēl viens un vēl. Kitridžs dusmu uzplūdā izlauzās pie Eiprilas, satvēra viņu aiz vidukļa un metās uz durvīm. Bet meitene tā nebija ar mieru, viņa cīnījās un mēģināja izrauties.

-    Es nevaru braukt bez viņa! Laid mani vajā!

Priekšā Kitridžs ieraudzīja pie kāpnēm stāvam Mācītāju Donu. Viņš pagrūda Eiprilu uz priekšu. Don, palīdzi! Dabū viņu autobusā.

-    Es nevaru braukt, es nevaru!

-    Es viņu atradīšu, Eipril! Don, savāc viņu!

Vēl pēdējais grūdiens cauri kņadai, Dons pasniedzās, atrada Eiprilas roku un vilka meiteni uz durvīm. Nākamajā bridi viņa bija prom. Autobuss bija tikai līdz pusei pilns, bet gaidīt nebija laika. Eiprilu Kitridžs pēdējo reizi redzēja autobusa logā. Viņas seja bija piespiesta pie stikla, meitene sauca viņa vārdu.

-    Denij, ved viņus prom!

Durvis aizvērās. Autobuss aizbrauca.

Laila Kaila gulēja un sapņoja savā pagraba cellē, kur jau četras dienas atradās narkotiku radītā mierā, tādā kā pusnemaņas mijkrēslī, kurā viņa apkārtējo telpu uztvēra tikai kā vienu no vairākiem reizē vērojamiem ekrāniem. Sapnis bija vienkāršs un laimīgs: bija nakts, viņa bija mašīnā un kāds viņu veda uz slimnīcu dzemdēt mazuli. Kas sēž pie stūres, to Laila neredzēja. Redzeslauka malās biezēja melna tumsa. "Bred," viņa iejautājās, "vai tu tur esi?" Bet tad tumsa pacēlās kā priekškars virs skatuves, un Laila ieraudzīja, ka tas tiešām ir Breds. Visu viņas esību piestrāvoja vizuļojošs, zeltains prieks, tik viegls kā jūnija saule. "Drīz būsim klāt, dārgā," Breds sacīja. "Kuru katru bridi būsim klāt. Viss nekratīsies uz elli klūgu groziņā. Tikai pacieties. Mazais nāk. Mazais ir gandrīz klāt."

Tieši tos pašus vārdus Laila sev atkārtoja mazais nāk, mazais nāk -, kad telpu satricināja mežonīgs sprādziens. Pašķīda stikli, gāzās priekšmeti, grīda palēcās kā mazītiņa laiviņa jūrā. Viņa sāka kliegt.

21

Vīrusaino spiets, kas agri 9. jūnija rītā uzklupa Austrumaiovas bēgļu nometnei, bija daļa no lielākas masas, kas sākumā pulcējās Nebraskā. Aplēses par uzbrucēju skaitu, ko vēlāk veica apvienotie spēki ar nosaukumu AOV "Scorch", bija dažādas. Daži uzskatīja, ka spietā bijis apmēram piecdesmit tūkstoši radījumu, citi -, ka daudz vairāk. Nākamajās dienās uzbrucēji apvienojās ar otru lielāku spietu, kas devās uz ziemeļiem no Misūri, un trešo vēl lielāku spietu -, kas devās uz dienvidiem no Minesotas. Vīrusaino skaits arvien pieauga. Sasniedzot Čikāgu, radījumu bija jau pusmiljons, un 17. jūlijā tie pārrāva aizsardzību un sagrāva pilsētu divdesmit četru stundu laikā.

Pirmie vīrusainie, kas pārrāva bēgļu nometnes stiepļu žogu, bija klāt pīkst. 4.58 pēc Centrālās laika zonas sistēmas. Tobrīd plašās gaisa operācijas štata centrālajā un austrumu daļā turpinājās jau astoņas stundas, visi tilti pār Misisipi upi, izņemot vienu Dubjūkā, jau bija uzspridzināti. Bruņotie spēki ar nolūku nepareizi paziņoja karantīnas sākuma laiku. Vairums bruņoto spēku pavēlnieku uzskatīja (un pie tāda paša secinājuma, liekot galvas kopā, bija nākuši arī amerikāņu bruņotie spēki un izlūkdienesti), ka cilvēku masveida koncentrācija Karantīnas zonā kalpos kā ēsma inficētajiem, kuri tādējādi pulcēsies noteiktās vietās un uzlabos bombardēšanas efektivitāti. Kāds bruņoto spēku loceklis sacīja, ka to varētu salīdzināt ar sāls izmantošanu briežu medībās. Neglābt bēgļus tā vienkārši bija cena, kāda jāmaksā karā, kam trūkst jebkāda precedenta. Un tie ļaudis jebkurā gadījumā bija tikpat kā pagalam.

Aiovas Nacionālās Gvardes majore Frānsesa Porčeki, kura ikdienā bija kāda sieviešu sporta apģērba ražotāja apgabala menedžere, gan nezināja par AOV "Scorch" misiju, taču viņa arī nebija muļķe. Majore Porčeki bija ne tikai lieliski apmācīta armijas virsniece, bet arī dedzīga katoliete, kas ticībā rada mierinājumu un padomu. Lēmumu nepamest viņas apsardzībā esošos bēgļus (kā bija pavēlēts) majore pieņēma tieši šis dziļākās pārliecības dēļ. Tās pašas pārliecības dēļ viņa ari izvēlējās veltīt gan sevis pašas, gan savā pakļautībā atlikušo 165 kareivju viru un sievu, kuri gandrīz visi līdz pēdējam ieņēma pozīcijas pie rietumu puses žoga, dzīves pēdējos spēkus tam, lai piesegtu bēgļu autobusus. Palikušie civilie skrēja braucamajiem pakaļ un kliedza, lai tie apstājas, bet neko vairs nevarēja darīt. "Nu ko, tas arī viss," Porčeki nodomāja. "Es būtu glābusi vairāk, ja būtu varējusi." Rietumos atspīdēja bāli zaļa gaisma, trīsuļojošs mirdzums kā spīdīgs dzīvžogs. Virs galvas šaudījās reaktīvās lidmašīnas, metot nāvējošas nešļavas spieta viducī: nokūpēja dūmu vērpetes, gaisā uzšāvās liesmas. Gaisu plosīja pērkona dārdi. Aiz graujošā tvēriena parādījās spiets; tas joprojām virzījās uz priekšu. Porčeki izlēca no sava hammera, vēl pirms tas bija apstājies, un sauca: Pārstāt šaut! Pagaidiet, līdz viņi būs pie žoga! Tad viņa notupās šaušanas pozīcijā nekādu pavēļu vairs nebija, un majore, sastapusies aci pret aci ar ienaidnieku tāpat kā viņas vīri, sāka lūgties.

* * *

Pats laiks it kā pajuka. Haosa vidū neparedzami savijās dažādi dzīves pavedieni. Laboratorijas pagrabā pašlaik sākās negants cīniņš. Tajā pašā mirklī, kad uz jumta nolaidās Blackbird helikopters, Horess Gilders, kurš, uzbrukumam sākoties, slēpās no Nelsona birojā (lēmums nezvanīt kolēģiem Slimību kontroles un profilakses centrā gan bija novēlis no pleciem vienu smagumu, bet uzreiz radījis citu: viņam nebija ne jausmas, kā rīkoties turpmāk), ar ievērojamām grūtībām nokāpa pagrabā. Tur priekšā izrādījās Māstersons un Nelsons, abi drudžaini krāva ar sauso ledu piepildītā dzesētājā asins paraugus un sāka brēkāt kaut ko tādu kā "Kur, pie velna, tu biji?" un "Mums jālasās prom!", un "Te viss jūk un brūk!". Bet šie izsaucieni, lai cik prātīgi arī būtu, Gilderu skāra vien virspusēji. Tagad svarīgs bija tikai Lorenss Grejs. Un piepeši Gilders zināja, ko darīt it kā viņam būtu iecirsta pļauka.

Bija tikai viena iespēja. Kā viņš to nebija sapratis jau agrāk?

Viss viņa augums teju, teju sāka raustīties paralizējošos krampjos. Caur sažņaugto rīkli tik tikko varēja ievilkt gaisu. Tomēr viņš saņēma gribasspēku mirstošā gribasspēku -, pasniedzies sagrāba Māstersona ieroci un izrāva to no maksts.

Un tad Gilders pārsteidza pats sevi. Viņš nošāva apsargu.

Kitridžu bradāja kājām.

Kad sakustējās autobusi, viņu notrieca zemē. Vīrietis mēģināja celties, bet pa vaigu trāpīja kāda svešinieka kāja; tās īpašnieks iestenēdamies paklupa. Nemitējās ne speršana, ne ķermeņu spraukšanās garām. Kitridžs varēja tikai savilkties aizsardzības pozā, pieplakt pie zemes un salikt rokas virs galvas.

-    Tim! Kur tu esi?

Tajā brīdī viņš ieraudzīja meklēto. Pūlis bija atstājis zēnu aiz muguras. Tims sēdēja dubļos nepilnus desmit jardus tālāk. Kitridžs, dubļos slīdēdams, piekliboja pie viņa.

-    Vai tev viss kārtībā? Vari paskriet?

Puika bija piespiedis roku pie vienas galvas puses. Acis raudzījās neskaidri, tas bija neko neredzošs skatiens. Zēns elsoja raudās, viņam no deguna tecēja puņķi.

Kitridžs uzvilka Timu kājās. Ejam.

Viņam nebija plāna; vienīgā iecere bija bēgt. Autobusi bija prom, bija palikušas vien putekļu vērpetes un dīzeļa smaka. Kitridžs pacēla Timu sev pie vidus, tad uzmeta mugurā un lika stingri turēties. Trīs soļi, un sāpes jau bija klāt celis noļodzījās. Kitridžs sagrīļojās, atguva līdzsvaru, kaut kā palika stāvam. Viens bija skaidrs: ar tādu kāju kā viņam un vēl ar puiku uz muguras viņš nekur tālu netiks.

Tad Kitridžs atcerējās par arsenālu. Tur iekšā pirmīt stāvēja hammers ar vaļēju aizmuguri. Motora pārsegs bija vaļā, viens no kareivjiem strādāja. Vai mašīna tur vēl būs? Vai tā brauks?

Brīdī, kad kareivji pie rietumu puses žoga atklāja uguni, Kitridžs sakoda zobus un metās skriet.

Viņam sasniedzot arsenālu, kāja draudēja tūlīt saļimt. Vīrietim nebija ne jausmas, kā viņš vispār ir noskrējis divsimt jardus. Bet viņam paveicās. Automašīna stāvēja turpat, kur bija redzēta, starp nu jau iztukšotajiem plauktiem. Motora pārsegs bija nolaists, tas labi. Bet vai mašīna kustēs? Kitridžs iesēdināja Timu pasažieru puses sēdeklī, apsēdās pie stūres un nospieda starta pogu.

Nekā. Viņš ievilka elpu, lai nomierinātos. Domā, Kitridž, domā! Zem paneļa bija atvienotu vadu mudžeklis. Kāds bija darbojies ar aizdedzes mehānismu. Kitridžs pavilka vadus, izvēlējās divus un salika galus kopā. Nekā. Viņam nebija ne jausmas, ko viņš dara. Kāpēc vispār iedomāties, ka tas izdosies? Kitridžs uz labu laimi izvēlējās vēl divus vadus sarkanu un zaļu.

Izlēca dzirkstele. Viņš pārslēdza ātrumu, nomērķēja uz durvīm un spieda gāzes pedāli grīdā.

Automašīna brāzās uz vārtiem. Bet priekšā bija jauna problēma kā tikt cauri? Vairāki tūkstoši cilvēku pūlējās panākt to pašu mutuļojošs pūlis centās izspiesties ārā pa šauro izeju. Turēdams kāju uz gāzes pedāļa, Kitridžs pieliecās un nospieda signāltauri. To, cik tā ir slikta doma, viņš aptvēra vien tad, kad jau bija par vēlu. Pūlim taču nebija, ko zaudēt.

Tas pagriezās. Ieraudzīja. Metās virsū.

Kitridžs bremzēja un sagrieza stūri, bet bija par vēlu cilvēku masa aprija hammeru kā plīstošs vilnis. Viņa durvis atrāva vaļā, rokas ieķērās, mēģinot izvilkt, spiežot atlaist stūri. Cīnīdamies Kitridžs dzirdēja Timu kliedzam. Cilvēki metās braucamajam virsū no visām pusēm un ielenca viņus. Kāda seja atsitās pret vējstiklu un pazuda. Pār viņa seju no aizmugures stiepās rokas, skrāpēja un raustīja viņu. Nost! Kitridžs auroja, mēģinādams atsist ķerstīgos pirkstus, bet nekas nelīdzēja. Cilvēku bija pārāk daudz, pār stiklu pārvēlās vēl vairāki, pazuda zem riteņiem, un hammers sāka gāzties; Kitridžs saķēra Timu, gatavodamies triecienam. Tā viss beidzās.

* * *

Tikmēr trīs jūdzes tālāk autobusi ar pavisam 2043 civilajiem bēgļiem, 36 FĀGA un Sarkanā Krusta darbiniekiem un 27 kareivjiem traucās uz austrumiem. Autobusos daudzi šņukstēja. Citi aizmirsās lūgsnās. Vecāki cieši apskāva savus bērnus. Daži joprojām kliedza, par spīti līdzcilvēku nopietnajiem lūgumiem mitēties. Kādu saujiņu jau bija sagrābuši mokoši pašpārmetumi par to, cik daudzi palikuši iepakaļ, bet lielajam vairumam nenāca ne prātā par ko tādu satraukties. Viņi bija veiksminieki tie, kas tikuši prom.

Denijs Čeijess pie sava skolas autobusa stūres pirmo reizi dzīvē izjuta kaut ko tādu, ko varētu aprakstīt tikai kā brīnumainu iekšēju pārliecību, ka viss ir tā, kā tam jābūt. It kā visus divdesmit sešus dzīves gadus viņam būtu bijušas mākslīgi liegtas iespējas attīstīt savu personību, un tagad piepeši no acīm nokristu zvīņas. Denijs traucās uz priekšu tāpat kā viņa vadītais autobuss, viņš bija iemests jaunā esībā, kur prātā vienlaikus pastāvēja vesels pretišķīgu jūtu klāsts visdažādākajās krāsās. Denijam bija bail, no tiesas un no sirds bail, taču bailes viņu nevis paralizēja, bet deva spēku, tās bija kā pārbagāta aka, no kuras viņā cēlās un plūda pāri drosme. Tu esi tā kuģa kapteinis, sacīja misters Pērviss, un tāds Denijs patiešām bija. Viņam pār kreiso plecu Mācītājs Dons un Vera kaut ko steigšus apsprieda gan šo, gan to. Aiz viņiem citi pa pāriem bija sakņupuši sēdekļos. Robinsoni ar mazuli, kas izdvesa tādus kā ņaudienus; Vuds un Dīloresa, kas lūgdamies sadevās rokās; Džamals un misis Belamija bija apskāvušies; Eiprila skumjā vientulībā, pārāk satriektu seju, lai raudātu. Viņu visu glābšana bija kļuvusi par Denija dzīves vienīgo mērķi, tā bija kā nekustīgs punkts puiša personiskā kosmosa vidū, ap ko griezās viss pārējais. Tomēr mirkļa aizrautība un Denija atklāsme par brīnumaino savas esības faktu viņu klātbūtni darīja gluži abstraktu. Pie sava Redbird 450 autobusa stūres Denijs Čeijess bija harmonijā ar sevi un Visumu, tāpēc brīdī, kad viņš, tāpat kā, bez šaubām, arī pārējo autobusu šoferi, ieraudzīja no pirmsausmas mijkrēšļa dienvidos iznirstam otru vīrusaino pulku un tad vēl trešo no ziemeļiem, Denijs domās visu ātri pārlika un apjauta: abiem spietiem sastopoties, veidosies viena aplencēju masa, kas metīsies autobusiem virsū kā no pūžņa izlīdušas lapsenes. Viņš zināja, kas darāms. Parāvis stūri pa kreisi, Denijs nošķīrās no kolonnas un spieda gāzes pedāli grīdā, traukdamies garām pārējiem autobusiem. Septiņdesmit, septiņdesmit piecas, astoņdesmit jūdzes stundā ar ik ķermeņa unci Denijs domās spieda autobusu braukt ātrāk. "Ko tu dari?" auroja Mācītājs Dons. "Dieva dēļ, Denij, ko tu dari?" Bet Denijs skaidri zināja, ko dara. Viņa mērķis nebija izvairīties, jo izvairīšanās nebija iespējama. Viņa mērķis bija būt pirmajam. Ietriekties spietā ar tādu ātrumu, ka autobuss izbrauktu tam cauri, sev izlaužot iznīcības ceļu. Aiz viņa telpā izvirda šausmu kliedzienu koris. Aiz vējstikla abi spieti saplūda briestošā gaismas leģionā. Denija pirkstu kauliņi uz stūres bija balti.

Visi lejā! viņš uzkliedza. Lejā!

-    Pie velna!

Nelsons kāpās atpakaļ, sargājoties turēdams sejai priekšā rokas. Gilders atskārta: kolēģis būtībā sagaida, ka ari viņu nošaus. Pret to Gilderam nebija lielu iebildumu, bet pagaidām bija vajadzīgs kas cits.

-    Atved to sievieti. Pavēli pavadīja pistoles mājiens.

-    Nav laika! Ak Dievs, tev nebija viņš jānogalina!

No augšas atkal atskanēja dārdi. Gaisā virmoja putekļi. Par to spriedīšu es. Kusties.

Vēlāk Gilderam būs iemesls pabrīnīties, kā viņš bija zinājis, ka vispirms jāiet pakaļ sievietei tas bija viens no liktenīgākajiem lēmumiem viņa dzīvē. Viņš būtu varējis izlemt Lailu atstāt turpat, un iznākums tad būtu pavisam citāds. Varbūt tā bija intuīcija? Sentiments pret saikni, ko viņš bija ievērojis starp to sievieti un Greju saikni, kādas viņam nekad dzīvē nebija bijis? Ar pistoles stobru stumdams Nelsonu uz priekšu, Gilders atvēra laboratorijas durvis uz Lailas istabu.

-    Ver vaļā.

Laila Kaila bija pamodusies no sprādzieniem un sākusi pilnā balsī nesakarīgi kliegt. Sievietei nebija ne jausmas, kur viņa atrodas un kas notiek. Viņa bija piesaitēta pie gultas. Gulta atradās telpā. Telpa un visas lietas tajā kustējās. Laila it kā atmodās no viena sapņa, uzreiz ieslīdot nākamajā, tikpat nereālā sapnī, un, kad ienāca Gilders un Nelsons, viņa vīriešus pamanīja tikai daļēji. Abi strīdējās. Laila izdzirdēja vārdu "helikopters". Viņa saklausīja vārdu "bēgšana". Mazākais vīrietis iedūra viņai rokā adatu. Laila nekādi nevarēja pretoties, tomēr tajā pašā mirklī, kad adata pārdūra ādu, sirds saņēma tādu enerģijas triecienu, it kā viņa būtu pievienota milzīgam akumulatoram. "Adrenalīns," Laila nodomāja. "Biju iemidzināta, un tagad man injicē adrenalīnu, lai pamodinātu." Mazākais vīrietis pašlaik cēla viņu kājās. Zem halāta kailo ādu durstīja aukstums. Vai viņa var nostāvēt? Vai var paiet? "Dabū viņu laukā," iejaucās otrs virietis.

Uzrunātais daļēji aizvilka, daļēji aiznesa Lailu uz telpas kaut kādas laboratorijas otru galu ar tādu skubu, ka viņa tajā nekādi nespēja iejusties. Gaismas nebija, tikai stūros spīguļoja avārijas lampas. Tālumā dzirdēja kaut kādu dārdoņu; ik dārdam sekoja ilga drebēšana, it kā būtu sākusies zemestrīce. Ar šķindu plīsa stikli. Viņi pienāca pie smagām durvīm ar metāla gredzenu tādām kā zemūdenē. Mazākais vīrietis durvis atvēra un iegāja iekšā. Tagad Lailu turēja lielākais virs. Viņš vicināja pistoli un saķēra Lailu no aizmugures, ar vienu roku satverdams aiz vidukļa un ar otru piespiezdams šaujamo viņai pie vidus. Lailas domas noskaidrojās. Sirds sitās kā metronoms. Kas iznāks pa tām durvīm? Viņa juta uz sejas vīrieša silto, pēc puvuma dvakojošo elpu. Vīrieša tvērienā Laila juta bailes; viņa rokas un viss augums drebēja. Es esmu stāvokli, Laila sacīja vai tikai sāka sacīt, domādama, ka tas varbūt kaut ko mainīs. Bet viņas balss aprāvās, kad otrpus durvīm atskanēja tāds kā sievietes spiedziens.

Gaisa operācijas virs Aiovas rietumu un centrālās daļas 9. jūnija naktī nebija bez zināma riska. Galvenās raizes sagādāja tas, ka piloti varbūt neizpildīs viņiem dotos rīkojumus, un daži tiešām tos nepildīja septiņas lidotāju komandas atteicās mest bumbas uz civiliedzīvotājiem, bet vēl trīs apgalvoja, ka to nebija iespējams izdarīt tehnisku sarežģījumu dēļ. Operācijas neizdošanās koeficients bija seši procenti. (No minētajām desmit lidotāju komandām trīs notiesāja kara tribunāls, piecām izteica rājienu un ļāva atgriezties pie pienākumu izpildes, un vēl divas pazuda bez pēdām.) Nākamajās nedēļās, kad AOV "Scorch" misijas apgabals paplašinājās uz visām apdzīvotām vietām valsts vidusdaļā un reģionā starp Klinšu un Kaskāžu kalniem, apvienotajos spēkos iesaistītie šo statistiku atcerējās ar tādu kā nostalģiju kā vecos labos laikus. Pirmajā augustā jau tik daudzi lidotāji bija ieslodzīti savas sirdsapziņas dēļ vai ar visām lidmašīnām pazuduši debesīs virs mirstošā kontinenta, ka kļuva arvien grūtāk veikt organizētus gaisa uzbrukumus, līdz ar to bija jāapšauba visa AOV "Scorch" misija. Tam pievienojās vēl ari Kalifornijas un Teksasas atkritēju kustības abi štati jau drīz pasludināja sevi par suverēniem un piesavinājās visus valsts militāros resursus, kas atradās to robežās, metot izaicinājumu Vašingtonai lai mēģina apturēt viņus ar spēku. Ļoti viltīgs gājiens kā militāri, tā politiski, jo tobrīd visa situācija jau atgādināja brīvo kritienu. Abas puses bramanīgi izrunājās līdz strīda kulminācijai Vičitafolsas un Frezno kaujai; tur milzīgs skaits amerikāņu karavīru gan no kājniekiem, gan gaisa spēkiem padevās, nolika ieročus un lūdza patvērumu. Tādējādi tā gada oktobra vidū, ko nākamās paaudzes pazina kā Nulles gadu, varēja teikt, ka tādas valsts kā Amerikas Savienotās Valstis vairs nav.

Bet agri 9. jūnija rītā zem Aiovas debesīm bez mēnesnīcas AOV "Scorch" vēl funkcionēja un baudīja pilnīgu vai gandrīz pilnīgu savu spēku sadarbību. Apstiprinot operatīvās grupas paredzējumus, lielas inficēto personu masas bija sapulcējušās četros noteiktos punktos visā štatā: Meisonsitijā, Demoinā, Māršaltaunā un FĀGA bēgļu nometnē Fortpauelā. Pīkst. 2.00 pirmie trīs mērķi bija likvidēti; Fortpauela bija pēdējais uzdevums. Uzbrukumu sāka A-10 "Warthog" iznīcinātāji un F-18 bumbvedēji. Tajā pašā laikā no Makdilas militārās bāzes tuvojās C-130 kravas lidmašīna. Tā veda spridzekli ar nosaukumu GBU-43/B "Massive Ordnance Air Blast Bomb" jeb MOAB, kurā bija 18 700 mārciņu H6 sprāgstvielas tā bija lielākā bumba Amerikas Savienoto Valstu bruņoto spēku arsenālā, izņemot atombumbas. Triecienā tā spēja radīt piecsimt pēdu rādiusa krāteri un noslaucīt no zemes virsas teritoriju deviņu pilsētas kvartālu lielumā. Pēc šīs bumbas sprādziena viss degs vēl dienām ilgi.

Kad Nelsons pieliecās, lai atsaitētu Greja saites tās vairs nebija ne pie kā piestiprinātas -, Grejs metās uz priekšu, sagrāba vīrieti aiz augšdelma un iecirta zobus tam kaklā. Kodiens bija dziļš viņš juta balseni pašķīstam starp žokļiem. Abi atmuguriski novēlās uz gultas; Grejs sapurināja savu upuri kā vilks trusīti. Muti piepildīja karstu asiņu strūkla. Nu viņi bija uz grīdas: Nelsons uz muguras un Grejs viņam virsū. Nelsona rokas un kājas vēlreiz noraustījās agonijā, un tas ari viss. Grejs iekodās vēl dziļāk mīkstajā miesā.

Viņš dzēra.

"Vai Nullēm tas bija tikpat viegli," Grejs prātoja, "vai tikpat patīkami?" Viņā ieplūda sātīga dzīvības sula, dievišķi visaptverošas, tīras sajūtas. Vēl pēdējo reizi veldzējis dvēseli asiņu smaržā, Grejs atrāvās. Viņš ļāva sev pāris sekunžu uzskatīt uz grīdas gulošo līķi. Nelsona seja izskatījās tā, it kā būtu iepakota vakuumā, saiņojumam cieši aptverot zem miesas apslēptos kaulus; acis kā reptilim bija izspiedušās no kaulainajiem dobuļiem tāpat kā tai sievietei stāvlaukumā, redzokļi stingi blenza mūžībā. Grejs prātā meklēja kādas nodalītajam atbilstošas emocijas varbūt vainas apziņu, žēlumu vai pretīgumu. Viņš bija slepkava, viņš bija nogalinājis. Viņš bija laupījis dzīvību. Tomēr Grejs neko tādu nejuta. Viņš bija izdarījis to, kas bija jādara.

"Viņa istabas durvis bija vaļā. Laila," Grejs nodomāja, "es nāku tevi glābt." Tas ir bijis lemts pie visa notikušā.

Grejs pārkāpa slieksni.

Pa durvīm iznāca vīrietis. Gaisma krita viņam no mugurpuses, augums slīga ēnā. Nākot uz priekšu, avārijas lampu gaismas stari pārslīdēja nācēja sejai. Viņa halāts mirka asinis.

Lorens?

-    Nē. Vīrietis ar ieroci vilka Lailu atpakaļ un cieši spieda stobru viņai ribās. Viņa soļi bija nedroši un drebelīgi. Viss ķermenis trīcēja kā apšu lapa. Tā vien šķita, ka viņš kuru katru mirkli pakritīs. Nenāc klāt.

Grejs lūdzoši izstiepa asiņainās rokas. Laila, tas esmu es.

Šausmas, pretīgums, sargājošs nejutīgums pret notikumu trako skrējienu sajaucās Lailas prātā, sagrābjot viņu stingās, nekonkrētās bailēs, padarot ķermeni un smadzenes par diviem dažādiem fenomeniem, kas saskaras vien kādā punktā. Kā pa miglu Laila apjauta, ko nozīmēja kliedzieni no telpas. Ja sprieda pēc Lorensa halāta, viņš to mazo vīrieti bija ne tikai nogalinājis, bet arī saplosījis gabalos. Diezgan loģiski; Lailai vajadzēja paredzēt, ka tā būs. Viņa atcerējās tanku. Atcerējās Lorensa seju kā tādu asiņainu Visu svēto dienas šausmu masku, kas parādījās no lūkas, un kā pēc tam zem viņa dūres pašķīda volvo logs. Lorenss bija kļuvis par briesmoni. Viņš bija kļuvis par vienu no… tiem tur. (Nabaga Rosko.) Tomēr viņa acīs bija kaut kas tāds, no kā viņa nespēja novērsties, tāds, kas iedrošināja, lai viņa nebaidās. Acis šķita ielūkojamies tieši viņā un mirdzam gandrīz vai debesu gaismā.

-    Vai tad jūs nezināt, kas notiek? vīrietis uzrēja. Mums jātaisās no šejienes prom.

-    Lai viņa iet.

Augšā atkal kaut kas sprāga, grīdu sadrebināja trieciens. Krita stikli; viss bruka un juka. Ieroča stobrs bija iespiests Lailai ribās kā salts pirksts, kas rāda uz viņas sirdi. Vīrietis pašķieba galvu uz telpas stūri.

-    Augšā pa kāpnēm. Helikopters gaida.

-    Nolieciet ieroci, un es iešu jupis līdzi.

-    Nolādēts, tam nav laika!

Ar Lailu kaut kas notika. Viņa it kā atmodās, un tas nebija tikai ieroča dēļ. Viņa it kā atguva samaņu pēc miegā aizvadītiem gadiem.

Kāda viņa bija muļķe! Jāizkrāso bērnistaba, padomā tik! Jāizliekas, ka viņi dodas izbraukumā uz laukiem, it kā tas kaut ko varētu mainīt! Jo Deivids bija miris un Eva bija mirusi, un ari Breds, kam viņa bija salauzusi sirdi; viņa bija sevi pārliecinājusi, ka pasaules gala nav, jo viss jau bija beidzies. Un viņas priekšā bija šis vīrietis, šis Lorenss Grejs, kas ieradās kā pestītājs, kā eņģelis, kam viņa jāaizved drošībā, it kā bērns zem Lailas sirds būtu viņa paša… Laila zināja, kas sakāms.

-    Lūdzu, Lorens. Dari, kā viņš liek. Padomā par mūsu mazuli.

Iestājās saspringts mirklis, tik stings, it kā atrastos ārpus laika plūduma. Laila redzēja Lorensa sejā jautājumu. Vai viņš tiks līdz ierocim, iekams tas vīrietis izšaus? Un, ja tiks, ko tad?

-    Parādi mums, kā izkļūt laukā.

Kad viņi tika uz jumta, helikoptera propelleris jau griezās, saceļot viesuli. Debesis vizēja savādā, it kā smaragdu mirdzumā kā siltumnīcas sienas. Izskatījās, ka helikopters aizlidos bez viņiem vēl pēdējā likteņa ironija -, bet tad Laila pamanīja, ka pilots drudžaini māj. Viņi iekāpa iekšā. Gilders aizcirta aiz viņiem durvis.

Augšup.

Kitridžs atjēdzās ar seju dubļos. Mutē jautās asiņu garša. Viņš mēģināja piecelties kājās, bet atskārta: kāja ir tikai viena, protēzes vairs nav. Vīrietis pacēla seju un ieraudzīja simt jardus tālāk kā krastā izskalotu jūras radību mētājamies uz sāniem apvelto hammeru. Vējstikls bija sašķaidīts; no motora pārsega un šasijas mutuļoja tvaiks. Pūlis bija uzklupis mašīnai kā zvēru bars. Daži mēģināja to iešūpot un dabūt atpakaļ uz riteņiem, bet pūliņi bija nesekmīgi, jo nāca no visām pusēm uzreiz. Citi savukārt uzlēca braucamlīdzeklim virsū un ar grūdieniem un spērieniem atvairīja sāncenšus, aizstāvot savas pozīcijas tā, it kā jau tas vien, ka viņiem ir mašīna, varētu kaut kā pasargāt.

Kitridžs aizrāpoja tur, kur gulēja Tims. Zēns elpoja, bet bija bezsamaņā neliela žēlastība. Augumiņš gulēja, kropli sagriezies, un Tima mati bija salipuši asinīs. Arī pa muti un degunu tecēja asinis. Kitridžs apjauta, ka neviens vairs nešauj. Kareivji skrēja garām, bet nebija, kur bēgt. Pie stiepļu žoga gulēja milzums karavīru ložu nopļautu vīrusaino, bet, pārlaižot skatienu apkārtnei, Kitridžs saprata, ka šis uzbrukums ir pārbaude, tikai avangards pretinieka spēku novājināšanai. Tagad pulcējās otrais spiets daudz prāvāks par pirmo. Tas metās uz priekšu, vizuāli izplūstot kā vizuļojošs, zaļš, nometni ietverošs šķidrums. Pēdējais uzbrukums būs no visām pusēm.

Kitridžs pacēla Tima augumu aiz pleciem un piespieda puisēna krūtis pie savējām. Viņi atradās pašā haosa vidū; apkārt skraidīja cilvēki, klaigāja balsis, krita bumbas. Taču abus uz zemes sarāvušos sēdētājus it kā iekļāva nekustīga klusuma čaula, pasargājot no iznīcības visapkārt. Kitridžs pagrieza seju pret austrumiem. Mirkli viņš iztēlojās, ka redz, kā tumsā aizbrauc Denija autobuss, kaut ari zināja tā ir vien ilūzija. Nu jau bēgļi bija prom, daudz tālāk, nekā sniedzās viņa skatiens. Labu ceļavēju, Denij Čeijes! Kitridža esību ieskāva dziļš miers, un tam līdzi nāca tāda sajūta, kā atgriežoties pagātnē, kā ieraugot kaut ko jau reiz redzētu, viņš vienlaikus gan bija tur, kur bija, gan nebija, bija tepat un reizē tur. Viņš bija puika rotaļā un vīrs karā, un vēl tas trešais, par ko bija kļuvis. Apziņā plaiksnīja dažādas ainas: pie ferari motora pārsega pieķērusies vīrusainā savā kāzu kleitā; vizuļojoši saules atspīdumi upē, kur viņš daudzus gadus bija makšķerējis; Eiprila tajā naktī, kad viņi kopā sēdēja uz skolas palodzes un vēroja zvaigznes, un meitenes klusā, rimtā seja toreiz, kad abi mīlējās; puisēns mašīnā, viņa acīs drausma skaidrība, un viņa rociņa, maza zēna rociņa, kas izmisīgi sniedzas… un tad tās vairs nav. Tas viss un vēl vairāk. Kitridžs atminējās māti un viņas dziedāšanu. Uz sejas jautās mātes siltā elpa, un viņš jutās ļoti mazs, pavisam jauns šajā pasaulē. Šai saulē nav man māju, viņa dziedāja savā zīdaini vijīgajā balsī, jo esmu te tikai pa ceļam. Dārgumus meklē tur, augstu gaisā zilā. Eņģeļi sauc debess durvīs, un es nejūtos vairs mājās saulē šai.

Tims iegārdzās. Zēna plaksti nodrebēja, viņam pūloties atvērt acis, bet tad norima. Vīrusainie bija viņus pilnībā aplenkuši un metās virsū žogam. Kitridžs pamanīja, ka ir iestājies klusums. Kauja bija galā; lidmašīnas bija prom. Bet tad viņš kaut kur augstu gaisā saklausīja smaga lidaparāta dūkoņu. Kitridžs pacēla acis uz debesīm. No dienvidiem tuvojās C-130 transporta lidmašīna. Lidojot pāri, tai no korpusa kaut kas izkrita, un kritienu spēji palēnināja izpletņa atrišana. Lidmašīna atkal pacēlās augstāk.

Kitridžs aizvēra acis. Tātad beigas. Tas notiks vienā mirklī, aiziešana nebūs sāpīga, viss būs ātrāk, nekā domāts. Viņš vēl pēdējo reizi sajuta savu ķermeni gaisu plaušās, asiņu plūsmu vēnās, sirds bungojošos pukstus. Bumba krita lejā.

-    Es tevi turu, viņš sacīja, cieši apskaudams Timu, un atkārtoja to vēl un vēlreiz, lai zēns dzirdētu. Es tevi turu, es tevi turu, es tevi turu, es tevi turu.

Helikopteram, kurā lidoja Grejs un Laila, MOAB bumbas sprādziena vilnis trāpīja no sāniem; atplaiksnīja žilbinoša gaisma, tai sekoja apdullinošs karstuma un trokšņa vilnis. Pacēlies viļņa galotnē, helikopters gāzās uz priekšu, priekšgalam sasveroties četrdesmit piecu grādu leņķī pret zemi, tad atkal šāvās augšup un sāka griezties, kustībai arvien paātrinoties kā slidotavā virpuļojošai slidotāju virknei. Lidaparāts griezās, un, tam griežoties, pilots sašļuka uz sāniem; viņa sprandu pārlauza trieciens pret vējstiklu. Bet tobrīd ar visu avārijas signālu (nepatīkamu pļerkstoņu) un ātruma radīto centrbēdzes spēku neviens no helikopterā esošajiem vispār neko īpaši nedomāja. Spēka, kas noturēja viņus gaisā, vairs nebija, un līdz triecienam pret zemi nekas daudz vairs nenotiks.

Lorenss Grejs pašu avāriju izdzīvoja kā pārrāvumu laikā te viņš bija piespiests pie helikoptera sienas, kamēr lidaparāts virpuļoja nāves spirālē, bet jau nākamajā mirklī gulēja atlūzās. Grejs sajuta triecienu, bet vēlāk to īpaši skaidri neatcerējās. Trieciens atbalsojās Greja ķermenī kā vibrācija, it kā viņš būtu zvans, ko kāds ieskandinājis. Varēja saost degvielas un sakarsušu izolācijas materiālu smaku, kaut kur sprakšķēja strāva. Grejam virsū gulēja kaut kas smags, mīksts un nekustīgs. Tas bija Gilders. Vīrietis elpoja, bet bija bezsamaņā. Helikoptera vraks mētājās uz sāna tur, kur vajadzēja būt jumtam, tagad bija logs.

-    Lorens, palīdzi man!

Balss atskanēja kaut kur viņam aiz muguras. Grejs nogrūda no krūtīm Gildera augumu un aiztaustījās līdz helikoptera aizmugurei. Viens no sēdekļiem bija izļodzījies un piespiedis Lailu pie grīdas, sakniebjot sievietes vidukli kā spīlēs. Viņas kājas un kleitas gaisīgais audums spīguļoja tumšās asinīs.

-    Palīdzi man, Laila gārdza. Viņas acis bija ciet, no to kaktiņiem spiedās asaras. Lūdzu, Dievs, palīdzi man! Es asiņoju, es asiņoju.

Grejs mēģināja izvilkt Lailu aiz kājām, bet viņa sāka mokās kliegt. Neko nevarēja darīt bija jāizkustina sēdeklis. Satvēris tā karkasu, Grejs sāka griezt. Atskanēja žļerksts un krakšķis, un sēdeklis nolūza.

Laila šņukstēja un kunkstēja sāpēs. Viņš zināja, ka nedrīkstētu ievainoto kustināt, bet izvēles nebija. Nolicis sēdekli pie vaļējām durvīm, Grejs uzcēla Lailu plecā, pakāpās un saudzīgi noguldīja viņu uz jumta. Viņš pats sekoja augšā pa otru pusi, nošļūca lejā pa fizelāžu, apgāja apkārt un, pasniedzies augšup, piesardzīgi noslidināja sievietes augumu lejā pa helikoptera sānu.

Ak Dievs. Lūdzu, neļauj man viņu zaudēt! Neļauj man zaudēt mazuli!

Grejs nolika Lailu zemē, kur mētājās sagrautās laboratorijas atliekas sagriezušās sijas, gabalos sasprādzis betons, stikla šķembas. Arī Grejs raudāja. Bija par vēlu tas bija redzams. Mazuļa vairs nebija. Lailai starp kājām neapturamā straumē gāzās lieli asins recekļi ar melniem sabiezējumiem. Jau pēc mirkļa arī viņa sekos mazulim tumsā. Grejam uz lūpām pēkšņi bija bērnu dienu lūgsna, un viņš vēl un vēlreiz murmināja: Svētā Marija, Dieva māte, aizlūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā, āmen. Svētā Marija, Dieva māte, aizlūdz par mums, grēciniekiem, tagad un mūsu nāves stundā, āmen…

Izglāb viņu, Grej.

Tu zini, kas darāms.

Tas tiesa; viņš zināja. Atbilde jau visu laiku bija viņā. Kopš "Red Roof' un Ignasio, un "Home Depot", un projekta NOASS, un vēl ilgi pirms tam.

Vai redzi, Grej?

Viņš pacēla galvu, lai tos uzlūkotu. Vīrusainie. Radījumi bija visur un visapkārt, tie nāca no tumsas un liesmām miesa no viņa miesas; nešķīsti un asinskāri, tie ielenca viņu kā dēmonu koris. Grejs asaru izvagotiem vaigiem tupēja uz ceļiem to priekšā. Viņš nejuta bailes, tikai izbrīnu.

Viņi ir tavi, Grej. Es virius dodu tev.

-Jā. Viņi ir mani.

Izglāb viņu. Dari tā.

Viņam vajadzēja kaut ko asu. Viņš rokām apgrābāja zemi un uzgāja metāla šķembu, atlūzušu šķēpeli no pasaules, kurā viss bija tikai salūzis un saraustīts gabalos. Astoņas collas, malas robainas kā zāģim. Pielicis šķembu sev pie plaukstas locītavas, Grejs aizvēra acis un cirta miesā dziļu vāti. Asinis platā, tumšā upē izšļācās ārā un piepildīja viņa plaukstu. Greja asinis, Nakts Atbrīvotāja asinis, Nullēm Pietuvinātā asinis. Laila mirstot kunkstēja. Ik elpas vilciens viņai varēja būt pēdējais.

Mirklis vilcināšanās vēl pēdējā, dziestošā cilvēcības gaisma -, un Grejs pielika savu roku pie sievietes lūpām tik maigi kā māte, kas tuvina krūti pie jaundzimušā mutītes.

Dzer, viņš sacīja.

Grejs to pat nepamanīja Gilders, saņēmis visus spēkus, atvēzēja gaisā trīsdesmit četras mārciņas smagu betona atlūzu un trieca to Grejam pret galvu.

22

Viņi iebrauca Čikāgā saulrietā, kad debesis bija zeltainu staru pilnas. Sākumā bija piepilsētas tukšas un klusas. Tad priekšā kā solījums pacēlās pilsētas siluets. Vienīgie izdzīvotāji, kuru dzīves pavedienus saistīja noslēpumainā izdzīvošanas saite, viņi brauca klusēdami, kā sapņotāji aizmirstā zemē, un nobraukto ceļu iezīmēja vien autobusa motora rūkoņa un hipnotizējošā asfalta šalkoņa zem riteņiem. Blakus sēdēja rēgi tie cilvēki, ko viņi bija zaudējuši.

Kad pilsēta jau bija skaidri saredzama, Mācītājs Dons paliecās uz priekšu savā sēdeklī tieši Denijam aiz muguras. Virs pilsētas lidinājās helikopteri, šaudīdamies starp debesskrāpjiem kā bites ap stropu. Augstu debesīs pret arvien satumstošo zilumu iekrāsojās lidmašīnu ceļu atklājošās švīkas. Šķita te ir droši, bet tā nevarēja turpināties. Sirdī viņi zināja, ka drošības nav.

-    Piestāsim uz mirkli.

Denijs nobrauca ceļa malā. Mācītājs Dons piecēlās un uzrunāja pārējos. Jāpieņem lēmums. Apstāties vai braukt tālāk? Viņiem ir autobuss, ūdens, pārtika un degviela. Neviens nezina, kas sagaidāms turpmāk. "Padomājiet bridi," Mācītājs Dons mudināja.

Piekrītoša murmināšana, tad pacēlās rokas. Spriedums bija vienbalsīgs.

-    Labi, Denij.

Viņi apmeta pilsētai loku pa dienvidu pusi un turpināja braukt uz austrumiem pa asfaltētu lauku lielceļu. Kā kupols pār zemi uzkrita nakts. Rītausmā viņi bija kaut kur Ohaio. Ainava bija pilnīgi anonīma tā varētu izskatīties jebkur. Laiks vilkās gliemeža gaitā. Garām slīdēja lauki, koki, mājas un pastkastītes; apvārsnis vienmēr atkāpās nesasniedzami tālu. Mazpilsētās turpinājās gandrīz tāda kā ikdienas dzīve. Neviens nezināja, kurp doties un ko darīt. Runāja, ka šosejas neesot izbraucamas sastrēgumu dēļ. Kādā nelielā pārtikas veikaliņā, kur viņi piestāja papildināt krājumus, kasiere pameta skatienu pa logu uz autobusu un jautāja: Vai varu braukt ar jums? Pie sienas kasierei aiz muguras televīzijā rādija degošu pilsētu. Viņa runāja pieklusinātā balsī, lai neviens nedzirdētu. Sieviete nejautāja, kurp autobuss dodas, viņas mērķis bija vienkārši tikt prom. Žigls telefona zvans, un jau pēc dažām minūtēm viņa ar savu vīru un diviem pusauga vecuma dēliem stāvēja pie autobusa ar koferiem rokās.

Pievienojās vēl citi. Kāds vīrs kombinezonā, viņš ar šauteni plecā vienatnē gāja pa šoseju. Pavecāks pāris, saģērbies kā uz baznīcu; viņu mašīna bija salūzusi ceļa malā un stāvēja ar vaļēju motora pārsegu, no ieplīsušā radiatora dvesa tvaika mutuļi. Pārītis franču velosipēdistu, kas, krīzei sākoties, bija ceļojuši pa valsti. Autobusā iespiedās veselas ģimenes. Daudzi, vietas ieņemot, bija dziļi saviļņoti un pateicībā raudāja. Viņi pievienojās kopumam kā zivis, kas piebiedrojas baram. Bēgļi brauca garām pilsētām Kolumbusai, Akronai, Jangstaunai, Pitsburgai. Pat to nosaukumi sāka šķist vēsturiski kā zudušas impērijas pilsētām. Gīza. Kartāga. Pompejas. Viņu vidū radās ceļojošai pilsētiņai raksturīgas paražas. Dažus jautājumus uzdeva, citus atkal ne. Vai esat ko dzirdējuši par Soltleiku, Talsu, Sentlūisu? Vai ir zināms, kas tas tāds ir, vai ir atklāts risinājums? Drošība bija tikai kustībā; ik apstāšanās šķita slēpjam briesmas. Kādu laiku viņi dziedāja. "Skudru maršs", "Spageti virsotnē", "Simt alus pudeļu uz mūra".

Apkārtējā ainava cēlās un krita, iekļaujot braucējus zaļās skavās: Pensilvānija, Apalaču kalni. Cilvēku apmetņu bija maz, un tās atradās tālu cita no citas; tās piederēja sen pagājušam laikmetam. Noplukušas ogļraču pilsētiņas, piemirsti ciemati ap vienu vienīgu jau gadiem slēgtu rūpnīcu, kuras sarkano ķieģeļu skursteņi skumji dūrās zilajās vasaras debesīs. Gaiss spēcīgi smaržoja pēc priedēm. Nu jau viņu bija vairāk nekā septiņdesmit, cilvēki bija saspiedušies ejā, bērni sēdēja klēpjos, piespieduši sejas pie logiem. Degviela pastāvīgi sagādāja raizes, bet kaut kā pēdējā brīdī vienmēr atradās vēl, it kā viņus ceļā sargātu neredzama roka.

Trešās dienas pēcpusdienā autobuss tuvojās Filadelfijai. Viņi bija pārbraukuši pāri puskontinentam. Priekšā bija austrumu piekraste ar pilsētu barikādēm, pie veselas jūras piespiedusies cilvēces siena. Ikvienu no viņiem bija pārņēmusi izjūta, ka visam jābeidzas. Vairs nebija, kur bēgt. Ceļinieki iebrauca pilsētā pie Skūlkilas upes, tik tumšas un nepieejamas kā granīts. Pilsētas nomalēs iemītnieki, šķiet, slēpās mājas bija aiznaglotas ar dēļiem, ielās nebija mašīnu. Upe izpletās plašā līcī, un ceļam kā aizkars pāri slīga smaga, saules staru izrobota koku lapotne. Kāda norāde vēstīja: KONTROLPUNKTS 2 JŪDZES. īsas pārrunas, un visi bija vienojušies: ceļojumam pienākušas beigas. Liktenis viņus sagaidīs te.

Kareivji norādīja, kur jābrauc. Līdz komandantstundai vēl bija divas stundas laika, tomēr ielas jau bija klusas; tajās pārvietojās vienīgi armijas transports un dažas policijas mašīnas. Šauras, saulē svelošas ieliņas, noplukušas dzīvojamās mājas, ielu stūri ar sliktu slavu, kur reiz kavējās jaunekļu bariņi… Piepeši parādījās parks kā zaļa oāze pilsētas sirdi.

Bēgļi sekoja norādēm aiz barikādēm; kareivji ar maskām uz sejām māja, lai viņi brauc tālāk. Parkā it kā uz kādu koncertu drūzmējās ļaudis. Teltis, dzīvojamie vagoniņi, cilvēki, kas saritinājušies gulēja zemē blakus saviem koferiem, viss kopā kā paisuma atskalots jūklis. Kad pūlī kļuva par biezu, viņiem nācās atstāt autobusu ielas malā un tālāk iet kājām. Tas bija tik neatgriezeniski pamest autobusu šķita savā ziņā nelojāli, kā nošaut vecu suni, kas vairs nevar paiet. Viņi gāja kopā, vēl nespēdami cits citu atstāt un pazust bezsejas kopumā. Bija izveidojusies gara rinda; gaiss bija tik smags kā piens. Virs galvas tumstošajos kokos sanēja neredzamas kukaiņu armijas.

-    Es to nevaru, ierunājās Mācītājs Dons. Vīrietis bija apstājies, un viņa sejā pēkšņi parādījās šausmas.

Ari Vuds apstājās. Divdesmit jardus tālāk bija vairākas ejas, ko spoži izgaismoja pie mietiem piestiprināti starmeši. Nācējus tur iztaustīja un lika pateikt vārdu. Zinu, kas tev prātā.

-    Nu padomā! Mēs taču nupat atbraucām no tādas pašas vietas.

Pūlis plūda garām. Abi franči aizgāja, neuzmetuši viņiem ne acu,

pasituši padusē savu niecīgo mantību. Visi to juta: kaut kas bija zudis. Viņi pakāpās malā.

-    Domā, mēs atradīsim benzīnu? Džamals jautāja.

-    Es zinu tikai to, ka tur iekšā neiešu, Mācītājs Dons atteica.

Viņi atgriezās pie autobusa. Kāds vīrelis jau mēģināja iedarbināt

aizdedzi. Viņš bija kārns, netīrumiem nomelnējušu seju, un vīreļa acis visu laiku bolījās, it kā viņš būtu kaut ko salietojies. Vuds sagrāba vīreli aiz spranda un nolidināja pa kāpnēm. Vācies! viņš vēl tam uzsauca.

Visi iekāpa autobusā. Denijs pagrieza atslēgu; motors viņiem zem kājām ierēcās. Viņi lēni brauca atpakaļgaitā, un pūlis pašķīrās kā viļņi kuģa priekšā. Gaiss aprija pēdējās gaismas paliekas. Viņi pagriezās platā lokā turpat zālienā un brauca prom.

-    Uz kurieni? Denijs jautāja.

Neviens uz to nevarēja atbildēt. Man šķiet, tam nav nozīmes, Mācītājs Dons sprieda.

Patiešām nebija. Nakti viņi pārlaida Velijfordžas parkā, gulēdami zemē blakus autobusam, tad pagriezās uz dienvidiem, turēdamies nostāk no šosejām. Merilenda, Virdžīnija, Ziemeļkarolīna viņi brauca tikai uz priekšu. Ceļojums bija ieguvis pats savu nozīmi, tas nebija atkarīgs no mērķa. Mērķis bija kustēties, nepārtraukt kustību. Viņi bija kopā, un nekam citam nebija nozīmes. Autobuss šūpojās uz savām gurdajām atsperēm. Pilsētas krita cita pēc citas, gaismas izdzisa. Pasaule izira un paņēma līdzi stāstus. Drīz tās vairs nebūs.

Viņu sauca Eiprila Doneidio. Bērns, kas viņā jau sāka augt, būs zēns, vārdā Bernards. Eiprila viņam dos uzvārdu Doneidio, lai dēlam vārdā būtu mazliet no tēva un mazliet no mātes. Un gadu gaitā viņa bieži runāja ar zēnu par viņa tēvu, par to, kāds viņš bija tik drosmīgs un labs, un mazliet skumīgs, un kā viņš, kaut kopā pavadītais laiks bija tik īss, bija dāvājis viņai pašu vērtīgāko velti drosmi turpināt. "Tāda ir mīlestība," Eiprila puisēnam sacīja, "tā ar mīlestību ir. Ceru, ka reiz tu mīlēsi kādu tāpat, kā es mīlēju viņu."

Bet tas notika vēlāk. Izdzīvotāju autobuss. Kopā viņu bija divpadsmit, un viņi tā varētu braukt mūžīgi. Savā ziņā tā ari bija. Zaļie vasaras lauki, pamestās, laikā sastingušās pilsētas, ēnainie mežu biezokņi, nebeidzamā autobusa ripošana. Viņi bija kā vīzija, viņi bija ieslīdējuši mūžībā kaut kur aiz laika robežām. Tepat un tomēr ne, viņi bija neredzami, bet jaušami kā zvaigznes dienas debesīs.

III LAUKS

ziemeļu zemkopības komplekss, oranža

zona. Ārpus mūra, kervile, teksasa

Jo tas, kas šodien izlies asinis ar mani, būs brālis mans.

'Henrijs v' Šekspīrs

* * * MUDINĀJUMS * * *

.HJS IEEJAT ORANŽAJĀ ZONĀ.

SKATIETIES PULKSTENĪ. IEGAUMĒJIET, KIJU ATRODAS TUVĀKĀ NOCIETINĀTĀ SLĒPTUVE.

NEEJIET NEPĀRKAU1HTĀS TERITORIJĀS.

JA NOKAVĒJAT PĒDĒJO TRANSPORTU, NEGAIDIET, KA JŪS GLĀ1IS. MEKLĒJIET PATVĒRUMU UZ VIETAS.

PAKĻAUJIETIES VISĀM VIETĒJO VARAS IESTĀŽU PAVĒLĒM.

NOTEIKUMU PĀRKĀPĒJIEM NAUDAS UN/VAI CIETUMSODS SASKAŅĀ AR l'EKSASAS MODIFICĒTĀ KARA LIKUMU KODEKSA 12. DAĻAS 694. PANTU.

JA ŠAUBĀTIES, BĒDZIET.

23

Tā bija Di Vorhīza, kas pateica, ka gribot ņemt līdzi bērnus.

Viņa gan nebija vienigā. Kā drīz uzzināja viņas vīrs Kērtiss, visas sievietes šoreiz bija uz vienu roku. Dī māsīca Sallija un Meisa Frānsisa, un Šēra Vitersa, un Sese Kolija, un Ali Doda, un pat Metija Raita mūždien nervozā, pļāpīgā Metija Raita visas sacīja vīriem vienu un to pašu. Tas bija visīstākais uzbrukums no slēpņa sievietes uzklupa vīriem no kreisās un labās puses ar tādu sievu uzstājību, ka tie nevarēja atteikt. Dažas stundiņas saulē, viņas runāja, guļot gultā, mazgājot traukus vai pošot mazos uz skolu. Kas tur liels? Paņemsim šoreiz līdzi bērnus.

Un nav jau arī tā, ka meitenes nekad nebūtu ņemtas līdzi aiz mūra, DI Kērtisam atgādināja kādā klusā divatnes brīdī virtuvē, kad meitas jau bija aizgājušas gulēt. Bija taču tā reize, viņa atminējās (kad tad tas notika?), kad viņi devās uz Grinfīldu svinēt Nītijas dzimšanas dienu. Mazā Siri toreiz bija pavisam sīka, Nītija vēl visur vazāja līdzi nosmulēto sedziņu. Rimtās stundas zem pārgāznes un taureņi vai viņš vēl atceras? Taureņi it kā peldēja neredzamā gaisa upē, košie spārni grima un plīvoja, lai atkal paceltos augšup, un tad viens taurenis visus pārsteidza, nosēzdamies Nītijai uz deguna. Dī jautāja: "Vai tad tu tādā brīdī nesajuti Dieva klātbūtni?" Kāda brīnišķa brīvība mazās meitenes smējās un smējās, nekādu brīdinājuma sirēnu stundu, tās gaudos vien tālā laikā nākotnē, un zilās debesis virs viņu galvām kā paradīze viņi visi četri kopā bija aiz mūra. Zaļā zona gan ir, viņa taču neapgalvo, ka tādas nebūtu, bet no turienes var redzēt aizsargmūri un sargtorņus, un sargus, un žogu ar dzeloņstieples cilpām… un kas vispār to izlemj? Kas izlemj, kur beidzas viena zona un sākas nākamā? Ar ko tad atšķiras došanās uz Ziemeļu kompleksu kas tad tur ir bīstamāks? Būs Krāks un Tiftijs (viņa vārds paspruka, iekams Di paguva iekost mēlē, bet ko nu?). Ja kaut kas atgadīsies, ir taču nocietinātās slēptuves, bet kāpēc lai kaut kas atgaditos? Vasaras dienas vidū? Slazdi jau mēnešiem ilgi bija tukšā, tuvumā nebija pat guļavu. Tā jau visi saka. Dažas stundiņas saulē, prom no pilsētas pelēcības un netīrumiem. Vasaras pikniks laukā. Neko vairāk viņa neprasa.

Vai viņš to izdarīs, tikai šo vienu lietu? Meiteņu dēļ? Bet lai iet, viņa runās skaidru valodu. Vai viņš to izdarīs viņas savas mīlošās sievas dēļ?

Un tā pēc divām dienām kādā tveicīgā jūlija rītā, kad gaisa temperatūra jau bija pāri astoņdesmit grādiem un paaugstināsies līdz visiem simts, Kērtiss Vorhlzs, trīsdesmit divus gadus vecs Ziemeļu zemkopības kompleksa priekšstrādnieks, ar tēva veco 38. kalibra šaujamo (ar trim zalvēm pārējās trīs bija izšāvis tēvs) aiz jostas kratījās braucamajā, kas bija pilns ar ģimenēm; tajā bija ari bērni. Nītija un Siri, un viņu brālēns Kārsons; puikam nupat bija apritējuši divpadsmit gadi, bet viņš bija tik sīks, ka kājas karājās trīs collas virs grīdas; dvīņi Babs un Danks Vitersi; Frānsisu meitenes Rēna un Džūlza sēdēja aizmugurē, lai nebūtu jāpievērš uzmanība zēniem; mazā Dženija Epgara brauca lielā brāļa Gunnara klēpī; Dīns un Amēlija Raiti gana lieli, lai izliktos garlaikoti; Mērija Doda un viņas mazais brālītis Sačs, un mazais Luiss Kaulijs vēl zīdaiņa groziņā. Rīsa Koumo, Dešs Martiness un Sindija Sjū Bodīna. Kopā septiņpadsmit koncentrēts pulks bērnišķa karstuma un trokšņa, kas Vorhīza ausīs skanēja kā bišu stropa sanoņa. Stādīšanas laikā un, protams, ari ražas novākšanas laikā, kad darbs atradās ikvienam roku pārim, sievas parasti pievienojās vīriem, bet tāds izbrauciens kā šodien bija kaut kas jauns. Kērtiss Vorhīzs to sajuta tajā pašā brīdī, kad autobuss izbrauca pa vārtiem, vecajam dīzeļa motoram krekšķot un kāsējot un šasijai gurdi šūpojoties zem viņiem. Vienmuļš darbs karstumā piepeši bija kļuvis par notikumu; dienai piemita cerību pilna aura, it kā te varētu dzimt tradīcija. Kā viņiem agrāk nebija ienācis prātā, ka, paņemot līdzi bērnus, diena kļūs īpaša?

Garām dambim un degvielas noliktavai, un žogam, kur sargi pamāja, lai viņi brauc tālāk, un tad lejā, lejā ielejā, zeltainā jūlija rīta mirdzumā. Sievietes bija sasēdušas aizmugurē ar piknika groziem un citām vajadzīgām mantām un tenkoja, un smējās savā pulciņā. Bērni pēc neauglīgiem mēģinājumiem organizēt pacilājošu kori Teksasas himnas dziedāšanai vienīgās dziesmas, ko visi prata (Teksasa, mūsu Teksasa! Lai dzīvo varenais štats! Teksasa, mūsu Teksasa! Tik brīnišķa, tik diža!) bija sadalījušies vairākās karojošās nometnēs, kur vecākās meitenes sačukstējās un ķiķināja, un izsmalcināti ignorēja zēnus; zēni izsmalcināti izlikās, ka viņiem tas ir vienalga, un mazākie lēkāja pa sēdekļiem un šaudījās pa eju, uzbrukdami cits citam. Vīrieši priekšā, kā parasti, sēdēja, atturīgi klusēdami, un sazinājās tikai ar greizu skatienu vai paceltu uzaci: Kur mēs esam iekūlušies? Viņi bija laukstrādnieki, roku muskuļi bija uztūkuši no darba; mati visiem bija īsi apgriezti, zem nagiem krājās netīrumu pusmēneši, bārdas nebija. Vorhizs izvilka no kabatas pulksteni un pārbaudīja laiku 7.05. Vienpadsmit stundas līdz sirēnai, divpadsmit līdz pēdējam transportam, trīspadsmit līdz tumsai. Skatieties pulkstenī. Iegaumējiet, kur atrodas tuvākā nocietinātā slēptuve. Ja šaubāties, bēdziet! Vārdi bija ieēdušies viņa apziņā tik stipri kā bērnu dienu pantiņš vai klostera māsu lūgsna. Vorhīzs pagriezās sēdeklī un notvēra sievas skatienu. Viņa turēja klēpī Siri; meita bija piespiedusi degunu pie stikla, vērojot garām slīdošo pasauli. Dī viņam gurdi uzsmaidīja, kā sakot: Paldies. Siri sāka lēkāt, priekā locīdama celīšus. Mazā ar tuklu pirkstiņu rādīja ārā pa logu un līksmi spiedza. Paldies par šo.

Un ātrāk, nekā cerēts, viņi jau bija klāt. Caur autobusa logiem kļuva redzami Ziemeļu zemkopības kompleksa lauki, milzīgs atsevišķu lauciņu apgabals, kas klājās viņiem priekšā kā raibum raibs deķis, kukurūza un kvieši, kokvilna un pupas, risi un mieži, un auzas. Piecpadsmit tūkstoši akru, ko saturēja kopā putekļainu ceļu tīkls un malās aizvējam sastādītās papeles un ozoli. Sargtorņi un sūkņu stacijas ar ūdens rezervuāriem un cauruļu ligzdām un vienādos attālumos izvietotas nocietinātas slēptuves, kuru atrašanās vietu apzīmēja lieli, oranži karogi, kas tagad šļaugani nokarājās bezvējā. Vorhīzs slēptuvju atrašanās vietas zinātu nakts vidū, bet, kad kukurūza bija paaugusies, bez karogiem tās tik lēti nevarēja atrast.

Viņš piecēlās un pagājās uz priekšu, kur šoferim aiz muguras stāvēja Dī brālis Neitans visi viņu saukāja par Kraķu. Vorhīzs bija priekšstrādnieks, bet patiesībā vadītājs bija Krāks, Iekšējās drošības vecākais virsnieks.

Rādās, ka būsim izraudzījušies labu dienu, Vorhīzs ieteicās.

Krāks paraustīja plecus, bet neko neatbildēja. Viņš, tāpat kā laukstrādnieki, bija saģērbies tādās drēbēs, kādas nu viņam bija, salāpītos džinsos un pie apkaklītes un aprocēm nospurušā haki krāsas kreklā. Virs tā bija koši oranža plastmasas veste, kam uz muguras bija uzraksts TEKSASAS TRANSPORTA DEPARTAMENTS. Pie krūtīm viņš turēja piespiestu savu 30. kalibra garstobra šauteni ar snaiperu periskopu. Pie augšstilba Krakam bija piestiprināts atjaunots 45. kalibra revolveris. Šautene bija pavisam parasta, bet revolveris bija kas īpašs vecs bruņoto spēku vai varbūt policijas ierocis ar eļļaini melnu spīdumu un pulēta koka spalu. Krāks tam pat bija devis vārdu revolveri dēvēja par Ebigailu. Lai dabūtu tādu ieroci, bija jāizmanto pazīšanās, un Vorhīzam nebija necik daudz jāpiepūlas, lai izdomātu, kas tā par pazīšanos. Tas, ka Tiftijs tirgojas, bija zināms gandrīz katram. Vorhīza niecīgā 38. kalibra pistole ar trim zalvēm salīdzinājumā šķita pavāja, bet tādu ieroci kā Krakam viņš nemūžam nevarētu atļauties.

-    Tu jau vienmēr vari sacīt, ka to izdomāja DI, Krāks noteica.

-    Tātad tu domā, ka tas nav gudri darīts.

Svainis apspieda smiekliņu. Tieši šādos brīžos viņa līdzība ar māsu bija vissatriecošākā, kaut gan te bija runa tikai par nojausmu, nevis īstu fizisku līdzību, un to varētu pamanīt vienīgi Vorhīzs. Vairums ļaužu patiesībā parasti teica, ka abi izskatās ļoti atšķirīgi.

-    Manas domas nav svarīgas. To tu zini tikpat labi, cik es. Ja Dī kaut ko izdomā, vari uzreiz pakārt pautus uz nagliņas un padoties.

Autobuss palēcās tā, ka trieciens izgāja tieši caur kauliem; Vorhīzs tik tikko noturējās kājās. Bērni aiz muguras priekā spiedza.

-    Ei, Dera, Krāks ieminējās, varbūt vari kādu bedri arī apbraukt?

Vecā sieva pie stūres tikai kaut ko nopurpināja. Mācīt Deru, kas darāms

ar viņas autobusu, bija tas pats, kas atklāti pieteikt viņai karu. Visas transportlīdzekļu vadītājas bija pavecākas sievietes, parasti atraitnes; tie nebija nekādi noteikumi tā vienkārši bija. Deras seja bija sastingusi mūžīgi drūmā izteiksmē, un sievas ķildīgā iedaba bija leģendāra viņa necieta blēņas vairāk nekā jebkura cita sieviete, kas jebkad minuši zemes virsu. Laiku viņa uzmanīja kaklā iekārtā pulkstenī, un, ja kāds kaut par minūti nokavētu pēdējo transportu, Dera šo kādu atstātu rijam putekļus aiz autobusa. Ne vienam vien laukstrādniekam bija nācies visu nakti trīcēt bailēs kādā nocietinātā slēptuvē un skaitīt minūtes līdz rītausmai.

-Jēzus Marija, pilns autobuss knēveļu? Tādā jezgā tak knapi var padomāt. Dera pameta skatienu uz izliekto spoguli virs vējstikla. Rimstieties, negantnieki! Dankan Viters, tūlīt pat kāp nost no sēdekļa! Un nedomā, ka es tevi neredzu, Džūlza Frānsisa! Tieši tā, viņa ledainu aci brīdināja, es runāju ar tevi, jaunā dāma. Vari tūlīt pat aizvākt no ģīmja to smīniņu.

Visi piepeši apklusa pat sievas. Bet, kad Deras skatiens atgriezās pie ceļa, Vorhīzs apjauta, ka dusmas bijušas neīstas vecā tik tikko valdīja smieklus.

Krāks ar lielo plaukstu uzsita Vorhīzam pa plecu. Atslābsti, Vor. Ļauj visiem šodien izpriecāties.

-    Vai es teicu, ka uztraucos?

Kraķa seja kļuva nopietna. Paklau, es zinu, ka tev labāk patiktu, ja Tiftijs nebrauktu līdzi. Ja? Es saprotu. Bet viņš ir mūsu labākais šāvējs. Saki, ko gribi, bet viņš var nošaut guļavu no trīssimt jardu attāluma.

Vorhīzs pat nebija pamanījis, ka domā par Tiftiju. Bet nu, kad Krāks par to bija ieminējies, viņš sāka prātot, ka varbūt tā arī ir.

-    Tu tātad domā, ka mums viņu vajadzēs.

Uzrunātais paraustīja plecus. Tādā vasaras dienā kā šī nekādu problēmu nebūs. Es tikai esmu piesardzīgs. Zini, tās ir arī manas meitenes. Viņš pasmaidīja, izkliedējot drūmo noskaņojumu. Tikai lai Dī to nepataisa par ieradumu. Man vajadzēja runāt ar cilvēkiem piecdesmit, kas man bija parādā pakalpojumu, lai sastiķētu šo pasākumu; vari viņai pateikt, ka es tā sacīju.

Autobuss ieripoja piestātnē. No kukurūzas iznira pēdējie meklētāji, ģērbušies biezi polsterētos tērpos, cimdos un ķiverēs ar sejas restēm. Nācēji bija apkārušies ar daždažādiem ieročiem: bisēm, šautenēm, pistolēm, dažiem bija pat mačetes. Krāks lika bērniem palikt uz vietas; viņi varēs izkāpt vien tad, kad tiks dota atļauja. Kamēr pieaugušie sāka izkrāmēt mantas, Tiftijs nokāpa no platformas uz autobusa jumta un aizmugurē satikās ar Kraķu, lai apspriestos ar meklēšanas grupas atbildīgo virsnieku, vīru, vārdā Dilons. Diloņa komanda, astoņi vīrieši un četras sievietes, bija aizgājuši pasmelt ūdeni no rezervuāra pie sūkņu stacijas.

Krāks pienāca pie Vorhīza un pārējiem vīriem. Saule jau svilināja rīta miklums bija izgaisis.

-    Tīrs kā izslaucīts arī kokos. Viņš piemiedza Vorhīzam ar aci. Par to Dī būs jāmaksā papildus.

Vēl ātrāk nekā Krāks beidza runāt, bērni autobusā bija kājās un sāka lēkt laukā, atbrīvojot vietu meklētājiem, kuri atgriezīsies pilsētā. Lūkojoties, kā mazie izklīst, priecīgā satraukumā starojošām sejām un augumiņiem, Vorhīzs mirkli it kā sastinga, aizmirsies atmiņu vilnī. Daudziem, īpaši jaunākajiem, šodien bija pirmā reize aiz mūra. To viņš jau zināja. Tomēr šo visu redzēt bija kaut kas cits. Vai bērniem šķiet, ka gaiss ir citāds, ka sejā spīd citāda saule, ka atšķiras zeme zem kājām? Vai viņam pašam viss šķita citādi, kad viņš pirms daudziem gadiem pirmo reizi izkāpa no transporta? Protams, tā bija nokļūt aiz mūra nozīmēja atklāt bezgalīgu pasauli pasauli, kuras eksistenci tu apzinājies, taču nebiji ticējis, ka pats pie tās piederi. Vorhīzs atminējās, kā sajuta gaisīgu, fizisku prieku un vienlaikus bailes kā sapnī, kurā viņš ir apveltīts ar spēju lidot, bet nevar nolaisties zemē.

Pie sargtorņa Forts un Čess dzina zemē mietus, lai uzbūvētu saules aizsargu; sievietes tikmēr izvietoja galdus un krēslus, un pārtikas grozus. Ali Doda ar salmu platmales apēnotu seju jau mēģināja ierosināt bērniem spēlēt kafejnīcās ar līdzpaņemto ēdienu. Viss bija tieši tā, kā Dī bija paredzējusi, kad ieminējās par bērnu ņemšanu līdzi.

-    Tas ir ko vērts, vai ne?

Vorhīzam blakus nostājās brālēns Tajs, pie krūtīm piespiedis piknika grozu. Viņš bija vairāk nekā sešas pēdas garš, ar šauru, sērīgu seju; Vorhīzam viņš allaž atgādināja īpaši skumīga paskata suni. Dera aiz muguras trīsreiz uztaurēja; autobuss aizbrauca, izdvešot eļļainu dūmu mākoni.

-    Vai esmu tev stāstījis par savu pirmo reizi laukā?

-    Liekas, neesi.

-    Tici man, Tajs pašūpoja galvu tā, ka Vorhīzam kļuva skaidrs: brālēns neko tuvāk nepaskaidros. Tas ir varens stāsts.

Kad viss bija izkravāts, Krāks sasauca bērnus zem nojumes, lai vēlreiz pārrunātu visiem jau zināmos noteikumus. Vispirms, Krāks iesāka, katram nepieciešams pārinieks. Pārinieks var būt jebkurš brālis vai māsa, vai kāds draugs -, bet tādam ir jābūt, un pārim visu laiku jāturas kopā. Tas ir vissvarīgāk. Klajums pie sargtorņa ir drošs, te viņi var iet, kur vēlas, taču nekādā gadījumā nedrīkst brist kukurūzā. Nav atļauts iet arī uz koku puduri dienvidu pusē.

-    Tā, vai redzat tos karogus? Krāks jautāja, pamādams uz lauku. Tos oranžos, kas karājas uz leju? Kas man var pateikt, kas tie tādi ir?

Pacēlās pusducis roku. Krāks pārlaida skatienu bērniem, un acis apstājās pie Deša Martinesa. Puika bija septiņus gadus vecs, kaulains, ar tumšu matu ērkuli; sajūtot Kraķa skatienu, viņš sastinga. Zēns sēdēja starp Mēriju Dodu un Risu Kuomo, abas meitenes spieda plaukstas pie mutes, lai nesmietos. Tur ir nocietinātās slēptuves? zēns nedroši minēja. Pareizi, Krāks piekrītoši pamāja. Tur ir nocietinātās slēptuves. Un tagad sakiet, viņš turpināja, uzrunādams visus kopā, ja atskan sirēna, kas jums jādara?

-   Jābēg! kāds atsaucās, un citi piebalsoja: Jābēg!

-    Uz kurieni? Krāks noprasīja.

Šoreiz atsaucās balsu koris: Jābēg uz nocietinātajām slēptuvēm!

Kraķa seja atslāba smaidā. Labi. Tagad ejiet papriecājieties.

Bērni aiztecēja, izņemot pusaudžus, kas vēl bridi pakavējās pie nojumes, mēģinot nošķirties no jaunākajiem. Bet Vorhlzs zināja, ka pat viņi izies saulē. Parādījās spēļu kārtis un adīkļi; necik ilgi, un visas sievietes jau darbojās, no pavēņa pieskatīdamas bērnus un karstumā apvēdinādamas sejas. Vorhlzs sasauca vīrus, lai izdalītu sāls tabletes, strādājot tādā svelmē, varēja bīstami atūdeņoties, pat pastāvīgi dzerot. Visi pie sūkņa piepildīja pudeles. Nebija nekādas vajadzības paskaidrot, kā darbs jādara. Ziedkopu izkniebšana bija vienkāršs, tomēr nogurdinošs pienākums, ko visi bija veikuši jau daudzkārt. Kukurūza bija sastādīta pamīšus trīs vagas no vienas šķirnes, ceturtā no otras. Ceturtajai rindai vajadzēja izkniebt ziedkopas, lai nepieļautu pašapputi. Tādējādi ražas laikā radīsies jauns šķirņu krustojums, kas būs izturīgāks un ko nākamajā gadā izmantos sēklai. Kad Vorhiza tēvs viņam pirms daudziem gadiem skaidroja, kā tas notiek, jauneklim viss process šķita intriģējošs un pat attāli erotisks. Viņi galu galā piedalījās vairošanās norisē, pat ja runa bija tikai par kukurūzu. Bet šo priekšstatu ātri vien iznīdēja darba nepatīkamā fiziskā puse: nogurdinošās stundas saulē, nerimtīgais putekšņu lietus uz rokām un sejas, ap galvu spurdzošie kukaiņi, kas tā vien meklēja izdevību ielīst ausīs, degunā un mutē. Vorhīza pirmajā nedēļā uz lauka kāds virs sabruka no karstuma dūriena. Vorhīzs neatminējās, kas viņš tāds bija un kas ar viņu notika pēc tam vīrieti aizsūtīja prom ar nākamo transportu un pārējie atgriezās pie darba. Pilnīgi iespējams, ka viņš nomira.

Biezi audekla cimdi, platmaļu cepures un krekli ar garām, līdz delmiem aizpogātām piedurknēm kamēr viri saposās uz iešanu, viņi jau stipri svīda. Vorhizs pameta skatienu augšā uz sargtorni, kur Tiftijs bija ieņēmis vietu un ar periskopu pētīja kokus tālumā. Krakam bija taisnība: Tiftijs bija īstais, kam stāvēt tur augšā. Lai nu ar Tiftiju Lamontu būtu kā būdams, bet viņa spēja trāpīt mērķī bija neapstrīdama. Tomēr Vorhīzs pat vēl pēc tik daudziem gadiem, kaut vai izdzirdot šī vira vārdu, juta no jauna mostamies dusmas. Laika ritums šīs jūtas tikai pastiprināja ik aizgājušais gads bija vēl viens Boza nenodzīvotā mūža gads. Kāpēc Tiftijs drīkstēja pieaugt, ja to nedrīkstēja Bozs? Dažbrīd Vorhīzs saprata, ka tā domāt ir iracionāli Tiftijs tajā liktenīgajā nakti varbūt arī bija situācijas ierosinātājs, bet jebkurš no viņiem varēja atteikties, un Bozs tagad būtu dzīvs. Tomēr, lai ko arī teiktu Dī vai Krāks, vai pats Tiftijs, kurš vēl tagad, ar šauteni pētot kokus, bez vārdiem solīja sargāt Vorhīza bērnus, Vorhīzu nekas nespēja pārliecināt, ka ne jau vienīgi Tiftijs ir vainīgs. Galu galā viņš bija spiests akceptēt savas izjūtas kā rakstura vājumu un paturēt tās pie sevis.

Vorhīzs sadalīja strādniekus trīs grupās; katra bija atbildīga par četrām vagām. Tad viņi devās uz nojumi atvadīties. Laukā bija sākusies bumbas spēle. Sargtorņa otrā pusē šķindēja pakavi. DI, Sallija un Lūsija Martinesa atpūtās ēnā, spēlējot kārtis. Viņu partijas bija vērienīgas dažreiz tās ilga vairākas dienas.

-    Izskatās, ka esam gatavi doties.

Dī nolika kārtis un pagrieza seju pret vīru. Panāc šurp.

Viņš novilka cepuri un pieliecās, lai saņemtu sievas skūpstu.

-    Dieniņ tētīt, tu jau tagad od. Viņa smiedamās sarauca degunu. Baidos, ka tā šodien būs pēdējā buča. Tad Dī vēl piebilda: Vai man teikt, lai piesargies?

Parastās frāzes. Ja tu tā vēlies.

-    Nu tad piesargies!

Nīta un Siri bija ieklīdušas teltī. Meitenēm matos un adītajos džemperos bija saķērušies zāles stiebri. Kā kucēnu vilnā pēc vārtīšanās dubļos.

-    Apkampiet tēti, meitenes!

Vorhīzs pietupās un apņēma abas meitas siltā apskāvienā. Esiet labas meitenes, sarunāts? Uz pusdienām būšu atpakaļ.

-    Mēs esam viena otras pāriniece, Siri paziņoja.

Vorhīzs notrausa zāli no meitu sviedros piemirkušajiem matiem. Dažreiz, uz viņām tikai paskatoties vien, viņš izjuta tādu mīlestību, ka acīs sariesās īstas asaras. Protams, esat. Tikai atcerieties, ko sacīja tēvocis Krāks. Esiet tādā vietā, kur mamma jūs var redzēt.

-    Kārsons saka, ka laukā esot briesmoņi, Siri uztraucās. Briesmoņi, kas dzer asinis.

Vorhīzs pameta skatienu uz DI; sieva paraustīja plecus. Ne pirmo reizi uzpeldēja šis temats.

-    Viņam nav taisnība, Vorhīzs meitām sacīja. Viņš grib jūs nobiedēt un joko.

-    Kāpēc tad mēs nedrīkstam iet laukā?

-   Jo tādi ir noteikumi.

-    Vai tu nemānies?

Viņš visiem spēkiem pūlējās nesmaidīt. Vorhīzs un DI bija vienojušies neko skaidri neteikt par šo jautājumu, cik vien ilgi būs iespējams, tomēr viņi saprata, ka nevarēs meitenes turēt neziņā mūžīgi.

-    Nemānos.

Vorhīzs vēlreiz apskāva meitas, vispirms katru atsevišķi un tad abas kopā, un devās pie savas grupas lauka malā. Sešas pēdas augsta, zaļa siena kukurūzas vagas tiecās uz koku pusi kā gari gaiteņi. Saule bija pacēlusies pāri neredzamai robežai un tuvojās pusdienlaikam. Neviens nesarunājās. Vorhīzs vēl pēdējo reizi pārbaudīja pulksteni. Skatieties pulkstenī. Iegaumējiet, kur atrodas tuvākā nocietinātā paslēptuve. Ja šaubāties, bēdzietI

-    Nu labi, viņš sacīja, uzvilkdams cimdus. Padarīsim to darbiņu.

Un viņi visi kopā iegāja laukā.

Zināmā mērā par to, kas viņi bija šodien, viņi visi bija kļuvuši vienas vienīgas nakts dēļ tā bija viņu bērnības pēdējā nakts. Krāks, Vorhīzs, Bozs un DI viņi visi skraidīja apkārt vienā barā. Bērnu ikdienas gaitas ierobežoja vien pilsētas mūri un vērīgi skatieni tos raidīja ordeņa māsas, kas vadīja skolu, un virsnieki, kas vadīja visu pārējo. Toreiz klīda baumas, tenkas, mijkrēslī pārmīti nostāsti. Četrotne netīrām sejām un rokām mājupceļā no skolas kavējās ieliņā aiz mājas. Kas ir pasaule? Kur ir pasaule, un kad viņi to ieraudzīs? Kurp dodas tēvi un dažreiz ari mātes, no kurienes vecāki atgriežas, ozdami pēc darba un pienākuma, un noslēpumainām raizēm? No āra jā, bet kas tur ir citādi nekā pilsētā? Kāda tur ir sajūta, kāda garša, kā viss skan? Kāpēc laiku pa laikam kāda māte vai tēvs aizgāja un nekad vairs neatgriezās, it kā neredzamajai valstībai aiz sienas piemistu spēja tos vienkārši aprit? Guļavas, drakulas, vampīri, lēcēji viņi zināja radījumu vārdus, bet neizjūta šo vārdu patieso svaru. Bija drakulas tie bija visļaunākie, tos sauca ari par lēcējiem vai vampīriem (tā runāja tikai veci ļaudis). Un vēl bija guļavas līdzīgi drakulām, tomēr atšķirīgi. Jā, viņi bija bīstami, bet ne tik ļoti, drīzāk tādi kaitinoši traucēkļi kaut kas līdzīgs skorpioniem vai čūskām. Daži bilda, ka guļavas esot tādi vampīri, kas pārāk ilgi dzīvojuši, bet citi apgalvoja, ka tie vispār esot gluži citādi radījumi. Ka tie vispār nekad neesot bijuši cilvēki.

Un tas arī bija interesanti. Ja jau vīrusainie kādreiz bija bijuši tādi paši cilvēki kā viņi, kā tad tie kļuva par to, kas bija tagad?

Bet vislieliskākais no visiem stāstiem bija stāsts par dižo Nailzu Kofī pulkvedi Kofī, Ekspedīciju pulka dibinātāju, bezbailīgu vīru, kas bija šķērsojis pasauli, lai cīnītos un mirtu. Kofī izcelsme bija miglā tīta visu informāciju par viņu apvija mīti. Pulkvedis esot kādas ģimenes trešais bērns, ko uzaudzinājušas klostera māsas. Nailzs Kofī bija 38. gada Lieldienu uzbrukumā bāreņos palicis zēns, kas pieredzējis paša vecāku nāvi. Klaidonis, kas kādu dienu uzradies pie vārtiem, zēns karotājs, ģērbies zvērādās un ar nocirstu vīrusainā galvu uz mieta. Nailzs Kofī pats savām rokām esot nogalinājis simtiem, tūkstošiem, desmitiem tūkstošu vīrusaino. Uzveikto daudzums arvien pieauga. Pulkvedis nekad nesperot kāju pilsētā viņš esot iejucis starp pārējiem un, lai slēptu savu identitāti, ģērbies kā vienkāršs cilvēks, kā laukstrādnieks. Viņa vispār neesot. Runāja, ka Nailza Kofī vīri nododot zvērestu, ar asinīm apstiprinātu zvērestu nevis Dievam, bet gan cits citam, un ka viņi noskujot galvas par zīmi šim solījumam solījumam mirt. Viņi dodoties tālu prom no sienām, un ne tikai pa Teksasu. Uz Oklahomsitiju. Uz Vičitu Kanzasā. Uz Rozvelu Ņūmeksikā. Bozs sev pie sienas virs gultas bija piestiprinājis vecu Amerikas Savienoto Valstu karti, kur izbalojuši gabaliņi piekļāvās cits pie cita kā mozaīka. Katru jaunu vietu viņš apzīmēja ar vienu mātes kniepadatu un savienoja adatas ar diegu, lai iezīmētu Kofī ceļu. Skolā bērni jautāja māsai Pegai (viņas brālis strādāja uz Naftas ceļa): ko viņa ir dzirdējusi, ko viņa zina? Vai tiesa, ka Ekspedīciju pulks esot atradis vēl citus izdzīvotājus, veselas pilsētas un pilsētiņas ar cilvēkiem? Māsa neko neatbildēja, taču, kad kāds izrunāja pulkveža vārdu, sievietes acis atplaiksnīja cerību gaisma. Tas bija Kofi lai ari no kurienes viņš būtu un lai kā viņam tas viss izdotos, viņš deva iemeslu cerēt.

Pienāca laiks tas bija jau pēc daudziem gadiem, ilgi pēc Boza aiziešanas un mātes nāves -, kad Vorhīzs sāka prātot: kāpēc viņi ar brāli par to visu nekad nerunāja ar vecākiem? Tas būtu bijis tikai dabiski. Tomēr, pārrakņājot atmiņas, viņš neatminējās nevienu tādu reizi, tāpat ari neatcerējās, ka māte vai tēvs būtu bilduši kaut vārdu par Boza karti. Kāpēc tā? Un kas notika ar pašu karti? Vorhlza atmiņās tā vienu dienu vēl bija pie sienas, bet jau nākamajā pazudusi. It kā stāsti par Kofi un Ekspedīciju pulku piederētu pie kādas slepenas pasaules zēna gadu pasaules, kas aizgāja uz visiem laikiem. Šie jautājumi Vorhizu vairākas nedēļas tik ļoti nodarbināja, ka kādu ritu brokastis viņš beidzot saņēma dūšu un pajautāja tēvam; tēvs smējās. Tu joko? Tads Vorhīzs vēl nebija vecs, bet tāds izskatījās puse matu un zobu jau bija izkrituši, ādu pastāvīgi klāja skāņi sviedri, rokas gulēja uz galda kā kaulainas ligzdas. Tu nopietni? Klau, ar tevi vēl nebija tik traki, bet Bozs viņš tak ne par ko citu vispār nerunāja. Caurām dienām tikai Kofi, Kofi, Kofi. Vai tad tu neatceries? Tēva acis aizmiglojās piepešās skumjās. Tā stulbā karte. Es, godīgi sakot, nevarēju saņemties to noplēst, bet mani pārsteidza, ka tu to izdarīji. Vēl nekad nebiju redzējis tevi tik ļoti raudam. Nospriedu tu esi sapratis, ka tas viss ir muļķības. Kofi un visi pārējie. Tas beigsies ar tukšu neko.

Bet tas nebija nekas; tas nekad nebija bijis un nevarēja būt nekas. Kā gan tas varēja būt nekas, ja viņi tik ļoti bija mīlējuši Bozu?

Protams, tas bija Tiftijs melis Tiftijs, pasaciņu melsējs Tiftijs. Tas pats Tiftijs, kam tik izmisīgi gribējās būt kādam vajadzīgam, ka viņš būtu gatavs sastāstīt jebko, kas iegalvoja, ka pats savām acīm esot Kofi redzējis. Tiftij, viņi pasmējās, tu pļāpā niekus. Tiftij, tu neesi redzējis nedz Kofi, nedz kādu citu. Tomēr ar visu zobošanos ideja jau laida saknes tam puikam no sākta gala bija piemitusi spēja likt noticēt kam vienam, kaut tu zināji, ka patiess ir gluži kas cits. Tiftijs bija tik viltīgi ienācis viņu lokā, ka neviens nevarētu pateikt, kā tieši tas bija noticis. Nekāda Tiftija nebija, bet jau nākamajā brīdī viņš bija. Tā diena sākās kā jebkura cita kapela, skola un bezgalīgi lēnā pulksteņa gaita līdz trijiem. Zvans un pēkšņa atbrīvošana, trim simtiem bērnu plūstot prom pa gaiteņiem un lejā pa kāpnēm, laukā pēcpusdienā. Mājupceļš, pulkam kļūstot arvien retākam, kad klasesbiedriem bija jānogriežas, līdz beidzot palika tikai viņi četri.

Kaut gan ne gluži. Ieejot veciem iepirkumu ratiņiem, izmirkušiem matračiem un salauztiem krēsliem stāvgrūdām pilnajā ieliņā (visi vienmēr te meta atkritumus, lai ko arī teiktu pārvaldnieks), bērni apjauta, ka viņiem seko. Kāds puika, tik tievs kā maikste, kārnu seju un gaiši rudiem matiem, kas izskatījās tā, it kā no liela augstuma būtu viņam uzkrituši uz galvas. Bija janvāris, gaiss bija mikls un nemīlīgs, taču zēnam mugurā nebija mēteļa, tikai džemperis un džinsi un kājās bija plastmasas sandales. Sabāzis rokas kabatās, viņš sekoja četrotnei tādā attālumā, lai ierosinātu ziņkāri, tomēr neliktos uzbāzīgs. Attālums kā pārbaude, it kā viņš sacītu: varbūt es esmu interesants. Varbūt jūs man dosiet iespēju.

-    Kā jums šķiet, ko viņš grib? Krāks iejautājās.

Bērni bija nonākuši ieliņas galā, kur no koka gabaliem bija uzslējuši būdiņu. Par grīdu kalpoja appelējis atsperu matracis, atsperes šur tur līda ārā. Zēns bija apstājies trīsdesmit pēdas tālāk un švīkāja kājas. Viņa pozā bija kaut kas tāds, ka visi locekļi šķita vien attāli saistīti it kā viņš būtu salikts no četriem dažādiem puikām.

-    Tu mums seko? Krāks uzsauca.

Uzrunātais neatbildēja. Viņš skatījās lejup un prom kā suns, kas vairās ielūkoties acis. Viņi ieraudzīja nospiedumu svešā puikas sejas kreisajā pusē.

-    Tu kurls esi, vai? Es tev uzdevu jautājumu.

-    Es jums nesekoju.

Krāks pagriezās pret pārējiem. Viņš bija gadu vecāks un bariņa neoficiālais vadonis. Vai kāds to sīko pazīst?

Neviens puiku nepazina. Krāks atkal uz viņu paskatījās. Tu. Kā tevi sauc?

-    Tiftijs.

-    Tiftijs? Kas tad tas par vārdu!

Zēns pētīja sandaļu purngalus. Vārds kā vārds.

-    Vai māte tevi tā sauc? Krāks jautāja.

-    Man nav mātes.

-    Viņa ir mirusi vai tevi pameta?

Puika kaut ko knibinājās kabatā. Laikam jau abējādi. Ja tu tā jautā. Viņš samiegtām acīm palūkojās uz četrotni. Vai jūs esat kaut kādā klubā?

-    Kāpēc tu tā domā?

Zēns paraustīja kaulainos plecus. Es vienkārši esmu jūs redzējis.

Krāks uzmeta skatienu pārējiem un tad atkal paraudzījās uz Tiftiju. Viņš gurdi nopūtās.

-    Nu ko, kāda tev jēga tur stāvēt kā tādam stulbenim? Panāc šurp, lai varam uz tevi paskatīties.

Puika pienāca klāt. Vorhizam šķita, ka viņā ir kaut kas pazīstams tāds blēdīgs ģīmis. Bet varbūt viņam tā likās tāpēc, ka ikviens no viņiem varētu būt viens tāpat kā jaunpienācējs. Bērni redzēja, ka nospiedums uz Tiftija sejas ir liels, violets zilums.

-    Klau, es to sīko pazīstu, DI ieteicās. Tu dzīvo kopmītnēs, vai ne? Redzēju, kā jūs ar tēti ievācāties.

Hillkauntrijas Kopīgie mitekļi īsts ēku labirints ar pārlieku daudziem iemītniekiem. Visi tos dēvēja vienkārši par kopmītnēm.

-    Vai tā ir? Krāks jautāja. Tu esi nupat pārvācies?

Zēns pamāja ar galvu. No Eičtaunas.

-    Un tu dzīvo ar viņu? Krāks prašņāja. Ar savu tēti?

-    Man ir ari tante. Roza. Viņa mani parasti pieskata.

-    Kas tev kabatā? Redzu, ka tu tur kaut ko knibini.

Tiftijs izvilka roku no kabatas un parādīja saliekamo nazi, gluži resnu, ar daudziem papildrikiem. Krāks paņēma nazi, un pārējie trīs saspiedās viņam apkārt. Parastie asmeņi, zāģis, skrūvgriezis, šķēres un korķviļķis, pat no vecuma nespodrs palielināmais stikls.

-    Kur tu tādu dabūji? Krāks brīnījās.

-    Nazi man iedeva tētis.

Krāks sarauca pieri. Viņš tirgojas?

Zēns papurināja galvu. Ne-e. Viņš ir no hidrotehniķiem. Strādā uz dambja. Viņš pamāja uz nazi. Vari ņemt, ja gribi.

-    Kam man tavs nazis?

-    Pie velna! Ja šis to negrib, es ņemšu, iesaucās Bozs. Dod tik šurp!

-    Nevirini žaunas, Boz. Krāks uzmanīgi nopētīja jaunpienācēju. Kas lēcies tavai sejai?

-    Tāpat nokritu.

Puikas tonis nebija izaicinošs. Tomēr visi juta, ka tie ir tukši meli.

-    Drīzāk gan uzkriti dūrei, tā ja. To pastrādāja tavs tētis vai kāds cits?

Tiftijs neatbildēja. Vorhīzs redzēja, ka viņam viegli noraustās žoklis.

-    Krak, liec viņu mierā, Dī iejaucās.

Bet Krāks joprojām vērās zēnā. Es tev uzdevu jautājumu.

-    Dažreiz tā gadās. Kad sadzeras kandžu. Roza teic viņš tā nemaz negribot. Tas ir manas mammas dēļ.

-   Jo viņa jūs pameta?

-   Jo viņa nomira, man piedzimstot.

Zēna vārdi šķita paliekam gaisā. Vai nu tā bija, vai ne, bet tagad viņi vairs nevarēja jaunpienācējam atteikt.

Krāks pasniedza nazi. Ņem. Es negribu tava tēta nazi.

Puika iebāza to atpakaļ kabatā.

-    Es esmu Krāks. Dī ir mana māsa. Tie abi ir Bozs un Vors.

-    Es zinu, kas jūs esat. Tiftijs šaubīdamies samiedza acis. Vai tagad es arī esmu klubā?

-    Cik reižu tev jāsaka, Krāks piktojās. Mēs neesam nekāds klubs.

Un tā bija izlemts Tiftijs bija viens no viņiem. Ar laiku bērni iepazinās ar Breju Lamontu skarbu, pat biedējošu vīru, kuram acis pastāvīgi spīguļoja no nelegālā viskija, ko visi sauca par kandžu, un kurš ik vakaru ap sirēnas laiku pa logu izrēca Tiftija vārdu. Tiftij, pie velna! Tiftij, kraties šurp, iekams esmu sācis tevi meklēt! Ne vienu reizi vien puika ieradās ieliņā ar svaigu zilumu, sitienu pēdām, reiz ar kaklā iekārtu roku. Tēvs bija dusmās metis dēlu pāri istabai un izmežģījis tam plecu. Vai pateikt kārtībniekiem? Vecākiem? Tante Roza varbūt viņa var palīdzēt? Bet Tiftijs vienmēr tikai papurināja galvu. Šķita, ka viņš nemaz nedusmojas par ievainojumiem, tikai gremdējas klusā fatālismā, ko pārējie neviļus apbrīnoja. Likās, ka tur slēpjas viņa spēks. "Nesakiet nevienam," puika sacīja. "Viņš tāds vienkārši ir. Tur neko nevar mainīt."

Bija ari vēl citi stāsti. Tiftija vecvectēvs, tā vismaz puika apgalvoja, esot bijis viens no tiem, kas parakstīja sākotnējo Teksasas deklarāciju un pārraudzīja Naftas ceļa attīrīšanu. Vecaistēvs esot bijis 38. gada Lieldienu uzbrukuma varonis, pirmā viļņa laikā nāvējoši sakosts, tomēr vadījis uzbrukumu no pārgāznes un uzupurējies kaujas laukā savu viru acu priekšā, atņemdams sev dzīvību ar paša nazi; kāds brālēns, kura vārdu Tiftijs atteicās nosaukt (visi viņu dēvējot vienkārši par Brālēnu), esot kārtībnieku meklēts gangsteris, lielākā degvīna brūža vadītājs Eičtaunā. Tiftija māte, izcila skaistule, esot vēl pirms sešpadsmitās dzimšanas dienas saņēmusi veselus deviņus bildinājumus no dažādiem vīriešiem, no kuriem viens vēlāk pat strādājis pie prezidentes. Varoņi, augstas amatpersonas, noziedznieki plaša, raiba svīta dažnedažādu ievērojamu ļaužu gan no tās pasaules, ko viņi pazina, gan no tās, kas glūnēja lejāk, no tirdzniecības pasaules. Tiftijs pazina visādus cilvēkus ar sakariem. Tiftijam Lamontam atvērās daudzas durvis. Un tas vienalga, ka viņš bija piedzēruša hidrotehniķa dēls no Eičtaunas, vēl viens kārns ķipars ar zilumiem uz sejas un slikti piegulošām drēbēm, ko nekad nemazgāja, kuru pieskatīja tante vecmeita un kurš dzīvoja kopmītnēs tāpat kā viņi paši. Tiftija stāsti bija pārāk labi, pārāk interesanti, lai tiem neticētu.

Bet tas, ka viņš būtu redzējis Kofi, tas nu bija par daudz. Tāds apgalvojums runāja pretī visiem faktiem. Kofi neviens nepazina. Kofī tāpat kā vīrusainie mita ēnās. Tomēr Tiftija stāstā it kā ieskanējās ari patiesības nots. Viņi ar tēvu esot aizgājuši uz Eičtaunu, lai nelikumību apsēstajās, noplukušajās ieliņās satiktu gangsteri Brālēnu. Tur kāda angāra dibentelpā (angārā atradās brūzis, īsts koloss, kā dzīvs pūķis no vadiem un caurulēm, un kūpošiem grāpjiem) starp vīriem ar bīstamām acīm un neķītros smīnos atieztiem melniem zobiem, un aiz jostām aizbāztām pistolēm, nauda pārgāja no rokām rokās, un parādījās kandžas krūka. Tādi gājieni bija ikdiena, Tiftijs par tiem bija stāstījis jau daudzkārt, taču šajā reizē kaut kas bija citādi. Šoreiz angārā bija kāds vīrs. Viņš atšķīrās no pārējiem, nebija nekāds tirgonis to Tiftijs saprata uzreiz. Svešais bija garš, un viņam bija stalta kareivja stāja. Viņš stāvēja malā ar seju ēnā, mugurā viņam bija vidukli sajozts, tumšs mētelis. Tiftijs pamanīja, ka svešajam ir skūta galva. Šis vīrs, lai kas viņš tāds ari būtu, acīmredzot bija nācis kādās steidzamās darīšanās. Parasti Tiftija tēvs pakavējās ilgāk, iedzēra un pārrunāja ar citiem vecos laikus Eičtaunā, taču ne šoreiz. Brālēns, tuklās miesas iespīlējis aiz rakstāmgalda kā olu ligzdā, paņēma tēva banknotes, nebilzdams ne vārda. Tā vien šķita, ka viņi, nupat atnākuši, uzreiz jau kopjas ārā pa durvīm. Tikai pa gabaliņu no angāra tēvs ieteicās: Vai tad tu nezini, kas tas tāds bija, ko tur iekšā redzēji, puika? Ko? Nezini? Es tev pateikšu, kas viņš tāds bija. Tas bija pats Nailzs Kofī.

-    Atklāšu jums vēl kaut ko. Visi pieci bija salīduši ieliņā ierīkotajā būdā. Tiftijs rakņāja zemi ar kabatas nazi galu galā tas bija palicis viņa īpašumā. Mans vecais saka: Nailzam Kofī esot apmetne zem dambja. Pavisam atklātā vietā, it kā atrasties ārpusē nebūtu nekas īpašs. Viņi ļaujot drakulām nākt un tad tos izcepinot slazdos.

-    Es zināju! Bozām paspruka. Zēna acis mirdzēt mirdzēja priecīgā satraukumā. Uz ceļiem tupēdams, viņš apsviedās pret Vorhīzu. Ko es tev teicu?

-Pie velna vecāsmātes! Tas nevar būt, Krāks nievīgi noteica. Viņam barā bija skeptiķa loma, un to viņš pildīja kā pienākumu.

-    Kad es tev saku, tas bija Nailzs Kofī. To vienkārši varēja just. Pēc tā, kā visi izturējās.

-    Un kas Kofi par darīšanām ar kaut kādiem tirgoņiem? Tu man pasaki.

-    Kā lai es to zinu? Varbūt viņš pērk kandžu saviem vīriem. Tiftija sejai pārslīdēja jauna doma. Viņš paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi. Vai ari ieročus.

Krāks sarkastiski iesmējās. Tikai paklausieties tajā sīkajā!

-   Joko, cik gribi, es esmu tos redzējis. Es runāju par īstiem armijas ieročiem no agrākiem laikiem. Ml6 automātiem, automātiskajām pistolēm, pat granātmetējiem.

-    Ooo, Bozs brīnījās.

-    No kurienes lai Brālēnam būtu tādi ieroči? Vorhīzs šaubījās.

Tiftijs pacēlās ceļgalos un paskatījās apkārt, kā pārliecinādamies,

ka neviens viņus nedzird. Nezinu, vai man tiešām vajadzētu jums to stāstīt, viņš turpināja. Netālu no Sanantonio ir bunkurs, veca armijas bāze. Brālēns tur patrulē.

-    Es vairs nevaru to klausīties, Krāks sirdījās. Tu neesi redzējis nedz Kofī, nedz kādu citu.

-    Vai gribi teikt: tu netici, ka viņš ir?

Tāda doma būtu zaimojoša. Tā gan es neteicu. Vienkārši tu viņu neredzēji.

-    Un tu, Vor?

Vorhlzs jutās pieķerts. Puse no Tiftija stāstītā bija pilnīgas blēņas varbūt vairāk nekā puse. Tomēr ļoti gribējās noticēt.

-    Nezinu, Vorhlzs izmocīja. Es laikam… nezinu.

-    Nu, es viņam ticu, DI paziņoja.

Tīftijs iepleta acis. Redzi?

Krāks atgaiņājās. Viņa ir meitene. Viņa noticētu jebkam.

-Ei!

-    Nu bet tā ir patiesība!

Tiftijs cieši paskatījās uz vecāko zēnu. Un ja nu es teiktu, ka paši varat paskatīties uz Kofi?

-    Kā tad tieši tas notiktu?

-    Pavisam vienkārši. Varam iziet pa vienu no pārgāznes caurulēm. Es tur lejā esmu bijis daudz reižu. Šajā gadalaikā tās neatver līdz rītausmai. Lūkas iziet tieši uz dambja apakšu no turienes vajadzētu būt redzamai nometnei.

Izaicinājums bija mests. Atteikties nebija iespējams.

-    Nekādas nolāpītas nometnes nav, Tiftij.

* * *

Aizritēja trīs dienas, līdz viņi saņēma dūšu, un pat tad Krāks aizliedza māsai nākt līdzi. Bija izdomāts aizlavīties no mājām, kad vecāki būs aizmiguši, un satikties būdā. Tiftijs bija izplānojis tādu ceļu uz dambi, lai nesatiktu kārtībnieku patruļas.

Kad Tiftijs atnāca, bija pāri pusnaktij. Pārējie jau gaidīja. Biedrs iznira ieliņas galā un žiglā soli nāca tuvāk, pārvilcis pār galvu jakas kapuci un sabāzis rokas kabatās. Pieliektu galvu ielīdis būdā, Tiftijs izvilka plastmasas pudeli.

-    Šķidrā drosme. Puika noskrūvēja vāciņu un padeva pudeli Vorhīzam.

Iekšā bija kandža. Vorhlza un Boza vecākiem, dievbijīgiem ļaudīm, kas ik svētdienu devās uz baznīcu māsu klosterī, tādas mantas mājās nebija. Vorhīzs pielika vaļējo pudeli pie deguna. Traukā skalojās caurspīdīgs šķidrums ar asu, ķīmisku dvaku kā utu ziepēm.

-    Dod šurp, Krāks pavēlēja. Paķēris pudeli, viņš ierāva malciņu un atdeva trauku atpakaļ Vorhīzam.

-    Tu vēl nekad neesi dzēris kandžu? Tiftijs jautāja Vorhīzam.

Vorhizs visiem spēkiem centās izskatīties apvainojies. Skaidrs, ka

esmu! Daudzas reizes.

-    Kad tad tu būtu dzēris kandžu? Bozs nievīgi noprasīja.

-    Tu daudz ko nezini, brālīt. Vēlēdamies, kaut varētu aizspiest degunu, Vorhīzs piesardzīgi iedzēra un ātri norija malku, lai īpaši neizjustu garšu. Deguna blakusdobumos ieplūda kodīgi karsta brāzma. Rīklē iegāzās uguns upe. Tētīt, cik drausmīgi! Beigās viņš sāka sēcoši klepot, acīs izsprāga asaras; visi smējās.

Bozs dzēra nākamais. Vorhīzam par kaunu, mazajam brālim izdevās ieraut cienījamu malku, vien viegli saviebjoties. Pudele apgāja vēl trīs riņķus. Ceturtajā pat Vorhīzs jau bija iemanījies un prata bez kāsēšanas norit krietnu šļuku. Viņš brīnījās, ka neko nejūt, bet, tik tikko piecēlies kājās, atskārta, ka jūt gan zeme zem kājām salīgojās, un viņam bija jāizstiepj roka, lai nostāvētu taisni.

-    Ejam, Tiftijs mudināja.

Pie dambja visi četri jau ķiķināja kā ārprātīgi. Minūšu ritums kaut kā bija izmainījies vienlaikus šķita, ka ceļā ir pagājis ilgs laiks un ka laiks ir stāvējis uz vietas. Vorhīzs fragmentāri atcerējās slēpšanos no kārtībsargu patruļas zem kāda kravas auto, bet neatminējās visus apstākļus un to, kā viņiem bija izdevies izvairīties no notveršanas. Viņš zināja, ka ir piedzēries, taču nespēja uz šo faktu koncentrēties. Bridi visi stāvēja ēnās, kamēr viens no bariņa Vorhīzs atskārta, ka tas ir Bozs, brālis bija vispiedzērušākais no četrotnes izvēmās nezāļu audzē. Un Dī ko viņa te dara? Vai meitene būtu viņiem sekojusi? Krāks uzrēja, lai māsa iet mājās, bet Dī bija un palika Dī: ja viņa kaut ko ieņēma galvā, tad atrunāt viņu bija tik viegli kā izraut sunim no zobiem kaulu. Patiesībā Vorhīzs mīlēja Dī. Vienmēr bija mīlējis. Piepeši mīlestība bija pārāk liela, tā piepūtās viņam krūtīs kā balons, un viņš pašlaik saņēma dūšu, lai atzītos savās jūtās, kad nez no kurienes uzradās Tiftijs un lika sekot.

Biedrs aizveda viņus uz nelielu betona būvi ar metāla kāpnēm, kas veda pazemē. Tur lejā bija mikla un tumša apkalpes šahta, no tās sienām pilēja ūdens. Viņi atradās dambja iekšpusē, kaut kur virs pārgāznes lūkām. Metāla krātiņos degošās spuldzes meta garas ēnas uz sienām. Pieaugošā adrenalīna līmeņa dēļ Vorhīzam sāka skaidroties prāts. Viņi pienāca pie lūkas sienā, ko noslēdza aprūsējis metāla gredzens. Krāks un Tiftijs nostājās pretējās pusēs un cēla no visa spēka, taču ritenis neizkustējās no vietas.

-    Mums vajag sviru, Tiftijs sprieda.

Zēns nozuda tunelī un atgriezās ar caurules gabalu. Viņš izvēra to caur riteņa spieķiem un uzgūlās uz caurules. Ritenis iečīkstējās un sāka griezties; durvis atvērās.

Iekšā bija vertikāla šahta un redeļu kāpnes, kas veda lejup. Tiftijs izvilka signālraķeti, aizdedza to un iemeta ejā. Zēns iekāpa pirmais, viņam sekoja Vors, Di, Bozs un pats pēdējais Krāks.

Četrotne atradās platā caurulē. Tā bija viena no sešām pārgāznes lūkām. Pa šim lūkām reizi dienā izlaida ūdeni no ūdenskrātuves, kas tālāk pa pārgāzni aizplūda uz laukiem. Aiz muguras bija miljoniem galonu ūdens, ko vietā turēja dambis. Gaiss bija salts, te oda pēc akmens. Uz izejas pusi, kas jautās tumsā kā blāvs mēnesnīcas debesu aplis, urdza sīka ūdens tērcīte. Biedri zagās uz izeju, tālāk no Tiftija signālraķetes gaismas. Vorhlza sirds dauzījās kā negudra. Nakts pasaule aiz mūra to nevarēja ne iztēloties. Desmit pēdas no izejas Tiftijs nometās četrrāpus. Pārējie rīkojās tāpat. Atvērumu sargāja resnas tērauda restes.

-    Es pirmais, Tiftijs čukstēja.

Viņš četrrāpus virzījās uz tuneļa galu. Visi pārējie palika pavisam nekustīgi. Vorhīza apskurbušajās smadzenēs Kofī apmetnes ieraudzīšana jau bija otršķirīga viss vakars bija tīrā drosmes pārbaude, mērķim nebija nozīmes. Restes bija gana stipras, lai aizturētu vīrusaino, bet briesmas draudēja citviet. Vorhizs gandrīz gaidīja, ka cauri pasniegsies nagaina ķetna, pakamps draugu un saplosīs gabalos. Kandžas ietiepīgi noturīgajā miglā viņam iešāvās prātā, ka Dī noteikti ari ir nobijusies un ka varētu meiteni kaut kā iedrošināt, bet Vorhizs nevarēja izdomāt, kā, un doma tā ari pagaisa.

Pie tuneļa atveres Tiftijs pacēlās ceļgalos, satvēra restes un palūkojās laukā.

-    Ko tu redzi? Krāks čukstēja.

Klusums. Un tad Tiftijs pateica divus vārdus: Velna… milti.

Viņa tonis Vorhlzam savā ziņā šķita nepareizs. Tas nebija izsauciens, bet gan piepešu baiļu izpausme.

-    Kas ir? Krāks čukstēja skaļāk. Vai tur ir Kofi?

-    Es gribu redzēt! iesaucās Bozs.

-    Klusu! Krāks uzrēja. Tiftij, pie velna, kas tur ir?

Vorhlzs to sajuta ceļos. Tādu kā pērkona dārdu, kam sekoja spalga metāla mehānisma žļerkstoņa. Skaņas avots atradās kaut kur aiz muguras.

Tiftijs pielēca kājās. Prom no šejienes!

Ūdens. Skaņu, ko Vorhlzs dzirdēja, radīja ūdens, tas sāka gāzties no krātuves. Viena lūka, vēl viena un vēl visas pēc kārtas. To Tiftijs ieraudzīja.

Viņus samīcīs gabalos.

Vorhīzs piecēlās un saķēra Bozu, lai rautu viņu prom, bet brālis izlocījās no tvēriena.

-    Gribu viņu redzēt!

-    Tur nekā nav!

Puikas balss aizlūza asarās. Ir gan, ir gan!

Bozs skriešus metās uz atveri. Tiftijs un pārējie jau joza uz kāpnēm. Pērkons dārdēja pavisam tuvu. Blakuscaurule jau bija vaļā pēc tam būs viņu caurules kārta. Vēl dažas sekundes, un viņos ietrieksies ūdens mūris. Pie tuneļa atveres Vorhīzs saķēra brāli ap vidu, bet zēns cieši turējās pie restēm.

-    Es viņu redzu! Tas ir Kofī!

Vorhlzs vilka no visa spēka; viņi nokrita zemē. Pārējie sauca: Ātrāk, ātrāk! Vorhīzs sagrāba brāļa roku un metās skriet. Krāks viņiem māja no kāpņu lejasgala. Vorhīzs juta, kā ausīs ar paukšķi izmainās spiediens; sejā iesitās ledains vējš. Krāks pazuda augšā pa kāpnēm, un Vorhīzs sāka kāpt; brālis bija tieši aiz viņa.

Tad ūdens bija klāt.

Tas iegāza viņam kā ar dūri, kā ar simt un tūkstoš dūrēm. Bozs lejāk šausmās iekliedzās. Vorhlzam izdevās noturēties pie kāpnēm, bet neko vairāk viņš nevarēja darīt atlaist kaut vienu roku nozīmētu tikt aizskalotam. Degunā un mutē ieplūda ūdens. Viņš mēģināja saukt brāļa vārdu, bet laukā netika ne skaņa. "Tā tas beidzas," Vorhīzs nodomāja. Viena kļūda, un viss ir beidzies. Tik vienkārši. Kāpēc cilvēki tā nemirst biežāk? Bet mirst jau, viņš atskārta, kad pakāpiens sāka šļūkt laukā no rokām. Cilvēki tā mirst visu laiku.

Viņu izvilka Krāks. Krāks, kas uz mūžu paliks viņa draugs, kas kādu dienu stāvēs viņam blakus kāzās ar Dī, kas sargās viņa bērnus dienā, kad visi būs paņēmuši mazos līdzi vasaras piknikā laukā, un kas būs ar viņu dzīves pēdējā kaujā vēl pēc daudzām jūdzēm un gadiem. Kad Vorhīzs atlaida rokas, Krāks pasniedzās, satvēra viņu aiz delma un parāva augšup, un jau nākamajā bridi Vorhizs attapās, ka viņi kāpj uz augšu drošībā.

Bet ne Bozs. Zēna līķi atrada tikai nākamajā rītā, piespiestu pie restēm. Varbūt viņš redzēja Kofī, varbūt arī ne. Uz to Tiftijs viņiem tā ari neatbildēja. Laika gaitā Vorhizs sāka domāt, ka tas nav svarīgi. Pat ja redzēja, tas nebūtu nekāds mierinājums.

Pusdienlaikā strādnieku komanda bija apstrādājusi sešpadsmit akrus. Saule cepināja, un debesīs nebija ne mākonīša; pat bērni pēc smieklos un spēlēs aizvadīta rīta bija nolīduši ēnā. Vorhīzs pie sūkņa noņēma cepuri, piepildīja krūzīti un padzērās, tad piepildīja trauciņu vēlreiz un uzlēja ūdeni uz sejas. Viņš novilka sviedros izmirkušo kreklu un noslaucījās. Žēlīgā debess, kāds karstums!

Sievietes un bērni jau bija paēduši. Strādnieki sanāca zem nojumes ieturēties. Maize un sviests, cieti novārītas olas, gajas konservi, siera rituļi, ūdens un limonādes krūzes. Krāks nokāpa no torņa piepildīt šķīvi. Tiftiju nekur nemanīja. Nu… nu un tad? Tiftijs var darit, kā viņam tik. Vīri ēda dūšīgi un nesarunādamies. Drīz visi nosnaudīsies paēnā.

-    Stundu, Vorhīzs pēc laika izlēma, celdamies no galda. Neiekārtoj ieties pārāk ērti.

Viņš uzkāpa augšā tornī un atrada Kraķu pētām lauku ar tālskati. Drauga šautene bija atbalstīta pret margām.

-    Vai ir kas interesants?

Mirkli Krāks neatbildēja. Viņš iedeva Vorhlzam tālskati. Uz pulksten sešiem, tur aiz kokiem. Pasaki man, kas tas ir.

Vorhīzs paskatījās. Tur nekā nebija, vien koki un aiz tiem sausi, brūni pakalni. Kā tu domā, ko tu redzēji?

-    Nezinu. Kaut ko spīdīgu.

-    Spīdīgu kā metāls?

-    Aha.

Vorhizs pēc mirkļa paņēma tālskati nost no acīm. Nu, tagad tā tur vairs nav. Varbūt lēcās tikai atspīdēja saule.

-    Droši vien tā. Krāks iemalkoja no pudeles ūdeni. Kā tur lejā iet?

-    Drīz vien šie nolūzīs. Daudzi sīkie jau guļ. Man liekas, neviens negaidīja, ka būs tik karsti.

-    Tāds ir jūlijs Teksasā, brāl.

-    Gunnars gribēja zināt, vai nevarot palīdzēt. Tas puika ir ļoti sirsnīgs, bet ar prātiņu gan viņam pašvaki.

Krāks paņēma šauteni. Ko tu viņam pateici?

-    Lai paciešas. Kādu dienu atskārtis, cik ķerti tas izklausās.

Krāks iesmējās. Bet mēs tomēr bijām tādi paši. Nevarējām vien sagaidīt, kad tiksim laukā pasaulē.

-    Tu varbūt nevarēji.

Krāks pieklusa un palūkojās pāri margām. Vorhlzs juta, ka draugu kaut kas satrauc.

-    Paklau, svainis iesāka. Es pieņēmu kādu lēmumu, un es gribētu, lai to dzirdi no manis. Tu jau zini ir paklīdušas runas, ka atkal formēšot Ekspedīciju pulku.

Ari Vorhīzs bija dzirdējis tādas baumas. Tas nebija nekas jauns baumas jau klīda visu laiku. Kopš pazuda Kofī ar saviem vīriem (pirms cik gadiem tas bija?), šis temats nekad netika pilnīgi aizmirsts.

-    Tā jau ļaudis runā vienmēr.

-    Šoreiz tās nav tikai tukšas pļāpas. Militāristi pieņem brīvprātīgos no kārtībniekiem un mēģina izveidot divsimt vīru vienību.

Vorhīzs nopētīja drauga seju. Ko viņš tur runāja? Krak, tu taču to nedomā nopietni. Tā bija tāda bērnu aušošanās.

Krāks paraustīja plecus. Toreiz varbūt ari bija. Un es zinu, ko tu par to domā pēc notikušā ar Bozu. Bet paskaties uz manu dzīvi, Vor! Es tā arī neesmu apprecējies. Man nav savas ģimenes. Ko es gaidīju?

Drauga nodoms Vorhīzam acumirkli kļuva skaidrs. Ak Dievs. Tu jau esi pieteicies, vai ne?

Krāks pamāja ar galvu. Vakar iesniedzu atlūgumu kārtības uzturēšanas spēkos. Kamēr nebūšu zvērējis, viss gan būs neoficiāli.

Vorhīzs jutās apstulbis.

-    Paklau, nesaki DI, Krāks piekodināja. Gribu to izdarīt pats.

-    Viņai tas būs liels trieciens.

-    Zinu. Tāpēc es tev pateicu pirmajam.

Sarunu aprāva pikapa rūkoņa uz dienesta ceļa. Auto piebrauca un apstājās pie nojumes. Izkāpa Tiftijs. Viņš piegāja pie mašīnas no aizmugures un nolaida pakaļējo bortu.

-    Kas ta' šim tur ir?

Kravā izrādījās arbūzi. Visi sadrūzmējās apkārt. Tiftijs sāka griezt augļus un sniedza bērniem biezas, pilošas šķēles. Arbūzi! Kāds gardums tieši tādā dienā kā šī!

-    Dieva dēļ, Vorhīzs ievaidējās, vērodams teatrālo ainu. Kur, pie velna, viņš tos izrāva?

-    Un kur tad Tiftijs vispār visu dabū? Bet viens nu gan par viņu ir jāsaka. Bez draugiem viņš nenomirs.

-    Vai es tā teicu?

Krāks pameta skatienu uz draugu. Tev nav viņš jāmīl, Vor. Ne jau es to noteikšu. Bet Tiftijs cenšas. Tas tev jāatzīst.

Atvērās durvis uz kāpnēm. Laukā iznāca Dī ar diviem šķīvjiem, uz katra pa sārtam arbūza trijstūrim.

-    Tiftijs atveda…

-    Paldies. Mēs redzējām.

Sievas sejā satumsa izteiksme, ko Vorhīzs pazina pat pārāk labi. Liecies mierā. Lūdzu, tikai šodien. Tie ir tikai arbūzi.

Krāks paņēma no māsas šķīvjus. Paldies, Dī! Tas būs īsti vietā. Pasaki Tiftijam paldies.

Dī uzmeta skatienu Vorhīzam, bet tad atkal paraudzījās uz brāli. Pateikšu.

Vorhīzs zināja, ka izskatās pēc aizvainota muļķa, bet viņš arī zināja, ka, neko neteikdams un nemainīdams tematu, visu dienu jutīsies tikpat saskābis.

-    Kā mazajām?

Dī paraustīja plecus. Siri ir pilnīgi atslēgusies. Nīta kaut kur aizgāja ar Ali un pārējiem. Viņas lasa pļavā puķes. Sieva pieklusa un noslaucīja pieri ar delmu. Vai tiešām jūs atkal iesiet strādāt? Nesaprotu, kā varat to izturēt. Varbūt vajadzētu pagaidīt, līdz saule būs drusku zemāk.

-    Pārāk daudz darba. Neraizējies par mani.

Dī vēl brīdi viņu uzlūkoja. Nūja, kā jau teicu. Vai varu tev atnest vēl kaut ko, Krak?

-    Neko, paldies.

-    Nu tad es jūs atstāšu.

Kad Dī bija prom, Krāks pastiepa vienu no šķīvjiem. Bet Vorhīzs papurināja galvu.

-    Es atturēšos, paldies.

Lielais vīrs paraustīja plecus. Viņš jau kampšus ēda savu šķēli, sulai straumītēm notekot pār zodu. Kad atlika tikai miza, viņš pamāja uz otro šķīvi, kas stāvēja uz margām. Vai tev ir iebildumi?

Vorhīzs par atbildi paraustīja plecus. Krāks pabeidza tiesāt otru šķēli, noslaucīja seju piedurknē un aizmeta mizas pāri malai.

Drīz pasaki Dī, Vorhīzs piekodināja.

Trīs pēcpusdienā; diena pamazām izsīka. Pret pusdienlaiku bija sacēlies viegls vējiņš, bet nu gaiss atkal bija nekustīgs. DI zem nojumes bez īpašas sajūsmas spēlēja surakarta partiju ar Sesē Kauliju; mazais Luiss dusēja groziņā viņām pie kājām. Tas bija apaļš, labsirdīgs mazulis ar tukliem pirkstiņiem un mīkstu, urskull savilktu mutīti neraugoties uz karstumu, viņš visu dienu gandrīz nemaz nebija niķojies un pašlaik bija cieši iemidzis.

Dī atminējās tos laikus laikus, kad viņai pašai bija tādi mazuļi. Cik citāds viss bija, viss izklausījās un smaržoja citādi, un sirdī viņa juta dziļu pieķeršanos, it kā tu un bērns būtu viena būtne. Daudzas sievietes par to sūrojās man nav neviena brīva brītiņa, nevaru vien sagaidīt, kad sāks staigāt -, bet Dī gan nekad nesūkstījās. Viņai bija tikai trīsdesmit gadu, viņa labprāt gribētu vēl vienu, varbūt pat divus bērnus. DI šķita, ka būtu jauki, ja būtu arī dēls. Bet noteikumi bija skaidri. Divi, un viss, tāds bija teiciens. Gubernatora birojā apspriežot mūru paplašināšanu, varbūt aizliegumu atceltu. Bet tad jau droši vien būs par vēlu, un līdz tam bija vien tik daudz ēdamā, degvielas un vietas, cik bija.

Un Vors… nu, ko lai viņa tur dara? Boza nāve vīra prātā bija kā neizkustināms šķērslis, patiesība gadu gaitā bija izkropļota un uzblīdusi, līdz šis notikums bija kļuvis par lielāko traumu viņa dzīvē. Tiftijs bija un palika Tiftijs, un tā būs vienmēr. Te viņu iemeta ķurķī par loga izsišanu ar kāda vīra galvu krogus kautiņā, bet te viņš jau svelošā vasaras pēcpusdienā ar Tiftija īpašās burvju mākslas palīdzību uzbūra kravu arbūzu no melnā tirgus. Pastāvīgs cietumsods droši vien bija vien laika jautājums. Tomēr nevarēja noliegt: Tiftijs vienmēr būs daļa no viņiem un īpaši no Dī. Reizēm Dī lūkojās uz vecāko meitu un tiešām nezināja patiesību. Varēja būt vienādi, bet varēja ari būt otrādi. Vienubrīd Nītija bija izspļauts Vors, bet tad mazā kaut kā īpaši pasmaidīja vai samiedza acis, un te nu viņš bija: Tiftijs Lamonts.

Viena vienīga nakts pat ne tik daudz. Viss kopā, viss viņu sakars drīzāk ilga minūtes deviņdesmit ne vairāk. Kā deviņdesmit minūtes var tik [oti izmainīt dzīvi? Pēc tam Di un Tiftijs bija vienojušies, ka tā bija šausmīga varbūt neizbēgama kļūda, padošanās gadiem justai pievilcībai, kam abi nespēja pretoties, bet nekas tāds, ko vajadzētu atkārtot. Viņi abi mīl Voru, vai ne? Viņi pārvērta to visu lielā jokā un pat paspieda viens otram roku, lai apliecinātu līgumu divu vecu draugu starpā, kādi viņi arī bija. Taču, protams, tas nebija nekāds joks nedz tobrīd, nedz ari pēc deviņiem mēnešiem. Nu tas vairs nebija nekāds joks.

Es nekad nepieļaušu, ka ar tevi kaut kas atgadās, Tiftijs viņai sacīja ne tikai tajā naktī, bet daudzreiz, daudzās citās naktīs. Ne ar tevi, ne ar meitenēm, ne ar Voru. Lai nu paliek pārējais, bet tas ir mans solījums, mans Dievam dotais zvērests. Es būšu zeme zem jūsu kājām. Vienmēr atceries, ka es tur esmu. Un Dī tā darīja. Viņa atcerējās. Ja godīgi, tad ideja par šodienu, par vasaras pikniku laukā, vispār bija radusies vienīgi Tiftija dēļ.

Vai DI viņu mīlēja? Un, ja mīlēja, kas tā bija par mīlestību? Jūtas pret Tiftiju bija citādas nekā jūtas pret Voru. Vors bija nosvērts, uz viņu varēja paļauties. Viņš bija pienākuma cilvēks un izturīgs, un labs tēvs meitenēm. Viņš abām kājām stingri stāvēja uz zemes, turpretī Tiftijs bija netverams, par viņu vienmēr klīda tikpat daudz baumu, cik bija patiesu faktu. Un nebija nekādu šaubu, ka Dī un Vors ir lemti viens otram, par to nekad nebija nekādu jautājumu. Kad viņi bija divi tumsā, kad viņiem bija mirklis pašiem sev, vīrs izteica viņas vārdu ar tādām ilgām, kas šķita gandrīz sāpīgas, tik ļoti Vors viņu mīlēja. Ar viņu DI jutās… kā? īstāk. It kā viņa Dī Vorhīza sieva un māte, pie Dieva aizgājušo Sisas un Džededaja Krakšenku meita, Kerviles Teksasā pēdējās gaismas un drošības saliņas pasaulē, kas gaismu un drošību nemaz nepazina, pilsone, patiešām būtu.

Kāpēc tad viņa atkal domāja par Tiftiju Lamontu?

Ak, bet kārtis un karstā, karstā, karstā jūlija pēcpusdiena, kad viņi bija izveduši laukā bērnus. Dī domas bija tā aizklīdušas, ka viņa nemaz neredzēja, ko dara Sese. Iekams viņa paguva attapties, draudzene ar uzvarošu smaidu viņu piedabūja nokaut karalieni. Divi gājieni, trīs, un partija bija galā. Sese līksmi pierakstīja rezultātu.

Vēl vienu partiju?

Parasti Dī piekristu kaut vai tikai tāpēc, lai nosistu laiku, bet sutoņā spēle jau šķita kā darbs.

-    Varbūt Ali grib uzspēlēt.

Ali bija ienākusi telti padzerties un atgaiņājās, turēdama pie lūpām ūdens kausu. Nekā nebija!

-    Nu taču, tikai pāris partiju, Sese lūdzās. Man pašlaik veicas.

DI piecēlās no galda. Labāk iešu paraudzīt, ko dara meitenes.

Viņa izgāja no nojumes, lālumā varēja redzēt trīsuļojam kukurūzas

stiebrus tajās vietās, kur viri strādāja. Viņa atlieca galvu un paskatījās uz torņa augšgalu, pielikusi pie acīm plaukstu, lai sargātos no spilgtās gaismas. Netālu no saules vīdēja rēgains mēness, balts, kā jau dienā. Tas nu gan bija dīvaini. To viņa pirmīt nebija pamanījusi. Gan Krāks, gan Tiftijs bija augšā Krāks pārlūkoja apkārtni ar tālskati, bet Tiftijs mērķēja laukā ar šauteni. Viņš pamanīja DI un viegli pamāja, sievieti samulsinot; varētu gandrīz domāt, ka viņš zina: DI ir domājusi par viņu. Viņa vainīgi pamāja pretī.

Aptuveni ducis bērnu spēlēja kikbolu, un Dešs Martiness stāvēja bāzē. Metējs bija Gunnars, kurš, pēcpusdienai ritot, bija kļuvis par neoficiālu auklīti.

-    Sveiks, Gunnar!

Zēns vispār jau sešpadsmit gadus jauns vīrietis pagrieza galvu. Sveika, Dī! Gribi uzspēlēt?

-    Man ir par karstu, paldies. Vai esi manījis meitenes?

Gunnars pavērās apkārt. Vēl pirms mirkļa viņas bija tepat. Vai man pameklēt?

Dī sajutās vēl gurdāka. Kur meitas varētu būt? Laikam jau varētu uzkāpt tornī un palūgt, lai Krāks viņas ar tālskati sameklē. Bet, jau iztēlojoties vien kāpienu augšup, Dī šāds uzdevums šķita par grūtu. Būs vieglāk sameklēt mazās pašai.

-    Nē, paldies. Ja meitenes pārnāk, pasaki, ka es gribu, lai viņas bridi pasēž ēnā.

-    Gunnar, met! Dešs sauca.

-    Pag! Gunnars ielūkojās Dī acīs. Viņas noteikti ir kaut kur tuvumā. Burtiski pirms divām sekundēm viņas te bija.

-    Viss kārtībā. Es pati viņas atradīšu.

"Pļava," Dī nodomāja, "droši vien abas ir tur." Viņa sajutās drīzāk sapīkusi, nevis noraizējusies. Meitām nevajadzeja tā aizklīst, nevienam neko nepasakot. Droši vien tā bija Nītas doma. Tam skuķim allaž kaut kas bija aiz ādas.

Viņiem bija atlikušas piecas minūtes.

Tiftijs novērošanas platformā vēroja Di aizejam.

-    Krak, padod tālskati!

Krāks pasniedza prasīto. Puķu pļava bija torņa ziemeļu pusē blakus kukurūzas laukam. Izskatījās, ka DI dodas turp. "Droši vien grib dažas minūtes pabūt viena," Tiftijs nodomāja, "prom no bērniem un citām sievām."

Viņš atdeva tālskati Krakam. Pārlūkojis lauku ar šauteni, Tiftijs pacēla periskopu uz koku rindu.

-    Tas spīdīgais atkal ir tur.

-Kur?

-    Tieši priekšā, desmit grādus pa labi.

Tiftijs cieši vērās periskopā tālumā, aiz kokiem bija jaušams četrstūrains apveids, spīdīgs, ar atstarojošu virsmu.

-    Kas, pie velna, tas ir? Krāks brīnījās. Kaut kāds braucamais?

-    Varētu būt. Tālākajā lauka malā ir dienesta ceļš.

-    Pašlaik tur nekam tādam nevajadzētu atrasties. Krāks noņēma tālskati no acīm un mirkli klusēja. Paklausies.

Tiftijs sevi piespieda atbrīvot prātu. Circeņu čirkstēšana, vēja šalka ausīs, ūdens urdzēšana laistīšanas sistēmā. Tad viņš sadzirdēja.

-    Motors?

-    Es dzirdu to pašu, Krāks apstiprināja. Paliec uz vietas.

Viņš nokāpa lejā. Tiftijs piespieda aci pie šautenes periskopā. Nu bija redzams skaidri: tur atradās liela puspiekabe, kravas nodalījums bija pārklāts ar kaut kādu galvanizētu metālu.

Tiftijs paņēma rāciju. Krak, tas ir kravas auto. Aiz kokiem. Neizskatās pēc kārtībniekiem.

Rācija iesprakšķējās. Zinu. Pateikšu pārējiem.

Tiftijs redzēja, kā draugs iziet no torņa un aizsoļo uz nojumi, mādams Gunnaram, lai tas ved šurp bērnus. Tiftijs ar periskopu nopētīja lauku vīri strādāja, kukurūzas rindas bija tādas pašas kā vienmēr, nostiprināto paslēptuvju karodziņi šļaugani nokarājās pēcpusdienas mierā. Viss bija tieši tā, kā vajag.

Bet ne gluži. Kaut kas bija citādi. Vai redzes māņi? Tiftijs pacēla galvu. Pār lauku laidās ēna.

Tad viņš izdzirdēja sirēnu.

Vīrietis pagriezās pret sauli un uzreiz saprata. Jau bija aizritējuši daudzi gadi, kopš viņš pēdējo reizi bija izjutis bailes; kopš tās nakts dambi vairs ne. Bet nu Tiftijs sajuta izbailes.

Viena minūte.

Vorhlzam izmainītais apgaismojums šķita kā piepeša nespēja saskatīt sīkumus, pēkšņa satumšana kā priekšlaikus sabiezējis mijkrēslis. Bet, tā kā viņam uz deguna bija tumšas putekšņu un spožās pēcpusdienas saules aizsargbrilles, prāts to sākumā nepiefiksēja kā kaut ko īpašu. Tikai izdzirdējis kliedzienus, viņš noņēma brilles.

Saulei priekšā aizslīdēja liels, apaļš veidols ar zvērojošām malām.

Saules aptumsums.

Kad iegaudojās sirēnas, Vorhlzs metās skriet pa vagu. Arī pārējie skrēja un sauca: Aptumsums! Aptumsums! Slēptuves, uz slēptuvēm! Viņš izlauzās no kukurūzas, gandrīz uzskriedams virsū Krakam un Dī.

-    Kur meitenes?

Dī bija kā drudzī. Nevaru viņas atrast!

Tumsa izpletās kā tinte. Drīz būs satumsis viss lauks.

-    Krak, dabū visus slēptuvēs. Dī, ej viņam līdzi.

-    Nevaru! Kur viņas ir?

-    Es atradīšu. Viņš izvilka aiz jostas iebāzto pistoli. Krak, dabū viņu prom!

Vorhīzs metās atpakaļ laukā.

Tiftijs satraukumā strauji pukstošu sirdi pētīja lauku. Vēl neko nemanīja, bet tas bija tikai laika jautājums. Un tas furgons kas tas tāds bija? Tas joprojām tukšgaitā rūca aiz kokiem, kas bija iestādīti aizvējam. Viņš mēģināja rācijā sasaukt Kraķu, bet tas neatbildēja. Droši vien pašreizējā haosā draugs viņu nedzirdēja.

Viņš piespieda ieroci ciešāk pie pleca. No kurienes viņi nāks? No kokiem? No blakuslauka? Diloņa komanda visu pārbaudīja. Tas gan nenozīmēja, ka vīrusaino tur nav; viņus tikai nevarēja redzēt.

Un tad kaut kur redzes perifērijā sakustējās kukurūzas stiebri, tie pavisam viegli nočaukstēja netālu no karodziņa lauka malā. Viņš noregulēja periskopu un piespieda aci pie lēcas. Nodrošinātās slēptuves lūka bija vaļā.

Tā bija vienīgā vieta, kur viņi nepaskatījās. Slēptuves neviens nebija pārbaudījis.

Visi skrēja, paķēra bērnus un metās laukā uz karogu pusi. Tiftijs pa galvu pa kaklu izsteidzās no sargtorņa.

-Nē!

Krāks bija pasitis padusē divus bērnus Prešu Martinesu un Rīsu Koumo. Dī skrēja viņam blakus, Sese un Ali dažus soļus iepakaļ Sese spieda pie krūtīm mazo Luisu, bet Ali nesa Mēriju un Saču.

-    Uz slēptuvēm! Krāks sauca. Skrieniet uz slēptuvēm.

-    Viņi ir iekšā slēptuvēs!

Laukā uzsprakšķēja šāvieni. Dī redzēja, kā Tiftijs nometas uz ceļa un žigli izšauj trīs kārtas. Viņa pagriezās brīdī, kad no kukurūzas lauka izšāvās pirmais vīrusainais.

Tas uzreiz uzklupa Ali Dodai.

Dī gribējās vemt. Pēkšņi viņa nespēja sevi piespiest pakustināt kājas. Vīrusainais bija piebeidzis Ali un pašlaik iekodās kaklā Sesei. Sieviete raustījās, kliedza, viņas rokas un kājas svaidījās kā uz muguras apgāztai vabolei. Aina apžilbināja Dī kā piepeša, spilgta gaisma viņa spēja vien stāvēt un mēmās šausmās noskatīties.

Krāks panācās uz priekšu, piespieda šautenes stobru radījumam pie deniņiem un izšāva.

Kur Sačs? Piepeši puikas nekur nebija. Mērija stāvēja zemē un kliedza. Dī pacēla mazo rokās un metās skriet.

Vīrusainie tagad bija visur. Cilvēki aklās bailēs skrēja uz telti, pavisam bezjēdzīgi telts nespēja pasargāt it nemaz. Vīrusainie klupa tai virsū, saplosīja gabalos, un gaisu piepildīja kliedzieni. Tornis! auroja Tiftijs. Uz torni! Bet bija jau par vēlu, neviens neklausījās. Dī iedomājās par meitām un domās atvadijās no viņām. Cik beigās viss kļuva vienkārši: pasaules straujā nežēlība no visiem vēlējumiem bērniem izkristalizēja izmisīgu vēlmi, kaut nāve viņām pienāktu ātri. Dī lūdzās, kaut mazajām nebūtu jācieš. Kaut viņas vēl ļaunāk nenokļūtu vīrusaino rindās. Tas bija pats ļaunākais: ja cilvēku pārvērta par vīrusaino.

No aizmugures viņā ietriecās milzīgs spēks. Dī klupšus nokrita zemē, mazā Mērija izlidoja viņai no rokām. Sieviete pacēla seju no zemes un ieraudzīja brāli divdesmit pēdas tālāk, Krāks tēmēja uz viņu ar šauteni. "Nošauj mani," Dī domāja. "Lai arī kam tagad jānotiek, es to negribu." Ar bērnības lūgsnu uz lūpām viņa aizvēra acis un, piespiedusi muti pie zemes, žigli murmināja.

Šāviens. Aiz muguras kaut kas nokrita, dzīvnieciski kunkstot. Ātrāk, nekā Dī paguva kaut ko aptvert, Krāks uzrāva viņu kājās; brāļa mute neizprotami kustējās, izrunājot vārdus, ko viņa nesaprata. Šautenes vairs nebija viņam bija tikai tā pistole Ebigaila. Kāpēc lai pistoli sauktu par Ebigailu? Kāpēc tai vispār vajadzīgs vārds? "Laikam kaut kas ir noticis ar galvu," Dī atskārta, jo viņa te satraucas par Kraķa ieroci, kamēr apkārt visi mirst. Prātā ienāca vēl citas domas savādas, briesmīgas. Kā būtu, ja viņu pārplēstu pušu kā Ali Dodu? Meitas laukā kas ar viņām tagad notiek? "Cik drausmīgi," Dī nodomāja, "ir dzīvot kaut mirkli ilgāk par pašas mazuļiem. Pasaulē, kas pilna ar drausmīgām lietām, tas noteikti ir pats drausmīgākais." Krāks vilka māsu uz durvīm. Viņš domāja, ka viņa tā grib, bet Dī negribēja, it nemaz patiesībā viņa vēlējās mirt, cik vien ātri iespējams, un, saņēmusi spēkus, Dī izrāvās un metās prom laukā, saukdama savus bērnus.

Vorhīzs dzirdēja meitas smejamies kukurūzas laukā. Skaidrs, viņas bija par mazu, lai justu bailes. Abas bija aizlavījušās prom, lai darītu tieši to, ko viņām bija piekodināts nedarīt. Bērniem viss šķita tikai tāda spēle, ari jocīgā gaismas maiņa. Vorhīzs skraidīja pa vagām, saukdams meiteņu vārdus, elpa šausmās raustījās, un viņš mēģināja saprast, no kurienes nāk balsis. Te aiz muguras, te priekšā, te kaut kur sānos. Tās šķita skanam visur, pat viņa galvā.

-    Nīta! Siri! Kur jūs esat?

Pēkšņi parādījās kāda sieviete. Viņa stāvēja vagas vidū. Svešā bija tērpusies tumšā apmetnī kā būtne no pasakas, kā meža iemītniece; viņas galvu sedza kapuce un acis tumšas brilles, kas slēpa sejas augšdaļu. Vorhīzs bija tik pārsteigts, ka mirkli viņam pat šķita, ka stāvētāju tikai iztēlojas.

-    Vai tās ir tavas meitas?

Kas bija tā sieviete? Kur viņas ir? Vorhīzs elsa. Vai jūs zināt, kur viņas ir?

Uzrunātā ar laisku kustību noņēma brilles, atklājot jutekliski gludu un jauneklīgi skaistu seju ar acīm, kas dobumos mirdzēja kā dimanti. Vīrieti pārņēma nelabums.

-    Tu esi noguris, viņa sacīja.

Pēkšņi tā ari bija. Vorhīzs vēl nekad dzīvē nebija juties tik noguris. Galva šķita smaga kā kalēja lakta; tā svēra tūkstoš mārciņu. Saņēmis pēdējās gribasspēka paliekas, viņš palika stāvam kājās.

-    Man pašai ir meita. Tik skaista meitiņa!

Aiz muguras Vorhīzs dzirdēja pēdējos izbiļa šāvienu sprakšķus. Lauks un debesis bija tītas citpasaules tumsā. Gribējās raudāt, bet pat tas laikam nebija viņa varā. Vorhīzs bija noslīdzis ceļos; drīz viņš kritīs.

-    Lūdzu, viņš izmocīja.

-    Nāciet pie manis, skaistie bērni. Nāciet pie manis tumsā.

Kāds uzrāva Vorhīzu kājās Tiftijs. Viņa seja bija pavisam tuvu. Vorhīzs tik tikko spēja to saskatīt. Tiftijs vilka viņu aiz rokas.

-    Vor, saņemies!

Mēle mutē bija pavisam bieza. -Tā sieviete… Bet tur neviena nebija vieta, kur svešiniece bija stāvējusi, nu bija tukša. Vai tu viņu redzēji?

-    Nav laika! Jātiek uz torni!

Vorhīzs par to negribēja ne dzirdēt. Pēdējiem spēkiem viņš izrāvās.

-    Man viņas jāatrod!

Visu apturēja Tiftija šautenes laide. Viens ašs, meistarīgi nomērķēts blieziens pa galvu; Vorhīzam gar acīm pašķīda zvaigznes. Pasaule sagriezās kājām gaisā Tiftijs saķēra viņu aiz vidus, pārmeta pār plecu un metās skriet. Garām traucās gaļīgas lapas, pļaukājot viņam seju. Vorhīzs sauca: Nīta! Siri! Atpakaļ! Bet pretoties nebija spēka. Viņa ģimene bija pagalam, Vorhīzs to zināja. Ja viņas vēl būtu dzīvas, Tiftijs viņam pakaļ nenāktu. Atkal uzsprakšķēja šāvieni, apkārt atbalsojās mirstošo saucieni. "Slēptuves," kāda balss sacīja. Viņi nāca no slēptuvēm. Kas pārdzīvos šo dienu? Un Vorhīzs sev par nebeidzamām skumjām apzinājās, ka viņam jau atkal būs paveicies.

Viņi izskrēja no kukurūzas atklātā laukā. Nojume bija sagrauta, audums saplosīts, un viss izsvaidīts apkārt. Visur gulēja līķi, bet bērnus neredzēja; mazie bija prom. Nāciet pie manis, skaistie bērni. Nāciet pie manis tumsā. Un tajā bridi, kad aiz muguras aizcirtās torņa durvis un Vorhīzs beidzot ieslīga žēlsirdīgā nemaņā, viņš vēl nodomāja:

"Kāpēc tam bija jābūt Tiftijam?"

IV ALA

Rudens, 97. P. V.

Ne gaisma, tikai tumsa, Un kalpo vien, lai skumju skatu vērtu.

'Zaudētā paradīze Miltons

.

.

24

Beidzot Volgāsts bija atnācis pie Eimijas. Viņš atnāca pie tās sapņos.

Dažreiz sapnis norisa vienā vietā, citreiz kādā citā. Sapņi stāstīja par notikušo, atkārtoja pagātnes notikumus un izjūtas; sapņi bija jūklis, izlase, cita citai pārklājušās ainas, kas nebijušā salikumā šķita gluži jaunas. Sapņi bija Eimijas dzīve, sajaukusies pagātne un tagadne, tie piepildīja apziņu tik pilnīgi, ka mostoties sapņotāja iztrūkās, atklājot, ka eksistē vienkāršā realitātē, kur ir noteiktas lietas un sakārtots laiks. It kā nomoda un miega pasaules būtu apmainītas vietām un pēdējā bija tik brinum koša, ka neizbālēja pat tad, kad meitene devās savās dienas gaitās. Viņa lēja ūdeni no katla, lasīja priekšā lokā sasēdušiem bērniem vai slaucīja pagalmā lapas, un tad bez kāda brīdinājuma domas pārplūdināja sajūtas, it kā Eimija zem redzamās pasaules būtu iekritusi kādas pazemes upes straumē.

Karuselis, tā virpuļojošās gaismas un dzidrs, zvārgulīšu šķindai līdzīgs mūzikas ritms. Auksta piena garša un pūdercukura putekšņi uz lūpām. Zili izgaismota istaba, domas meimuro drudzī, un kāda balss Volgāsta balss viņu saudzīgi vedina ārā no tumsas.

Atgriezies pie manis, Eimij, atgriezies.

Visizteiksmīgākais bija sapnis par istabu netīru, piesmakušu, pilnu ar izmētātu drēbju kaudzēm, visur sakrautiem traukiem ar apkaltušu ēdienu, stūrī bezjēdzīgā cietsirdībā brēcošu televizoru un sievieti, kura, kā Eimija noprata, bija viņas māte (to atskāršot, meitene izjuta bezcerīgu ilgu vilni) un kura paniskā enerģijas uzplūdā skraidelēja pa šauro telpu, celdama no grīdas mantas un mezdama tās maisos. Nāc, mīļā, mosties nu. Eimij, mums jāiet! Viņas devās prom, māte devās prom pasaule bija pāršķelta, un Eimija bija vienā pusē, bet māte otrā. Tas

mirklis un pati šķiršanās izjūta bija nedabiski izstiepta, it kā Eimija vērotu māti no laivas pakaļgala, tai atstājot piestātni. Meitene saprata, ka viņas dzīve patiesībā sākās tajā istabā. Ka viņa ir lieciniece tādai kā piedzimšanai.

Bet viņas nebija divas vien. Tur bija ari Volgāsts. Neizprotami Volgāsts taču viņas dzīvē ienāca vēlāk. Taču sapņa loģikā viņa klātbūtne bija gluži nebūtiska; Volgāsts tur bija tāpēc, ka vienkārši bija. Sākumā Eimija viņu sajuta nevis kā reālu ķermeni, bet gan kā gaistošu emociju mirdzumu, kas plīvoja virs šīs ainas. Jo dziļāk meitene apjauta, kā māte attālinās, iegrimstot kaut kādā sev vien zināmā steigā, ko Eimija nespēja ne sajust, ne izprast bija noticis kaut kas briesmīgs -, jo skaidrāk viņa sajuta Volgāstu. Meiteni pārņēma dziļš miers viņa vēroja visu atsvešināti, zinādama, ka notikumi, kas šķita risināmies šeit un tagad, patiesībā bija seni. Eimija vienlaikus visu izdzīvoja pirmoreiz un atcerējās viņa bija reizē aktrise un skatītāja; anomālija bija vienīgi Volgāsts, kurš, kā meitene atklāja, nu sēdēja uz gultas malas. Māti vairs nekur nemanīja. Volgāstam mugurā bija tumšs uzvalks un kaklasaite; kājas bija basas. Viņš uzmanīgi pētīja savas rokas, turēdams tās sev priekšā kopā saliktiem pirkstu galiem. Te ir baznīca, viņš skaitīja, savīdams pirkstus kopā, atstājot brīvus vien rādītājpirkstus, turzvanu tornis. Atver durvis īkšķi atsprāga, atklājot kustīgos pirkstus, un ieraugi ļaudis[11]. Sveika, Eimij.

-    Sveiks, viņa atņēma.

Piedod, ka nenācu. Man tevis pietrūka.

-    Arī man tevis pietrūka.

Telpa ap viņiem bija izmainījusies; istaba bija izgaisusi, un iestājās tumsa, kurā eksistēja tikai viņi abi kā divi aktieri uz starmešiem izgaismotas skatuves.

Kaut kas mainās.

-   Jā. Man šķiet, ka tā ir.

Tev būs jādodas pie viņa, Eimij.

-    Pie kā? Pie kā man jāiet?

Viņš atšķiras no pārējiem. Es to nojautu jau tad, kad viņu pirmo reizi ieraudzīju. Glāze ledus tējas. Neko vairāk viņš negribēja tikai atvēsināties svelmē. Viņš no sirds mīlēja to sievieti. Bet tu jau to zini, vai ne, Eimij?

-Jā.

Vesels okeāns laika, tā es viņam sacīju. To es varu tev dot, Entonij, veselu okeānu laika. Volgāsta sejai piepeši pārslīdēja rūgtums. Zini, man vienmēr ir riebusies Teksasa.

Viņš vēl nebija pacēlis uz viņu acis. Eimija juta, ka šajā sarunā tas nav ne vajadzīgs, ne ļauts. Volgāsts teica:

Es nupat iedomājos par nometni. Kā mēs abi kopā lasījām, spēlējām "Monopolu". Pārkpleisa, Bordvolka, Mārvingārdena. Tu mani vienmēr uzvarēji.

-    Man šķiet, tu man to ļāvi.

Volgāsts pie sevis pasmējās. Nē, tu vienmēr uzvarēji pati viss bija godīgi. Un Džeikobs Mārlijs. "Ziemassvētku stāsts" tā bija tava mīļākā grāmata. Man šķiet, tu to zināji no galvas no sākuma līdz beigām. Vai atminies?

-    Es visu atceros. To dienu, kad sniga. Kā mēs taisījām sniega eņģeļus.

Viņš bija saslēgts paša kaltās ķēdēs. Volgāsts piepešā izbrīnā savilka uzacis. Tas bija tik skumjš stāsts.

"Lūk, upe," Eimija nodomāja. "Lielā, straujā pagātnes upe."

Es būtu tā varējis dzīvot mūžīgi. Volgāsts pavērsa skatienu augšup, uzrunādams tumsu. Laila, vai tad tu nesaproti? To es gribēju. Es nekad negribēju neko vairāk. Un: Vai tu… zini, kur mēs esam, Eimij?

-    Man šķiet, ka nekur. Man šķiet, es guļu.

Viņš ar tik tikko jaušamu galvas mājienu apsvēra dzirdēto. Nūja. Tas izklausās pareizi. Kad tu tā saki, tas izklausās ļoti ticami. Volgāsts dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. Savādi. Es tik daudz ko neatceros. Zini, tieši tā tas ir. It kā no sevis varētu paturēt tikai pavisam niecīgu daļu. Bet tagad viss kļūst skaidrāks.

-    Man tevis pietrūkst, tēt.

Zinu, ka pietrūkst. Man arī tevis pietrūkst, sirsniņ, -vairāk, nekā tu spēj iztēloties. Nedomāju, ka kādreiz esmu bijis vēl laimīgāks nekā toreiz ar tevi. Kaut es būtu varējis tevi izglābt, Eimij.

-    Tu taču izglābi. Tu mani izglābi.

Tu biji tikai maza meitenīte, gluži viena pasaulē. Man nevajadzēja viņiem ļaut tevi paņemt. Es mēģināju, bet ne pietiekami. Zini tā ir visīstākā pārbaude. Tikai tā var patiesi novērtēt cilvēka dzīvi. Es vienmēr par daudz baidījos. Ceru, ka spēj man piedot.

Eimijā pārplīsa skumju vilnis. Kā viņai gribējās Volgāstu mierināt, apskaut. Tomēr viņa zināja: to mēģinot, pieejot kaut vienu soli tuvāk, sapnis izgaisīs, un viņa atkal būs viena.

-Jā. Protams, spēju. Tur nav, ko piedot.

Es tev tik daudz neesmu pateicis. Volgāsts cieši vērās uz savām rokām. Par Lailu un par Evu. Par mūsu mazo meitiņu. Tu tik ļoti viņai līdzinājies.

-    Tev nebija tas jādara, tēt. Es zināju, es zināju. Es jau no paša sākuma zināju.

Tu piepildīji manu sirdi, Eimij. Tā tas bija. Tu aizpildīji to vietu, kur bija Eva. Bet es nevarēju tevi izglābt tāpat kā nevarēju izglābt viņu.

It kā vārdi būtu to izdarījuši, telpa sāka atkāpties, attālumam starp viņiem abiem izstiepjoties kā gaitenim. Eimiju piepeši sagrāba izmisums.

Ir labi kopā ar tevi to atminēties, Eimij. Ja drīkst, es laikam kādu laiku te palikšu.

Viņš atstāja Eimiju, viņš attālinājās.

-Tēt, lūdzu! Neaizej.

Mana drosmīgā meitene. Mana drosmīgā Eimija. Viņš tevi gaida. Viņš tevi jau visu laiku gaida kuģī. Atbildes ir tur. Kad pienāks laiks, tev jādodas pie viņa.

-    Kādā kuģī? Es neko nezinu.

Bet viņas lūgumi neatrada dzirdīgas ausis; sapnis gaisa. Volgāsts bija gandrīz prom. Viņš bija pašā visu apsedzošas tumsas malā.

-    Lūdzu, tēt! Eimija raudāja. Nepamet mani. Es nezinu, ko lai daru.

Beidzot viņš pagrieza seju pret meiteni un ar skatienu viņu uzmeklēja. Spožs un mirdzošs, tas iedūrās viņai tieši sirdī.

Ak, man šķiet, es tevi nekad nepametīšu, Eimij.

25

Vorhīza apmetne, Rietumteksasa Ekspedīciju pulka rietumu štābs

Leitnants Pīters Džeksons bija nopelniem bagāts bruņoto spēku virsnieks, trīs atsevišķās kampaņās piedalījies veterāns un virs, par kuru klīda leģendas, tomēr dažreiz viņam šķita, ka dzīve ir apstājusies.

Viņš gaidīja pavēles, gaidīja ēdamo, gaidīja savu kārtu atejā. Gaidīja, kad mainīsies laikapstākļi, un, ja tie nemainījās, turpināja gaidīt. Pavēles, ieroči, krājumi, jaunumi visu viņš gaidīja. Dienām un nedēļām, un dažreiz pat mēnešiem ilgi viņš gaidīja, it kā viss laiks, kas viņam pavadāms uz šīs zemes, būtu jāvelta tieši gaidīšanai, it kā viņš būtu gaidīšanas automāts cilvēka veidolā.

Arī pašlaik Pīters gaidīja.

Komandteltī notika kaut kas svarīgs par to nebija nekādu šaubu. Epgars un pārējie tur uzturējās jau visu ritu. Pīters bija sācis baidīties, ka notiks visļaunākais. Jau mēnešiem ilgi klīda baumas: ja operatīvā vienība drīz vismaz vienu nenogalināšot, medības atcelšot.

Bija aizvadīti pieci gadi, kopš viņi ar Eimiju devās augšā kalnā. Pieci gadi, medījot Divpadsmit. Pieci gadi un nebija nekā, ar ko lepoties.

Entonija Kārtera jeb objekta Divpadsmit mājas Hjūstona būtu bijusi loģiska izvēle, kur sākt, ja vien pilsēta neatrastos necaurejamā purvā. Tāpat bija ari ar Ņūorleānu, kur mita numur Pieci Tadeušs Tarels. Ruperta Sosas rezidence Talsā Oklahomā izrādījās pilnīga izgāšanās. Pilsēta bija gruvešu kaudze, visur čumēja un ņudzēja drakulas; viņi izglābās, zaudējot sešpadsmit vīrus.

Bija vēl citas vietas. Džefersonsitija Misūri. Oglala Dienviddakotā. Evreta Vašingtonā. Blūmingtona Minesotā. Orlando Floridā. Blekkrika Kentuki. Naiagarafolsa Ņujorkā. Tās visas bija tālas un neaizsniedzamas vietas daudzu jūdžu un gadu attālumā. Sava skapīša durtiņu iekšpusē Pīters bija pielīmējis karti, kurā katra pilsēta bija apvilkta ar melnu tinti. Visu Divpadsmit rezidences. Nogalināt vienu no Divpadsmit nozīmēja nogalināt viņa pēcnācējus, atbrīvot viņu prātus ceļojumam nāvē. Tā vismaz Pīters uzskatīja. To viņam iemācīja Leisija toreiz, kad viņas uzpridzinātā bumba nogalināja objektu Viens Babkoku. To viņam parādīja Eimija toreiz, kad izgāja no Leisijas kalnu namiņa sniegotajā laukā, kur Kopums bija sagūlis saulē nomirt.

Tu esi Smits, Tu esi Teits, Tu esi Diprē, Tu esi īri Ramoss Vārds Čo Singhs Atkinsone Džonsone Montefusko Koens Mureja Ngajena Elbersone Lasaro Toress…

Toreiz viņu bija desmit. Tagad bija palikuši seši. Pītera brāļa vairs nebija, nebija Mosijas, un nebija ari Sāras. No tiem pieciem, kas devās uz Rozvelas garnizonu, izglābās tikai Holiss un Keilebs "mazais Keilebs", kurš nemaz vairs nebija tik mazs un tagad mita Kerviles bāreņu namā, kur zēnu audzināja klostera māsas. Kad vlrusainie pārrāva Rozvelas garnizona aizsardzību, Holiss ar Keilebu iebēga vienā no nocietinātajām slēptuvēm. Teo un Mosija jau bija miruši. Neviens nezināja, kas notika ar Sāru viņa šajā jūkli bija kaut kur pazudusi. Pēcāk Holiss meklēja meitenes mirstīgās atliekas, bet neko neatrada. Vienīgais izskaidrojums bija tāds, ka Sāra ir kļuvusi par vīrusaino.

Gadiem ejot, pārējie bija pajukuši kā vēja nestas lapas. Maikls strādāja rafinēšanas fabrikā Friportā bija kļuvis par pirmās pakāpes naftas destilētāju. Grirs, kurš viņiem pievienojās Kolorādo, sēdēja ieslodzījumā Kervilē viņu notiesāja uz sešiem gadiem par dezertēšanu. Un kas zina, kur bija palicis Holiss? Tas vīrs, ko viņi pazina un mīlēja kā brāli, bija salūzis zem Sāras nāves nastas un skumjās pazudis pilsētas tumšajā pavēderē, kur valdīja tirgošanās. Pīters bija dzirdējis, ka Holiss ir kāpis pa karjeras kāpnēm un kļuvis par vienu no Tiftija augstākajiem leitnantiem. Medībās no sākotnējiem ceļiniekiem piedalījās tikai Pīters un Alīša.

Un Eimija. Kas bija noticis ar Eimiju?

Pīters par meiteni bieži iedomājās. Eimija izskatījās gandrīz tāpat kā vienmēr it kā viņai būtu 14, nevis 103 gadi -, taču kopš viņu pirmās tikšanās daudz kas bija mainījies. Nebija vairs tās Meitenes no Nekurienes, kura, ja vispār kaut ko sacīja, runāja mīklās. Viņas vietā bija daudz īstāka, daudz cilvēciskāka būtne. Eimija bieži stāstīja par savu pagātni; ne tikai par vientulīgajiem klaiņojumu gadiem, bet ari par visagrākajām atmiņām par Laiku Pirms par savu māti un Leisiju, un nometni kalnos, un to vīru, kas viņu izglāba. Par Bredu Volgāstu. Eimija sacīja tas neesot viņas īstais tēvs, īsto viņa nemaz neesot pazinusi, bet Volgāsts vienalga bija viņas tēvs. Ikreiz, kad meitene par viņu runāja, viņas acīs spoguļojās skumju smagums. Pīters pat nejautājot zināja, ka Volgāsts miris, lai Eimiju pasargātu, un meitene šo parādu nekad nevarēs atmaksāt pat tad, ja visu savu dzīvi nebeidzamo, nezināmo ritumu mēģinās to paveikt.

Pašlaik Eimija bija pie Keileba kopā ar citām klostera māsām; tagad viņa valkāja pelēkās ordeņa drānas. Pīters nedomāja, ka Eimija tic tam pašam, kam ticēja māsas. Viņas bija drūmas dāmas, kas sludināja gara un ķermeņa vienkāršību, kura atspoguļotu viņu pārliecību par cilvēces pēdējām dienām; tomēr tāds ietērps bija vairāk nekā piemērots, lai maskētos. Eimija ar to varēja viegli izsprukt cauri. Pēc notikumiem Kolonijā visi bija vienojušies, ka par Eimijas patieso identitāti un viņas spējām ir jāinformē vienīgi vadība.

PIters devās uz koptelpu, kur aizvadīja dīku stundu. Viņa vads divdesmit četri vīri nupat bija atgriezies no izlūkgājiena uz Laboku, kur meklēja kaut ko noderīgu. Viņiem bija uzsmaidījusi veiksme, misija bija beigusies bez starpgadījumiem. Labākais atradums bija vecu riepu krātuve. Pēc dienas vai divām vīri vēlreiz turp dosies ar kravas auto, lai paņemtu maksimāli daudz riepu un aizvestu tās uz vulkanizācijas fabriku Kervilē.

Vecākie virsnieki atradās tajā teltī jau četras stundas. Par ko gan viņi tur runāja?

Domas atgriezās pie Kolonijas. Savādi Pīters par to nedomāja nedēļām, pat mēnešiem ilgi, bet tad atmiņas piepeši pašas uzpeldēja. Notikumi, kas pasteidzināja viņa aiziešanu, tagad šķita atgadījušies nevis ar Ekspedīciju pulka kareivi Pīteru Džeksonu vai pat ar Pīteru Džeksonu no Sardzes, bet ar kaut kādu puikvīrieti, kura iztēli ierobežoja mazītiņais zemes pleķītis, kas noteica visu viņa dzīvi. Cik enerģijas Pīters izšķieda, auklējot domas par savu nevarību, kas manifestējās maziskajā sāncensībā ar brāli Teo? Pīters ar skumīgu lepnumu iedomājās, ko viņam tagad sacītu tēvs, dižais Dēmetrijs Džeksons, Dzimtas tēvs, Garo izjājienu kapteinis. Tu esi rīkojies labi. Tu esi uzsācis cīņu ar viņiem. Es lepojos, ka esi mans dēls. Tomēr Pīters to visu atdotu, ja vien vēl stundu varētu būt kopā ar Teo.

Un ikreiz, paskatoties uz Keilebu, viņš redzēja savu brāli.

Pie galda PIteram blakus apsēdās Sačs Dods. Sačs bija tāds pats apakšvirsnieks kā Pīters. Viņš vēl bija mazs, kad pārējo Dodu ģimeni nogalināja Lauka Slaktiņā. Cik Pīteram zināms, Sačs par to nekad nerunāja, kaut arī stāsts visiem bija zināms.

-    Vai tev ir kāda nojausma, kas tur notiek? Sačs pajautāja. Puisim bija apaļa, zēniska seja, un tāpēc viņš allaž izskatījās ļoti nopietns.

Pīters papurināja galvu.

-    Labs ķēriens Labokā.

-    Riepas vien.

Abu apakšvirsnieku domas bija gluži kur citur; viņi tikai nosita laiku. Riepas paliek riepas. Bez tām neko daudz nevar pasākt.

Sača brigāde no rīta dosies simt jūdžu izlūkgājienā uz Midlendu. Tas bija nepatīkams pienākums viss apgabals bija gatavā slīkšņa, kur nafta sūcās no veciem, neaizbāztiem urbumiem.

-    Paklau, ko es dzirdēju, Sačs ieteicās. Civilās varas iestādes pētot, vai kādus no tiem vecajiem urbumiem vēl varētu izmantot, kad izbeigsies mūsu krājumi. Var gadīties, ka mums tur jau pavisam drīz nāksies izveidot garnizonu.

PIters iztrūkās; tādu iespēju viņš pat nebija apsvēris. Man šķita: Frlportā ir tik daudz naftas, ka pietiks visai mūžībai.

-    Mūžības ir dažādas. Teorētiski jā, tur ir daudz labuma. Bet agrāk vai vēlāk viss izbeidzas. Sačs samiegtām acīm palūkojās uz sarunu biedru. Vai tev viens draugs nav naftas destilētājs? Viens no jūsu Kalifornijas komandas, vai ne?

-    Maikls.

Sačs papurināja galvu. Kājām atnākt no pašas Kalifornijas! Tas vēl aizvien ir vistrakākais stāsts no visiem, ko esmu dzirdējis. Puisis atspieda plaukstas pret galdu un piecēlās. Ja dzirdēsi kaut ko no augšām, padod ziņu. Varu derēt, ka drīz mūs visus aizsūtīs uz Midlendu brist pa melno zeltu.

Viņš atstāja PIteru vienu. Sača vārdi viņu nebija iepriecinājuši. Kur nu! Kopteltl ienāca pusducis kareivju, viņi sarunājās skarbajā, rupjību pilnajā barības meklētāju mēlē. Pīteram nebūtu iebildumu pret sabiedrību tā novērstu domas no raizēm -, taču puiši sameklēja galdu, uz viņu pat nepaskatījušies; acīmredzot pietika ar apsūbējušo sudraba svītriņu uz apkakles un nelāgo omu, lai viņus aizbiedētu.

Par ko gan virsnieki runā?

Atteikties no medībām to PIters nespēja iztēloties. Tas gandrīz bija viss, par ko viņš piecus gadus bija domājis. Ekspedīciju pulkā viņš pieteicās uzreiz pēc Rozvelas notikumiem toreiz pieteicās daudzi vīri. Katram tonakt bojā gājušajam bija draugs vai brālis, vai dēls, kurš ieņēma mirušā vietu. Tie, kurus bija vadījusi vien atriebība, parasti drīz vien notinās vai ieskrēja nāvē tomēr bija vajadzīgs labāks iemesls -, un Pīteram par sevi nebija ilūziju. Arī atmaksa bija motivācija. Bet viņa vēlēšanās sakņojās dziļāk. Visu dzīvi jau kopš Garajiem izjājieniem Pīters bija ilgojies kaut kam piederēt, iestāties par mērķi, kas paceltos pāri viņa paša centieniem. Tajā brīdī, kad Pīters nodeva zvērestu, kas viņu saistija ar biedriem, jauneklis sajuta: viņa nolūki, liktenis, viņa esība ir savīta ar pārējiem. Ienāca prātā, vai tikai viņš nekļūs mazāk pats, vai tikai patība nesaplūdīs ar kolektīvu, taču notika gluži pretēji. Tā nevajadzētu runāt, jo Teo un pārējo vairs nebija, bet pievienošanās Ekspedīciju pulkam Pīteram lika justies vēl nepieredzēti dzīvam. Vērodams kareivjus ēdam viņi smējās un jokoja, un stūma vaigos pupas, it kā šī būtu dzīves pēdējā maltīte, viņš skaudīgi atcerējās sākumu.

Jo laika gaitā izjūtas bija mazinājušās. Tās izzuda līdz ar pārdrošām kampaņām, mirušiem vīriem, ieņemtām un zaudētām teritorijām, kas ne pie kā nenoveda. Saikne ar vīriem saglabājās, tik izturīga kā gravitāte, un Pīters, ne mirkli nevilcinoties, uzupurētos ikviena labā tāpat kā, viņš domāja, viņa dēļ darītu ikviens no biedriem. Bet kaut kā trūka; viņš īsti nezināja, kā. Pīters zināja, ko teiktu Alīša. Tu vienkārši esi noguris. Tā gadās ikvienam, pacieties. Tas nebūtu gluži kļūmīgi, bet neizteiktu visu.

Beidzot Pīters vairs nevarēja izturēt. Viņš izgāja no telts un aizsoļoja pāri apmetnei. Vajadzēja tikai kādu ieganstu pieklauvēt. Ja drusku paveiksies, viņu ielaidīs, un gan jau tad viņš sajutīs, uz ko šie tur sliecas.

Nebija nemaz jāpūlas. Pīteram tuvojoties teltij, durvis atsprāga vaļā, un iznāca pulkveža adjutants majors Henemans. Akurāti ģērbies, spurainiem, blondiem matiem un iešķībiem zobiem, kas atsedzās tikai smaidot tātad nekad.

-    Džekson. Nupat grasījos tevi meklēt. Nāc iekšā.

Pīters iegāja telts puskrēslā, pie ieejas apstādamies, lai ļautu acīm aprast. Ap plato galdu bija sasēdušies virsnieki majori Lūiss un Hūpers, kapteiņi Ričs, Peress un Čaildss, operatīvās grupas atbildīgais virsnieks pulkvedis Epgars un vēl viens cilvēks.

-    Sveiks, PIter!

Alīša.

-    Atradu divas ieejas te un te.

Alīša pievērsa visu uzmanību uz galda izklātai kartei ASV ĢEOLOĢISKAIS PĀRSKATS, DIENVIDŅŪMEKSIKA. Tai blakus bija vēl viena karte, mazāka un aiz vecuma izbalojusi: NACIONĀLĀ PARKA SERVISS, KĀRLSBĀDAS ALAS.

-    Alas galvenā ieeja ir apmēram trīssimt pēdas plata. To mēs nevarēsim nosprostot pat ar mūsu vislielāko spridzekli, un apkārtnes reljefs tik un tā ir pārāk nelīdzens, lai uzvestu sprāgstvielas tur augšā.

-    Ko tad tu iesaki? Epgars jautāja.

-    Mēs viņu noķersim slazdā. Alīša vēlreiz norādīja uz karti. Apmēram ceturtdaļjūdzi tālāk es uzgāju vēl vienu ieeju. Tā ir veca lifta šahta. Martinesam jābūt kaut kur starp abām šīm ieejām. Mēs uzspridzināsim vienu bumbu galvenās ieejas lejasdaļā, ejā, kas ved uz šahtu. Tam vajadzētu viņu aizdzīt uz šahtas pusi, bet tur mēs pie izejas noliksim vienu kareivi.

-    Vienu kareivi, Epgars atkārtoja. Tas ir jūs.

Alīša pamāja ar galvu.

Pulkvedis atgāzās krēslā. Visi gaidīja.

-    Nepārprotiet mani, leitnante. Es zinu, ko jūs spējat. Mēs visi to zinām. Bet, ja tas viss līdzinās Nevadā redzētajam, tad man tā vien šķiet, ka atpakaļceļa no turienes vairs nebūs.

-    Citi mani tikai kavēs.

Viņš skeptiski savilka uzacis. Un jūs esat pārliecināta, ka Martiness ir tur lejā.

-    Tas ir loģiski, ser. Ari Babkoks izmantoja alu. Un Elpaso atrodas tikai simt jūdzes no Kārlsbādas. Tā ir Martinesa dzimtā puse.

Epgars mirkli apdomājās. Piekrītu, pazīmes atbilst, bet kā jūs varat būt tik pārliecināta?

Alīša vilcinājās. Es īsti nevaru to izskaidrot, pulkvedi. Es vienkārši zinu.

Pīters sēdēja galda tālākajā galā. Lūdzu atļauju runāt, ser.

Epgars izbolīja acis. Labi, Džekson, sakiet vien, mēs jau tāpat zinām, ko jūs teiksiet.

-    Mēs ar leitnanti Doneidio esam vienīgie no klātesošajiem, kas ir redzējuši kādu no Divpadsmit. Es viņai uzticos. Ja viņa saka, ka Martiness tur ir, tad viņš tur ir.

-    Mēs visi zinām par jūsu pagātni, leitnant. Bet pašlaik vienalga rīkojamies intuitīvi. Negribu ne ar ko riskēt, ja nezinām droši.

-    Varbūt ir vēl cita iespēja. Visi oriģinālie izmēģinājumu objekti bija ar čipiem tāpat kā Eimija. Varam izmantot signālu, lai viņu atrastu.

-    Par to es jau iedomājos. Ir tikai viena nelaime. Radioviļņi neizkļūst caur klintīm. Kā jūs gribat uztvert signālu no vietas, kas atrodas tūkstoš pēdu dziļumā?

-    Mēs to neuztversim no virsmas. Mēs to uztversim alā.

PIters atkal norādīja uz diagrammu. Darīsim tā, kā Alīša saka, ieliksim spridzekli ejā, kas ved no galvenās ieejas uz pārējām alām. Divpadsmit ir lieli radījumi, bet šaurā telpā ar sprādzienu vajadzētu pietikt, lai piesaistītu Martinesa uzmanību. Spridzekļa vadi būs savienoti ar galveno ieeju un no turienes ar radiodetonatoru savienoti ar virszemi, lai varam to uzspridzināt no droša attāluma. Sauksim to par Zilo vienību.

Epgars pamāja ar galvu. Pagaidām saprotu.

-    Labi, bet uz lifta šahtu stāties pretī Martinesam mēs nesūtīsim tikai vienu cilvēku vien. Sūtīsim divus, un viņiem būs radioviļņu virziena rādītājs. Sauksim to par Sarkano vienību. Vispirms Sarkanā vienība novietos vēl vienu spridzekli netālu no lifta šahtas. To noregulēsim uz īsāku laiku, teiksim, piecpadsmit sekundēm. Pirmais kareivis dosies dziļāk alā un izmantos RVR Martinesa atrašanai, bet otrs kareivis tikmēr paliks pozīcijā pie šahtas. Visvairāk izmaņas vajadzēs, lai saglabātu radiosakarus ar virszemi, un to paveiks otrais kareivis. Viņš būs starpposms. Būtībā mēs izmantosim ziedlapķēdi. Pirmais kareivis būs savienots ar otro, kurš savukārt būs savienots ar to, kurš stāvēs pie šahtas izejas sauksim viņu par trešo kareivi un būs savienots ar Zilo vienību. Tā viņi varēs saskaņot visus operācijas elementus. Nebūs nekādas minēšanas.

Epgars pamāja ar galvu. Izklausās labi, bet es jau tagad paredzu sarežģījumus, leitnant. Tur lejā ir labirints. Ja nu pirmais un otrais kareivis pazaudē sakarus? Tad viss būs pagalam.

-    Risks pastāv, bet nav nekāda iemesla pazaudēt sakarus, ja vien pirmais kareivis neaiziet tālāk par šiem trim savienojumiem. Pīters parādīja uz kartes. Tā mēs gan neredzēsim visu alu, bet mums vajadzētu spēt novērot lielāko tās daļu.

-    Turpiniet.

-Tā. Mēs izvietojam abus spridzekļus, pirmais kareivis dodas meklēt Martinesu. Otrais kareivis gaida pirmā ziņojumu. Pēc tam viss ir atkarīgs tikai no pareizas laika saskaņošanas. Līdzko pirmais kareivis atrod Martinesu, viņš pa radio ziņo otrajam, kurš sazinās ar virszemi. Zilā vienība uzspridzina ieeju. Martiness noskaišas. Pirmais kareivis jož atpakaļ uz šahtu, vilinot Martinesu uz liftu. Otrais kareivis uzstāda bumbas sprāgšanas laiku. Abi dodas augšā, otrā bumba sprāgst, Martinesa vairs nav. Pīters sasita plaukstas. Vienkārši.

Epgars apdomāja dzirdēto. Te nedrīkst pieļaut nevienu kļūdu. Es zinu, ka Doneidio kustas ātri, bet piecpadsmit sekundes ir ļoti īss laiks, lai notītos pirms sprādziena. Nezinu, vai varēsim kādu tik ātri uzvilkt augšā.

-   Tas nebūs jādara. Ari pati šahta pasargās no sprādziena. Ar piecdesmit pēdām vajadzētu pietikt.

-    Runājot skaidru valodu, jūs esat nodomājis izmantot pirmo kareivi kā ēsmu.

-    Tieši tā, ser.

-    Izklausās, ka esat to darījis jau agrāk.

-    Es ne. Māsa Leisija.

-Jūsu noslēpumainā mūķene.

-    Leisija bija daudz vairāk nekā tikai mūķene, pulkvedi.

Epgars savienoja pirkstu galus, uzmeta skatienu kartei un palūkojās uz Pīteru. Pirmais kareivis acīmredzot ir Doneidio. Vai jums ir kādas idejas par to, kas būs otrs pašnāvnieks?

-Jā, ser. Es gribētu pieteikties brīvprātīgi.

-    Kāpēc gan es neesmu pārsteigts? Epgars pagriezās pret pārējiem. Vai kādam būtu vēl kas piebilstams? Hūper? Lūis?

Abi uzrunātie piekrita plānam.

-    Doneidio?

Alīša uzmeta skatienu Pīteram vai esi pārliecināts? un strupi pamāja ar galvu. Man nav iebildumu, pulkvedi.

īsa pauze, tad padošanās nopūta. Labi, leitnanti, tā būs jūsu izrāde. Heneman, kā jums šķiet, vai ar divām vienībām pietiks?

-    Domāju, ka jā, pulkvedi.

-    Paskaidrojiet visu leitnantam Dodam un izplānojiet, kas vajadzīgs pārnēsājamajām ierīcēm. Un paraudzīsim, kā būs ar to RVR. Es gribētu sākt pēc četrdesmit astoņām stundām. Epgars atkal paskatījās uz Pīteru. Pēdējā iespēja pārdomāt, leitnant.

-    Nē, ser.

-    Tā jau man šķita. Viņš palūkojās uz pārējiem. Nu ko. Parādīsim virspavēlniecībai, ka esam lietaskoki, un novāksim to izdzimteni.

Pēc divām dienām viņi naktī uzcēla apmetni kalna pakājē. Pāris bruņumašīnu, divdesmit četri viri lāviņās. Rītausmā viņi modās, lai dotos augšā kalnā. Zeme ap bruņumašīnām bija pēdu nospiedumu izraibināta naksnīgos viesus pievilināja divu duču guļošu cilvēku smarža, taču dzīres aizkavēja tērauda sienas. Kalns bija par stāvu braucamajiem, un taka vijās līkločiem vien. Viss līdzpaņemtais būs jāstiepj uz muguras. Kalna virsotnē nebūs bruņumašīnu, kas viņus pasargātu, un nebūs arī otras iespējas. Spožajā rīta gaismā misijas noteikumi bija pilnīgi skaidri. Atrast un nogalināt Martinesu vai arī pašiem mirt tumsā.

Komandējošais virsnieks bija Henemans tas bija neparasti. Viņš vien retu reizi izgāja ārpus garnizona sienām. Taču savu relatīvi drošo vietu Henemans bija ieguvis pēc daudziem gadiem gluži citādos apstākļos. Taisa, Ņūorleāna, Kārni, Rozvela Henemana karjeras kāpņu pakāpienus iezīmēja kaujas un slacīja asinis. Neviens neapšaubīja majora spējas, un viņa klātbūtnei bija svars. Vienu vienību vadīs Pīters, otru Dods. Alīša bija Alīša izlūce un snaipere, liekā, neiederīgā; šķita, ka viņa tā īsti neatskaitās nevienam. Visi zināja, ko Alīša spēj, tomēr viņas statuss vīros radīja zināmu nemieru. Pīters par šo jautājumu nekad nekādas runas nedzirdēja ja kāds vispār Alīšu apsprieda, tad ar kādu citu taču pārējo attieksmē bija manāma neērtības izjūta: viņi turējās pa gabalu no Alīšas un meta uz viņu piesardzīgus skatienus, it kā nespētu īsti ielūkoties viņai acīs. Alīša bija kā tilts starp cilvēku un vīrusaino, atradās kaut kur pa vidu: kurā pusē viņa kritīs?

Kareivji devās ceļā uzreiz pēc rītausmas. Nu viņi sacentās ar laiku. Vēl pirms saullēktā spridzekļiem jābūt izvietotiem un visiem jāatrodas savās vietās. Vēso tuksneša nakti bija nomainījusi cepinoša saule, karstiem pirkstiem tā bungāja kāpējiem vispirms pa mugurām, tad pa pleciem un visbeidzot pa galvām. Atpūtai laika nebija ēdienu izdalīja ceļā. Alīša gāja pa priekšu un laiku pa laikam nokāpa atpakaļ, lai apspriestos ar Henemanu. Alu viņi sasniedza vēlā pēcpusdienā.

-    Ak Dievs, tu tiešām nejokoji, Henemans izdvesa.

Viņi stāvēja pie ieejas alā. Alas iekšpusi izgaismoja rietošās saules stari, taču tie ietiecās tikai pavisam netālu. Tālāk biezēja melna tumsa.

Amfiteātris ar akmeni kaltiem soliem starp tiem zemē gulēja lapas un cita draza bija neizprotams: ja te sēdētu skatītāji, ko tad viņi vērotu? Alā ieveda izliekta taka ar metāla margām. Bija atlikušas trīs stundas dienasgaismas.

Vēl pēdējo reizi pārskatīja plānu. Doda vienība izliks spridzekļus pie ieejas alā. Pēc Alīšas kartes ar margām norobežotā taka beidzās divsimt pēdu zem zemes, tālāk bija šaura eja, kas veda vēl trīssimt pēdas dziļāk uz pirmo no vairākām lielajām alām. Spridzekļus ieliks ejā, un tie būs savienoti ar radiodetonatoru, kas savukārt atradīsies no alas ieejas skaidri saredzamā vietā. Sprādziens ejā radīs spiediena vilni, kuru vēl vairākkārt pastiprinās šaurā telpa, teorētiski jebkurai dzīvai būtnei, kas ir tur lejā, spiediena dēļ vajadzētu mesties uz lifta šahtu. Kad spridzekļi būs vietās un Doda vīri atgriezušies, Pīters un Alīša dosies augšā kalnā. Lifta kabīne atradās šahtas apakšā, septiņsimt pēdu dziļumā, un to vietā turēja pretsvars augšā. Pīters un Alīša nolaidīsies lejā pa vinčas turētu virvi un tāpat uzkāps ari atpakaļ, kad būs tikuši laukā no alas.

Dods ar savu vienību devās ceļā. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš pa radio ziņoja. Kareivji bija nonākuši pie tuneļa.

Te lejā ir sasodīti neomulīgi, Dods sacīja. Jums būtu tas jāredz savām acīm.

Drīz viņi arī redzēs. Doda vienībai bija trīssimt pēdu vada, lai pie spridzekļa pievienotu detonatoru. Piecas minūtes valdīja klusums; tad atkal atskanēja Doda balss. Bumba un vads bija vietās vienība uzsāka augšupceļu. Pīters un Alīša gaidīja šahtas augšgalā ceturtdaļjūdzi tālāk būvē, kur kādreiz bija atradies parka administrācijas birojs. Vinča bija savā vietā. Bija pīkst. 17.00. Laiks tikpat kā bija iztecējis.

Radio iesprakšķējās Doda balss: Zilā vienība gatavībā.

Alīša un Pīters iesprādzējās savās iekarēs. Henemans viņiem novēlēja veiksmi. Abi draugi nostājās uz šahtas malas un atgrūdās, iekrizdami tumsā kā monētas akā. Pie vestēm piestiprināti pārnēsājami dienasgaismas lukturīši izgaismoja sienas ar dzeltenīgu mirdzu. Pītera domas bija skaidras, maņas asi tvēra notiekošo. Ir tādas bailes, kas pastiprina sajūtas, koncentrējot domas, tieši šādas bailes Pīters izjuta. Temperatūra strauji pazeminājās, un Pīteram uz rokām saslējās matiņi. Simt pēdu, divsimt, trīssimt lejupceļš bija ātrs, un iekāres turēja svaru kā kopā saliktas plaukstas. Garām pazibēja lifta tauvas: viena resna, savīta no tērauda pavedieniem, un vēl divas tievākas, ietītas plastmasā. Lejā ēnojās tumšs apveids lifta kabīnes jumts. Tauvas bija piestiprinātas pie kabīnes. Viņi ar klusu būkšķi piezemējās.

-    Sarkanā vienība lejā.

Alīša atlauza lūku, un viņi ielēca liftā. Kabīnes durvis bija vaļā. Bija tāda sajūta, it kā priekšā plestos neizmērojami plaša telpa, kā stāvot katedrāles durvīs. Gaiss bija mikls un auksts un spēcīgi oda pēc zemes ar vieglu mīzalu piesmaku. Viņi pārlūkoja telpu ar šauteņu lukturiem, raidot starus melnajā plašumā. Visapkārt rēgojās dīvainas organiska izskata formas, it kā sienas būtu no krunkainas miesas.

-    Pie velna! Pavei, kāds plašums, Alīša brīnījās.

Viņa bija noņēmusi brilles nu Alīša bija savā elementā, mūžīgās tumsas zonā. Dienasgaismas lukturīšu staros viņa nometās uz ceļa un izņēma no mugursomas divus priekšmetus. Viens no tiem bija spridzeklis astoņi plastmasas sprāgstvielas stienīši ar mehānisku taimeru. To viņa uzmanīgi nolika zemē. Otrs priekšmets bija radioviļņu virziena rādītājs neliela, kastei līdzīga ierīce ar antenu un 1432 megahercu ienākošā signāla stipruma mērītāju. Alīša ieslēdza ierīci un izgāja no lifta kabīnes, turēdama rādītāju sev priekšā, lai pārlūkotu telpu. Atskanēja klusa, regulāra pīkstoņa. Adata sakustējās.

-    Rokā esi.

Pīters pa radio sazinājās ar augšā palikušajiem. Jau iepriekš nebija nekāda iemesla apšaubīt Alīšas apgalvojumu, taču piepeši visa situācija bija iemantojusi realitātes spēku. Kaut kur šajās alās gaidīja Martiness, Desmitais no Divpadsmit.

-    Pasaki Dodam, lai ir gatavībā un gaida manu signālu, Pīters ziņoja Henemanam.

-    Sapratu. Turam acis vaļā, leitnanti.

Tas bridis bija klāt. Pīters un Alīša pārmija vēl pēdējo zīmīgo skatienu. Jau atkal viņi abi stāvēja bezdibeņa malā. Nebija nekādas vajadzības izteikt to vārdos viss jau bija pateikts. Viņi nespēja dzīvot viens bez otra, tomēr viņus šķīra nepārvarams attālums. Viņi bija tie, kas bija, kareivji karā. Abpusējā saikne bija stiprāka par visu, izņemot attiecības, kādu viņiem nevarēja būt. Alīša, kā parasti, bija aplikusi savas ieroču jostas, taču bija atteikusies no stopa par labu M4 šautenei ar resnu granātmetēja stobru. Martiness no viņas nesagaidīs žēlastību, nebūs nekādas pēdējās svētības.

Drīz tiksimies.

Alīša nozuda tumsā.

Pie alas ieejas Sača Doda vienība bija izveidojusi ugunslīniju uz amfiteātra zemākā sola. Debesis jau sāka manāmi tumst un, dienai ieplūstot naktī, krāsojās bagātīgākos toņos. Dods turēja detonatoru. Tā signālu pārraidīs uztvērējam pie alas, un tādējādi noslēgsies vienkāršs elektrisks cikls, kas pa vadu nogādās strāvas dzirksteli uz bumbu.

Pat no šāda attāluma būs dzirdams pamatīgs būkšķis.

To gan nedrīkstēja ļaut noprast vīriem, tomēr ceļš lejup alā bija viņu satricinājis. Dods vēl nekad dzīvē nebija bijis tādā vietā gluži citādā pasaulē ar svešādiem apveidiem, dīvainām krāsām un kroplām proporcijām; visur, kur vien viņš pavērās, glūnēja tumšas iedobes, kas tiecās lejup nekurienē. Gājiens lejā pa eju bija kā kāpšana paša kapā. Bāreņu namā Dods bija mācījies par elli, par mūžīgu tumsu, kur ļaunu cilvēku dvēseles cieš mūžīgas mokas. Sākumā viņu tas šausmināja, kaut ari jau toreiz viss kopā šķita drusku mazticami. Dods vēl bija tikai zēns, tomēr jau noprata, ka elle ir tikai tāds stāsts, ko māsas izdomājušas bērnu savaldīšanai, līdzīgi pasakām, ko lasīja tiem priekšā, lai iemācītu kādu vienkāršu morāli. Tā kā Dods bija jaunākais Lauka Slaktiņā izdzīvojušais, viņam citu bērnu vidū bija tāds kā augstāks statuss it kā pārdzīvotais viņu kaut kā būtu padarījis viedāku. Tas, protams, nepavisam nebija tiesa. Dods nekad nebija tā īsti pazinis savus vecākus, tāpēc neizjūta viņu trūkumu un no tās dienas arī neko neatcerējās, taču rotaļbiedru apbrīna par viņa iztēlotajām sērām bija kā burvība, un tā nu Dods sāka sevi uzskatīt par īpaši vērīgu zēnu, īpaši attiecībā uz klostera māsu mīklainajiem paziņojumiem. Dievs nu labi, pret Dievu Dodam nebija nekādu iebildumu, un tas arī bija saprotams. Debesis bija patīkams priekšstats, ko viņš labprāt akceptēja, īpaši tāpēc, ka uzskatīja: tas viņam neko nemaksā. Bet nekam vairāk viņš nebija ar mieru ticēt. Elle tās bija tīrās muļķības.

Tomēr tagad, ar detonatoru rokā stāvēdams pie alas mutes, Dods vairs nebija tik pārliecināts.

Gaidīt nekad nebija viegli. Kad sākās šaušana, vienmēr iestājās skaidrība. Tu vai nu mirsi, vai nemirsi, nogalināsi vai tevi pašu nogalinās viens vai otrs, pa vidu nekā nebija. Pozīcija bija skaidra, un cīņas mežonīgajās, sirdi stindzinošajās minūtēs Dods jutās kā pacēlies adrenalīna viļņa virsotnē, kam apkārt izzuda it viss, kas bija kaut vai tikai attāli personisks. Varētu teikt, ka kaujas jūklī nekāda Sača Doda vairs nebija, pat paša acīs ne; un, kad nosēdās putekļi un vīrietis atskārta, ka ir palicis dzīvs, viņu pārņēma tīras dzīvības uzplūds, it kā viņš ar lielgabalu būtu iešauts atpakaļ pasaulē.

Gaidot cilvēks pārāk daudz iegrimst sevī. Prātā kā zupa skalojās atmiņas, šaubas, nožēla, raizes, visdažādākās nākotnes iespējas. Daļēji Dods asi vēroja notiekošo detonatoru savās rokās un vīrus apkārt, un pie pleca piestiprināto rāciju, pa kuru Henemans dos pavēli uzspridzināt alu, bet daļēji gremdējās domās, kas viņā šaudījās. Tikai tad, kad Henemans dos signālu uzspridzināt bumbu, pazudīs ari šī izjūta, tāds kā visaptverošs psihisks nelabums, un iedegs viņā spēju rīkoties.

Radio iesprakšķējās majora balss. Zilā vienība, turiet acis vaļā. Doneidio iet iekšā.

Dodā kaut kas saspringa; viņš juta, ka atgriežas pašreizējā mirkli. Sapratu.

Kaut nu drīzāk.

Septiņsimt pēdu zemāk, pilnīgā tumsā slīgstošajās alās, ko bija izveidojis sulfīdiem bagāts ūdens, sūcoties augšup sena rifa saplaisājušos kaļķakmens iedobumos, Alīša Doneidio tuvojās signālam. Viņa nešaubījās, ka signāls nāk no čipa, kas implantēts kaklā Hulio Martinesam, vienam no divpadsmit uz nāvi notiesātajiem noziedzniekiem, ko inficēja ar projektā NOASS radīto vīrusu šī laikmeta sākumā.

Luīze, viņa domāja. Luīze.

Tajā pašā brīdī, kad viņi nolaidās alā, šis vārds bija pārņēmis visas Alīšas domas. Savādi saskaņā ar dokumentiem, ko bija izdevies glābt no NOASS teritorijas, Martiness bija notiesāts uz nāvi par policista nošaušanu, nevis par sievietes izvarošanu un slepkavību. Varbūt viņas nāve nebija reģistrēta, vai varbūt tā nebija saistīta ar Martinesu. Parādījās ari policista nošaušana viens nežēlības zibsnis kā līdz baltkvēlei nokaitēta dzirksts -, taču katram no Divpadsmit bija savs īpašs stāsts stāsts, kurš atklāja pašu būtību, kas slēpās dziļi viņos. Martinesa stāsts bija par Luīzi.

/

Spriežot pēc Alīšas kartes, no lifta atzarojās divas ejas uz atsevišķām alām. Tām bija doti apzīmējumi, kas norādīja uz izmēru. Karaļa pils. Milžu zāle. Karalienes kambaris. Un vienkārši Lielā istaba. Lai paliktu redzama Pīteram un tādējādi saglabātu sakarus ar virszemi, Alīša nedrīkstēja aiziet dziļāk par sazarojumiem katras ejas tālākajā galā. Tur viņa būtu viena.

"Karaļa pils," Alīša nodomāja. Tas savā ziņā izklausījās pēc viņa.

Eju pa kreisi.

Tunelī uztvērēja adata sāka lēkāt un pīkstieni attiecīgi paātrinājās. Viņa bija uzminējusi pareizi. Sienas nu vīdēja tuvāk, uz to virsmas šautenes lukturīša gaismā uzmirdzēja kaut kādas vielas drumslas. Te bija vīrusainie kā apslēpti dārgumi alā dusēja īsta orda ar Martinesu priekšgalā. Nu Alīša visu redzēja skaidri; ainas ar katru soli kļuva skaidrākas, pilnībā pārņemot viņas prātu. Luīze. Ap viņas kaklu savilkts vads. Skaidri redzama robeža starp ādas krāsu zem un virs žņauga kakls blāvoja pienbalts, bet seja tūka asiņu sārtumā. Sievietes acīs plaiksnījās šausmas un izbrīns, un salta un neatgriezeniska tuvojās nāve. Viss bija redzams tik skaidri, it kā Alīša pati būtu to pieredzējusi, bet tad kaut kas izmainījās. Nu viņa izdzīvoja notikušo vienlaikus no diviem skatpunktiem. Alīša skatījās uz Luīzi un reizē redzēja ar viņas acīm. Kā tas iespējams? Kad viņai bija uzradušās tādas spējas uztvert neredzamo pasauli? Caur Luīzes acīm Alīša ieraudzīja Martinesa seju. Kopts vīrietis ar skaidriem vaibstiem un sudrabainiem, no pieres atsukātiem matiem, kas vidū auga mazliet tuvāk uzacīm nekā sānos. It kā parasta cilvēka seja, tomēr ne gluži acīs nebija nekā, ko varētu nosaukt par cilvēcisku, vien bezdvēselisks tukšums. Viņa bauda bija dzīvnieciska. Luīze viņam neko nenozīmēja. Viņa bija vienīgi siltu virsmu kopums, paredzēts tikai viņa iekārei un atvieglojumam. Sievietes vārds bija skaidri uzrakstīts uz blūzes, tomēr Martinesa prātā tas nekādi nesaistījās ar cilvēku, ko viņš žņaudza, vienlaikus izvarojot, jo viņam vienīgais īstais cilvēks bija viņš pats. Alīša sajuta Luīzes šausmas un sāpes, un to tumšo mirkli, kad sieviete saprata: nāve ir nenovēršama, viņas dzīve ir galā. Viņa nomirs, un Visums pat neatcerēsies, ka viņa vispār ir dzīvojusi, un pēdējais, ko viņa šajā pasaulē jutīs, būs tas, kā Martiness viņu izvaro.

Alīša bija sasniegusi sazarojumu to sauca par Kapsētu. Nāsīs iecirtās asa urīna dvaka, iesūcoties mutes un rīkles gļotādā. Elpa miklajā gaisā izplūda saltos mutuļos. RVR pīkstieni nemitīgi paātrinājās un nu jau bija kļuvuši par gandrīz nepārtrauktu signālu.

Viņa zināja, ko ir nodomājusi darīt. Viņa to bija iecerējusi jau no sākta gala. Viss plāns bija vien aizsegs, izsmalcināta viltība, lai noslēptu patieso nolūku.

Alīša gribēja pati nogalināt Martinesu. Viņa gribēja sajust, kā viņš mirst.

Pie lifta stāvošais Pīters tikai dažas sekundes pirms Alīšas nozušanas skatienam saprata: kaut kas nav kārtībā. Apjausmai nebija nekāda racionāla izskaidrojuma tā vienkārši radās, nojauta dziļi kaulos.

-    Līša, atsaucies!

Klusums.

-    Līša, vai tu mani dzirdi?

Atskanēja sprakšķis un tad pavēle: Paliec, kur esi.

Kaut kas draudzenes balsī darīja Pīteru nemierīgu. Tāda kā rezignācija, it kā Alīša pārgrieztu virvi, kas notur viņu virs bezdibeņa. Viņš vēl nebija atbildējis, kad balss atskanēja vēlreiz: Es runāju nopietni, Pīter.

Un prom viņa bija.

Pīters sazinājās ar virszemi. Kaut kas nav labi, es viņu pazaudēju.

-    Palieciet, kur esat, Džekson.

Vai Alīša minēja kreiso eju? Jā, kreiso.

-    Es iešu pakaļ, Pīters teica Henemanam.

-    Neapstiprinu. Stāviet ceļ…

Bet Pīters nedzirdēja visu Henemana ziņu. Viņš jau gāja prom.

Tajā pašā laikā leitnants Dods neprātīgā skrējienā pa taku metās iekšā alā. Viņš nezināja, ka radiosakaru ķēde ir pārrauta un ka ne Pīters, ne ari Alīša dziļāk alā nezina, ka bumba pie galvenās ejas ir atvienojusies pirmā kļūme notikumu virknē, kurus nekad neizdosies pilnībā rekonstruēt tā, lai virspavēlniecība justos apmierināta. Vai nu īssavienojuma, vai mehāniska defekta, vai likteņa kaprīzes dēļ uztvērējs alā bija zaudējis saikni ar virszemi. Pirmā lieluma juceklis, trakāks par visiem, kādi jebkad piedzīvoti, un nu Dods lēkšoja ellei rīklē.

Pirmajā reizē lejupceļam vajadzēja piecpadsmit minūtes; tagad, klupšus krišus auļodams pa nelīdzeno, šauro taku, viņš nonāca turpat nepilnās piecās minūtēs. Ar acs kaktiņu Dods piefiksēja sakustēšanos virs galvas, ko pavadīja spalgi pīkstieni, taču steigā redzēto un dzirdēto neapdomāja; ja Henemana pavēle uzspridzināt bumbu atskanēs, pirms viņš būs ticis laukā, vienība to vienalga sašaus un viņš ies bojā sprādzienā. Dods domāja tikai par to, kā nokļūt lejā, salabot detonatoru un tikt atpakaļ laukā.

Tur tas bija. Uztvērējs. Dods to bija atstājis uz gluda, galdam līdzīga klintsbluķa pie ejas. Nu uztvērējs uz sāna mētājās zemē. Kāds spēks bija to notriecis? Dods nometās ceļos, krūtīm smagi cilājoties. Pār seju aumaļām plūda sviedri. Gaisā virmoja drausmīga smaka. Viņš uzmanīgi paņēma ierīci rokās. Uztvērējam bija divi slēdži: viens, lai iedarbinātu detonatoru, un otrs, lai noslēgtu ķēdi un uzspridzinātu bumbu. Kāpēc detonators nestrādā? Bet tad Dods saprata: kritienā bija izļurkājusies antena. Viņš izvilka skrūvgriezi.

Sakustējās griesti.

Sākumā Alīša ievēroja kaulus. Kaulus un smaku spēcīgu, bioloģisku puvuma smirdoņu kā iekonservētu kapeņu gaisu. Viņa paspēra soli uz priekšu. Kad zābaks pieskārās pie zemes, viņa vispirms sajuta un tad izdzirdēja nokrakšķam kaulus. Maza dzīvnieka skelets. Mazītiņš galvaskauss, smīnīgi atiezti zobi kāds grauzējs? Redzeslauks paplašinājās. Visu grīdu klāja sažuvušas atliekas, vietām kaudzēs līdz ceļgaliem vai pat viduklim kā tādas sniega kupenas.

Kur tu esi? Alīša domāja. Panāc šurp, izdzimteni. Man ir ziņa no Luīzes.

Martiness bija tuvu, ļoti tuvu. Viņa praktiski bija klāt. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem Alīša izjuta bailes, taču vēl jo spēcīgāk naidu. Ienaids bija tīra enerģija, kas saistīja un pārplūdināja ikvienu viņas ķermeņa daļu. Visa dzīve šķita koncentrējamies šajā brīdi. Martiness bija pasaules lielākā nelaime. Viņa nemeklēja ne slavu, ne taisnīgumu. Viņa gribēja atriebi nevis nāvi, bet nogalināšanu. Ilgojās pateikt: Tas tev no Luīzes. Sajust, kā viņas roka atņem tam dzīvību.

Nāc pie manis. Nāc pie manis.

No tumsas iznira stāvs; ieroča gaismā pazibēja balta āda. Alīša sastinga. Kas, pie velna…? Viņa spēra soli uz priekšu, tad vēl vienu.

Tas bija cilvēks.

Sabrucis un sašļucis, vecāks par vecu, izkāmējis, kaulains; viņa ādai vispār nebija krāsas, tā bija gandrīz caurspīdīga. Viņš kails tupēja alā. Kad Alīšas šautenes lukturīša stari pārslīdēja radījumam pār seju, viņš pat nesamirkšķināja acis redzokļi bija kā no akmens, nekustīgi savā aklumā. Vecūksnim rokās spirinājās sikspārnis. Garie pūķa spārni plāna āda pār smalcinu pirkstu vēdekli bezspēcīgi plivinājās. Viņš pielika dzīvnieku pie mutes un šokējoši enerģiski ielika sev mutē mazo galviņu. Atskanēja pēdējais slāpētais pīkstiens, sikspārņa spārni nodrebēja, un atskanēja knakšķis; vecis pagrieza savu upura ķermeni un izspļāva galvu. Viņš piespieda sikspārņa ķermeni pie lūpām un sāka cītīgi sūkt, šūpodamies vienā ritmā ar ieelpu, un no viņa rīkles izlauzās klusa guldzināšana, gandrīz kā bērnam.

Alīšas balss plašajā alā izklausījās neveikli skaļa. Kas, pie velna, tu tāds?

Uzrunātais pagrieza savu aklo, stīvo seju pret skaņas avotu. Viņam pār lūpām un zodu tecēja asinis. Alīša tikai tagad uz vīrieša kakla sāna pamanīja zilganu attēlu čūskas apveidu.

-    Atbildi.

Tik tikko dzirdams pūtiens, drīzāk izelpa nekā vārds: Ig… Ig…

-    īgs? Vai tā tevi sauc? īgs?

-    …nasio. Viņa piere savilkās rievās. Ignasio?

Aiz muguras atskanēja soļi. Alīša apcirtās, un pār viņas seju pārslīdēja Pītera šautenes lukturītis.

-    Es liku tev gaidīt.

Pītera sejas izteiksme neko nepauda; viņš stingi vēroja zemē tupošo vīrieti.

Alīša ar šauteni notēmēja uz viņa pieri. Kur viņš ir? Kur ir Martiness?

Neredzīgajās acis sariesās asaras. Viņš mūs atstāja. Tas izskanēja kā sāpjpilns vaids. Kāpēc viņš mūs atstāja?

-    Kā tu to domā viņš jūs atstāja?

Vecūksnis sataustīja Alīšas šautenes stobru, sažņaudza to dūrē un cieši piespieda sev pie pieres.

-    Lūdzu, viņš sacīja. Nogaliniet mani.

Tie bija sikspārņi. Simtiem, tūkstošiem, miljoniem sikspārņu. Tie kā sprādzienā atdalījās no ejas griestiem vienā lidojošā masā, un dzīvnieku siltums, svars, troksnis un smaka pārņēma visas Doda maņas. Sikspārņi ietriecās viņā kā vilnis, ietinot vienā drudžainā, dzīvnieciskā virpulī. Vīrietis kā neprātā vēcināja rokas, mēģinot padzīt lidoņus no sejas un acīm; viņš sajuta, taču pilnībā neaptvēra zobu asumu, kas ieurbās miesā kā neskaitāmi sīki dūrieni. "Tevi saplosīs gabalos," prāts sacīja. "Tā viss beigsies. Tavs briesmīgais liktenis būs tāds, ka tu nomirsi te alā, kur tevi saplosīs sikspārņi." Dods iekliedzās, un kliedzot viņa sāpju apziņa kļuva par pašām sāpēm, sasniedzot pilno dimensiju, un prāts un ķermenis uzreiz savienojās īstā, iznīcinošā agonijā. Kad Dods klupa uz priekšu, kur, gaismiņām un slēdžiem mirgojot, gulēja detonators, un ķermenis uz vienu ilgu brīdi kļuva par āmuru, viņa vienīgā doma vai, sasodīts kļuva ari par pēdējo.

Priekšlaikus detonētās pirmās bumbas sprādziena vilnis no ejas ietriecās alās un visās iedobēs kā no ceļa noskrējusi lokomotīve un sasniedza Karaļa pili; atskanēja milzīgs būkšķis, vienlaikus izmainījās gaisa spiediens un dziļi pazemē bija jūtams grūdiens. Zeme salīgojās vēlreiz kā milzīga viļņa virsotnē balansējošas laivas klājs. Sprādziens notika reizē atmosfērā, skaņas viļņos, siltuma viļņos un seismiski. Trieciens spēja izkustināt pašu zemes serdi.

Tos dēvēja par pakārtajiem. Pakārtie bija guļoši vīrusainie ar palēninātu vielmaiņu, iegrimuši tādā kā ziemas miegā. Šādā stāvoklī gulētāji varēja atrasties gadiem vai pat gadu desmitiem ilgi un nezināmu iemeslu dēļ iespējams, šādi izpaudās viņu radniecība ar sikspārņiem labprāt izvēlējās karāties ar galvu uz leju, apbrīnojami kārtīgi sakrustojuši rokas uz krūtīm kā mūmijas sarkofāgā. Dažādos Kārlsbādas alu nostūros (tikai ne Karaļa pili tā piederēja vienīgi Ignasio) pakārtie gaidīja snaudošu, dzīvu stalaktītu noliktava, dusoša spīdīgu lāsteku armija, ko bumbas sprādziens uzrāva no miega. Tāpat kā jebkura suga, ari vīrusainie šādas izmaiņas vidē uztvēra kā nāves draudu; kā vīrusainie viņi uzreiz saoda cilvēka asinis.

PIters un Alīša metās skriet.

Ja Alīša būtu viena, viņa varbūt paliktu turpat. Orda gan uzvarētu ar pārspēku, bet viņas dabā tik dziļi bija iesakņojusies tieksme cīnīties, ka neiespējamais uzdevums sniegtu pat tādu kā apmierinājumu tas būtu liktenis, godpilna aiziešana no pasaules. Bet kopā ar viņu bija Pīters; vīrusainie gribēja viņa asinis, nevis Alīšas. Radījumi plūda šurp, piepildot pazemes ejas kā dambi pārrāvuši plūdu ūdeņi. Apmēram simt jardu lielais attālums līdz liftam šķita izstiepies par vairākām jūdzēm. Aiz muguras rēca vīrusainie. Pīters un Alīša skriešus iemetās liftā. Nebija laika uzlikt taimeru. Bija jāmaina taktika. Alīša pagrāba spridzekli no lifta grīdas, saķēra Pītera delmu, notupās uz ceļgala, lai palīdzētu draugam izlīst pa lūku, un metās pakaļ, ar būkšķi piezemēdamās uz lifta jumta.

-    Ņem trosi! viņa sauca.

Mirklis neizpratnes.

-    Ņem un turies!

Vai Pīters saprata, kas viņai padomā? Tas nebija svarīgi; viņš paklausīja. Spēcīgs rāviens, un abi šāvās uz augšu arvien lielākā ātrumā. Pīteram augšupceļš aizslīdēja gar acīm vienā raibā jūklī, liekot sajust tīru kustību, kas koncentrējās rokās, viņa vienīgajā dzīvības pavedienā. Pīters būtu atlaidis rokas, ja zem viņa nebūtu Alīšas un viņas nekustīgā tvēriena draudzenes dēļ Pīters nenoslīdēja no troses un neiekrita alā. Locekļiem svaidoties, abi nevaldāmi griezās; vienlaikus tika uztverti tik daudzi fiziski signāli, ka Pītera smadzenes nespēja tos apstrādāt. Viņš neredzēja, kā vīrusainie lec augšā pa šahtu, atsperdamies pret sienām un ar katru kustību arvien vairāk viņiem pietuvodamies.

Bet Alīša redzēja. Atšķirībā no Pītera, kura maņas bija cilvēciskas, viņai bija tādi paši iekšējie žiroskopi kā vajātājiem viņas laika, telpas un kustības uztvere spēja nepārtraukti aprēķināt visu no jauna, ļaujot ne tikai neatlaist tvērienu, bet vienlaikus arī notēmēt šauteni lejup. Alīša gribēja izšaut ar granātmetēju. Mērķis bija spridzeklis uz lifta jumta.

Viņa izšāva.

26

Federālais cietums, Kervile, Teksasa

Agrākais Otrā Ekspedīciju pulka majors Lūsiuss Grirs, ko pašlaik pazina tikai kā Teksasas Republikas Federālā cietuma ieslodzīto Nr. 62, gaidīja kādu atnākam.

Celle, kurā viņš mitinājās, bija nieka divpadsmit kvadrātpēdas liela, tajā bija tikai lāviņa un tualetes pods, izlietne un neliels galdiņš ar krēslu. Vienīgais apgaismojums nāca no neliela rūdīta stikla lodziņa augstu sienā. Šajā telpā Lūsiuss Grīrs bija pavadījis pēdējos četrus gadus, deviņus mēnešus un vienpadsmit dienas. Viņš bija apsūdzēts par dezertēšanu; paša Lūsiusa vērtējumā tas nebija gluži taisnīgi. Varētu sacīt, ka toreiz, kad majors pameta savu vienību, lai sekotu Eimijai kalnā un stātos pretī Babkokam, viņš paklausīja citādai, dziļākai pavēlei. Bet Lūsiuss bija kareivis, un viņam bija kareivja pienākuma izjūta sodu viņš izcieta nešauboties.

Savas dienas ieslodzītais vadīja apcerē tāda bija nepieciešamība; Lūsiuss gan zināja, ka bija vīri, kas tā arī nesamierinājās, viņu vientulības kaucienus varēja saklausīt naktī. Cietumam bija neliels pagalms. Reizi nedēļā ieslodzītie drīkstēja iziet ārā, bet tikai pa vienam un tikai uz stundu. Pats Lūsiuss pirmos sešus ieslodzījuma mēnešus bija pārliecināts, ka sajuks prātā. Nevarēja jau bezgalīgi trenēt vēderpresi un nevarēja bezgalīgi gulēt, un tā nepagāja ne mēnesis, kad Lūsiuss jau sāka ar sevi sarunāties: viņš sacerēja garus monologus par visu un neko, par laikapstākļiem un maltītēm, par savām domām un atmiņām, par pasauli aiz cietuma sienām un par to, kas tur pašlaik notiek. Vai ārā ir vasara? Vai ir lijis? Vai šovakar vakariņās dos ari cepumus? Mēnešiem ritot, sarunas arvien vairāk savijās ap ieslodzītājiem majors bija pārliecināts, ka tie viņu izspiego, un, paranojai vēl padziļinoties, sāka domāt, ka viņu grib nogalināt. Lūsiuss pārstāja gulēt un tad atteicās no ēdiena; viņš atteicās kustēties un vispār neizgāja no savas celles. Augām naktīm viņš tupēja uz gultas malas un blenza uz durvīm uz portālu, pa kuru ienāks slepkavas.

Pēc kāda laika tādā mokpilnā stāvoklī Lūsiuss izlēma, ka vairs nevar to izturēt. No veselā saprāta bija palicis tikai kāds nieks drīz pazudīs arī tas. Nomirt bez saprāta, bez pieredzes, atmiņām un personības tādas nākotnes izredzes nebija paciešamas. Izdarīt pašnāvību cellē bija sarežģīti, bet tas nebija nepaveicams. Nostājoties uz galda, apņēmīgs pašnāvnieks varēja piespiest zodu pie krūtīm, krist uz priekšu un kritienā pārlauzt sprandu.

Lūsiuss mēģināja trīs reizes pēc kārtas. Trīs reizes neizdevās. Viņš sāka lūgties atkārtot vienkāršu lūgsnu vienā teikumā, lūdzot Dieva palīdzību. Palīdzi man nomirt. Galvā zvanīja no daudzajiem triecieniem pret cementa grīdu. Viens zobs bija ieplaisājis. Lūsiuss vēlreiz nostājās uz galda, aprēķināja kritiena leņķi un metās gravitācijas skavās.

Pēc nezināma laika majors atguva samaņu. Viņš augšpēdus gulēja uz auksta cementa. Visums jau atkal bija viņu atraidījis. Nāve bija durvis, ko viņš nevarēja atvērt. Grlru pārņēma pilnīgs izmisums, acis sariesās asaras.

Lūsius, kāpēc tu esi mani pametis?

Ne jau vārdus viņš dzirdēja. Nekas nebija ne tik vienkārši, ne tik parasti. Bija vien sajūta par balsi par maigu, ceļu rādošu klātbūtni, kas mīt kaut kur dziļāk pasaulē.

Vai tad nezini, ka vienīgi es varu tev to atņemt? Ka nāvi drīkstu piešķirt vienīgi es?

Lūsiusa prāts pavērās kā grāmatas vāki, atklājot apslēptu realitāti. Viņš gulēja uz grīdas, augums aizņēma noteiktu vietu telpā un laikā, tomēr viņš ari sajuta, kā apziņa izplešas un saplūst ar vārdos neizsakāmu plašumu. Tas bija visur un nekur; tas pastāvēja kādā netveramā sfērā, ko redzēja prāts, bet ne acis, jo skatienu piesaistīja parastas lietas gulta, pods, sienas. Lūsiuss ienira mierā, kas gaismas viļņiem plūda viņa ķermenī.

Tavs dzīves uzdevums vēl nav paveikts, Lūsius.

Un ar šiem vārdiem viņa ieslodzījumam pienāca gals. Kameras sienas bija pavisam plānas, vien mānīga matērija. Apceres kļuva ik dienu jo dziļākas, prāts saplūda ar atklāto miera un piedošanas, un gudrības spēku. Tas, protams, bija Dievs, vai to varēja saukt par Dievu. Bet pat šis vārds šķita par mazu tikai cilvēku apzīmējums tam, kam vārda nemaz nav. Pasaule nebija pasaule tā bija dziļākas īstenības izpausme, tāpat kā krāsa uz audekla ir mākslinieka domu izpausme. Un šai apziņai līdzi nāca skaidrība, ka dzīves ceļš vēl nav galā, ka tās īstais mērķis vēl tikai atklāsies.

Un vēl. Šķita, ka Dievs ir sieviete.

Grīrs bija uzaudzis bāreņu namā starp klostera māsām. Viņš neatminējās nedz savus vecākus, nedz citādu dzīvi. Sešpadsmit gadu vecumā viņš bija pieteicies kārtībniekos tāpat kā tolaik teju vai visi zēni no bāreņu nama. Izskanēja aicinājums brīvprātīgajiem pieteikties Otrajā Ekspedīciju pulkā, un Lūsiuss bija viens no pirmajiem. Tas notika uzreiz pēc atgadījuma, ko dēvēja par Lauka Slaktiņu. Toreiz ienaidnieks no slēpņa uzbruka vienpadsmit piknikā izbraukušām ģimenēm; divdesmit astoņus cilvēkus vai nu nogalināja, vai pārvērta. Pulkā pieteicās ari daudzi no todien izdzīvojušajiem vīriem, bet Lūsiusa motīvi nebija tik skaidri. Pat zēna gados viņu nekad nebija aizrāvuši stāsti par dižo Nailzu Kofi, tie šķita pārāk heroiski un pilnīgi neiespējami. Kurš pie veselā saprāta esošs cilvēks patiešām medītu drakulas? Bet Lūsiuss bija jauns, tikpat trauksmains kā visi jaunekļi, un pienākumi bija viņu nogurdinājuši visu laiku tikai jāstāv sardzē uz pilsētas mūriem, jāpārmeklē lauki un jātvarsta sīči, kas pēc komandantstundas neatrodas mājās. Protams, vienmēr jau gadījās pa kādam guļavam (aizmigušos varēja nokniebt no novērošanas platformām; to gan uzskatīja par munīcijas izšķiešanu, tomēr neviens nepārmeta, ja vien šāvējs nepārcentās), vai izklaides pēc bija jāizšķir kādi kroga kaušļi Eičtaunā. Bet tas viss tikai drusku pārrāva vienmuļību, nespējot atsvērt garlaicības smagumu. Ja vienīgā iespēja darīt kaut ko citu Lūsiusam Griram bija pieteikties dienēt līdz ar baru nāvei rīklē skrejošu ķerto, tad lai tā būtu.

Un tomēr tieši Ekspedīciju pulkā Lūsiuss atrada sev vajadzīgo, to, kā viņam nekad nebija bijis: ģimeni. Viņa pirmais uzdevums bija eskortēt cilvēkus un krājumus pa Rozvelas ceļu toreiz tur atradās tikai pieticīgs postenis. Viņa vienībā bija divi jauni rekrūši Neitans Krakšenks un Kērtiss Vorhīzs. Krāks bija no kārtībniekiem tāpat kā Lūsiuss, bet Vorhīzs vismaz agrāk bijis zemkopis cik Lūsiusam zināms, tas virs vēl nekad nebija šāvis. Bet viņš laukā bija zaudējis sievu un divas mazas meitiņas, un šī iemesla dēļ neviens negrasījās Vorhlzam atteikt. Smagās mašīnas vienmēr brauca visu nakti bez apstāšanās, un atpakaļceļā uz Kervili viņu konvojam uzbruka. Tas notika tikai stundu pirms rītausmas. Lūsiuss, Krāks un Vors brauca hammerā aiz pirmās naftas cisternas. Kad uzklupa vīrusainie, Lūsiuss nodomāja: "Viss, ar mums ir cauri. No šejienes dzīvam laukā netikt." Bet pie stūres sēdošais Krakšenks vai nu tā nedomāja, vai ari viņam bija vienalga. Viņš piedeva gāzi, bet Vorhīzs tikmēr sāka uzbrucējus aplasīt ar piecdesmitā kalibra šaujamo. Biedri nezināja, ka cisternas vadītājs jau ir pagalam viņš bija izrauts caur vējstiklu. Viņi brauca blakus, un cisterna pēkšņi sasvērās pa kreisi, ietriecoties hammera priekšgalā. Lūsiuss laikam zaudēja samaņu, jo attapies apjēdza, ka Krāks viņu velk laukā no vraka. Cisterna dega. Pārējais konvojs bija prom, nozudis pa Rozvelas ceļu.

Viņi bija pamesti.

Nākamā stunda bija reizē īsākā un garākā stunda Lūsiusa dzīvē. Vīrusainie nemitējās uzbrukt. Trijotnei ikreiz izdevās tos atvairīt, pietaupot lodes līdz pašam pēdējam brīdim, kad radījumi bija vien dažu soļu attālumā. Varēja jau mēģināt bēgt, bet uz sāna gulošais hammers bija labākais aizsegs, kādu varēja atrast, turklāt Lūsiusam bija lauzta potīte un viņš nevarēja piecelties.

Kad viņus ceļmalā atrada patruļa, visi trīs smējās tā, ka asaras lija pār vaigiem. Lūsiuss zināja, ka nekad nevienam nejutīsies tik tuvs, cik tuvs viņš jutās šiem diviem vīriem, kas tonakt bija kopā ar viņu vistumšākajā brīdī.

Rozvela, Lareido, Teksārkana, Laboka, Šrīvporta, Kārni, Kolorādo. Aizritēja gadi, un Lūsiuss Kervili pat neredzēja, neredzēja mūriem iejozto, gaišo patvērumu. Viņa mājas nu bija citur. Mājas bija Ekspedīciju pulks.

Līdz viņš satika Eimiju, Meiteni no Nekurienes, un viss mainījās.

Viņu apciemoja trīs apmeklētāji.

Pirmais ieradās kādā agrā septembra rītā. Grīrs jau bija notiesājis ūdeņainu brokastu putru un pabeidzis rīta vingrošanu piecsimt piepumpēšanās un piecsimt vēderpreses vingrinājumu, kam sekoja tāds pats skaits pietupienu un izklupienu. Turēdamies pie caurules gar kameras griestiem, viņš simtreiz pievilkās piecos piegājienos gan no priekšpuses, gan mugurpuses, kā nu Dievs vēlēja. Kad tas bija paveikts, Grīrs apsēdās uz gultas malas un nomierināja prātu, lai dotos neredzamajā ceļojumā.

Viņš vienmēr sāka ar kādu no māsām ielāgotu lūgšanu. Paši vārdi nebija svarīgi, drīzāk to ritms. Lūgšana bija kā stiepšanās pirms sporta nodarbības, tā sagatavoja prātu gaidāmajam lēcienam.

Grīrs bija nupat iesācis lūgties, kad domas pārtrauca aizšaujamās bultas būkšķis; kameras durvis atvērās.

Sešdesmit otrais, kāds pie jums atnācis.

Lūsiuss piecēlās tajā pašā brīdī, kad pa durvīm ienāca sieviete trauslas miesasbūves, ar melniem, sirmu pavedienu cauraustiem matiem un nelielām, melnām acīm, kas izstaroja nenoliedzamu autoritātes spēku.

Tādai sievietei nevarēja neatklāties, viņa visus cilvēku noslēpumus lasīja kā atvērtu grāmatu. Padusē viņai bija neliela mape.

-    Major Grir.

-    Prezidentes kundze.

Viņa pagriezās pret sargu smagnēju, aptuveni piecdesmit gadus vecu viru. Paldies, seržanti Varat mūs atstāt vienus.

Sargu sauca Kūlidžs. Cietumsargus ar laiku iepazina, un viņi ar Lūsiusu bija labi pazīstami, kaut gan Kūlidžam, šķiet, nebija ne mazākās nojausmas, ko lai domā par Lūsiusa dievbijību. Viņš bija praktisks, vienkāršs virs ar godīgām, bet lēnām domām, un viņam bija divi pieauguši dēli, kas strādāja par kārtībniekiem tāpat kā tēvs.

-    Vai esat pārliecināta?

-Jā, paldies. Tas viss.

Sargs aizgāja, aizslēdzis aiz sevis durvis. Prezidente ienāca dziļāk un pārlaida skatienu kastei līdzīgajai telpai.

-    Neparasti. Viņa pavērsa skatienu uz Lūsiusu. Runā, ka jūs nekad neejot ārā.

-    Neredzu iemeslu to darīt.

-    Bet ko tad jūs visu dienu darāt?

Lūsiuss pasmaidīja. To pašu, ko darīju bridi, kad ieradāties jūs. Domāju.

-    Domājat, prezidente atkārtoja. Par ko?

-    Vienkārši domāju. Domāju savas domas.

Prezidente apsēdās krēslā. Lūsiuss sekoja viņas piemēram, piesēzdams uz gultas malas, lai abi būtu vienā augstumā.

-   Vispirms es gribu pateikt, ka patiesībā manis te nav. Tas ir oficiāli. Neoficiāli jums pateikšu, ka esmu nākusi lūgt jūsu palīdzību ārkārtīgi svarīgā jautājumā. Par jums ir bijis daudz diskusiju, es paļaujos uz jūsu apdomu. Par mūsu sarunu nevienam nav jāzina. Vai tas ir skaidrs?

-Jā-

Prezidente atvēra mapi, izņēma sadzeltējušu papīra lapu un pasniedza to Lūsiusam.

-    Vai jūs to pazīstat?

Tā bija ar ogli zīmēta karte upes līnija, ātri uzskicēts ceļš un punktotas līnijas, kas norādīja kādas teritorijas robežas. Tā nebija vienkārši teritorija tā bija vesela pilsēta.

-    Kur jūs to atradāt? Lūsiuss gribēja zināt.

-    Tas nav svarīgi. Vai jūs pazīstat šo karti?

-    Vajadzētu jau gan.

-    Kāpēc?

-   Jo es to zīmēju.

Tāda atbilde arī tika gaidīta to Lūsiuss noprata pēc sievietes sejas.

-    Atbildot uz jūsu jautājumu karti atrada ģenerāļa Vorhlza personiskajos dokumentos Virspavēlniecībā. Bija mazliet jāparokas, lai saprastu, kas vēl bija kopā ar viņu. Jūs, Krakšen.cs un kāds jauns rekrūtis, vārdā Tiftijs Lamonts.

Tiftijs. Cik gadu bija aiztecējis, kopš Lūsiuss pēdējo reizi dzirdēja kādu izrunājam viņa vārdu? Kervilē gan, protams, Tiftiju Lamontu pazina visi. Un Rrakšenks… Lūsiusam iedzēla skumjas, iedomājoties par zaudēto draugu, nogalinātu pirms pieciem gadiem, kad sakāva Rozvelas garnizonu.

-    Tā vieta kartē… kā jūs domājat, vai jūs varētu to vēl atrast?

-    Nezinu. Tas bija sen.

-    Vai esat kādam par to stāstījis?

-    Kad mēs ziņojām par atradumu Virspavēlniecībai, mums visai skaidri piekodināja nepļāpāt.

-    Vai atceraties, kas deva pavēli?

Lūsiuss papurināja galvu. Es to nemaz nezināju. Toreiz atbildīgais virsnieks bija Krakšenks, Vorhīzs bija viņa vietnieks. Tiftijs bija izlūks.

-    Kāpēc Tiftijs?

-    Cik zinu, neviens neprot tik labi dzīt pēdas kā Tiftijs Lamonts.

Izdzirdējusi šo vārdu, prezidente atkal savilka uzacis. Tas bija dižais

gangsteris Tiftijs Lamonts tirdzniecības vadonis un vismeklētākais noziedznieks visā pilsētā.

-    Kā jūs domājat, cik cilvēku tur bija?

-    Grūti pateikt. Daudz. Tā vieta bija vismaz divreiz lielāka par Kervili. Cik redzējām, viņi bija ari labi bruņoti.

-    Vai tur bija strāva?

-Jā, bet man šķiet, ka viņi visu nedarbināja ar naftu. Elektrību drīzāk ražoja hidroelektrostacijā, un braucamos darbināja biodīzeļdegviela. Zemkopības un rūpniecības kompleksi bija milzīgi. Cilvēki mitinājās barakās. Trīs lielas ēkas; viena vidū, līdzīga kupolam, un otra dienvidu pusē tā izskatījās pēc veca futbola stadiona. Trešā lielā ēka atradās upes rietumu pusē mēs īsti nesapratām, kas tā par būvi. Šķita, ka to vēl ceļ. Tur ļaudis strādāja dienu un nakti.

-Jūs nesazinājāties?

-Nē.

Prezidente pievērsa Lūsiusa uzmanību perimetram. Šis te…

-    Nocietinājumi. Iežogojums. Nevarētu teikt, ka švaks, bet ar to drakulas neapturēt.

-    Bet kam tad, pēc jūsu domām, tas iežogojums vajadzīgs?

-    Ko nezinu, to nezinu. Bet Krakšenkam bija teorija.

-    Kāda tā bija?

-    Žogs domāts, lai noturētu cilvēkus iekšā.

Prezidente uzmeta skatienu kaitei un atkal paraudzījās uz Lūsiusu. Un jūs nekad neesat par to runājis? Ne ar vienu pašu cilvēku?

-    Nē, kundze. Līdz šim ne.

Iestājās klusums. Lūsiusam šķita, ka vairāk jautājumu nebūs. Prezidente bija dabūjusi to, pēc kā bija nākusi. Viņa ielika karti atpakaļ mapē. Kad sieviete piecēlās no krēsla, Lūsiuss jautāja:

-Ja drīkstu vaicāt, prezidentes kundze, kāpēc jūs man tagad par to jautājat? Pēc tik daudziem gadiem.

Prezidente piegāja pie durvīm un divas reizes pieklauvēja. Kad sargs atbīdīja bultu, viņa pagriezās pret Lūsiusu.

-    Runā, jūs esot kļuvis par dievbijīgu vīru.

Lūsiuss pamāja ar galvu.

-    Tad varbūt lūdzieties par to, lai es būtu kļūdījusies.

27

Pīters sabija lazaretē desmit dienas. Trīs ieplīsušas ribas, izmežģīts plecs, apdegumi uz stilbiem un pēdām, plaukstas nobrāztas jēlas kā gaļas gabali. Visu augumu klāja zilumi, brūces un vātis tik daudz, ka ne saskaitīt. Viņš bija zaudējis samaņu, taču, par spīti visam, galvaskauss ielauzts nebija. Ik kustība sāpēja pat elpošana.

-    Spriežot pēc dzirdētā, jums ir sasodīti paveicies, ka izdzīvojāt, sacīja ārsts, gadus sešdesmit vecs vīrs ar gaļīgu, kapilāru tīklojuma klātu degunu no gadiem ilgas kandžas dzeršanas un tik piesmakušu balsi, ka tā izklausījās aizlauzta. Ar slimniekiem viņš sarunājās aptuveni tādā tonī, kādā varētu uzrunāt bezcerīgi nepaklausīgu suni. Guliet uz muguras, leitnant. Kamēr neteikšu ko citu, jūs esat mans.

Henemans atbrīvoja Pīteru no pienākumiem tajā pašā dienā, kad vienība atgriezās garnizonā. Domas joprojām mazliet miglojās; viņš bija sazāļots ar pretsāpju medikamentiem. Majora uzdotie jautājumi pārslīdēja pār smadzenēm tik neskaidrām aprisēm kā vien attāli pazīstamu cilvēku saruna blakusistabā. Kāds vīrs, ļoti vecs vīrs, ar čūskas tetovējumu uz kakla. Jā, Pīters apliecināja, mādams ar galvu, kas atdusējās uz spilvena, tieši tādu viņi redzēja. Vai tas vīrs pateica, kas viņš tāds ir? Ignasio, Pīters atbildēja. Viņš mums sacīja, ka viņu saucot Ignasio. Majors acīmredzot nesaprata, ko lai domā par tādām atbildēm. To nesaprata arī Pīters. Henemans, šķiet, vēl un vēlreiz uzdeva tos pašus jautājumus, tikai mazliet citādi. Kādā brīdī Pīters iesnaudās. Atkal atvēris acis drīz atklājās, ka pagājusi vesela diena un nakts, viņš bija viens.

Līdz ceturtās dienas pēcpusdienai Pīters nevienu nesatika, tikai ārstu, bet tad pie viņa atnāca Alīša. Nu jau Pīters varēja piecelties sēdus; viņa kreisā roka bija iekārta kaklā, lai plecs neizkustētos no vietas. Tajā pēcpusdienā Pīters pirmo reizi bija pats aizgājis uz ateju ievērojams notikums -, bet pat nedaudzie, šļūcošie soļi bija viņu novārdzinājuši. Nu viņš cīnījās, pūloties paēst ar bieziem dūraiņiem līdzīgos apsējos ievīstītām rokām.

-    Pie velna! Tu sūdīgi izskaties, leitnant.

Gaisma teltī bija pietiekami nespodra, un Alīša bija noņēmusi brilles. Pīters bija pieradis pie draudzenes oranžajām acīm, bet citiem viņa tās rādīja reti. Alīša ieslīdēja krēslā blakus gultai un pamāja uz bļodiņu ar kukurūzas putru, ko Pīters visai nesekmīgi mēģināja ar karoti likt mutē.

-    Gribi, es tev palīdzēšu?

-    Nemaz nesapņo.

Alīša uzzibināja smaidu. Nu ko, prieks redzēt, ka tev vēl ir lepnums. Vai Henemans tevi izprašņāja?

-    Gandrīz neko neatceros. Man liekas, viņam ne īpaši patika atbildes. Karote izslīdēja no tvēriena, nosmērējot kreklu ar līmīgu masu. Nolādēts!

-    Ļauj man.

Pīters centās iespiest karoti starp īkšķi un bļodiņas malu, lai iedabūtu ēdamrīku plaukstā. Es taču teicu, ka tikšu galā.

-    Vai tiešām? Nu izbeidz.

Pīters nopūtās un ļāva karotei nokrist uz paplātes. Alīša iegremdēja karoti putrā un nomērķēja uz drauga muti. Atver nu mammītei par prieku!

-    Zini, nekad nebūtu domājis, ka tu esi no mātišķajām sievietēm.

-    Tavā gadījumā esmu gatava izdarīt izņēmumu. Ēd.

Kumosu pēc kumosa bļodiņa iztukšojās. Alīša paņēma lupatu un noslaucīja Pītera zodu.

-    Zini, to es varu pats.

-    Nē, nē. Tas ir iekļauts servisā. Viņa atliecās atpaka], Nu re, kā jauns! Alīša nolika lupatu. Šorīt bija dievkalpojums Sačam. Bija jauki. Runāja gan Henemans, gan Epgars.

Kaut arī tika pieņemts, ka Sačs gājis bojā sprādzienā, Henemans tomēr uzveda vienību atpakaļ kalnā viņu meklēt. Tas bija simbolisks, tomēr nepieciešams žests. Lai nu kā, neko neatrada. To, kas patiesībā bija noticis alā, neviens nekad neuzzinās.

-    Tad jau laikam viss.

-    Sačs bija krietns puisis. Visiem viņš patika.

-    Tā mēs vienmēr sakām.

Alīša paraustīja plecus. Tomēr tā ir un paliek patiesība.

Pīters zināja, ka viņi abi domā vienu un to pašu: tas bija viņu plāns un Sačs tagad ir miris.

-    Tā kā tu esi pabarots, man laikam jāiet. Epgars mani sūta uz dienvidiem apskatīt tos naftas laukus.

-    Līša, kā tu zināji, ka tur lejā kaut kas ir?

Šķita, ka jautājums viņu ir pārsteidzis nesagatavotu. Es īsti nevaru atbildēt, Pīter. Tā bija vienkārši… tāda sajūta.

-    Sajūta.

Draudzene lūkojās viņam garām. īsti nezinu, kā lai izsaku to vārdiem.

-    Man šķita, ka to spēj tikai Eimija.

Alīša paraustīja plecus, pastumjot šo tematu malā. Neprašņā. Laikam esmu tev pateicību parādā, ka tu tā iestājies par mani. Prieks, ka vismaz kāds šajā suņabūdā ir manā pusē.

-    Viss ir nogājis galīgi greizi, vai ne? Pīters drūmi jautāja.

-    Epgars darīs to, ko darīs. Es neprotu lasīt domas.

-    Kā tev liekas, vai viņš mums tic?

Alīša neatbildēja. Viņas skatiens atkal bija kaut kur aizklīdis. Tad draudzenes sejā parādījās vaicājoša izteiksme.

-    Pīter, vai atceries to filmu "Drakula"?

Viņš atmiņās atgriezās piecus gadus senā pagātnē. Filmu viņš skatījās kopā ar Vorhīza vīriem Kolorādo garnizonā tajā naktī, kad Alīša atgriezās no misijas, kurā bija atradusi vīrusaino perēkli vecās vara raktuvēs.

-    Nezināju, ka esi to redzējusi.

-     Redzējusi? Pie velna, es to pētīju! Tas gabals ir kā vīrusaino lietošanas pamācība. Apmetni un pili, un pārējās muļķības, protams, nevar ņemt vērā. Bet pārējais sakrīt. Cilvēciska būtne, kuras dzīve ir "nedabiski paildzināta". Miets sirdī, lai viņu nogalinātu. Un tad viņam ir jāatdusas dzimtajā zemē. Un tad vēl spoguļi…

-    Kā ar to pannu Lasvegasā, Pīters iejaucās. Man likās tāpat.

-    Varētu domāt, ka pašu atspulgs viņus kaut kādā veidā satracina. Visa filma ir tāda.

-    Līša, ko tu ar to visu gribi teikt?

Viņa vilcinājās. Man allaž kaut kas nelika mieru, bija viena lieta, ko nevarēju saprast. Drakulam ir tāds kā adjutants. Persona, kas joprojām izskatās pēc cilvēka.

Pīters atcerējās. Tas trakais, kas ēda zirnekļus.

-    Tas pats. Renfīlds. Drakula viņu inficē, bet viņš nepārvēršas, vismaz pilnīgi ne. Viņš drīzāk paliek it kā sākotnējā slimības stadijā. Tad es padomāju: ja nu viņiem visiem ir tāds adjutants? Nu draudzenes skatiens kvēloja. Vai atceries, ko Olsons sacīja par Džūdu?

Olsons vadīja kopienu, ko viņi uzgāja Nevadā; tā bija Miera Osta pilsēta, kur cilvēki savējos ziedoja Babkokam, Pirmajam no Divpadsmit. Visu it kā vadīja Olsons, bet tad izrādījās, ka patiesībā teikšana ir Džūdam. Viņam bija īpašas attiecības ar Babkoku, taču šīs saiknes iedaba tā arī palika neizskaidrota.

-    "Viņš bija… pietuvinātais," PIters citēja. Es tā ari nesaprotu, ko Olsons ar to domāja. Tas neizklausījās loģiski. Un tajā brīdī tu tēmēji viņam galvā.

-    Nu un tad! Vari ticēt reizēm man gribas, kaut es toreiz tiešām būtu nospiedusi gaili. Bet nedomāju, ka tās bija blēņas. Es paskatījos to vārdu Kerviles bibliotēkā. Vārdnīcā bija teikts, ka šis apzīmējums esot arhaisks, tāpēc paskatījos, ko tas nozīmē: tā kā vecs. Tur bija rakstīts, ka pietuvinātais ir tāds kā dēmonisks palīgs kā raganai kaķis. Kaut kāds asistents. Varbūt Olsons runāja par to.

Pīters atļāvās šo versiju vairākas sekundes pārdomāt. Tātad tu apgalvo, ka Ignasio bija Martinesa… pietuvinātais.

Alīša paraustīja plecus. Nu labi, diez cik ticami jau neizklausās. Es tikai nodarbojos ar minējumiem. Bet jāņem vērā arī signāls. Ignasio bija čips tāpat kā Eimijai un Divpadsmit. Tas nozīmē, ka viņš ir saistīts ar NOASS projektu.

-    Vai kaut ko no šī visa tu izstāstīji Epgaram?

-    Tu ko, nopietni? Man jau tā ir gana nepatikšanu.

Par to Pīters nešaubījās. Viņš ari nešaubījās, ka vaina, ko draudzene uzņēmusies par neveiksmīgo uzbrukumu alai, ir arī viņa vaina.

Alīša piecēlās uz promiešanu. Lai nu kā, kad atgriezīšos no Odesas, mēs visu zināsim skaidrāk. Pašlaik nav vērts uztraukties. Es zinu tu domā, ka esi neaizstājams, bet dažas dienas mēs varam bez tevis iztikt.

-    Tas manu pašsajūtu neuzlabo.

Viņa pasmaidīja. Tikai negaidi, ka atkal nākšu tevi barot, leitnant. Tas pienākas tikai vienreiz.

Kad viņa devās uz durvīm, Pīters ierunājās: Līša, pagaidi mirkli.

Alīša apcirtās apkārt.

-Tas, ko Ignasio sacīja: "Viņš mūs pameta." Kā tu domā, ko tas nozīmē?

-    Es nevaru atbildēt. Zinu tikai viņam vajadzēja tur būt.

-    Kā tu domā, kurp viņš devās?

Alīša uzreiz neatbildēja. Pāri viņas sejai pārslīdēja ēna, tāda kā iekšēja tumsa. Neko tamlīdzīgu Pīters vēl nebija redzējis. Draudzene nekad nezaudēja savaldīšanos, pat vislielākajās briesmās. Alīša bija sieviete, kas visu uzmanību vienmēr pilnībā veltīja veicamajam darbam. Ari tagad bija līdzīgi, taču viņas enerģija bija citāda. Tā bija it kā dziļāka.

-    Kā man gribētos to zināt, Alīša noteica un uzlika brilles. Tici man.

Un prom viņa bija. Vien telts durvis noplandīja. Pīters uzreiz izjuta

draudzenes prombūtni, kā jau allaž. Tiesa gan viņi vienmēr viens otru atstāja.

Pīters vairs nesatika Alīšu. Pēc sešām dienām viņu izrakstīja. Ribām vēl jādzīst, bet vismaz vairs nevajadzēja gulēt gultā. Ceļā pār garnizona teritoriju, lai pieteiktos uz pienākumu izpildi, viņa solis bija priecīgs un raits. Šis bridis atgādināja to reizi pirms daudziem gadiem, kad Pīters vēl zēna gados mocījās drudzī, un, kad temperatūra bija pazeminājusies, jau tas vien, ka drīkstēja celties un staigāt, visparastākajām nodarbēm piešķīra jaunu dzīvību.

Taču vēl kaut kas bija mainījies to Pīters juta. Viss izskatījās kā parasti pa mūriem soļoja kareivji, kaut kur rēca ģeneratori, visapkārt valdīja militāri kārtīga rosība -, taču viņš nojauta kādu pārmaiņu, tādu kā spriedzes atslābumu.

Pīters iegāja teltī un ieraudzīja Epgaru stāvam aiz nobružātā metāla rakstāmgalda un caur pieri drūmi blenžam uz papīru kaudzi.

-    Džekson. Negaidīju jūs vēl pāris dienu. Kā jūtaties?

Tik neraksturīgi personisks jautājums Pīteru pārsteidza. Labi, ser. Paldies par apvaicāšanos!

-    Piesēdiet, lūdzu.

Kādu brīdi Epgars turpināja krāmēt papīrus. Pulkvedis nebija liela auguma Pīters bija vismaz divas plaukstas tiesas garāks -, bet virsniekam bija spēcīga iznešanās, un viņš rīkojās precīzi, neveicot nevienu lieku kustību. Pēc kāda brīža, aptuveni divām minūtēm, viņš laikam bija savedis dokumentus apmierinošā kārtībā un, apsēdies krēslā, palūkojās uz galda pretējā pusē sēdošo Pīteru.

-    Man jums ir jauna pavēle. Tā šorīt pienāca pasta sūtījumā no Kerviles. Pirms jūs kaut ko sakāt, es gribētu, lai zināt, ka tam nav nekāda sakara ar Kārlsbādas notikumiem. Patiesībā es tādu rīkojumu jau biju gaidījis.

Pītera pēdējās cerības noslīka viļņos. Gandrīz, teju, pavisam prom. Mēs atteiksimies no medībām, vai ne?

-    "Atteiksimies" būtu pārāk spēcīgs vārds. Vēlreiz visu apsvērsim. Virspavēlniecībā uzskata, ka ir jāpārkārto mūsu resursi. Pagaidām jūs pārceļ uz Naftas ceļu.

Bija ļaunāk, nekā PIters bija domājis. Ar to nodarbojas kārtībnieki.

-    Lielākoties jā. Bet ir bijuši arī šādi gadījumi, un rīkojums ir no prezidentes biroja. Viņa acīmredzot uzskata, ka naftas sūtījumi ir pārāk slikti apsargāti, un vēlas, lai piedalās arī armija. Nedēļas beigās būs transports uz Kervili, un es gribu, lai jūs braucat. Kervilē jūs pieteiksieties Frīportas kārtībnieku nodaļā.

Par spīti Epgara sacītajam, Pīters zināja, ka lēmums ir tiešā veidā saistīts ar Kārlsbādā notikušo. Viņu pazemināja amatā ne pēc pakāpes, bet atbildības ziņā.

-   Jūs nevarat tā rīkoties, ser.

Pulkvedis viegli pacēla uzacis. Es laikam pārklausījos, leitnant. Es varētu apzvērēt, ka jūs nupat man teicāt, ko es varu vai nevaru darīt.

Pīters juta, ka pietvīkst. Atvainojiet, pulkvedi. Tā es to nedomāju.

Epgars brīdi viņu uzlūkoja. Paklau, Džekson, es taču saprotu. Pasakiet man vienu. Cik ilgi jūs jau te esat?

Pulkvedis, protams, zināja atbildi. Viņš jautāja tikai tāpēc, lai viņa griba būtu skaidra. Sešpadsmit mēnešus.

-Jūs ilgi esat bijis dienestā. Jums vajadzēja izrotēt jau pirms kāda laika. Tas nenotika vienīgi tāpēc, ka jūs vienmēr pieprasījāt iespēju palikt. Es to pieļāvu, jo zinu, ko jums nozīmē medības. Zināmā mērā tieši jūsu dēļ mēs visi te esam.

-    Es negribu būt nekur citur, ser.

-    Un to jūs arī esat skaidri parādījis. Bet jūs esat tikai cilvēks, leitnant. Godīgi sakot, jums ir nepieciešams pārtraukums. Kad būsim te visu nokārtojuši, es došos atpakaļ uz Kervili un, tiklīdz varēšu, pieprasīšu, lai jūs atkal pārceļ kaut kur ārpusē. Parasti es nekādas vienošanās nepiedāvāju, tāpēc ieteiktu jums šo priekšlikumu pieņemt.

Vienīgi tas ari atlika. Ja drīkstu vaicāt, pulkvedi: ko dara leitnante Doneidio?

-    Arī viņai ir jauni rīkojumi. Nav runa tikai par jums. Līdzko viņa atgriezīsies no naftas laukiem, tā dosies uz ziemeļiem, uz Kārni.

Kārni forts bija vistālākais Ekspedīciju priekšpostenis ziemeļos. Apgādes ķēde stiepās līdz pat Amariljo, tāpēc posteni parasti slēdza, kad vēl nebija uzsnidzis pirmais sniegs.

-    Kāpēc uz turieni? Līdz ziemai ir vien pāris mēnešu laika.

-   Virspavēlniecība man nestāsta visu, bet esmu dzirdējis, ka tur diez kas neesot. Ņemot vērā Doneidio spējas, mans minējums ir šāds: viņi pirms evakuācijas grib jaunu izlūku, kas likvidētu naidīgos.

Šāds skaidrojums nelikās īpaši ticams, bet Pīters zināja, ka nevajag prašņāt.

-    Man žēl par Saču, Epgars turpināja. Viņš bija labs virsnieks. Zinu, ka bijāt draugi.

-    Paldies, ser.

-    Brīvi, leitnant.

Atlikušo nedēļu Pīters pavadīja tādā kā pamiera stāvoklī. Nebija, ko darīt, tāpēc viņš galvenokārt uzturējās savā miteklī. Skapīša durvju iekšpusē pielīmētā karte, kas iepriekš simbolizēja mērķi, nu šķita neizdevies joks. Varbūt Alīšas teorijā bija kāds patiesības grauds, bet varbūt ari tā nebija. Un likās, ka to viņi nekad neuzzinās. Pīters iedomājās par laiku pirms dienesta Ekspedīciju pulkā un prātoja, vai piesakoties ir kļūdījies. Toreiz tā bija vienīgi viņa cīņa. Tagad tā bija daļa no lielāka pasākuma ar noteikumiem un protokolu, un hierarhiju, kurā viņam bija maza teikšana vai vispār nebija nekādas teikšanas. Viņš bija atteicies no savas brīvības un nu bija tikai apakšvirsnieks, par kuru ļaudis kādu dienu izteiks piebildi: "Viņš bija krietns puisis."

Pienāca prombraukšanas rīts. Pīters aizstūma savu skapīti uz pulcēšanās vietu, kur gaidīja transports puspiekabe ar riepām, ko Pītera vīri bija atveduši no Labokas. Viņš iecēla bagāžu pavadošā automobiļa bagāžniekā un apsēdās pasažieru sēdeklī.

-    Vai priecājaties doties mājās, ser?

Pīters tik tikko jaušami pamāja ar galvu. Ja viņš kaut ko sacītu, tad izklausītos īdzīgs, un šoferis kāds kaprālis no Sača vienības nebija pelnījis, ka pār viņu izgāž sliktu omu.

-    Pateikšu, ko es darīšu uzreiz, kad saņemšu savu skanošo, šoferis gandrīz nespēja valdīt savu jauneklīgo jūsmu. Došos taisnā ceļā uz Eičtaunu un notriekšu pusi par kandžu un otru pusi mauku mājā. Piepeši nokaunējies, viņš uzmeta Pīteram satrauktu skatienu. Ē… e… atvainojiet, ser.

-    Viss kārtībā, kaprāl.

-    Vai jūs mājās kāds gaida, leitnant? Ja drīkstu tā vaicāt.

Atbilde būtu pārāk sarežģīta, lai viņš vispār sāktu kaut ko skaidrot.

-    Savā ziņā.

Kaprālis zinoši pasmaidīja. Nu ko, lai kas viņa tāda būtu, viņa noteikti priecāsies jūs redzēt.

Tika dota pavēle; kolonna, izverdot dīzeļa dūmu mutuļus, sāka kustēties. Pīters jau bija iegrimis transa stāvoklī, kādā cerēja palikt turpmākās trīs dienas, kad izdzirdēja saucienus, skaļākus par motora rūkoņu.

-    Vēl neveriet vārtus!

Uz hammera pusi rikšoja Alīša. Pīters nolaida logu.

-    Atgriezos tikai pirms stundas, viņa elsa. Ko tu no sevis iedomājies, ka tā aizbrauc neatvadījies?

Draudzenes seja bija kā eļļainiem netīrumiem notriepta maska; viņa viegli oda pēc petrolejas. Bet Pītera skatienu notvēra metālisks spīdums uz Alīšas apkakles kapteiņa svītriņas.

-    Paskat tik, Pīters sacīja, izspiedis greizu smaidu (cerams, tas nomaskēja skaudību). Man laikam būs jāsāk tevi uzrunāt ar "ser".

-    Man patīk, kā tas skan. Ja gribi zināt manas domas, sen jau bija laiks.

-    Epgars mani izrotēja.

-    Zinu. Naftas ceļš. Nebija nekādas vajadzības skaidrot sīkāk. Tas ir viegls uzdevums, Pīter. Tu esi to nopelnījis.

-    Tā jau man teica gan.

-    Pasveicini no manis Elektroniņu! Un Grīru, ja satiksi.

Pīters pamāja ar galvu. Šofera klātbūtnē nevarēja daudz runāt.

-    Kad tu dosies uz Kārni?

-    Pēc divām dienām.

-    Turi acis vaļā. Epgars saka šamējie tur čumot un mudžot.

-    Tu tāpat. Alīša uzmeta skatienu šoferim, kurš pētīja stūres ratu, un atkal pievērsās Pīteram. Neuztraucies. Tas, par ko mēs runājām iepriekš, nekas nav beidzies, ja?

Draudzenes teiktajā viņš sajuta nepasacītu vārdu smagumu. Aiz muguras nepacietīgi rūca motori. Visi gaidīja.

-    Ser, mums tiešām jādodas, šoferis atgādināja.

-    Labi, mēs esam beiguši. Alīša vēl pēdējo reizi uzlūkoja draugu.

-    Es runāju nopietni, Pīter. Viss būs labi. Brauc apraudzīt savu puiku!

28

Pirmās sāpes atbrāzās kā nokavējies vilciens kādā septembra nogales pēcpusdienā, kad spīdēja silta Teksasas saule un debesis zilgoja augstas un skaidras. Eimija bija pagalmā un vēroja bērnus rotaļājamies. Pēc dažām minūtēm nošķindēs zvans, saucot mazos iekšā pabeigt nodarbības, un Eimija atgriezīsies virtuvē, lai palīdzētu pagatavot vakariņas. Atpūtas saliņa dienas nebeidzamā paveikto un jau atkal veicamo uzdevumu ritma pašā vidū; ikreiz, kad bija paēstas pusdienas, trauki nomazgāti un bērni palaisti savā vaļā iztrakoties, Eimija tiem sekoja ārā un ieņēma vietu rotaļlaukuma malā, kur bija gana tuvu, lai izbaudītu bērnu draiskošanās gaišo enerģiju, taču ne tik cieši klāt, lai ļautu bērniem sevi iesaistīt. Tās bija viņas mīļākās trīsdesmit minūtes dienā, un Eimija nule bija aizvērusi acis un atgāzusi galvu, lai tvertu siltos rudens saules starus, kad sākās sāpes spēcīgas spazmas vēdera vidusdaļā. Viņa spēji saliecās, klupšus aizmeimuroja uz priekšu un izdvesa klusu šoka kliedzienu, ko nevarēja nesadzirdēt pat pagalma rosīgajā dūkoņā.

-    Eimij? Vai tev viss labi?

Eimijas acu priekšā parādījās māsas Katrīnas veidols bāla, garena seja ar rudzupuķu zilām acīm. Meitenei aumaļām lija sviedri; rokas un kājas šķita pārvērtušās aukstā želejā. Lejup no vidukļa viss it kā bija zaudējis blīvumu vēl mirklis, un Eimija burtiski izkusīs. Vienai viņas daļai gribējās vemt, bet cita atteicās to darīt, radot iekšēju patu [12] , tāpēc Eimija nespēja parunāt.

-    Varbūt labāk apsēdies. Tu esi bāla kā spoks.

Māsa Katrīna aizveda meiteni apsēsties uz sola, pie bāreņu nama sienas; divdemsit pēdas līdz tam viņai šķita kā jūdze. Kad viņas pienāca pie sola, Eimija jau gandrīz ļima zemē. Māsa Katrīna viņu raižpilnā rosmē atstāja vienu un, atgriezusies ar krūzīti ūdens, iespieda to Eimijai rokā. Rotaļas laukumā it kā turpinājās, bet Eimija juta, ka daži bērni viņu vēro. Sāpes bija pārgājušas, atstājot paciešamāku nelabumu, bet vājums neatstājās. Viņai bija gan karsti, gan auksti. Apkārt sapulcējās vēl citas māsas; viņas sarunājās klusinātās, nopietnās balsīs un iztaujāja māsu Katrīnu. Eimija negribēja dzert, taču visas uzstāja. Viņa iedzēra malciņu.

-Atvainojiet, meitenei izdevās izmocīt. Vēl nupat man bija pavisam labi…

-    Šeit, māsa, Katrīna sacīja, pamādama uz bāreņu nama durvīm. Nāciet ātri.

Pulciņš pašķīrās, un parādījās māsa Pega. Vecā sieviete saviebusies uzlūkoja Eimiju; viņas seja vienlaikus pauda gan rūpes, gan aizkaitinājumu.

-    Un? Vai kāda man pateiks, kas te notika, vai ari man būs jāmin?

-    Nezinu, māsa Katrīna atbildēja. Viņa vienkārši… sabruka.

Rotaļas bija mitējušās. Nu visi bērni raudzījās šurp. Eimija meklēja

Keilebu, bet skatu aizsedza māsa Pega. Meitene nespēja atcerēties nevienu reizi, kad būtu slimojusi. Viņa saprata, kā tam vajadzētu notikt, bet nekad nebija piedzīvojusi īstenību. Kauns bija gandrīz ļaunāks par sāpēm. Aiz kauna Eimijai gribējās sacīt kaut ko vienalga ko, lai tikai neviens vairs neskatītos.

-    Eimij? Vai tā notika?

-    Man tikai sareiba galva. Iesāpējās vēders. Nezinu, kas tas bija.

Vecā sieviete piespieda plaukstu pie Eimijas pieres. Nu, temperatūras tev, manuprāt, nav.

-    Laikam būšu kaut ko nelāgu ieēdusi. Ja pasēdēšu te vēl brītiņu, viss noteikti būs labi.

-    Viņa neizskatās vesela, iejaucās māsa Katrīna. Arī pārējās piekrītoši māja ar galvu. Goda vārds, Eimij, man šķita, ka tu ģībsi.

Sākās vispārēja murmināšana. Nē, viņa neizskatās labi, nepavisam neizskatās labi. Vai vainīga būtu gripa? Kaut kas ļaunāks? Ja meitene ieēdusi kaut ko nelāgu, vai tagad slikti būs ari pārējām?

Māsa Pega brīdi ļāva māsām izteikt minējumus, bet tad pacēla roku un visas apklusināja. Nav iemesla riskēt. Liecies gultā, Eimij.

-    Bet es tiešām jūtos daudz labāk. Viss noteikti būs kārtībā.

-    Par to, lūgtum, spriedīšu es. Māsa Katrīna, vai palīdzēsiet viņai aiziet uz guļamzāli?

Katrīna palīdzēja Eimijai piecelties. Viņa jutās mazliet nedroša uz kājām, arī ar vēderu viss nebija gluži kārtībā. Bet ļaunākais bija pāri. Katrīna ieveda meiteni ēkā, un viņas kāpa augšā pa kāpnēm uz istabu, kur gulēja visas mūķenes, izņemot māsu Pegu viņai kā galvenajai bija pašai savi apartamenti. Eimija izģērbās un iekāpa gultā.

-    Vai vēl kaut kā varu palīdzēt? māsa Katrīna vilka ciet aizkarus.

-   Viss kārtībā. Eimija visiem spēkiem pūlējās smaidīt. Man šķiet, ka man vienkārši mazliet jāatpūšas.

Stāvēdama gultas kājgalī, Katrīna bridi uzlūkoja meiteni. Tu zini, kas tas varētu būt, vai ne? Meitenei tavā vecumā.

Tavā vecumā. "Ja viņa zinātu," Eimija nodomāja. Taču viņa saprata ari sievietes mājienu. Tāda iedoma viņu pārsteidza.

Māsa Katrīna iejūtīgi pasmaidīja. Nu ko… ja tā, tad drīz vien tu to uzzināsi. Tici man to esam pārdzīvojušas mēs visas.

Piespiedusi Eimiju apsolīt, ka viņa pasauks, ja kaut ko ievajadzēsies, Katrīna aizgāja. Eimija atlaidās savā gultā un aizvēra acis. Pēcpusdienas zvans jau bija nozvanījis; apakšstāvā bērni pašlaik nāca uz nodarbībām, smaržodami pēc saules un sviedriem, un svaiga pēcpusdienas gaisa; varbūt daži no viņiem prātoja, kas tā bija par kņadu rotaļlaukumā. Keilebs noteikti par viņu raizētos. Vajadzēja māsai Katrīnai pateikt, lai viņa puikam izstāsta. Viņa ir tikai nogurusi. Viņa sajutās mazliet nelāgi. Viņa vienā rāvienā būs vesela kā rutks, gan redzēsi.

Un tomēr. Meitenei tavā vecumā. Vai tas bija iespējams? Visas māsas sūrojās par "pārbaudījumu", kā bija to iesaukušas. Bāreņu namā ierasti jokoja par to, ka šaurībā menstruācijas esot visām reizē, tāpēc ik ceturtā nedēļa pārvēršoties asiņainu lupatu un ātru dusmu iezīmētā murgā. Simts gadus Eimija bija dzīvojusi pilnīgā neziņā par tādām vienkāršām lietām. Un ari tagad nevarētu apgalvot, ka viņai šī norise ir pilnīgi skaidra, taču tās būtību viņa saprata. Sieviete asiņoja, ne daudz, bet drusku; tas bija nepatīkami un ilga vairākas dienas. Kādu laiku Eimija ar šausmām domāja par tādām nākotnes izredzēm, bet laika gaitā šīs izjūtas bija pārvērtušās dedzīgās, gandrīz fiziskās ilgās un bailēs, ka ar viņu nekas tāds nenotiks, ka durvis uz piederību pie cilvēkiem arvien būs slēgtas un viņa uz mūžu paliks bērna ķermenī.

Eimija pārbaudīja nē, viņa neasiņoja. Ja māsai Katrīnai taisnība, cik ilgs laiks paies, iekams viss sāksies? Kaut viņa būtu izmantojusi izdevību un pajautājusi māsai vairāk! Cik būs asiņu, cik ļoti sāpēs, vai viņa jutīsies citādi? Eimija gan sprieda, ka viņas gadījumā nekas nebūs tā kā parasti. Varbūt sliktāk. Varbūt labāk. Varbūt tas vispār nekad nenotiks.

Viņai patiktu būt sievietei. Redzēt, kā viņas sievietlba atspoguļojas citu acis. Lai viņas augums zinātu to, ko jau zināja sirds.

Domu pavedienu pārtrauca čerkstoša ņaudēšana. Protams, Pelēcis bija atnācis viņu apraudzīt. Vecais, pelēkais kaķis atcilpoja pie viņas gultas. Uz dzīvnieku bija žēl skatīties abas acis aizmigloja katarakta, kažoks bija savēlies un noplucis, aste vecuma dēļ ļengani vilkās. Vai atnāci paraudzīt, kā man klājas? Tiešām, puika? Nu nāc šurp! Eimija pacēla kaķi no zemes, atkal atlaidās gultā un uzlika to sev uz krūtīm. Viņa izlaida rokas caur dzīvnieka kažoku. Pelēcis atsaucās, ar galvu pabadīdams viņas kaklu. Ārā spīd saule, kāpēc tu laiskojies gultā? Viņš trīsreiz apgriezās un, skaļi murrādams, iekārtojās Eimijai uz krūtīm. Viss kārtībā. Tu tikai guli. Es tepat vien būšu.

Eimija aizvēra acis.

Bija nakts, un Eimija bija ārā.

Kā viņa bija izkļuvuši ārā?

Viņa joprojām bija naktskreklā. Pēdas bija basas un mirka rasā. Laiku nevarēja zināt, bet šķita, ka ir vēls. Vai viņa sapņoja? Bet, ja viņa joprojām bija iemigusi, kāpēc tad viss likās tik īsts? Eimija palūkojās apkārt. Viņa atradās netālu no dambja upes augštecē. Gaiss bija vēss un mikls. Meitene izjuta tādu kā trauksmi, kā pamostoties no sapņa, kurā kāds viņu vajājis. Kāpēc viņa bija te? Vai viņa staigāja miegā?

Kaut kas pieskārās pie kājas, viņu iztrūcinot. Eimija paskatījās lejup un ieraudzīja Pelēci, kas vērās viņā ar savām miglainajām acīm. Runcis sāka skaļi ņaudēt un aizrikšoja uz dambja pusi, dažu pēdu attālumā apstājās un atkal palūkojās uz viņu.

Dzīvnieka griba bija skaidra; Eimija sekoja. Vecais kaķis aizveda viņu pie nelielas betona būves dambja pakājē. Vai tas būtu kāds mehānisms? Pelēcis stāvēja pie durvīm un ņaudēja.

Eimija atvēra durvis un iegāja iekšā. Te valdīja pilnīga tumsa; kā lai atrod ceļu? Viņa aptaustīja sienu, meklējot slēdzi. Lūk! Atmirdzēja lampiņu virkne. Nelielās telpas vidū bija metāla margas, un lejup veda spirālveida kāpnes. Pelēcis stāvēja uz augšējā pakāpiena. Viņš pagriezās, palūkojās uz sekotāju un, vēlreiz uzstājīgi ieņaudējies, kāpa lejā.

Kāpnes tiecās dziļāk. Apakšā meitene atkal atradās tumsā. Vēlreiz bija jātaustās pēc gaismas slēdža; tad viņa ieraudzīja, kur ir atnākusi.

Resna caurule veda tikai vienā virzienā uz priekšu. Runcis jau bija patālu viņu apsteidzis, mezdams uz sienām garas ēnas. Dzīvnieka trauksme bija lipīga, tā vilka Eimiju līdzi pazemes pasaulē. Abi nokļuva pie vēl vienas lūkas, kas bija noslēgta ar gredzenu. Blakus uz grīdas mētājās caurules gabals. Eimija izbāza cauruli caur gredzena spieķiem un to sasvēra; durvis atsprāga vaļā, atklājot redeļu kāpnes. Viņa pagriezās, lai lūgtu padomu Pelēcim; kaķis viņu skeptiski uzlūkoja.

Baidos, tas nav man. Nu tu esi viena.

Eimija kāpa lejā. Tur kaut kas gaidīja viņa sajuta tā klātbūtni pat kaulos. Kaut kas briesmīgs un skumjš, un ilgpilns. Viņas kājas pieskārās zemei. Tur bija vēl viena šahta, platāka par pirmo. Tās tālākajā galā baloja gaismas aplis. Tagad viņa zināja, kur atrodas vienā no pārgāznes caurulēm. Priekšā bija mēnesnīca. Eimija devās uz krēslaino mirdzumu, bet tad tam priekšā aizslīdēja ēna. Nevis ēna, bet stāvs.

Viņa zināja.

Eimij. Eimij, manu sirdsmeitiņ.

Viņš pasniedzās pretī cauri restēm gara, greiza ķetna izplestiem pirkstiem un līkiem nagiem. Kad abu plaukstas saskārās, viņa pirksti savijās ar Eimijas pirkstiem un saņēma tos. Meitene nejuta bailes, tikai arvien lielāku vieglumu. Acis aizmigloja asaras.

Eimij, es atceros. Es visu atceros.

Abi cieši turēja viens otra roku. Viņa pieskāriens bija izplatījies visā meitenes ķermenī, iegremdējot to siltumā mīlestības, māju siltumā. Pieskāriens sacīja: Es vienmēr būšu tepat. Es tevi pasargāšu.

Mana drosmīgā meitene. Mana drosmīgā Eimija. Neraudi nu.

Meiteni satricināja dziļš šņuksts, tīru emociju vilnis. Viņa bija laimīga, viņa bija skumja, viņa sajuta sava mūža nastu.

-    Kas ar mani notiek? Kāpēc es tā jūtos? Lūdzu, pasaki man.

Viņa sejā neparādījās nekāda izteiksme, tādas tur nevarēja būt. Viņš

viss bija tikai acīs.

Tu iegūsi atbildes uz visiem jautājumiem. Viņš tevi gaida kuģī. Kad pienāks laiks, es tev parādīšu ceļu.

-    Kad? Kad tas pienāks?

Bet, jau izsakot jautājumu, Eimija zināja atbildi.

Drīz, Volgāsts sacīja. Ļoti, ļoti drīz.

V NAFTAS CELŠ

Vai varu skatīt cita bēdas, Tak nejust skumjas ari sevī? Vai varu skatīt cita sēras, Tak laipna vārda nemeklēt?

"Par cita skumjām", Viljams Bleiks

.

.

29

FRĪPORTA, TEKSASA RAFINĒŠANAS FABRIKA

Pirmās pakāpes naftas destilētājs Maikls Fišers Gudrais Maikls, Pasauļu Savienotājs pamodās no dziļa bezsapņu miega ar nekļūdīgu nojautu, ka viņu kāds drāž.

Viņš atvēra acis. Lora jāteniski sēdēja virsū, noliekusies uz priekšu, un meitenes pieri klāja mirguļojoši, seksa radīti sviedri. "Pie velna," viņš nodomāja, "vai tad mēs to tikko jau nedarījām? Patiesībā jau lielāko daļu nakts? Ar vērienu, lieliski, ikvienā pozā, kāda cilvēkam fiziski iespējama lāviņā aptuveni zārka izmērā?"

-    Labrīt, meitene ar platu smaidu teica. Ceru, tev nav iebildumu, ka sāku bez tevis.

"Nu ko, lai nu tā būtu", Maikls nodomāja. Noteikti bija arī sliktāki veidi, kā uzsākt dienu. Pēc Loras pietvīkušajiem vaigiem viņš noprata, ka pavedinātāja jau ir krietni iesilusi, un, ja tā padomā, arī viņš pats daudz neatpalika. Lora sāka šūpot gurnus, kaunumam skarot viņu kā viļņiem pludmalē. Viļņi uzplūda un atplūda.

-    Ne tik strauji, mister.

-    Dieva dēļ, klusāk! no augšas uzrēja balss.

-    Aizveries, Ceps, Lora atcirta. Es te strādāju.

-    Man no tevis saceļas! Tas ir pretīgi!

Maiklam izklausījās, ka šī saruna notiek kādā attālā orbītā. Šaurībā, kur visi gulēja kopā un privāto dzīvi sargāja vien plāni aizkari, cilvēks iemācījās šo to nedzirdēt. Bet šī sajūta bija dziļāka. Maņām kļūstot tīri fiziskām, seksā un tā suģestējošajā ritmā tomēr bija kaut kas tāds, kas

viņā rosināja tādu kā atsvešināšanos. Prāts it kā kavējās trīs soļus aiz ķermeņa, vērojot dažādu rūpju un skumju ainavu, kā ari emocionāli neitrālas ainas, kas burbuļveidā pacēlās priekšā kā gāze boilerā. Nolietojies savienojums, kas jānomaina. Jēlnaftas piegādes grafiks no krātuves. Atmiņas par Koloniju, par ko viņš citādi nekad nedomāja. Lora viņam virsū turpināja iesākto, bet Maikls aizslīdēja savā gara neuzticības straumē, mēģinādams sevi piespiest koncentrēties uz to pašu, uz ko bija koncentrējusies sieviete. Šķita, ka tas būtu mazākais, ko viņš var darīt.

Un beigās tas ari izdevās. Loras arvien straujākā kaisle uzvarēja. Kad viņi atvilka aizkaru, Cepss jau bija prom. Pulkstenis virs lūkas rādīja 6.30.

-    Sūdu būšana.

Maikls nolaida kājas uz grīdas un uzrāva mugurā kombinezonu. Lora no mugurpuses apvija rokas viņam ap krūtīm.

-    Paliec. Apsolu, tas būs tā vērts.

-    Esmu pirmajā maiņā. Ja atkal nosebošu, Karlovičs manu pakaļu bez sāls apēdīs. Maikls iebāza kājas zābakos un pagrieza galvu, lai noskūpstītu Loru viņa garšoja pēc sāls un seksa, un kaut kā tikai un vienīgi viņas pašas. Maikls neteiktu, ka viņu attiecības īsti būtu dēvējamas par mīlestību. Sekss bija veids, kā nosist laiku, bet mēnešu gaitā saikne starp viņiem bija mazpamazām veidojusies un kļuvusi par ko vairāk nekā tikai ieradumu vien.

-    Tu atkal domāji, vai ne?

-    Es, vai?

-    Nemelo. Loras toni nebija rūgtuma, viņa tikai izlaboja. Zini, kādu dienu es no tevis izdrāzīšu visas raizes. Viņa nopūtās un palaida Maiklu vaļā. Viss kārtībā. Ej.

Viņš piecēlās no lāviņas un paņēma ķiveri un cimdus. Vai vēlāk tiksimies?

Lora jau bija atlaidusies atpakaļ guļvietā. Kā nu ne!

Kad Maikls izgāja no barakām, saule pašlaik iznira no Golfa līča, vēršot ūdens virsmu vizuļojošu kā kalta metāla plāksni. Bija jau oktobra pirmā nedēļa, taču svelme pieņēmās spēkā, un okeāna gaiss kā allaž oda pēc sāls un dvesa degoša butāna sēra dvaku. Kurkstošu vēderu ar ēšanu būs jāpagaida viņš aši aizsoļoja pāri teritorijai garām koptelpai, trenažieru zālei un kārtībnieku barakai uz Kvonsetas būdu, kur bija sapulcējušies rīta maiņas strādnieki. Galvenais inženieris Karlovičs pašlaik nolasīja pienākumu sarakstu. Viņš uzmeta Maiklam saltu skatienu.

-    Vai iztraucējām jūsu skaistuma miedziņu, Fišer? Piedodiet.

-    Kā tad! Maikls aizvilka kombinezona rāvējslēdzēju. Man žēl.

-    Gan nožēlosi vēl vairāk. Tu iedarbināsi Bumbu. Cepss būs tavs vietnieks. Mēģini neuzlaist gaisā savu komandu.

Rafinēšanas tornis Nr. 1, ko dēvēja par Bumbu, bija vecākais no visiem; tā izrūsējušās miesas kopā saturēja vien sametināti ielāpi, stieple un lūgšanas. Visi runāja tas esot tikai laika jautājums, torni vai nu slēgs, vai arī tas aizraus kādu komandu pusceļā līdz Marsam.

-    Paldies, bos. Tas ir forši no jūsu puses.

-    Nevajag pateikties. Karlovičs pārlaida skatienu sanākušajiem. Tad nu tā. Septiņas dienas līdz kravas nosūtīšanai. Es gribu, lai cisternas ir pilnas, vīri. Un, Fišer, palieciet vēl brīdi. Gribu ar jums aprunāties.

Komandas izklīda pa torņiem. Maikls sekoja Karlovičam būdā. Jēziņ, kas tad nu? Viņš nokavēja tikai dažas minūtes, tas taču nebūtu lielas lamāšanās vērts.

-    Paklau, Den, man žēl, ka šorīt tā sanāca…

Karlovičs neļāva viņam pabeigt. Aizmirsti, ne jau par to es gribu ar tevi runāt. Savilcis uz augšu bikses, priekšnieks iesēdās krēslā aiz rakstāmgalda. Karlovičs bija izteikti drukns; nevis tauks, bet visādā ziņā liels gan smags, gan būdīgs. Viņam virs galvas pie sienas bija piestiprināti duči papīra lapu pienākumu saraksti, darba plūsmas, piegādes grafiki. Es tāpat biju tev iedalījis Bumbu. Jūs ar Cepšu esat mani labākie vīri tādam darbam. To, ka ieliku jūs abus tajā vecajā, īdzīgajā kucē, uztver kā komplimentu. Būtu mana teikšana, Bumba jau sen būtu grabažu kaudzē.

Maikls nešaubījās, ka tā arī ir, tomēr viņš spēja uztvert īstajā brīdī stratēģiski izteiktas frāzes. Un?

-    Un šis te.

Karlovičs pārslīdināja pār rakstāmgaldu papīra lapu. Maikls žigli uzmeta skatienu parakstam apakšā: Viktorija Sančesa, prezidente, Teksasas Republika. Viņš žigli izlasīja trīs īsās vēstules rindkopas. Velna milti, Mails nodomāja.

-    Vai tev ir kāda nojausma, par ko ir runa?

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Tu biji pēdējās izkraušanas komandas vadītājs. Varbūt tur kaut ko padzirdēji. Varbūt klīda kādas runas par krātuvi, varbūt apkārt slaistījās vairāk kareivju.

-    Neko tādu neatceros. Maikls paraustīja plecus. Vai esi runājis ar Stārku? Varbūt viņš kaut ko zina.

Stārks bija rafinēšanas fabrikas drošības nodaļas priekšnieks. Viņš bija balamute un pārāk mīlēja ieraut kandžu, bet vispār viņu cienīja kā naftas destilētāji, tā kārtībnieki kaut vai tikai tāpēc, ka viņš bija izmanīgs pokera spēlētājs. Stārka noslēpumainība pie kāršu galda bija izmaksājusi Maiklam krietnu žūksni, kaut gan skanošā zaudējums nebija nekāda lielā nelaime fabrikas teritorijā naudu vienalga nekur nevarēja iztērēt.

-    Vēl ne. Bet viņam tas pie sirds neies. Karlovičs nopētīja Maiklu. Vai tad jūs neesat draugi? Bija taču tas stāsts par Kaliforniju.

-    Aha, es viņu pazīstu.

-    Nu tad varbūt tu vari drusku pielaizīties. Būt par tādu kā nezinu neoficiālu saikni starp kārtībniekiem un militāristiem.

Maikls atļāvās dažas sekundes pārdomāt savas izjūtas. Viņš priecātos satikt kādu no vecajiem laikiem, taču vienlaikus sajuta ari iekšēju nemieru, it kā viņš būtu kļuvis neaizsargāts. Naftinieka dzīves ierobežojumi daudzējādā ziņā bija viņu izglābuši no skumjām par māsas zaudējumu, tie aizņēma viņas atstāto tukšumu. Kādā prāta nostūri Maikls zināja, ka slēpjas, bet vispār viņam bija vienalga.

-    Tam nevajadzētu radīt problēmas.

-    Es to uzskatīšu par pakalpojumu. Rīkojies, kā tev labpatīk. Karlovičs piešķieba galvu uz durvju pusi. Tagad tinies, tev jāsilda nafta. Un es pirmīt runāju nopietni. Esi uzmanīgs ar to torni!

Maikls ieradās rafinēšanas tornī un atrada savu komandu, divpadsmit huligānus, slaistāmies apkārt izbrīnītiem ģīmjiem. Cisterna ar svaigu melno zeltu stāvēja dīkā. Cepšu nekur nemanīja.

-    Labi, padodos. Kāpēc jūs nepildāt iekšā?

No sildelementa apakšas pie torņa pamatnes izrausās Cepss. Palīga rokas un kailie delmi bija notriepti ar melnu ķēpu. Būs vispirms jāizskalo. Apakšā ir vismaz divi metri palieku.

-    Velna milti, tam vajadzēs visu ritu! Kas bija pēdējais komandas šefs?

-    Šitais tornis nav darbināts vairākus mēnešus. To tu pajautā Karlovičam.

-    Cik daudz jēlnaftas būs jāizpumpē?

-    Noteikti savi pārsimt bareli.

Astoņi tūkstoši galonu daļēji rafinētas petrolejas, kas tur čurnēja jau sazin cik ilgi, vajadzēs lielu atkritumu cisternu, sūkni un augstspiediena tvaika šļūtenes, lai torni izskalotu. Te būs darbs vismaz divpadsmit stundām. Sešpadsmit paies, līdz varēs uzpildīt un aizdegt sildelementu, un visas divdesmit četras vajadzēs, iekams no caurules izpilēs pirmā lāse. Karlovičs uzsprāgs no dusmām.

-    Nu ko, ķersimies tik klāt. Es izsaukšu tehniku, jūs sagatavojiet šļūtenes. Maikls nogrozīja galvu. Kad atradīšu to, kas šito sastrādāja, es viņam sadošu, kā nākas.

Izsūknēšanai vajadzēja visu rīta cēlienu. Maikls paziņoja, ka naftas pārpalikumi nav lietojami, un aizsūtīja cisternu uz atkritumu tvertnēm sadedzināšanai. Iztecināt mēslus bija vieglākais tas, no kā visi bijās, bija pati skalošana. Torņa augšgalā ielietais ūdens aizskalos lielāko daļu palieku lipīgās, toksiskās rafinēšanas atliekas -, bet ne visu. Trim vīriem būs jāvelk kombinezoni un jālien iekšā, jāizberž dibens un jāizskalo noteka. Vienīgā ieeja bija aklā atvere metra platumā, pa kuru būs jālien uz visām četrām. To dēvēja par "līšanu tūplī" pēc Maikla domām, šis apzīmējums nemaz nebija tik neprecīzs. Viens no trim vīriem būs Maikls. "Rīda noteikuma nebija, viņš vienkārši bija tā ieradis tāda kā nodeva morālei. Pārējos divus pēc paražas noteica, velkot salmiņu.

Pirmais, kam gadījās īsais salmiņš, bija Eds Poups, visvecākais vīrs komandā. Eds savulaik bija Maikla treneris, viņš tam ierādīja darbu. Trīs desmiti naftas vārīšanas gadu bija prasījuši savu vecā vīra augums bija kā avāriju dienasgrāmata. Trīs pirkstus nogrieza automātiskā metāla zāģa asmens. Viena galvas un kakla puse bija apsvilināta, kļuvusi sārta un bez matiem propāna sprādzienā, kurā gāja bojā deviņi vīri. Savainotās puses auss bija kurla, un vecā vīra ceļi bija tik slimi, ka Maikls saviebās ikreiz, kad redzēja viņu saliecamies. Maikls apsvēra iespēju ļaut Edam nepiedalīties, bet zināja, ka vecais ir pārāk lepns, lai šādu piedāvājumu pieņemtu. Maikls noskatījās, kā viņš iet uz būdu pārģērbties.

Otru īso salmiņu izvilka Cepss. Nemaz nedomā, man tevi vajag te ārā pie sūkņa, Maikls protestēja.

Cepss papurināja galvu. Neveiksmīgā diena bija izsmēlusi visu pacietību. Pie velna! Vienkārši izdarām, un viss.

Trijotne iestīvējās aizsargtērpos, paņēma skābekļa balonus un savāca piederumus smagas birstes uz kāta, šķīdinātāja spaiņus, augstspiediena zižļus, kas būs savienoti ar kompresoru. Maikls pārvilka pār seju masku, aizlīmēja cimdu aizdari un pārbaudīja skābekļa līmeni. Tornis gan bija vēdināts, bet gaiss tur iekšā vienalga bija absolūti nāvējošs tā bija petrolejas tvaika un sulfīdu zampa, plaušas varēja pārvērsties žāvētā gaļas gabalā. Maikls maskā sajuta spiediena maiņu, ieslēdza ķiveres lukturīti un nometās ceļos, lai atbultētu eju.

-    Ejam, hombres[13].

Viņš izšļūca pa eju un, nolēcis zemē, atklāja, ka stāv trīs collas dziļā, nekustīgā zaņķī. Eds un Cepss ierāpās iekšā aiz viņa.

-    Kas par ķēpu!

Maikls pasniedzās nogulsnēs un atvēra noteku. Visi trīs sāka slaucīt paliekas uz notekas pusi. Gaisa temperatūra torņa iekšpusē bija vismaz simt grādi. Sviedri lija aumaļām, un no miklās elpas aizsvīda sejas maskas. Iztīrījuši lielumu, strādnieki izgāza šķīdinātāju, pievienoja zižļus un sāka apsmidzināt sienas un grīdu.

Kombinezonos un kompresora rēkoņā sarunāties praktiski nebija iespējams. Vienīgā doma bija pabeigt darbu un tikt laukā. Viņi strādāja vēl tikai dažas minūtes, kad Maikls sajuta kādu uzsitām viņam pa plecu. Pagriezies viņš ieraudzīja Cepšu rādām uz Edu. Vecais stāvēja nekustīgi kā statuja, pagriezies pret sienu, zizlis šļaugani nokarājās viņam gar sānu. Maiklam tā skatoties, darbarīks izslīdēja Edam no rokas, taču viņš to laikam nemaz nemanīja.

-    Ar viņu kaut kas nav labi! Cepss iebļāvās.

Maikls piegāja pie Eda un, saņēmis veco aiz pleciem, pagrieza pret sevi. Vīrs tikai tukši pablenza.

-    Ed, vai viss kārtībā?

Viņa seja tā kā satrūkās un atdzīvojās. Vai, sveiks, Maikl, viņš pārāk moži atsaucās. Sveiks, sveiks! Ūu-ū!

-    Ko viņš tur saka? Cepss sauca.

Maikls ar pirkstu novilka gar rīkli, lai Cepss izslēdz kompresoru. Viņš palūkojās tieši uz Edu. Runā ar mani, draudziņ.

Edam paspruka meitenīgs smiekliņš. Viņš cīnījās pēc elpas un ar vienu roku sniedzās pie sejas maskas. Elpām. Fajag. Fajag!

Maikls paredzēja turpmāko. Kad Eds pasniedzās pēc maskas, Maikls sagrāba viņa rokas. Vīrietis gan nebija nekāds jauneklis, taču viņš ari nebija vārgulis. Eds nikni cīnījās ar Maiklu, mēģinot atbrīvoties no tvēriena, un viņa seja panikā kļuva zilgana. Maikls atskārta, ka vainīga nav panika tā bija hipoksija. Vecā augums spēcīgi noraustījās, ceļi saļima, un viņš ar visu svaru iegāzās Maiklam rokās.

-    Ceps, palīdzi man dabūt viņu laukā!

Cepss saķēra Edu aiz kājām. Vīrieša augums bija pavisam ļengans. Abi kopā aiznesa pakritušo uz eju.

-    Paņemiet viņu kāds! Maikls auroja.

Ejas galā parādījās rokas un sāka vilkt. Maikls un Cepss izstūma ķermeni laukā. Maikls ierāpās ejā un norāva masku un cimdus tajā pašā brīdī, kad bija nokļuvis svaigā gaisā. Eds uz muguras gulēja zemē. Kāds bija viņam noņēmis masku un mugursomu. Maikls nometās ceļos gulošajam blakus. Draudīgs klusums; Eds neelpoja. Maikls novietoja labās plaukstas pamatni viņa krūšu vidū, kreiso pārlika tai pāri, saāķēja pirkstus un uzspieda. Nekā. Viņš spieda vēl un vēl, skaitot līdz trīsdesmit, kā bija mācījies, tad aizlika vienu roku Edam aiz skausta, lai atgāztu galvu un atbrīvotu elpceļus, aizspieda viņam degunu un piespieda muti pie vecā zilajām lūpām. Viena izelpa, divas izelpas, trīs. Maikla prāts bija skaidrs, visas domas koncentrējās tikai uz vienu mērķi. Brīdī, kad viss jau šķita zaudēts, viņš sajuta spēju diafragmas saraušanos; Eda krūtis pacēlās, dziļi ievelkot elpu. Vīrs pagrieza seju sāņus un sāka elst un klepot.

Maikls sašūpojās uz papēžiem, ar dibenu piezemējoties putekļos; pulss strauji sitās no adrenalīna. Kāds pasniedza blašķi. Cepss.

-    Viss kārtībā, draugs?

Maikls pat nesaprata jautājumu. Iedzēris lielu malku, viņš saskalināja ūdeni mutē un izspļāva. Aha.

Beidzot kāds palīdzēja Edam tikt kājās. Maikls un Cepss pavadīja veco viru uz būdu un apsēdināja uz sola.

-    Kā jūties? Maikls apvaicājās.

Eda vaigos bija atgriezies sārtums, kaut āda vēl bija nosvīdusi un izskatījās vēsa un mikla. Viņš skumjā nožēlā pakratīja galvu. Nezinu, kas notika. Būtu varējis zvērēt, ka pārbaudīju savu skābekļa balonu.

Maikls jau bija paskatījies baloni bija tukši. Varbūt ir laiks, Ed.

-    Ak Dievs, Maikl. Tu mani atlaid?

-    Nē. Tā ir tava izvēle. Es tikai saku, ka nav nekāds negods mest mieru. Eds neatbildēja, un Maikls piecēlās kājās. Padomā par to. Es tevi atbalstīšu jebkurā gadījumā. Vai gribi, lai tevi aizved uz barakām?

Eds nelaimīgi lūkojās kaut kur tālumā. Maikls viņa sejā redzēja patiesību: vecajam dzīvē nekā cita nebija.

-    Laikam mazliet te pasēdēšu. Atgūšu spēkus.

Maikls iznāca no būdas un ieraudzīja pārējo komandu kavējamies pie durvīm. Ko, pie velna, jūs te slaistāties?

-    Maiņa beigusies, šef.

Maikls paskatījās pulkstenī tas bija tiesa.

-    Mums nekas nav beidzies. Izrāde galā. Velciet savas slinkās pakaļas atpakaļ pie darba.

Bija jau pāri pusnaktij, kad Lora viņam sacīja: Tā ar Edu bija laimīga sagadīšanās.

Abi gulēja saritinājušies Maikla lāviņā. Par spīti visām Loras pūlēm, vīrieša domas nespēja atrauties no dienas notikumiem. Ikreiz, aizverot acis, viņš ieraudzīja Eda seju tobrīd būdā it kā viņu vestu uz karātavām.

-    Kā tu to domā laimīga?

-    Labi, ka tu tur biji. Ka tu tā rīkojies.

-    Tas nebija nekas īpašs.

-    Bija gan. Eds varēja nomirt. Kā tu zināji, kā tas jādara?

Dziļi viņā neskaidri iezīmējās pagātne sāpju vilnis.

-    Māsa iemācīja, Maikls atbildēja. Viņa bija medicīnas māsa.

30

PILSĒTA KERVILE, TEKSASA

Viņi iebrauca lietū. Sākumā bija mitrumā pievilguši lauki un zemes smaržu piesātināts gaiss, un tad, braucot augstāk ārā no ielejas, parādījās pilsētas mūri, kas uz Teksasas brūno pakalnu fona slējās astoņu stāvu augstumā. Pie vārtiem viņi attapās braucamo rindā tur gaidīja dažādi transportlīdzekļi, smagās mašīnas un kārtībnieku pikapi ar vīriem biezi polsterētā apģērbā. Pīters izkāpa, palūdza šoferi novietot viņa skapīti barakās un uzrādīja rīkojumu sargam pie gājēju tuneļa. Sargs pamāja, lai Pīters iet tālāk.

-    Laipni lūgti mājās, ser.

Pēc sešpadsmit ārā pavadītiem mēnešiem Pītera maņas uzreiz apdullināja lielā, visuresošā cilvēcība. Pilsētā viņš bija dzīvojis maz, ne pietiekami ilgi, lai pielāgotos skaņu un smaržu, un seju pārpilnības klaustrofobiskajai šaurībai. Kolonijā nekad nebija vairāk par simt cilvēkiem. Šeit viņu bija vairāk nekā četrdesmit tūkstoši.

Pīters devās pie atbildīgā saņemt algu. Arī pie naudas viņš tā īsti nebija pieradis. Kolonijā ieviestā ekonomiskā vienība "vienlīdzīga daļa" viņam bija šķitusi loģiska. Katram bija sava daļa, un to varēja izlietot, kā vien vēlējās, bet daļa visiem bija vienāda: ne vairāk un ne mazāk. Kā gan šādi ar tinti apdrukāti papīriņi, ko dēvēja par ostiniem pēc tā vīra vārda, kura tēls ar augstu pieri, ērgļa degunu un mulsinošu ietērpu rotāja katru banknoti, varēja patiesi atspoguļot cilvēka darba vērtību?

Ierēdnis, kāds civilists, izdalīja algas no aizslēdzamas lādītes, plīkšķinādams banknotes pret leti. Viņš caur režģi pagrūda Pīteram sarakstu, pat neieskatījies acis.

-    Parakstieties te.

Bija jocīgi nest kabatā tādu biezu naudas žūksni. Izejot laukā spožajā pēcpusdienas gaismā, Pīters jau plānoja, kā tikt no tā vaļā. Līdz komandantstundai bija atlikušas sešas stundas tik tikko pietiekami, lai pirms pieteikšanās barakās aizietu uz bāreņu namu un cietumu. Viņam piederēja tikai viena pēcpusdiena; transports uz rafinēšanas fabriku būs pulksten 18.00.

Griru viņš apciemos pirmo; tad Keilebs nejutīsies vīlies, ka onkulim jāaiziet vēl pirms zvana. Ieslodzījuma vieta atradās vecā cietuma ēkā pilsētas centra rietumu malā. Pīters parakstījās, ka ir atnācis, vēl viena Kerviles dīvainība bija tā, ka nemitīgi bija kaut kas jāparaksta, un noņēma nazi un ieroci. Viņš jau grasījās iet tālāk, bet sargs viņu aizturēja.

-    Man jūs jāpārmeklē, leitnant.

Pīters kā Ekspedīciju pulka virsnieks bija radis, ka viņam automātiski izrāda zināmu cieņu vismaz tāds kārtībnieks, kam nevarēja dot ne dienu vairāk par divdesmit gadiem. Vai tas tiešām ir nepieciešams?

-    Es noteikumus neizdomāju, ser.

Kaitinoši, bet Pīteram nebija laika strīdēties. Tikai ātri.

Sargs pārlaida rokas pār Pītera rokām un kājām un, izvilcis smagu atslēgu saišķi, ieveda viņu gaitenī, kura malās rindojās smagas tērauda durvis. Gaiss bija smags, te oda pēc vīriešiem. Viņi pienāca pie kameras, kas bija apzīmēta ar 62. numuru.

-   Jokaini, sargs noteica. Teju vai trīs gadus Grlrs ne ar vienu nesatiekas, bet nu viņam mēneša laikā bijuši jau divi apmeklētāji.

-    Kas tad vēl te bija?

-    Man toreiz nebija maiņa. Tas jājautā viņam pašam.

Sargs uzmeklēja īsto atslēgu, ielika to slēdzenē un, atvilcis aizšaujamo bultu, nožļerkstot eņģēm, atvēra durvis. Grirs basām kājām, tērpies tikai viduklī sasietās raupja audekla biksēs, sēdēja uz lāviņas malas. Platās krūtis vizēja sviedros; rokas bija rimti saliktas klēpī. Atlikušie sudraboti baltie mati risa līdz muskuļotajiem pleciem, un kupla, pravieša vai klejotāja cienīga bārda mudžinājās līdz pusvaigam. No majora dvesa dziļš miers viņš atstāja savaldīgu iespaidu, it kā būtu reducējis prātu un ķermeni līdz to visdziļākajai būtībai. Vienu uztraucošu mirkli Grīrs nekādi neizrādīja, ka būtu pamanījis abus durvju ailā stāvošos vīrus, un Pīters jau sāka prātot, vai tikai izolācija nebūs ko nodarījusi drauga saprātam. Bet tad Grirs pacēla acis un viņa seja atplauka.

-    Pīter. Redz, kur tu esi.

-    Major Grir! Prieks jūs redzēt.

Grirs ironiski iesmējās no nerunāšanas piesmakušā balsī. Tā mani jau sen neviens nav saucis. Tagad es esmu tikai Lūsiuss. Vai Sešdesmit otrais, ja tā tev patiktu labāk. Vairumam cilvēku laikam tā patīk. Grīrs uzrunāja sargu: Atstāj mūs uz dažām minūtēm, labi, Senders?

-    Es nedrīkstu nevienu atstāt divatā ar ieslodzīto.

Pīters uzmeta sargam saltu skatienu. Man šķiet, es spēju par sevi parūpēties, dēls.

Mirkļa minstināšanās, tad sargs pielaidās. Nūja, tā kā tas esat jūs, ser, laikam minūtes desmit varētu. Pēc tam gan man beidzas maiņa. Negribu iekulties nepatikšanās.

Pīters savilka uzacis. Vai mēs esam pazīstami?

-    Redzēju jūsu parakstu. Visi zina, kas jūs esat. Jūs esat tas vīrs no Kalifornijas. Tā jau ir īsta leģenda. Visa tēlotā cienība bija pagaisusi; sargs piepeši bija tikai slavenības spožumā apstulbis puika, viņa seja staroja apbrīnā. Kā tas bija? Tas ir, mērot tik tālu ceļu?

Pīters īsti nezināja, ko lai atbild. Tas bija tāls ceļš.

-    Nesaprotu, kā jūs to varējāt. Es aiz bailēm būtu pietaisījis bikses.

-    Ticiet man, Pīters apgalvoja, tā tas pārsvarā arī bija. Senderss atstāja viņus vienatnē. Pīters paņēma vienīgo krēslu un

jāteniski apsēdās pretī Griram.

-    Rādās, ka atstāji uz mūsu zēnu dziļu iespaidu. Es jau teicu, ka būs grūti paturēt tādu stāstu noslēpumā.

-    Vienalga ir savādi to dzirdēt, Pīters noteica. Kā tev klājas? Grīrs paraustīja plecus. Ak, kaut kā jau tieku galā. Un tev? Tu labi

izskaties, PIter. Formas tērps tev piestāv.

-    Līša lika sveicināt. Viņu nupat paaugstināja par kapteini.

Grīrs nosvērti pamāja. Mūsu Līša ir izcila meitene. Es teiktu, viņa paveiks lielas lietas. Kā veicas cīņā? Vai arī to labāk nejautāt?

-    Diez kas nav. Pilnīga nulle. Ar Martinesu bija pilnīga izgāšanās. Tagad izskatās, ka Virspavēlniecība sāk šaubīties.

-    Tas viņiem allaž ir padevies vislabāk. Nebēdā, gan drīz vējš pūtīs no citas puses. Te iemācās vismaz vienu pacietību.

-    Bez tevis vairs nav tas. Es nemitīgi domāju, ka viss būtu citādi, ja ari tu būtu ar mums.

-    Vai, par to gan es ļoti šaubos. Tev vienmēr ir bijusi galvenā loma. To es uzreiz sapratu. Toreiz tu ar galvu uz leju karājies tīklā, vai ne?

Pīters atcerējies pasmējās. Maikls mūs visus apvēma.

-    Pareizi, tagad atminos. Kā Maiklam sokas? Droši vien viņš vairs nav tas puika, kādu toreiz pazinu. Viņam vienmēr uz visu bija gatava atbilde.

-    Šaubos, ka Maikls ir īpaši mainījies. To es jebkurā gadījumā rīt uzzināšu. Mani sūta uz rafinēšanas fabriku.

Grīrs sarauca pieri. Kālab uz turieni?

-    Kaut kāda jauna iniciatīva, lai apsargātu Naftas ceļu.

-    Kārtībniekiem tas patiks. Ar tiem tev būs viena noņemšanās. Majors uzsita sev pa ceļgaliem, lai mainītu tematu. Un Holiss ko esi dzirdējis par viņu?

-    Neko labu. Sāras nāve viņam bija smags trieciens. Runā, ka viņš esot iesaistījies tirdzniecībā.

Grīrs mirkli apsvēra dzirdēto. Kopumā es nevaru teikt, ka viņu vainotu. Attiecībā uz Holisu varbūt izklausīsies dīvaini, bet tādos apstākļos ne viens vien vīrs ir nogājis pagrīdē. Domāju, ka agri vai vēlu viņš attapsies. Holisam ir galva uz pleciem.

-    Un tu pats? Tu drīz tiksi ārā. Ja gribi, varu par tevi aizlikt vārdu Virspavēlniecībā. Varbūt tev ļaus pieteikties atpakaļ.

Grīrs papurināja galvu. Baidos, ka tie laiki man ir pagājuši, Pīter. Neaizmirsti, ka esmu dezertieris. Ja reiz pārkāp to robežu, atpakaļceļa vairs nav.

-    Ko tu darīsi?

Grīrs noslēpumaini pasmaidīja. Domāju, kaut kas darāms jau atradīsies. Tā allaž notiek.

Kādu brīdi viņi parunājās par pārējiem, pārmija jaunumu drumslas, atcerējās pagātni. Kopā ar Griru Pīters izjuta siltu apmierinājumu, taču līdz ar to arī apjausmu par zaudējumu. Majors bija ienācis viņa dzīvē tieši tad, kad Pīteram viņu vajadzēja; tieši Grira nelokāmā klātbūtne deva gribasspēku turpināt ceļu dienās, kad paša apņemšanās sašķobījās. Šo parādu Pīters nekad nevarēs pilnīgi atmaksāt viņš bija parādā drosmi. Pīters juta, ka ieslodzījums ir draugu izmainījis. Majors bija tāds pats, taču viņā varēja just arī kaut ko dziļāku, iekšēju miera upi. Šķita izolācijā Grīrs ir smēlies spēku.

Kad desmit minūtes tuvojās beigām, Pīters izstāstīja majoram par alu un savādo viru Ignasio, un Alīšas teoriju par to, kas Ignasio tāds ir. Pat runājot viņš saprata, cik traka šī doma izklausās, tomēr arī sajuta, cik tā ir pareiza. Apjausma, ka tā ir svarīga informācija, ar laiku bija tikai pastiprinājusies.

-    Tur varētu būt kāds patiesības grauds, Grīrs piekrita. Vai viņš sacīja: "Viņš mūs atstāja"?

-    Tādi bija viņa vārdi.

Grirs apklusa un noglauda garo bārdu. Jautājums, protams, kur tad Martiness aizgāja. Vai par to Allšai ir kāda nojausma?

-    Vismaz man viņa neko neteica.

-    Un kā tu domā?

-    Es domāju, ka atrast Divpadsmit būs sarežģītāk, nekā bijām plānojuši.

Pīters nogaidīja, vērodams Grīra seju. Majors neko neatbildēja, un tad viņš piebilda: Mans piedāvājums vēl ir spēkā. Tu mums patiešām noderētu.

-Tu mani novērtē par augstu, Pīter. Es vienmēr esmu bijis tikai bandinieks.

-    Man ne. Alīša teiktu to pašu. Mēs visi teiktu to pašu.

-    Un es pieņemu jūsu komplimentu. Bet tas neko nemaina. Kas bijis, bijis.

-    Man joprojām nešķiet pareizi, ka tu atrodies šeit.

Grīrs bezrūpīgi paraustīja plecus. Varbūt tas ir pareizi, varbūt nav. Tici man, es šo tematu esmu daudz pārdomājis. Ekspedīciju pulks bija visa mana dzīve, man tā pietrūkst. Bet es darīju to, kas man tobrīd šķita pareizi. Galu galā savu dzīvi cilvēks var vērtēt tikai pēc šādas mērauklas, un arī tas jau ir daudz. Grīrs palūkojās uz Pīteru un samiedza acis. Bet tas taču man nav tev jāsaka, vai ne?

Majors bija viņu pieķēris. Laikam jau ne.

-    Tu esi krietns kareivis, Pīter. Vienmēr esi bijis, un es nemeloju par formas tērpu. Tas tev patiešām piederas. Jautājums tikai: vai tu piederies tam?

Jautājumā nebija apsūdzības drīzāk pretēji. Dažreiz es par to domāju, Pīters atzinās.

-    Par to domā visi. Bruņotajos spēkos ir tā, kā ir. Gandrīz vai nevar aiziet uz mazmājiņu, neaizpildot veidlapu trīs eksemplāros. Bet tavā gadījumā es teiktu, ka jautājumam ir dziļākas saknes. Tas vīrs, ko es ieraudzīju ar galvu lejā karājamies tīklā, viņš neklausīja neviena pavēlēm, tikai savām paša. Nedomāju, ka viņš vispār būtu pratis paklausīt. Bet nu ir aizritējuši pieci gadi, un tu esi atnācis man pateikt, ka Virspavēlniecība atcelšot medības. Teic man: vai viņiem ir taisnība?

-    Protams, nav.

-    Un vai tu spēj viņiem likt to saprast? Piespiest viņus pārdomāt?

-    Es esmu tikai apakšvirsnieks. Mani neklausīsies.

Grīrs pamāja ar galvu. Piekritu. Tad nu tiktāl būtu.

Iestājās klusums. Tad majors sacīja: Varbūt šis palīdzēs. Vai atceries, ko tev teicu tonakt Arizonā?

-    Bija daudz nakšu, Lūsius. Mēs runājām par daudz ko.

-Tiesa gan. Bet tā viena konkrētā nakts īsti neatceros, kur tieši mēs atradāmies. Visādā ziņā tas bija pāris dienu pēc tam, kad aizgājām no fermas. Bijām patvērušies zem tilta. Visur rēgojās ķēmīgas klintis. Tās es atceros tāpēc, ka brīdī, kad klintis apspīdēja rietošā saule, izskatījās, ka tām iekšā ir iedegta gaisma. Mēs abi sākām runāties. Tonakt es tev pajautāju, ko esi nodomājis darīt ar Leisijas dotajām pudelītēm.

Atmiņas atgriezās. Sarkanās klintis, ainavas dziļais klusums, vieglais sarunas plūdums, abiem sēžot pie ugunskura. Bija tāda sajūta, it kā šī aina piecus gadus būtu plīvojusi Pītera prātā un tikai tagad būtu nogulsnējusies. Atceros.

Grīrs pamāja ar galvu. Man jau likās, ka tu atcerēsies. Un ļauj man sacīt: kad tu brīvprātīgi pieteicies, lai tev injicē vīrusu, tā, goda vārds, bija visdrosmīgākā rīcība, kādu jebkad esmu pieredzējis, un es gan esmu redzējis šo un to, kas prasa dzelzs iekšas. Es pats nekad neko tādu nevarētu. Jau pirms tam tevi ļoti cienīju, bet pēc tam… Majors pieklusa. Tonakt es tev kaut ko pateicu. "Viss notikušais šķiet kaut kas vairāk par sagadīšanos." Toreiz es patiesībā sarunājos vairāk pats ar sevi, mēģinot iekļaut vārdos to, ko īsti nevarēju saprast, bet es daudz esmu par to domājis. Tas, kā tu atradi Eimiju, es atradu tevi, Leisija, Babkoks, viss, kas notika tajā kalnā. Notikumi šķiet nejauši, kad tos piedzīvojam, bet ko ieraugām atskatoties? Vai sakritību virkni? Veco labo veiksmi? Vai ko vairāk? Es tev pateikšu, ko tur saskatu, Pīter. Skaidru ceļu. Vēl vairāk. Patiesu ceļu. Cik liela ir iespējamība, ka tas viss būtu noticis tāpat vien? Ka viss nostātos savās vietās tieši tad, kad mums to vajadzēja? Te darbojas kāds spēks kaut kas, ko neesam spējīgi izprast. Sauc to, kā gribi. Vārda tam nevajag, jo tas zina, kā sauc tevi, draugs. Tu brīnies, ko es te visu dienu daru, bet atbilde ir pavisam vienkārša. Es gaidu, kas notiks tālāk. Uzticos Dieva plānam. Grīgs noslēpumaini uzsmaidīja Pīteram; sviedru kārtiņa uz majora miklās sejas un kailajām, muskuļotajām krūtīm gaisam piešķīra asu smārdu.

Vai tev šķiet dīvaini, ka es tā saku? Majors atslāba. Tu droši vien domā: Nabadziņš, viņš viens pats tup šitajā kastē, noteikti būs sajucis prātā. Tu nebūtu pirmais, kas tā domā.

Pagāja bridis, līdz PIters spēja atbildēt. Patiesībā nē. Es domāju par to, cik ļoti tu man kādu atgādini.

-    Ko tad?

-    Viņu sauca par Krustmāmiņu.

Nu bija Grīra reize atcerēties. Protams. Tā sieviete, ko mēs apglabājām, atgriezušies Kolonijā. Tu man nekad neko par viņu nestāstīji, un es jau tā prātoju. Bet negribēju uzbāzties.

-   Tu būtu varējis uzbāzties. Var teikt, mums bija tuvas attiecības, kaut gan ar Krustmāmiņu neko tā īsti nevarēja zināt. Man liekas viņa pa pusei domāja, ka esmu kāds cits. Mēdzu iet viņu apraudzīt. Arī viņai patika runāt par Dievu.

-    Vai patiesi? Grirs izklausījās iepriecināts. Un kas viņai bija sakāms?

"Cik savādi," Pīters nodomāja, "tagad tā iedomāties par Krustmāmiņu." Tāpat kā Grīra stāsts par to nakti Arizonā, ari atmiņas par veco sievieti un viņu kopā pavadīto laiku prātā iznira tik skaidri, it kā tas viss būtu noticis vēl vakar. Večiņas pārkurinātā virtuve un drausmīgās tējas tases; precīzais, pat bijību raisošais priekšmetu izkārtojums šaurajā miteklī mēbeles un grāmatas, un bildes, un piemiņas lietas. Vecās, mezglainās, allaž basās pēdas un urskulī savilktā bezzobu mute, un gaisīgie, baltie mati, kas šķita lidināmies viņai virs galvas, it kā nekur nebūtu piestiprināti. Ari pati Krustmāmiņa bija savā ziņā nekam nepiesaistīta viņa dzīvoja viena savā būdā klajuma malā un pastāvēja it kā gluži citā pasaulē, kādā cilvēku atmiņu krātuvē ārpus laika. Tagad tā domājot, Pīters nosprieda, ka droši vien tieši tāpēc viņš juta vecās sievietes pievilcību. Pie Krustmāmiņas personiskā ikdienas dzīves nasta vienmēr šķita vieglāka.

-    Aptuveni tas pats. Krustmāmiņa nemaz nebija tik viegli izprotama. Pēkšņi uznira konkrēta aina. Viens gan. No tieši tā vakara, kad pie vārtiem parādījās Eimija.

-Jā?

-    Viņa sacīja: "Tas Dievs, ko es pazīstu, mūs neatstātu pavisam bez iespējas."

Grirs ar pētošu uzmanību vēroja draugu. Tā viņa tev teica.

Pīteru joprojām mazliet pārsteidza, cik skaidras ir atmiņas. Tolaik es nodomāju, ka tās ir tikai tādas Krustmāmiņas pļāpas.

Grirs izgaisināja nopietno omu, negaidīti atplaukstot smaidā. Nu ko, viņš noteica, izklausās, ka tā sieva būs šo to zinājusi. Žēl, ka ar viņu neiepazinos. Varu derēt mēs būtu lieliski sapratušies.

PIters iesmējās. Zini, man šķiet, ka tā patiešām būtu.

-    Varbūt tev ir pienācis laiks mazliet vairāk uzticēties, PIter. Tas ari viss, ko gribu teikt. Ļauj visam iet savu gaitu.

-    Tu domā Martinesu.

-    Varbūt jā, varbūt ari ne. To nevar zināt līdz brīdim, kad vienkārši zini. Nekad neesmu tev jautājis, kam tu tici, PIter, un arī tagad to nedarīšu. Tas katram ir jāizlemj pašam. Un nepārproti mani ari es esmu kareivis, vismaz agrāk tas biju. Pasaulei ir vajadzīgi karavīri, un pienāks diena, kad gandrīz nekam citam nebūs nozīmes. Nešaubos, ka tu piedalīsies tajā cīņā, draugs. Bet pasaule ir kas vairāk par to, ko mēs redzam. Visu es nezinu, bet tik daudz gan zinu.

-    Kaut man būtu tava paļāvība!

Majors tikai paraustīja plecus. Ak, tu taču tikai mēģini kaut ko saprast tāpat kā mēs pārējie. Kad es augu bāreņu namā, māsas mums vienmēr mācīja, ka ticīgs esot tāds cilvēks, kas tic kaut kam nepierādāmam. Nevarētu teikt, ka es šai domai nepiekrītu, bet tā ir vien puse no patiesības. Tas ir mērķis, nevis līdzeklis. Pirms simt gadiem cilvēce sevi gandrīz iznīcināja. Būtu viegli nodomāt, ka mēs Dievam diez ko nepatīkam. Vai arī nospriest, ka Dieva nav, ka nekam nav nekādas jēgas un mēs varam mierīgi pakārties un likties mierā. Paldies, Zeme, bija jauki tevi pazīt! Bet tu tāds neesi, Pīter. Tev Divpadsmit medības nav atbilde. Tas ir jautājums. Vai ir kāds augstāks spēks, kam nav vienalga? Vai mēs esam tā vērti, lai mūs glābtu? Ja Dievs ir, ko Viņš no manis grib? Visdziļākā ticība ir griba vispār jautāt, kad visi pierādījumi liecina par pretējo. Jātic ne tikai Dievam, bet mums visiem. Tu atrodies smagā stāvoklī, un man šķiet, ka vēl ilgi atradīsies. Bet tā ir pareizi, un tev tur ir jābūt.

Tobrīd Pīters saprata, ko viņš redz savā priekšā. Grirs bija brīvs brīvs cilvēks. Būra sienas viņam nenozīmēja itin neko viņa dzīve norisinājās pavisam kur citur, to nepiesaistīja nekādas fiziskas lietas.

Kāds pārsteigums, ka var apskaust vīru, kurš vada dzīvi cietuma kamerā paprāvas tualetes lielumā!

Noskrapstēja aizšaujamā bulta; viņu laiks bija iztecējis. Kad Senderss ienāca kamerā, abi piecēlās kājās.

-    Nu ko, Grirs ieteicās un izlēmīgi sasita plaukstas. Mazliet atpūtas Friportā, tāda laipnība no Virspavēlniecības puses. Gaiss tur nav diez cik labs, bet skats toties ir skaists. Tā ir laba vieta, lai šo to pārdomātu. Tu noteikti esi to pelnījis.

-    Tā sacīja ari pulkvedis Epgars.

-    Epgars ir gudrs vīrs. Grirs pastiepa roku. Bija labi tevi satikt, draugs.

Viņi paspieda viens otram roku. Saudzē sevi, ja?

Grirs pasmaidīja biezajā bārdā. Tu jau zini, kā mēdz teikt. Trīs siltas maltītes, un gultā iekšā. Kad pierod, tādai dzīvei nav ne vainas. Un, kas attiecas uz pārējo, es tevi pazīstu, Pīter. Gan tu visu izdomāsi, kad pienāks laiks. To man iemācīji tu pats.

Senderss pavadīja Pīteru gaitenī. Tikai tagad viņam iešāvās prātā, ka ir aizmirsis apvaicāties par otru apmeklētāju. Un vēl kas: majors neko nepajautāja par Eimiju.

-    Paklau, Senderss ierunājās, kad viņi izgāja pa otrām durvīm. Ceru, jums nebūs iebildumu, ka to lūdzu. Vai jūs varētu te parakstīties?

Sargs pastiepa papīra strēmeli un zīmuļa galu.

-    Manai sievai, viņš paskaidroja. Lai pierādītu, ka patiešām jūs satiku.

Pīters paņēma papīru, uzšņāpa savu vārdu un atdeva to sargam. Brīdi klusēdams, Senderss uzlūkoja parakstu.

-    Oho, viņš izdvesa.

-    Tēvoci Pīter!

Atrāvies no bērnu pulciņa, Keilebs pāri rotaļlaukumam lidot lidoja šurp. Pēdējā brīdī puika spēra trīs platus soļus un ielēca Pīteram rokās, gandrīz nogāžot viņu zemē.

-    Nu, nu, rāmāk.

Zēna seja staroja priekā. Eimija teica, ka tu būsi! Tu esi klāt! Tu esi klāt!

Pīters prātoja, kā gan viņa to bija zinājusi. Bet žigli aprāvās: Eimija laikam vienkārši visu zināja, it kā viņas prāts būtu savienots ar pasaules slēptajiem ritmiem. Turot Keilebu rokās, Pīteru caurstrāvoja brāļadēla spēcīgā fiziskā klātbūtne: zēniskais svars un siltums, siltā elpa, rotaļās sasvīdušo matu un ādas pienainā smarža, kas saplūda ar klostera māsu kodīgo sārma ziepju dvaku. Pārējie bērni no rotaļlaukuma skatījās uz viņiem. Pīters ievēroja, ka pie vingrošanas stieņiem stāv māsa Pega un salti veras uz viņu nepieteiktā ierašanās bija izjaukusi mūķenei tik mīļo kārtību.

-    Ļauj man tevi apskatīt.

Pīters nolaida Keilebu zemē. Kā allaž, viņu satrieca zēna pārdabiskā līdzība Teo. Viņš sajuta nožēlas dūrienu par laiku, kam tik bezrūpīgi bija ļāvis aizritēt.

-    Tu jau esi tik liels. Gandrīz nespēju tam noticēt.

Mazais lepnumā piepūtās. Kur tu biji, ko redzēji?

-    Daudz ko. Biju Ņūmeksikā.

-    Ņūmeksikā! Puikas sejā plaiksnīja tīrs izbrīns; tikpat labi Pīters būtu varējis pateikt, ka ir viesojies uz Mēness. Kaut ari Kervilē no mazajiem parasti neslēpa vīrusaino esamību, kā to darīja Kolonijā, Keileba bērna prāts vēl neaptvēra, cik viss ir sarežģīti. Viņam Ekspedīciju pulks šķita kā viens liels piedzīvojums, kā pirātu jūrasbrauciens vai stāsti par veco laiku bruņiniekiem, ko mūķenes lasīja bērniem priekšā. Cik ilgi tu vari palikt? zēns lūdzās.

-    Baidos, ka ilgi ne. Bet mums ir vēl visa pēcpusdiena. Un es drīz atgriezīšos droši vien jau pēc nedēļas vai mazliet vairāk. Ko tu gribētu darīt?

Keilebs atbildēja uzreiz: Aiziet uz dambi.

-    Kāpēc uz dambi?

-    No turienes var visu redzēt!

Pīters pasmaidīja. Tādos brīžos viņš brāļadēlā ieraudzīja kaut ko no sevis paša, tādu pašu neatvairāmu zinātkāri, kāda bija virzījusi viņa dzīvi. Nu tad iesim uz dambi.

Puikam no mugurpuses klāt pienāca māsa Pega. Mūķene bija trausla kā putns, tomēr viņa vienalga bija biedējoša: viens vienīgs kritisks melno acu skatiens lika sažņaugties uzlūkotā iekšām. Tie Pītera biedri, kas bija uzauguši bāreņu namā, vīri, kas dzīvoja drausmīgos apstākļos un pastāvīgās briesmās, vēl aizvien runāja par māsu Pegu ar apbrīnu.

kas robežojās ar šausmām. Dieva dēļ, viņi visi teica, tā sieviete mums iedzina nāves bailes!

-    Sveicināta, māsa!

Mūķenes seja izbalojusi karte, ko sedza dziļas plaisas un sausi laukumi, bija sastingusi, it kā atturoties izteikt kādu spriedumu. Viņa bija apstājusies mazliet tālāk nekā cilvēki parasti stāv, kad sarunājas, tā bija neliela, taču nozīmīga pārmaiņa, kas vēl tikai pastiprināja viņas pavēlnieciskās klātbūtnes iespaidu. Māsas Pegas zobi bija iekrāsojušies dzeltenīgi brūni no kukurūzas spurgaliņu kūpināšanas tas bija neizprotams, Kervilē plaši izplatīts paradums, pret ko Pīters izjuta reizē izbrīnu un pretīgumu.

-    Leitnant Džekson, es jūs negaidīju.

-    Atvainojiet, viss notika pēkšņi. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es uz atlikušo dienas daļu paņemtu līdzi Keilebu?

-    Būtu bijis labāk, ja jūs būtu atsūtījis ziņu. Te visam ir zināmi noteikumi.

Keilebs tā vien dīdījās aiz enerģijas pārpilnības. Lūdzu, māsa!

Viņas valdonīgais skatiens vērtējoši pazibēja uz puiku. Trisstūrveida krunciņas mutes kaktiņos padziļinājās, mūķenei ievelkot vaigus. Šajos apstākļos tas laikam būtu pieļaujams. Tas ir izņēmums, saprotiet, un turiet ausis vaļā, kad atskanēs zvans, leitnant. Zinu jūs tur Ekspedīciju pulkā uzskatāt, ka esat pāri visiem noteikumiem, bet es nevaru to pieļaut.

Pīters norija dzēlienu; tajā galu galā bija zināms patiesības grauds.

-    Sešos atvedīšu viņu atpakaļ. Mūķenes iznīcinošā skatiena pavadīts, vīrietis atskārta, ka nākamo jautājumu viņš mēģina uzdot dīvaini brīvā tonī. Vai Eimija te ir? Es gribētu viņu apciemot, pirms dosimies ceļā.

-    Eimija aizgāja uz tirgu. Tieši pirms jūsu atnākšanas. Paziņojumam sekoja skāba nopūta. Jūs laikam gribēsiet palikt uz vakariņām.

-    Paldies, māsa! Jūs esat laipna.

Keilebs viņu šīs formalitātes garlaikoja raustīja Pīteru aiz rokas.

-    Lūdzu, tēvoci Pīter, es gribu ieti

Vienu acumirkli, ne ilgāk kā pussekundi, sievietes stingrā sejas izteiksme it kā atslāba. Acīs pazibēja gandrīz mātišķs maigums. Bet šī nianse pazuda tikpat ātri, cik parādījusies, un Pīteram atlika vien prātot, vai tikai viņš nebija to iztēlojies.

-    Uzmaniet pulksteni, leitnant. Es sekošu līdzi.

Dambis daudzējādā ziņā bija pilsētas un tās mehānismu sirds. Kerviles vara pār Gvadalupes upi, kas nodrošināja apūdeņošanas sistēmu un veidoja aizsargbarjeru uz ziemeļiem un rietumiem (neviens nekad nebija redzējis kādu vīrusaino mēģinām peldēt parasti uzskatīja, ka tie vai nu baidās no ūdens, vai vienkārši nemāk virs tā noturēties), bija pilsētas ilgās izdzīvošanas iemesls. Sākotnēji upe bija niecīga šaura un nepastāvīga, tā vasarā bija tikai sīka urdziņa. Bet postoši plūdi 22. gada pavasarī, priekšvēstnesis meteoroloģisko apstākļu maiņai, kas ūdens līmeni vietām paaugstināja pat par desmit pēdām, upes savaldīšanu vērta nepieciešamu. Dambis bija vērienīgs projekts vajadzēja novirzīt straumes un pārbīdīt milzīgu daudzumu zemes un kaļķakmens, lai izraktu bļodai līdzīgu ieplaku, kurā tagad viļņoja ūdenskrātuve, un tad uzbūvēt pašu dambi inženierzinātnes veikumu tādā mērogā, kāds PIteram vienmēr saistījās ar Laiku Pirms, nevis viņam pazīstamo pasauli. Diena, kad pirmo reizi palaida ūdeni, republikas vēsturē tika uzskatīta par ārkārtīgi svarīgu datumu. Tieši dambis, kas iegrožoja dabas spēkus, vairāk nekā jebkas cits no Kervilē redzētā lika viņam nojaust, cik neveiksmīgi patiesībā bija būvēta Kolonija. Viņiem bija paveicies, ka vispār izdevās noturēties tik ilgi.

Augšup veda metāla režģu sargātas tērauda kāpnes. Keilebs lēkšus uzlēkšoja pa pakāpieniem, nelikdamies ne zinis par tēvoča saucieniem, ka jāiet lēnāk. Kad PIters pagriezās ap pēdējo stūri, Keilebs jau lūkojās pāri ūdenim uz viļņoto pakalnu apvāršņa līniju. Trīsdesmit pēdas zemāk atradās ūdenskrātuve ar satriecoši dzidru virsmu. Pīters tur saskatīja pat zivis baltus apveidus, kas laiski peldēja skaidrajā ūdenī.

-    Kas tur tālāk ir? zēns jautāja.

-    Nu, pārsvarā vienkārši Teksasa. Tie pakalni, ko tu redzi, atrodas tikai dažu jūdžu attālumā.

-    Kur ir Ņūmeksika?

Pīters norādīja uz rietumiem. Bet tas ir ļoti, ļoti tālu. Jābrauc trīs dienas, turklāt neapstājoties.

Puika košļāja apakšlūpu. Es gribu to redzēt.

-    Varbūt kādu dienu ari redzēsi.

Viņi pa dambja liekto virsu aizgāja līdz pārgāznei. Vairāki ventiļi ar regulāriem starplaikiem ielaida ūdeni platā baseinā, no kura gravitācijas darbināti sūkņi to novadīja lejā uz zemkopības kompleksu. Tālumā vidēja vienādos attālumos izvietoti torņi, kas iezīmēja Oranžo zonu. Viņi vēlreiz apstājās un aplūkoja ainavu. Pīteru jau atkal satrieca tas, cik labi viss ir izkopts. It kā šajā vietā cilvēces vēsture turpinātu savu nepārtraukto plūdumu un to netraucētu pēkšņā ēras maiņa, ko pasaulei atnesa vlrusainie.

-    Tu izskaties pēc viņa.

PIters pagriezās un ieraudzīja Keilebu samiegtām acīm lūkojamies uz viņu. Pēc kā tad?

-    Teo. Mana tēva.

Šāds paziņojums Pīteru pārsteidza nesagatavotu. Kā gan zēns varētu zināt, kāds Teo izskatījās? Protams, viņš to nevarēja, un par to arī nebija runa. Keileba apgalvojums bija tāda kā vēlēšanās, tas bija veids, kā saglabāt dzīvu tēva piemiņu.

-    Tā visi teica. Zini, es tevī redzu daudz ko no viņa.

-    Vai tev viņa pietrūkst?

-    Katru dienu. Bridi valdīja drūms klusums. Tad PIters ierunājās:

-    Bet es tev kaut ko pateikšu. Kamēr vien mēs kādu atceramies, šis cilvēks īstenībā neaiziet. Viņa domas, jūtas, atmiņas tas viss kļūst par daļu no mums. Un pat tad, ja tev liekas, ka neatceries savus vecākus, tu tomēr viņus atceries. Viņi ir tevī gluži tāpat kā manī.

-    Bet es biju tikai mazulis.

-    Tieši mazuļos viņu ir visvairāk. PIteram kaut kas iešāvās prātā.

-    Vai tu zini par fermu?

-    Tur es piedzimu?

PIters pamāja ar galvu. Pareizi. Fermai piemita kaut kas īpašs. It kā mēs tur būtu drošībā uz visiem laikiem, it kā mūs kaut kas sargātu. Viņš brīdi uzlūkoja puiku. Zini tavs tēvs domāja, ka tas bija spoks.

Zēns iepleta acis. Un tu ari tā domāji?

-    Nezinu. Gadu gaitā es esmu daudz par to domājis. Varbūt tas bija spoks. Vai vismaz kaut kas līdzīgs spokam. Vai varbūt ari vietām ir atmiņas. PIters uzlika roku zēnam uz pleca. Es zinu tikai to, ka pasaule gribēja, lai tu piedzimsti, Keileb.

Mazais apklusa. Tad viņa seja atplauka palaidnīgā smaidā, kā atklājot kādu plānu. Vai zini, ko es tagad gribu darīt?

-    Tikai pasaki.

-    Es gribu iet peldēties.

Kad viņi nokāpa pārgāznes pakājē, bija mazliet pāri četriem. Ūdenstilpes malā abi izģērbās līdz šortiem. Uzkāpis uz klintīm ūdensmalā, Pīters pagriezās un ieraudzīja, ka Keilebs sastindzis stāv krastā.

-    Kas noticis?

-    Es neprotu.

To nu Pīters nebija paredzējis. Viņš pasniedza zēnam roku. Nāc, es tev iemācīšu!

Ūdens bija pārsteidzoši auksts, ar izteiktu minerālu piegaršu. Sākumā Keilebs baidījās, taču pēc trīsdesmit plunčāšanās minūtēm viņa pašpārliecība pieauga. Vēl pēc desmit minūtēm viņš jau brīvi kustējās pats un suniski turējās virs ūdens.

-    Paskaties! Paskaties!

Pīters vēl nekad nebija redzējis zēnu tik laimīgu. Pieķeries man pie muguras, viņš mudināja.

Puika uzrausās tēvocim mugurā un satvēra viņa plecus. Ko mēs darīsim?

-    Ievelc dziļi elpu un aizturi.

Viņi kopā ienira. Pīters izpūta no plaušām gaisu, izstiepa rokas un atspēries slīdēja pār akmeņaino ūdenstilpes dibenu, bet zēns tikmēr cieši turējās viņam pie pleciem kā apmetnis. Ūdens bija stikla dzidrumā. Pīters atcerējās, kā bērnībā bija plunčājies grotā. Viņi ar tēvu bija darījuši tāpat.

Vēl trīs atspērieni, un viņi iznira laukā gaismā. Kā bija? Pīters apjautājās.

-    Es redzēju zivis!

-    Es taču teicu.

Viņi nira vēl un vēl, Keileba sajūsmai nebija robežu. Bija jau pāri pussešiem, ēnas sāka stiepties garumā, un Pīters paziņoja, ka jāmet miers. Viņi uzmanīgi izkāpa uz klintīm un apģērbās.

-    Nevaru sagaidīt, kad pateikšu māsai Pegai, ka bijām ārā, Keilebs staroja.

-    Droši vien būs labāk, ja to nedarīsi. Paturēsim to starp mums, labi?

-    Noslēpums? Zēns šo vārdu izteica ar tādu kā slepenu baudu. Nu viņi abi bija iesaistīti sazvērestībā.

-    Tieši tā.

Pa ceļam uz vārtiem Keilebs ieslidināja mazo, miklo roku PItera delnā. Vēl pēc dažām minūtēm atskanēs raga pūtiens. Kopā ar mīlestības vilni Pīteru pārņēma izjūta: Tāpēc es esmu šeit.

Viņš atrada Eimiju virtuvē, kur viņa stāvēja pie burbuļojošiem katliem nokrautas plīts. Telpā bija karsti un trokšņaini šķindēja trauki, šurpu turpu šaudījās māsas, dzirdēja arvien skaļākas čalas, ēdamistabā sapulcējoties bērniem. Eimija stāvēja ar muguru pret nācēju. Vizošie, tumšie mati resnā pīnē slīga pār muguru. Pīters durvīs saminstinājās un vēroja viņu. Meitene šķita pilnīgi aizmirsusies darbā; ar garu koka karoti viņa maisīja tuvākā katla saturu, to nogaršoja, piemeta vēl sāli, tad veikli piegāja pie vienas mūra krāsns un ar garu lizi izvilka pusduci svaigi ceptas maizes klaipu.

-    Eimij.

Viņa pagriezās un atplauka smaidā. Abi satikās rosīgās telpas vidū. Mirklis nedrošas vilcināšanās, bet tad draugi apskāvās.

-    Māsa Pega man sacīja, ka esi te.

Pīters atkāpās. Eimijas pieskārienā bija jūtams: viņā ir kaut kas jauns. Jau sen vairs nebija mēmās, traumētās klaidones ar pinkainiem matiem un nodriskātās drēbēs. Eimijas pieaugšana notika it kā lēcieniem un rāvieniem, izpaužoties galvenokārt nevis fiziskā briedumā, bet padziļinātā esībā, it kā viņa kļūtu pati par savas dzīves noteicēju. Un vienmēr šis paradokss: viņa priekšā stāvēja meitene, kura izskatījās kā jauns pusaugu skuķēns, bet patiesībā bija visvecākais cilvēks pasaulē. Pītera ilgā prombūtne, kas Keilebam bija šķitusi kā vesela mūžība, Eimijai bija vien acumirklis.

-    Cik ilgi tu vari palikt? Draudzene nenovērsa skatienu no Pītera sejas.

-    Tikai šovakar. Rit braucu prom.

-    Eimij, pie plīts uzsauca kāda mūķene, vai zupa ir gatava? Viņi tur ārā jau kļūst skaļi.

Eimija pār plecu mundri atsaucās: Vienu mirklīti! Tad viņa atkal paskatījās uz Pīteru un viņas smaids kļuva vēl platāks. Izrādās, ka neesmu peļama pavāre. Pietaupi man vietu. Viņa žigli paspieda vīrieša roku. Man patiešām ir liels prieks tevi redzēt.

Pīters devās uz ēdamzāli, kur bērni pēc vecuma bija sasēdušies ap gariem galdiem. Telpā valdīja liels troksnis, augumu un balsu brīvā enerģijas straume saplūda vienā it kā milzīga motora dunā. Pīters ieņēma vietu sola galā blakus Keilebam tajā pašā brīdī, kad telpas galā iznāca māsa Pega un sasita plaukstas.

Plaukšķis radīja tādu iespaidu kā zibens spēriens telpa saspringa klusumā. Bērni sadevās rokās un nolieca galvas. Pīters attapās, ka ari ir iesaistīts apli vienu viņa roku turēja Keilebs un otru maza meitene ar brūniem matiem galda pretējā pusē.

-    Dievs Tēvs debesīs, sieviete aizvērtām acīm skandēja, mēs pateicamies Tev par šo maltīti un mūsu kopā būšanu, un Tavu svētīto mīlestību un rūpēm, ko Tu mums sniedz savā žēlastībā. Mēs pateicamies Tev par zemes auglību un par debesīm virs mums, un par Tavu aizstāvību līdz brīdim, kad tiksimies nākamajā dzīvē. Un visbeidzot mēs pateicamies Tev par mūsu īpašo viesi vienu no Taviem drosmīgajiem kareivjiem, kas devās bīstamā ceļā, lai šovakar būtu kopā ar mums. Mēs lūdzam, lai Tu viņu un viņa biedrus sargā visos to ceļos. Āmen.

Balsu koris: Āmen.

Pīters jutās patiesi aizkustināts. Varbūt māsai Pegai tomēr nebija tik lielu iebildumu pret viņa klātbūtni. Pasniedza ēdienu: zupas grāpjus, biezās, kūpošās rikās sagrieztu maizi, ūdens un piena krūzes. Katra galda galā mūķenes salēja viru bļodiņās un padeva tālāk; dzērienu krūkas tikmēr apceļoja visu galdu. Eimija ieslīdēja vietā blakus Pīteram.

-    Pasaki, kā tev garšoja zupa, viņa piekodināja.

Virums bija brīnum gards kaut ko tik labu viņš nebija baudījis jau vairākus mēnešus. Pīters gandrīz vai iekunkstējās, sajūtot mutē mīksto, silto maizi. Viņš apspieda vēlmi lūgt papildporciju, jo domāja, ka tas būs nepieklājīgi, taču bridi, kad trauks bija tukšs, pienāca māsa ar pilnu bļodiņu un nolika to viņam priekšā.

-    Mums reti kad ir ciemiņi, devēja kaunīgi piesārtušu seju paskaidroja un aizsteidzās prom.

Viņi aprunājās par bāreņu namu un Eimijas pienākumiem. Viņai bija jāstrādā virtuvē, arī jāmāca mazākajiem bērniem lasīt un, kā meitene pati izteicās, jāapdara "viss, ko nu kuro reizi ievajagas". Viņi apsprieda ari PItera jaunumus par pārējiem, taču tikai aptuvenās frāzēs. Tikai tad, kad bērni būs devušies pie miera, abi varēs aprunāties nopietni. Keilebs blakus Pīteram sparīgi apspriedās ar citu puiku par tematu, kam tēvocis gandrīz nespēja izsekot, viņi runāja kaut ko par zirdziņiem, karalienēm un bandiniekiem. Kad puika aizgāja no galda, Plters Keilebam jautāja, par ko abi bija runājuši.

-    Par šahu.

-    Šeihu?

Keilebs ieplēta acis. Nē, šahu. Tā ir spēle. Varu tev iemācīt, ja gribi.

Plters uzmeta skatienu Eimijai, un viņa iesmējās. Tu zaudēsi, viņa brīdināja.

Pēc vakariņām un trauku mazgāšanas visi trīs devās uz koptelpu, kur Keilebs iekārtoja dēlīti un paskaidroja, kā sauc figūras un kādus gājienus ar tām var veikt. Kad viņš tika līdz zirdziņiem, Pīteram jau griezās galva.

-    Un tu patiešām to visu spēj paturēt galvā? Cik ilgs laiks pagāja, līdz iemācījies spēlēt?

Zēns nevainīgi paraustīja plecus. Neilgs. Tas ir diezgan vienkārši.

-    Neizklausās gan vienkārši. Plters pagriezās pret Eimiju; meitenes sejā rotājās noslēpumains smaids.

-    Uz mani neskaties, viņa protestēja. Tev jātiek galā pašam.

Keilebs pamāja uz dēlīti. Vari iet pirmais.

Kauja sākās. Plters bija domājis ļaut puikam uzvarēt tā galu galā bija bērnu spēle, un viņš taču noteikti ātri to atkodis -, tomēr jau uzreiz atskārta, ka daudz par zemu novērtējis mazo pretinieku. Tā vien šķita, ka Keilebs jau iepriekš nojauš katru Pltera nodomu un mundrām, drošām kustībām nekavējoties izdara atbildes gājienu. Pieaugošā izmisumā Plters izlēma uzbrukt un ar zirdziņu nokāva vienu no Keileba laidņiem.

-    Vai esi pārliecināts, ka to gribi? zēns jautāja.

-    Ēe… nē?

Keilebs pētīja dēli, atspiedis zodu plaukstās. Plters juta, kā domas zēna galvā met sarežģītus līkločus: viņš plānoja stratēģiju, iztēlojās gājienus un atbildes gājienus uz priekšu. "Piecgadnieks," Pīters nodomāja. "Apbrīnojami."

Keilebs ar torni pagāja trīs lauciņus uz priekšu, nokaujot Pītera otru zirdziņu, kuru tēvocis neapdomīgi bija atstājis neaizsargātu. Uzmanies, viņš brīdināja.

Strauja figūru apmaiņa, un Pītera karalis bija ieslodzīts. Šahs un mats, zēns paziņoja.

PIters bezcerīgi skatījās uz dēlīti. Kā tev tas tik ātri izdevās?

Eimija blakus iesmējās siltiem, aizrautīgiem smiekliem. Es taču teicu!

Keilebs smaidīja līdz ausim. PIters saprata, kas bija noticis vispirms ar peldēšanu un nu šeit. Brāļadēls bez kādas piepūles bija nostādījis abus mainītās lomās un parādījis Pīteram, ko spēj.

-    Vienkārši jādomā uz priekšu, Keilebs pamācīja. Mēģini uz šahu paraudzīties kā uz stāstu.

-    Saki man patiesību. Cik labi tev tā spēle padodas?

Puika pieticīgi paraustīja plecus. Kādreiz daži no lielākajiem bērniem mani sakāva. Tagad vairs ne.

-    Vai patiesi? Nu ko, sakārto figūras, jaunuli! Es gribu atriebties.

Keilebs bija guvis jau trešo virsroku, ar katru reizi uzvarēdams

arvien nežēlīgāk un noteiktāk, kad zvans aicināja uz guļamtelpām. Laiks bija paskrējis vēja spārniem. Eimija devās uz meiteņu telpām, atstājot Pīteru, lai viņš pavada zēnu uz gultu. Plašajā telpā ar daudzajām guļvietām Keilebs pārģērbās naktskreklā un nometās ceļos uz akmens grīdas pie gultas, lai noskaitītu lūgsnu, pieminot daudz lietu, kas Dievam jāsvētī, sākot ar "maniem vecākiem debesīs" un beidzot ar Pīteru.

-Tevi es vienmēr atstāju pēdējo, zēns paskaidroja, lai tu būtu drošībā.

-    Kas ir Pelēcis?

Pelēcis bija bāreņu nama kaķis. Pīters bija redzējis nabaga radību laiskojamies uz koptelpas palodzes dzīvnieks bija nožēlojams plukata, tā miesa nokārās pār trauslajiem kauliem kā izžauta veļa. PIters uzvilka segu Keilebam līdz zodam un pieliecies noskūpstīja viņu uz pieres. Starp gultām staigāja mūķenes, kušinot pārējos bērnus. Gaisma jau bija izslēgta.

-    Kad tu atgriezīsies, tēvoci Pīter?

-    īsti nezinu. Cerams, drīz.

-    Vai varēsim atkal aiziet nopeldēties?

Viss Pītera augums pielija ar siltumu. Tikai tad, ja apsoli, ka varēsim saspēlēt ari šahu. Man liekas, ka vēl neesmu to īsti apguvis. Man noderētu pāris padomu.

Zēns staroja. Apsolu.

Eimija viņu sagaidīja tukšajā koptelpā; viņai ap kājām luncinājās kaķis. Pīteram bija jābūt barakās 21.00. Viņiem būs tikai dažas minūtes laika.

-    Nabags, Pīters pažēloja. Kāpēc neviens viņam nepalīdz aiziet? Tas šķiet cietsirdīgi.

Eimija pārlaida roku pār dzīvnieka muguru. Kaķa augumiņš notrīsēja, klusi murrājot, un viņš uzmeta kūkumu, tiecoties pretī glāstam. Laikam jau ir pēdējais laiks. Bet bērniem Pelēcis ļoti patīk, un māsas uzskata, ka tā nevar. Tikai Dievs var atņemt dzīvību.

-    Viņas noteikti nekad nav bijušas Ņūmeksikā.

Tas bija joks, tomēr ne tikai. Eimija raižpilni uzlūkoja draugu. Tu izskaties norūpējies, Pīter.

-    Man diez cik labi neklājas. Vai gribi zināt?

Viņa apdomāja jautājumu. Eimija šķita mazliet bāla. Pīters nodomāja: "Nez vai viņa slikti jūtas?"

-    Varbūt citreiz. Meitenes acis nopētīja viņa seju. Zini, viņš tevi mīl. Par tevi vien runā.

-    Tu liec man justies vainīgam. Droši vien esmu to pelnījis.

Eimija Pelēci ielika sev klēpī. Keilebs saprot. Es to saku tikai tāpēc,

lai tu zinātu, cik svarīgs viņam esi.

-    Un kā ir ar tevi? Vai tev te klājas labi?

Viņa pamāja ar galvu. Visā visumā man te ir piemērota vieta. Man patīk sabiedrība bērni un mūķenes. Un, protams, te ir Keilebs. Varbūt es pirmo reizi dzīvē jūtos patiešām… nezinu. Noderīga. Ir patīkami būt parastam cilvēkam.

Pīteru izbrīnīja tas, cik atklāti un viegli raisās šī saruna. Likās starp viņiem ir nojaukta kāda barjera. Vai pārējās zina? Tas ir, izņemot māsu Pegu?

-    Dažas zina vai varbūt viņām vienkārši ir aizdomas. Esmu te jau piecus gadus, un viņas taču nevar nepamanīt, ka nenovecoju. Man šķiet, es mazliet kaitinu māsu Pegu neiederos viņas uzskatos. Tomēr viņa man neko nesaka. Eimija pasmaidīja. Galu galā es vāru gardu grūbu zupu.

Pārāk ātri pienāca laiks doties prom. Eimija pavadīja Pīteru līdz ieejai, kur draugs izvilka banknošu žūksni un pasniedza viņai.

-    Atdod to māsai Pegai, labi?

Eimija klusējot pamāja ar galvu un iebāza naudu svārku kabatā. Viņa vēlreiz apskāva PIteru, šoreiz pat ciešāk. Man tevis pietrūka. Viņas balss klusi izskanēja vīrietim pie krūtīm. Sargi sevi, labi? Apsoli, ka tā darīsi.

Eimijas uzstājībā bija kas vairāk, gandrīz vai kaut kas galīgs, tāda kā skumjāka šķiršanās. Ko viņa nepateica? Un vēl no meitenes auguma versmoja drudžains karstums. Pīters sajuta to viļņiem plūstam caur formas tērpa biezo audumu.

-    Neuztraucies par mani. Ar mani viss būs labi.

-    Es runāju nopietni, Pīter. Ja kaut kas atgadītos, es nevarētu… Balss pieklusa, it kā neredzama vēja aiznesta. Es vienkārši nevarētu, un viss.

Nu viņš bija pārliecināts Eimija kaut ko noklusē. Pīters nopētīja meitenes seju, meklējot noslēpumu. Viņas piere mikli vizēja.

-    Vai tev nav labi?

Saņēmusi Pītera plaukstu savējā, Eimija tās abas pacēla un piespieda delnu pie Pītera delnas tā, ka viņu pirkstu spilventiņi tik tikko saskārās. Šķita, ka šajā žestā slēpjas gan kopā būšana, gan šķiršanās, gan savienība, gan atšķirtība.

-    Vai atceries, kā es tevi noskūpstīju?

Viņi nekad nebija par to runājuši par to žiglo, it kā putna knābīša pieskārienu toreiz lielveikalā, kad pakaļ dzinās vīrusainie. Daudz ūdeņu bija aiztecējis, tomēr Pīters nebija skūpstu aizmirsis. Kā gan viņš to varētu?

-    Bieži esmu par to prātojis, viņš atzinās.

Paceltās rokas it kā peldēja tumsā starp viņiem. Eimija tās cieši uzlūkoja. Bija tā, it kā viņa mēģinātu atminēt kādu nozīmi, ko pati bija radījusi. Bija aizritējis tik ilgs laiks. Es pat nevaru to aprakstīt. Un piepeši tu biji tur. Es nespēju tam noticēt. Eimija atrāva roku, kā pamodusies no transa; viņas sejā pēkšņi parādījās mulsums. Tas arī viss. Ej vien tu nokavēsi.

Pīteram negribējās iet. Tāpat kā tam skūpstam, arī Eimijas rokai, šķiet, piemita spēks palikt maņās, it kā pieskāriens būtu uz visiem laikiem iemitinājies viņa pirkstu galos. Pīters gribēja sacīt vēl kaut ko, bet nespēja atrast īstos vārdus, un tad izdevība jau bija garām.

-    Vai esi pārliecināta, ka tev viss ir labi?

Eimijas sejā uzplauka smaids. Nekad neesmu jutusies labāk.

"Viņa tiešām izskatās slima," Pīters nodomāja. Nu ko, pēc desmit dienām es atgriezīšos.

Eimija cieta klusu.

-    Tad arī tiksimies, vai ne? Viņš prātoja, kāpēc vispār to jautā.

-    Protams, Pīter! Kur tad es palikšu?

Kad Pīters bija prom, Eimija devās uz mūķeņu telpām, tādām pašām kā bērnu guļamzāle, tikai mazākām. Visas māsas gulēja, dažas vecākās klusītēm krāca. Meitene novilka tuniku un atgūlās savā guļvietā.

Pēc brīža viņa iztrūkusies pamodās. Visu ķermeni klāja auksti sviedri, naktskrekls bija izmircis. Viņā vēl atbalsojās nemierīgie sapņi.

Eimij, palīdzi viņam.

Viņa sastinga.

Viņš tevi gaida, Eimij. Kuģī.

-    Tēvs?

Ej pie viņa ej pie viņa ej pie viņa ej pie viņa…

Viņa piecēlās, piepešas mērķtiecības pārņemta. Tas brīdis bija klāt.

Taču bija vēl viens pienākums, viens pēdējais uzdevums, kas jāpaveic šīs mīlētās, kaut ari īsās dzīves pēdējās dienās. Pa pieklusušajiem gaiteņiem meitene aiztipināja uz koptelpu. Pelēcis bija turpat, kur viņa bija to atstājusi; kaķis atdusējās uz dīvāna. Dzīvnieka acis pauda pārgurumu; locekļi bija ļengani, tas tik tikko spēja pacelt galvu.

Lūdzu, Pelēča skatiens teica. Man sāp. Viss velkas jau pārāk ilgi.

Eimija saudzīgi pacēla kaķi pie krūtīm. Glāstīdama dzīvnieka muguru, viņa pagriezās tā, lai runcis varētu palūkoties uz logu, pa kuru bija redzama zvaigžņotā nakts.

-    Vai redzi skaisto pasauli, Pelēci? viņa murmināja kaķim pie auss. Vai redzi skaistās zvaigznes?

Tas ir… skaisti.

Kaķa sprands ar knikšķi pārlūza un augumiņš sašļuka viņas rokās. Eimija tā palika vēl desmit minūtes, līdz kaķa esība izgaisa, un glāstīja dzīvnieka kažoku, skūpstīja tā galvu un purnu. Ardievu, Pelēci! Ar dievpalīgu! Bērni tevi mīl. Tu atkal būsi kopā ar viņiem. Tad viņa kaķi iznesa ārā šķūnītī, lai salūkotu lāpstu.

31

-    Pavei nu, ko vējš te atpūtis!

Kāds eļļainiem netīrumiem klāts vīrs bija parādījis Pīteram ceļu uz koptelpu, kurā viņš atrada Maiklu draugs pašlaik sēdēja kopā ar duci sievu un vīru, visi netīrās rokās saņemtām dakšiņām Iekšēja iekšā pupas. Maikls pielēca no sola un uzsita viesim pa plecu.

-    Pīters Džeksons, lai zibens mani sasper!

-    Pie velna, Maikl! Tu esi milzis!

Drauga krūtis šķita divreiz platākas, izspīlējot kombinezona audumu; rokas bija stiegrotas un muskuļainas. Skarbāku izskatu piešķīra gaiši rugāji uz vaigiem.

-    Patiesību sakot, te īsti nav ko darīt, var tikai vārīt naftu vai cilāt svarus. Un starp citu te nekādu smalko valodu nelieto. Te ir tikai "piedrāzt to" un "piedrāzt šito". Maikls pamāja uz galdu. Tā ir mana komanda. Sasveicinieties ar Pīteru, hombres.

Visi stādījās priekšā. Pīters ļoti centās atcerēties vārdus, bet zināja, ka pēc mirkļa jau būs tos piemirsis.

-    Esi izsalcis? Maikls apprasījās. Ēdamais nav slikts, ja tu elpo caur muti.

-    Man vispirms jāpiesakās pie kārtībniekiem.

-    Gan pagaidīs. Ir pāri divpadsmitiem, tā ka Stārks droši vien tāpat jau ir pillā. Patiesībā tev jāsatiek Karlovičs, bet viņš ir aizbraucis uz rezervuāru. Pag, es tev sadabūšu šķīvi.

Pusdienojot abi apmainījās ar jaunumiem, tad atdeva paplātes virtuvē un izgāja ārā.

-    Vai te vienmēr tā ož? Pīters jautāja.

-   A, šodien vēl ir laba diena. Kad vējš mainīsies, tu vēl paraudāsi. Tad te atpūš visus tos mēslus no kanāla. Nāc, es tevi izvadāšu lielajā tūrē.

Pirmā pietura bija barakas betona bloku būve ar aprūsējušu skārda jumtu. Gar sienām rindojās ar aizkariem apjoztas lāviņas. Pie galda telpas vidū sēdēja kāds ražena auguma garsejains vīrs, viņš jauca un pārjauca kāršu kavu.

-Tas ir Huans Svītings, mans vietnieks, Maikls iepazīstināja. Viņu dēvē par Cepšu.

Abi paspieda viens otram roku, un Cepss noņurdēja sveicienu.

-    Kā tu dabūji tādu iesauku? Pīters jautāja. Tādu es vēl neesmu dzirdējis.

Cepss salieca rokas, parādot bicepsus prāvu greipfrūtu lielumā.

-    A, Pīters aptvēra. Skaidrs.

-    Neņem pierē, Maikls pamācīja, Cepsam gan nav tās labākās manieres, un lasot viņš kustina lūpas, bet, ja neaizmirst viņu pabarot, tad uzvedas tīri ciešami.

No kādas guļvietas izlīda sieviete vienā apakšveļā. Viņa nožāvājās, aizliekot mutei priekšā plaukstu. Jēziņ, Maikl, es mēģināju mazliet atlūzt. Pīteram par pārsteigumu, sieviete apvija rokas Maiklam ap kaklu, un viņas sejā atplauka alkains smaids. Ja nu vienīgi, protams…

-    Nav īstais brīdis, mi amiga[14], maikls saudzīgi atraisījās no skavām. Ja tu gadījumā nepamanīji, mums ir ciemiņš. Lora Pīters. Pīter Lora.

Sievietei bija slaids, spēcīgs augums un īsi apgriezti, saulē izbalojuši mati. Viņa bija pievilcīga, taču šī pievilcība bija neierasta, mazliet vīrišķīga, un izstaroja atklātu, pat plēsonīgu jutekliskumu.

-    Tu esi tas tips?

-    Tieši tā.

Viņa zinoši pasmējās. Nu ko, labu veiksmi, draugs!

-    Lora ir naftas destilētāja ceturtajā paaudzē, Maikls teica. Viņa to mantu gandrīz vai dzer.

-    Nafta ir iztikas avots, Lora atcirta. Tad viņa uzrunāja Pīteru: Jūs abi laikam jau krietni sen esat pazīstami. Atklāj meitenei noslēpumu. Kāds viņš agrāk bija?

-    Laikam jau gudrākais no visiem. Visi viņu saukāja par Elektroniņu. Tā bija tāda iesauka.

-    Un stulba turklāt. Liels paldies, Pīter!

-    Elektroniņš, Lora atkārtoja, it kā izgaršodama šo vārdu. Zini, man laikam tīri labi patīk.

Pie galda sēdošais Cepss, kurš līdz šim nebija teicis ne vārda, sievišķīgi iekunkstējās: Ak, Elektroniņ, ak, Elektroniņ, liec man sajusties kā sievietei…

-    Aizverieties, jūs abi! Maikls nosarka gluži neatbilstoši savai jauniegūtajai vīrišķībai, tomēr ari sajuta, ka viņam pa daļai tīri labi patīk tāda uzmanība. Esat kādi trīspadsmitgadnieki, vai? Nāc, PIter, viņš bīdīja draugu uz durvīm, ejam prom no tiem bērniem.

-    Tiksimies vēlāk, leitnanti Lora priecīgi uzsauca, kad abi gāja ārā.

-    Es gribēšu dzirdēt stāstus.

Arvien spēcīgākajā pēcpusdienas svelmē Maikls izrādīja Plteram visu, kas rādāms, un aizveda uz kādu torni paskaidrot, kā notiek rafinēšana.

-    Izklausās diezgan bīstami, PIters noteica.

-    Šis tas jau atgadās, tiesa gan.

-    Kur ir rezerves? Pīters zināja, ka naftu sūknē no pazemes glabātavas.

-Jūdzes piecas uz ziemeļiem. Tur ir dabisks sāls kupols, un glabātava pieder pie vecajām Stratēģiskajām Naftas Rezervēm. Nafta ir vieglāka par ūdeni mēs iesūknējam jūras ūdeni, un nafta iznāk laukā.

Pīters drauga balsī saklausīja vieglu Teksasas akcentu. Viņš teica nevis "nafta", bet "nefta".

-    Cik tur vēl ir palicis?

-    Vispār jau lērums. Mēs tā aptuveni lēšam, ka pietiks, ko vārīt, vēl piecdesmit gadus.

-    Bet kad tur vairs nekā nebūs?

-    Dosimies meklēt vēl. Hjūstonas kuģu kanālā ir izmētāts daudz tankkuģu. Tas kanāls ir viena vienīga toksiska zampa, un tur ņudzēt ņudz guļavas, bet kādam laikam jau pietiks. Tuvākā glabātava ir Portartūra. Pārcelt visu uz turieni nebūtu viegli, bet, ja būs pietiekami daudz laika, tas varētu būt izdarāms. Viņš ar nolemtību paraustīja plecus.

-    Lai nu kā, šaubos, ka man savā dzivē vajadzēs par to uztraukties.

Maikls paziņoja, ka viņam esot jāparāda kāds pārsteigums. Viņi aizgāja uz arsenālu, kur Maikls paņēma šaujamo, un tad devās uz autostāvvietu pēc pikapa. Maikls iestiprināja šaujamo grīdas statīvā un lika Pīteram kāpt iekšā.

-    Kur mēs brauksim?

-    Gan redzēsi.

Draugi izbrauca no teritorijas un pagriezās uz dienvidiem pa saplaisājušu asfalta ceļu, kas vijās paralēli krastam. Caur mašīnas vaļējiem logiem vējoja sāļas brāzmas, mazliet mazinot svelmi. Pīters Golfa līci bija redzējis tikai pāris reižu tā senais, prātam neaptveramais plašums lika aizrauties elpai. Visfascinējošākie bija viļņi kā gari rituļi tie auga un uzņēma ātrumu, līdz beidzot pārplīsa brūnu putu mutuli pie liedaga. Plters nespēja atraut acis no viļņiem. Viņš zināja, ka varētu stundām ilgi sēdēt smiltis un vienkārši tos vērot.

Vairāki pludmales posmi bija sakopti, taču citur vēl bija redzamas milzu katastrofas liecības: mētājās neizprotamās formās izliekta, sarūsējuša metāla kalni, izskaloti visdažādākā izmēra kuģi izbalojušām un sadragātām vai līdz balstiem izlaupītām čaulām, kas greizi rēgojās no smiltīm kā kailas ribas. Turpat paisums bija sastūmis krastā visdažādāko drazu gubas.

-   Tu pabrīnītos, ja zinātu, cik daudz ko joprojām izskalo, Maikls sacīja, pamādams ārā pa logu. Daudz mantu atpeld pa Misisipi un aizpeld tālāk gar krastu. Gandrīz vairs nav nekādu smagu priekšmetu, bet plastmasa gan laikam ir mūžīga.

Maikls bija nogriezies no ceļa un tagad piebrauca pie krasta. Pīters lūkojās ārā pa logu. Vai kādreiz mana ko lielāku?

-    Laiku pa laikam. Pagājušajā gadā atskaloja liellaivu ar konteineriem. Tā nolādētā grabaža bija dreifējusi jau gadsimtu. Mēs visi satrakojāmies.

-    Kas bija iekšā?

-    Cilvēku skeleti.

Viņi piestūrēja pie neliela līča un pagriezās uz rietumiem, braucot gar rāmā ūdens malu. Priekšā krastā kluknēja neliela betona būve. Kad Maikls apturēja braucamo, Plters redzēja, ka no ēkas ir palicis vien karkass, kaut gan logā vēl rēgojās zīme, kas izbalojušiem burtiem vēstīja: "Art's Crab Shack".

-    Labi, es padodos, Pīters sacīja. Kur ir pārsteigums?

Draugs nebēdnīgi pasmaidīja. Atstāj to stroķi tepat, viņš sacīja, pamādams uz brauningu, kas bija piestiprināts pie Pltera augšstilba. To tev nevajadzēs.

Prātodams, kas gan draugam padomā, Pīters ielika ieroci cimdu nodalījumā un sekoja Maiklam aiz ēkas. Tur ūdenī iestiepās betona piestātnīte, varbūt pēdas trīsdesmit gara.

-    Uz ko es skatos?

-    Uz laivu, protams.

Piestātnes galā viļņos viegli lēkāja laiviņa.

-    Kur tu to dabūji?

Maikls lepnumā staroja. Vispār jau daudz kur. Karkasu mēs atradām kādā garāžā jūdzes desmit iekšzemē. Pārējo sastiķējām vai uztaisījām paši.

-Mēs?

-    Mēs ar Loru. Maikls nokremšļojās, piepeši izskatīdamies apmulsis. Tas laikam ir diezgan acīm redzami…

-    Tev man nekas nav jāpaskaidro, Maikl.

-    Es tikai gribu teikt, ka nav gluži tā, kā izskatās. Nē, varbūt ir gan. Bet es īsti neteiktu, ka mēs esam kopā. Lora tikai ir… nu, viņa vienkārši tāda ir.

PIters atskārta, ka izjūt nedabisku prieku par drauga mulsumu. Viņa liekas diezgan jauka. Un tu viņai acīmredzami patīc.

-    Aha, nūja. Maikls paraustīja plecus. "Jauka" varbūt nebūtu pirmais vārds, ko es izvēlētos, ja saproti, ko gribu ar to teikt. Patiesību sakot, es tik tikko spēju turēt viņai līdzi.

Kad Maikls iekāpa laivā, PIters pēkšņi aptvēra, cik tā izskatās neizturīga.

-    Kas par lietu? Maikls nesaprata.

-    Mēs tiešām ar to burāsim?

Draugs jau sāka rosīgi ritināt tauvas un kārtot tās laivas dibenā. Kā tad tu domā, kāpēc es tevi te atvedu? Beidz satraukties un kāp tik iekšā!

PIters piesardzīgi apsēdās priekšgalā. Laiva zem viņa dīvaini kustējās un uz svara maiņu atbildēja ar laisku iegrimšanu. Viņš saķēra apmali, domās pierunādams laivu palikt mierā. Un tu tiešām zini, kas darāms.

Maikls pie sevis pasmējās. Neuzvedies kā tāds zīdainis. Palīdzi man uzvilkt buru.

Maikls žigli apdarīja galveno: bura, stūre, grozlklis, grotšote. Viņš atkabināja tauvu, steigšus iegrozīja stūri, izdarīja kaut ko tādu, kas lika burai piepeši piepūsties vējā, un tad viņi izbrauca no piestātnes un peldēja uz priekšu, pārsteidzošā ātrumā atstājot aiz muguras steķus.

-    Nu, ko teiksi?

Pīters nervozi nopētīja arvien tālāko krasta līniju. Mēģinu pierast.

-    Padomā par to no cita viedokļa, Maikls ierosināja. Pirmo reizi dzīvē tu esi vietā, kur neviens vlrusainais nevar tevi nogalināt.

-    To es nebiju iedomājies.

-    Nākamās pāris stundas, draugs, tu esi bezdarbinieks.

Viņi lavierēja pāri līcim. Dziļāk ūdens krāsa mainījās no sūnu zaļas uz piesātināti zilmelnu, viļņu šķautnēs rotājās saules gaismas atspīdumi. Braucot pilnās burās, laiva šķita stabilāka, un Pīters sāka atslābināties, kaut arī pilnīgi to nespēja. Izskatījās gan, ka Maikls zina, ko dara, bet okeāns bija un palika okeāns.

-    Cik tālu tu ar šito esi bijis?

Maikls palūkojās uz priekšu gaismā samiegtām acīm. Grūti pateikt. Jūdzes piecas noteikti.

-    Un kā tad ar barjeru?

Vispārējais uzskats bija tāds, ka epidēmijas sākumā pasaules nācijas esot metušās uz vienu roku, lai karantinētu Ziemeļamerikas kontinentu, un nominējušas visus krastus un sabombardējušas visus kuģus, kas mēģinājuši izbraukt jūrā.

-Ja barjera tur vispār ir, es neesmu to atradis. Maikls paraustīja plecus. Ja gribi zināt, man pa daļai liekas, ka tās ir muļķības.

Pīters piesardzīgi nopētīja draugu. Tu taču to nemeklē, ko?

Maikls neatbildēja, taču viņa sejas izteiksme Pīteram atklāja, ka jautājums trāpījis desmitniekā.

-Tas ir neprāts.

-    Tāpat kā tas, ko dari tu. Un ari, ja barjera pastāv, cik tad mīnu tur vēl varētu būt? Simt gados okeāns apritu gandrīz visu. Un visi būvgruži tās katrā ziņā jau būtu uzlaiduši gaisā.

-    Tas vienalga ir neapdomīgi. Tu vari uziet gaisā.

-    Varbūt. Un varbūt jau rit viens no tiem torņiem mani palaidis ārējā kosmosā. Mūspusē darba drošības standarti ir diezgan zemi. Maikls paraustīja plecus. Bet par to jau nav runa. Man liekas, tās nolādētās barjeras vispār nekad nav bijis. Nominēt visu krastu? Ja ieskaita Meksiku un Kanādu, krasta līnija ir gandrīz divsimt piecdesmit tūkstošus jūdžu gara. Neiespējami!

-    Un ja nu tu kļūdies?

-    Nu tad es kādu dienu, kā tu saki, uziešu gaisā.

Pīters likās mierā. Daudz kas bija mainījies, tomēr Maikls joprojām bija Maikls cilvēks ar neapmierināmu zinātkāri. Viņi izbrauca no līča atklātā jūrā vējš bija pieņēmies spēkā, un laivas priekšgalu apskaloja viļņi dārgakmeņu toņos. PIteram sagriezās iekšas, un ne jau tikai no laivas mētāšanās vien. Visur bija tik daudz ūdens.

-    Varbūt šoreiz turēsimies tuvāk pie cietzemes.

Maikls pieregulēja buru un satvēra stūri ciešāk. Tur tālāk ir pavisam cita lieta, kad es tev saku, PIter! Nevaru to pat izskaidrot. It kā viss sliktais vienkārši pazustu. Tev tiešām tas būtu jāredz savām acīm.

-    Man jādodas atpakaļ. Gan citreiz.

Maikls uzmeta draugam skatienu un iesmējās. Kā tad, viņš noteica. Citreiz.

32

Alīša devās uz ziemeļiem, prom plašos laukos. Teksasas ziemeļu apgabali nebeidzams līdzenums kā dižena, rāma jūra, vējš prērijas zāles stiebru galos, virs galvas plašas, rudenīgi zilas debesis un tālumā apvārsnis. Tā taisno līniju pārtrauca vien pa kādai papelei, pekankokam vai slaikzaru vītolam, kas sērā padevībā noliecās, viņai ejot garām. Dienas bija siltas, bet naktī temperatūra strauji pazeminājās un zāle pierietēja pilna ar rasu. Izmantojot ceļā izkaisītajās slēptuvēs iegūstamo degvielu, viņa būs galā pēc četrām dienām.

Kārni garnizonā Alīša ieradās 6. novembra rītā. Bija tieši tā kā pēc krājumu konvoja neatgriešanās. Virspavēlniecība jau baidījās: tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Garnizons bija vaļējs kaps. Šķita, ka vēja plosītais miers vēl atbalso kareivju nāves kliedzienus. Alīša divas dienas krāva biedru sažuvušās mirstīgās atliekas kravas auto un veda tās uz izvēlēto vietu kādu klajumu Platas upes krastā. Tur viņa salika mirušos garā rindā, lai tie būtu kopā, aplēja ar benzīnu un aizdedzināja.

Nākamajā rītā viņa ieraudzīja zirgu.

Tas stāvēja pie pašām barikādēm. Zilganā saļņa garais, vīrišķīgais kakls bija noliekts pār zāles kumšķiem parādes laukuma malā; dzīvnieka klātbūtne šeit bija neizskaidrojama, tāpat kā nevar izskaidrot, kāpēc viesuļvētra nenoposta kādu māju. Viņš bija vismaz astoņpadsmit plaukstas platumu augstumā. Alīša piesardzīgi tuvojās ar atvērtām delnām. Šķita, ka zirgs tūlīt iztrūksies tas iepleta nāsis, atglauda ausis un ar lielu aci paskatījās uz nācēju. "Kas tā par savādu būtni," skatiens jautāja, "kas viņai prātā?" Alīša paspēra vēl soli; zirgs vēl arvien nekustējās. Viņa sajuta neapvaldīto dabu, kas plūda viņa dzīslās, viņa dzīvnieka spēku.

-    Labs puika, Alīša murmināja. Redzi? Nav tik traki. Būsim draugi ko teiksi?

Kad zirgs bija rokas stiepiena attālumā, Alīša lēni pacēla pavērtu plaukstu viņam pie deguna. Ērzelis atieza dzeltenus zobus. Acs kā liela, melna marmora bumbiņa viņu pētīja. Mirklis, saspringts un modrs ķermenis, un zirgs pieņēma lēmumu. Noliecis galvu, sainis pastieptajā rokā izpūta siltu, miklu elpu.

-    Laikam nupat atradu savu nesēju. Dzīvnieks bikstīja viņas roku un klanīja galvu. Mutes kaktiņos tam krājās putas. Alīša noglāstīja viņa kaklu un spīdīgo, sviedros piemirkušo spalvu. Zirga augums bija kā akmenī kalts, ciets un tīrām līnijām, tomēr pilnībā viņa spēks izpaudās acīs. Tev vajag vārdu, Alīša sprieda. Kā man tevi saukt?

Viņa nosauca zirgu par Kareivi. No tā brīža, kad Alīša uzkāpa ērzeļa mugurā, viņi piederēja viens otram. Viņi bija kā seni draugi, kas ilgi bijuši šķirti, bet nu atkal atraduši viens otru. Biedri visas dzīves garumā, kas varēja izstāstīt otram vispatiesākos stāstus par sevi, bet varēja arī neteikt neko. Alīša uzkavējās tukšajā garnizonā vēl trīs dienas, apsvēra iespējas un plānoja tālāko ceļu. Viņa uztrina nažus tik asus, cik vien spēja. Pavēle bija viņai somā. Kam: Ekspedīciju pulka kapteinei Alīšai Doneidio. Paraksts: Teksasas Republikas prezidente Viktorija Sančesa.

12. novembra rītā viņi abi devās ceļā uz austrumiem.

Dekatūras pilsētā piecdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Omahas pār Misūri vēl bija palicis viens tilts. To viņi sasniedza sestajā dienā. Rītos visu klāja salna un gaisā jautās ziema. Koki bija metuši pie malas kautrību un atsedza kailos locekļus. Tuvojoties Alīša sajuta Kareivja solī tādu kā vilcināšanos: Vai tiešām pāri upei? Viņi piejāja pie kraujas zemāk mutuļoja plata straume. Šur tur tik tumši kā akmens griezās atvari. Ceturtdaļjūdzi uz ziemeļiem upi šķērsoja tilts, uz resniem betona balstiem kā milža kājām pārkāpjot straumi. Jā, Alīša apliecināja. Tiešām.

Brīžiem šķita, ka lēmums bijis pārsteidzīgs. Tilta betona virsma vietām bija izdrupusi, un lejā varēja saskatīt krāces. Alīša nokāpa zemē un veda Kareivi aiz iemauktiem. Abi lēnītēm soļoja pāri, ik soli riskēdami, ka tilts zem kājām sabruks. "Kuram ienāca prātā tik dumja doma?" Kareivis it kā jautāja. "Ak, tev!"

Otrā krastā abi apstājās. Nupat iestājās vakars. Saule pamazām nozuda aiz kraujas. Alīšai bija mainījies dienas ritms ejot kājām, viņai būtu brīv dienā gulēt un naktī iet uz priekšu, kā jau pierasts. Bet ar zirgu tā nevarēja. Alīša iekūra upes krastā ugunskuru, piepildīja kastroli un uzlika to vārīties. Viņa izņēma no seglu somas pēdējos krājumus sauju kaltētu pupu, bundžu pastētes un akmens cietu doniņu. Prāts nesās uz medībām, tomēr Alīša negribēja atstāt Kareivi vienu. Viņa paēda trūcīgas vakariņas, izmazgāja upē katliņu un atgūlās uz guļammaisa pavērot debesis. Alīša bija atklājusi: ja skatījās gana ilgi, varēja ieraudzīt kādu krītošu zvaigzni. It kā atbildot uz viņas domām, debesīs aizšāvās spoža aste un tad vēl divas žigli viena pēc otras. Reiz pirms daudziem gadiem Maikls viņai bija stāstījis, ka dažas no krītošajām zvaigznēm esot cilvēka radītas paliekas no Laika Pirms, tās dēvējot par satelītiem. Viņš mēģināja izskaidrot, kā satelīti funkcionē, tiem bija kaut kāda saistība ar laikapstākļiem, bet to Alīša vai nu bija aizmirsusi, vai arī jau toreiz neklausījās kā allaž, kad viszinis Maikls uztiepa citiem savu gudrību. Prātā bija palikusi vien abstrakta sajūta, kā satelītos apvienojas gaisma un spēks tie bija neaprēķināmi objekti ar nezināmu mērķi, kas lidoja ap Zemi kā akmeņi lingā un turējās orbītās, spēkojoties gribai ar gravitāti, līdz izbeidza šos centienus un, spoži uzliesmojot, metās uz Zemi. Zvaigznes vēl aizvien krita. Alīša sāka skaitīt. Jo ilgāk viņa skatījās, jo vairāk saskaitīja. Desmit, piecpadsmit, divdesmit. Iemiegot viņa vēl aizvien skaitīja.

Diena atsausa spirgta un skaidra. Alīša uzlika brilles un izstaipījās, locekļos ieplūda atpūtā pavadītas nakts patīkamā enerģija. Rīta gaisā upe šķita tekam skaļāk. Viņa bija pietaupījusi brokastīm sausiņu. Pati apēda pusi, otru pusi atdeva Kareivim un jāja tālāk.

Nu viņi bija Aiovā. Puse ceļa bija pieveikta. Ainava mainījās; zeme kāpa un krita smilšmāla pakalnos ar auglīgām melnzemes ielejām pa vidu. No rietumiem tūka zemi mākoņi, gaismu vēršot nespodru. Vēlu pēcpusdienā Alīša uz kores pamanīja kustību. Vējā bija jaušama dzīvnieku smaka; ari Kareivis to sajuta. Piespiedusi sevi palikt nekustīgai, Alīša gaidīja, kad ieraudzīs smakas avotu.

Rau. Kalna korē parādījās stirnu bara siluets, pavisam divdesmit dzīvnieku, un starp tiem viens liels buks. Žuburainie ragi bija milzīgi kā ziemīgi kails koks. Baram būs jātuvojas pret vēju brīnums, ka viņa vēl nebija pamanīta. Alīša ielika šauteni makstī, paņēma stopu un bultu maku un nokāpa no zirga. Kareivis uzmeta viņai piesardzīgu skatienu.

-    Neskaties nu tā. Meitenei ir jāēd. Alīša iedrošinoši papliķēja ērzeļa kaklu. Tikai neaizklīsti, labi?

Viņa apmeta loku ap pakalnu uz dienvidu pusi. Stirnas laikam vēl aizvien nemanīja viņas klātbūtni. Nometusies uz ceļiem un elkoņiem, viņa rāpās augšā. Alīša kustējās ātri, bet stirnas vēl ātrāk; no stopa varēs izšaut vien reizi vai divas. Pēc vairākām garām pacietīga kāpiena minūtēm Alīša nokļuva augšā. Stirnas pār nogāzi bija izklīdušas V veida izkārtojumā. Buks stāvēja četrdesmit pēdu attālumā. Alīša, vēl aizvien pieplakusi pie zemes, ielika stopā bultu.

Varbūt tā bija vēja pūsma. Vai dzīvnieka instinkts. Stirnas metās prom. Kad Alīša pielēca kājās, tās jau lēkšoja prom lejup pa nogāzi.

-    Nolādēts!

Viņa nometa stopu zemē, izvilka nazi un metās stirnām pakaļ. Domas nu bija stingri pievērstas tikai uzdevumam: medījums neizspruks. Piecdesmit pēdas zemāk pēkšņi parādījās krauja, un Alīša te ieraudzīja izdevību: saplūdušas līnijas, ko viņas prāts uztvēra absolūti precīzi. Kad stirnas brāzās gar krauju, viņa atvēzēja nazi un palēcās gaisā.

Alīša uzkrita briedim mugurā kā vanags un, izstiepusi roku, lokā novēcināja nazi, triecot asmeni no apakšas tam rīklē. Izšļācās asinis, un dzīvnieka priekškājas saļima. Pārāk vēlu Alīša saprata, kas notiek. Līdzko viņa pārlidoja pāri brieža kaklam, zemes pievilkšanas spēks sagrāba viņas augumu, un jau nākamajā brīdī Alīša attapās kūleņojam lejup pa nogāzi.

Viņa apstājās kalna pakājē. Kritienā bija norautas brilles. Alīša žigli apvēlās uz vēdera un paslēpa seju rokās. Pie velna! Vai viņa būs spiesta te bezpalīdzīgi gulēt, līdz iestāsies tumsa? Alīša izvilka vienu roku un aptaustīja zemi sev apkārt. Nekā.

Atlika vien atvērt acis un paskatīties. Paslēpusi seju elkoņa līkumā, Alīša piecēlās uz ceļiem. Sirds kā negudra sitās pret ribām. "Nu ko," viņa nodomāja, "tik uz priekšu!"

Sākumā Allša uztvēra vienīgi baltu spozmi baltu, iznicinošu spožumu, it kā viņa raudzītos pašā saules sirdi. Sāpēja, it kā galvaskausā būtu iedurta adata. Bet tad kaut kas pēkšņi sāka ātri mainīties. Redze noskaidrojās. Krāsas un formas iznira kā priekšmetu aprises miglā. Alīša lūkojās caur šauri samiegtiem plakstiem un nu ļāva acīm pavērties mazliet platāk. Spozme mazpamazām atkāpās, atklājot apkārtni.

Pēc pieciem ēnā pavadītiem gadiem Ekspedīciju pulka kapteine Alīša Doneidio uzlūkoja pasauli dienasgaismā.

Tikai tad viņa atskārta, kur atrodas.

Viņa to nosauca par Kaulu lauku. Vispār tas nebija lauks un stingri ņemot arī nebija pašu kaulu. Te mētājās birstošas, saules kveldētas vīrusaino pulka atliekas, kas klāja plakankalni līdz pat apvārsnim. Cik daudzus viņa uzlūkoja? Simt tūkstošus? Miljonu? Vēl vairāk? Alīša pagājās uz priekšu, nokļūdama starp tiem. Ik solis uzjundīja pelnu mākoni. Pelnu garša bija sajūtama degunā un rīklē, tā pārklāja mutes dobumu kā pasta. Alīšai acīs sariesās asaras. Skumju asaras? Atvieglojuma asaras? Vai viņa vienkārši bija izbrīnīta par tik neizskaidrojamu pavērsienu? Mirušie nebija vainīgi, ka tie bija tas, kas bija. Nometusies uz viena ceļa, Alīša no ieroču siksnas izvilka nazi un piespieda to vispirms pie galvas, tad pie sirds. Aizvērusi acis, viņa nokāra galvu un domās skaitīja lūgsnu. Es sūtu jūs mājup, mani brāļi un māsas, es jūs atbrīvoju no jūsu esības cietuma. Jūs esat pametuši zemi, lai atklātu patiesību par to, kas slēpjas aiz šīs dzīves. Lai jūsu spēks ieplūst manī un es spēju izturēt to, kas mani sagaida. Ar Dievpalīgu.

Kareivis bija turpat, kur Alīša bija to atstājusi. Viņa tuvojās, un zirga acis uzplaiksnīja aizkaitinājums. "Man šķita, ka esam vienojušies," acis sacīja. "Kur tu, pie velna, biji?" Bet, Alīšai pienākot tuvāk, skatiens kļuva zinoši dziļš. Alīša noglāstīja dzīvnieka skaustu un noskūpstīja gareno, viedo purnu. Zirgs ar muskuļotu mēli nolaizīja asaras no viņas neaizsargātajām acīm. "Tu esi mans labais puika," Alīša sacīja. "Mans labais, labais puika."

Gribējās doties tālāk, taču guvums nevarēja gaidīt. Viņa iestiprināja brezenta nojumi starp kokiem, apsēdās zemē un noņēma somu. Iekšā bija vaskadrānā ietītas trīsošas, asiņainas brieža aknas. Alīša piespieda tās pie deguna un dziļi ievilka nāsīs gardo mālaino, viegli asiņaino smārdu. Šovakar nekāda ugunskura nebūs aknas būs brīnumgardas tāpat.

Kaut kas mainījās; pasaule mainījās. Alīša to sajuta līdz kaulam. Notika kāda dziļa seismiska, sezonāla pārmaiņa, it kā būtu sašķiebusies zemes ass. Bet par to būs laiks satraukties vēlāk. Tagad, šovakar, viņa ēdis.

33

Nākamās trīs dienas PIters Maiklu redzēja maz. Tuvojās prombraukšanas termiņš, un visas naftas rafinētāju komandas rāvās dubultās maiņās. PIters, kuram nebija naudas, ko izšķiest pie kāršu galda, laiku pavadīja guļot, nemierīgiem soļiem mērojot teritoriju un maisoties pa koptelpu. Karlovičs viņam patika, bet ar Stārku gan bija citādi. Pltera ierašanās izraisīja tieši tādu nosodījumu, kādu jau bija paredzējis Grlrs. Kārtībnieku priekšnieks tik tikko ar viņu sarunājās. "Labi," PIters nodomāja, "lai jau pavārās savā sulā. Ne jau es gribēju to uzņemties."

Visinteresantākie bija brīži kopā ar Loru. Kāre pēc informācijas par Koloniju un īpaši par Maiklu bija tikpat spēcīga, cik sieviete pati. Starp maiņām Lora uzmeklēja Pīteru koptelpā un aizveda līdz kādam tukšam galdam patālāk no pārējo ausīm. Lai ari ko apgalvoja Maikls, viņas neķītrā uzvedība slēpa nopietnu pieķeršanos. Iztaujāšana līdzinājās zondēšanai, it kā Maikls būtu slēdzene, ko Lora nespēj atslēgt. "Kāds viņš bija agrāk? Jā, gudrs, to jau redz katrs, kam acis pierē, bet vēl? Ko PIters var pastāstīt par Sāru? Un abu vecāki kāds ir viņu stāsts?" Par ceļojumu no Kalifornijas Lora zināja tikai publiskoto versiju: izsīkstot Kolonijas strāvas apgādei, viņi devušies uz austrumiem meklēt citus cilvēkus un vienīgi sagadīšanās pēc uzdūrušies Kolorādo garnizonam. Par Eimiju un notikumiem Teljuraidas kalnā Lora neko nezināja, un Pīters viņu ari atstāja neziņā.

Visvairāk viņu pārsteidza Loras interese par Alīšu. Maikls acīmredzot bija daudz par viņu stāstījis. Loras jautājumos PIters nojauta sāncensības, pat greizsirdības zemūdens straumi, un pēcāk viņam radās aizdomas, ka runas vispār lielākoties ved tieši uz šo tematu. PIters pat uzdrošinājās apliecināt Lorai, ka viņai nav iemesla uztraukumam. "Maikls un Alīša ir kā eļļa un ūdens," viņš apgalvoja. "Dzīvē nebūtu iespējams satikt divus tik atšķirīgus cilvēkus." Lora atbildēja ar pārliecinātu smieklu šalti. "Kāpēc tu iedomājies, ka es uztraucos? Kaut kāda ķertā no Ekspedīciju pulka, kas notinusies kaut kur ellē ratā? Tici man," sieviete atgaiņāja tādu iedomu, "tas ir pēdējais, kas man ienāktu prātā."

Pēdējo dienu Pīters pavadīja, ar Karloviču un Stārku apspriežoties par ceļa detaļām. Pie vārtiem stāvēja desmit pilnas degvielas cisternas vienādās devās dīzelis un benzīns ar augstu oktānskaitli. Līdz rītam piebrauks vēl divas cisternas. Kolonnā būs sešas apsardzes automašīnas hammeri un džipi ar kravas kastēs iemontētiem piecdesmitā kalibra šaujamajiem. Attālums bija trīssimt jūdzes; jādodas uz ziemeļiem no Frīportas pa 36. ceļu, pie Sīlijas jāpagriežas uz rietumiem pa 10. šoseju, tad taisni līdz Sanantonio piepilsētai, kur jāapbrauc pilsēta pa dažādiem lauku ceļiem, un tad jāatgriežas uz 110 starpštatu šosejas, pa kuru jānobrauc pēdējās piecdesmit jūdzes. Ceļā ar regulāriem intervāliem bija nodrošinātas slēptuves, taču ierastā prakse bija braukt bez apstāšanās. Ar vidēji divdesmit jūdžu ātrumu stundā viņi iebrauks Kervilē īsi pēc pusnakts.

Pītera domas aizņēma pieci lielāki šķēršļi: tilts pār Sanbernāra upi uz rietumiem no Sīlijas, vēl viens pie Kolumbusas, pār kuru viņi šķērsos Kolorādo, Sanmarkosa tilts Lalingā un divi tilti pār Gvadalupi: viens Sigīnas rietumos un otrs Komfortā. Pirmie trīs tilti lielas raizes nesagādās, jo kolonna to pārbrauks dienasgaismā, taču Sigīnā gan viņi būs jau pēc saulrieta. Vīrusainos bieži sastapa, medījot upju krastos, un bija zināms, ka viņus pievilina tukšgaitā rūcoši motori. Vēl ļaunāk Sanmarkosa tilts bija tik sliktā stāvoklī, ka cisternas varēs braukt tam pāri tikai pa vienai. Apkārtnes izgaismošana nodrošinās zināmu aizsardzību, bet gandrīz stundu kolonna būs pārrauta.

Tumsā pirms rītausmas visi sapulcējās pie cisternām. Gaiss bija mikls un salts. Gandrīz visiem gaidāmais ceļš bija jau sen iemīta taka. Viņi bija pie tā pieraduši un jutās pat mazliet garlaikoti. Izdalīja cigoriņu kafiju. Maikls kā naftas destilētāju priekšnieks brauks pirmajā hammerā kopā ar PIteru. Cepss vadīs pirmo cisternu, Lora otro. Pīters, izrādot labo gribu, bija plānojis, ka Stārks brauks priekšā, bet, viņam par atvieglojumu, uzrunātais atteicās un izvēlējās palikt rafinēšanas fabrikā ar atlikušajiem kārtībniekiem.

Līdz ar pirmajiem gaismas stariem atvēra vārtus. Ierēcās ducis lielu dīzeļmotoru, izpūtēji izgrūda biezu, melnu dūmu mākuļus. Maikls virzienā no aizmugures gāja gar kolonnu, izdalīdams rācijas un vēl pēdējo reizi apspriezdamies ar katru vadītāju. Viņš ieņēma savu vietu un pa radio sazinājās ar katru no līderiem.

-    Pirmā cisterna.

-    Gatava.

-    Otrā cisterna.

-    Gatava.

-    Trešā cisterna… Un tā tālāk. Maikls pasniedza radio Pīteram un pārslēdza hammera ātrumu.

-    Gan redzēsi, viņš sacīja. Tas viss ir ļoti garlaicīgi. Reiz es lielāko daļu ceļa nogulēju.

Viņi izbrauca austošajā dienā.

Neilgi pirms pusdienlaika kolonna jau bija izbraukusi pa Rozenbergas apvedceļu un virzījās uz rietumiem uz 110. Štata ceļi bija vienās bedrēs, cisternām nācās ripot gliemeža gaitā, bet, izbraucot uz starpštatu šosejas, ātrumu varēs palielināt.

Radio iesprakšķējās Cepsa balss. Maikl, man te ir problēma.

Pīters pagriezās atpakaļ sēdekli. Kolonna aiz viņa bija apstājusies. Maikls nobremzēja hammeru un atpakaļgaitā piebrauca klāt. Cepss bija izkāpis no kabīnes un vēra vaļā mašīnas motora pārsegu.

-    Kas par lietu? Maikls uzsauca.

Cepss sita ar lupatu pret motoru, izdzenājot tvaikus. Man liekas, vainīgs ir dzesinātāja sūknis. Paies kāds laiks, līdz to salabosim. Vismaz pāris stundu.

Divas iespējas: gaidīt, kamēr Cepss salabos sūkni, vai ari atstāt cisternu tepat. Visu vēl sarežģīja tas, ka abpus ceļam biezēja neizbraucami brikšņi. Tuvākā nobrauktuve bija pirms sešām jūdzēm. Visai kolonnai būs jābrauc atpakaļ līdz Volisai.

-    Vai Cepss to varēs? Pīters jautāja.

-    Detaļas mums ir. Neredzu iemeslu, kāpēc lai nevarētu.

Piters atļāva sākt darbu. Maikls vēlreiz paņēma rāciju. Labi, visi izslēdzam motorus.

-   Tu nopietni? Lora iesaucās. Pasaki Cepsam, lai aizvāc no ceļa to grabažu.

-Jā, nopietni. Izslēgt motorus.

Piters abās kolonnas pusēs izvietoja apsardzi, kam jātēmē ieroči koku un krūmu audzē. Diez vai kaut kas notiks pašā dienas vidū, bet tāda biežņa bija perfekta virusaino slēptuve. Cepss un Lora ķērās pie motora labošanas. Vairums šoferu izkāpa no mašīnām. Minūtēm aizritot, uzradās kāršu kavas.

Kad Cepss paziņoja, ka dzesinātājs esot kārtībā, bija jau pāri trijiem. Labošanai bija vajadzējis gandrīz četras stundas. Līdz Kervilei joprojām bija divpadsmit stundu brauciens vēl ilgāks, jo lielāku ceļa daļu taču būs jābrauc tumsā.

-Vēl nav par vēlu doties atpakaļ, Maikls ieminējās. Varam izmantot izeju Kolumbusā, lai apgrieztos. Uzbrauktuves ir labā stāvoklī.

-    Ko tu pats saki?

Viņi stāvēja pie hammera pa gabaliņu no pārējiem. Ja jautā man, es teiktu, ka jābrauc tālāk. Vēl dažas stundas tumsā kāda tur atšķirība? Nevar teikt, ka tā vēl nekad nav gadījies. Vecās grabažas lūst vienā laidā. Un līdz Siglnai ir plats ceļš. Maikls paraustīja plecus. Vispār lēmums jāpieņem tev.

Pīters brīdi domāja. Riskanti jau bija, bet kas tad nav riskanti? Un šķita, ka Maikla domu gājiens ir saprātīgs.

Viņš pamāja ar galvu. Brauksim.

-    Tas ir īstais gars! Turi acis vaļā, brāl.

Norādes uz nobrauktuvi sadauzītas un izrūsējušas stāvēja iešķībi kā piedzērušās. Vecā šoseja ar ļodzīgajām apmalēm sauca uz priekšu. Tukšie ceļmalas restorāni, benzīntanki, moteļi dižojās ar nesaprotamiem nosaukumiem. "McDonald's". "Exxon". "Whataburger". "Holiday Inn Express". Piters vēroja, kā viss aizslīd gar logu. Pašlaik viņi virzījās uz priekšu raiti, tomēr ilgi tā nebūs. Tumsa tuvojās.

Gaisma izplēnēja Fletonijā. Viņi bija trīsdesmit jūdzes uz austrumiem no trešā tilta un brauca nemainīgi ar ātrumu divdesmit piecas jūdzes stundā. Radio, kas visu dienu bija sprakšķējis šoferu pļāpās, nu pieklusa. Tuvojoties Lalingai, hammera starmešu trisstūrveida gaismas lokos parādījās ar sarkanu X apzīmēta nobrauktuve. Nocietināta slēptuve. Pīters uzmeta skatienu Maiklam, meklējot kādu pārmaiņu drauga sejā, taču neko nemanīja. Viņi brauca tālāk.

Kolonna tuvojās tiltam, kad Maikls piepeši saliecās uz priekšu un pāri stūrei cieši uz kaut ko skatījās.

-    Kas, ellē ratā…?

Pīters atbalstījās pret paneli; Maikls nospieda bremzes. Mašīna pielija ar gaismu, kad otrs hammers, pēdējā brīcī nobremzējot, gandrīz ietriecās viņos no aizmugures. Viņi slīdēja, bet tad apstājās.

Maikls blenza laukā pa vējstiklu. Vai man jau rādās?

Radio iesprakšķējās Loras balss: Kas notiek? Kāpēc apstājāmies?

Pīters paķēra no paneļa radio. Trešā un ceturtā apsardzes komanda uz priekšu. Pirmā un otrā palieciet savās vietās. Visiem palikt mašīnās.

Uz ceļa kāds stāvēja. Tas nebija vīrusainais, bet cilvēks. Šķita, ka tā ir sieviete nokārtu galvu, tērpusies tādā kā apmetnī.

-    Ko viņa dara? Maikls brīnījās. Viņa tur vienkārši stāv.

-    Pagaidi te.

Pīters izrāpās no mašīnas. Sieviete vēl nebija ne pakustējusies, ne kaut kā citādi izrādījusi, ka apzinās viņu klātbūtni. Hammeriem blakus nostājās vēl divas drošībnieku mašīnas, divi džipi. Izvilcis ieroci, Pīters uzmanīgi spēra soli uz priekšu.

-    Identificējiet sevi.

Sieviete stāvēja priekšā tiltam. Dzelzs balsti tumši iezīmējās pret debesim. Pīters pacēla ieroci un lēni virzījās viņai tuvāk. Sievietei kaut kas bija rokā. Ei! viņš uzsauca. Es runāju ar jums.

Svešā pacēla galvu. Viņas seju izgaismoja mašīnu starmeši. Pīters nesaprata, uz ko viņš pašlaik skatās. Uz sievieti? Meiteni? Večiņu? Viņas seja it kā trīsuļoja prātā, te iznirdama, te atkal pazuzdama kā tēls, ko ieraugām zem ātri tekoša ūdens. Viņš sajuta nelabumu.

-    Mēs zinām, kur jūs esat. Sievietes balss bija tik gaistoša kā zīdpapīrs. Tas ir tikai laika jautājums.

Pīters piešķieba ieroci, nomērķējot viņai uz galvu. Atbildiet man!

Sievietes acis spīdēja piesātināti, dzirkstoši zilas. Kad tās sastapās ar Pītera acīm, viņš atskārta, ka redz skaistu sievieti, varbūt pašu skaistāko, kādu jebkad ir redzējis. Pilnīgas, mīkstas lūpas. Viegli uzrauts deguns. Samērīgi sejas vaibsti un mirdzoša vaigu āda. Skatoties uz viņu, nebija iespējams nejust gandrīz neizturama jutekliskuma straumi. Pīteram piepeši izkalta mute.

-    Tu esi noguris, viņa sacīja.

Paziņojums bija tik dīvains, ka apstulbums pagaisa. Kāds viņš ir?

-    Es teicu, sieviete atkārtoja, ka tu esi noguris.

-    Nesaprotu, par ko jūs runājat.

Viņas seja izbrīnā sakritās. Šķita, ka viņš ir licis tai vilties. Pītera skatiens pievērsās priekšmetam sievietes rokā. Metāla kastīte. Ar otru roku viņa izvilka no kastītes sāna garu metāla stienīti.

Pīters zināja, kas tas ir.

Viņš metās klāt, bet svešās pirksts jau bija uz slēdža. Gaismas zibsnis un blīkšķis, it kā aizcirstos milzīgas durvis, svilinoša karstuma vilnis aizmeta Pīteru atpakaļ un nogāza no kājām. "Tilts," Pīters nodomāja. Lai arī kas tā sieviete būtu, viņa nupat bija uzspridzinājusi tiltu. Pīters gulēja uz muguras un, acis mirkšķinādams, lūkojās debesīs. Laiks uz mirkli bija zaudējis piesaisti. Kaut kas liels un degošs meta lēnu loku debesīs, arvien tuvāk viņam.

Degošā ceļa barjera ietriecās zemē dažas pēdas no viņa galvas. Pavēlies nostāk, Pīters sajuta kādas rokas un piepeši atkal bija kājās. Maikls vilka viņu uz hammeru.

-    Atpakaļ! viņš auroja rācijā, ar vienu roku turēdams Pīteru ap vidu. Visi atpakaļ, tūlīt!

Visās pusēs pacēlās liesmas. Ātrāk nekā Pīters paguva kaut ko apjēgt, no brikšņiem izšāvās pikaps; lielās, dubļiem piedzītās riepas pārrāva braucamo pāri grāvim. Pikaps apstājās viņiem priekšā, bremzējot sagriežoties sānis. Kravas kastē kā rēgi piecēlās četri tumši stāvi, tie pacēla pie pleciem garus, cilindriskus priekšmetus.

-    Nolādēts! Maikls iesaucās.

Viņi metās pie zemes, un no uzbrucēju ieročiem, balti uzliesmojot, izšāvās raķetes. Aiz muguras šāvienu skaņas apslāpēja apsardzes mašīnas sprādziens. Pāri galvām aizlidoja liesmojošas auto paliekas.

-    Ceps! Maikls rācijā uzrēja. Ārā!

Stāvi pikapā pašlaik no jauna pielādēja ieročus. Cepsa cisterna būs nākamais mērķis. Pīters pasniedzās pēc pistoles, bet šaujamā vairs nebija tas bija pazudis pirmajā sprādzienā. No kolonnas otra gala atskanēja vēl viens dārdošs būkšķis. Naftinieki izlēca no mašīnām, skraidīja apkārt un kaut ko kliedza. Nu kolonnai uzbruka no abām pusēm. Viņi bija iesprostoti starp upi un tiem, kas tuvojās no aizmugures, droši vien vēl citiem pikapiem ar raķešmetējiem. Degviela bija zaudēta, tagad atlika tikai bēgt. Pīters un Maikls metās uz pirmo cisternu tajā pašā brīdī, kad no kabīnes izlēca Cepss un pameta Pīteram šauteni. Viņš saķēra ieroci vēl gaisā, apcirtās apkārt, nomērķēja uz pikapu un atklāja uguni; stāvi meklēja patvērumu kravas kastē. Pīteram izdevās radīt mirkli atelpas, bet ne vairāk. Maikls sagrāba aiz delma Loru viņa pašlaik kāpa ārā no kabīnes un norāva viņu zemē. Viņš kliedza un māja uz kolonnas galu: Prom no mašīnām!

Rēgainie stāvi atkal piecēlās. Viens tiešs trāpījums pirmajā cisternā, un viss būs galā. Trīs tūkstoši galonu katrā mašīnā, kopā trīsdesmit seši tūkstoši galonu. Visa kolonna uzsprāgs kā dinamīta stienīšu virkne. Pīters atskārta, ka viens no stāviem ir sieviete apmetnī. Viņš atkal pacēla šauteni un nospieda gaili, taču atskanēja vien klikšķis: bija beigusies munīcija.

Sieviete pacēla un plaši iepleta rokas.

Kolonnas beigās tikmēr iznira pavisam citāds braucamais. Tas metās viņiem virsū lielā ātrumā, motoram rēcot un no jumta žilbinot nātrija tvaika lampu rindām. Tā bija traktora puspiekabe ar sešiem riteņiem, un aiz tās divas lielas kravas piekabes no galvanizēta metāla, kas bija kalts līdz spīdumam. Nākamajās nedēļās šis īpatnējais aspekts piekabes uz šosejas izskatījās pēc ripojošām spoguļu kastēm izrādīsies nozīmīgs pavediens starp citiem līdzīgiem. Taču mirklī, kad piekabes iebrāzās notiekošā vidū, neviens tām nepievērsa lielu uzmanību. Daži no bēgošajiem naftiniekiem, kuru panikas pārņemtajās smadzenēs vairs nebija vietas loģikai un kuri nepamanīja, ka mazākās mašīnas, kas novāca aizmugures apsardzi, pēcāk bija ērti nozudušas krūmājā, pat atļāvās cerēt, ka ir izglābušies. Viņiem uzbruka. Nežēlīgi mulsinošais uzbrukums sākās kā zibens no skaidrām debesīm. Nostiprinātās, spīdīgās kravas piekabes atgādināja pārvietojamas slēptuves.

Tādas tās ari bija. Taču iekšā bija gluži citāda krava.

To pamanīja Pirmās pakāpes naftas rafinētājs Huans Svītings. Neraugoties uz strupajām manierēm un biedējošajiem muskuļiem, Cepsam bija dzejnieka dvēsele. Katras dienas beigās, palicis viens savā guļvietā, viņš klusībā ņēma pildspalvu un papīru un izteica savas visdziļākās domas neparasti jūtīgās, skanīgās rindās. Par spīti visām dzīves grūtībām, Cepss uzskatīja, ka pasaule ir skaista, Dieva skarta vieta, kur cilvēkiem ir cerība. Cepss daudz rakstīja par jūru tās klātbūtne viņam bija dārga. Dzejoļus viņš nekad nevienam nebija rādījis, tomēr tie bija viņa dzīves sirds kā slepena mīļākā. Dažreiz, kad Cepss kasīja no vārāmā katla naftainu ķēpu vai svaru zālē pacēla virs galvas dzelzs gabalu, viņš tā aizsvilās vēlmē uzrakstīt dzejoli, ka tik tikko spēja savaldīties un nepamest iesākto novārtā, lai joztu uz lāviņu svinēt radīšanas diženumu.

Spīdošo gaismu atstarojošo piekabju atbraukšana sakrita ar Cepsa pieaugošajām aizdomām: tāpat kā Pīters, viņš uzskatīja, ka viss nav tā, kā izskatās. Patiešām šajā uzbrukumā nebija nekādas loģikas. Kāpēc lai cilvēki tā medītu cits citu? Vai tad viņiem nebija kopīgs ienaidnieks? Kāpēc iznīcināt enerģijas avotu, kas nodrošināja cilvēces pastāvēšanu? Doma, kas sarosījās vīrieša prātā, bija pareiza: uzbrucēji nav vienā pusē ar viņiem. Kad pirmā no spīdīgajām piekabēm izlaida savu kravu, aizdomas kļuva par īstenību. Bet tad jau bija par vēlu. Vienmēr bija bijis par vēlu.

Vīrusainie metās virsū kolonnai. Viņu bija simtiem. Tomēr nākamajā mirklī Cepss atskārta, ka vīrusainie patiesībā nevienu nenogalina. Dažiem gan uzklupa nežēlīgi strauji, asinis vien pašķīda, bet citus vienkārši sagrāba; upuri kliedza un nevaldāmi svaidīja locekļus, kad vīrusainie, satvēruši viņus ap vidu, lēca prom.

Daudz ļaunāks liktenis tikt nolaupītam. Nokļūt viņējo rindās.

Cepss žigli pieņēma lēmumu.

Puspiekabe bija apstājusies nepilnu divdesmit jardu attālumā no pēdējās degvielas cisternas. Cepss jau reiz bija redzējis, kā tāda cisterna uzsprāgst. Iznīcība bija tūlītēja un pilnīga, viens liesmains trieciens, taču sekundes desmitdaļu pirms sprādziena notika kas interesants. Meklējot vājāko tvertnes punktu, degviela izplešoties izšāva cisternas nobeiguma plates kā korķus no pudeles. Sprāgstoša cisterna vispirms bija ierocis un tikai pēc tam bumba. Nu jau Cepss bija sasniedzis pēdējo cisternu. Sudrabainais furgons stāvēja divdesmit jardus tieši aiz muguras, precīzi trāpījuma rādiusā. Cepss ar savām lielajām plaukstām noskrūvēja izvada atveri un atvēra ventili. No caurules vizošā strūklā sāka gāzties ārā benzīns. Viņš stāvēja straumē, izmērcējot drēbes. Cepss piepildīja riekšu un samitrināja matus. "Burvīgā pasaule," viņš nodomāja, kad visas maņas pārņēma degvielas dvaka kā pudelē iesprostota uguns. Šī sāpīgi rūgti saldā, burvīgā pasaule. Varbūt kāds atradīs zem viņa matrača pabāzto dzejoļu žūksnīti un lapās izlasīs viņa sirds slēpto patiesību. Atmiņā atausa kāda mīļa dzejoļa rindas. Emīlija Dikinsone; astoņu gadu vecumā Cepss bija atradis viņas dzejoļu sējumu Kerviles bibliotēkā, kādā telpā, kur neviens nekad negāja. Tā kā izskatījās, ka grāmata nevienam nav vajadzīga, sajutis tādu kā antropomorfu līdzjūtību pret plauktā nīkstošo vientuli, Cepss iebāza sējumu mētelī. Aizzadzies uz kādu nomaļu ieliņu, viņš apsēdās uz pelnu mucas un atklāja balsi, kas sen bija zudusi no zemes virsas, tomēr trāpīja tieši viņa slepenākajā būtībā. Tagad, stāvēdams priekšā tekošajai atverei, Cepss aizvēra acis, atmiņā iegravētajiem vārdiem vēl pēdējo reizi rodot ceļu caur viņu:

Skaistums mani apstāj, līdz es miršu, Skaistum, žēlo mani, žēlo, Bet, ja dvaša pēdējā būs šodien, Ļauj, lai velku to pie tevis…

Viņš izņēma no kabatas šķiltavas un, atvēris vāciņu, uzlika īkšķi uz ritentiņa, savienota ar kramu.

Simt jardus tālāk Pīters trešās cisternas kabīnē mēģināja iedarbināt braucamo. Kloķis, kura apzīmējumi jau sen bija nodiluši, neko nelīdzēja. Katrs mēģinājums beidzās ar žļerkstoņu.

-    Pabīdies.

Durvis atvērās, un kabīnē ierāpās Lora, aiz viņas Maikls. Pīters apsēdās tālāk, lai palaistu draugu pie stūres.

-    Kāds ir mūsu plāns? Maikls jautāja.

-    Mums tā nav.

Maikls iemeta skatienu sānu spogulī un iepleta acis. Tagad ir.

Viņš parāva ātruma pārslēgu pirmajā ātrumā, grieza stūri pa kreisi līdz galam un nospieda gāzes pedāli, apskrāpējot otro cisternu. Maikls nevis apgriezās, bet vēlreiz nospieda gāzes pedāli. Nožļerkstēja metāls, un piepeši viņi bija brīvi piecpadsmit tonnas smags lādiņš ietriecās krūmos.

Pasaule aiz muguras uzsprāga.

Kravas auto šāvās uz priekšu kā raķete. PIteru iespieda sēdeklī. Mašīnas pakaļgals pacēlās, sagriezās, bet tad atkal rada saķēri. Kabīne tā kratījās, ka šķita viņus saplēsīs gabalos. Maikls raustīja ātrumu pārslēgu, joprojām palielinādams ātrumu. Gar vējstiklu sitās zari viņi lidoja uz priekšu akli kā sikspārņi. Atkal Maikls grieza stūri pa kreisi, platā lokā aizvadot viņus pār aizaugušo lauku, bet tad bija vēl viens rāviens, un viņi atkal traucās pār šoseju uz austrumiem.

Bēgšana nebija palikusi nepamanīta. Pīters sānskata spogulī redzēja, ka aiz viņiem sabriest bālzaļas gaismas josla.

-    Šitajā te mēs nevaram viņus noskriet, Maikls bažījās. Vienīgā iespēja ir nocietinātā slēptuve.

Pīters iegrūda šautenē magazīnu. Kas tev ir? viņš vērsās pie Loras, un viņa parādīja pistoli.

-    Tā nav vienīgā problēma, Maikls aizrādīja. Mums nedarbojas bremžu sajūgs.

-    Ko tas nozīmē?

-    Es nevaru bremzēt, citādi viss ieklemmēsies. Būs jālec.

Vīrusainie tuvojās. Pīters minēja, ka palikuši aptuveni divsimt jardi,

varbūt mazāk.

-    Vai vari mūs uzvest uz uzbrauktuves?

-Tādā ātrumā es nekādi nevarēšu pagriezties uz pārvada. Tas ir deviņdesmit grādu pagrieziens.

-    Cik tālu ir no uzbrauktuves augšas līdz slēptuvei?

-    Simt jardu taisni uz dienvidiem.

Viņi nemūžam nepagūs, ja izlēks jau pie uzbrauktuves sākuma. Jau simt jardu pārvarēšana būs ļoti riskanta, pat pieņemot, ka viņi piezemēsies sveiki un veseli.

Mašīnas starmešu gaismā iznira norāde uz nocietināto slēptuvi. Lora pārkāpa pāri solam un ieņēma vietu pie durvīm. Maikls tikmēr pārlika kloķi uz mazāku ātrumu, samazinot tempu līdz trīsdesmit jūdzēm, un grieza stūri pa labi, augšā pa uzbrauktuvi. Viņi plaši atvēra durvis; kabīnē uzreiz ieklupa viesulis.

-    Nu tad uz priekšu.

Tikko kā viņi sasniedza uzbrauktuves virsotni, Maikls un Lora izlēca no kabīnes; Pīters izmetās ārā uzreiz aiz viņiem. Viņš atsitās kājām pret zemi, ceļus saliecis, lai mazinātu triecienu, un aizkūleņoja uz trotuāru.

No krūtīm izsita gaisu. Pīters apstājās īstajā brīdī, lai vēl redzētu, kā cisternas aizmugurējās gabarītugunis izšaujas cauri norobežojumam. Vienu acumirkli izskatījās, ka viss trīsdesmit tūkstošus mārciņu smagais braucamais tūlīt pacelsies spārnos, bet tad tas nozuda skatienam. Sekoja vēl viena drausmīga eksplozija šajā naktī, ko iezīmēja tik daudzas, un viļņojošs mākonis ar baltu viduci uzliesmoja kā milzīga lāpa.

Kreisajā pusē atskanēja Loras balss. Pīter, palīdzi man!

Maikls bija bezsamaņā. Viņa mati bija asinīm piemirkuši, roka sagriezusies tā, ka izskatījās lauzta. Pirmie vīrusainie jau bija uzbrauktuves sākumā. Degošās cisternas gaisma bija devusi mirkli laika, bet ne vairāk. Pīters uzmeta Maiklu plecā. "Jēziņ," viņš nodomāja, ceļiem gandrīz saļimstot zem drauga svara, "pirms dažiem gadiem tas būtu bijis vieglāk." Nocietinātās slēptuves karoga siluets tumši iezīmējās pret zvaigznēm.

Viņi skrēja.

34

Viņa parādījās durvīs tajā brīdī, kad Lūsiuss pabeidza savu ikvakara lūgšanu rituālu. Nācējai rokā karājās šķindošs atslēgu saišķis. Vienkāršā, pelēkā tunika un rimtā izturēšanās nekādi nepiederējās iebrucējai, kas uzlauzusi cietuma durvis. Tomēr Lūsiuss pamanīja, ka, par spīti vēsajam vakaram, meitenes pieri klāj valga sviedru kārtiņa.

-    Major. Prieks jūs satikt.

Viņa sirds sitās pāri plūstošā sajūtā, ka kaut kas ir sācies, ka noslēdzas loki un atklājas liktenis. Šķita, it kā viņš visu dzīvi būtu gaidījis šo mirkli.

-    Kaut kas notiek, vai ne?

Eimija nosvērti pamāja ar galvu. Man šķiet, ka jā.

-    Es par to lūdzos. Es lūdzos par tevi.

Eimija pamāja ar galvu. Mums būs jārīkojas ātri.

Viņi izgāja no kameras un turpināja ceļu pa tumšo gaiteni. Senderss bija iemidzis pie sava rakstāmgalda priekštelpā, iesāņus pagriezto galvu nolaidis uz kārtīgi saliktām rokām. Otrais sargs Kūlidžs krāca uz grīdas.

-    Viņi vēl bridi gulēs, Eimija paskaidroja, un, kad modīsies, neko neatcerēsies. Tevis vienkārši nebūs.

Lūsiuss pasniedzies izņēma Sendersa pistoli no maksts, bet, pacēlis galvu, redzēja, ka Eimija viņu piesardzīgi uzlūko.

-    Tikai atceries, meitene brīdināja. Kārters ir viens no mums.

Lūsiuss pielādēja pistoli, uzlika tai drošinātāju un pastūma ieroci

aiz jostas. Sapratu.

Ārā bēgļi noteiktā, ašā solī devās uz gājēju tuneli, turēdamies ēnās. Pie ieejas trīs kārtībnieki slaistījās ap pelnu mucā iekurtu uguni un sildīja rokas.

-    Labvakar, kungi, Eimija sasveicinājās.

Trijotne saļima ceļos ar viegla pārsteiguma izteiksmi sejās. Lūsiuss un Eimija saudzīgi noguldīja viņus zemē.

-   Tas tik ir triks, Lūsiuss brinijās. Tas tev būs man kādreiz jāiemāca.

Tuneļa tālākajā galā gaidīja pāris apseglotu zirgu. Lūsiuss atbalstīja Eimijas kāju, lai viņa varētu uzkāpt, tad pats uzrāpās otrā zirgā un vaļīgi saņēma rokās pavadu.

-    Viens gan man jāpajautā, viņš sacīja. Kāpēc es?

Eimija mirkli apdomājās. Mums katram viens tāds ir, Lūsius.

-    Un Kārters? Kas ir viņam?

Meitenes skatiens kļuva neizdibināms, it kā domas viņu aiznestu kaut kur tālu prom. Viņš ir citāds nekā pārējie. Viņa pietuvinātais ir viņā.

-    Tā sieviete ūdenī.

Eimija pasmaidīja. Tu esi čakli pastrādājis, Lūsius.

-    Tā nu tas viss notiek.

-Tiesa gan. Viņš mīlēja to sievieti vairāk par savu dzīvību, taču nespēja viņu izglābt. Viņa ir Kārtera sirds.

-    Un guļavas?

-    Tie ir viņa Kopums, viņa virusaino cilts. Viņi nogalina tikai tāpēc, ka ir spiesti to darīt. Viņiem tas ir grūti. Viņi domā tāpat kā Kārters. Viņi sapņo tāpat kā Kārters. Viņi sapņo par to sievieti.

Zirgi dīžājās putekļos. Bija mazliet pāri pusnaktij, un viņu aizjāšanu redzēja vien bezmēness debesis.

-    Tāpat kā es par tevi, Lūsiuss Grīrs noteica. Tāpat kā es par tevi.

Abi aizjāja tumsā.

35

Brāļi, brāļi.

Un prom nakti. Hulio Martiness, Desmitais no Divpadsmit viņa leģioni atlaisti, izkaisīti vējā. Hulio Martiness atsaucas Nulles aicinājumam.

Ir laiks. Ir pienācis pārbūves brīdis. Jūs atkal pārradīsiet pasauli; jūs kļūsiet par zemes patiesajiem valdniekiem, par pavēlniekiem ne vien nāvei, bet arī dzīvībai. Jūs esat gadalaiki. Jūs esat zeme, kas griežas ap sevi. Jūs esat aplis aplī. Jūs esat pats laiks, mani asinsbrāļi.

Dzīvē Martiness bija advokāts, likuma kalps. Viņš uzstājās tiesnešu priekšā un aizstāvēja apsūdzētos, zvērinātajiem pētoši raugoties. Martinesa stiprā puse, viņa specialitāte bija uz nāvi notiesātie. Viņš bija ieguvis īpašu slavu. Aicinājumi pienāca no visām malām: vai diženais eskvairs Hulio Martiness steigsies palīgā "tādam un tādam"? Vai viņu varētu pārliecināt ķerties pie lietas? Kāda rokzvaigzne izdauzījusi draudzenei smadzenes ar lampu. Štata senators ar mirušas maukas asinis mirkstošām rokām. Māte no piepilsētas noslīcinājusi vannā savus jaundzimušos trīnīšus. Martiness pieņēma visas lietas. Pieskaitāmi vai ne, atzinušies vai ne, viņi dabūja šprici vai vieninieka kameru vai arī tika uz brīvām kājām. Iznākums Hulio Martinesu neinteresēja viņam patika drāma. Zināt, ka cilvēks mirs, tomēr ķepuroties pretī neizbēgamajam iznākumam tur slēpās īstā burvība. Reiz zēna gados viņš laukā aiz mājas uzgāja slazdā iekritušu zaķi; tas bija slazds ar atsperi un dzelzs zobiem. Metāla žokļi bija iecirtušies dzīvnieka pakaļkājās, caururbjot miesu līdz pat kaulam. Radības mazajās, melnajās, naftas pērlītēm līdzīgajās acis vizēja nāves viedums. Dzīvība aizplūda lēnos, krampjainos viļņos. Mazais Martiness šajā ainā būtu varējis noraudzīties stundām, un viņš tā arī darīja; zaķis vakarā vēl nebija beigts, un zēns to aiznesa uz šķūni, atgriezās mājās, paēda vakariņas, aizgāja gulēt savā rotaļlietām un trofejām piekrautajā istabā un gaidīja ritu, kad atkal varēs iet skatīties, kā zaķis mirst.

Vajadzēja trīs dienas. Trīs brīnišķas dienas.

Viņa dzīve un tās tumšā izmeklēšana. Martinesam bija savi iemesli. Viņam bija savs loģiskais pamatojums. Viņam bija savs īpašais piegājiens ar spirtu piesūcināta lupata, uzticamā aukla un ļoti elastīga līmlente, drēgnas, nemanāmas slēptuves. Martiness izvēlējās zemu slāņu sievietes tādas, kam trūka izglītības vai kultūras, un nevis tāpēc, ka viņas ienīstu vai slepeni iekārotu, bet tāpēc, ka viņas bija viegli noķert lamatās. Šīs sievietes nespēja pretoties viņa skaistajiem uzvalkiem, filmzvaigznes matiem un lunkanajai advokāta mēlei. Viņas bija tikai ķermeņi bez vārda, bez pagātnes un bez personības, un, kad pienāca īstais brīdis, viņas nenovērsa uzmanību. Galvenais bija īstais bridis orķestrim līdzīga, vienlaicīga atbrīvošanās. Vecais labais seksa un nāves kopdziedājums.

Zināma prakse bija vajadzīga. Gadījās neveiksmes. Martiness bija spiests atzīt, ka bija ari improvizētas komēdijas. Pirmā sieviete nomira labi, bet par ātru, otrā sāka tā ālēties, ka viss pārvērtās farsā, bet trešā tik žēli raudāja, ka viņš gandrīz nespēja koncentrēties. Bet tad Luīze. Luīze rudzupuķu zilajā formas tērpā, ērtajās viesmīles kurpēs un aseksuālajās kompresijas zeķēs. Cik skaisti viņa šķīrās no dzīves! Ar kādu izsmalcinātu aizgrābtību! Luīze bija kā durvis, kas paver ceļu uz plašu, nezināmu pasauli, vārti uz nebūtības nebeidzamo tumsu. Martiness bija zudis, izšķīdis viņam cauri vējoja mūžība, izdauzot viņu tīru. Tas bija tieši tā, kā viņš bija iztēlojies, un vēl labāk.

Pēc tam viņš, atklāti sakot, nevarēja vien beigt.

Kas attiecas uz lielceļu policistu Visumā netrūka zināmas ironijas. Tas deva, bet arī atņēma. Tātad jaguāram bija saplīsusi aizmugurējā gabarituguns un Martinesam bagāžniekā bija maisā iesaiņots sievietes līķis. Kruķis lēnā gaitā nāca klāt, vīrišķīgi turēdams roku uz pistoles spala; vadītāja puses logs noslīdēja lejup. Policista seja pietuvojās, vīpsnājot garlaikotā taisnīguma apziņā, un lūpas izrunāja parastos vārdus: "Ser, vai jūs varētu uzrādīt…?" bet teikumu tā ari nepabeidza. Postošajos mirkļos pēc notikušā Martinesam izdevās atbrīvoties no bagāžniekā gulošā līķa, tādējādi uz mūžiem paturot noslēpumā savas naksnīgās izdarības un nesaistot tās ar paša likteni. Bet miris policists lielceļa malā, kur visu bija ierakstījusi arī autopanelī ievietotā kamera… mjā… Beigu beigās, kā mēdz sacīt, vienīgais, kas dižajam eskvairam Hulio Martinesam neuzvaramā uzvarētājam, ienīsto un neaizstāvamo aizstāvim atlika, bija ieliet sev glāzi trīsdesmitgadīga viena iesala viskija un skalināt to uz mēles, kamēr mājas logos šaudījās tiesas un taisnības gaismas zibšņi, un tad paklausīgi iznākt laukā paceltām rokām.

Un tad, ņemot vērā to, kā viss beigās bija iznācis, viņš piedzīvoja nepavisam ne to sliktāko notikumu pavērsienu.

Martiness nevarēja teikt, ka viņam īpaši rūpētu biedri. Visi, izņemot Kārteru, kurš viņam šķita pilnīgi nožēlojams (likās tas vīrs pat nezina, kas viņš tāds ir un ko ir izdarījis; no viņa jau gadiem ilgi nebija dzirdēts ne pīkstiens), bija vienkārši prasti noziedznieki, viņu nodarījumi bija dažādi un banāli. Kāds bija kādu nobraucis. Kādam nogājusi greizi bruņota laupīšana. Kāds lecies bārā, un pēcāk uz grīdas gulējis līķis. Gadsimts, vāroties viņu pašu psiholoģiskajos mēslos, nebija tos pataisījis ne par mata tiesu labākus. Martinesa eksistencei bija zināmi kaitinoši aspekti. Nekad nevarēja palikt viens. Mūžīgi bija jāapmierina mokošais izsalkums. Galvā vienmēr bija jāklausās nebeidzamas pļāpas ne tikai brāļu, bet arī Nulles. Un Ignasio tas tik bija eksemplārs! Viņš nemitīgi skandēja vienu nepārtrauktu attaisnošanās litāniju. Es negribēju izdarīt ne pusi no tā, ko izdarīju. Es vienkārši tāds esmu. Pēc simt gadu klausīšanās tādās vaimanās Martinesam viņa it nemaz nepietrūks.

Babkokam gan piemita kaut kāds pievilcīgs trakums. Bija jāatzīst viņš ir līdzību meistars. Ar virtuves nazi izgriezt mātei balseni citā dzīvē Babkoks noteikti būtu dzejnieks. Gadu desmitu gaitā Martiness aptuveni miljons reižu bija pabijis tajā piesmakušajā virtuvē, un tiesa vien bija tā bāba neaizvērās. Pasaulē ir tādi cilvēki, kam jāparāda īstā vieta, un Babkoka māte bija no tādiem.

Un tad Babkoks kādu dienu vienkārši pazuda viņa signāls apklusa kā televīzijas kanālam, kas piepeši pārstājis raidīt. Tas nostūris Martinesa prātā, kur Babkoks nerimtīgi greba ārā mātes balss aparāta skrimšļaino gabalu, kļuva tukšs. Visi zināja, kas noticis, to ļāva viņu kopīgā, uz asinīm balstītā eksistence. Viens no viņu brāļiem bija kritis.

Lai Dievs tevi svēti un sargā, Džailz Babkok. Rodi nāvē to mieru, kas nedevās tev rokā dzīvē un tajā, kas nāca pēc tam.

Un tā no Divpadsmit palika Vienpadsmit. Zaudējums, plaisa bruņās, taču svarīgajā laikā, kas tūlīt nāks, par to būs jāraizējas mazāk. Kopumā Hulio Martiness bija aizvadījis labu gadsimtu. Viņš ar rūgtu mīļumu atminējās sākumu. Asinis un jucekli, un diženo savējo uzridīšanu zemei. Nogalināt bija viens, tas bija brīnišķīgi; kādu sagūstīt bija gluži kas cits. Tās bija dzīres, kas sniedza vēl bagātīgāku baudu. No katra sagūstītā Martiness paņēma gardu gabaliņu dvēseles, ievelkot viņus sevi, izplešot savu valdījumu. Kopums nebija tikai viņa daļa, tikai viņa papildinājums vien kopums bija viņš. Tāpat kā viņš, Hulio Martiness, bija viens no Divpadsmit un no Nulles, dzīvoja kopā ar tiem un papildināja tos tāpat, kā tie papildināja viņu, vienoti cits ar citu un tumsu, kurā pastāvīgi mita.

Brāļi, brāļi, ir laiks. Brāļi, brāļi, tas brīdis ir klāt.

Jo tas bija neizbēgami. Viņi bija radījuši tīru plēsēju rasi. Kopumi, ko radīja viņu aizsardzībai, bija aprijuši zemi kā siseņi, neatstājot aiz sevis pilnīgi neko. Dzīres bija pārvērtušās badā, vasaras pārpilnību bija nomainījusi ziemas liesā barība. Viņiem vajadzēs mājas, aizsardzību, atpūtu. Lai sapņotu savus sapņus. Lai sapņotu par Luīzi.

Mani brāļi, jūsu jaunās mājas gaida. Viņi klanīsies jūsu priekšā; jūs dzīvosiet kā karaļi.

Martinesam patika, kā tas izklausās.

Viņš tos atmeta bez ceremonijām. Viņa Kopumu, viņa miljonus. Viņš sasauca tos kopā no visām slēptuvēm un sacīja: Mirstiet. Ausma jau sarkaniem pirkstiem taustījās pār apvārsni. Visi akli pavērsa sejas tai pretī. Vilcināšanās nebija tie darīja visu, ko viņš pavēlēja. Saule tuvojās pār zemi kā gaismas asmens. Gulstieties, mani dēli un meitas; gulstieties saulē un mirstiet.

Tajā bridi sākās kliegšana.

Nakti pēc nakts viņš devās uz austrumiem pāri izpostītai zemei. Viņa instinkti bija asi. Pasaule viļņoja jutekliskumā, glāstot viņu savām skaņām un smaržām. Zāle. Vējš. Koku vieglā kustība. Viņš kavējās, to visu izgaršojot. Viņš pārāk ilgi bija dzīvojis savrup. Viņš sauca savus biedrus, un balsis saaudās ar tumsu, tiem no visiem nostūriem ejot uz atjaunotnes vietu.

-    Mēs esam Morisons-Čavess-Bafs-Tarels-Vinstons-Sosa-Ekols-Lembraits-Martiness-Reinharts-Kārters. Vienpadsmit no Divpadsmit, viens brālis bija zaudēts.

Un Nulle atsaucās tāpat:

Ak, mani brāļi, man sāp tāpat kā jums. Bet jūs atkal būsiet Divpadsmit. Jo es esmu radījis vēl vienu viņu, kas jūs sargās un glabās jūsu atpūtas vietā.

-    Ko tad? viņi jautāja katrs un tad visi kopā. Kas ir tas, kuru tu esi radījis?

Un Nulle no tumsas atbildēja:

Mūsu māsa.

VI DUMPINIEKS

FORTPAUELA, AIOVA 69 172 IEDZ.

97. P. V.

Nakts, tu saņem savā jaukā klēpi To, ko spožā ausma roku galam aizmetuši, Jēru atgriez tu un aizklīdušu kazu, Bērnu atved atpakaļ pie mātes.

Sapfo, ap 612. g. p. m. Ē. 120. fragments

UZMANĪBU

ZINA NO DIREKTORA

Iekšzemes pilsoņi! Mūsu vidū ir nodevēji!

Tā sauktās "sacelšanās" kaunpilnās metodes ir kļuvušas vēl zemiskākas. Gļēvie konspiratori, kuri rīkojas bez jebkādas žēlastības, ir aukstasinīgi nogalinājuši dučiem mūsu pilsoņu, ieskaitot nevainīgas sievietes un bērnus.

Mums ir jāaizstāvas! Atbalstiet savu Direktoru! Dariet galu vardarbības sērgai!

Aicinām visus pilsoņus saukt pie atbildības šos nicināmos nodevējus. Uz spēles ir likta mūsu Iekšzemes drošība.

Katram jāiegulda sava artava!

•        Esiet modri. Iespējams, kāds cilvēks jums blakus šajā pašā brīdī plāno nogalināt simtiem citu.

•        Nekavējoties ziņojiet Cilvēkresursu daļas darbiniekiem par jebkādām aizdomīgām darbībām.

•       Saglabājiet disciplīnu savos mitekļos un darbavietās.

•        Esiet gatavi. Jūs jebkurā brīdī var saukt palīgā aizstāvībai.

•        Katrs, kas palīdzēs dumpiniekiem vai iejauksies Iekšzemes varas iestāžu pienākumu izpildē, tiks uzskatīts par valsts ienaidnieku.

Skatieties! Klausieties! Esiet vērīgi! Kopā mēs varam atjaunot mieru un drošību mūsu mīļotajā Iekšzemē!

36

Cilvēki visās malās sačukstējās tirgū bija sprāgusi vēl viena bumba.

Novembra rīts atausa pelēks un salts, liekot nojaust drīzo ziemu. Sāra pamodās no taures pļerkstošā pūtiena, kam sekoja daudzbalsīga kāsēšana, kremšļošana un kaulu krakstēšana, gulētājiem izkustoties no miega. Acis un mute bija izžuvusi sausa kā papīrs. Telpā oda pēc nemazgātas miesas, sliktas elpas un pretutu pulvera, cilvēka galaproduktu bioloģiskajiem izgarojumiem, taču Sāra to visu gandrīz nemanīja. Viņa zināja, ka tāpat ož ari pati.

"Kārtējais nežēlīgais saullēkts," viņa nodomāja. Kārtējais rits kā Iekšzemes pilsonei.

Sāra bija iemācījusies nekavēties lāviņā. Ja kaut minūti noseboji porciju izdalīšanu, varēji visu dienu novārgt bez kripatas vēderā. Kukurūzas putras bļodiņa katrā laikā bija pārāka par dažām minūtēm nemierīga miega. Kurkstošu vēderu Sāra iztinās no driskainās segas, pagriezās un, ierāvusi galvu plecos, nolika krosenēs ieautās kājas uz grīdas. Sāra vienmēr gulēja ar krosenēm kājās, lai arī kādas tās bija novazātas "Reebok" čabatas, ko viņa bija mantojusi no mirušas biedrenes, jo kurpes vienmēr zaga. Kas paņēma manas kurpes! kāda balss iesaucās, un apzagtais sāka skraidīt pa telpu lūgdamies un apsūdzēdams, un visbeidzot sabrukdams uz grīdas bezcerības asarās. Bez tām es būšu pagalam! Lūdzu, palīdziet man! Tiesa bez kurpēm cilvēks varēja nomirt. Sāra gan strādāja biodegvielas rūpnīcā, tomēr līdzenumā bija paklīdušas runas, ka viņa esot medicīnas māsa. Viņa bija redzējusi apsaldētu kāju pirkstu melnos stumbeņus, kreveles, zem kurām pūžņoja tārpi, bija spiedusi ausi pie iekritušām krūtīm un dzirdējusi lēni slīkstošu plaušu čirkstus karsonī. Sāras pirkstu gali bija iztaustījuši no aklās zarnas iekaisuma,

ļaundabīgiem audzējiem vai vienkārši bada kā bungas uzblīdušus vēderus, viņa bija likusi plaukstu pie drudzī kaistošām pierēm un apsējusi čūlājošas brūces, kas sapūdēs visu ķermeni. Un katram slimniekam viņa ar melu garšu uz mēles sacīja: viss būs labi. Nav par ko satraukties. Vēl dažas dienas, un es apsolu: tu būsi vesels kā rutks. Sāra nesniedza medicīnisku aprūpi viņa deva svētību. Tu nomirsi, un tev sāpēs, bet tu nomirsi te, starp savējiem, un pēdējais pieskāriens, ko jutīsi, būs laipns, jo tas būs mans pieskāriens.

Jo neviens negribēja, lai koli [15] uzzina, ka ir saslimušie, kur nu vēl lai tas nāk ausīs sarkanačiem! Skaļi to nekad nesacīja, tomēr līdzenuma ļaudīm nebija nekādu dižo ilūziju par to, kam patiesībā paredzēta slimnīca. Vīrietis vai sieviete, vecs vai jauns, viss viens: ja kāds pa tām durvīm iegāja, viņu neviens vairs nekad neredzēja. No turienes ceļš veda tieši uz barotavu.

Mājiņas bija dažāda lieluma; tā, kurā mita Sāra, bija viena no lielākajām. Guļamlāvas bija četros stāvos, pa divdesmit gareniski rindā; kopā bija desmit rindas astoņsimt dvēseļu bija saspiestas telpā, aptuveni tik lielā kā lopbarības šķūnis. Ļaudis cēlās, stūķēja bērniem galvā cepures, kaut ko pie sevis murmināja un, kustinot locekļus tik gausi kā mājlopi, slāja uz durvīm. Žigli pavērusies apkārt, vai neviens viņu nenovēro, Sāra pie savas guļvietas nometās uz ceļa un, ar vienu roku pacēlusi matraci, paslidināja otru apakšā. Viņa izvilka no slēptuves rūpīgi salocītu papīru, paslēpa to tunikas kabatā un atliecās taisni.

-    Džekij, Sāra klusi sacīja, mosties.

Vecā sieviete gulēja, sarāvusies embrija pozā un uzvilkusi segu līdz zodam. Asarojošās acis truli skatījās uz pelēcīgo gaismu, kas ieplūda pa augstu izvietotajiem mitekļa logiem. Sāra visu nakti bija dzirdējusi Džekiju klepojam.

-    Gaisma, Džekija sacīja. Izskatās, ka ir ziema.

Sāra aptaustīja vecās pieri. Drudža nebija; drizāk sieviete šķita auksta. Bija grūti pateikt, cik Džekijai gadu. Viņa bija dzimusi līdzenumā, taču vecāki bija no citurienes. Džekija nebija no ļaudīm, kas runā par pagātni, bet Sāra zināja, ka viņa ir pārdzīvojusi trīs bērnus un viru, kuru aizsūtīja uz barotavu, jo viņš paveica noziegumu: aizstāvēja kādu draugu, kuru kols dauzīja ar spieķi.

Telpa ātri tukšojās. Džekij, lūdzu, Sāra papurināja gulētāju aiz pleca. Zinu, tu esi nogurusi, bet mums patiešām jāiet.

Sievietes skatiens fokusējās uz Sāru. Augumu sadrebināja sauss klepus.

-    Piedod, mīļum, viņa sacīja, kad lēkme bija garām. Es jau nemaz nevēlos būt tik neatsaucīga.

-    Es tikai negribu palaist garām brokastis. Tev ir jāēd.

-    Areče nu tu, kā vienmēr, gādā par mani. Palīdzi vecai dāmai nokāpt lejā, labi?

Sāra pagrieza pret Džekiju plecu un palīdzēja viņai piezemēties. Vecās augums bija gandrīz bez svara, it kā sastāvētu tikai no sausiem žagariem un gaisa. Viņas krūtis iečerkstējās jaunā klepus lēkmē, izklausījās, it kā maisā tiktu kratīti oļi. Džekija lēnām iztaisnojās.

-    Nu, nu. Mirkli viņa pūlējās norit siekalas. Džekijas seja bija pietvīkusi, un uz pieres bija sariesušās mitruma pērlītes. Nu jau ir labāk.

Sāra paņēma no savas guļvietas segu un aplika to vecajai sievietei ap pleciem. Šodien būs auksti. Turies man līdzās, ja?

Uzrunātās lūpas izstiepās bezzobainā smaidā. Kur gan citur lai es ietu, mīļum?

Savu sagūstīšanu Sāra atcerējās tikai fragmentāri. Viņa sajuta, ka noteikti mirs, ka viss ir galā, bet tad viņu sagrāba kāds milzīgs, cietsirdīgi enerģisks spēks. Mirkli Sāra redzēja, kā attālinās zeme, jo vīrusainais pameta viņu gaisā. Kāpēc tas vienkārši nenogalināja? Sekoja vēl viens satricinājums viņu atkal sagrāba kāds vīrusainais, tad vēl un vēl viens. Ar katru metienu Sāra attālinājās no garnizona mūriem un no gaismas visu aptverošā tumsā. Viņu svaidīja no rokas rokā kā bumbu bērnu spēlē, viņa neko nesaprata. Tad bija pēdējais apdullinošais trieciens Sāru iemeta kravas kastē. Briesmīgā samaņas atgūšana atgādināja kāpienu pa kāpnēm ārā no elles iekšā citā ellē. Vairākas dienas bez ūdens un ēdiena. Nebeidzamas stundas kratīšanās un čukstus izteikti, neatbildami jautājumi. Kurp viņi brauc? Kas ar viņiem notiek? Gandrīz visas gūsteknes bija sievietes no Rozvelas garnizona civilā personāla, bet bija ari daži kareivji. Ievainoto un izbiedēto kliedzieni. Smacējoša tumsa.

Sāra neatguva pilnu apziņu līdz pat brīdim, kad viņi nokļuva galā. Šķita, ka laiks brauciena brīdi it kā bija izstiepies un nu, kad durvis atvērās un uzspīdēja apžilbinoša dienas gaisma, atlēca atpakaļ vietā. Atklājot… ko? Puse no mašīnas cilvēciskās kravas bija pagalam. Daži bija miruši jau ceļa sākumā, viņu līķi piepildīja kravas kasti ar trūdu dvaku; citi nomira no sagūstīšanā gūtajiem ievainojumiem, bet pārējie no bada, slāpēm un smacējošas bezcerības. Sāra kopā ar pārējiem gan dzīvajiem, gan mirušajiem gulēja uz grīdas nekustīgiem locekļiem un uztūkušu mēli, atbalstījusi muguru pret sienu un aizmiegusi acis no neierastās spozmes. Šķita kaut kas ir noticis ar viņas proporcijām, viss svars šķita esam galvā. Savā dzīvē Sāra daudzus bija redzējusi mirstam, bet gulēt starp miroņiem gan nācās pirmo reizi. Likās, ka viņu pašu no tiem nošķir tikai plāna siena kā marle. Pavērusi acis sāpīgās šķirbiņās, Sāra ieraudzīja, kā kravas kastē iekāpj pusducis vīru vienaldzīgām sejām, noplukušās haki krāsas drēbēs un smagos, dārdošos zābakos un nevērīgi aizstiepj mirušos. Viņa nosprieda, ka nesēji ir raduši pie līķu ļenganā svara, ka bezjēdzīgais ķermeņa daļu mistrojums nepelna vairāk ievērības kā jebkurš cits dīvains priekšmets, ko vajadzētu kaut kur aiznest. Citu pēc cita mirušos aizvāca prom. Kad ieradās pakaļ viņai, Sāra protestējot pacēla roku. Varbūt viņa vēl būtu sacījusi, piemēram, "lūdzu" vai "pagaidiet", vai arī "jūs nevarat tā darīt". Bet vāro ķepurošanos uzreiz aprāva karsta pļauka pa vaigu, katram gadījumam vēl sekoja spēriens ar zābaku, kas trāpītu pa vēderu, ja Sāra aizsargājoties nebūtu sarāvusies kamolā.

Žaunas. Ciet.

Viņa paklausīja. Viņa aizvēra žaunas. Vīrietis, kas viņai iesita, bija kols, Sāra viņu vēlāk iepazina kā Sodu. Līdzenuma iemītnieki visiem koliem bija devuši palamas. Sodu tā iesauca tāpēc, ka viņam patika izvarot. Izvarot patika daudziem no viņiem, tā bija tāda kā spēle, bet Sods izcēlās ar neremdināmu apetīti. Sievietes, vīrieši, bērni, lopi. Sods izvarotu pat vēju, ja tajā būtu caurums.

Pienāca arī Sāras reize šķūnī. īsi, brutāli, viss cauri. Pagaidām vīrieša sitieni pretēji visai loģikai ļāva atgriezties Sāras veselajam saprātam. Sāka veidoties stratēģija sakārtojās prioritātes. Kopumā šķita, ka tomēr jāpaliek dzīvai un ka aizvērties būs labs veids, kā to panākt. "Klusē," viņa sev teica. "Iejūc pūlī. Turi acis vaļā, bet tikai tā, lai to neuzzina. Ja tevi gribēs nogalināt, to izdarīs šā vai tā. Nepiemini mazuli."

Parādījās steki; viņus bakstīja un stumdīja ārā saulē. Apkārt viss bija zaļš. Leknais zaļums šķita kā zobošanās, visnežēlīgākais joks. Kravas mašīna bija apstājusies tādā kā šķirotavā iežogotā teritorijā ar strupām betona ēkām, ko apjūma spīdīgi metāla jumti. Blakus, dažu simtu jardu attālumā, bija milzīga vairākstāvu būve, tā nelīdzinājās nekam jebkad redzētam. Ēka atgādināja milzīgu vannu. No izliektajām sienām pacēlās lieli starmešu paneļi, kas slējās simtiem pēdu augstumā. Sārai noraugoties, pie būves piebrauca mirdzoši sudrabaina puspiekabe, tāda pati kā tā, no kuras viņi nupat bija izkāpuši. Blakus šautenēm rokās rikšoja vīri. Viņi bija ģērbušies polsterētās drānās, sejas sargāja režģu maskas. Kad mašīna piebrauca pie sienas, braucamais it kā nozuda zemē; Sāra atskārta, ka pazemē to novedusi rampa. Atvērās vārti, un mašīna nozuda.

-    Skatīties uz leju. Nekādas sarunāšanās. Divās rindās: sievietes pa kreisi, vīrieši pa labi.

Vienā no būdām viņām lika izģērbties un salikt drēbes kaudzē. Nu gūsteknes stāvēja kailas divdesmit trīs sievietes vienādi instinktīvās pašaizsardzības pozās: viena roka horizontāli, lai aizsegtu krūtis, otra izstiepta lejup pār kaunumu. Trīs no vīriem formās blenza, šūpodamies uz papēžiem, un te atklāti glūnēja, te atkal no pretīguma smējās. Grīdā bija notekas. No garu, aizrestotu logu rindām pie griestiem telpā krita gaismas strēles. Divdesmit trīs kailas sievietes mēmi lūkojās grīdā; vairums no viņām raudāja. Runāt nozīmētu pārkāpt kādu vārdos neizteiktu vienošanos, ka drīkstēs dzīvot. Lai arī kas viņas turpmāk gaidīja, šķita, ka tas kavējas.

Šļūtene.

Ūdens iebelza kā ledus strūkla. Ūdens bija ierocis; ūdens bija dūre. Sievietes kliedza, klupa, augumi slīdēja uz grīdas. Šļūtenes turētājs no sirds izbaudīja notiekošo, gavilēdams kā jātnieks uz auļojoša zirga. Viņš izvēlējās vienu, tad nākamo. Viņš sadzina visas rindā. Viņš līkločiem dauzīja viņām pa seju līdz krūtīm un vēl zemāk. Ūdens belza, aprāvās un atkal belza. Nebija kur bēgt, nebija kur slēpties. Varēja tikai izturēt.

Tas beidzās.

-    Visām celties.

Kailas un trīcošas viņas izveda ārā. Pār sejām aumaļām plūda ūdens, un no matiem urdza tērcltes. Āda iztvaikojot sakrunkojās. Teritorijas vidū bija nolikts koka krēsls. Tam blakus stāvēja viens no sargiem un pret ādas siksnu laiski trina bārdasnazi. Atnāca vēl četri, katrs ar lielu plastmasas baļļu.

-    Ģērbieties.

Viņām pameta drēbes vaļīgas, ar auklu sasienamas bikses, garpiedurkņu tunikas, kas nokarājās līdz gurniem, visu no asas vilnas ar spēcīgu ķimikāliju smaku. Sekoja visdažādāko apavu mistrojums krosenes, plastmasas sandales, zābaki ar norautām zolēm. Sāra dabūja pāri aizšņorējamu ādas kurpju, kas viņai bija daudz par lielu.

-    Tu panāc šurp!

Vīrs ar bārdasnazi rādīja uz Sāru. Sievietes ap viņu pašķīrās. Kustībā bija kaut kas nelojāls, taču Sāra viņas nekādi nevainoja droši vien viņa darītu tāpat. Ar smagu nolemtību krūtīs viņa piegāja pie krēsla un apsēdās. Nu viņa sēdēja ar seju pret pārējām. To, kam tagad būs lemts notikt, Sāra ieraudzīs viņu acīs. Vīrietis savāca viņas matus dūrē un spēcīgi parāva. Viens grieziens, un matu vairs nebija. Viņš sāka bez kādas šķirošanas kapāt atlikumu, zāģējot pavisam tuvu viņas pakausim. Vīrieša pūliņi nebija apdomāti, tikpat labi tā varētu cirst mežu. Sāras mati krita viņai pie kājām zeltainās lentēs.

-    Ej nostājies pie pārējām!

Sāra atgriezās bariņā. Pieskaroties galvai, pirksti lipa asinīs. Viņa tās iztaustīja ar pirkstu galiem. "Tās ir manas asinis," Sāra nodomāja. "Un, ja tās ir manas asinis, tas nozīmē, ka esmu dzīva." Nu krēslā sēdēja cita sieviete. Sārai šķita, ka viņu sauc Karolīna. Abas bija īsi tikušās Rozvelas garnizona slimnīcā ari Karolīna bija medicīnas māsa. Gara, pamatīgas miesasbūves meitene, kas izstaroja veselību, labu omu un prasmīgumu. Karolīna raudāja, seju plaukstās paslēpusi, kad bārddzinis viņai šķērēja nost matus.

Citu pēc citas viņas apcirpa. "Cik daudz gan atkarīgs no matiem," Sāra atskārta. Izkropļotajā puskailumā izrādījās laupīts kaut kas personisks, tas sakausēja viņas vienā masā kā lopu baru. Sārai no izsalkuma tik ļoti reiba galva, ka viņa nesaprata, kā vēl turas kājās. Neviena sieviete nebija ēdusi ne kumosa. Ēst, bez šaubām, nedeva tāpēc, lai gūsteknes būtu pakļāvīgas un, kad viņām beidzot kaut ko iedotu, tās pret sagūstītājiem izjustu pateicību.

Kad matu griešana bija galā, viņām lika soļot pāri šķirošanas laukumam uz otru betona ēku, lai paveiktu to, ko dēvēja par "sagatavošanu".

Sievietes nostādīja rindā pie gara galda, aiz kura autoritatīvi cienīgi sēdēja viens no sargiem. Katru gūstekni izsauca uz priekšu, un viņš par katru aizpildīja veidlapu.

-    Vārds?

-    Sāra Fišere.

-    Vecums?

-    Divdesmit viens.

Sargs nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Vai proti lasīt?

-    Protu.Jā.

-    Ir kādas īpašas spējas?

Sāra vilcinājās. Es protu jāt.

-Jāt?

-    Ar zirgu.

Viņš bezcerīgi pablenza uz debesīm. Kaut ko noderīgu?

-    Nezinu. Sāra mēģināja izdomāt kaut ko drošu. Šūt?

Viņš nožāvājās. Sargam bija tik slikti zobi, ka tie mutē šķita gandrīz ļogāmies. Vīrietis kaut ko pierakstīja un noplēsa lapas apakšdaļu. No tvertnes zem galda viņš izvilka noplukušu segu, metāla šķīvi, apdauzītu krūzīti un karoti. Uzlicis virsū papīru, viņš to visu pasniedza Sārai. Meitene žigli uzmeta skatienu papīram viņas vārds, piecciparu skaitlis, "126. baraka" un zemāk "Biodīzelis 3". Rokraksts bija stūrains kā bērnam.

-    Nākamā!

Viens no sargiem saņēma Sāru aiz rokas un aizveda tālāk pa gaiteni, kur rindojās noslēgtas durvis. Viņa nonāca mazītiņā, stūrainā telpā, kur atkal bija krēsls, bet atšķirīgs no visiem sēdekļiem, ko Sārai jebkad bija gadījies redzēt draudīga saplaisājušas, sarkanas ādas un tērauda konstrukcija ar četrdesmit piecu grādu leņķī atgāztu atzveltni un siksnām, ko apjozt pār krūtīm, kājām un roku delmiem. Augstāk kā zīda diegos iekārtas zirnekļa kājas vīdēja spīdīgu metāla instrumentu armatūra. Sargs pagrūda viņu turp.

-    Apsēdies.

Piesprādzējis Sāru pie krēsla, viņš aizgāja. Kaut kur no ārpuses, biezo sienu slāpēta, piepeši atskanēja draudīgi spalga skaņa. Vai tur kāds kliedza? Sārai šķita, ka viņa tūlīt vems. Un vemtu arī, ja vēderā kaut kas būtu. Zuda pēdējā vēlme aizstāvēties. Viņa lūgsies. Viņa diedelēs. Viņai nebija spēka pretoties.

Aiz muguras atvērās durvis. Sāras redzeslaukā parādījās pelēkā virsvalkā tērpies vīrs. Viņam bija apaļīgs vēderiņš, miglainas brilles deguna galā un kuplas uzacis, kas izliecās uz augšu kā spārnu gali. Vīra sejā bija kaut kas laipns, gandrīz tāds kā vectētiņa labestīgums. Viņš skatījās kaut kādos papīros tāpat kā sargs pie galda. Pacēlis skatienu, viņš uzsmaidīja.

-    Sāra, vai ne?

Viņa pamāja, sajuzdama mutē žulti.

-    Es esmu doktors Verlins. Viņš uzmeta skatienu siksnām un sarauktu pieri pakratīja galvu. Viņi ir idioti. Varu derēt, ka esi izbadējusies. Paraudzīsim, vai varam dabūt tevi laukā.

Sārā uzliesmoja pēkšņa cerība, ka nācējs ir nodomājis viņu atbrīvot, taču tad viņš piebīdīja pie krēsla ķebli un uzvilka gumijas cimdus. Nu viņa atskārta, ka virietis ir domājis kaut ko citu. Doktors Verlins saņēma Sāras zodu, lai atvērtu muti. Tajā ieskatījies, viņš pacēla divus pirkstus.

-    Lūdzu, seko ar acīm.

Sāra izsekoja pirkstus, kas gaisā veidoja astoņnieku un attālinājās. Vīrietis izmērīja viņas pulsu un, izvilcis no virsvalka stetoskopu, izklausīja sirdi. Iztaisnojies viņš atgriezās pie papīriem un samiegtām acīm paglūnēja caur briļļu stikliem.

-    Vai tev ir kādas veselības problēmas? Parazīti, infekcijas, svīšana naktī, grūtības urinēt?

Sāra papurināja galvu.

-    Kā ar menstruācijām? Viņš atķeksēja lodziņus. Vai ir kādi sarežģījumi? Piemēram, pārmērīga asiņošana?

-Nē.

-    Te teikts, ka tev ir… viņš pieklusa un pašķirstīja lapas, divdesmit viens gads. Vai tā ir?

-Jā.

-    Vai esi kādreiz bijusi stāvokli?

Sārā kaut kas sastinga.

-    Tas ir vienkāršs jautājums.

Viņa papurināja galvu. Nē.

Ja arī doktors Verlins manīja melus, tad nekādi to neizrādīja. Viņš ļāva papīriem atkrist klēpi. Nu ko, izskatās, ka esi pilnīgi vesela. Brīnišķīgi zobi, ja drīkstu tā izteikties. Tur nekas nav darāms.

Vai viņai būtu jāpateicas? Virs sejas, draudīgi mirdzēdams, joprojām glūnēja "zirneklis".

-    Tad nu paraudzīsim, vai varam te ātri pabeigt un sūtīt tevi tālāk.

Piepeši kaut kas mainījās. Sāra to noprata pēc tā, kā žigli nocietinājās vīrieša sejas vaibsti, un ari citādi tā vien šķita, ka pats gaiss ir kaut kā mainījies. Ārsts sāka sparīgi mīt uz kāda pedāļa zem Sāras krēsla, radot dūkoņu, un tad pasniedzās pēc vienas no "zirnekļa" kājām. Tās galā kājas kustēšanās ritmā griezās dūcošs urbis.

-    Būs vieglāk, ja nekustēsies.

Pēc dažām minūtēm Sāra stāvēja laukā un spieda pie krūtīm savu trūcīgo mantību. Kad viņa sāka kliegt, ārsts iedeva ādas siksnu, kurā iekosties. Apakšdelma iekšpuses gaišo ādu nu rotāja spīdīga metāla nozīmīte, iestiprināta un iededzināta tieši miesā. Uz nozīmītes bija tie paši skaitļi, ko Sāra bija redzējusi uz papīra: 94801. "Tagad tā esi tu," ārsts paskaidroja, izņemdams siksnu ar viņas zobu nospiedumiem. Viņš novilka cimdus un piegāja pie izlietnes nomazgāt rokas. "Tu vairs neesi tā, kas, kā pati domā, biji agrāk. Tu esi līdzenumniece numur 94801."

Puspiekabes vairs nebija, tās vietā piebrauca kravas auto ar vaļēju aizmuguri. Sāra pamanīja uz šofera durvīm uzdrukātus vārdus AIOVAS NACIONĀLĀ GVARDE pirmā norāde uz vietu, kurā viņa atrodas. Sargs pamāja, lai Sāra kāpj iekšā. Kravas platformas priekšpusē stāvēja otrs sargs, ar muguru atspiedies pret kabīni un dīki griezdams ādas siksniņā iekārto steku. Vairākas sievietes un arī daži vīrieši jau bija priekšā. Visi sagumuši sēdēja solos, sejās smagi spoguļojoties apstulbumam par notikušo.

Sāra apsēdās blakus kādam pazīstamam jauneklim leitnantam Jūstasam, tam pašam izlūkam, kas viņus aizveda uz Rozvelu. Jūstass palieca apcirpto galvu viņai tuvāk.

-    Kas, pie velna, šī ir par vietu? viņš čukstēja.

Iekams Sāra paguva atbildēt, pamodās sarga modrība. Tu! viņš uzrēja, ar steka galu norādot uz Jūstasu. Nekādas sarunāšanās.

-    Kas jūs tādi esat? Kāpēc mums neko nesakāt?

-    Es teicu: klusē.

Sāra saprata, kas tūlīt notiks. Tā būs dienas netiešā kulminācija, vienīgais viņu bezspēcības pierādījums, kas vēl nebija demonstrēts.

-    Ak šitā? Jūstasa seja aizdegās izaicinājumā, pēdējam spēkam izplūstot pār lūpām. Viņš zināja, ka uzprasās, bet viņam bija vienalga. Ejiet visi pie velna.

Sargs paspēra garu soli uz priekšu un ar absolūti garlaikotu sejas izteiksmi trieca steku Jūstasam pa ceļgaliem. Jūstass saliecās uz priekšu un sakoda zobus, tik tikko spējot apvaldīt mežonīgās sāpes. Neviens pat nepakustējās visi cieši vērās gridā.

-    Nolādētais… mērglis, Jūstass noelsās.

Sargs apgrieza steku otrādi un iebelza ar smagāko galu viņam pa degunu. Mikli nokrakšķēja, it kā būtu samīts kukainis; gaisā lokā izliecās tumšsarkana šalts, triecot šļakatas Sārai sejā. Jūstass parāva galvu atpakaļ, viņa acis dobumos ietrīsējās. Viņš pārlaida mēli pār augšlūpu un izspļāva zoba šķembu.

-    Es teicu… ejiet… ellē.

Sitiens pēc sitiena kā ar āmuru seja, galva, roku kaulainās locītavas. Jūstass pakrita viņa acis bija izvalbītas, seja sadauzīta vienā masā, visiem pāri lija asinis.

-    Pierodiet. Sargs norima, lai bikšu starā noslaucītu steku, un pārlaida skatienu sēdošajiem. Apmēram tā mēs te darām.

Kad automašīna sāka braukt, Sāra pievilka Jūstasu tuvāk un saņēma viņa izkropļoto seju sev klēpi. Vīrietis bija gandrīz bezsamaņā, elpa burbuļoja viņam rīklē. Varbūt Jūstass nomirs tas likās ticami. Tomēr viņa rīcība šķita kā uzvara. Sāra pielieca kaklu un iečukstēja vīrietim ausi:

-    Paldies.

Tā viss sākās ar asinīm.

-Viena tauta! Viens Direktors! Viena Iekšzeme!

Cik reižu Sāra jau ir bijusi spiesta izkliegt šos vārdus? Pēc rīta pārskaitīšanas un himnas nodziedāšanas visi izklīda uz norīkotajiem transportlīdzekļiem. Sāra palīdzēja Džekijai ierausties iekšā un tad iekāpa pati. Viņa pamanīja jaunu seju pazīstamu seju. Tā bija Konstance Čū, vecā Čū sieva. Abas pamāja viena otrai stīvu sveicienu, bet tas arī viss. Par Kolonijā notikušo Sāra gadu gaitā bija saklausījusi dažādas druskas. Stāsts bija tāds pats kā citi dzirdētie, tas tikai mazliet atšķīrās no Rozvelā notikušā. Daudzējādā ziņā šokējošāk bija tieši uzzināt, cik daudz tomēr ir bijis saliņu, kurās vēl mita cilvēki. Kad Sāra ieradās.

Kolonijas izdzīvotāji jau bija izklīduši pa visu līdzenumu. Sāra dzirdēja, ka viņu esot piecdesmit seši. Cik viegli gan piecdesmit sešiem cilvēkiem ir pazust pūli ar apcirptiem matiem un identiskās tunikās visi izskatījās vienādi. Tomēr laiku pa laikam pavīdēja kāda pazīstama seja. Reiz Sāra redzēja sievieti, kas viņai atgādināja Peniju Darelu, un vēl vienu, kura, viņa varētu apzvērēt, bija Reja sieva Bella Ramiresa, taču, kad Sāra pasauca, tā neatsaucās. Kādu rītu ēdnīcā Sāras bļodiņu piepildīja vīrietis, kuru viņa bija redzējusi jau daudzkārt, bet nebija pazinusi, pašas brālēns Rasels Kērtiss. Viņš izskatījās daudz vecāks nekā Sāras atmiņās, tāpēc, kad abu acis sastapās, Sāra tikai pēc brītiņa aptvēra, kas viņš tāds ir. Gada lielāko daļu viņa mitinājās vienā ēkā ar Džimija atraitni Kārenu Molineo un viņas abām meitām Alisi un Eiveriju. No Kārenas Sāra uzzināja visvairāk, ari mirušo vārdus. Jans Patals esot kritis, aizstāvot spēkstaciju. Holisa svaine Li ar mazo meitiņu Doru bija zaudējušas dzīvību ceļā uz Iekšzemi. Otrā Sendija bija nomirusi drīz pēc ierašanās, bet Kārena nezināja, no kā. Glorija un Sendžejs Patali. Ziņas bija drūmas, tomēr gadu ar Kārenu un viņas meitenēm Sāra uzskatīja par īsu atelpu laiku, kad viņa jutās vienota ar pagātni. Tomēr cilvēkus mūždien pārvietoja uz citām barakām, un kādu dienu visas trīs bija prom. Lāviņās, kur gandrīz gadu bija atdusējušās Molineo, jau atpūtās svešinieki. Kopš tā laika Sāra vairs nebija viņas redzējusi.

Ceļš uz biodegvielas rūpnīcu veda gar upi caur nolaistu ēku labirintu līdzenuma ziemeļu daļas industriālajā rajonā. Laikapstākļi nesolīja uzlabošanos dzeldīgs vējš sejās meta lietus lāses. Gaisu piesmirdināja līdzenuma smakas uzkrājušies dzīvnieku mēsli, saspiestos apstākļos dzīvojoši, netīri cilvēki, un dziļāk kā dvakojošs aizsegs upes tumši zemjainie izgarojumi. Viņi izbrauca cauri neskaitāmiem kontrolpunktiem, žogi atvērās un aizvērās. Visur ar papīriem un pildspalvām, un neremdināmu kāri pēc dokumentācijas rosījās koli un varas pārstāvji; viņi māja, lai brauc tālāk. Upes otrā krastā pletās applūduši lauki, kaili un bezkrāsaini, jo raža jau sen bija novākta. Austrumu pusē pacēlās Pakalns, kur dzīvoja visi sarkanači, un tā virsotne Kapitolija Doms, ko vainagoja zelta jumts. Runāja, ka šī būve un apkārtējās ēkas savulaik ir bijušas universitāte, kaut kāda skola, taču Sārai to bija grūti saprast, jo viņa to varēja salīdzināt vienīgi ar Svētnīcu. Sāra nekad nebija bijusi augšā pakalnā, kur nu vēl iekšā Domā. Dažiem strādniekiem tur atļāva ieiet dārzniekiem un sanitārtehniķiem, un virtuves izpalīgiem, kā arī, protams, kalpotājām sievietēm, kas bija izvēlētas kalpot Direktoram un viņa sarkanačiem. Visi runāja, ka kalpotājām esot paveicies, viņas dzīvojot greznībā, ēdot labu ēdienu, mazgājoties siltā ūdenī un guļot mīkstās gultās, taču tā visa bija tikai kaut kur saklausīta informācija. Neviena no kalpotājām nekad neatgriezās līdzenumā visām, kas tur iegāja, par dzīvi kļuva Doms.

Paskat tik, Džekija nomurmināja.

Sāras domas bija aizklīdušas un apziņu notrulināja aukstums. Pašlaik viņi nogriezās no upes pa piebraucamo ceļu. Uz ziemeļiem aiz Iekšzemes robežām Sāra saskatīja pār koku galotnēm vīdam ceļamkrānus kā milzīgus putnu skeletus. To sauca par Projektu. Cilvēki tur strādāja jau vairākus gadu desmitus, nezināmam mērķim būvējot ēku no tērauda un betona. Projektā strādājošos līdzenumniekus, gandrīz tikai vīriešus, katru dienu pārmeklēja, gan atnākot uz būvlaukumu, gan aizejot no tā. Pat runāšanu par to, ko viņi tur dara, uzskatīja par nodevību, un par to varēja aizsūtīt uz barotavu, bet baumu bija daudz. Kādu laiku turējās viena teorija, tad bija nākamā un tad vēl kāda, bet parasti atkal uzpeldēja pirmā versija un cikls sākās no jauna. Pat Projektā nodarbinātie, ja viņus izdevās pārliecināt par to runāt, laikam nezināja, ko būvē. Runāja par labirintam līdzīgiem gaiteņiem, milzīgām istabām, tērauda durvīm pēdas biezumā. Daži apgalvoja, ka tas būšot piemineklis Direktoram, citi ka tur ierīkošot rūpnīcu. Dažiem šķita, ka Projekts vispār neesot nekas, tikai tāda uzmanības novirzīšana, ko sadomājuši sarkanači, lai līdzenumniekiem būtu, ko darīt. Vēl ceturtā hipotēze, ko pēdējos mēnešos dzirdēja arvien biežāk, bija šāda: tas būšot bunkurs ārkārtas gadījumiem. Ja Direktora noslēpumainā vara kādreiz vairs nespētu turēt vlrusainos pa gabalu, tad būve būtu patvērums cilvēkiem. Lai nu kā, darbs likās gandrīz pabeigts ik rītu uz būvlaukumu devās arvien mazāk vīru, un visi no tiem bija vecāka gadagājuma, viņi tur strādāja jau gadiem.

Bet ne jau ceļamkrāni bija piesaistījuši Džekijas uzmanību. Kad kravas mašīna piebrauca tuvāk pie pēdējā sargu posteņa, Sāra pamanīja, ka uz mūra lieliem, trekniem burtiem ir uzvilkti divi vārdi:

SERHIO DZĪVO!

Pārītis līdzenumnieku pašlaik mērca ziepjūdens spaiņos garkātainas birstes, grasoties sienu notīrīt. Blakus stāvēja kols ar šauteni, kas piespiesta pie krūtīm. Kad kravas auto brauca garām, viņš drūmi pablenza un vienu stingu mirkli ielūkojās Sārai acīs. Viņa novērsās.

-    Fišere, vai ieraudzīji kaut ko interesantu?

Balss piederēja vienam no koliem kravas kastes aizmugurē kalsnam, gadus divdesmit piecus vecam vīrietim, ko saukāja par Vaļu.

-    Nē, ser.

Pēdējās piecas ceļa minūtes viņa turēja acis nolaistas. Serhio, Sāra domāja. Kas bija Serhio? Vārdam, ko reti izrunāja atklāti, piemita gandrīz vai burvju spēks. Serhio sacelšanās vadonis, tirgus, policijas iecirkņu un sargu māju spridzinātājs, kurš kopā ar saviem neredzamajiem biedriem kā rēgs slīdēja pa Iekšzemi, aizdedzot iznīcības ieročus. Sāra saprata, ka vārdi uz mūra ir izsmiekls. Mēs te bijām, tie vēstīja, mēs bijām tieši tur, kur jūs tagad stāvat, mēs bijām it visur starp jums. Serhio bija raksturīgas gandrīz neizprotami nežēlīgas metodes. Dumpinieku mērķis bija jebkura ierasta kolu pulcēšanās vieta, un plāns bija slepkavot un sēt sagrāvi, bet, ja kāds gadījās nepareizajā vietā un laikā, tad tas arī nebija svarīgi. Kāds vīrietis vai sieviete vienkārši pavēra mēteli, atklājot pie krūtīm piestiprinātas dinamīta stienīšu rindas, un tā pienāca gals. Un ikreiz pēdējā mirklī, kad pašnāvnieka īkšķis atrada detonatora slēdzi un aizmēza nebūtībā sevi un visus, kas atradās sprādziena rādiusā, spridzinātājs izteica tos pašus vārdus: Serhio dzīvo.

Mašīna piebrauca pie rūpnīcas, un strādnieki izkāpa. Gaisā jautās tāda kā rauga smaka. Aiz viņiem piebrauca vēl četras mašīnas ar strādniekiem. Sāru un Džekiju tāpat kā vairumu sieviešu norīkoja pie maltuvēm. Kāpēc tā, Sāra nekad nebija sapratusi; šis darbs nebija ne vieglāks, ne grūtāks par jebkuru citu, taču tā nu tas bija. Kukurūzu samīcīja, tai pievienoja sēnīšu baktērijas un raudzēja, lai iegūtu degvielu. Smaka bija tik spēcīga, ka šķita iezīdusies Sārai ādā, kaut gan jāatzīst, ka bija ari sliktāki pienākumi kopt cūkas vai strādāt izgāztuvē, vai vircas bedrēs. Strādnieces sastājās rindā, lai reģistrētos pie priekšstrādnieka, apvija ap seju lakatus un devās uz savām vietām. Kukurūza atradās lielos konteineros ar tekni apakšā no turienes viņas paņēma pa bušelim vienā reizē un iebēra graudus dzirnavās, kur rotējošas lāpstiņas samīcīja tos putrā. Kukurūzas sula līmīgā masā pārklāja dzirnavu iekšpusi operatora pienākums bija iztīrīt aizsērējumus, turklāt veikli un ātri, jo lāpstiņas nepārstāja rotēt. Vēl grūtāk strādāt bija aukstuma dēļ, jo pat visvienkāršākās kustības šķita gausas un neprecīzas.

Sāra ķērās pie darba. Diena, kas rēgojās priekšā, paies kā transā. Tādu spēju viņa bija apguvusi gadu gaitā izmantot darba vienmuļo ritmu, lai iztukšotu prātu no jebkādām domām. Nedomāt tāds bija mērķis. Ieņemt pilnīgi bioloģisku stāvokli, lai maņas uztver tikai pašus vienkāršākos fiziskos lielumus maltuves lāpstiņu rūkoņu, rūgstošās kukurūzas smaku, salto tukšumu vēderā, kur jau sen bija zudusi skopā ūdeņainās tumes porcija, kas it kā bija brokastis. Divpadsmit stundas Sāra bija lldzenumniece nr. 94801, ne vairāk un ne mazāk. īstā Sāra, tā, kura domāja un juta, un atcerējās, Sāra Fišere, Pirmā medicīnas māsa. Kolonijas pilsone, Džo un Keitas Fišeru meita un Maikla māsa, Holisa mīļotā, daudzu draudzene un viena māte paslēpās salocītajā papīra gabaliņā, kas kā talismans sila viņai kabatā.

Cik varēdama, Sāra uzmanīja Džekiju. Sieviete viņai darīja raizes tāds klepus nevēstīja neko labu. Līdzenumā cilvēkiem nebija īstu draugu, vismaz ne tādu attiecību, kādas Sāra pazina kā draudzību. Bija redzētas sejas un cilvēki, kam uzticējies vairāk nekā citiem, bet tas ari viss. Neviens par sevi nerunāja, jo neviens jau nekas nebija, un nerunāja par savām cerībām, jo tādu nebija. Bet ar Džekiju Sāra atļāvās neaizsargāties. Viņas bija noslēgušas abpusēju vienošanos un turēja vārdos neizteiktu solījumu vienai otru uzmanīt.

Pusdienlaikā viņām piešķīra piecpadsmit minūšu pārtraukumu tieši tik daudz, lai skriešus aizskrietu uz ateju (koka platformu virs grāvja, ar caurumiem, virs kā pietupties) un apritu vēl bļodiņu putras. Kur sēdēt nebija, visi ēda ar pirkstiem, stāvot kājās vai sēžot zemē, un tad iestājās nākamajā rindā pēc ūdens, ko izdalīja no kopīga kausa. Visu laiku strādnieces vēroja koli, viņi stāvēja malā un vicināja stekus. Oficiāli viņus sauca par Personāldaļas virsniekiem, bet līdzenumā neviens viņus nekad tā nedēvēja. Kolu palama bija saīsinājums no vārda "kolaboracionists". Gandrīz visi koli bija vīrieši, bet gadījās ari pa kādai sievietei. Bieži tieši sievietes bija visnežēlīgākās. Viena, kuru saukāja par Svilpotāju šķeltās augšlūpas dēļ (tā bija iedzimta vaina, kas balsij piešķīra raksturīgu sēcošu skaņu), šķiet, īpaši labprāt izdomāja jaunus, izsmalcinātus veidus, kā sagādāt kādam nepatikšanas. Parasti viņa izvēlējās vienu cilvēku, visbiežāk sievieti, it kā veiktu eksperimentu. Ja iekriti Svilpotājai acīs, tad varēji attapties, ka tevi izvelk no atejas rindas pārbaudīt tieši tad, kad pienākusi tava kārta, vai arī dabūji kādu neiespējamu, bezjēdzīgu darbu, vai nonāci citā komandā tieši pirms pārtraukuma. Neko nevarēja padarīt bija jāsamierinās un sakostiem zobiem jāpacieš sāpes pūslī vai tukšums vēderā, vai sūrstēšana locekļos, jo Svilpotāja drīz pievērsīsies kādam citam. Tas gan bija vēl ļaunāk un laikam ari bija viņas mērķis: lai cietējs vēlētos, kaut būtu jācieš kādam citam, un kļūtu par līdzzinātāju, daļu no sistēmas, skrūvīti nekad nerimstošā moku mehānismā.

Pārtraukumā Sāra meklēja Džekiju, bet veco sievu nekur nemanīja. Viņa žigli apstaigāja maltuves posteņus, meklējot draudzeni. Kuru katru bridi nopļerkstēs priekšstrādnieka svilpe, saucot atpakaļ pie darba. Sāra jau gandrīz atmeta ar roku, bet tad, pagriezusies ap stūri, pamanīja Džekiju sēžam zemē miklu, nosvīdušu pieri un pie mutes piespiestu lakatu.

-    Piedod, vecā sieviete izmocīja, es nevarēju apturēt klepu.

Drēbe bija notraipīta ar asinīm. Sāra zināja, kas notiek, viņa bija

to pieredzējusi jau agrāk. Iespaids, kādu uz plaušām atstāj gadiem ilgi krājušies putekļi. Vienā brīdī ar cilvēku viss bija labi, bet jau nākamajā viņš burtiski noslīka.

-    Mums jādabū tevi laukā.

Sāra uzvilka draudzeni kājās tajā pašā brīdī, kad atskanēja svilpiens. Aplikusi roku Džekijai ap vidu, Sāra veda viņu uz izeju. Nolūks bija tikt laukā, iekams kāds kaut ko pamanītu, kas notiks pēc tam, par to Sārai nebija ne jausmas. Galvenais kols šodien bija Vals. Nebija tas labākais variants, bet arī ne pats sliktākais. Sāra ne vienu reizi vien bija Vaļu pieķērusi skatāmies uz viņu tā, it kā vīrietim padomā būtu kaut kas īpašs, kaut kas personisks, taču viņš nekad nerīkojās. Varbūt šoreiz būs tā reize. To iedomājoties, Sāru pārņēma nelabums, bet viņa ari zināja, ka to spēs. Viņa darīs, kas jādara.

Abas bija gandrīz pie izejas, kad priekšā parādījās kāds stāvs. Kur tad jūs esat sadomājušas doties?

Tas nebija Vals, bet Sods. Viņa siluets neskaidri iezīmējās pret atvērtajām durvīm. Sārai sažņaudzās iekšas.

-    Viņai tikai vajag mazliet gaisa. Putekļi…

-    Vai tiesa, vecā? Tev traucē putekļi? Sods ar steka otru galu pieklaudzināja slimniecei pie krūtīm, izraisot aizžņaugtu kāsu. Atpakaļ pie darba.

-Viss kārtībā, Sāra, Džekija sēca, atraisīdamās no Sāras rokas.

-    Man viss būs labi.

-    Džekij…

-    Tiešām. Viņa palūkojās uz Sāru, ar skatienu brīdinot: nevajag.

-    Viņa vienkārši bāž degunu, kur nevajag, tas arī viss. Domā, ka zina, kā man būs labāk.

Sods ar acīm nomēroja Sāras augumu. Aha, to es biju dzirdējis. Tu sevi uzskati par tādu kā ārsti, ko?

-    Neko tādu neesmu teikusi.

-    Protams, ne. Viņš ar brīvo roku saķēra kājstarpi un izrieza gurnus uz priekšu. Ei, dakterīt, man te kaut kas sāp. Varbūt uzmetīsiet aci?

Mirklis sastinga; Sāra iedomājās par Jūstasu kravas mašīnā. Par asinīm uz viņa sejas, par sadragātajām rokām un zobiem. Par greizo, triumfējošo smaidu. Stāvēdama pretī Sodam, viņa mēģināja sevi piespiest pateikt to pašu, izgrūst lāstu, kas liktu kolam mesties viņai virsū. Viss būtu tik vienkārši, tik galīgi. Domās viņa redzēja, kā viss notiktu. Tikai divi vārdi, dusmu zibsnis Soda acīs, steka trieciens. Tādi bija noteikumi viņas dzīvē, kur katru dienu nācās pārdzīvot tūkstošiem pazemojumu. Sārai bija atņemts viss. Akceptēt ļaunāko, pašai mesties tajā iekšā vienīgais veids, kā pretoties.

-    Sāra, lūdzu. Džekija viņu cieši uzlūkoja. Ne tā. Ne manis dēļ.

Sāra norija siekalas. Visi skatījās uz viņu.

-    Labi, viņa piekrita.

Sāra pagriezās un aizgāja. Apkārt bija iestājies savāds klusums. Viņa dzirdēja tikai pašas sirdi.

-    Neuztraucies, Fišere, Sods ņirgdams uzsauca viņai nopakaļ. Es zinu, kur tevi sameklēt. Būs tikpat labi kā pagājušajā reizē, apsolu.

Vēlāk, kad Sāra jau gulēja savā lāviņā, viņa atļāvās apsvērt, ko notikušais patiesībā nozīmē. Viņā kaut kas bija mainījies. Viņa bija uz robežas, stāvēja bezdibeņa malā un gaidīja īsto brīdi, lai lēktu. Pieci gari gadi tie varēja būt ari tūkstoš gadi. Pagātne viņā izzuda, laika straumes, sirds rūgtā saltuma un dienu vienmuļības aizskalota. Viņa jau pārāk ilgi gremdējās sevī. Nāca ziema. Ziemas gaisma.

Kaut kā viņai šodien bija izdevies saglābt Džekiju. Nu vecā sieva gulēja virs viņas, lāviņa ieliecās no nemierīgās svaidīšanās. Džekijas nāve, kad tā pienāks, būs nelāga; būs garas agonijas stundas, viņu no iekšienes nožņaugs, un tikai tad nelaimīgā gūs mūža mieru. Vai tāds būs ari Sāras liktenis? Vai viņa akli meimuros cauri gadiem, būtne bez mērķa un piesaistes, vien tukša čaula?

Sāra nebija ielikusi improvizēto aploksni atpakaļ slēptuvē zem matrača. Piepešas vientulības sagrābta, viņa izņēma to no skrandu vīstokļa apakšas lupatas bija viņas pagalvis. Papīru bija iedevusi vecmātes palīdze dzemdību namā tā pati sieviete, kura pateica, ka bērns, kas piedzima asins straumē, neesot izdzīvojis. "Tā bija meitenīte," sieviete sacīja. "Man žēl." Tad viņa ieslidināja Sārai rokā aploksni un nozuda. Skumju un sāpju miglā Sāra ilgojās paturēt meitiņu rokās, bet tas nenotika. Bērnu aiznesa. To sievieti viņa vairs nekad neredzēja.

Viņa ar pirkstu galiem uzmanīgi atlocīja saplēnējušo aploksni. Iekšā bija matu cirta mazuļa matu cirta. Telpa grima tumsā, tomēr gaiši zeltainā krāsa dzīvi ainojās acu priekšā. Viņa pielika cirtu pie sejas, dziļi ieelpodama, mēģinot sajust matu smaržu. Sārai vairs nekad nebūs bērnu, klēpis bija pārāk izpostīts. Keita bija vienīgā. Tā viņa meitiņu nosauca par Keitu. Kā viņa vēlējās, kaut būtu pateikusi Holisam! Viņai bija gribējies pietaupīt jaunumus, izvēlēties nevainojami piemērotu bridi, lai pasniegtu viņam velti viņu abu turpinājumu. Kāda viņa bija muļķe! Sāra nodomāja: "Tev tagad ir labāk, mana mīļā. Lai kur tu tagad būtu, es ceru, ka tur ir gaisma un debesis, un mīlestība. Kaut es būtu varējusi kaut tikai vienu reizi turēt tevi rokās, lai pateiktu, cik ļoti tevi mīlu."

37

Tas Serhio tas vienkārši jau bija par ilgu.

Sacelšanās gan bija notikušas jau agrāk. 31. gadā, vai ne? Un 68. gadā vēlreiz? Nemaz nerunājot par laika gaitā apdzēstajiem simtiem mazo meža ugunsgrēku. Un vai nebija tiesa, ka visa ļaunuma sakne neizbēgami izrādījās viens indivīds, vientuļš renegāts, kas vienkārši nesaprata? Vai nebija tiesa, ka, parūpējoties par šo vienu viru (tas vienmēr bija vīrietis), pretošanās liesmas, kam bija atņemts tik svarīgais skābeklis, izdzisa pašas no sevis?

Bet šis Serhio viņš nelikās tāds kā pārējie. Direktors Horess Gilders stāvēja pie loga kupola pakājē, lūkodamies pār netīro līdzenumu un bezkrāsainajiem, ziemīgajiem laukiem aiz tā, un kritiski izvērtēja savu stāvokli. Pirmām kārtām Serhio lietoja atšķirīgas metodes uzbrukumu bija ne tikai vairāk, bet tie arī bija citādi. Cilvēki uzspridzinās! Uzbrucēji piestiprināja pie krūtīm dinamīta stienīšus vai improvizētus, stikla šķembām vai salauztām skrūvēm pildītus spridzekļus un tik tiešām saņēma drosmi un saspridzināja gan sevi, gan apkārtējos asiņainā miglā! Tas bija neprātlgāk par neprātīgu, tā bija visīstākā psihoze, kas varēja nozīmēt tikai vienu: šim Serhio, lai kas viņš tāds būtu, pār saviem sekotājiem ir lielāka vara nekā visiem pirms viņa. Līdzenuma iemītnieki bija drošībā, vēderos sila ēdiens, un nakti viņi varēja gulēt bez bailēm no vīrusainajiem. Citiem vārdiem sakot, viņiem bija ļauts dzīvot. Un tāda ir viņu pateicība? Vai tad viņi nespēja saprast, ka viņš visu dara tikai viņu dēļ? Ka viņš ir uzbūvējis cilvēcei mājas, lai tā varētu turpināt pastāvēt par spīti vēstures gaitai?

Tiesa, bija arī zināma… netaisnība. To varētu saukt par nevienmērīgu resursu sadalījumu, par vadības nošķiršanu no darbaspēka, par plaisu starp turīgajiem un mazturīgajiem, par mūsu nodalīšanu no viņiem. Nepatīkama paļaušanās uz cilvēku egoistisko spēju uzvilkt aiz sevis augšā kāpnes un laika pārbaudītiem masu pakļāvības nodrošināšanas rīkiem ledainām dušām, bezgalīgām rindām, pārmērigu īpašvārdu lietojumu, skaļruņiem, kas nebeidzamā straumē vervelē muļķības, utt. "Viena tauta! Viena Iekšzeme! Viens Direktors!" No šiem vārdiem Gilde: ram bija jāsaviebjas, bet zināms apjoms aizkulišu demagoģijas piederēja pie lietas. Citiem vārdiem sakot, nekā jauna, visu attaisnoja šolaiku apstākļi. Bet dažreiz, piemēram, tagad, šajā ledaini saltajā Aiovas rītā, kad pirmā aukstā gadalaika atmosfēras fronte ķēra visus kā nevaldāms stindzinoša aukstuma vilciens, Gilderam bija grūti saglabāt entuziasmu.

Plašais birojs, kas kalpoja arī par viņa mitekli, savā divsimt gadus ilgajā pastāvēšanas laikā bija bijis gan Aiovas teritoriālā gubernatora birojs, gan štata vēstures muzeja galvenā pārvalde, gan noliktava. Pēdējais cilvēks no Vecās pasaules, kas te bija strādājis, bija Vidējo Rietumu Universitātes rektors, vārdā Ogasts Fraijs (tā vēstīja viņa kancelejas piederumi). Viņš, bez šaubām, bija pavadījis daudzas laimīgas stundas pie plašajiem logiem, vērojot aizkustinošu ainu: līksmi, kukurūzu paēduši studenti kaismīgi flirtē, ejot uz nodarbībām pār koptajiem Aiovas mauriņiem. Dienā, kad Gilders te ievācās, viņš pārsteigts atklāja, ka rektors Ogasts Fraijs telpas ir izdekorējis saskaņā ar jūrniecības tēmu: kuģi pudelēs, kartes ar čūskām, pārsmalcinātas eļļas gleznas ar bākām un marīnas, piedevām vēl enkurs. Satriecoši neiederīga izvēle, ņemot vērā, ka Vidējo Rietumu Universitāte (uz priekšu, "Bearcats"!) atradās zemienē, kur jūras nebija ne tuvumā. Ko tik visu Gilders pēc gandrīz simt gadiem neatdotu par drusku ainaviska skata!

Tā arī bija lielākā nemirstības problēma, izņemot īpašo ēdienkarti, viss sāka garlaikot.

Šādos brīžos Gilderu spēja iepriecināt vienīgi paša sasniegumu izvērtēšana. Tie nebija nekādi niecīgie sasniegumi pilsēta bija uzbūvēta gandrīz no nekā. Kādu priecīgu satraukumu viņš bija izjutis sākumā! Nerimtīga veseru duna. Kravas mašīnas atgriežas no savā vaļā atstātā kontinenta, pārpilnas ar Vecās pasaules pamestajiem dārgumiem. Katru dienu bija jāpieņem simtiem svarīgu lēmumu, personāla enerģija vibrēja cilvēkus rūpīgi atlasīja no izdzīvojošajiem, raugoties pēc viņu prasmēm. īsā laikā viņiem jau bija ievērojama smadzeņu krātuve no cilvēces katastrofas pārpalikuma. Ķīmiķi. Inženieri. Pilsētplānotāji. Zemkopības zinātnieki. Pat kāds astronoms (viņš izrādījās pārsteidzoši noderīgs) un mākslas vēsturnieks, kas deva padomu Gilderam (viņš, godīgi sakot, nespēja atšķirt Monē darbu no glezniņas ar suņiem pokera spēlētājiem), kā pareizi saglabāt un izstādīt lielu meistardarbu kravu no Čikāgas Mākslas institūta (tie tagad rotāja Doma sienas, arī Gildera biroju). Cik jautri toreiz gāja! Kā nu ne viņu uzvedībā bija kaut kas no studentu korporācijas biedru mentalitātes; protams, izņemot seksuālās draiskulības. (Šo smadzeņu daļu vīruss izķidāja kā foreli; vairums darbinieku nespēja ne paskatīties uz sievieti nesaviebjoties.) Bet visā visumā toreiz valdīja pieklājīgs un profesionāls gars.

Tik laimīgas atmiņas! Un nu Serhio. Un nu improvizēti spridzekļi. Un nu asiņaina migla.

Gildera domu pavedienu pārrāva klauvējiens pie durvīm. Viņš gurdi nopūtās. Kārtējā diena, kad jāaizpilda formulāri, jāsadala pienākumi, jāizdod edikti. Apsēdies pie sava rakstāmgalda liela, pulēta sarkankoka astoņpadsmitā gadsimta galda, kas bija piemērots viņa Iekšzemes Mīļotā Direktora stāvoklim, Gilders sagatavojās kārtējam ritam, kas nesātīgi prasīs viņa viedokli. To iedomājoties, viņš gandrīz uzreiz sajuta ari fiziskāka un spiedīgāka rakstura izsalkumu, skābu kurkstienu, kas pacēlās no iekšām. Tik drīz? Vai šomēnes jau pienācis laiks? Ļaunāki par atraugām bija tikai pirdieni, tie sāka mocīt vēlāk pēc sīpoliem smirdošas gāzes izvirdumi, kas nesagādāja prieku pat pašam pirdējam.

-    Iekšā.

Kad durvis atvērās, Gilders savilka ciešāk kaklasaiti un steidzās izskatīties aizņemts, māksloti centīgi stumdot pa galdu dokumentus. Izvēlējies vienu lapu (tas izrādījās ziņojums par labošanas darbiem kanalizācijas sistēmā, burtiski par sūdiem), viņš pilnas trīsdesmit sekundes izlikās to pētām un tikai tad direktoram piedienošā gurdumā pacēla acis uz stāvu tumšā uzvalkā durvis; vīrietis turēja rokās biezu papīru mapi.

-    Vai tev ir kāds bridis?

Telpā ienāca Gildera personāldaļas priekšnieks Freds Vailkess. Viņam bija asinīm pieplūdušas acis kā hroniskam zāles pīpmanim tāpat kā visiem pārējiem Pakalna iemītniekiem. Ari viņš izskatījās kā divdesmit piecus gadus vecs jauneklis gluži citādi nekā tas stiegrainais septiņdesmitgadnieks, ar ko Gilders savulaik iepazinās. Vailkess bija pirmais viņa komandā dažas dienas pēc uzbrukuma Gilders bija viņu atradis slēptuvē vienā no koledžas kopmītnēm. Vīrs turēja patiesībā bija apskāvis savas mirušās sievas augumu, kura dāsnos apaļumus nekādi nebija uzlabojušas trīs gāzu veidošanās un trūdēšanas dienas Aiovas svelmē. Vailkess stāstīja: kad nekādi autobusi tā arī neatbrauca, viņi aizbēga no bēgļu nometnes. Tveicē laulātie nogāja veselas trīs jūdzes, bet tad sieva tvēra pie krūtīm, pacēla acis uz debesīm un nokrita, sirdstriekas ķerta. Vailkess nespēja viņu pamest un sameklēja ķerru, kurā sievietes raženo stāvu aizveda uz koledžu, un patvērās tur; viņa vienīgā sabiedrība bija sievas līķis un atmiņas par kopā aizvadīto mūžu. Kaut arī slēptuvē šaušalīgi smirdēja (Vailkess smaku vai nu nejuta, vai bija pret to vienaldzīgs), abi izskatījās patiesi aizkustinoši un izvilinātu no

Gildera asaras, ja viņš būtu noteikta tipa cilvēks (kādreiz viņš varbūt tāds ari bija, bet nu vairs ne).

-    Paklau, Gilders toreiz sacīja, nometies uz ceļa blakus bēdu sagrauztajam sirmgalvim. Es gribētu jums izteikt piedāvājumu.

Un tā tas sākās. Tajā pašā dienā, pat tajā pašā stundā, kad Gilders redzēja, kā Vailkess, pretīguma pārņemts, iedzer pirmo malku, viņš sadzirdēja Balsi. Cik Gilderam zināms, viņš tāds joprojām bija vienīgais neviens no pārējiem darbiniekiem nekādi neizrādīja, ka pieredzētu Nulles mentālo klātbūtni. Un sieviete kas zina, kas vispār notika viņas galvā?

Tagad, pusotru cilvēka dzīvi vēlāk, Gildera lielais plāns sāka piepildīties, un pēdējās cilvēces atliekas bija sapulcētas viņam pie kājām (tā Kervile, tāpat kā Serhio, bija neliels, bet nozīmīgs traucēklis, kā zirnis zem Plāna pēļa), bet nu te stāvēja Vailkess ar savu mūžīgo dokumentu paliktni un tādu ģīmi, kas acīm redzami solīja sliktas ziņas.

-    Es tikai iedomājos, ka tev jāzina sagūstltāju komanda ir atgriezusies. Tas, kas… ēe… no tās ir palicis pāri.

Pēc uztraucošā ievada Vailkess izvilka no paliktņa augšējo lapu, nolika to Gilderam uz galda un pakāpās atpakaļ, it kā priecātos, ka ticis no papīra vaļā.

Gilders žigli pārskatīja dokumentu. Kas tie par sūdiem, Fred?

-    Laikam jau varētu sacīt, ka viss nenoritēja gluži tā, kā plānots.

-    Neviens? Neviens vienīgs? Kas tiem ļautiņiem kaiš?

Vailkess pamāja uz papīru. Naftas apgāde vismaz uz laiku būs pārtraukta. Tas ir pluss. Pavērsies daudzas iespējas.

Bet Gilderam tas nebija nekāds mierinājums. Vispirms Kārni un nu šis te. Bija laiks, kad izdzīvotāju savākšana bija nosacīti tīrs darbiņš. Parādījās sieviete; atvērās vārti, pagriezās atslēgas, pār aizsarggrāvi nolaidās paceļamais tilts; sieviete prata savu darbu kā lauvu dresētāja cirkā. Un jau pēc mirkļa kravas mašīnas traucās atpakaļ uz Aiovu, piebāztas ar dzīvu kravu. Kentuki alas. Tā sala Mičiganas ezerā. Pamestais raķešu bunkurs Ziemeļdakotā. Vēl nesenais sirojums Kalifornijā izrādījās visīstākā veiksme tur sagūstīja piecdesmit sešus izdzīvotājus. Turklāt tad, kad tika pārtraukta strāvas padeve un bija izklāstīti noteikumi, vairums kā avis paši sakāpa kravas mašīnās. (Kāp iekšā vai būsi pagalam.) Kā jau parasti, bija arī atbirums kāds ceļā nomira, citi nespēja pielāgoties jaunajiem apstākļiem -, bet krava vienalga bijā pieklājīga.

Kopš tā laika nekontrolējamas asinspirtis sekoja cita citai sākot jau ar Rozvelu.

-    Izskatās, ka tur īsti nav bijis nekādu pārrunu. Kolonna bija diezgan labi bruņota.

-    Man vienalga, pat ja viņiem bija atombumba. To mēs zinājām jau no sākta gala. Tie ir teksasieši.

-    Zināmā mērā tas ir tiesa.

-    Mēs te gatavojamies iziet ēterā, un tu man stāsti kaut ko šitādu? Mums ir vajadzīgi cilvēki, Fred. Dzīvi, elpojoši cilvēki. Vai tad viņa šos vairs nespēj kontrolēt?

-    Mēs varētu rīkoties pa vecam. Es to teicu jau pašā sākumā. Būtu ari zaudējumi, bet, ja visu laiku mērķēsim uz viņu naftas apgādi, tad agrāk vai vēlāk aizstāvība būs novājināta.

-    Mēs vācam cilvēkus, Fred. Mēs tos nezaudējam. Vai es neesmu izteicies gana skaidri? Vai tu neproti saskaitīt? Cilvēki ir jēga.

Vailkess aizstāvēdamies paraustīja plecus. Vai gribi ar viņu aprunāties?

Gilders paberzēja acis. Skata pēc laikam vajadzēs tā darīt, bet sarunāties ar Lailu bija tāpat kā vienatnē spēlēt handbolu: lai cik stipri tu siti, bumba uzreiz atlēca atpakaļ. Viens no nejaukākajiem šī pienākuma aspektiem bija piņķerēšanās ar tās sievietes dīvainajām fantāzijām, maldu mūri, kam Gilders varēja tikt cauri, tikai pavisam rupji uzstājot. Tik daudz speciālistu gadu gaitā kāpēc viņš nebija iedomājies sadabūt kādu psihiatru? Lailu nomierināja mazuļi; šīs sievietes īpašās spējas bija nepieciešamas, ar tām bija jāapietas uzmanīgi. Bet savos mātes jūtu dziļumos viņa bija gandrīz neaizsniedzama, un Gilders baidījās vēl vairāk sagraut sievietes trauslo psihi.

Jo tas arī bija galvenais. No visiem, kas nogaršojuši asinis, vienīgi Laila bija apveltīta ar spēju savaldīt vlrusainos.

Vēl vairāk nekā savaldīt Lailas klātbūtnē tie kļuva kā mājdzīvnieki, paklausīgi un pat pieķērīgi. Un jūtas bija abpusējas. Jau divsimt jardus no barotavas viņa pārvērtās murrājošā kaķenē ar kaķēnu metienu. Tādu iespaidu Gilders nekādi nespēja panākt, kaut Dievs zina viņš bija pūlējies. Pašā sākumā viņš bija gluži vai apsēsts. Laiku pa laikam uzvilka polsterus un iegāja barotavā, domādams: ja izdosies atrast pareizo pieeju, pielabināties ar ķermeņa valodu vai runāt patiešām nomierinošā balsī, tad vīrusainie kritīs viņam pie kājām tāpat kā Lailai kā suņi, kas gaida, kad tiem pakasīs aiz auss. Bet tā nenotika. Gildera klātbūtne tika pieciesta trīs sekundes; tad kāds no vīrusainajiem pameta viņu gaisā viņu neuzskatīja par ēdienu, bet tādu kā rotaļlietu cilvēka lielumā -, un Gilders jau lidoja pa telpu tik ilgi, līdz kāds ieslēdza gaismas un viņu atbrīvoja.

Protams, viņš jau sen vairs nemēģināja. Aina, kā Iekšzemes Direktoru Horesu Gilderu mētā apkārt kā pludmales volejbola bumbu, nebija tāds paļāvību iedvesošs skats, kādu viņš gribētu popularizēt. Arī neviens no mediķiem nespēja sakarīgi paskaidrot, kāpēc Laila atšķiras no pārējiem. Viņas aizkrūtes dziedzeris strādāja ātrāk, viņai asinis vajadzēja ik pēc septiņām dienām, un viņas acis bija citādas radzene nebija aizduļķojusies kā vecākajiem darbiniekiem. Tomēr Laila bija tikpat izteikti jutīga pret gaismu, un, cik Serešs varēja pateikt, vīruss sievietes asinīs bija tāds pats kā viņiem. Beigās ārsts padevās un spējas piedēvēja nenoliedzamajam faktam, ka Laila ir sieviete vienīgā sieviete visā barā, tieši kā Gilders vēlējās.

Varbūt tur nekā vairāk ari nav, Serešs sprieda. Varbūt vīrusainie vienkārši domā, ka Laila ir viņu māte.

Gilders atskārta, ka Vailkess skatās uz viņu. Par ko viņi nupat bija runājuši? Par Lailu? Nē, par Teksasu. Bet Vailkess bija sacījis, ka esot vēl kaut kas.

-    Man ir vēl kas sakāms. Un tad Vailkess izstāstīja Gilderam par sprādzienu tirgū.

Nolādēts! Nolādēts, nolādēts, nolādēts!

-Zinu jau zinu, Vailkess sacīja, sev raksturīgi papurinādams galvu. Tas nav tas labākais notikumu pavērsiens.

-    Viņš ir viens pats. Viens pats!

Gildera seja un viss augums kņudēja taisnīgās dusmās. Šautin izšāvās vēl viena atrauga. Viņš gribēja atriebties. Viņš gribēja, lai viss, pie velna, norimst. Viņš gribēja šī Serhio, lai kas viņš tāds būtu, galvu uz mieta.

-    Pie tā strādā. Mūsējie apklaušinās, un esam apsolījuši dubultas porcijas ikvienam, kas varētu norādīt uz kādu derīgu pavedienu. Ne visi tur pakājē ir tik sajūsmināti.

-    Un vai kāds man, lūdzu, varētu pateikt, kā tas ir iespējams, ka Serhio pārvietojas pa līdzenumu kā pa ātrgaitas šoseju? Vai tad mums nav patruļu? Vai tad mums nav kontrolpunktu? Vai kāds, lūdzu, varētu mani apgaismot attiecībā uz šo sīkumu?

-    Par to mums ir sava teorija. Visi pierādījumi liecina, ka organizācija ir klasiski organizēta šūniņās. Nelielas grupiņas darbojas diezgan brīvā ietvarā.

-    Es ļoti labi zinu, kas ir teroristu šūniņa, Fred.

Personāldaļas priekšnieks mulsi noplātīja rokas. Es tikai saku, ka

varbūt nav pareizi meklēt tikai vienu cilvēku. Mums jācīnās ar Serhio ideju, nevis pašu Serhio. Ja saproti, ko es ar to domāju.

Gilders saprata, un tas nebūt nebija iepriecinoši. Tas bija pieredzēts jau Irākā un Afganistānā, un Saūda Arābijā pēc valsts apvērsuma. Galvu nocirta, bet ķermenis nenomira tam vienkārši uzauga jauna galva. Tādās situācijās derēja vienīgi psiholoģiskā stratēģija. Nepietika nogalināt ķermeni. Bija jānogalina gars.

-    Cik mums ir cietumnieku?

Vēl vairāk papīru. Gilders izlasīja pilno ziņojumu. Saskaņā ar aculiecinieku ziņojumiem spridzinātāja tirgū esot bijusi zemkope vecumā ap trīsdesmit gadiem. Ar viņu nekad nebija bijis nekādu problēmu; visi ziņojumi vēstīja, ka sieviete bijusi padevīga kā aita tas uztraucoši izteikti bija raksturīgs arī visiem pārējiem pašnāvniekiem-spridzinātājiem. Dzīvu radu sievietei nebija, tikai māsa. Vīrs un dēls bija miruši pirms sešiem gadiem salmonelozes uzliesmojuma laikā. Kontrolpunktiem spridzinātāja acīmredzot bija tikusi cauri, maskējusies par kolu (formas īpašnieku atrada atkritumu konteinerā ar pārgrieztu rīkli un savādā kārtā nocirstu roku), taču, kur viņa ņēmusi sprāgstvielas, nebija zināms. Ne no arsenāla, ne būvmateriālu noliktavas nebija ziņots, ka kaut kā trūktu, tomēr pilna inventarizācija vēl nebija veikta. Uz nopratināšanu bija aizturēti deviņi cilvēki no pašnāvnieces barakas, kā arī viņas māsas ģimene, kurā bija divi mazi bērni.

-    Izskatās, ka neviens neko nezina, Vailkess pameta ar roku. Kamēr Gilders lasīja, viņš bija apsēdies galda otrā pusē. Varētu domāt, ka neviens, izņemot māsu, viņu īsti nebija pazinis. Varam piegriezt skrūves, bet man nešķiet, ka no tā kļūsim gudrāki. Viņi jau tagad būtu atzinušies.

Gilders nolika papīrus malā pie daudziem citiem. Nerimtīgās atraugas bija piegarojušas muti ar pūstošas maitas garšu, visai līdzīgu trūdošās misis Vailkesas smirdoņai. Šis fakts, ja sprieda pēc vāji slēptās nepatikas personāldaļas priekšnieka gludajā, jauneklīgajā sejā, nebija palicis nepamanīts.

-    Pēc tā nav vajadzības, Gilders nolēma.

Vailkess šaubīdamies savilka uzacis. Vai gribi, lai viņus atlaižam? Nedomāju, ka tas būtu gudri. Vismaz liksim šiem vēl dažas dienas paciesties. Pažvadzināsim ķēdes, paraudzīsim, kā tas beigsies.

-    Tu pats teici, ka viņi jau būtu atzinušies, ja kaut ko zinātu.

Gilders pieklusa, apzinādamies, ka nule pārkāps robežu. Trīspadsmit

līdzenumnieki īslaicīgās aizturēšanas kamerās galu galā bija cilvēki cilvēciskas būtnes, kas droši vien ne pie kā nebija vainīgas. Vēl vairāk ekonomikā, kurā visa kā trūka, viņi bija taustāms labums. Bet bija jāņem vērā ari kaitinoši neatrisināmā Serhio situācija, sagrāve Teksasā un grandiozo plānu, kas pēc ilga laika sāka piepildīties, laika ierobežojumi. Paša ātri sazēlušās fiziskās vajadzības titāniskas bioloģiskas nepieciešamības varā, kura izplauka viņā kā zieds paātrinātā video tajā pašā brīdī, kad Gilders pār lielo, pulēto rakstāmgaldu vērās Vailkesā, viņam neļāva ilgi domāt. Nonācis pie robežas, viņš to žigli uzlūkoja un pārkāpa.

-    Man šķiet, Direktors Horess Gilders paziņoja, ir pienācis laiks to visu atrisināt.

* * *

Kad Vailkess bija aizgājis, Gilders dažas minūtes nogaidīja, pirms apdomāt savu iznākšanu. Kā Direktors sev jau daudzreiz bija atgādinājis, viņa autoritāte lielā mērā balstījās uz cieņpilnu publisko parādīšanos; būs labāk, ja neviens viņu neredzēs tik satrauktu. Gilders paņēma no galda atslēgu saišķi un izgāja laukā. Savādi, ka izsalkums bija uznācis tik pēkšņi. Parasti tas pielavījās vairāku dienu, nevis minūšu laikā. No kupola pamatnes uz pirmo stāvu veda izliektas kāpnes, to malās bija sakarināti dažādu hercogu un ģenerāļu, un baronu, un prinču eļļas portreti sejas spēcīgiem zodiem un stāvi attiecīgā laikmeta tērpos. (Vismaz viņš nebija licis uzgleznot sevi kaut gan, ja tā padomā, kāpēc gan ne?) Gilders paskatījās pār margām. Piedesmit pēdas zem sevis viņš redzēja mazītiņus drošībniekus formas tērpos; pie vadības piederīgie tumšajos uzvalkos un kaklasaitēs rosīgi skraidelēja šurpu turpu ar saviem uzbāzīgajiem portfeļiem un papīriem. Pazibēja pat pāris kalpotāju mūķeņu tērpiem līdzīgā apģērbā, viņas slīdēja pār pulēto akmens grīdu kā papīra laiviņas. Gilders meklēja Vailkesu, un tur jau viņš bija pie masīvajām galvenajām durvīm, ko rotāja dažādi kičīgi prēriju stila kokgriezumi (dūrē sažņaugts kviešu saišķis, arkls, kas līksmi griež Aiovas auglīgo velēnu). Lojālais personāldaļas priekšnieks bija apstājies aprunāties ar diviem ministriem Hopelu un Čī. Gilders nosprieda, ka Vailkess laikam jau sāk pildīt šīsdienas pavēles un skubina pārējos, taču viņa spriedums sašķobījās, kad Hopels atmeta galvu, sasita rokas un iesmējās, smiekliem atsitoties pret telpas sienām kā zemūdenē izšautai lodei. Gilders pabrīnījās, kas gan, pie velna, ir tik smieklīgs.

Viņš aizgriezās no margām un devās uz otrām, daudz parastākām, gluži neievērojamām kāpnēm. Tās bija ļauts izmantot tikai viņam vienam. Nu jau gaudoja visas iekšas. Gilders tik tikko valdījās, lai nemestos lejā pa trim pakāpieniem uzreiz. Pašreizējā stāvoklī tas droši vien beigtos ar kritienu un lauztiem kauliem, kas gan dažu stundu laikā sadzītu, tomēr viņam šausmīgi sāpētu. Turēdamies kā kristāla kauss, kas kuru katru bridi var izgāzt savu saturu uz grīdas, Gilders kāpa lejup prātīgi, pa vienam pakāpienam. Bija sākusies siekalošanās, īsts ūdenskritums; siekalas nācās iesūkt atpakaļ caur zobiem. "Vampīru lacites," viņš skābi nodomāja. "Tur tik varētu iesist naudiņu!"

Beidzot bija klāt pagrabs ar smagajām, it kā seifa durvīm. Gilders izvilka no žaketes kabatas atslēgas. Nepacietībā drebošām rokām viņš ielika atslēgu slēdzenē, pagrieza smago ratu un ar plecu atstūma durvis vaļā.

Gaiteņa pusē viņš jau bija izģērbies līdz viduklim un nometa kurpes. Nu viņš skrēja pilnā sparā, kā sērfotājs, kas slīd lejā no viļņa. Garām aizzibēja durvis pēc durvīm. Gilders dzirdēja dziļāk atskanam liktenim nolemto slāpētos kliedzienus, taču tie viņā jau sen vairs neizraisīja ne mazāko līdzjūtību ja vispār kādreiz bija izraisījuši. Viņš aizdrāzās garām brīdinājuma zīmēm ĒTERIS, NELIETOT ATKLĀTU LIESMU -, aulekšiem iebrāzās saldētavā, pagriezās ap pēdējo stūri un gandrīz uzskrēja virsū tehniķim laboratorijas virsvalkā. Direktor Gilder! tas izdvesa. Mēs nezinājām…! Bet vārdi aprāvās, kad Gilders nežēlīgāk, nekā vajadzētu, no visa spēka atvēzējās ar kreiso roku un trieca to vīrietim sejā; laborants atsitās pret sienu.

Viņš gribēja asinis, bet ne šādas tādas. Bija asinis, un bija asinis.

Gilders aprāva trako skrējienu pie pēdējām durvīm. Stīviem pirkstiem viņš novilka bikses un aizmeta prom, tad atslēdza un atvēra durvis.

Sveiks, Lorens.

38

No rīta Džekija bija pazudusi.

Pamodusies Sāra ieraudzīja draudzenes guļvietu tukšu. Panikā viņa skraidīja pa mitekli, lādēdama sevi, ka bija tik cieši iemigusi. Vecā sieva otrajā rindā. Vai kāds viņu ir redzējis? Bet neviens nebija manījis Džekiju, vismaz tā viņi apgalvoja. Rita pārskaitīšanā Sāra ievēroja tikai pavisam īsu aizķeršanos Džekijas numura izsaukšanas brīdī. Visi skatījās zemē. Viļņi jau vēlās sievietei pāri. It kā viņas vispār nebūtu bijis.

Diena pagāja kā miglā; Sāras prāts zvārojās uz naža asmens starp kaismīgu cerību un neapvaldītu izmisumu. Droši vien neko nevarēja darīt. Cilvēki pazuda; tā tas notika. Tomēr Sāra nespēja padzīt uzmācīgu domu: ja vecā vēl būtu slimnīcā ja viņa nav aizvesta uz barotavu -, tad vēl būtu kāda iespēja. Bet kā Džekiju tā varēja nocelt Sārai no paša degungala? Vai tad viņai nebūtu vajadzējis kaut ko dzirdēt? Vai tad vecā nebūtu protestējusi? Tas bija galīgi neizprotami.

Un tad Sāra saprata. Viņa nebija neko dzirdējusi tāpēc, ka nebija, ko dzirdēt. Ne tā. Ne manis dēļ. Džekija bija aizgājusi no mitekļa labprātīgi.

Viņa to izdarīja, lai pasargātu Sāru.

Uz pēcpusdienas vidu Sāra zināja, ka ir jārīkojas. Vainas apziņa bija mokoša. Nekādā ziņā nevajadzēja mēģināt izvest Džekiju no rūpnīcas, nevajadzēja tā salekties ar Sodu. Viņa faktiski bija uzzīmējusi vecajai uz muguras mērķi. Minūtes ritēja. Vīrusainie barotavā ēda tūlīt pēc krēslas iestāšanās Sāra bija redzējusi kravas mašīnas. Pilnas kravas maujošu govju, bet iebrauca ari furgoni bez logiem tajos veda ieslodzītos. Viens tāds furgons vienmēr stāvēja aiz slimnīcas, skaidri uzrunājot ikvienu, kas papūlējās par to padomāt.

Malēju komandas uzraudzīja koli Vals un Svilpotāja. Sārai šķita, ka ar Vaļu vēl varētu kaut ko iesākt, tikai viņa nesaprata, kā lai kaut kas izdodas, ja Svilpotāja skatās. Viņa varēja iedomāties tikai vienu risinājumu. Sāra piepildīja grozu, pacēla to, paspēra trīs soļus un apstājās.

-Āa! viņa iekliedzās, ļaudama grozam nokrist un saķerdama vēderu. Au, au!

Sāra kunkstēdama noslīga zemē. Mirkli likās, ka maltuvju troksnī šī demonstrācija būs palikusi nepamanīta. Viņa sāka kliegt skaļāk, pierāva kājas pie krūtīm un saķēra vēderu.

-    Sāra, kas notika? Viena no strādniecēm, Konstance Čū, noliecās viņai pāri.

-    Man sāp! Man sāp!

-    Celies, citādi tevi ieraudzīs!

Iejaucās cita balss. Vals. Kas te notiek?

Konstance atkāpās. Nezinu, ser. Viņa viekārši… saļima.

-    Fišere! Kas tev lēcies?

Sāra neatbildēja, tikai vaidēja, auklēja vēderu un katram gadījumam vēl pāris reižu krampjaini noraustīja kājas. Apkārt bija sapulcējušies skatītāji. Aklā zarna, viņa izdvesa.

-    Ko tu teici?

Viņa saviebās tēlotās sāpēs. Man šķiet… vainīga ir… mana aklā zarna.-

Caur pūli spraucās Svilpotāja, izgrūstīdama vērotājus ar steku. Kas šai par vainu?

Vals kasīja pakausi. Teic, kaut kas kaišot aklajai zarnai.

-    Ko jūs visas te blenžat? Svilpotāja uzrēja. Atpakaļ pie darba. Un Valam: Ko tu gribi ar šamo darīt?

-    Fišere, vai vari paiet?

-    Lūdzu, Sāra elsa, man vajag ārstu.

-    Viņa saka, ka vajagot ārstu, Vals ziņoja.

-    Aha, es dzirdēju, Vai. Sieviete nopūtās. Labs ir, dabūjam viņu laukā no šejienes.

Abi palīdzēja Sārai nokļūt līdz pikapam turpat aiz rūpnīcas un ieguldīja viņu kravas kastē. Sāra turpināja šūpoties un vaidēt. Norisinājās īsa diskusija: vai slimo vedīs viens no viņiem vai ari jāsauc šoferis?

-    Pie velna, es aizvedīšu, Svilpotāja piktojās. Tevi pazīstot, tu čammāsies visu dienu.

Līdz slimnīcai bija jābrauc desmit minūtes. Sāra tās izmantoja, lai izkaltu plānu. Viņa bija domājusi tikai par to, kā nokļūt slimnīcā un atrast Džekiju, iekams večiņa tiek aizvesta ar furgonu. Nākamo soli viņa nebija apsvērusi. Nu šķita, ka ir tikai divi trumpji. Pirmkārt, viņai patiesībā nemaz nebija slikti. Kad viņa brīnumainā kārtā atgūsies, diez vai tādu pilnīgi darbaspējīgu sievieti sūtīs uz barotavu. Otrkārt, viņa bija medicīnas māsa. Sāra īsti nezināja, kā šo faktu izmantos, būs jāimprovizē, bet varbūt medicīniskās zināšanas varēs pielietot, pārliecinot kādu atbildīgo, ka Džekija nav tik slima, kā izskatās.

Tomēr varbūt nekam, ko viņa darīs, nebūs nozīmes. Varbūt, iegājusi pa slimnīcas durvīm, viņa vairs nekad neiznāks laukā. Šādas izredzes patiesībā nemaz nešķita tik briesmīgi sliktas, un tādējādi rokā bija vēl arī trešais trumpis: viņai jau bija vienalga, dzīvot vai mirt.

Svilpotāja piebrauca pie slimnīcas ieejas, pienāca pie kravas kastes un nolaida aizmugurējo bortu.

-    Rāpies ārā. Ejam.

-    Man liekas, es nevaru paiet.

-    Būs vien jāmēģina, jo es tevi nenesīšu.

Sāra piecēlās sēdus. Starp mākoņiem pazibēja saule, ar salto spozmi vēršot visus apveidus skaidrākus. Slimnīca bija trīsstāvu ķieģeļu ēka, viena no vairākām gluži parastām būvēm līdzenuma dienvidu malā. Divdesmit jardus tālāk bija viena no Cilvēkresursu apakšstacijām. Betona barikāžu ieskauto ieeju sargāja divpadsmit koli.

-    Vai es sarunājos ar sevi?

Tā bija; Sāra gandrīz neklausījās. Viņa koncentrējās uz mašīnu nelielu sedanu, ar kādiem koli pārvietojās starp barakām. Mašīna lielā ātrumā tuvojās, saceļot aiz sevis mutuļojošu putekļu mākoni. Sāra izrausās no kravas kastes. Vienlaikus viņa sajuta, ka no mugurpuses kāds pie viņas piesteidzas. Sedans traucās uz priekšu, nesamazinot ātrumu. Un savāds šķita ne tikai nevaldāmais ātrums vien. Automašīnas logi bija tonēti, slēpjot braucēju. Uz motora pārsega kaut kas bija rakstīts neveikliem, baltiem burtiem.

SERHIO DZĪVO

Sedanam tuvojoties barikādēm, Sāru kāds no aizmugures pagrūda. Nākamajā mirklī viņa gulēja zemē, iespiesta putekļos, kad mašīna uzsprāga tik skaļi un ar tādu pārkarsēta spiediena vilni, ka viņa nemaz nebūtu domājusi, ka kaut kas tāds ir iespējams. No plaušām izsita gaisu. Apkārt viss krita un gāzās. VisriņķI kā meteorīti zemē triecās liesmojoši, smagi priekšmeti. Griezīgi žļerkstēja metāls, visur šķindēja stikli. Pasaule bija viens vienīgs troksnis un svelme, un ķermeņa svars virs viņas, bet tad piepeši iestājās klusums, ausi appūta silta elpa un kāda balss sacīja:

-    Tagad nāc man līdzi. Dari tieši tā, kā likšu.

Sāra stāvēja kājās. Nepazīstama sieviete vilka izbrīnā sastingušo meiteni aiz rokas. Kaut kas bija noticis ar dzirdi, visa apkārtne it kā skalojās pienaini nereālā sajūtā. Apakšstacija bija pārvērtusies kūpošā krāteri. Pikapa vairs nebija; tas zvilnēja uz sāna pie slimnīcas ieejas tur, kur agrāk bija bijusi slimnīca. Uz Sāras rokām un sejas bija kaut kas mikls. Asinis. Viņa bija viscaur izmirkuši asinīs. Un vēl klāta ar kaut kādu lipīgu audu daļiņām un vizuļojošiem putekļiem, kas izrādījās mazītiņas stikla lauskas. "Apbrīnojami," Sāra nodomāja, "cik tas viss ir apbrīnojami, it īpaši notikušais ar Svilpotāju." Satriecoši, kā cilvēka ķermenis izskatās tad, kad vairs nav vienā veselumā, bet atpazīstamiem gabaliem izkaisīts lielākā laukumā. Kas gan būtu domājis, ka uzsprāgstot tā te acīmredzot bija noticis ķermenis patiešām tiek sarauts gabalos.

Sāra attapās; vispirms noskaidrojās redze, tad atgriezās pārējās maņas. Svešā skrēja, un Sāra viņai līdzi, reizē auļiem un vilkšus, glābējas sparam Sāra noprata, ka sieviete viņu bija pasargājusi no sprādziena, ieplūstot ķermenī caur sadotajām rokām. Aiz bēglēm klusums bija pagaisis savādi melodiskos kliedzienos un saucienos; svešā apstājās aiz kādas ēkas, kas sazin kā bija palikusi neskarta (vai tad nupat neuzsprāga pilnīgi visas būves pasaulē?), un nometās zemē. Sievietei rokā pēkšņi bija kaut kāds āķis, ar to viņa pavilka sāņus kanalizācijas lūkas vāku.

-    Kāp iekšā.

Sāra paklausīja. Iekāpa iekšā. Viņa nolaidās alā, kur lejup veda redeļu kāpnes. Kaut kas nelāgi smirdēja. Smirdēja pēc sūdiem jo te bija sūdi. Kad Sāras pēdas pieskārās zemei, sporta kurpēm pielīstot ar drausmīgo ūdeni, sieviete pasniedzās pāri galvai un ar būkšķi aizvēra lūkas vāku, atstājot Sāru pilnīgā tumsā. Tikai tad viņa pilnībā atskārta, ka nupat ir pieredzējusi sprādzienu, kurā daudzi zaudēja dzīvību un tika nodarīti vērienīgi postījumi, un ka viņa uzreiz pēc sprādziena, droši vien nepilnu minūti pēc tam, pilnībā bija uzticējusi sevi svešai sievietei, un šī sieviete viņu aši bija padarījusi neesošu. Rezultātā Sāra bija pazudusi.

-    Pagaidi.

Atspīdēja zilgana liesmiņa: sieviete pacēla šķiltavas un pielika tās pie lāpas gala. Uzliesmoja uguns, izgaismojot svešās seju. Divdesmitgadniece ar garu kaklu un mazām, tumšām acīm, kas raudzījās ļoti intensīvi. Svešajā bija kas pazīstams, taču Sāra nespēja saprast, kas.

-    Vairs nekādas runāšanās. Vai varēsi paskriet?

Sāra piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Nāc.

Sieviete sāka rikšot prom pa kanalizācijas cauruli, un Sāra sekoja. Tā viņas skrēja kādu laiku. Katru reizi, kad caurules krustojās, svešā izlēmīgi izvēlējās virzienu. Sāra bija sākusi izvērtēt savus ievainojumus. Sprādzienam bija sekas. Sāpes bija dažādas citviet asas, citviet vispārīgas un trulas. Taču nekas nesāpēja tik ļoti, lai viņa nevarētu turēties līdzi glābējai. Pēc kāda laika Sāra apjauta, ka viņas jau noteikti ir aizskrējušas tik tālu, ka atrodas aiz Iekšzemes robežām. Viņas bija izbēgušas! Blīvas! Priekšā parādījās gaišs aplis izeja. Aiz tās bija pasaule nāvējoša pasaule, kurā nekontrolēti klīda virusainie, tomēr tā balsnīja kā zelta solījums, un viņa izgāja gaismā.

-    Piedod par šo.

Sieviete stāvēja Sārai aiz muguras. Ar vienu roku viņa apķēra meiteni ap vidukli, lai viņa nekustētos, bet otra roka ar lupatu pacēlās viņai pie sejas. Kas tad tas? Bet, iekams Sāra paguva izdvest kaut vienu pīkstienu, drēbe jau aizsedza muti un degunu, pārmācot visas maņas ar smacējošu ķimikāliju dvaku, un viņai galvā uzzibsnīja miljoniem sīku zvaigznīšu. Un tas arī bija viss.

39

Laila Kaila. Viņu sauca Laila Kaila.

Protams, viņa zināja, ka sejai spoguli ir ari citi vārdi. Trako Karaliene. Viņas Ķertā Majestāte. Viņas Karaliski Jukusi Augstība. 0 jā, Laila tos visus bija dzirdējusi. Būtu jāceļas ļoti agri, lai pārspētu Lailu Kailu. "Lai suņi rej," viņa allaž sacīja (viņas tēvs sacīja), "lai jau rej," bet pa īstam viņu aizvainoja sačukstēšanās. Cilvēkiem mūždien vajadzēja sačukstēties! It kā viņi būtu tie pieaugušie un Laila būtu bērns, it kā viņa būtu bumba, kas kuru katru brīdi var sprāgt. Cik savādi! Savādi, turklāt necienīgi, jo, pirmkārt, viņa nebija traka tur viņi simtprocentīgi kļūdījās. Un, otrkārt, pat tad, ja viņa būtu traka, pat tad, ja viņa, teiksim, sagribētu mēnesnīcā izmesties plika un gaudot kā suns (nabaga Rosko), kāda viņiem tur daļa? Cik traka viņa bija vai nebija? (Bija gan jāatzīst, ka gadījās dienas, īpaši grūtas dienas, kad domas nekādi negribēja klausīt kā sauja kritušu lapu, ko pūlas iedabūt maisā.) Tas nebija jauki. Tas bija nepieņemami. Runāt cilvēkam aiz muguras, dot tik neģēlīgus mājienus tas pārkāpa jebkādas pieklājības robežas. Ko gan viņa tādu bija izdarījusi, lai būtu pelnījusi šādu izturēšanos? Viņa turējās savrup, nekad neko neprasīja, bija klusa kā pelīte. Laila gluži labprāt kavēja laiku savā istabā ar glītiem nieciņiem, pudelītēm un ķemmēm, un sukām, un tualetes galdiņu, pie kura pašlaik sēdēja laikam bijasēdējusi jau ilgāku laiku un ķemmēja matus.

Viņas mati. Pievēršoties sejai spogulī, Lailā ieplūda silts atkalredzēšanās prieks. Aina allaž it kā pārsteidza nesagatavotu rožainā, gludā āda, acis, kas mirdzēja kā rasas lāses, valgi apaļīgie vaigi, smalkais vaibstu samērigums. Viņa izskatījās… brīnumaini! Un visbrīnumainākie bija mati. Cik tie spīdīgi, cik kupli, cik bagātīgs melases tonis! Nē, ne melases šokolādes. Lieliskas tumšās šokolādes no kādas brīnišķas, īpašas vietas, varbūt no Šveices vai kādas līdzīgas valsts kā konfektes, ko tēvs vienmēr glabāja savā rakstāmgaldā. Un, ja viņa bija laba, ļoti laba, vai ari dažreiz tāpat vien, vienkārši tāpēc, ka tēvs Lailu mīlēja un gribēja, lai viņa to zina, tad viņš izsauca meitu uz sava vīrišķīgi smaržojošā kabineta svētnīcu, kurā rakstīja savus svarīgos dokumentus un lasīja savas neizprotamās grāmatas, un kārtoja savas noslēpumainās tēva darīšanas, un iedāvināja viņai savas mīlestības simbolu. Tagad tikai vienu, tēvs tad sacīja, un šis noteikums padarīja saldumu vēl īpašāku, jo lika noprast, ka nākotnē būs iespējas vēl paciemoties kabinetā. Zeltainā kaste, paceltais vāks, spriedzes mirklis viņas mazā roka kavējas virs bagātīgā krājuma kā nirējs, kas sastindzis baseina malā, aprēķinot perfektu lēciena leņķi. Bija konfektes tikai no šokolādes, tad bija tādas ar riekstiem, un bija vēl tādas ar ķiršu sīrupu (vienīgās, kas viņai negaršoja, tās viņa izspļāva papīra kabatlakatiņā). Bet vislabākās bija tās, kurās iekšā nebija nekā, tīras šokolādes gabaliņi. Pēc tiem viņa kāroja. Pienaini kūstošas saldmes īpašais dārgums, ko Laila mēģināja atšķirt no pārējiem. Šis? Tas?

-   Jolanda!

Klusums.

-   Jolanda!

Sieviete iebrāzās istabā, svārkiem, plīvuriem un gaisīgām auduma kārtām noplīvojot vien. "Nu patiešām," Laila nodomāja, "kas par absurdu ietērpu!" Cik reižu Laila jau bija viņai likusi ģērbties praktiskāk?

-    Jolanda, kur tu biji? Es saucu vienā saukšanā.

Sieviete raudzījās Lailā tā, it kā viņa būtu zaudējusi prātu. Vai viņa tagad arī domā tāpat kā pārējie? Jolanda, kundze?

-    Ko gan citu es varētu saukt? Laila pārspīlēti nopūtās. Tā sieviete varēja būt ļoti neattapīga. Bet viņa jau arī nemaz tik labi neprata angliski. Es gribētu… kaut ko. Ja varētu. Porfavor[16].

-Jā, kundze. Protams. Vai jūs gribētu, lai palasu jums priekšā?

-    Lasīt? Nē. Kaut gan tāda doma piepeši šķita ļoti pievilcīga. Maza deva Beatrises Poteres varētu būt īstais nervu nomierinātājs. Trusītis Pēterītis savā zilajā jaciņā. Vāverēns Riekstiņš un viņa brālis Odziņš. Tie abi spēja iekulties tādās nepatikšanās! Tad Laila atcerējās.

-    Šokolāde? Vai mums ir šokolāde?

Izskatījās, ka sieviete joprojām neko nesaprot. Varbūt viņa bija pasākusi ieraut? Šokolāde, kundze?

-     Varbūt kaut kas palicis no Visu svēto dienas? Esmu pārliecināta, ka kaut kur kaut kam ir jābūt. Derēs jebkas. "Hershey's Kisses". "Almond Joy". Kāds "KitKat". Vienalga kas.

-    Ēe…

-    Si? Mazliet šo-ko-LĀA-des? Paskaties skapīti virs izlietnes.

-    Atvainojiet, es nezinu, ko jūs prasāt.

Tā. Tas gan bija kaitinoši. ŠI izlikās, ka nezinot, kas ir šokolāde!

-    Es nesaprotu, kas par lietu, Jolanda. Jāteic, tava attieksme sāk mani mazliet satraukt. Patiesībā ļoti satraukt.

-    Lūdzu, nedusmojieties. Ja es zinātu, kas tas ir, ar prieku to pagādātu. Varbūt Dženija zina.

-    Tieši par to ir runa. Tieši to es ari saku. Laila smagi nopūtās. Žēl, bet nekas cits tik tiešām neatlika. Labāk noplēst plāksteri uzreiz nekā vilkt visu garumā.

-    Baidos, Jolanda, ka man būs tevi jāatlaiž.

-   Jāatlaiž?

-Jā, jāatlaiž. No mās.[17] baidos, ka mums tavi pakalpojumi vairs nav nepieciešami.

Sievietes acis gandrīz izlēca no dobumiem. Jūs nevarat!

-    Man tiešām žēl. Kaut nu viss būtu sanācis. Bet šajos apstākļos tu man patiešām neatstāj citu iespēju.

Sieviete metās Lailai pie ceļiem. Lūdzu! Es darīšu visu!

-Jolanda, savaldies.

-   Es jūs lūdzu, kalpotāja šļupstēja viņai svārkos. Jūs zināt, ko ar mani izdarīs. Es centīšos vairāk, zvēru!

Laila jau bija gaidījusi, ka Jolandai nepatiks atlaišana, bet tāda necienīga skandalēšanās gan bija gluži negaidīta. Pilnīgi apkaunojoša.. Laila izjuta spēcīgu vēlmi viņai mierinoši pieskarties, taču sevi apspieda, lai viss neieilgtu, un viņas rokas tā ari palika neveikli sastingušas gaisā. Varbūt vajadzēja pagaidīt, kamēr pārnāks Deivids. Viņam tādas lietas vienmēr padevās labāk.

-    Mēs tev, protams, uzrakstīsim ieteikuma vēstuli. Un izmaksāsim algu par divām nedēļām. Tev tiešām nevajadzētu tā pārdzīvot.

-    Tas ir nāves spriedums! Kalpotāja apskāva Lailas ceļus, it kā pieķertos glābšanas plostam. Mani sūtīs uz pagrabu!

-    Nedomāju vis, ka to varētu uzskatīt par nāves spriedumu. Tu visu uztver pārāk dramatiski.

Bet Jolanda vairs nemaz nedzirdēja saprāta balsi. Nevaldāmi šņukstēdama, viņa vairs nespēja parunāt un mitējās lūgties, tikai mērcēja

Lailas svārkus puņķos un asarās. Laila domāja vienīgi par to, kā pēc iespējas ātrāk tikt ārā no šīs situācijas. Viņai riebās tādas lietas, riebās.

-    Kas te notiek?

Laila pacēla acis uz stāvu durvīs un atviegloti nopūtās. Deivid. Paldies Dievam! Izskatās, ka mums te ir radusies nepatīkama situācija. Jolanda… nu, viņa ir mazliet satraukusies. Esmu izlēmusi viņu atlaist.

-    Šausmas, vēl vienu? Kas tev kaiš?

Nūja, tipiski. Tipiski Deividam. Tev jau viegli runāt, tu jau visu dienu esi prom, bet es esmu iespundēta mājā. Biju domājusi, ka tu mani atbalstīsi.

-    Lūdzu, nedariet to! Jolanda gaudoja.

Laila novēcināja rokas "dabū to sievieti nost no manis" žestā. Varbūt mazliet palīdzēsi?

Tas nebija tik vienkārši izdarāms, kā varētu domāt. Kad Deivids (ne Deivids) pieliecās, lai atrautu šņukstošo Jolandu (ne Jolandu) no Lailas ceļgaliem, sieviete pieķērās divreiz stiprāk un neticamā kārtā sāka kliegt. Kas par scēnu! Debestiņ, pēc viņas izturēšanās varētu padomāt, ka atlaišana no mājkalpotājas darba patiešām ir nāves spriedums. Spēcīgi parāvis Jolandu aiz vidukļa, Deivids atbrīvoja Lailu un pacēla kalpotāju gaisā. Viņa spārdījās un brēca, mētādamās kā tāda jukusi. Tikai viņa spēks ļāva noturēt satrakoto sievieti. Vienu gan par Deividu varēja sacīt viņš bija saglabājis formu.

-    Piedod, Jolanda! Laila uzsauca, kad kalpotāju veda prom. Es aizsūtīšu tev čeku!

Durvis aizcirtās. Laila izpūta elpu, atskārzdama, ka bija aizturējusi gaisu. Nu vai nav lieliski? Tas bija viens no nepatīkamākajiem starpgadījumiem, kādus viņai jebkad ir nācies pārciest. Laila jutās galīgi satricināta, turklāt arī diezgan vainīga. Jolanda nekad nebija bijusi no tām labākajām mājkalpotājām, un pēdējā laikā viņa bija palaidusies. Droši vien viņai bija kādi sarežģījumi personiskajā dzīvē. Bet Laila nekad nebija bijusi viņas mājās neko nezināja par sievietes dzīvi. Vai nebija savādi? Jolanda jau tik daudzus gadus nāca un gāja, bet Laila viņu vispār nemaz nepazina.

-    Nu ko, prom ir. Apsveicu!

Laila jau bija atsākusi sukāt matus un uzmeta Deividam vēsu skatienu spogulī tur, kur viņš bija apstājies, lai sakārtotu kaklasaiti.

-   Un kādā ziņā tā ir mana vaina? Tu pats viņu redzēji. Jolanda bija galīgi nevaldāma.

-    Šogad jau trešā. Labas kalpotājas kokos neaug.

Laila ilgi, tīksmi izlaida suku caur matiem. Nu tad piezvani dienestam. Zini, tas vispār nav nekas liels.

Deivids vairs neko neteica; viņš laikam jutās pietiekami apmierināts, lai liktos mierā. Piegājis pie dīvāna un saraustījis uz augšu bikšu ceļgalus, viņš apsēdās.

-    Mums jāaprunājas.

-    Vai neredzi, ka esmu aizņemta? Vai tad slimnīcā tevi nevajag, ko?

-    Es nestrādāju slimnīcā. Mēs par to esam runājuši jau miljons reižu.

Vai patiesi? Dažreiz viņas domas bija kā krītošas rudens lapas, bet

citreiz kā bites mazā burciņā riņķoja uz riņķi vien.

-    Kas notika Teksasā, Laila?

-    Teksasā?

Viņš pikti nopūtās. Kolonna. Naftas ceļš. Man šķita, ka mani norādījumi ir skaidri.

-   Man nav ne jausmas, par ko tu runā. Nekad dzīvē neesmu bijusi Teksasā. Laila mitējās sukāt matus un spogulī ielūkojās Deividam acīs. Bredam vienmēr riebās Teksasa. Bet par to tu droši vien neko negribi zināt.

Laila redzēja, ka ir trāpījusi mērķī. Breda pieminēšana bija viņas slepenais ierocis. Viņa zināja, ka tā nevajadzētu darīt, tomēr izjuta pretdabisku prieku par Deivida sejas izteiksmi ikreiz, kad ieminējās par Bredu, tajā spoguļojās trula vilšanās kā virām, kas zina: viņš nekad nespēs līdzināties sāncensim.

-    Es daudz no tevis neprasu. Tikai sāku domāt, ka tu varbūt vairs nemaz nevari to visu kontrolēt.

-Jā, nūja. Bzz, bzz.

-   Vai tu klausies? Mēs vairs nevaram pieļaut tādas katastrofas. Ne tagad, kad esam tik tuvu.

-   Nesaprotu, par ko tu tā satraucies. Un, ja runājam pilnīgi atklāti, man nepatīk tavs tonis.

-    Nolādēts, noliec to sasodīto suku!

Bet, iekams Laila paguva paklausīt, Deivids jau izrāva suku viņai no rokas un aizmeta pāri istabai. Viņš sagrāba Lailu aiz matiem, atlieca viņas galvu un piebāza savu ģīmi tik tuvu, ka tā vairs nešķita seja, bet kaut kāda lieta, monstroza, izkropļota, gliemim līdzīga lieta, un no tās plūda puvuma dvaka.

-    Man tavi murgi ir līdz kaklam. Siekalas nošķieda viņas vaigus un acis, pretīgi iešļakstoties Lailai rīklē. Deivida zobu malas klāja kāda tumša viela, tos šaušalīgi paspilgtinot. Asinis. Viņa zobi bija aplipuši ar asinīm. Ta tava tēlošana. Šī stulbā spēle.

-    Lūdzu, viņa izdvesa, man sāp!

-   Vai patiesi? Viņš spēcīgi sagrieza sievietes matus grīstē. Lailai pakausī iedūrās tūkstošiem sāpju adatu.

-    Deivid, viņa lūdzās, asarām līstot. Es tevi lūdzu! Padomā, ko tu dari!

Gliemja seja dusmās ierēcās: Es neesmu Deivids! Esmu Horess! Mani sauc Horess Gilders! Vēl viens rāviens. Saki!

-    Es nezinu, nezinu! Tu mani mulsini!

-    Saki! Saki, kā mani sauc!

To panāca sāpes. Piepeši viņas apziņa sagruva.

-    Tu esi Horess! Lūdzu, izbeidz!

-    Vēlreiz! Visu!

-    Horess Gilders! Tu esi Horess Gilders, Iekšzemes Direktors!

Gilders palaida viņu vaļā un atkāpās. Laila atmuguriski gulēja uz

sava tualetes galdiņa un drebēja šņukstos. Kaut nu varētu atgriezties. Atkāpies, viņa domāja, cieši aizmiegdama acis, lai neredzētu to Horesu Gilderu, to šausmīgo cilvēku. Laila, atkāpies. Aizsūti sevi projām. Viņa trīcēja no nelabuma, kas cēlās augšup no bezvārda dzīlēm, no nelabuma, kas mocīja nevis ķermeni, bet dvēseli, viņas sašķeltās esības metafizisko kodolu, un piepeši nokrita ceļos, vēma, elsoja, rīstījās un izspļāva ļaunās asinis, ko pati vēl no rīta bija dzērusi.

-    Nūja, Gilders noteica, slaucīdams rokas žaketē. Tas tikai tā skaidrībai.

Laila neko neatbildēja. Viņa tik ļoti ilgojās ar gribasspēka palīdzību nokļūt kaut kur citur, ka nespētu neko izteikt pat tad, ja vēlētos.

-    Priekšā ir liela diena, Laila. Man jāzina, ka tu piedalies. Vairs nekādu muļķību. Un, lūdzu, mēģini vairs neatlaist kalpotājas. Tās meitenes neaug kokos.

Viņa ar delnu noslaucīja no zoda smirdošās siekalas. To tu jau teici.

-    Kā, lūdzu?

-    Es teicu to tu jau sacīji. Pašas balss izklausījās svešāda. Kalpotājas neaugot kokos.

-    Vai patiesi? Viņš strupi iesmējās. Teicu gan. Jokaini, ja tā padomā. Kaut kas tāds jau nu noderētu gan, ņemot vērā barības ķēdes prasības un visu citu. Esmu pārliecināts, ka tavs draudziņš Lorenss piekristu. Ka es tev saku viņš ir īsts rima. Gilders mirkli pieklusa, izbaudīdams savu domu, bet tad viņa skatiens atkal nocietinājās un atgriezās pie Lailas. Tagad sakopies. Neuztver to kā apvainojumu, Laila, bet tev matos ir vēmekli.

40

-    Sāra? Vai tu mani dzirdi?

Tuvojās kāda balss. Balss un seja seja, ko viņa pazina, taču neaptvēra, kur ir to redzējusi. Seja sapni, jo Sāra bija pārliecināta, ka sapņo nemierīgu sapni, kurā viņa bēg un apkārt ir līķi un līķu daļas, un viss deg.

-    Viņa joprojām ir galīgi apdullusi, balss secināja. Likās, it kā tā nāktu no neiespējami liela attāluma. Pāri visam kontinentam. Visam okeānam. Tā šķita skanam no zvaigznēm. Cik daudz tu paņēmi?

-    Trīs pilienus. Nē, varbūt četrus.

-    Četrus? Vai tu centies viņu nogalināt?

-    Bija jāsteidzas, ja? Tu man teici, ka viņai jābūt nesamaņā. Nu un ir arī.

Smaga nopūta. Iedod man spaini.

"Spaini," Sāra brīnījās, "ko gan tās balsis domā darīt ar spaini? Kāds gan spainim var būt sakars ar notiekošo?" Bet, līdzko viņa to nodomāja, sejā ietriecās auksts slapjums, liekot vienā rāvienā atjēgties. Sāra rīstījās, slīka, panikā vēcināja rokas un kājas, degunam un rīklei pieplūstot ar ledaino ūdeni.

-    Tikai mieru, Sāra.

Viņa pārāk ātri uztrūkās sēdus smadzenes galvaskausā saskalojās un acu priekšā viss sagriezās.

-    Āaa, viņa vaidēja. Aaa.

-    Galvassāpes ir stipras, bet drīz pāries. Tikai elpo.

Viņa samirkšķināja acis, aiztraušot ūdeni. Jūstass?

Tas patiešām bija viņš. Augšējie priekšzobi bija izsisti līdz saknei. Labo aci aizmigloja aklums. Vienā mezglainā rokā viņš sniedza metāla krūzīti.

-    Prieks tevi atkal redzēt, Sāra! Tā ir Nina viņu tu jau esi satikusi. Sasveicinies, Nīna.

Viņam aiz muguras stāvēja tā pati sieviete, ar kuru kopā Sāra bija bēgusi pa kanalizācijas cauruli. Viņai pār krūtīm bija uzkārta šautene, un rokas nevērīgi sakrustotas virs ieroča. Sveika, Sāra!

-    Neuztraucies, Jūstass mierināja. Zinu, ka tev ir daudz jautājumu, mēs līdz tiem noteikti tiksim. Padzeries.

Sāra paņēma krūzīti un norija ūdens malku. Tas bija brīnum salts un viegli garšoja pēc metāla, it kā viņa būtu nolaizījusi dzelzs stieni.

-    Man likās, ka tu esi…

-    Miris? Jūstass pasmaidīja, parādot sadragāto muti. H starp citu visi šejienieši ir miruši. Nīna, atgādini man kā tieši tu nomiri?

-    Man šķiet, tur pie vainas bija plaušu karsonis, ser. Vai ari man uzgāzās kaut kas ļoti smags. Nekādi nevar atcerēties, ko ierakstījām dokumentos.

Sprādziens, bēgšana pa cauruli nu viss atausa atmiņā. Sāra iztukšoja krūzīti un brīdi pētīja apkārtni. Izskatījās, ka šis ir kaut kāds bunkurs, tikai logu gan te nebija. Meitene noprata, ka atrodas kaut kur pazemē. Vienīgais apgaismojums bija vairākas raustīgas lāpas.

-    Kur mēs esam?

-    Tur, kur sarkanači nevar mūs atrast. Jūstasam bija savs īpašs paņēmiens, kā uz Sāru skatīties pagriežot galvu tā, lai redzētu ar veselo aci, kas kaut kā vērta viņa skatienu vēl caururbjošāku un nopietnāku. Neko vairāk es nevaru sacīt. Svarīgākais te tu esi drošībā.

-    Vai tu esi… Serhio?

Vēl viens tukšas mutes smaids. Jūtos glaimots, ka tu tā domā. Bet nē. Nekāda Serhio nav. Ne tādā izpratnē, kā tu domā.

-    Bet man šķita…

-   Un tā tam arī ir jābūt. Vārds "Sergio" ir saīsinājums no "sacelšanās" [18] . Nīna ja nekļūdos, tā bija tava doma, vai ne?

-    Man šķiet, ka jā.

-    Ļaudīm vajag vārdu, fokusēšanās objektu, seju, kas iemiesotu ideju. Tā ir mūsu seja. Serhio.

Sāra paskatījās uz sievieti, kas mēroja viņu ar vēsu skatienu, un tad atkal uz Jūstasu.

-    Sprādziens. Tie bijāt jūs, vai ne?

Jūstass pamāja ar galvu. Pirmie ziņojumi liecina, ka gājuši bojā septiņpadsmit koli, ieskaitot tavu draudzeni Svilpotāju, un divi personāldaļas darbinieki, kas bija ieradušies veikt pārbaudi. Es teiktu nav slikti vienai dienai. Bet tas nav pats labākais.

-Nē?

-    Nē. Pats labākais esi tu, Sāra.

Nu Jūstass viņā vērās pavisam cieši. Viņi abi. Sāra nodrebēja no aukstuma. Kaut kas bija mainījies, sarunas enerģija plūda citā virzienā viņš mēģināja viņu izpētīt. Vai viņai var uzticēties? Vai drīzāk vai Sāra var uzticēties viņiem?

-    Tagad tev būtu jāpajautā, kāpēc.

Negribēdama izrādīties pārlieku piekāpīga, Sāra pamāja ar galvu.

-    No šī rīta nekādas Sāras Fišeres vairs nav. Sāru Fišeri, lldzenumnieci numur 94801 nogalināja pašnāvniece ar spridzekli, kas aizrāva sev līdzi deviņpadsmit lojālus Mīļotās Iekšzemes drošības pārstāvjus. Viss, kas no Sāras Fišeres atlicis un atpazīstams, veiksmīgas sagadīšanās pēc ir roka ar tavu nozīmīti. To dabūjām no kādas kolas, kura vēl pirms nepilnām divdesmit četrām stundām ar to slānīja sievietes un bērnus piena fermā. Mums likās, ka tā roku varētu izmantot labāk, bet viņa, šķiet, tam nepiekrita. Kola visnotaļ pamatīgi spirinājās pretī, vai ne, Nīna?

-    Viņa bija cīnītāja. Tas nu jāatzīst.

Jūstass atkal uzlūkoja Sāru. Izskatās, ka mūsu metodes tev liekas šokējošas. Tā nevajadzētu būt.

Viss notika pārāk ātri. Jūs nogalināt cilvēkus. Ne tikai kolus. Nevainīgus garāmgājējus.

Jūstass nosvērti pamāja ar galvu. Viņa sejā nekas nebija lasāms, tā izskatījās gandrīz nejūtīga. Tiesa. Mazāk, nekā gribētu iestāstīt mūsu brīnišķīgais Direktors, bet kaut kas ir arī jāmaksā.

Sāru šausmināja viņa nevērīgais tonis. Tas nav attaisnojums.

-    Ak, es gan domāju, ka ir. Ļauj tev kaut ko pajautāt. Kā tu domā, ko pēc šīsdienas uzbrukuma darīs sarkanači?

Sāra neatbildēja.

-    Labi, es pateikšu. Atmaksa. Viņi smagi atriebsies. Nekas labs nav gaidāms.

Sāra paskatījās uz Jūstasu, Nlnu un tad atkal uz Jūstasu. Bet kāpēc jūs to gribat?

Jūstass dziļi ievilka elpu. Es atbildēšu tik vienkārši, cik vien protu. Tas ir karš, Sāra. Ne vairāk, ne mazāk. Un šajā karā mūsu ir daudz, daudz mazāk. Mums ir izdevies iefiltrēties gandrīz visos sistēmas līmeņos, taču skaita ziņā viņiem joprojām ir priekšrocības. Mēs nemūžam nevarētu uzvarēt, ja dotos atklātā kaujā. Mūsu teatrālās operācijas ir psiholoģiskas. Uztraukt pavēlniecību. Izvilināt viņus ārā. Ikviens, ko iemet cietumā, ir kāda tēvs, kāda sieva, kāda dēls vai meita. Par katru, ko sarkanači aizsūta uz barotavu, mums pievienosies divi citi. Varbūt izklausās brutāli, bet tā nu tas ir. Viņš pieklusa, ļaudams apdomāt savu vārdu nozīmi. Varbūt tev tas neizklausās loģiski. Drīz vien izklausīsies ja mana nojauta attiecībā uz tevi ir pareiza. Jebkurā gadījumā pēcpusdienas uzbrukuma iznākums ir tāds, ka tevis vairs nav. Un tādējādi tu mums esi ārkārtīgi vērtīga.

-    Vai jūs gribat teikt, ka bijāt to izplānojuši?

Jūstass paraustīja plecus, it kā sakot, ka jautājums ir sarežģītāks, nekā pati Sāra bija domājusi. Plānot jau var dažādi. Daudz kas no mūsu darbiem ir atkarīgs no piemērota laika un veiksmes. Bet šajā gadījumā mēs krietni apdomājām, kā tevi pievākt. Mēs jau kādu laiku tevi novērojām un gaidījām īsto bridi. Visu kopā salika un plāna izpildi ierosināja Džekija. Starpgadījums biodegvielas rūpnīcā bija izplānots, tāpat arī viņas piepešā pazušana no barakas vakarnakt. Džekija zināja, ka nāksi viņu meklēt slimnīcā. Atklāti sakot, man tas viss šķita pārāk izsmalcināti. Es šaubījos, bet uzvarēja Džekijas uzticība tev. Un ar prieku atzīstu, ka viņai ir bijusi taisnība.

Sāras domas neticībā it kā peldēja. Nē tās slīka. Džekija ir… viena no jums?

Jūstass pamāja ar galvu. Viņa bija ar mums jau no paša sākuma, viena no mūsu vecākajām aģentēm. Pat nezinu, cik uzbrukumu viņa ir sarīkojusi. Džekijas pēdējā misija bija atvest pie mums tevi.

Sāra meklēja vārdus, bet neatrada. Viņa vienkārši nespēja samērot to sievieti, par kuru runāja Jūstass, ar to, kuru viņa pazina pati. Vairāk nekā gadu Sāra gandrīz visu laiku bija uzmanījusi veco. Abas gulēja trīs pēdas viena no otras, blakus strādāja, kopā ieturēja visas maltītes. Viņas stāstīja viena otrai visu. Tas nebija saprotams, tas nebija iespējams. Un vēl:

-    Kā tu to domā: "pēdējā"?

Atmosfērā kaut kas mainījās. Man žēl, viņš sacīja. Džekija ir mirusi.

Šie vārdi bija kā pliķis. Nevar būt!

-    Baidos, ka tas ir tiesa. Zinu, ka viņa tev daudz nozīmēja.

-No slimnīcas nevienu neizved līdz tumsai! Esmu redzējusi furgonu! Mums jāiet viņai pakaļ!

-    Paklausies…

-   Vēl ir laiks! Mums kaut kas ir jādara! Sāra uzmeta skatienu Nīnai, kura joprojām stāvēja, bezkaislīgi piespiedusi pie krūtīm šauteni, un tad atkal palūkojās uz Jūstasu. Kāpēc jūs neko nedarāt?

-    Ir par vēlu, Sāra. Viņa seja atmaiga. Džekija nemaz nebija slimnīcā. To jau es saku. Džekija vadīja automašīnu.

Sārai šķita, it kā kaut kas salūztu. Tieši tā viņai šķita. Viņā kaut kas pārtrūka. Pēdējais grieziens, pušu bija pēdējais pavediens, kas viņu saistīja ar pazīstamo dzīvi. Viņa dreifēja, dreifēja prom.

-    Džekija zināja, cik slima ir. Viņa būtu izturējusi vēl ilgākais dažus mēnešus, un tad viņu aizsūtītu uz barotavu. Jūstass pieliecās tuvāk. Tieši to viņa vēlējās. Lieliskas karjeras augstākais punkts. Viņa ne par ko citu negribēja ne dzirdēt.

-    Viņa ir mirusi, Sāra noteica, nesarunādamās ne ar vienu.

-    Viņa izdarīja to, kas bija jādara. Džekija bija sacelšanās varone. Un tagad te esi tu lai turpinātu no tās vietas, kur viņa beidza.

Sāra nekādi nespēja uzsākt raudāt. Viņa prātoja, kāpēc tā, bet tad nojauta: viņas dzīves pēdējās asaras jau bija izraudātas, viņā asaru vairs nebija. Cik tas ir savādi nespēt raudāt. Mīlēt kādu tā, kā viņa bija mīlējusi Džekiju, tomēr sirdī nerast skumjas.

-    Kāpēc es?

-Jo tu viņus ienīsti, Sāra. Tu viņus ienīsti un no viņiem nebaidies. Es to redzēju todien kravas mašīnā. Vai atceries?

Sāra pamāja ar galvu.

-   Ir divu veidu naids. Viens dod spēku, otrs to atņem. Tavējais ir pirmais. To es vienmēr esmu zinājis. Ari Džekija to zināja.

Tiesa Sāra viņus ienīda. Viņa tos ienīda par ņirdzīgajām acīm, nepiespiesto, smejošo cietsirdību. Viņa tos ienīda par ūdeņaino tumi un ledainajām dušām. Viņa ienīda melus, kādus tie lika izkliegt. Viņa ienīda stekus un smaidus pašapmierinātajos ģīmjos. Viņa tos ienīda līdz kaulam un asinīm, ar katru ķermeņa šūnu. Viņas nervi pārvadīja naidu, plaušas ieelpoja un izelpoja naidu, sirds sūknēja vēnās tīra naida eliksīru. Sāra bija dzīva, jo tos ienīda, un visvairāk viņa tos ienīda par to, ka viņai atņēma meitu.

Sāra atskārta, ka Jūstass un Nlna gaida, kad viņa kaut ko sacīs. Viņa saprata: viss, ko viņi bija darījuši un pateikuši, veda uz vienu mērķi. Pa vienam vien uzmanīgam solim viņi bija atveduši Sāru līdz bezdibeņa malai. Reiz spērusi soli, viņa vairs nebūs viņa pati.

-    Ko jūs gribat, lai es daru?

VII ĀRPUS LIKUMA

Mēs dieviem rokās

Kā bērniem mušas: mocīt, nokaut mūs Tas viņiem tikai prieks.

"Karalis Līrs", Šekspīrs (atdz. Rainis)

.

41

Viņus visus trīs nākamajā pēcpusdienā izglāba kārtībnieku patruļa, ko izsūtīja meklēt pēc tam, kad autocisternu kolonna neparādījās Kervilē. Pīters, Maikls un Lora tikmēr bija pametuši nodrošināto slēptuvi un atgriezušies uzbrukuma vietā. Sprādziens bija izrāvis vismaz piecdesmit jardus platu krāteri. Tuvējos laukos mētājās saliektu metāla daļu kaudzes. Eļļaini dūmi no vēl degošām petrolejas lāmām pacēlās gaisā, kur jau lidinājās arī maitasputni. Starp atlūzām vīdēja melni, pāroglojušies liķi. Nebija iespējams pateikt, vai kaut kas no šaušalīgajām atliekām pieder ari uzbrucējiem. No savādā, spīdīgā furgona bija palikušas vien dažas galvanizēta metāla plāksnes, kas nebija nekāds pierādījums.

Maikls bija pilnīgi satriekts. Fiziskie ievainojumi izmežģīts plecs, ko viņš pret nocietinātās slēptuves sienu bija iesitis atpakaļ vietā, sastiepta potīte un vaļēja brūce virs labās auss, ko vajadzēs sašūt, bija tas mazākais. Vienpadsmit naftinieki un desmit kārtībnieki sievas un viri, ar kuriem kopā viņš bija strādājis un dzīvojis. Maikls bija atbildīgais, pārējie viņam uzticējās. Nu viņu vairs nebija.

-    Kā tu domā, kāpēc viņš tā izdarīja? Pīters jautāja. Viņš runāja par Cepšu garajā slēptuvē aizvadītajā naktī Maikls bija izstāstījis par sānskata spogulī redzēto. Viņi sēdēja zemē pie upes Lora bija aizgājusi tālāk augšup pa straumi. Pīters redzēja, kā sieviete notupstas krastā un viņas pleci trīs raudās; viņa negribēja lieciniekus.

-    Laikam viņš domāja, ka citādi nevar. Maikls samiegtām acīm paraudzījās augšup, vērodams riņķojošos putnus, kaut gan patiesībā laikam neskatījās ne uz ko. 1\i viņu nepazini tik labi, cik es. Cepss bija dziļais ūdens. Viņš nekādā gadījumā nepieļautu, ka kādu uzņem vīrusaino rindās. Es tikai vēlos, kaut man būtu pieticis iekšu to izdarīt pašam.

PIters drauga sejā redzēja sāpes un šaubas izdzīvotāja kaunu. Šīs izjūtas viņš bija iepazinis ari pats. Kaut kas tāds nekad neaizmirsās. Tā nebija tava vaina, Maikl. Ja kāds vispār ir vainīgs, tas esmu es.

Ja ari šie vārdi sniedza kādu mierinājumu, Pīters to nemanīja. Kā tu domā, kas tie bija par ļaudīm? Maikls jautāja.

-    Kaut es to zinātu.

-    Kas tā par sūdu būšanu, Pīter? Furgons ar vīrusainajiem? It kā šie būtu kaut kādi mājdzīvnieki. Un tā sieviete?

-    Es ari nesaprotu.

-Ja viņi gribēja naftu, varēja vienkārši paņemt.

-    Man neliekas, ka viņi būtu dzinušies pēc naftas.

-    Aha, nūja. Man arī neliekas. Maikla ķermenis notrīsēja dusmās. Vienu gan es zinu. Ja es viņus kādreiz atradīšu, viņiem sāpēs.

Nakti viņi pārlaida kopā ar meklētājiem kādā nocietinātā slēptuvē uz austrumiem no Sanantonio un Kervilē pārradās nākamajā rītā. Pilsētā viņus izšķīra un aizsūtīja uz dažādām varas iestādēm: Pīteru uz Divīziju galveno pārvaldi, bet Maiklu un Loru uz Iekšlietu pārvaldi, kas uzraudzīja visu aiz mūriem notiekošo, ieskaitot arī Friportas naftas rūpnīcas kompleksu. Pirms iztaujāšanas Pīteram deva laiku sakopties. Bija pusdienlaiks, barakas bija gandrīz tukšas. Viņš ilgi stāvēja dušā, vērodams, kā pie kājām virpuļiem griežas taukaini sodrēji. PIters sevi pazina gana labi, lai nojaustu, ka notikušais vēl nav pilnībā nogulsnējies prātā. Viņš nespēja izlemt, vai tas ir vājums vai stiprā puse. Pīters zināja, ka ir iekūlies lielās nepatikšanās, bet šķita maziski par to raizēties. Visvairāk viņam bija žēl Maikla un Loras.

Pīters uzvilka savu vistīrāko formas tērpu un devās uz Virspavēlniecību kādreizējo biroja ēku kompleksu pie rātsnama. Iegājis konferenču zālē, viņš iztrūkās, ieraugot tur pazīstamu seju Gunnaru Epgaru. Bet, ja Pīters no viņa bija gaidījis kādus mierinājuma vārdus, tad drīz vien atskārta, ka tādu nebūs. Pēc Pītera militārā sveiciena pulkvedis tikai uzmeta viņam saltu skatienu un tad atgriezās pie dokumentiem uz garā galda sev priekšā tas, bez šaubām, bija kārtībnieku patruļas ziņojums.

Tomēr visvairāk Pīters saminstinājās, ieraudzījis otro pie galda sēdošo vīru. Epgaram labajā pusē sēdēja iespaidīgais armijas ģenerālis Eibrams Flīts. Viņu PIters bija redzējis tikai vienreiz saskaņā ar tradīciju ģenerālis vadīja zvēresta nodošanu Ekspedīciju pulka kareivjiem. Fiziskā ziņā ģenerālī nebija nekā ievērojama, viņš izskatījās visnotaļ viduvējs, tomēr Flīts bija tas, kas viņš bija: vīrs, kura klātbūtne izmainīja visu telpu, it kā liekot gaisa molekulām trīsēt citā frekvencē. Trešo pie galda sēdošo vīru Pīters nepazina tas bija kāds civilists ar īsi apcirptu, sirmu bārdu un matiem, kas atgādināja izķemmētu kviešu lauku.

-    Apsēdieties, leitnant, ģenerālis ierunājās. Savedīsim visu kārtībā. Pulkvedi Epgaru jūs pazīstat. Misters Čeiss šeit pārstāv prezidentes personālu. Viņš būs prezidentes acis un ausis šajā… Flīts meklēja īsto izteicienu, …neveiksmīgajā notikumu attīstībā.

Ilgāk nekā divas stundas trijotne apbēra Pīteru ar jautājumiem. Visvairāk runāja ģenerālis un gandrīz tikpat daudz Čeiss. Epgars galvenokārt klusēja, ik pa brīdim uzšņāpdams kādu piezīmi vai lūgdams paskaidrot tuvāk. Kopumā viss norisa satraucoši kategoriskos toņos, it kā Pīteru mēģinātu piespiest sapīties pretrunās. Tā vien šķita, ka viņi klusībā domā: Pītera stāsts ir sadomāts, lai nomaskētu kādu pašu ievārītu katastrofu, kurā vainojams viņš viens no tikai trim izdzīvojušajiem, starp kuriem ir ari kolonnas galvenais naftas destilētājs. Tomēr, izprašņāšanai ritot savu gaitu, Pīters nojauta: šīs aizdomas ir neīstas, aiz tām slēpjas dziļākas bažas. Pratinātāji nemitīgi atgriezās pie sievietes. Kas viņai bija mugurā, ko viņa teica, kā izskatījās? Vai viņas ārienē bija kaut kas savāds? Ikreiz, kad atsākās iztaujāšana par šo tematu, Pīters, cik vien labi spēdams, secīgi pārstāstīja notikumus. Sievietei mugurā bija apmetnis. Viņa bija ļoti skaista. Viņa sacīja: Tu esi noguris. Viņa sacīja: Mēs zinām, kur jūs esat. Tas ir tikai laika jautājums. Mēs, ģenerālis atkārtoja. Kādi mēs? -Nezinu. Jūs nezināt, jo neatceraties? Nē, es esmu pārliecināts. Neko citu viņa neteica. Un tā uz riņķi vien, līdz ari pats Pīters sāka apšaubīt savu stāstu. Kad viss beidzās nopratināšana aprāvās tikpat aizskaroši, cik aizskaroši bija noritējusi, viņš jutās ne tikai emocionāli, bet ari fiziski pārguris.

-    Vēl brīdinājums, leitnant, ģenerālis noslēdza tikšanos. Jums ne ar vienu nav atļauts apspriest Naftas ceļā notikušo vai arī šis nopratināšanas gaitu. Rīkojums attiecas arī uz kolonnas izdzīvojušajiem un meklēšanas komandu, kas jūs atveda. Teikt drīkst tikai šo: tikai nezināmu iemeslu dēļ uzsprāga viena no autocisternām, iznīcinot visu kolonnu un Sanmarkosas tiltu. Vai skaidrs?

Tātad tā patiešām bija. Aiz šī notikuma slēpās kas vairāk atgadījums bija vien mozaīkas gabaliņš, ko trijotne mēģināja ielikt īstajā vietā. Pīters slepus uzmeta skatienu Epgaram; viņa seja pauda tikai tēloti neitrālu izteiksmi vīrs, kas pakļaujas augstāka virsnieka pavēlei.

-    Jā, ģenerāl.

Flīts pieklusa, bet tad piesardzīgi turpināja: Vēl pēdējais, Džekson, un arī šajā gadījumā jāizturas ļoti konfidenciāli. Šķiet, jūsu draugs Lūsiuss Grīrs ir izbēdzis no cietuma.

Mirkli Pīteram likās, ka nav ģenerāļa teikto pareizi saklausījis. Ser? Viņš uzmeta žiglu skatienu pārējiem. Kā viņš…?

-    Šobrīd tas vēl nav zināms. Taču liekas ļoti ticami, ka Griram palīdzēja. Tajā pašā naktī, kad viņš pazuda, viena no klostera māsām izgāja no bāreņu nama un neatgriezās. Kāds kārtībnieks no rietumu posteņiem ziņoja, ka uzreiz pēc pulksten trijiem naktī redzējis dodamies prom divus jātniekus. Vīrieti acīmredzot Griru un pusaugu meiteni Ordeņa tunikā.

-    Vai jūs runājat par… Eimiju?

-    Tā liekas gan. Flīts noliecās pār galdu. Ne jau Grīrs mani satrauc visvairāk. Viņš ir izbēdzis cietumnieks, un ar viņu tiksim galā. Bet ar Eimiju ir citādi. Es gan vienmēr esmu izturējies ļoti skeptiski attiecībā uz jūsu apgalvojumiem par meitenes spējām, tomēr viņa vienalga ir svarīgs militārs ieguvums. Flīts atkal cieši vērās Pīterā. Mēs zinām, ka pirms došanās uz rafinēšanas rūpnīcu jūs viņus abus apciemojāt. Ja jums ir kas sakāms, es iesaku to pateikt tūlīt.

Tikai pēc brīža Pīters saprata jautājuma nozīmi. Jūs domājat, ka es par to zinu?

-    Un vai jūs zināt, leitnant?

Pītera prāts vienlaikus nokāvās ar trim domām. Eimija bija atbrīvojusi Lūsiusu no cietuma, abi kopā bija aizbēguši no pilsētas nezināmā virzienā, un ģenerālis domāja, ka viņš ir līdzzinātājs. Ar vienu tādu domu būtu gana, lai Pīteru galīgi apstulbinātu. Visas trīs domas kopā panāca tikai to, ka Pīters koncentrējās uz vienu uz aizstāvēšanos. Un prāta dziļumos jau snaikstījās jautājums: kāds Eimijas pazušanai sakars ar to sievieti Naftas ceļā? Trijotne viņam priekšā noteikti domāja par to pašu.

-    Nekādā gadījumā, ģenerāl. Viņi man neko neteica.

-   Vai esat pārliecināts? Atgādinu, ka jūsu vārdi protokolā parādīsies kā oficiāla liecība.

-Jā, es esmu pārliecināts. Mani tas izbrīna tikpat ļoti, cik jūs.

-    Un jums nav ne jausmas, kurp abi būtu varējuši doties?

-    Kaut nu man būtu.

Flīts mirkli nekustīgu seju uzlūkoja Pīteru. Viņš pavērās uz Čeisu; tas pamāja ar galvu.

-    Nu labi, Džekson. Turēšu jūs pie vārda. Pulkvedis Epgars minēja jūsu vēlmi pēc iespējas drīzāk atgriezties Vorhīza fortā. Es sliecos to atļaut. Piesakieties pie virsnieka transporta nodaļā, viņš jūs iekārtos nākamajā transportā.

Piepeši Pīters to vairs nepavisam negribēja. Ģenerāļa nolūks bija skaidrs: Pīters tika padzīts, lai nodrošinātu viņa klusēšanu.

-   Ja varētu, ser, es labprāt atgrieztos rafinēšanas rūpnīcā.

-    Tas nav iespējams, leitnant. Jums ir dota pavēle.

Piepeši Pīteram kaut kas iešāvās prātā. Lūdzu atjauju brīvi izteikties, ser.

Flīts grūti nopūtās. Cik noprotu, tā jau jūs parasti darāt, leitnant. Tad tik uz priekšu.

-    Un kā būs ar Martinesu?

-    Kas tad ar viņu ir?

Epgars žigli ielūkojās Pīteram acīs. Uzmanīgi.

-    Tas vīrs alā. "Viņš mūs atstāja" tā viņš sacīja.

-    Es to zinu, Džekson. Esmu lasījis ziņojumu. Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Šī vīra arī nebija tur, kur viņam bija jābūt. Varbūt Grirs un Eimija devās viņu meklēt. Pīters pēc kārtas uzlūkoja visus trīs nopratinātājus un tad pavērās uz visiem kopā. Varbūt viņi zina, kur tas vīrs ir.

Sastinguma mirklis. Tad ierunājās Flīts: Tā ir interesanta doma, leitnant. Vai ir vēl kas?

Un tā viņa ideja jau bija atmesta. Vai ari varbūt ne. Jebkurā gadījumā Pīters juta, ka ir trāpījis mērķī.

-    Nē, ser.

Ģenerāļa acis brīdinoši pietumsa. Kā jau teicu, jūs ne ar vienu nedrīkstat par to runāt. Nedomāju, ka man jums būtu jāatgādina: jebkādu pļāpāšanu uzlūkosim nelabvēlīgi. Jūs drīkstat iet, leitnant.

-    Atvainojiet, māsas Pegas šodien nav.

Māsa Pega vienmēr bija uz vietas. Durvis iespriedušās sievietes uz aizstāvēšanos gatavā stāja skaidri pauda Pīters viņai garām netiks.

-    Vai jūs vismaz pateiktu Keilebam, ka biju atnācis?

-    Protams, leitnant. Sievietes skatiens pazibēja kaut kur Pīteram aiz muguras viņa zināja, ka tiek vērota. Un tagad, ja jūs mani atvainotu…

Pīters atgriezās barakās, kur pavadīja nemierīgu pēcpusdienu lāviņā, blenzdams griestos. Viņa transports izbrauks rit no rita pulksten sešos. Pīters nešaubījās, ka tik ātra aizbraukšana noorganizēta ar nodomu. Vīri nāca un gāja, smagiem zābakiem rībinot cauri telpai, tomēr viņu klātbūtne tik tikko aizsniedza PItera apziņu. Eimija un Grīrs kurp gan viņi būtu devušies? Un kāpēc abi kopā? Kā viņai izdevās Lūsiusu izlaist, un kā viņi tika garām vārtu sargiem? Pīters pārraka atmiņas, cenšoties atcerēties, vai kāds no abiem bija izdarījis vai pateicis kaut ko, kas varētu norādīt uz tādas bēgšanas plānu. Vienīgais, kas nāca prātā, bija majora savādais rimtums it kā sienas ap viņu būtu nenozīmīgas un to esamība vien iluzora. Kā tā varēja būt?

Tas bija noslēpums tāpat kā viss cits pēdējās trīsdesmit dienās. Viss kopā radīja tādu iespaidu, it kā aiz bieziem miglas vāliem dreifētu kaut kādi stāvi, vienlaikus redzami un neredzami.

Tukšajām stundām ritot, PItera domas atgriezās pie tā vakara, ko viņš bija pavadījis māsu vidū pie kopā ar Keilebu pavadītā laika, zēna spara un gudrības. Pie prieka Eimijas sejā, kad viņa aizgriezās no plīts un ieraudzīja viņu. Pie klusā mirkļa pirms viņa aiziešanas, kad viņu rokas gaisā saskārās. Kustība šķita pilnīgi dabiska, nevilšs reflekss, ko neaizkavēja nekāda vilcināšanās vai pretestība. Tā it kā nāca vienlaikus no dziļas akas viņā pašā un kādas tālas vietas gluži kā tie spēki, kas vēla viļņus, ko Pīteram patika vērot, un svieda tos krastā. No visiem pēdējo dienu notikumiem tieši viņu kopīgais mirklis durvis atmiņā bija palicis visspilgtāk, un Pīters aizvēra acis, izdzīvojot to vēlreiz. Meitenes vaiga siltā pieskaršanās pie viņa krūtīm un apskāviena gaišais spēks. Eimijas skatiens uz viņu sadotajām rokām. Vai atceries, kā es tevi noskūpstīju? Iemiegot viņš joprojām dzirdēja tos pašus vārdus.

Pīters pamodās tumsā. Mutē bija sausa putekļu garša. Viņš bija pārsteigts, ka tik ilgi ir gulējis, pārsteigts, ka vispār bija iemidzis. Pīters sniedzās pēc blašķes, kad pamanīja blakusgultā kādu sēžam.

-    Pulkvedi?

Epgars sēdēja ar seju pret Pīteru, pēdas stingri piespiedis pie zemes un plaukstas uzlicis uz ceļiem. Pirms runāt, viņš dziļi ievilka elpu. Pīters saprata, ka viņu atmodinājusi pulkveža klātbūtne.

-    Paklau, Džekson, tas, kas šodien notika, man neliekas pareizi. Tāpēc tam, ko jums tagad sacīšu, jāpaliek starp mums, vai saprotat?

Pīters pamāja ar galvu.

-   Jūsu aprakstīto sievieti jau reiz redzēja pirms daudziem gadiem. Nevis es pats, bet citi. Vai jūs zināt par Lauka Slaktiņu?

Pīters savilka uzacis. Jūs tur bijāt?

-    Toreiz biju bērns, man bija sešpadsmit gadu. Es nemēdzu runāt par šo notikumu. Neviens no mums par to nerunā. Es zaudēju vecākus un mazo māsu. Manu māti un tēvu nogalināja uzreiz, bet es tā ari neuzzināju, kas notika ar māsu. Droši vien viņu uzņēma vīrusaino rindās. Par to man vēl šobaltdien rādās murgi. Viņai bija četri gadi.

Epgars vēl nekad nebija Pīteram stāstījis kaut ko tik personisku. Man žēl, pulkvedi.

Vīrieša sejā bija skaidri redzams, cik sāpīgas ir šīs atmiņas un cik grūti tās kādam stāstīt. Nūja, tas bija ļoti sen. Pieņemu jūsu līdzjūtību, bet ne jau tāpēc es šeit esmu. Turklāt es riskēju ar savu galvu, par to runājot. Ja Flīts uzzinātu, viņš man atņemtu pilnvaras. Vai iemestu cietumā.

-    Dodu jums savu godavārdu, ser.

Epgars pieklusa un tad atsāka stāstīt: Todien mēs zaudējām divdesmit astoņas dvēseles. Par sešpadsmit no tām neko vairs neuzzinājām tāpat kā par manu māsu. Visi zina par saules aptumsumu. Bet neviens nenojauš, ka vīrusainie slēpās nocietinātajās slēptuvēs it kā jau būtu par tām zinājuši. Tieši pirms uzbrukuma kāds jauns kārtībnieks tornī ziņoja, ka turpat aiz koku dzīvžoga ir redzējis gaidām lielu kravas automašīnu tieši tādu pašu kā jūsu aprakstītā. Vai saprotat, ko es gribu teikt?

-Jūs gribat teikt, ka tie bija tie paši cilvēki.

Epgars pamāja ar galvu. Divi vīri redzēja to sievieti. Viens no tiem jau minētais kārtībnieks. Otrais bija laukstrādnieks. Ziemeļu zemkopības kompleksa priekšstrādnieks. Viņa sieva un meitas todien gāja bojā. Viņu sauc Kērtiss Vorhīzs.

Vēl viens pārsteigums. Ģenerālis Vorhīzs?

-    Man jau likās, ka jums tas šķitīs interesanti, īpaši ņemot vērā viņa draudzību ar Grīru. Vorhīzs pieteicās dienestā uzreiz pēc slaktiņa. Puse no Otrā Ekspedīciju pulka virsniekiem bija piedzīvojuši to dienu. Neits Krakšenks bija otrais kārtībnieks tornī. Esmu pārliecināts, ka šis vārds jums ir pazīstams. Vai zinājāt, ka viņš bija Vorhīza svainis?

Krakšenks bija komandējošais virsnieks Rozvelā. Pēkšņais spēlētāju izkārtojums visu salika savās vietās. Pīters atsauca atmiņā ar Grīru un Vorhīzu kopā pavadīto laiku Kolorādo garnizonā cik silta, nepiespiesta draudzība abus saistīja un kā Grirs pēc ģenerāļa nāves bija parādījis kaudzīti ar ogli zīmētu skiču. Vorhīzs bez mitas zīmēja tikai viņas sievieti un divas mazas meitenes.

-    Un tas pirmais kārtībnieks? Kas viņš tāds bija?

-    Nu, šo vārdu zina visi. Tiftijs Lamonts.

Tas nu bija galīgi nesaprotami. Tiftijs Lamonts bija kārtībnieks?

-    Ak, Tiftijs bija kas vairāk par kārtībnieku. Es tam vīram ne vienu reizi vien esmu palicis parādā dzīvību un neesmu tāds vienīgais. Pēc slaktiņa arī Tiftijs pieteicās Ekspedīciju pulkā, bija izlūks un snaiperis, varbūt vislabākais, kāds mums jebkad ir bijis. Tika par kapteini, bet tad notinās. Vorhīzs, Krakšenks un Tiftijs cits citu pazina jau ļoti sen. Nezinu, kas tur par stāstu, bet kaut kas starp viņiem bija.

Tiftijs Lamonts Ekspedīciju pulka kareivis, pat virsnieks. Pēc visa, ko Pīters par šo vīru bija dzirdējis, tas nepavisam nesaskanēja ar viņa tēlu. Un kas ar viņu notika?

-    Ar Tiftiju?

-    Viņš ir noziedznieks.

Epgara sejā pavīdēja jauna izteiksme. Nezinu, leitnant. Tas jums jājautā viņam pašam. Tas ir ja varēsiet Tiftiju atrast. Teiksim, ja jūs pazītu kādu ar pazīšanos.

Klusuma bridis ieilga. Epgars nogaidoši raudzījās uz Pīteru. Tad viņš pajautāja:

-    Kā jūs teicāt, cik cilvēku jums bija tajā kolonijā Kalifornijā?

-    Deviņdesmit divi.

-    Deviņdesmit divas dvēseles pazudušas bez vēsts. Ja gribat zināt manas domas, tas ir diezgan pārsteidzoši. īsti neizklausās pēc parastajiem vīrusaino uzbrukumiem. Pielieciet klāt tos sešdesmit septiņus, kas pagaisa Rozvelā, un kopā sanāks, ka gandrīz divsimt cilvēku ir faktiski izkūpējuši gaisā. Un nu aizmūk Eimija tajā pašā bridi, kad atkal parādās tā sieviete un efektīvi pārrauj mūsu degvielas apgādi. Skaidrs, ka militāristi ir noraizējušies. Vēl jo vairāk tāpēc, ka vienīgā dzīvā dvēsele, kas to sievieti vēl ir redzējusi, ir… kā jūs teicāt?

-    Noziedznieks.

-    Tieši tā. Persona non grata. Situācija ir, maigi izsakoties, politiski jutīga. No vienas puses ir militāristi, kas ar Tiftiju negrib ielaisties. No otras puses ir civilās varas iestādes, kuras to nedrīkst, vismaz ne oficiāli. Vai apjēdzat, par ko es runāju, leitnant?

-    Es īpaši neinteresējos par politiku, ser.

-    Tad jau mēs saprotamies. Tas bars tikai cenšas piesegt cits cita pakaļu. Un tāpēc jau esam iekūlušies tādās ziepēs. Tieši šādos apstākļos nenāktu par ļaunu vēl trešā puse. Kāds, kas jau pagātnē, teiksim, ir izrādījis iniciatīvu un kam ir atjautīgs domu gājiens. Tas nav tikai mans viedoklis. Varas gaiteņos ir notikušas zināmas konfidenciālas diskusijas. Civilajos, nevis militārajos varas gaiteņos. II kā esmu jūsu priekšnieks, tad laikam īpaši labi pazīstu jūsu raksturu. Jūsu un Doneidio.

Pīters savilka uzacis. Kāds Alīšai ar to visu sakars?

-   To es nezinu. Bet varu jums izstāstīt divas lietas, un sakarību tad saskatiet pats. Pirmkārt, neviens jau trīs mēnešus nav saņēmis nekādas ziņas no Kārni forta. Otrkārt, Doneidio bija dotas divas pavēles. Man bija zināms tikai par pirmo pavēle bija no Divīzijas un tieši tāda, kā jums teicu. Otra pavēle pienāca aizzīmogotā aploksnē no Sančesas biroja, paredzēta tikai adresātes acīm.

-Nesaprotu. Kāpēc lai viņi negribētu, ka jūs zināt, kāda pavēle Alīšai dota?

-    Lielisks jautājums. Kas to lai zina, kas te ir vissvarīgākais. Liekas, ka visus zināmā mērā interesē konfidencialitāte, un tas neattiecas tikai uz jums. Flīts tātad grib, lai jūs pazūdat tas jums pašam ir skaidrs. Bet, starp mums runājot, Flīts un Sančesa ne vienmēr ir uz vienu roku, un hierarhija nav tik skaidra, kā varētu domāt. Deklarācijā ir daudz tādu punktu, ko var interpretēt dažādi, un šis tas var kļūt gluži neskaidrs. Teiksim tā par lietu ar sievieti Naftas ceļā militārās un civilās varas iestādes nav gluži vienisprātis. Tieši tāpat kā par Martinesu, kurš, kā jau tik kodolīgi izteicāties, neatradās tur, kur viņam bija jābūt tajā laikā, kad Eimija sazin kā izlaida no cietuma Griru un aizbēga. Tas viss ir loti interesanti.

-    Tātad jūs domājat, ka te ir iesaistīts Martiness.

Epgars paraustīja plecus. Esmu tikai ziņnesis. Bet Flīts nekad nav tam visam pa īstam ticējis. Pēc viņa domām, Eimija tikai novērš uzmanību un Divpadsmit ir mīts. Par Doneidio viņam trūkst argumentu; ir taču acīm redzams, ka viņa ir atšķirīga, bet, pēc ģenerāļa domām, tas neko nepierāda. Medības Flīts piecieta tikai tāpēc, ka Sančesa tā ālējās, ka nebija vērts strīdēties, bet Kārlsbādas notikumi ir viņa izdevība beidzot pielikt tam punktu. Ir cilvēki ar atšķirīgiem uzskatiem.

Pīters bridi apdomāja dzirdēto. Tātad Sančesa rīkojas Flītam aiz muguras.

Epgars ironiski savilka uzacis. Neatceros, ka būtu kaut ko tādu teicis. Šādas runas manā dienesta pakāpē nepieklājas. Lai nu kā, es uzskatītu, ka esat man izdarījis personisku pakalpojumu, ja palīdzētu uzmeklēt piemērotu, atjautīgu indivīdu, kas norādītu uz šādām tādām kopsakarībām. Vai jūs tādu cilvēku pazīstat, leitnant?

Vārdu nozīme bija skaidra. Man šķiet, ka pazīstu, pulkvedi.

-    Lieliski. Epgars pieklusa, bet tad turpināja: Jocīgi gan ar to transportu. Patiesībā tā ir sasodīta sagadīšanās. Izskatās kāds ir sajaucis papīrus. Jūs jau zināt, kā tas notiek. Paies četrdesmit astoņas, varbūt visas septiņdesmit divas stundas, līdz viss būs sakārtots.

-    Ir labi to zināt, ser.

-    Man jau šķita, ka jūs būsiet ar mani vienisprātis. Pulkvedis uzsita sev pa ceļiem. Nu ko, šķiet, man jābūt kaut kur citur. Esmu norīkots uz prezidentes operatīvo vienību, lai tiktu galā ar šo… neveiksmīgo notikumu gaitu. Nezinu, cik tur no manis būs labuma, bet es daru to, ko man liek. Epgars piecēlās kājās. Priecājos, ka atpūtāties, leitnant! Priekšā ir rosības pilnas dienas.

-    Paldies, pulkvedi!

-    Nav par ko. Un es to patiešām domāju burtiski. Viņš vēlreiz paskatījās uz Pīteru. Tikai esiet piesardzīgs ar viņu, Džekson. Ar Lamontu jūs negribētu salēkties.

Viņi jāja visu nakti un dienu, līdz atkal satumsa. Nu ceļinieki bija uz austrumiem no Lalingas. Kartes nebija, bet to arī nevajadzēja10. starpštatu šoseja aizvedīs tieši uz Hjūstonu, uz pašu tās aizaugušo sirdi. Grīrs tur vienreiz jau bija bijis, gan tikai piepilsētā, bet ar to bija gana. Hjūstona bija necaurbraucama slīkšņa, smirdīgs kritalu un pieglumējušu drupu mudžeklis, kur čumēja un ņudzēja guļavas. Ja tie neuzkluptu, to darītu aligatori. Rāpuļi laiski slīdēja rāvainajā ūdenī kā līdz pusei iegrimušas laivas; daudzi no tiem bija izauguši milzum lieli, un nezvēru spēcīgie žokļi pastāvīgi meklēja barību. Gaisā vērpās lieli odu mākoņi. Deguns, mute, acis asinssūcēji vienmēr meklēja ķermeņa dobumu atvērumus, raugoties pēc visvārīgākajām vietām. Hjūstonas pārpalikas nebija piemērotas cilvēkiem. Grīrs nesaprata, kāpēc kāds vispār bija iedomājies, ka šī vieta varētu būt apdzīvojama.

To visu viņi pieredzēs jau gana drīz. Pašlaik ceļinieki atradās prērijā ar garu zāli un koku biezokņiem, kas jūdzi pēc jūdzes lēzeni nolaidās jūras krastā. Tik tālu uz austrumiem šoseja nebija notīrīta. Tā bija drīzāk nojaušama nekā patiešām esoša asfaltētā virsma bija saplaisājusi un iegrimusi zem smagas mālzemes kukuržņiem. Bieži ceļu aizsprostoja senu automašīnu kapsētas. Kopš aizbēgšanas no pilsētas abi jātnieki bija pārmijuši vien dažus vārdus sarunāties vienkārši nebija vajadzības. Dienām ritot, Grīrs sajuta Eimijā kādu pārmaiņu, tādu kā fizisku apjukumu. Meitene stipri svīda, un dažreiz viņš pieķēra to saviebjamies it kā no sāpēm. Taču, kad ceļabiedrs izteica savas raizes, Eimija tās uzreiz atgaiņāja. Man viss ir labi, viņa apgalvoja. Tas nekas nav. Meitenes balss skanēja gandrīz dusmīgi viņa prasīja, lai tai neuzmācas.

Kad iestājās tumsa, abi apmetās kādā klajumā, no kura bija redzams izpostīts motelis. Debesis bija skaidras, un temperatūra pazeminājās, gaisā riešot rasu. Grīrs zināja, ka naktī viņi būs drošībā Eimijas klātbūtnē ari viņš bija pasargāts. Abi atritināja guļammaisus un apgūlās.

Vēlāk viņš iztrūcies atmodās. Kaut kas nebija, kā vajag. Viņš pagriezās uz sāna un ieraudzīja, ka Eimijas guļammaiss ir tukšs.

Grīrs neļāva sev nobīties. Kamēr abi gulēja, bija uzlēcis līks mēness, sadalot tumsu gaismās un ēnās, ainavā, kur snaicījās draudīgi stiepti veidoli un biezēja melni laukumi. Zirgi, neko nenojaušot, gremoja nezāļu lauciņā. Grīrs izvilka no somas brauningu un piesardzīgi devās tālāk tumsā. Viņš lika acīm atšķirt dažādus apveidus. Kur Eimija palikusi? Vai vajadzētu viņu saukt? Bet to liedza klusums un slēptās briesmas.

Tad viņš ieraudzīja meklēto. Meitene stāvēja dažus jardus no apmetnes, aizgriezusies prom. Grīrs dzirdēja tādu kā sarunu. Vai viņa ar kādu runā? Tā izklausījās, tomēr tur neviena nebija.

Grīrs pienāca pie viņas no mugurpuses. Eimij?

Klusums. Viņa mitējās murmināt; augums joprojām bija pilnīgi nekustīgs.

-    Eimij, kas noticis?

Meitene pagriezās ar vieglu pārsteigumu sejā. Ā. Es saprotu.

-    Ar ko tu sarunājies?

Eimija neatbildēja. Šķita, ka viņas šeit tā īsti nemaz nav. Vai meitene būtu mēnessērdzīga?

Bet tad viņa ierunājās: Laikam jau jāiet atpakaļ.

-    Nebiedē mani tā.

-    Piedod. Es negribēju. Eimija pameta skatienu uz ieroci. Kam tev tas?

-    Es nezināju, kurp esi devusies. Es uztraucos.

-    Man šķita, ka es pateicu skaidri, major. Lieciet to nost.

Eimija gāja viņam garām atpakaļ uz nometni.

42

Nebeidzams laiks. Laiks bez beigām. Viņa esība bija murgs, no kura nevar atmosties. Domas aizlidoja garām kā mirguļojoši puteklīši, šaudīdamās it visur, kur vien skaties. Viņi nāca katru dienu. Tie vīri ar spožajām, asinssarkanajām acīm. Viņi noāķēja piebriedušos maisiņus un aizveda tos uz grabošiem ratiņiem, un uzkarināja uz statīva jaunus. Vienmēr tie maisiņi, vienmēr kāri tie pa pilienam vien pastāvīgi pildījās ar Greju.

Tiem vīriem patika viņu darbs. Viņi izmeta pa jociņam, uzjautrinājās. Tie uzjautrinājās uz Greja rēķina kā bērni, kas zoodārzā ķircina dzīvnieku. "Nu, nu," tie dūdoja, pastiepjot aromātisko pipeti viņam pie mutes, "vai mazulītim vajag pudelīti? Vai mazulis ir izsalcis?"

Gūsteknis mēģināja pretoties. Viņš sasprindzināja ķēdēs saslēgto locekļu muskuļus, aizgrieza seju. Saņēma visu savu gribasspēku, lai atteiktos, tomēr vienmēr padevās. Izsalkums viņu plosīja kā liels, melns putns.

-    Parunā ar mammīti. Saki: es esmu mazulis, kam vajag pudelīti, apsolu, ka būšu labs. Esi labs mazulis, Grej.

Pipetes gals vilinoši garoja zem deguna, asiņu smarža eksplodēja smadzenēs kā bumba, miljoniem neironu brāzmojot alkainā vētrā.

-    Šīs tev patiks. Lielisks gadagājums. Tev patīk jaunas, vai ne, Grej?

Viņam acīs izsprāga asaras. Ilgu un pretīguma asaras. Asaras, kas bija krājušās pārlieku garajā dzīvē, gadsimtā, ko viņš kails bija pavadījis ķēdēs. Asaras par to, ka viņš ir Grejs.

-    Lūdzu.

-    Pasaki. Man patīk jaunas.

-    Es jūs lūdzu. Nespiediet mani.

-    Runā, Grej. Pie auss uzvēdīja skāņa elpa. Ļauj man… dzirdēt… tos vārdus.

-Jā! Jā, man patīk jaunas! Lūdzu! Tikai pagaršot! Jebko!

Un tad beidzot nāca pipete, gards, sātīgs malks uz mēles. Grejs nošmakstināja lūpas. Pārlaida mēles muskuli pār mutes sieniņām. Viņš zīda kā mazulis, par kādu viņu dēvēja, vēlēdamies, kaut spētu šo sajūtu paturēt ilgāk, tomēr tā nekad nenotika viena neviļus rikles savilkšanās, un garšas vairs nebija.

-    Vēl, vēl.

-     Nu, nu, Grej. Tu zini, ka vairāk nedrīkst. Vairāk par vienu pipeti dienā nenāk par labu veselībai. Ar to ir gana, lai no tevis turpinātu tecēt vīrusainais labums.

-    Tikai pagaršot, un viss. Apsolu, ka nevienam neko neteikšu.

Drūms spurdziens. Un ja nu es tiešām tev iedotu? Ja nu es tev

iedotu vēl vienu pipeti? Ko tad tu darītu?

-    Es ne… zvēru, es tikai gribu…

-     Es tev pateikšu, ko tu gribi. Tas, ko tu gribi, draugs, ir izraut tās ķēdes no grīdas. Jāteic, ka ari es tavā situācijā gribētu to pašu. Par to es domātu. Es gribētu nogalināt tos, kas mani te iebāza. Klusums, tad balss pietuvojās. Vai to tu gribi, Grej? Nogalināt mūs visus?

Tā bija. Viņš gribēja tos saplosīt gabalos. Viņš gribēja, lai viņu asinis līst kā ūdens. Ilgojās dzirdēt agonijas kliedzienus. To Grejs alka vēl vairāk par nāvi, bet tikai mazliet vairāk. Laila, viņš domāja, Laila, es tevi jūtu, es zinu, ka tu esi tuvumā. Laila, es tevi izglābtu, ja varētu.

Tiksimies rit, Grej.

Atkal un atkal. Maisiņus atnesa tukšus un aiznesa pilnus pipete strādāja. Viņa asinis tos uzturēja tos vīrus ar spīdošajām acīm. Viņi barojās no Greja asinīm un dzīvoja mūžīgi tāpat, kā mūžīgi dzīvoja Grejs. Mūžīgais Grejs ķēdēs.

Dažreiz viņš prātoja, no kurienes gan nāk asinis, ar ko baro viņu. Bet ne pārāk bieži. Par tādām lietām negribējās domāt.

Reižu reizēm Grejs joprojām dzirdēja Nulli, tikai tagad vairs nebija tā, it kā Nulle sarunātos ar viņu. Tai līguma daļai laikam jau sen bija iztecējis termiņš. Balss skanēja slāpēti un tāli, it kā Grejs noklausītos sarunu aiz sienas; patiesībā jau viņš to uzskatīja par mazu žēlastību ka ir palicis viens ar paša domām, nevis kluknē kopā ar Nulli, kas pierunā pilnas ausis.

Gilders bija vienīgais, kas dzēra asinis tieši no avota. Tā viņi Greju sauca par Avotu, it kā viņš nemaz nebūtu cilvēks, bet kaut kāda lieta, un laikam jau tā ari bija. Ne vienmēr, bet dažreiz, kad Grejs jutās īpaši izsalcis vai arī kādu viņam neatminamu iemeslu dēļ Gilders parādījās durvīs apakšveļā, lai nenotraipītu ar asinīm uzvalku. Viņš atvienoja maisiņu no caurulītes, izšļācās biezs šķidrums, un Gilders ielika caurulīti sev mutē, sūca Greja asinis kā bērns, kas ar salmiņu malko atspirdzinošu dzērienu. Lorens, viņam patika sacīt, tu diez cik labi neizskaties. Vai tevi pienācīgi baro? Es raizējos par tevi, kad tu te tā esi pamests viens. Vienreiz, pirms ilga laika, pirms vairākiem gadiem vai pat gadu desmitiem, Gilders bija atnesis līdzi spoguli. Spogulis bija iekšā tādā dozītē, ko kādreiz sauca par dāmu pūdernīcu. Gilders atvēra vāciņu un pavērsa spoguli pret Greja seju, sacīdams: Varbūt paskaties? Pretī lūkojās veča ģīmis, tik sakrunkojies kā žāvēta plūme tāda seja varētu būt cilvēkam uz nāves sliekšņa.

Viņš mira mūžīgi.

Tad kādu dienu Grejs pamodās un ieraudzīja Gilderu jāteniski sēžam uz krēsla un raugāmies uz viņu. Gildera kaklasaite bija atrisusi, mati izspūruši; uzvalks bija saburzīts un pleķains. Grejs redzēja, ka viņa cikls tuvojas beigām. Viņš saoda vīrieša maitas dvaku smirdēja tā kā pēc miskastes, tā kā pēc līķa, mazliet saldeni -, bet Gilders nepakustējās un nenāca ēst. Grejam bija tāda sajūta, ka viņš tur sēž jau ilgāku laiku.

-    Ļauj man tev kaut ko pajautāt, Lorens.

Jautājumu jau vienalga uzdos. Labi.

-Vai tu kādreiz… nu, kā lai es to pasaku? Gilders nenoteikti paraustīja plecus. Vai tu kādreiz esi bijis iemīlējies?

No viņa mutes tāds vārds izskanēja pavisam neiederīgi. Mīlestība piederēja citam laikmetam tā bija aizvēsturiska parādība.

-    Nesaprotu, kāpēc tu jautā.

Gildera seja saviebās, viņam savelkot uzacis. Man tas šķiet pavisam vienkāršs jautājums. Debesis dzied eņģeļu koris, pats lidinies trīs collas virs zemes. Tu jau zini. Iemīlējies.

-    Laikam ne.

-    Lorens, jāatbild ir "jā" vai "nē". Vai nu viens, vai otrs.

Grejs iedomājās par Lailu. Pret šo sievieti Grejs izjuta mīlestību, bet ne tādu, kādu domāja Gilders. Nē. Es nekad neesmu bijis iemīlējies.

Gilders raudzījās viņam garām. Es gan vienreiz biju. Viņu sauca Šona. Bet tas, protams, nebija viņas īstais vārds. Viņas āda bija kā sviests, Lorens. Es runāju pilnīgi nopietni. Tā viņas āda garšoja. Acis bija kaut kas aziātisks, vai zini tādas sejas? Un viņas augums… mjā. Viņš paberzēja seju un skumīgi nopūtās. To es vairs nejūtu. To seksa daļu. Vīruss to praktiski iznīcina. Nelsons domāja, ka, iespējams, vīruss uz tevi iedarbojās citādi, jo tu lietoji tos steroīdus. Tur varētu būt daļa patiesības. Bet, kādu gultu saklāsi, tādā būs jāguļ. Viņš ironiski pasmējās. Saklāsi gultu. Tas ir jocīgi. Patiešām smieklīgi.

Grejs neko neteica. Lai arī kas Gilderam bija uznācis, nešķita, ka tam būtu kāds sakars ar viņu.

-    Bet kopumā tas laikam nav nemaz tik slikti. Nevar teikt, ka man no seksa kādreiz tiešām būtu bijis īsts labums. Tomēr es domāju par Šonu pat pēc visiem šiem gadiem. Par sīkumiem. Ko viņa sacīja. Kā saule apspīdēja viņas gultu. Saules man vispār mazliet pietrūkst. Gilders pieklusa. Zinu, ka Šona mani nemīlēja. Viss bija tikai viena liela izlikšanās. To es zināju jau no sākuma pat tad, ja nespēju sev atzīt. Bet tā nu tas ir.

-    Kāpēc tu man to visu stāsti?

-    Kāpēc? Gilders samiegtām acīm paraudzījās Grejam sejā. Tam vajadzētu būt skaidram. Tev dažreiz lēni pielec, atvaino par izteicienu.

Jo mēs esam draugi, Lorens. Zinu tu droši vien uzskati, ka es esmu ļaunākais, kas ar tevi jebkad noticis. Tā noteikti varētu domāt. Esmu pārliecināts, ka viss var šķist mazliet netaisnīgi. Bet tu man neatstāji citu iespēju. Gribi, es runāšu godīgi, Lorens? Lai cik dīvaini tas būtu, tu esi mans senākais draugs.

Grejs pievaldīja mēli. Tas vīrs bija galīgi jucis. Grejs apjauta, ka neviļus sasprindzina ķēdēs iekaltos muskuļus. Lielākā laime viņa mūžā, gandrīz tikpat liela kā nomiršana, būtu ar vienu rāvienu noplēst Gilderam galvu.

-    Un Laila? Negribu urķēties, bet man vienmēr ir šķitis, ka starp jums kaut kas ir. Pārsteidzoši, ja ņem vērā tavu pagātni.

Grejā kaut kas sagriezās. Viņš negribēja par to runāt ne tagad, ne vispār kaut kad. Liec mani mierā.

-    Nu nevajag tā. Es tikai pajautāju.

-    Varbūt ej ellē?

Gilders piebāza seju viņam tuvāk un sazvērnieciski pieklusināja balsi: Pastāsti man. Vai tu viņu vēl dzirdi, Lorens? Saki patiesību.

-    Nezinu, par ko tu runā.

Gilders pārmetoši sarauca pieri. Lūdzu, tikai nevajag, ja? Nevajag tā. Es jautāju, vai viņš ir īsts. Tie vis nav tikai parasti mēsli manā galvā. Viņš cieši glūnēja uz Greju. Tu zini, ko viņš man lika izdarīt, vai ne?

Šķita, ka nav nekādas jēgas to noliegt. Grejs pamāja ar galvu.

-    Un vai tev liekas, ka kopumā, visu kārtīgi apsverot, tā ir laba doma? Man ir tāda sajūta, ka te ir vajadzīgs tavs viedoklis.

-    Kāpēc manām domām ir nozīme?

-    Nevajag būt tik pieticīgam. Tu joprojām esi viņa favorīts, Lorens, par to šaubu nav. Jā, protams, es varbūt esmu tas, kas visu izrīko. Esmu šī kuģa kapteinis. Bet es to nojaušu.

-Nē.

-    Kas par "nē"?

-    Nē, tā nav laba doma. Tā ir šausmīga doma. Tā ir vissliktākā ideja pasaulē.

Gildera uzacis pacēlās augšup kā gaisā atvērušies izpletņi.

-    Paskat tik! Pirmo reizi pēc mūžības Grejs pa īstam iesmējās. Domā, viņš ir tavs draugs? Domā kāds no viņiem ir tavs draugs? Tu osi viņu izsūtāmais, Gilder. Es zinu, kas viņi tādi ir. Es zinu, kas ir Nulle. Es tur biju.

Viņš acīmredzot bija trāpījis vārīgajā vietā. Gilders sāka žņaudzīt dūres. Grejs laiski prātoja, vai vīrietis viņam iesitis. Šādas izredzes viņu il nemaz nesatrauca; tas būs pārtraukums vienmuļībā. Tas būs kaut kas cits, citādas sāpes.

-Jāteic, tava atbilde man sagādā lielu vilšanos, Lorens. Biju cerējis, ka varu rēķināties ar nelielu atbalstu. Bet es nenolaidīšos līdz tavam līmenim. Zinu tev to gribētos, bet es būšu gudrāks. Un tavai zināšanai Projektu šodien pabeidza. īsts krāšņums. To es pietaupīju kā pārsteigumu, man šķita, ka tev patiks to dzirdēt. Ja tu gribētu, tad varētu piedalīties. Bet acīmredzot esmu tevi novērtējis nepareizi.

Viņš piecēlās un devās uz durvīm.

-    Ko tu gribi, Gilder?

Vīrietis pagriezās un pievērsa viņam savu asinssarkano acu skatienu.

-    Kāds tev no tā labums? To es nekad neesmu sapratis.

Ilgi valdīja klusums, bet tad Gilders atbildēja: Vai tu zini, kas viņi ir, Grej?

-    Protams, zinu.

Bet Gilders pakratīja galvu. Nē, nezini gan. Ja zinātu, tev nebūtu jājautā. Tāpēc es tev pateikšu. Viņi ir visbrīvākie no visiem. Viņi nejūt nožēlu. Nejūt žēlumu. Nejūt mīlestību. Viņus nekas nespēj aizskart, nekas nespēj sāpināt. Iztēlojies, kā tas būtu, Lorens. Absolūta brīvība. Iztēlojies, cik brīnišķīgi tas būtu.

Grejs neatbildēja. Uz to nebija atbildes.

-   Tu man jautā, ko es gribu, draugs, un es atbildēšu. Es gribu to, kas ir viņiem. Es gribu, lai tā sīkā mauka izvācas no manas galvas. Es gribu nejust… neko.

Vāze atsitās pret sienu ar iepriecinošu stikla eksploziju. Mašīnas uzspridzināšana bija pēdējais piliens. Tam visam bija jābeidzas tūlīt.

Gilders izsauca uz savu biroju Vailkesu. Kad personāldaļas vadītājs ienāca, Gilderam jau bija izdevies mazliet nomierināties.

-    Savāc vēl pa desmit dienā.

Vailkess izskatījās pārsteigts. Ēe… kādus konkrētus?

-    Tas nav svarīgi! Jēziņ, tas tips dažbrīd ir stulbs kā koka klucis. Vai tad tu nesaproti? Tas nekad nav bijis svarīgi. Vienkārši atlasi rīta izsaukšanā.

Vailkess vilcinājās. Tātad tu gribi teikt, ka izvēlei jābūt nejaušai. Nevis noteikti jāsavāc cilvēki, kurus turam aizdomās par saistību ar sacelšanos.

-    Bravo, Fred! Tieši to es gribu teikt.

Mirkli Vailkess vienkārši stāvēja un mulsi lūkojās Gilderā. Nē, mulsi ne. Satraukti.

-Jā? Vai es te ar sevi sarunājos?

-Ja tu tā saki. Varu izveidot sarakstu un nosūtīt to lejā.

-    Man vienalga, kā tu to paveic. Vienkārši gādā, lai viss notiek. Gilders ar roku pameta uz durvīm. Tagad tinies. Un atsūti kalpotāju, kas te satīrītu.

43

Ceļš pie Holisa izrādījās līkumotāks, nekā Pīters bija gaidījis. Sākumā pēdas aizveda pie kāda Loras drauga. Viņam bija pazīšanās ar cilvēku, kam bija plašs sakaru tīkls. Tā vien šķita, ka viņi soli atpaliek, ikreiz mērķis izrādījās kaut kur citur.

Pēdējais pavediens aizveda uz kādu skārda paviljonu, kurā bija ierīkota nelegāla spēļu zāle. Bija jau pāri pusnaktij; viņi gāja pa kādu tumšu, atkritumiem piemēslotu ieliņu Eičtaunā. Komandantstunda sen bija garām, bet visapkārt dzirdēja skaņas izsaucienus, stikla šķindu, klavieru plinkšķināšanu.

-    Kas par vietu, Pīters novilka.

-    Tu te necik bieži neesi bijis, ko? Maikls jautāja.

-    Neesmu gan. Patiesībā vispār neesmu.

No kādas durvju ailas ceļā iznira ēnains stāvs. Sieviete.

-    Oye, mi soldadito. iTienes planēs esta noche?[19]

Viņa panācās ārā no ēnas. Sieviete nebija ne jauna, ne veca; viņas augums bija izdēdējis tik tievs, ka šķita gandrīz zēnisks, taču jutekliski pārliecinātā balss un poza sieviete mīņājās no kājas uz kāju, kaunuma kaulam viegli izspīlējot īsiņos svārkus, kā ari smagie, puspievērtie acu plaksti, kad meitene pārlaida Pīteram skatienu, viņai piešķīra nenoliedzamu seksualitāti.

-    IComo tepuedo ayudar, Teniente?*

Pīters norija siekalas, juzdams, ka seja pietvīkst. Mēs meklējam Brālēna māju.

Sieviete atieza smaidā rindu kukurūzas spurgaliņu iekrāsotu zobu. Katrs jau kādam ir brālēns vai māsīca. Ja vēlies, es varu būt tava māsīca. Viņas skatiens aizklīda pie Loras un Maikla. Un kā būs ar tevi, smukulīt? Varu sadabūt draudzeni. Tava meiča ari var nākt, ja grib. Varbūt viņa gribētu paskatīties.

Lora saķēra Maikla roku. Viņu tas neinteresē.

-    Mēs tiešām tikai kādu meklējam, Pīters sacīja. Atvainojiet, ka jūs iztraucējām.

Sieviete pasmējās. Ak, tas nekas! Ja pārdomāsi, tu zini, kur mani atrast, Teniente.

Trijotne devās tālāk. Foršs tips, Maikls piezīmēja.

Pīters pameta skatienu atpakaļ. Sieviete vismaz viņš bija svešo par tādu uzskatījis bija nozudusi atpakaļ durvīs.

-    Nolādēts! Vai esi pārliecināts?

Maikls skumīgi pasmējās un papurināja galvu. Tev patiešām būtu biežāk jāiziet sabiedrībā, hombre.

Viņi ieraudzīja skārda paviljonu. Tā durvju malās pa šķirbām ārā spraucās gaismas strēles, un priekšā divi pamatīgi vīri sargāja ieeju. Visi trīs nācēji apstājās pārpildīta atkritumu konteinera aizsegā.

-    Labāk ļaujiet runāt man, Lora ierosināja.

Pīters papurināja galvu. Tā bija mana ideja. Jāiet būtu man.

-    Šajā formā? Nekļūsti smieklīgs. Paliec ar Maiklu. Un pielūkojiet, lai jūs nesavāc kaut kādi transvestīti.

Viņi noskatījās, kā Lora dodas uz durvīm. Vai tā ir laba doma? Pīters klusi bažījās.

Maikls pacēla roku. Pagaidi vien.

Lorai tuvojoties, abi sargi saspringa un nostājās ciešāk, aizsprostojot ieeju. Aizsākās īsa saruna, pārāk klusa, lai PIters kaut ko sadzirdētu; tad Lora atgriezās.

-    Labi, iekšā esam.

-    Ko tu viņiem pateici?

-    Ka jūs abi nupat dabūjāt algu. Un esat piedzērušies. Tā ka mēģiniet to notēlot.

Būdā valdīja drūzma un troksnis; telpā atradās lieli sešstūrveida galdi, pie kuriem dalīja kārtis. Gaisā virmoja smacējoši spurgaliņu dūmu mākoņi, sajaucoties ar skābi saldenu rūguma dvaku netālu atradās destilētava. Gar telpas sienām uz ķeblīšiem sēdēja puskailas sievietes vismaz PIters sprieda, ka tās ir sievietes. Jaunākajai noteikti nebija necik vairāk par sešpadsmit, bet vecākajai, kura ar klauna ģīmim līdzīgo smiņķi atgādināja īstu raganu, bija teju visi piecdesmit gadi. Citas te nozuda aiz dibenplānā uzkārta aizkara, te atkal parādījās, parasti kopā ar kādu acīmredzami apskurbušu vīrieti. Cik PIters saprata, Eičtaunas jēga bija līdz zināmai robežai neņemt vērā likumpārkāpumus un netiklību, norobežojot tās vienā noteiktā vietā. ŠI loģika bija skaidra, jo cilvēki jau ir un paliek cilvēki, tomēr to visu ieraudzīt paša acīm bija pavisam kas cits. Interesanti, vai Maiklam bija taisnība? Kopš kura laika viņš kļuvis tik liekuļoti kautrs?

-    Viņi tur nespēlē cūkas, vai ne?

-    Pokeru. Pirmā likme divdesmit dolāru tā izskatās. Man mazliet par traku. Draugs, tāpat kā PIters, pētīja telpu, meklējot Holisu. Jāmēģina iejukt pūli. Cik tev ir skanošā?

-    Necik.

-    Necik?

-    Visu atdevu māsai Pegai.

Maikls nopūtās. Nu protams, atdevi. Tu vismaz esi konsekvents, tas ir jāatzīst.

-Jūs abi, Lora novilka. Tādi mlkstpēdiņi. Skatieties un mācieties, draugi.

Viņa piegāja pie vistuvākā galda un paņēma krēslu. No džinsu kabatas izvilkusi biezu žūksni, Lora divas banknotes iemeta bankā. Trešā banknote, un Lorai priekšā parādījās glāzīte, ko viņa iztukšoja, saulē izbalējušos matus nopurinot vien. Dīleris katram spēlētājam nolika divas kārtis, un sākās likmju saukšana. Pirmajās četrās spēlēs Lora it kā gandrīz neinteresējās par savām kārtīm, pļāpāja ar citiem un ātri pārtrauca spēli, ikreiz bolīdama acis. Bet piektajā spēlē viņa, nemainot uzvedību, sāka paaugstināt likmi. Kaudzīte uz galda pieauga. Pīters minēja, ka tur savu ņēmēju gaida vismaz trīssimt ostinu. Pārējie cits pēc cita izstājās, līdz atlika tikai viens spēlētājs kārns vīrelis ar bakurētainiem vaigiem un hidrotērpu mugurā. Izdalīja pēdējo kārti Lora, ne acu nepamirkšķinot, uzlika vēl piecas banknotes. Pretinieks papurināja galvu un nolika savas kārtis.

-    Labi, tas bija iespaidīgi, Pīters apbrīnoja Loru, viņai savācot laimēto. Viņi stāvēja tik tuvu pie galda, ka varēja neuzkrītoši skatīties. Kā viņa to izdarīja?

-    Lora krāpjas.

-    Tiešām? Nesaprotu, kā.

-    Vispār tas ir diezgan vienkārši. Visas kārtis ir iezīmētas. Gandrīz nemanāmi, bet ievērot to var. Viens no spēlētājiem pie galda spēlē bankas labā, lai tā vienmēr paliktu uzvarētājos. Pirmajās spēlēs Lora noskaidroja, kurš tas ir un kā jānolasa kārtis. Neko nekait ari tas, ka viņa ir sieviete. Te viņu neviens neuztver nopietni. Šie iedomājas, ka viņa paaugstina likmi tad, kad ir labas kārtis, un izstājas, kad tādu nav. Trīs ceturtdaļas visu reižu viņa blefo.

-    Kas notiek tad, kad blefošanu pamana?

-    Nepamanīs, vismaz ne uzreiz. Viņa pāris reižu izstāsies.

-    Un tad?

-    Tad būs laiks aiziet.

Piepeša jezga piesaistīja viņu uzmanību telpas dziļumam. Kāda tumšmataina sieviete uz pleciem pārplēstā kleitā, sakrustojusi rokas pār kailajām krūtīm un nesakarīgi kliegdama, izmetās caur aizkaru. Pēc mirkļa parādījās vīrietis, viņa bikses smieklīgi kūļājās gar potītēm. Viņš it kā lidinājās pēdu virs zemes Pīters atskārta, ka vīrieti kāds no aizmugures tur. Kad virs aizlidoja pa gaisu, Pīters viņu atpazina: tas bija tas pats jaunais kaprālis, kas viņu veda no Kempvorhīzas. Otrais vīrs īsts milzis, viņa sejas lejasdaļu sedza sirmu pavedienu caurausta, tumša bārda izrādījās Holiss.

-    Ahā! Maikls iesaucās.

Holiss ar iespaidīgu nevērību aiz apkakles uzrāva kaprāli kājās. Sieviete izkliedza rupjības un ar pirkstu bakstīja gaisā uz tiem abiem: Nogalini tojākli! Man nav jāsamierinās ar tādiem sūdiem! Tu dzirdi? Ar tevi ir cauri, kretīni Holiss tikmēr pa pusei grūda, pa pusei stiepa apvainoto uz izeju.

-    Nu ir īstais bridis, Pīters nosprieda.

Viņi žigli devās uz durvīm, pie ieejas abiem pievienojās ari Lora. Kaprālis izbrēca izmisīgus atvainošanās vārdus un mēģināja vienlaikus uzvilkt kājās bikses un rausties prom. Ja arī Holisu viņa lūgumi aizkustināja, milzis to nekādi neizrādīja. Abiem sargiem noskatoties un rēcot smieklos, Holiss pacēla kaprāli aiz jostas un aizlidināja prom pa ielu. Kad viņš atkal vīrieti piecēla, Pīters pasauca draugu vārdā.

-    Holis!

Vienu mulsu mirkli šķita, ka Holiss viņus nepazīst. Tad viņš klusi iesaucās: Pīter! Hola.

Kaprālis joprojām ķepurojās viņa tvērienā. Leitnant, Dieva dēļ, dariet kaut ko! Tas briesmonis mēģina mani nogalināt!

Pīters palūkojās uz draugu. Vai tā ir?

Lielais vīrs ērmoti paraustīja plecus. lā kā viņš ir viens no tavējiem, laikam jau šoreiz varētu arī palaist, lai staigā.

-    Tieši tā! Jūs varētu mani palaist. Es nekad neatgriezīšos. Es zvēru!

Pīters pievērsās pārbiedētajam kareivim, kura vārds, viņš atminējās,

bija Adals. Kaprāli! Kur jums ir jābūt? Tikai nemelojiet.

-    Rietumu barakās, ser.

-    Tad dodieties turp, kareivi.

-    Paldies, ser! Jūs nenožēlosiet!

-    Es jau nožēloju. Pazūdiet no acīm.

Uzrunātais aizmuka, ar rokām turēdams ciet bikses.

-    Es negrasījos viņam tiešām darīt pāri, Holiss noteica. Tikai iebiedēt.

-    Ko šis izdarīja?

-    Mēģināja viņu noskūpstīt. Tas nav atļauts.

Šāds apvainojums likās mazsvarīgs. Ņemot vērā visu redzēto, Pīteram tas vispār nešķita nekāds pārkāpums. Tiešām?

-    Tādi ir noteikumi. Drīkst gandrīz visu, bet to gan ne. Lielākoties viss ir atkarīgs no sievietes. Viņš paskatījās PIteram garām. Maikl, prieks tevi redzēt! Sen neesam tikušies. Tu labi izskaties.

-    Tu tāpat. Šī ir Lora.

Holiss sievietei uzsmaidīja. Ā, es zinu gan, kas tu esi. Bet ir jauki beidzot kārtīgi iepazīties. Kā šovakar nāca kārtis?

-   Gluži labi, Lora attrauca. Trešais galds ir galīgā tūtā. Es tikai nupat sāku.

Vīrieša sejas izteiksme kļuva manāmi skarbāka. Netiesā mani, Pīter. Neko vairāk es nelūdzu. Te visam ir zināma kārtība, tas arī viss.

-   Dodu savu godavārdu. Mēs visi zinām… Pīters domās meklēja sakāmo. Nūja. Ko tu pārdzīvoji.

Mirkli valdīja klusums. Holiss nokremšļojās. Nu ko, man tā vien šķiet, ka neesat nākuši vienkārši patērzēt.

Pīters pār plecu paskatījās uz abiem sargiem, viņi it nemaz necentās slēpt, ka noklausās.

-    Vai ir kāda vieta, kur varam mierīgi aprunāties?

Pēc divām stundām Holiss satikās ar trijotni savās mājās papes būdā Eičtaunas rietumu malā. No ārpuses miteklis gan bija neuzkrītošs un noplucis, toties tā iekšiene izrādījās pārsteidzoši mājīga logiem bija piekārti aizkari un no griestu sijām nokarājās kaltētu zālīšu buntes. Holiss iekūra krāsniņu un uzlika katliņu ūdens tējai, bet viņa viesi tikmēr gaidīja pie galdiņa.

-    Melisa, Holiss sacīja, nolikdams uz galda četras kūpošas krūzītes. To es pats audzēju dārziņā aiz mājas.

Pīters izstāstīja par Naftas ceļā notikušo un visu, ko viņam bija teicis Epgars. Holiss domīgi klausījās, starp tējas malkiem glaudīdams bārdu.

-    Vai tu varēsi mūs pie viņa aizvest? Pīters jautāja.

-    Ne jau par to ir runa. Tiftijs nav no tiem, ar ko jūs gribētu sapīties, tur tavam šefam ir taisnība. Es varu pārjums galvot, bet ar tiem tipiem nevar dzīt jokus. Mans vārds līdzēs tikai līdz zināmai robežai. Militāristi tur nav īpašā cieņā.

-    Es neredzu citu iespēju. Ja nojauta neviļ, varbūt viņš varēs mums pateikt, kurp devās Eimija un Grīrs. Tas viss ir saistīts. Tā man sacīja Epgars.

-    Izklausās drusku neticami.

-    Varbūt. Bet, ja Epgaram ir taisnība, var gadīties, ka tie paši cilvēki ir atbildīgi ari par Rozvelā notikušo. Pīters negribēja uzbāzties, tomēr jāpajautā bija: Ko tu atceries?

Holisa sejai pārslīdēja sāpjpilna izteiksme. PIter, tam nav jēgas, ja? Es neko neredzēju. Vienkārši pagrābu Keilebu un bēgu. Varbūt man vajadzēja rīkoties citādi. Tici man, esmu par to domājis. Bet ar mazuli…

-    Neviens nesaka, ka vajadzēja darīt ko citu.

-   Tad liecies mierā. Lūdzu. Zinu tikai šo: kad atvēra vārtus, šamējie uzreiz gāzās iekšā.

Pīters uzmeta skatienu Maiklam. Lūk to viņi nebija zinājuši, jauns mozaīkas gabaliņš.

-    Kāpēc vārti bija vaļā?

-    Man šķiet, to neviens tā arī nav sapratis, Holiss atbildēja. Pavēles devējs acīmredzot gāja bojā uzbrukumā. Un par kaut kādu sievieti es neko neesmu dzirdējis. Ja arī sieviete tur bija, es viņu neredzēju. Un furgonus, par kādiem tu stāsti, ari ne. Viņš smagi ievilka elpu. Fakts ir tikai tāds, ka Sāras vairs nav. Ja es kaut mirkli atļautos iedomāties ko citu, tad sajuktu prātā. Man žēl tā sacīt, tici man. Neizlikšos, ka esmu ar to visu samierinājies. Bet vislabākais ir samierināties ar realitāti. Arī tev, Maikl.

-    Sāra bija mana māsa.

-    Un viņa grasījās kļūt par manu sievu. Holiss ieskatījās Maikla šokētajā sejā. Tu to nezināji, vai ne?

-    Pie velna, Holis! Nē, nezināju.

-    Gribējām tev pateikt, kad tu atbrauktu uz Kervili. Sāra gribēja tevi sagaidīt. Piedod, Elektroniņ.

Šķita neviens nezina, ko tagad sacīt. Klusumam ieilgstot, Pīters pārlaida skatienu telpai. Tikai tagad viņš saprata, ko redz. Mazā būdiņa, plīts un zāļu tēju buntes, omulīgā šaurība Holiss bija iekārtojis tādu mājokli, kāds būtu bijis viņiem abiem ar Sāru.

-    Tas arī viss, Holiss noteica. Ar to jums būs jāsamierinās.

-    Es nevaru samierināties. Pavei tik, kā te izskatās! Šķiet, tu gaidi viņu pārnākam.

Holisa plauksta ap krūzīti manāmi saspringa. Liecies mierā, draugs.

-    Varbūt tev ir taisnība. Varbūt Sāra ir mirusi. Bet ja nu viņa vēl kaut kur ir?

-   Tad Sāra ir kļuvusi par viņējo. Es tevi tagad lūdzu pieklājīgi. Ja mūsu draudzība tev kaut ko nozīmē, neliec man par to domāt.

-Man tas jādara. Arī mēs visi mīlējām Sāru, Holis. Mēs bijām ģimene, viņas ģimene.

Holiss piecēlās un ielika krūzīti izlietnē.

-    Tikai aizved mūs pie Tiftija. Neko citu es neprasu.

Holiss atbildēja, uzgriezis ciemiņiem muguru. Tiftijs nav tāds, kā jūs domājat. Es viņam esmu parādā.

-    Par ko? Par darbu bordelī?

Lielais vīrs stāvēja noliektu galvu, saķēris izlietnes malu, it kā saņēmis sitienu. Jēziņ, Pīter! Tu gan nemainies.

-Tu neko neizdarīji nepareizi. Tu darīji to, kas bija jādara. Un tu izglābi Keilebu.

-    Keilebs. Holiss smagi nopūtās. Kā viņam sokas? Visu laiku gribu aiziet ciemos.

-    Tev vajadzētu paraudzīt pašam. Keilebs ir tev parādā dzīvību, viņš ir izaudzis par krietnu zēnu.

Holiss atkal pagriezās pret viņiem. Noskaņojums bija mainījies, to Pīters redzēja drauga acīs. Bija aizdegusies cerību liesmiņa.

-    Un tu, Maikl? Es zinu, ko domā Pīters.

-    Nogalināja manus draugus. Ja ir iespējama atmaksa, es to vēlos. Un, ja pastāv iespēja, ka mana māsa ir dzīva, es nesēdēšu, rokas klēpī salicis.

-    Kontinents ir liels.

-11 ir bijis vienmēr. Tas mani nekad nav satraucis.

Holiss paskatījās uz Loru. Kādas ir tavas domas?

Viņa mazliet iztrūkās. Ko tu man prasi? Es jau te tikai atnācu līdzi.

Raženais vīrs paraustīja plecus. Nezinu, tu labi spēlē kārtis. Pasaki man, kādas ir izredzes.

Lora paskatījās uz Maiklu un tad atkal uz Holisu. Te nav runa par izredzēm. Tā sieviete no visiem pasaules vīriešiem izvēlējās tevi. Ja viņa vēl ir dzīva, tad gaida tevi. Izdzīvo, kā vien iespējams, līdz viņu atradīsi. Nekam citam nav nozīmes.

Visi gaidīja, ko Holiss teiks.

-    Tu gan proti sagrābt dūrē pautus vai pati to zināji?

Lora pasmaidīja: Esmu ar to slavena.

Atkal iestājās klusums. Tad Holiss ierunājās:

-    Ļaujiet man šo to sasaiņot.

44

Pirmais sniegs uzkrita trešajā nakti, ko Allša pavadīja, izlūkojot pilsētas robežas. No tintes melnām debesim lejup virpuļoja lielas pārslas. Zemi bija pārņēmis dzidrs, ziemigs aukstums. Gaiss bija dzeldīgs, bet tīrs. Tas ieplūda ķermeni kā neskaitāmi saucieni, ledaina skaidrība plaušās. Alīšai būtu paticis iekurt uguni, bet to kāds varētu pamanīt. Viņa sildīja rokas ar elpu un sita kājas pret sasalušo zemi. Saltumā bija kaut kas šai situācijai atbilstošs tas garšoja pēc kaujas.

Kareivja viņai vairs nebija. Zirgs nevarēja nākt līdzi turp, kurp Allša devās. Dzīvniekā pastāvīgi bija kaut kas dievišķs, viņa domāja, it kā tas būtu bijis sūtīts no garu pasaules. Kareivis ar savu dziļo uztveri redzēja, kas ar Ališu notiek, juta ceļabiedres tumšo attīstību. Nevaldāmā kāre, kas Alīšā atraisījās todien, kad viņa iegremdēja nazi tajā bukā uz pakalna, izraujot dzīvo sirdi. Šī bridis sniedza pacilājošu spēku, enerģijas pieplūdumu, taču par to bija jāmaksā. Alīša prātoja, cik ilgi vēl, līdz viņa būs pārņemta pilnībā. Līdz cilvēciskums noārdīsies un viņa būs vairs tikai tas viens. Alīšas Doneidio, Ekspedīciju pulka izlūces un snaiperes, tad vairs nebūs.

Ej nu, viņa zirgam sacīja. Ar mani tu neesi drošībā. Acīs sariesās asaras. Alīša ilgojās novērsties, taču to nespēja. Tu, lielais, mīļais puika, es nekad tevi neaizmirsīšu.

Pēdējās jūdzes viņa nogāja kājām, sekojot upes plūdumam. Ūdeņi vēl vēlās rāmi, taču ne vairs ilgi upes krastos jau sāka parādīties ledus garoza. Apkārtnē nebija koku, visur pletās kaili lauki. Pilsēta pie apvāršņa iznira, kad jau sāka sabiezēt krēsla. Saost tumsas iestāšanos varēja jau vairākas stundas. Alīšu iztrūcināja apjausma, cik pilsēta ir liela. Viņa izņēma no somas sadzeltējušo, ar roku zīmēto karti un pētīja objektu izvietojumu. Uz kāda pakalna pacēlās doms, netālu bija bļodai līdzīgais stadions, divās daļās visu pāršķēla aizdambēta upe, turpat bija masīvā betona celtne ar ceļamkrāniem, tad stiepļu žogiem apjoztās baraku rindas; viss bija tāpat, kā Grīrs pirms piecpadsmit gadiem tika aprakstījis. Allša izņēma radioviļņu virziena rādītāju un nosalušiem, nejūtīgiem pirkstiem pagrozīja pogu. Viņa pakustināja ierīci uz priekšu un atpakaļ. Atskanēja statiski skrapšķi, un adata par kādu collas daļu sakustējās. Uztvērējs norādīja uz domu.

Kāds bija mājās.

Brilles Allšai tagad vairs nevajadzēja viņa tās uzlika tikai visgaišākajās dienas stundās. Kā tas bija noticis? Kas lēcies viņas acīm? Upes spoguli Alīša nopētīja savu seju oranžā gaisma acīs kļuva arvien blāvāka. Ko tas nozīmēja? Viņa izskatījās gandrīz… normāla. Parasta sieviete. "Kaut nu tas būtu tiesa," Alīša nodomāja.

Pirmās divas dienas viņa aizvadīja, riņķojot ap pilsētu, lai novērtētu vietas aizsardzību. Veica uzskaiti cik te transportlīdzekļu, cik kareivju, cik ieroču. No regulārajām patruļām, kas izbrauca pa galvenajiem vārtiem, bija viegli izvairīties to pūliņi šķita pavirši, it kā nekādu īstu draudu nemaz nebūtu. Līdzko svīda gaismiņa, no barakām izbrauca furgoni, aizveda strādniekus uz rūpnīcām un šķūņiem, un laukiem un līdz ar tumsas iestāšanos atgriezās atpakaļ. Novērošanas dienām ritot, Alīša aptvēra, ka skatās uz kaut kādu cietumu, pilsonisku iekārtu, kurā vieni ir vergi un citi vergu uzraugi, tomēr viss, kas nodrošināja vergu neaizbēgšanu, šķita tāds paskops. Žogus īpaši neapsargāja, daudziem sargiem laikam pat nebija ieroču. Spēks, kas šos ļaudis savaldīja, katrā ziņā bija meklējams pilsētas iekšienē.

Alīša sašaurināja izlūkošanu līdz divām ēkām. Pirmā bija lielā būve, ap kuru slējās ceļamkrāni. Tā bija stūraina kā cietoksnis. Ar tālskati Alīša saskatīja vienu ieeju platus vārtus, ko aizdarīja ar smagām metāla durvīm. Ceļamkrāni stāvēja dīkā šķita, ka būvdarbi ir pabeigti, tomēr, pēc visa spriežot, ēku nekam neizmantoja. Kam tā paredzēta? Vai šī būve būtu patvērums no vīrusainajiem, pēdējā glābšanās vieta, kurā atkāpties? Tas likās iespējams, kaut arī nekas cits pilsētā neliecināja par to, ka šeit kāds justos apdraudēts.

Otra celtne bija stadions; tas atradās uzreiz aiz pilsētas dienvidu puses norobežojuma, tai pievienotā iežogotā teritorijā. Atšķirībā no bunkura stadionā katru dienu kaut kas notika. Mijkrēslī vai drīz pēc tam tur šurpu turpu braukāja dažādi transportlīdzekļi gan nelieli furgoni, gan lielākas kravas automašīnas; tās visas nozuda lejup pa dziļu nobrauktuvi, kas laikam veda pagrabā. Ko mašīnas ved, tas bija noslēpums līdz ceturtajai novērojumu dienai, kad lejā nobrauca pilns liellopu transports.

Tur notika barošana.

Un tad, piektajā dienā neilgi pēc pusdienlaika, kad Alīša atpūtās kanalizācijas caurulē, kur bija ierīkojusi sev apmetni, viņa izdzirdēja tālu sprādziena atbalsi. Allša pavērsa tālskati uz pilsētas centru. Pakalna pakājē gaisā vērpās melnu dūmu grīste. Tur dega vismaz viena ēka. Alīša noskatījās, kā uz nelaimes vietu traucas cilvēki un mašīnas. Piebrauca ugunsdzēsēju auto, lai dzēstu liesmas. Izlūce jau bija iemanījusies atšķirt ieslodzītos un to uzraugus, bet nu viņa redzēja vēl trešo šķiru. Viņu bija trīs. Tie ieradās spīdīgā, melnā mašīnā, pilnīgi citādā nekā salāpītās grabažas, kādas Alīša bija redzējusi, un, izkāpuši ziemīgajā saulē, sāka kārtot kaklasaites un ķimerēties ar uzvalka burzījumiem. Kas tie par dīvainiem ietērpiem? Trijotnes acis aizsedza smagas, tumšas brilles. Vai tikai tāpēc, ka diena bija tik gaiša, vai arī kāda cita iemesla dēļ? Vīru atnākšana uzreiz atstāja iespaidu gluži kā akmens, kas, iesviests dīķi, uzņirbina viļņus. Pārējie klātesošie izrādīja satraukuma pilnu rosību. Viens no uzvalkotajiem laikam tikai rakstīja piezīmes uz rakstāmpaliktņa, bet abi pārējie, nevaldāmi žestikulēdami, izkliedza pavēles. Kas tieši tur notika? Skaidrs, tā bija vadošā kasta visa pilsētas dzīve lika domāt, ka tāda šeit pastāv. Bet kas tas bija par sprādzienu? Negadījums vai kaut kas ar nolūku sarīkots? Varbūt plaisa bruņās?

Alīšai bija dota nepārprotama pavēle. Izlūkot pilsētu, novērtēt apdraudējumu, sešdesmit dienu laikā atgriezties Kervilē. Nekādā gadījumā nedrīkstēja sazināties ar iedzīvotājiem. Bet neviens nebija teicis, ka viņai jāturas žoga ārpusē.

Bija pienācis laiks paskatīties tuvāk.

Viņa izvēlējās stadionu.

Vēl divas dienas izlūce vēroja furgonu gaitas. Žogi neradīs grūtības āķīgāka būs iekļūšana pagrabā. Durvis izskatījās tikpat neuzlaužamas kā bunkura vārti. Tikai bridi, kad automašīna atradās rampas augšpusē, durvis pacēlās un aiz braucamā ātri aizvērās laiks bija nevainojami aprēķināts.

Trešās dienas mijkrēsli aiz kāda krūmu pudura Alīša atbrīvojās no ieročiem, atstājot vien makstī cieši iekļauto brauningu un vienu uz muguras nostiprinātu nazi. Alīša bija izmeklējusi tādu vietu žogā, kur viņu kāpjot apslēps viena no vairākām, šķiet, neizmantotām ēkām. No rampas šīs ēkas šķīra simt jardi atklāta lauka. Kad šoferis pagriezīsies ap stūri, attālums būs jāpieveic sešās sekundēs. "Pavisam viegli," viņa sev iegalvoja. "Nekas liels."

Viņa pārlēca pāri žogam un, tik tikko atspērusies, piespiedās pie ēkas aizmugurējās sienas un palūrēja ap stūri. Tur jau tas bija: visīstākajā bridi uz stadionu čunčināja furgons. Tuvojoties pagriezienam, šoferis samazināja ātrumu.

Uz priekšu.

Kad furgons uzbrauca augšā, Allša atpalika tikai par divdesmit pēdām. Žļerkstošās ķēdēs iekārtās durvis bija gandrīz pacēlušās. Vajātāja ar vienu platu soli atspērās, lēcienā piezemējās uz furgona jumta un nometās guļus pussekundi pirms iebraukšanas pa durvīm.

Pie velna, viņa bija veikla.

Alīša jau sajuta sajuta viņus. Pār ādu skrēja pārāk labi pazīstamā kņudoņa, un dziļi galvaskausa dobumā kā viļņu šalkas no tāla krasta atskanēja tāda kā ūdens murdoņa. Furgons nelielā ātrumā virzījās pa tuneli. Priekšā Alīša ieraudzīja otras durvis. Vadītājs uztaurēja, durvis pacēlās un ielaida furgonu iekšā. Vēl trīs sekundes, un mašīna apstājās.

Apkārt pletās liela, atvērta telpa, pēdas piecdesmit uz katru pusi. Palūrējusi pāri furgona priekšgalam, Alīša saskaitīja astoņus vīrus. Seši bija bruņoti ar šautenēm, bet abiem pārējiem bija smagas mugursomas ar tvertnēm un garām metāla nūjām. Telpas tālākajā galā bija vēl trešās durvis, citādas nekā iepriekšējās smaga tērauda konstrukcija ar rāmī iestiprinātu restu režģi.

Viens no vīriem laiski panācās pie furgona, turēdams rokā papīrus; Alīša piespiedās pie jumta, cik cieši vien spēdama.

-    Cik tev tur ir?

-    Kā parasti.

-    Vai mums šie jāved iekšā vienā grupā?

-    Kā lai es to zinu, ellē ratā?! Kas teikts pavēlē?

Nočabēja papīri. Nekas, otrais atsaucās. Laikam jau grupā.

-    Vai derības vēl pieņem?

-Ja gribi.

-    Dod man septiņas sekundes.

-    Septiņas ir Sodam. Tev jāizvēlas cits skaitlis.

-    Nu tad sešas. Vadītāja durvis iečīkstēdamās atvērās; Alīša dzirdēja, kā viņa kājas nodun pret betona grīdu. Man labāk patīk govis. Tad ir ilgāk.

-    Zini ko, tu esi viens slims izdzimtenis. Brīdi valdīja klusums. Bet vispār tev taisnība. Tas ir diezgan forši. Balss aizskanēja kaut kur prom no furgona. Labs ir, laiks izrādei! Izslēdzam gaismas!

Lampas ar klakšķi izdzisa, un to vietā iemirdzējās pie griestiem izvietotas krēslaini zilas spuldzes restotos būrīšos. Visi vīri atkāpās no durvīm telpas dziļumā. Nebija nekādu šaubu par to, kas atrodas aiz tām, Alīša to sajuta līdz kaulam. No griestiem lejup laidās metāla vārti, bet tad kustība spēji aprāvās. Vīri ar mugursomām ieņēma pozīcijas netālu no vārtiem, nūju galos dancoja mazas liesmiņas. Vadītājs aizsoļoja uz furgona pakaļgalu un atvēra durvis.

-    Nāciet nu, kāpiet ārā.

-    Lūdzu, kāda vīrieša balss sacīja, jums tas nav jādara! Jūs neesat tādi kā viņi!

-    Viss kārtībā, nav tā, kā tu domā. Esi nu labs.

Ierunājās kāda sieviete: Mēs neko neesam izdarījuši! Man ir tikai trīsdesmit astoņi gadi!

-Tiešām? Es būtu varējis apzvērēt, ka esi vecāka. Noklikšķēja revolveris. Kustieties!

Citu pēc cita furgonā esošos izcēla laukā tur bija seši vīri un četras sievas, visiem rokas un kājas bija saslēgtas važās. Gūstekņi šņukstēja un lūdzās, lai saudzē to dzīvības. Daži tik tikko spēja nostāvēt kājās. Divi vīri notēmēja šautenes, un vadītājs gāja gar rindu un atslēdza važas.

-    Kāpēc tu šos atsvabini? brīnījās viens no sargiem.

-    Lūdzu, nedariet tā! sieviete raudāja. Es jūs lūdzu! Man ir bērni!

Vadītājs sagūstītajai iebelza, notriecot viņu zemē. Vai es neliku

aizvērties? Tad parādīja sargam, kurš bija uzdevis jautājumu, pāri roku dzelžu: Vai gribi tos vēlāk tīrīt? Es noteikti negribu.

Nekontaktēties ar iedzīvotājiem, Alīša sev sacīja. Nekontaktēties ar iedzīvotājiem. Nekontaktēties ar iedzīvotājiem.

-    Sod? vadītājs uzsauca. Vai esam gatavi?

Kāds veprim līdzīgs vīrietis stāvēja mazliet iesāņus pie kaut kādas kontrolpults. Viņš pakustināja sviru, un vārti viegli noraustījās. Vienu mirkli, kaut kas ieķēries.

Nekontaktēties, nekontaktēties, nekontaktēties…

-    Tā, tagad ir kārtībā.

Pie velna!

Alīša novēlās no jumta un attapās aci pret aci ar šoferi. Sveikiņi.

-    Sa… sodīts?

Viņa izrāva nazi un ietrieca to vīrietim zem ribām. Viņš asi iesēcās un atmuguriski aizmeimuroja.

-    Visi! Alīša sauca. Uz grīdas!

Viņa izvilka revolveri un devās dziļāk telpā, saņēmusi ieroci abās rokās un metodiski šaudama mērķī. Sargi laikam bija pārāk apstulbuši, lai reaģētu, viņa sāka tos citu pēc cita aplasīt; izšļācās rūsainas asinis. Galva. Sirds. Atkal galva. Cietumnieki Alīšai aiz muguras izverda nevaldāmu kliedzienu straumi. Viņas prāts bija koncentrēts, pilnīgi skaidrs. Gaisu piesātināja saldi reibinošā asiņu smarža. Alīša gāza pretiniekus no kājām. Viņa aizdedza tos kā zibens. Deviņas lodes magazīnā visi būs pagalam, un viena paliks pāri.

Viņu uzveica viens no vīriem ar liesmu metēju. Viņš gan noteikti nebija to iecerējis. Mirklī, kad Alīša nospieda gaili, viņš tikai mēģināja aizstāvēties instinktīvā žestā ierāva galvu plecos un pagrieza uzbrucējai muguru.

45

-    Dokumentus.

Likdama pirkstiem nedrebēt, Sāra pastiepa sardzei viltoto caurlaidi. Sirds tik stipri dauzījās, ka taisni brīnums, kā sieviete to nesadzirdēja. Sardze izķēra caurlaidi Sārai no rokām un žigli to aplūkoja, tad ātri pārlaida skatienu Sāras sejai, vēl pēdējo reizi pameta acis dokumentā un bez kādas izteiksmes sejā pastūma to atpakaļ.

-    Nākamais!

Sāra pagrūda virpuļdurvis. Vēl pēdējais darbiņš līdzko viņa būs otrā pusē, tā būs pavisam viena. Aiz durvīm bija iežogota eja kā tādā lopkautuvē. Pa to šļūca dienas strādnieku rinda dārznieki, virtuves darbinieki, mehāniķi. Ejai abās pusēs atkal stāvēja koli, turēdami ķēdēs kvankšķošus suņus un pasmiedamies kopā ar savējiem ikreiz, kad kāds no līdzenumniekiem sarāvās. Somas pārmeklēja un visus iztaustīja.

Sāra savilka šalli ciešāk ap seju un izvairījās skatīties kādam acis. Visbīstamākais bija tapt pamanītai un būtu vienalga, vai viņu pamanītu līdzenumnieks vai kols. Tikai tad, kad viņas seju segs kalpotājas plīvurs, viņa būs drošībā un neatpazīstama.

Sāra nezināja, kā Jūstasam izdevies viņu iedabūt Domā. Mēs esam visur neko vairāk viņš nepateica. Kad viņa būs iekšā, kontaktpersona viņu uzmeklēšot. Identitāti apliecinās pārmīti kodi, pavisam parastas piezīmes ar slēptu jēgu. Meitene devās augšup pakalnā, mēģinādama kļūt neredzama, nodurot acis; tomēr, ja tā padomā: vai tā patiešām vajadzēja? Vai ari dabiskāk būtu palūkoties apkārt? Pats gaiss te šķita citāds, it kā tīrāks, bet ari savā ziņā nospiedošs, it kā visriņķī zumētu briesmas. Ar nolaisto acu kaktiņu Sāra pamanīja ļoti daudz personāldaļas darbinieku, kas staigāja apkārt pa diviem vai trim. Droši vien spridzināšanas dēļ bija pastiprināti drošības pasākumi, kaut gan kas zina? Varbūt tā bija vienmēr.

Domu iekļāva betona barikādes. Sāra uzrādīja caurlaidi sarga postenī un uzkāpa pa platajām kāpnēm, kas veda uz ieeju masīvām divviru durvīm bronzas rāmī. Uz sliekšņa viņa ievilka krūtīs gaisu. "Te nu sākas," Sāra nodomāja.

Durvis atsprāga vaļā, liekot viņai pamukt malā. Garām paspraucās divi sarkanači, aukstumā saslējuši uzvalku apkakles un rokās vicinādami ādas portfeļus. Meitene jau domāja, ka ir palikusi nepamanīta, kad viens no abiem apstājās uz augšējā pakāpiena un pagriezies uz viņu paskatījās. Skaties, kur ej, līdzenumniec.

Sāra lūkojās zemē, darīdama visu, lai tikai izvairītos no viņu skatiena. Pat aiz tumšajām briļļu lēcām šīs acis spēja likt iekšām sažņaugties. Atvainojiet, ser! Tā bija mana vaina.

-    Skaties man acīs, kad es ar tevi runāju.

Šķita, ka tas ir slazds. Negribēju jūs aizvainot, Sāra murmināja. Man ir caurlaide. Viņa pastiepa dokumentu.

-    Es teicu, paskaties uz mani.

Sāra pretēji instinktam lēnām pacēla galvu. Vienu briesmīgu mirkli sarkanacis aiz savām neizdibināmajām, tumšajām brillēm viņu pētīja un pat nesakustējās, lai paņemtu caurlaidi. Otrs laikam domāja par kaut ko citu viņš tikai kompanjona dēļ pacieta šo pārtraukumu dienas ritumā. "Sarkanačos ir kaut kas izteikti bērnišķš," Sāra nodomāja.

Mīkstas, tīras sejas un zēniski, veikli augumi viņi bija kā pārauguši bērni, kas saģērbušies pieaugušo drēbēs. Viņiem viss bija spēle.

-    Kad kāds no mums liek tev kaut ko izdarīt, tad izdari to.

Otrais nepacietīgi piepūta vaigus. Kas, pie velna, tev šodien lēcies? Viņa ir niecība. Vai mēs, lūdzu, varam iet?

-    Nē, kamēr nebūšu te pabeidzis. Tad viņš uzrunāja Sāru: Vai es izteicos skaidri?

Asinis vēnās stinga ledū. Bija jāsaņem pēdējās gribasspēka kripatas, lai nenovērstos. Tās dēmoniskās acis. Tas ļaunīgais smīns. Jā, ser, viņa stomījās. Pilnīgi skaidri.

-    Pasaki. Kas tev jādara?

-   Jādara?

Pazibēja smaids, kā runcim turot ķepās peli. Jā, kas tev jādara? Kāds ir tavs darbs?

Sāra padevīgi paraustīja plecus. Es tikai tīru, ser. Kad viņš neko neteica, viņa piebilda: Es būšu kalpotāja.

Sarkanacis vēl mirkli viņu pētīja, izlemdams, vai tāda atbilde būs apmierinoša vai ne. Nu ko, es tev došu padomu, līdzenumniec. Kad ieiesi pa tām durvīm, uzmanies. Kļūdīties ir viegli.

-    Uzmanīšos, ser. Paldies jums, ser!

-    Un tagad tinies pie darba.

Sāra pagaidīja, līdz abi sarkanači būs nogājuši pa kāpnēm, un tikai tad ļāva ķermenim atslābt. Pie velna, viņa nodomāja. Dieva dēļ, saņemies. Tu tūlīt ieiesi ēkā, kur ir pilns ar šitādiem.

Viņa saņēma dūšu un atvēra durvis.

Uzreiz pārsteidza plašums, visu samēru izjūtu apmulsināja telpas nebeidzamais augstums. Vēl nekad dzīvē Sāra neko tādu nebija redzējusi mirdzoša marmora grīda, balkoni vairākos stāvos, masīvas, izliektas kāpnes. Griesti pacēlās augstu virs galvas. No augstajiem, aizkaru ieskautajiem kupola logiem lejup krita nespodra gaisma, visu telpu gremdējot tādā kā mijkrēslī. Likās, ka te reizē ir skaļi un klusi, pat vissīkākie trokšņi atbalsojās, bet tad tos noslāpēja tukšums. Visriņķī telpai un ik pēc noteikta attāluma uz kāpnēm stāvēja koli. Pie galda telpas vidū rindā bija sastājušies desmit strādnieki. Sāra ieņēma vietu aiz kāda vīra, kam pār plecu bija pārmesta instrumentu soma. Ļoti gribējās paraudzīties, kas atrodas tālāk, tomēr šādai vēlmei nedrīkstēja ļauties.

Rinda virzījās uz priekšu; visiem apzīmogoja caurlaides. Sāra rindā bija piektā, nu jau otrā. Vīrietis ar instrumentu somu pakāpās nostāk, atklājot aiz galda sēdošo stāvu.

Tas bija Vals.

Sāras sirds salēcās no adrenalīna pieplūduma. Viņa nespēja pakustēties, nespēja paelpot. Viss beigsies, nemaz vēl nesācies. Pavēle bija skaidra: dzīvu viņu sagūstīt nedrīkst. Nīna neko nenoklusēja, stāstot, ko sarkanači viņai nodarīšot. Neko tādu tu nebūsi piedzīvojusi. Tu lūgsies, lai tevi nogalina. Tu nedrīksti vilcināties. Ko lai dara? Vai mesties bēgt un cerēt, ka viņu nošaus?

-    Vai jums ir slikti, jaunkundz?

Vals nogaidoši pavērās Sārā un pastiepa roku pēc viņas caurlaides.

-    Ko jūs teicāt?

-    Vai… jums… ir… slikti?

Viņa jutās tā, it kā būtu parauta nost no kraujas. Sāra saminstinājās īstās atbildes meklējumos: Es tikai mazliet nervozēju.

Ja ari Sāras atrašanās šeit Vaļu pārsteidza, viņa sejā tas nebija izlasāms. Viņš vienkārši bija labāks aktieris. Sāra pazina Vaļu jau tik daudzus gadus, taču nekad nebija neko manījusi.

-    Pirmajā reizē Doms var drusku apstulbināt. Tu laikam esi jaunā meitene Deinija. Vai tiesa?

Viņa pamāja ar galvu. Deinija tā viņu tagad sauc. Nevis Sāra.

-    Lūdzu, parādi savu nozīmīti.

Viņa uzrotlja piedurkni un izstiepa roku. Jūstass bija izmantojis kādu no reģistratūras departamenta, lai Sāras numuru piešķirtu jaunai, fiktīvai personai. Vals izlikās, it kā salīdzinātu to ar papīriem.

-   Tev jāpiesakās pie Direktora vietnieka Vailkesa. Viņš pamāja, lai pie galda apsēžas cits kols. Nāc man līdzi.

Sāra nezināja tādu vārdu. Bet Direktora vietnieks tam vajadzēja būt no vadošajiem darbiniekiem. Vals viņu pavadīja pa īsu gaiteni uz liftu ar metāla spoguļdurvīm. Gaidot abi klusēdami skatījās uz priekšu.

-    Kāp iekšā, lūdzu.

Iegājis kabīnē aiz Sāras, viņš nospieda sestā stāva pogu. Lifts sāka celties augšup. Vals joprojām neskatījās uz Sāru. Meitene prātoja, vai viņš vispār kaut ko sacīs. Liftam braucot gar ceturto stāvu, viņš vēlreiz pasniedzās pie paneļa un nospieda kādu slēdzi. Kabīne spēji apstājās.

-    Mums ir tikai sekunde laika, Vals brīdināja. Tu esi nozīmēta darbam pie sievietes Lailas. Uz kaut ko tik labu mēs nebijām pat cerējuši.

-    Kas ir Laila?

-   Viņa kontrolē virusainos. Svarīgs mērķis. Viņa ir ļoti labi apsargāta un gandrīz nekad neiziet no savām istabām.

Sāras domas šaudījās, lai atšifrētu ik dzirdēto vārdu. Kas man jādara?

-    Pagaidām tikai novēro viņu. Mēģini iegūt uzticību. Mums vairs nebūs tieša kontakta. Visas ziņas nodos caur kalpotāju, kas nesis ēdienu. Ja karote uz tavas paplātes ir novietota otrādi, zem šķīvja būs zīmīte. Šādi var ari atbildēt, bet tikai ārkārtas gadījumos. Skaidrs?

Sāra pamāja ar galvu.

-Tu man vienmēr esi patikusi, Sāra. Gribētos domāt, ka darīju visu, ko varēju, lai tevi pasargātu. Bet tagad tam visam nav nozīmes. Ja sarkanači sapratīs, kas tu tāda esi, es nevarēšu palīdzēt. Vals ieslidināja pirkstus aiz jostas un, izvilcis nelielu alumīnija folijas kvadrātiņu, iespieda to Sārai plaukstā. Vienmēr turi šo pie sevis. Tur iekšā ir gabaliņš dzēšlapas, kas samērcēts tajā pašā šķidrumā, kuru Nīna izmantoja, lai tevi apdullinātu. Tikai daudz koncentrētākā. Paliec to zem mēles. Vajadzēs tikai pāris sekunžu. Tici man tas ir labāk nekā nokļūt pagrabā.

Sāra ieslidināja aploksni bikšu kabatā. Nāve nu bija viņas pavadone. Cerams, ka pietiks dūšas, ja pienāks tāds brīdis.

Vaļa roka kavējās uz slēdža. Gatava?

Kabīne salēkusies turpināja ceļu augšup un, tuvojoties mērķim, samazināja ātrumu. Vals atkal iejutās savā lomā un satvēra Sāras augšdelmu. Durvis atvērās; aiz tām stāvēja drukns, tumšzobains kols. Viņš, iespiedis rokas sānos, nikni glūnēja uz braucējiem.

-    Kas, pie velna, šitam liftam lēcies? Tad viņa skatiens uzkrita Sārai. Ko tā te augšā dara?

-Jauna kalpotāja. Vedīšu viņu pie Vailkesa.

Kols nopētīja meiteni no galvas līdz kājām. Uzacis zīmīgi noraustījās. Žēl. Šī ir tīri jauka.

Vals veda Sāru pa gaiteni, kura malās rindojās smagas koka durvis. Pie katrām acu augstumā bija piestiprināta misiņa plāksnīte ar vārdu un amatu. Dažus Sāra atminējās no līdzenumā izplatītajām skrejlapām: Eidans Hopels, Propagandas ministrs, Klejs Endersons, Sabiedrisko darbu ministrs, Derils Čī, Resursu atgūšanas ministrs, Vikrams Serešs, Sabiedrības veselības ministrs. Viņi pienāca pie pēdējām durvīm: Frederiks Vailkess, Personāldaļas priekšnieks un Iekšzemes Direktora vietnieks.

-    Nāc.

Biroja saimnieks līkņāja virs papīru kaudzes uz rakstāmgalda un kaut ko kricelēja ar tintes pildspalvu. Caur aizvilktajiem logu aizkariem ieplūda nespodra ziemas gaisma. Aizritēja kāds mirklis; Vailkess pacēla skatienu.

-    Deinija, vai ne?

Sāra pamāja ar galvu.

Sarkanacis palūkojās uz Vaļu. Lūdzu, pagaidiet ārpusē.

Durvis ar klikšķi aizvērās. Vailkess atgāzās krēslā. Vīrieša izskats pauda gurdumu. Viņš izvilka no kaudzes papīra lapu un pārlaida tai acis.

-    Piena ferma. Tur tu strādāji?

-Jā, Direktora vietniek.

-    Un tev nav tuvinieku.

-    Nē, Direktora vietniek.

Vailkess atkal pievērsās lapai uz galda. Nu ko šķiet, ka šodien ir tava laimīgā diena. Tu būsi Lailas kompanjone. Vai šis vārds tev kaut ko izsaka?

Sāra lēnīgi papurināja galvu.

-    Varbūt esi dzirdējusi baumas? Mums nav nekādu ilūziju par apsardzi viņi tiešām dažreiz nav uzdevumu augstumos. Vari man pateikt, ja esi kaut ko dzirdējusi.

Meitene ar milzīgu piepūli piespieda sevi palūkoties Vailkesam acīs. Nē, es neesmu neko dzirdējusi.

Vailkess kādu brīdi klusēja, tad turpināja: Nu ko. Būs gana, ja sacīšu, ka Laila nelīdzinās nevienam citam. Darbs ir diezgan vienkāršs. Pamatā jādara viss, ko viņa prasa. Tu redzēsi, ka dažreiz Laila ir… nu, kā lai to pasaka? Neparedzama. Šis tas no viņas prasītā tev liksies savāds. Domā, ka varēsi to paveikt?

Sāra mundri pamāja ar galvu: Jā, ser.

-   Tas, kas tev noteikti jāpanāk: jāpiedabū viņa ēst. Tur ir vajadzīga zināma pierunāšana. Laila var būt ārkārtīgi ietiepīga.

-    Varat ar mani rēķināties, Direktora vietniek.

Vīrietis atkal atlaidās krēslā un sakrustoja rokas klēpī. Tu redzēsi, ka dzīve Domā ir daudz ērtāka par dzīvi līdzenumā. Trīs krietnas maltītes dienā. Karstais ūdens. Izņemot manis aprakstītos pienākumus, no tevis gandrīz neko citu neprasīs. Ja strādāsi labi, tad varēsi mūsu dāsnumu izbaudīt vēl daudzus gadus. Vēl viena lieta. Kā tev ir ar bērniem?

-    Ar bērniem, ser?

-    Jā. Vai tev patīk bērni? Vai tu ar tiem labi satiec? Man personiski bērni šķiet diezgan apgrūtinoši.

Sāra sajuta pazīstamo sāpju dūrienu. Jā, Direktora vietniek. Man bērni gluži labi patīk.

Viņa gaidīja, ka Vailkess paskaidros kaut ko sīkāk, bet viņš to acīmredzot negrasījās darīt. Vēl dažas sekundes pētījis meiteni pāri rakstāmgaldam, viņš paņēma telefonu.

-    Pasaki, ka esam ceļā.

* * *

Aptuveni pēc stundas Sāra attapās jau kalpotājas ietērpā uz tik grezni iekārtotas istabas sliekšņa, ka bija grūti pat aptvert neskaitāmos sīkumus. Logiem priekšā bija aizvilkti smagi aizkari vienīgo gaismu izstaroja vairākos lielos, dažādās vietās izvietotos sudraba svečturos iestiprinātas sveces. Pamazām kļuva redzams pārējais. Jau mēbeļu un dažādu krāmu daudzums vien telpai piešķīra drīzāk savstarpēji nesaistītu priekšmetu noliktavas nekā apdzīvojama mitekļa izskatu. Vienā telpas pusē stāvēja liels ar plakaniem, pušķīšiem rotātiem spilveniem nosēts dīvāns un divi stingri polsterēti krēsli, kam priekšā bija novietots zems kvadrātveida galdiņš; tas bija no pulēta koka un nokrauts ar grāmatām. Uz grīdas bija izmētāti vēl citi krāsaini spilveni, zem kuriem greznojās krāšņs, rakstains paklājs. Sienas klāja eļļas gleznas smagos, apzeltītos rāmjos ainavas, suņu un zirgu attēli, kā arī milzum daudz savādos kostīmos ģērbušos sieviešu un viņu bērnu portretu uztraucoši pusreālā atveidojumā. Viens īpaši piesaistīja Sāras uzmanību: sieviete zilā kleitā un oranžā cepurē sēdēja dārzā, viņai blakus bija maza meitene. Sāra piegāja paskatīties tuvāk. Neliela plāksnīte rāmja apakšā vēstīja: Pjērs Ogists Renuārs, "Uz terases", 1881.

-    Skat, tu esi klāt. Bija jau laiks kādu atsūtīt.

Sāra apcirtās apkārt. Guļamistabas durvīs, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja sieviete. Viņa vienlaikus gan pārspēja, gan neattaisnoja tēlu, kādu Sāra bija domās radījusi pēc Vaļa un Vailkesa teiktā. Viņa bija iztēlojusies, ka apkalpojamā būs mazākais dzīvesspara pilna, tomēr šī persona šķita diezgan vārīga. Viņa varēja būt aptuveni sešdesmit gadus veca. Sievietes seju izvagoja dziļas grumbas, iezīmējot robežas starp vaibstiem. Zem ūdeņainajām acīm kā guļamtīkli nokarājās ļenganas ādas pusmēneši. Lūpas bija tik bālas, ka to gandrīz vai nebija kā rēgam. Viņai mugurā bija vizuļojošs halāts no plāna, spīdīga auduma un ap galvu kā turbāns bija aptīts biezs dvielis.

-    Hablas inglēs?[20]

Sāra dumji pablenza, nespēdama izdomāt atbildi uz neizprotamo jautājumu.

-    Vai… tu… runā… angliski?

-   Jā, Sāra apstiprināja. Es runāju angliski.

Sieviete mazliet iztrūkās. 0! Patiešām runā. Jāteic, tas ir pārsteigums. Cik reižu esmu lūgusi dienestam atsūtīt kādu, kas kaut mazliet runātu angliski? Nemaz negribu par to pat runāt. Viņa izklaidīgi pavēcināja roku. Atvaino! Atkārto kā tevi sauc?

Tas nekas, ka Sāra to vēl nemaz nebija pateikusi. Es esmu Deinija.

-    Deinija, sieviete atkārtoja. No kurienes tieši tu esi?

Šķita, ka visgudrāk būs atbildēt pēc iespējas vispārigāk. Esmu no šejienes.

-    Protams, tu esi no šejienes. Es gribēju zināt, kur esi cēlusies. Kas ir tava cilts. Tava tauta. Tavs klans. Atkal uztraukta roku kustība. Saproti? Tava familia.

Ar katru vārdu pārmiju Sāra arvien vairāk jutās tā, it kā grimtu sievietes dīvainību plūstošajās smiltīs. Taču viņā bija ari kaut kas gandrīz vai mīļš. Viņa šķita pilnīgi bezpalīdzīga kā putns, kas būri plivina spārnus.

-    Vispār no Kalifornijas.

-    Ā! Nu jau mēs saprotamies. Klusums. Tad Lailas sejā atausa tāda kā apjausma. Ā, es saprotu. Tu centies pabeigt skolu. Kāpēc uzreiz tā neteici?

-    Kundze?

-    Lūdzu, sieviete nočivināja, sauc mani par Lailu. Un neesi tik pieticīga. Tas, ko tu dari, ir apbrīnojami. Tu izrādi lielu gribasspēku. Protams, tas nenozīmē, ka maksāšu tev vairāk nekā citām meitenēm. To es dienestā skaidri pateicu. Četrpadsmit par stundu ja nepatīk, nav spiesta lieta.

"Kādi vēl četrpadsmit?" Sāra brīnījās. Četrpadsmit būs labi.

-    Un, protams, sociālā apdrošināšana. Mēs to samaksāsim un aizpildīsim 1099. veidlapu. Deivids visu dara ļoti pedantiski. Viņš ir no tiem, ko dēvē par burta kalpiem. Ļoti vecmodīgs. Baidos, ka veselības apdrošināšanas gan nebūs, bet to jau tu noteikti dabū no skolas. Viņa iedrošinoši uzsmaidīja. Nu, vai būs labi?

Galīgi apstulbusi, Sāra pamāja ar galvu.

-    Lieliski! Atzīšu, Deinij, sieviete Laila turpināja, ieslīdēdama istabā, ka esi ieradusies īstajā brīdī. Patiesībā pat pēdējā brīdi. Viņa izņēma no rītatērpa kabatas sērkociņu kārbiņu un aizdedzināja sveces lielā svečturī pie tualetes galdiņa. Varbūt noliec to tur?

Viņa runāja par Vailkesa iedoto paplāti. Uz tās bija metāla blašķe un krūzīte. Sāra nolika paplāti sievietes norādītajā vietā blakus lakatiem nokārtam, grezniem kokgriezumiem rotātam skapim. Laila bija nostājusies pie spoguļa un grozīja plecus šā un tā, pētīdama savu atspulgu.

-    Ko teiksi?

-    Atvainojiet?

Sieviete uzlika plaukstu uz vēdera un uzspieda, vienlaikus ievilkdama krūtīs gaisu. Tā drausmīgā diēta. Man šķiet, es vēl nekad dzīvē neesmu jutusies tik izbadējusies. Bet liekas, ka tā iedarbojas. Kā tu domā, Deinij? Vēl piecas mārciņas? Vari būt atklāta.

Sānskatā bija redzami vien kauli un āda. Manuprāt, jūs izskatāties labi, Sāra saudzīgi sacīja. Es jūsu vietā svaru vairs nezaudētu.

-    Tiešām? Es gan, paskatoties spogulī, tā vien domāju: kas tas par dirižabli? Kas tas par cepelīnu? Ak Dievs, cik cilvēciski! Tā es domāju.

Sāra atcerējās Vailkesa pavēli. Man šķiet, ka patiesībā jums būtu jāēd.

-Tā jau man saka. Tici man, to es jau esmu dzirdējusi. Laila iespieda rokas sānos, saviebās un ierunājās par oktāvu zemākā balsī: Laila, tu esi pārāk kārna. Laila, uz tiem kauliem ir jādabū drusku miesas. Laila to un Laila šito. Bla, bla, bla. Viņas acis iepletās piepešās izbailēs: Ak kungs, cik ir pulkstenis?

-    Man šķiet, ka ir… ap pusdienlaiku?

-Ak kungs! Sieviete sāka šaudīties pa istabu, paķerdama kaut kādas mantas un tad atkal tās šķietami pilnīgi nejauši nolikdama. Nu nestāvi tā, viņa lūdzās, paķerdama kaudzi grāmatu un iegrūzdama plauktā.

-    Ko jūs gribētu, lai es daru?

-    Vienkārši… nezinu. Jebko. Še, viņa ielika Sārai rokās dažus spilvenus. Noliec tos tur. Uz tā tur.

-    Ēe… vai jūs domājat dīvānu?

-    Protams, es domāju dīvānu!

Jau tajā pašā mirklī šķita, it kā sievietes sejā aizdegtos gaisma. Brīnumaina, laimīga, spoža gaisma. Viņa palūkojās Sārai pār plecu uz durvīm.

-    Mīļā!

Laila pietupās, un maza, vienkāršā kleitiņā ģērbta meitenīte, gaišajām cirtām plīvojot, paskrēja garām Sārai un metās sievietes pastieptajās rokās. Manu eņģelīt! Manu mīļo, mīļo meitenīt!

Bērns, turot rokā krāsainu papīra lapu, rādīja uz viņas turbānā ievīstīto galvu. Vai tu biji vannā, mammīt?

-Jā, biju gan! Tu zini, cik ļoti mammai patīk iet vannā. Kāda tu esi gudra meitene! Nu pastāsti, Laila turpināja, kā gāja stundās? Vai Dženija tev lasīja priekšā?

-    Mēs lasījām "Trusīti Pēteriti".

-    Brīnišķīgi! Laila staroja. Vai tas bija jautri? Vai tev patika? Noteikti esmu tev stāstījusi, cik ļoti man šis stāsts patika tavā vecumā. Viņa pievērsās papīram. Un kas tad mums te?

Meitenīte pacēla lapu. Tas ir zīmējums.

-    Vai tā esmu es? Vai zīmējumā esam mēs ar tevi?

-    Tie ir putni. Šo sauc Marta, un tas otrs ir Bils. Viņi vij ligzdu.

Mirkļa vilšanās; tad Laila atkal pasmaidīja. Jā, protams, vij. To

jau katrs var redzēt. Tas ir tik skaidri redzams kā deguns tavā mazajā, smukajā sejiņā.

Un tā tālāk un tā joprojām. Sāra to visu tik tikko spēja uztvert. Viņu bija pārņēmušas spēcīgas, vēl nebijušas sajūtas, tāda kā bioloģiska trauksme. Kaut kas dziļš, pirmatnējs, tik smags un plūstošs kā paisums, kam līdzi nāca visu maņu fokusēšanās uz mazās meitenītes blondo pakausi. Šīs lokās. Bērna augumiņa apveids un vieta telpā. Sāra pat nezinot zināja, apjauzdama šo faktu; paradokss viņā veidoja eju kā ainas, kas nebeidzami atspoguļojas divos pretnostatītos spoguļos.

-    Bet cik briesmīgi no manas puses, tā sieviete Laila teica, balsij skanot neiespējami atsvešināti no īstenības, it kā tā tiktu pārraidīta no tālas planētas. Esmu galīgi piemirsusi pieklājību. Eva, man tevi ar kādu jāiepazīstina. 11 ir mūsu jaunā draudzene… Viņa pieklusa, piemirsusi nobeigumu.

-    Deinija, Sāra izmocīja.

-    Mūsu brīnišķīgā jaunā draudzene Deinija. Eva, sasveicinies!

Bērns pagriezās. Brīdī, kad Sāra uzlūkoja meitenītes seju, laiks

sagruva. Vienreizīgs formas un vaibstu apvienojums, viens vienīgs visā Visumā. Sārai nebija nekādu šaubu.

Mazā meitenīte starojoši uzsmaidīja, neatklājot zobus. Sveika, Deinij!

Sāra skatījās uz savu meitu.

Bet nākamajā sekundē kaut kas izmainījās. Pāri pārlaidās ēna, jautās kāda tumša klātbūtne. Sāra iztrūkusies attapās realitātē.

-    Laila.

Sāra pagriezās. Vīrietis stāvēja viņai aiz muguras. Tā bija cilvēka seja parasta, viegli aizmirstama, viena no tūkstošiem līdzīgu -, tomēr izstaroja neredzamu, draudīgu spēku, tik neapstrīdamu kā gravitācija. Viņu uzlūkot bija tāpat kā krist.

Viņš nicīgi palūkojās Sārai acīs, caururbjot ar savu skatienu. Vai tu zini, kas es esmu?

Sāra norija siekalas. Rīkle bija aizžņaugusies šaura kā niedre. Domās pirmo reizi pazibēja kleitas dziļajās krokās paslēptā folijas paciņa un ne pēdējoreiz.

-Jā, ser. Jūs esat Direktors Gilders.

Viņa mute nepatikā saviebās uz leju. Nolaid plīvuru, Dieva dēļ. Man jau no tava ģīmja vien metas nelabi.

Sāra drebošiem pirkstiem paklausīja. Nu ēna burtiski kļuva par ēnu, vīrieša vaibstus laimīgā kārtā kā miglā izplūdināja audums. Gilders pasoļoja garām turp, kur Laila joprojām bija notupusies blakus Sāras meitai. Sāra nemanīja, ka viņa klātbūtne meitenītei kaut ko nozīmētu, bet ar Lailu gan bija citādi. Viņa viscaur saspringa. Turēdama bērnu sev priekšā kā vairogu, Laila piecēlās kājās.

-    Deivid…

-    Izbeidz. Gilders nepatikā pārlaida viņai acis. Zini, tu izskaties drausmīgi. Vēlreiz pagriezies pret Sāru, viņš noprasīja: Kur ir?

Viņa noprata, ka runa ir par paplāti. Sāra norādīja.

-    Nes šurp.

Kaut kā viņas rokas to paveica.

-    Tiec vaļā no viņām, Gilders Lailai pavēlēja.

-    Eva, mīlulīt, varbūt lai Deinija tevi izved laukā? Sieviete uzmeta Sārai žiglu, lūdzošu skatienu. Ir tik skaista diena! Mazliet svaiga gaisa ko teiksi?

-    Es gribu, lai tu mani izved, meitene protestēja. Tu nekad neej laukā.

Lailas balss skanēja kā dziesma, ko viņa ir spiesta dziedāt. Zinu, mīlulīt, bet tu zini, cik mammīte ir jutīga pret sauli. Un mammītei tagad ir jāiedzer zāles. Tu zini, kāda mammīte ir, kad dzer zāles.

Mazā negribīgi paklausīja. Atrāvusies no Lailas, meitenīte piegāja pie Sāras.

Mokoši brīnumaini viņa saņēma Sāras roku.

Miesa saskārās ar miesu. Ķermeniski tik neizturami maza, ar tādu slēptu spēku, tādu atmiņu dvesmu. Visas Sāras maņas sakļāvās tikai ap šo vāro sajūtu turēt bērna mazo rociņu savējā. Tā bija pirmā reize, kad viņu ķermeņi saskārās kopš tā laika, kad viena bija otrā, kaut arī nu bija otrādi tagad iekšienē bija Sāra.

-Teciet nu, Laila ieķērcās. Viņa pavisam nelaimīga pamāja uz durvīm. Izpriecājieties.

Neteikusi ne vārda, Keita Eva izveda Sāru no istabas. Sāra slīdēja; viņa svēra miljons mārciņu. "Eva," viņa domāja. Jāatceras saukt viņu par Evu. īss gaitenis, tad kāpnes lejā divviru durvis pavērās uz nelielu iežogotu pagalmu ar vienām līdzsvara šūpolēm un aprūsējušām parastajām. Debesis vērās lejup, lejot pār visu svinīgu, sniegpilnu gaismu.

-    Nāc, mazā aicināja. Un atrāvās.

Viņa iekāpa šūpolēs. Sāra ieņēma vietu meitai aiz muguras.

-    Pastum mani!

Sāra pavilka ķēdes, piepeši sajuzdamās nervoza. Cik augstu būtu droši? Tik dārga, mīļa radība. Tik svēta, brīnumaina, cilvēciska būtne. Ar trim pēdām noteikti būs gana. Sāra atlaida ķēdes, un meitene aizšāvās uz priekšu, sparīgi vicinādama kājeles.

-    Augstāk! viņa pavēlēja.

-    Vai esi pārliecināta?

-    Augstāk, augstāk!

Katra sajūta bija kā dūriens. Katra sajūta nesāpīgs gravējums sirdi. Sāra satvēra meitu pie krustiem un pagrūda. Augšup, augšup decembra gaisā. Ar katru šūpoļu kustību mati noplivoja, piepildot gaisu ar bērna saldo smaržu. Meitene šūpojās klusēdama viņas laime bija pati kustība. Maza meitene ziemā šūpojas.

Manu dārgumiņ, Sāra domāja. Manu mazulīt, mana vienīgā. Viņa stūma un stūma; meitene aizlidoja, bet allaž atgriezās viņai rokās. Es zināju, es zināju, es vienmēr zināju. Tu esi tā dzīves ogle, ko es uzpūtu liesmās tūkstošiem vientuļu nakšu. Es nekad neļautu tev mirt.

46

Hjūstona.

Izplūdusi pilsēta, jūras nogremdētā. Plašs lielpilsētas muklājs, pāri palikusi vien pie debesskrāpjiem piebūvētā sirds. Viesuļvētras, mērcējošas tropu lietavas, neapvaldīts kontinenta ūdeņu plūdums, meklējot izeju uz Golfa līci, simt gadu uzplūdu un atplūdu, ūdenim piepildot zemienes, izgraužot netīras, pārpurvojušās attekas un piesārņotas deltas un nolīdzinot it visu.

Ceļinieki atradās desmit jūdzes no pašas pilsētas serdes. Pēdējās dienās ceļš līdzinājās klasīšu spēlei, meklējot sausas vietas un gabaliņus puslīdz izejama ceļa un cērtot taku caur ērkšķainiem, kukaiņu apsēstiem brikšņiem. Šeit pati daba atklāja savu patieso, ļaunlgo iedabu it viss te gribēja dzelt, apsēst, kost. Gaiss sanēja piesātināti smags un dvakoja pēc puvuma. Ķerstlgām rokām līdzīgie rēpuļainie koki izskatījās kā auguši pavisam citā laikmetā. It kā būtu tikai izdomāti. Kas gan gribētu izgudrot tādus kokus?

Tumsa sabiezēja ķīmiski dzeltenīgā puskrēslā. Ceļojums vilkās gliemeža gausumā. Pat Eimija nu vieglāk aizsvilās. Slimības simptomi nebija mazinājušies gluži pretēji. Kad meitenei šķita, ka Grirs neskatās, viņš pieķēra ceļabiedri spiežam plaukstas pie vēdera un lēni izpūšam elpu sāpēs. Tonakt abi apmetās kādas mājas augšstāvā; nams dižojās ar pārmērīgu, izpostītu greznību visur karājās krāšņas lustras, istabas bija plašas kā zāles; viss bija nošķiests ar melnu, smirdīgu pelējumu. Brūna svītra trīs pēdas virs marmora grīdas iezīmēja vietu, līdz kurai savulaik bija pacēlušies plūdu ūdeņi. Milzīgajā guļamistabā, kur ceļinieki apmetās, Grirs atvēra logus, lai izvēdinātu amonjaka dvaku. Zemāk, vīnogulājiem aizaugušajā dārzā, stinga pieglumējis baseins.

Visu nakti Grirs dzirdēja, kā ārā kokos kustas guļavas. Tie lēca no zara uz zaru kā lieli pērtiķi. Majors klausījās, kā nočab koku lapotne un atskan spalgi, dzīvnieciski kliedzieni, žurkām, vāverēm un citiem sīkiem dzīvniekiem sastopot savu likteni. Par spīti Eimijas pavēlei, viņš nemierīgi snauda ar pistoli rokā. Tikai atceries. Kārters ir mūsējais. Viņš lūdzās, kaut tas būtu tiesa.

No rīta Eimijai nebija labāk.

-    Mums jāpagaida, Grirs ierosināja.

Šķita pat stāvēšana prasa visus spēkus, cik nu viņa var saņemt. Meitene nekādi nepūlējās slēpt savu slikto pašsajūtu un stāvēja, saķērusi vēderu un sāpēs noliekusi galvu. Grirs redzēja, kā viņas vēders savelkas spazmās, krampjiem nodrebinot visu augumu.

-    Ejam, Eimija sakostiem zobiem teica.

Viņi turpināja ceļu uz austrumiem. Parādījās savādie centra debesskrāpji. Daži no tiem bija sabrukuši, jo mālzeme gadu gaitā bija te izpletusies, te sarāvusies, saberžot pamatus, citi balstījās viens pret otru kā žūpas, kas steberē mājup no kroga. Eimija un Grirs mina šauru smilšu strēli starp nezālēm aizaugušām, purvainām attekām. Saule spoži spīdēja augstu debesīs. Sāka parādīties jūras atskaloti vraki laivas, laivu daļas, izlaidušās uz sāniem seklumā, kā izguļot pārguruma ģīboni. Kad ceļinieki nonāca tur, kur izbeidzās zeme, Grīrs nokāpa no zirga, izņēma no seglu somas tālskati un pavērsa to pāri netīrajiem ūdeņiem. Tieši priekšā, iespriedies blakus kādam debesskrāpim, sēkli stāvēja liels kuģis. Tā pakaļgals izslējās neiespējami augstu un milzīgie propelleri rēgojās virs ūdens. Turpat vīdēja izrūsējuši kuģa nosaukuma burti: CHEVRON MARINER.

-    Tur mēs viņu atradīsim, Eimija apgalvoja.

Sausas takas turp nebija būs jāmeklē laiva. Viņiem paveicās. Pirms ceturtdaļjūdzes abi bija uzgājuši uz mutes nezālēs gulošu alumīnija airu laivu. Laivas dibens izskatījās vesels, un kniedes turējās cieši. Grirs aizvilka laivu līdz lagūnai un ielaida ūdenī. Laiva negrima, un viņš palīdzēja Eimijai nokāpt no zirga.

-    Ko darīt ar zirgiem? majors jautāja.

Meitenes seja bija saviebta tik tikko apvaldītu sāpju grimasē. Man šķiet, mēs būsim atpakaļ pirms tumsas.

Grirs pieturēja laivu, kamēr Eimija iekāpa, tad pats apsēdās uz vidējā sola. Par airi kalpoja plakans dēlis. Pakaļgalā sēdošā Eimija spēja tikai nekustīgi kluknēt. Meitenes acis bija ciet, rokas skāva vidukli, un no pieres pilēja sviedri. Eimija neizdvesa ne skaņas, taču Grīram bija aizdomas, ka viņa klusē tikai viņa dēļ. Attālumam samazinoties, kuģis samilza prātam neaptveramā lielumā. Aprūsējušie sāni slējās simtiem pēdu ārā no ūdens. Kuģis bija sašķiebies uz vienu pusi, un ūdens ap to bija melns no izplūdušas naftas. Grirs ieairēja laivu blakusēkas foajē un apturēja to pie vairākiem nekustīgiem eskalatoriem.

-    Lūsius, man šķiet, ka vajadzēs tavu palīdzību.

Pieturot Eimiju aiz vidukļa, viņš palīdzēja meitenei izrausties no laivas un uzkāpt pa tuvāko eskalatoru. Viņi attapās tādā kā ātrijā ar vairākiem liftiem un tonēta stikla sienām. Kāda zīme vēstīja: "One Ailen Center", tai apakšā bija dažādu biroju nosaukumu saraksts. Gaidāmais kāpiens būs nopietns būs jāuzkāpj vismaz desmit stāvi.

-    Vai spēsi? Grīrs jautāja.

Eimija iekoda lūpā un pamāja ar galvu.

Abi devās uz kāpnēm, vadoties pēc zīmēm. Grirs aizdedza lāpu, atkal satvēra Eimijas viduci un sāka kāpt. Kāpņu telpas sasmakušo gaisu pelējums darīja indīgu ik pēc dažiem stāviem viņiem vajadzēja iziet laukā attīrīt plaušas. Divpadsmitajā stāvā kāpēji apstājās.

-    Man šķiet, ka esam gana augstu, Grirs nosprieda.

No kāda grāmatplauktiem pilna biroja noslēgtajiem logiem viņi palūkojās lejup uz tankkuģa klāju, kas bija cieši piespiedies pie ēkas desmit pēdas zemāk. Viegls lēciens. Grirs paņēma biroja krēslu, pacēla to pāri galvai un izmeta caur logu.

Viņš pagriezās un palūkojās uz Eimiju.

Meitene pētīja savu roku, turēdama to priekšā kā kausu. Plaukstu piepildīja koši sarkans šķidrums. Tikai tad Grirs pamanīja notraipīto tuniku. Viņai pa kājām ari tecēja asinis.

-    Eimij…

Meitene ielūkojās ceļabiedram acīs. Tu esi noguris.

Piepeši viņu ietina kaut kas nebeidzami mīksts. Visaptverošs, nepārvarams miegs.

-    Nolādēts, Grīrs jau miegā noteica un saļima uz grīdas.

47

Pīters un pārējie iebrauca Sanantonio pa 90. šoseju. Bija agrs rīts. Pirmo nakti ceļinieki bija pārlaiduši nocietinātā slēptuvē kādā patālā piepilsētā, plašā sabrukušu un izlaupītu māju teritorijā. Slēptuve bija ierīkota zem policijas iecirkņa, aiz tās bija nocietināta nobrauktuve. Holiss paskaidroja, ka tā neesot no kārtībnieku nocietinātajām slēptuvēm, bet no Tiftija ierīkotajām. Tā bija lielāka par visām, ko bija redzējis Pīters, tomēr tikpat primitīvi iekārtota tikai piesmakusi telpa ar nārām gulēšanai un garāžu, kur gaidīja pikaps ar tukšām riepām un benzīna kannām piekrautu kravas kasti. Gar sienām rindojās kastes un armijas skapīši. "Kas tur iekšā?" Maikls pajautāja, un Holiss atsaucās: "Nezinu gan, Maikl. Kā tev šķiet?"

Līdz ar pirmo mākoņainā rīta gaismiņu viņi devās ceļā: Holiss pie stūres, Pīters viņam blakus un Maikls un Lora kravas kastē. Epidēmijas laikā liela daļa pilsētas bija izdegusi no centra bija atlicis vien pavisam maz, tikai pāris lielāku ēku, kas, skumīgi kailas, slējās augšup uz izbalojušu pakalnu fona; apdegušās fasādes vēstīja par nomelnējušām, sagruvušām telpām, kurās snauda guļavu armija. Tie jau tikai guļavas, ļaudis runāja, taču viens bija tiesa: vīrusainie bija un palika vīrusainie.

Pīters gaidīja, ka Holiss pagriezīsies un vedīs uz ziemeļiem vai uz dienvidiem, taču draugs brauca iekšā pilsētas centrā, pametot šoseju un izvēloties šauras ieliņas. Ceļš bija notīrīts vieglās un kravas mašīnas bija aizbīdītas malās. Kad braucamo ieskāva ēku ēnas, Holiss atvēra aizmugurējo logu. Labāk apbruņojieties, viņš brīdināja Maiklu un Loru. Te būs jāpiesargās.

-    Turam acis vaļā, hombre, atskanēja atbilde.

Pīters nolūkojās uz postažu. Tieši pilsētas allaž mudināja domāt par reiz pastāvējušo pasauli. Augstceltnes un mājas, mašīnas un ielas reiz visur rosījās cilvēki, kas dzīvoja savu dzīvi un neko nezināja par nākotni, par to dienu, kad vēsture apstāsies.

Viņi tika cauri bez starpgadījumiem. Spraugām starp ēkām paplašinoties, iela bija arvien vairāk aizaugusi ar zāli.

-    Cik vēl ilgi? viņš jautāja Holisam.

-    Neuztraucies. Tālu nav.

Pēc desmit minūtēm viņi brauca gar žogu. Holiss piestāja pie vārtiem, izņēma no pikapa cimdu nodalījuma atslēgu un izkāpa. Pīteru pārsteidza sajūta, ka viņš raugās pagātnē Holiss pašlaik varētu būt viņa brālis Teo, kas pirms vairākiem gadiem atslēdza spēkstacijas vārtus.

-    Kur mēs esam? viņš jautāja, kad Holiss atgriezās.

-    Semhjūstonas fortā.

-    Militārajā bāzē?

-   Drīzāk armijas hospitālī, Holiss paskaidroja. Vismaz kādreizējā. Tagad te nekāda lielā ārstēšana nenotiek.

Ceļinieki brauca tālāk. Pīteram bija sajūta, it kā viņi dotos cauri mazam ciematiņam. Augsts pulksteņa tornis slējās vienā pusē četrstūrim, kas reiz varēja būt pilsētiņas centrs. Izņemot dažus ceremoniju lielgabalus, neredzēja neko militāru nebija ne furgonu, ne tanku, ne ieroču pozīciju, ne ari kādu nocietinājumu. Holiss apturēja pikapu pie garas, zemas ēkas ar plakanu jumtu. Zīme virs durvīm vēstīja: ŪDENSSPORTA CENTRS.

-    Ūdenssports, Lora lasīja, kad visi bija izkāpuši. Viņa samiegtām acīm aizdomīgi paraudzījās uz zīmi, gatavībā piespiedusi pie krūtīm šauteni. Vai tā ir… peldēšana?

Holiss pamāja uz ieroci. Šauteni vajadzētu atstāt tepat. Es negribētu atstāt sliktu iespaidu. Viņš pievērsās Pīteram: Pēdējā iespēja. Atpakaļceļa nebūs.

-Jā, esmu pārliecināts.

Visi iegāja priekštelpā. Ņemot vērā apstākļus, ēkas iekšiene bija labā stāvokli: griesti te netecēja, logi bija veseli un nebija parastās drazas.

-    Vai jūtat? Maikls iejautājās.

No grīdas plūda dobja trisoņa, it kā kāds strinkšķinātu milzīgu stigu. Kaut kur ēkā strādāja ģenerators.

-    Es biju domājis, ka te būs sargi, PIters ieminējās.

-    Dažreiz viņi ir kad Tiftijam sagribas izrādīties. Bet vispār mums sargi nav vajadzīgi.

Holiss visus aizveda līdz durvīm un atgrūda tās vaļā, atklājot plašu, flīzēm izklātu zāli ar augstiem griestiem un lielu, tukšu peldbaseinu vidū. Tālāk viņš pavadīja draugus uz otrām durvīm un lejup pa kāpnēm, ko izgaismoja sanošas dienasgaismas spuldzes. Pīters iedomājās Holisam pajautāt, kur Tiftijs dabū degvielu ģeneratoram, taču tad atbildēja uz jautājumu pats. Tiftijs to dabūja turpat, kur visu pārējo, nozaga. Kāpnes veda uz caurulēm un metāla tvertnēm pilnu telpu. Nu viņi atradās zem baseina. Cauri šaurajai telpai viņi piegāja pie vēl vienām durvīm, citādām nekā pārējās no smaga tērauda. Durvis nebija nekādi apzīmētas, un neredzēja arī neko, kas palīdzētu tās atvērt. Uz gludās virsmas nebija saskatāmu mehānismu. Blakussienā bija tastatūra. Holiss žigli nospieda virkni ciparu, un durvis ar dobju klikšķi atdarījās, atklājot tumšu gaiteni.

-    Viss kārtībā, Holiss iedrošināja, pamezdams ar galvu uz ieejas pusi, gaismas ieslēdzas automātiski.

Kad viņš iegāja pa durvīm, pie griestiem atdzīvojās virkne dienasgaismas lampu; iespaidu, ko radīja raustīgā gaisma, vēl vairāk pastiprināja gaiteņa klīniski baltās sienas. Pītera priekšstats par Tiftiju radikāli mainījās. Ko viņš bija iztēlojies? Netīru apmetni, pilnu ar milzīgiem, pērtiķveidīgiem vīriem, kas bruņojušies līdz zobiem? Nekas no redzētā pat attāli nelīdzinājās tādām gaidām. Tieši pretēji pagaidām viss norādīja uz izsmalcinātām tehnoloģijām, kas šķita daudz pārākas par Kervilē redzētajām. Domas mainīja ne tikai Pīters arī Maikls blenza gluži atklāti. Tā tik ir vietiņa, pauda viņa sejas izteiksme.

Gaitenis beidzās pie lifta. Virs tā bija piestiprināta kamera. Otrpus sēdošais zināja, ka viņi tuvojas: atbraucējus novēroja jau kopš brīža, kad viņi ienāca ēkā.

Holiss pacēla galvu pret kameru un piespieda pogu uz sienas, tai blakus bija mazītiņš mikrofoniņš. Viss kārtībā, viņš sacīja, viņi ir kopā ar mani.

Sprakšķis, tad balss sacīja: Holis, pie velna!

-    Visi ir neapbruņoti. Tie ir mani draugi. Es galvoju par viņiem.

-    Ko viņi grib?

-    Mums jāsatiek Tiftijs.

Klusums, it kā balss apspriestos ar vēl kādu. Tu nevari viņus tā vienkārši atvest uz šejieni. Vai esi prātu zaudējis?

-    Es nelūgtu, ja tas nebūtu svarīgi. Ver vaļā durvis, Dank!

Klusums. Tad durvis slīdot atvērās.

-    Gan pats izstrēbsi, ko esi savārījis, balss noteica.

Viņi iegāja liftā, un tas sāka ceļu lejup. Labi, padodos, Maikls ierunājās. Kas šī ir par vietu?

-   Jūs atrodaties vecā SVAISMIC iecirknī. Tas papildina galveno ēku Merilendā, ko sāka izmantot epidēmijas laikā.

-    Kas ir SVAISMIC? Lora taujāja.

Maikls atbildēja: Tas ir saīsinājums no nosaukuma "Savienoto Valstu Armijas Infekcijas slimību medicīniskās izpētes centrs". Viņš sarauktu pieri pavērās uz Holisu. Nesaprotu. Ko Tiftijs te dara?

Tajā brīdī lifta durvis atvērās, atskanēja ieroču pielādēšanas klikšķi,

un uz katru no viņiem piepeši bija notēmēts stobrs.

* * #

-    Visi uz ceļiem.

Viņu bija seši. Jaunākajam, šķiet, nebija vairāk par divdesmit gadiem, vecākajam bija pāri par četrdesmit. Sapinkājušās bārdas, taukaini mati, ar aplikumu klāti zobi šī aina jau bija tuvu iztēlotajam. Vienam no vīriem, īstam milzim ar lielu, kailu galvu un mīkstām tauku krokām uz skausta, visu seju un kailās rokas klāja zili tetovējumi. Tas acīmredzot bija Danks.

-    Es taču teicu, Holiss burkšķēja, nomezdamies ceļos līdz ar pārējiem un salicis rokas aiz pakauša, tie ir mani draugi.

-    Klusu! Milža ietērps bija raibs, salasīts no dažādiem gan militāristu, gan kārtībnieku formas tērpiem. Iebāzis revolveri makstī, viņš notupās priekšā Pīteram un pētīja viņu asām, pelēkām acīm. Redzot milzi tuvumā, tetovējumi kļuva skaidri saskatāmi. VIrusainie. VIrusaino rokas, vlrusaino sejas, vlrusaino zobi. PIters nešaubījās, ka zem drēbēm tāpat izskatās viss Danka ķermenis.

-    Ekspedīciju pulks, Danks novilka, drūmi pamādams ar galvu.

-    Tas Tiftijam patiks. Kā tevi sauc, leitnant?

-    Džeksons.

-    Pīters Džeksons?

-    Tieši tā.

Palikdams tupus, Danks uz papēžiem pagriezās pret pārējiem.

-    Paskat tik, džentlmeņi! Ne katru dienu mums gadās tik smalki ciemiņi. Milzis atkal paskatījās uz Pīteru. Patiesībā pie mums vispār negadās ciemiņi. Tā ir maza problēma. Šis nav gluži tūrisma objekts.

-    Man jāsatiek Tiftijs.

-    To jau es dzirdēju. Tiftijs šobrīd diemžēl nevar. Mūsu Tiftijs ir ļoti noslēgts puisis.

-    Beidz ākstīties, Holiss sapīka. Es jau teicu, ka galvoju par viņiem. Tiftijam jādzird, kas tiem sakāms.

-    Tu esi ķezā, draugs. Nedomāju, ka pašreizējā situācijā tu vari kaut ko pieprasīt. Un kā ar jums abiem? viņš noprasīja Lorai un Maiklam.

-    Ko jūs varat pateikt par sevi?

-    Mēs esam naftinieki, Maikls atbildēja.

-    Interesanti. Vai atvedāt mums naftu? Danks samiegtām acīm paglūnēja uz Loru. Sejā atplaiksnīja ļaunīgs smaids. Klau, tevi es gan laikam pazīstu. Pokers, vai ne? Vai kauliņi. Droši vien neatceries.

-    Kā gan es varētu aizmirst tādu purnu kā tavējais?

Danks smīnēdams piecēlās un saberzēja gaļīgās rokas. Nu ko, bija ļoti patīkami jūs visus satikt. Patiesi. Vai kāds vēl kaut ko grib sacīt, pirms jūs nogalinām? Varbūt vēlas atvadīties?

-    Pasaki Tiftijam, ka runa ir par lauku, Holiss sacīja.

Kaut kas mainījās, Pīters to uzreiz sajuta. Vārdi pārslīdēja pār Danka seju kā ēna.

-    Pasaki, Holiss mudināja.

Šķita, ka milzis ir sastindzis no apstulbuma. Tad viņš izvilka pistoli.

-    Ejam.

Danks un viņa viri pavadīja atnācējus pa garu gaiteni. Pīters nopētīja apkārtni, kaut gan daudz, ko redzēt, te nebija, tikai vēl citas telpas un aizvērtas durvis. Daudzām durvīm blakus bija tādas pašas tastatūras kā tām zem baseina. Pie vienām šādām durvīm Danks viņus apturēja un trīsreiz smagi pieklauvēja.

-    Iekšā.

Dižais gangsteris Tiftijs Lamonts. PItera gaidas jau atkal izrādījās ačgārnas. Meklētais bija neliela auguma vīrs ar garā, līkā deguna galā uztupinātām brillēm. Palsie mati krita pār skaustu un augšpusē bija paplāni, atsedzot sārtu pakausi. Tiftijs sēdēja aiz liela metāla rakstāmgalda un pašlaik gluži neiedomājamā kārtā pūlējās uzbūvēt no kociņiem torni.

-Jā, Dank? viņš jautāja, nepacēlis acis. Kas ir?

-    Mēs notvērām trīs robežpārkāpējus, ser. Tos atveda Holiss.

-    Skaidrs. Tiftijs turpināja pacietīgi kraut kaudzē kociņus. Un tu viņus nenogalināji, jo…?

Danks nokremšļojās. Runa ir par lauku, ser. Viņi apgalvo, ka kaut ko zinot.

Tiftija rokas virs modeļa sastinga. Pēc dažām sekundēm viņš pacēla galvu un pār brillēm paglūnēja uz atnākušajiem.

-    Kas to saka?

Pīters spēra soli uz priekšu. Es.

Tiftijs viņu bridi nopētīja. Un pārējie? Ko viņi zina?

-    Viņi bija ar mani, kad es to redzēju.

-    Ko tu redzēji?

-    Sievieti.

Tiftijs neko neatbildēja. Viņa seja bija stinga kā aklajam. Tad viņš sacīja: Visi ārā. Izņemot tevi… Viņš pavēcināja pirkstu uz Pīteru. Kā tevi sauc?

-    Pīters Džeksons.

-    Izņemot misteru Džeksonu.

-    Ko tu gribi, lai daru ar pārējiem? Danks gribēja zināt.

-    Liec lietā iztēli. Viņi izskatās izsalkuši varbūt iedod kaut ko paēst?

-    Un kā būs ar Holisu?

-    Atvaino, vai es pārklausījos? Vai tu neteici, ka viņš šos atveda?

-    Tieši tā. Viņš parādīja, kur mēs esam.

Tiftijs smagi nopūtās. Nu ko, tas ir nepatīkami. Holis, ko lai es ar tevi daru? Ir noteikumi. Ir kodekss. Zagļu gods. Cik reižu man tas jāsaka.

-    Piedod, Tiftij. Man likās tev jādzird, kas viņiem sakāms.

-    Nu, ar atvainošanos nepietiks. Tu man esi radījis ļoti neveiklu situāciju. Gangsteris pārlaida gurdu skatienu telpai, it kā nākamo teikumu varētu atrast kaut kur plauktos vai mapēs. Nu labi. Kurš tu esi rindā?

-    Ceturtais.

-    Vairs ne. Tu nedrīksti iet būrī, kamēr nebūšu sacījis ko citu. Zinu, cik ļoti tev tas patīk. Es esmu augstsirdīgs.

Holisa seja neko neizpauda. "Kas tas par būri?" Pīters prātoja.

-    Paldies, Tiftij, Holiss sacīja.

-    Tagad visi lasieties.

Durvis aiz promgājējiem aizvērās. Pīters gaidīja, ka Tiftijs kaut ko sacīs. Vīrs piecēlās un piegāja pie neliela galdiņa, uz kura stāvēja ūdens krūka. Ielējis sev glāzi ūdens, viņš izdzēra to tukšu. Kad klusums jau kļuva neērts, Tiftijs uzrunāja Pīteru, uzgriezis viņam muguru.

-    Kas viņai bija mugurā?

-    Tumšs apmetnis un brilles.

-    Ko vēl tu redzēji? Vai bija furgons?

Pīters atstāstīja Naftas ceļā piedzīvoto. Tiftijs ļāva viņam runāt. Kad Pīters pabeidza, gangsteris atgriezās aiz sava rakstāmgalda.

-    Ļauj tev kaut ko parādīt.

Tiftijs atvēra augšējo atvilktni, izņēma papīra lapu un pārslīdināja to pāri galdam. Lapa izrādījās ogles zīmējums uz sacietējuša, mazliet izbalojuša papīra; tur bija attēlota sieviete un divas mazas meitenes.

-    Tu tādu zīmējumu jau esi redzējis, vai ne? To es nojaušu.

Pīters pamāja ar galvu. No attēla bija grūti atraut acis. Tam piemita spēja dziļi saviļņot, it kā sieviete un viņas meitas lūkotos no kādas vietas ārpus parastā laika un telpas. Tas bija kā raudzīties uz rēgu uz trim rēgiem.

-    Jā, Kolorādo. Grirs man to parādīja pēc tam, kad nogalināja Vorhlzu. Lielu kaudzi tādu zīmējumu. Pīters pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Tiftijs cieši raugās uz viņu kā skolotājs, kas eksaminē audzēkni. Kāpēc jums arī tāds ir?

-Jo es viņus mīlēju, Tiftijs atbildēja. Mums ar Voru bija šādas tādas nesaprašanās, bet viņš zināja, ko es jūtu. Viņas bija ari mana ģimene. Tāpēc viņš man iedeva šo zīmējumu.

-    Viņas gāja bojā laukā.

-   Jā, DI un mazā Siri. Abas nogalināja uzreiz. Tas bija ātri, bet jūs jau zināt, kā mēdz teikt lai nāve nāk ātri, bet ne šodien. Vecāko meiteni, NItiju, tā ari neatrada. Tiftijs savilka uzacis. Vai jūs esat pārsteigts? Vai tas nav gluži tas, ko gaidījāt?

Pīters pat nespēja atbildēt.

-    Es jums stāstu to visu tāpēc, lai jūs saprastu, kas mēs tādi esam. Visi šie vīri ir kādu zaudējuši. Es viņiem dodu mājas, iespēju izpaust savas dusmas. Piemēram, Danks. Tagad viņš varbūt izskatās iespaidīgs, bet vai zināt, ko redzu es, kad uz viņu palūkojos? Vienpadsmitgadīgu puiku. Arī viņš bija laukā. Tēvs, māte, māsa neviena vairs nav.

-    Nesaprotu, kāds tam sakars ar tirdzniecības vadīšanu.

-    Tirdzniecība ir tikai daļa no mūsu rūpala. Mēs, kā sacīt jāsaka, tā nopelnām iztikai. Civilās varas iestādes mūs piecieš tāpēc, ka nav citas izejas. Savā ziņā mēs viņiem esam tikpat vajadzīgi, cik viņi mums. Mēs nemaz tik ļoti neatšķiramies no jūsu Ekspedīciju pulka, esam tikai tās pašas monētas otra puse.

Tiftija loģika izklausījās pārlieku ērta vien veids, kā attaisnot savus noziegumus. Tomēr Pīters nespēja noliegt šo apsvērumu jēgu.

-    Pulkvedis Epgars sacīja, ka jūs esot bijis virsnieks. Izlūks un snaiperis.

Tiftija sejā atplauka žigls smaids. Te bija kas stāstāms. Man vajadzēja nojaust, ka Gunnaram ar to ir kāds sakars. Ko viņš jums teica?

-    Ka jūs kļuvāt par kapteini un tad aizgājāt. Viņš nosauca jūs par visu laiku vislabāko izlūku.

-    Vai patiesi? Tas ir laipni no viņa puses. Un arī taisnīgi.

-    Kāpēc jūs aizgājāt?

Tiftijs nevērīgi paraustīja plecus. Daudzu iemeslu dēļ. Varētu sacīt, ka militārā dzīve man īsti nederēja. Jūsu atrašanās šeit liek man domāt, ka varbūt arī jums tā īpaši labi neder. Mans minējums ir šāds: jūs te atrodaties nelegāli, leitnant. Cik dienu esat neatļautā prombūtnē?

Pīters jutās pieķerts. Tikai pāris.

-    Neatļauta prombūtne ir un paliek neatļauta prombūtne. Ticiet man, es par to zinu visu. Bet atbildēšu uz jūsu jautājumu: es aizgāju no Ekspedīciju pulka tās sievietes dēļ. Precīzāk tāpēc, ka pateicu Virspavēlniecībai, no kurienes viņa ir, bet viņi atteicās kaut ko darīt lietas labā.

Pīters apstulba. Jūs zināt, no kurienes ir šī sieviete?

-    Protams, zinu. Arī Virspavēlniecība zina. Kā jūs domājat, kāpēc Gunnars jūs šurp atsūtīja? Pirms piecpadsmit gadiem es biju trīs vīru lielā vienībā, ko aizsūtīja uz ziemeļiem atrast radiosignāla avotu kaut kur Aiovā. Signāls bija pavisam nemanāms, tikai sīki sprakšķi, tomēr to varēja uztvert ar RVI. Mēs nezinājām, kāpēc. Ekspedīciju pulkam nebija ierasts dzīties pakaļ katram nejaušam pīkstienam, bet toreiz viss notika pavisam klusi, ar tiešām pavēlēm no augšas. Mums bija pavēlēts izlūkot un ziņot, un viss. Atradām pilsētu, vismaz divas trīs reizes lielāku par Kervili. Bet tur nebija ne mūru, ne starmešu. Pēc loģikas tādai pilsētai vispār nevajadzēja pastāvēt. Un vai zināt, ko mēs ieraudzījām? Furgonus tieši tādus pašus kā tas, ko manīju laukā pirms uzbrukuma. Tādus pašus kā jūsu pirms trim dienām redzētais.

-    Un ko teica Virspavēlniecība?

-    Mums pavēlēja par to nekad nevienam nestāstīt.

-    Kāpēc tā? Protams ari Pīteram bija pateikts tieši tas pats.

-    Kas zina? Bet mans minējums ir šāds: pavēle nāca no civilajām, nevis militārajām varas iestādēm. Viņi bija nobijušies. Lai arī kas tie uzbrucēji būtu, viņiem bija ierocis, kam mēs nespētu stāties pretī.

-    Vīrusainie.

Tiftijs rāmi pamāja ar galvu. Aizspiedīsim ausis un cerēsim, ka viņi nekad neatgriezīsies. Varbūt šāda attieksme nav kļūmīga, tomēr es ar tādu nevarēju samierināties. Todien es parakstīju atlūgumu.

-    Vai jūs atgriezāties?

-    Aiovā? Kāpēc gan?

Pīters juta arvien lielāku dedzību. Tur varētu būt Vorhīza meita. Un Sāra. Jūs redzējāt tos furgonus.

-    Atvainojiet. Sāra. Vai es viņu pazīstu?

-    Viņa ir Holisa sieva. Vai arī būtu par to kļuvusi. Sāra pazuda Rozvelā.

Pār vīrieša seju pārslīdēja nožēla. Protams. Es kļūdījos. Šķiet, es to

zināju, kaut gan man liekas, ka Holiss nekad nav minējis viņas vārdu. Bet tas vienalga neko nemaina, leitnant.

-    Tomēr viņas vēl varētu būt dzīvas.

-    Nedomāju, ka tas ir iespējams. Ir aizritējis daudz laika. Jebkurā gadījumā es tur neko nevarēju darīt. Nevarēju toreiz un nevaru tagad. Tam vajadzētu armiju. Un civilās varas iestādes lielākā vai mazākā mērā rūpējas par to, lai mums armijas nebūtu. Vadītāju aizstāvībai jāatzīst, ka tie cilvēki, lai kas viņi tādi būtu, tiešām neatgriezās. Vismaz līdz šim ja jūsu teiktais ir taisnība.

"Kaut kā trūkst," Pīters domāja. Kaut kur apziņā rēgojās vēl kāda detaļa. Kas vēl bija kopā ar jums?

-    Izlūkošanas vienībā? Atbildīgais virsnieks bija Neits Krakšenks. Trešais bija kāds jauns leitnants, vārdā Lūsiuss Grīrs.

ŠI ziņa Plteru ķēra kā strāvas sitiens.

-    Aizvediet mani turp. Parādiet, kur tas ir.

-    Un ko mēs darītu, tur nokļuvuši?

-    Atrastu mūsējos. Kaut kā dabūtu viņus laukā.

-    Vai jūs vispār klausāties, leitnant? Tie nav vienkārši izdzīvotāji. Viņi ir uz vienu roku ar vlrusainajiem. Vēl vairāk tā sieviete spēj vīrusainos kontrolēt. Mēs abi esam redzējuši, ka tā notiek.

-    Man vienalga.

-    Velti tā sakāt. Panāksiet tikai to, ka jūs nogalinās. Vai pārvērtīs. Man šķiet tas būtu daudz sliktāk.

-    Tad vienkārši izstāstiet, kā šo vietu atrast. Es došos turp pats. Tiftijs piecēlās kājās, vēlreiz aizgāja līdz galdiņam stūri un ielēja vēl

glāzi ūdens. Viņš to dzēra lēnām, malku pa malkam. Klusums ieilga, un Pīteram radās dziļš iespaids, ka vīra domas ir aizklīdušas kaut kur citur. Viņš iedomājās, ka tikšanās varbūt ir galā.

-    Sakiet man vienu, mister Džekson. Vai jums ir bērni?

-    Kāda tam nozīme?

-    Dariet man to prieku. Pīters papurināja galvu. Nē.

-   Jums vispār nav ģimenes?

-    Man ir brāļadēls.

-    Un kur viņš tagad ir?

Jautājumi bija nepatīkami pētoši. Tomēr Tiftija tonis bija tik atbruņojošs, ka atbildes, šķiet, pašas izlēca uz mēles. Viņš ir pie klostera māsām. Viņa vecākus nogalināja Rozvelā.

-    Vai jūs esat tuvi? Vai esat viņam svarīgs?

-    Ko tieši jūs gribat panākt?

Tiftijs ignorēja jautājumu. Viņš nolika tukšo glāzi uz galdiņa un atgriezās pie rakstāmgalda.

-    Man ir aizdomas, ka mazais jūs ļoti apbrīno. Diženo Pīteru Džeksonu. Neesiet tik pieticīgs es labi zinu, kas jūs tāds esat, turklāt vairāk, nekā zināms oficiāli. Par to jūsu meiteni Eimiju un par Divpadsmit. Un nevainojiet Holisu. No viņa es to neuzzināju.

-    No kā tad?

Tiftijs pasmīnēja. Par to varbūt citreiz. Pašlaik runa ir par jūsu brāļadēlu. Kā jūs teicāt, kā viņu sauc?

-    Es neko neteicu. Viņa vārds ir Keilebs.

-    Es gribu zināt, vai jūs Keilebam esat tēva vietā. Vai jūs piekristu, ka tā ir neraugoties uz jūsu blandīšanos apkārt un centieniem atbrīvot pasauli no lielā vīrusaino drauda?

Piepeši Pīteram radās sajūta, ka viņu veiksmīgi dzen slazdā. Saruna atgādināja šaha partiju ar Keilebu vienā brīdī viņš vienkārši ļāvās spēles gaitai, bet jau nākamajā bija iedzīts stūri un beigta balle.

-    Tas ir vienkāršs jautājums, leitnant.

-    Nezinu.

Tiftijs vēl bridi viņu pētīja un tad, kā beidzot sarunu, noteica: Paldies par jūsu atklātību! Es jums ieteiktu to visu aizmirst, doties mājās un audzināt jūsu puiku. Viņa un jūsu pašu dēļ esmu ar mieru izdarīt izņēmumu un palaist jūs un jūsu draugus uz brīvām kājām brīdinot, ka pļāpāšana par mūsu atrašanās vietu kā lai to pasaka ne pie kā laba nenovedīs.

Šahs un mats. Tas ir viss? Jūs neko nedarīsiet?

-    Uzskatiet to par vislielāko pakalpojumu, kāds jums jebkad izdarīts. Ejiet mājās, mister Džekson. Dzīvojiet savu dzīvi. Pateiksieties man vēlāk.

Pītera domas šaudījās, meklējot, kas vēl varētu pārliecināt sarunu biedru rīkoties citādi. Viņš norādīja uz zīmējumu. Tās meitenes. Jūs teicāt, ka vinas"mīlat. i

-    Mīlēju. Mīlu. Tāpēc es jums nepalīdzēšu. Sauciet mani par sentimentālu, bet es negribu, lai jūsu nāve būtu uz manas sirdsapziņas.

-   Jūsu sirdsapziņas?

-   Jā, arī man ir sirdsapziņa.

-    Vai zināt, ka jūs mani pārsteidzat? Piters vaicāja.

-    Patiesi? Kā tad es jūs pārsteidzu?

-    Nekad nebūtu domājis, ka Tiftijs Lamonts būs gļēvulis.

Ja Pīters bija cerējis viņu sadusmot, nekādi nebija manāms, ka tas būtu izdevies. Tiftijs krēslā atmuguriski sašūpojās, salika kopā pirkstu galus un pār briļļu stikliem vēsi pavērās uz sarunu biedru. Jūs tā iedomājāties: ja mani sadusmosiet, es jums pateikšu to, ko gribat zināt?

-   Jā, kaut kā tamlīdzīgi.

-Tādā gadījumā esat mani sajaucis ar kādu, kuru interesē citu domas. Labs mēģinājums, leitnant.

-    Jūs teicāt, ka vienu no viņām tā arī neatrada. Nesaprotu, kā varat te sēdēt, ja viņa vēl var būt dzīva.

Tiftijs iecietīgi nopūtās. Varbūt neesat dzirdējis, bet šajā pasaulē nekādu "ja" nav, mister Džekson. Pārāk daudz "ja" tikai traucē cilvēkam naktsmieru, bet te jau tāpat nekad nedabū kārtīgi izgulēties. Nepārprotiet mani es apbrīnoju jūsu optimismu. Nu varbūt ne gluži apbrīnoju, tas būtu par stipru teikts. Bet es jūs saprotu. Savulaik es pats biju gandrīz tāds pats kā jūs. Bet tas laiks ir pagājis. Man ir šis zīmējums. Es katru dienu uz to skatos. Pagaidām man ar to ir jāsamierinās.

Pīters atkal paņēma zīmējumu. Sieviete starojoši smaida, viņas mati plīvo neredzamā vēja pūsmā; mazās meitenes platām, cerību pilnām bērnu acīm gaida, ko dzīve viņām nesīs. Viņš nešaubījās, ka šis zīmējums ir Tiftija dzīves centrs. Tajā raugoties, Pīters sajuta mezglojamies parādus, uzticību, dotus solījumus. Attēls nebija tikai piemiņa vien tas bija uzlūkotāja sods sev pašam. Tiftijs vēlējās, kaut būtu miris laukā kopā ar viņām. Pīteram šķita savādi atskārst, ka viņam kļūst žēl Tiftija Lamonta.

Viņš nolika zīmējumu atpakaļ vietā uz galda. Jūs teicāt, ka tirdzniecība ir tikai daļa no jūsu rūpala. Tā arī nepateicāt, ar ko vēl nodarbojaties.

-    Tiesa kas tiesa, vai ne? Tiftijs noņēma brilles un piecēlās kājās. Saprotu. Nāciet līdzi.

Tiftijs nospieda kodu uz kādas tastatūras, un atvērās smagas durvis. Aiz tām bija plaša telpa ar lieliem metāla būriem gar sienām. Gaisam piemita izteikta dzīvnieku dvaka; oda pēc asinīm un jēlas gaļas; smārdam bija piejaucies spirta gaistošais aromāts. Apgaismojums bija vēsā, violeti zilganā toni tas esot "vlruszilais", paskaidroja Tiftijs, ar četrsimt nanometru viļņa garumu uz pašas redzamības robežas. Viņš PIteram paskaidroja, ka šeit ir tieši tik gaišs, lai vlrusainie saglabātu mieru. Ēkas cēlāji bija labi pratuši savu darbu.

Maikls un Lora bija viņiem pievienojušies. Visi izgāja cauri būru telpai un mēroja divus īsus kāpņu posmus augšup. Bija acīmredzami, kas viņus sagaida jautājums tikai, kā tas tiks atklāts.

-    Un te, Tiftijs paziņoja, atvērdams kādu paneli un parādīdams divas pogas zaļu un sarkanu, ir novērošanas platforma.

Viņi stāvēja uz gara balkona, no kura pār metāla platformu stiepās vairāki tiltiņi. Tiftijs nospieda zaļo pogu. Iežļerkstējās mehānismi un ķēdes, un platforma sāka slīdēt uz tālāko sienu, atklājot rūdīta stikla virsmu.

-    Uz priekšu, Tiftijs mudināja. Paskatieties paši.

PIters kopā ar draugiem uzkāpa uz "mēles". Viens no vīrusainajiem tūlīt metās augšup pret stiklu, un, ar būkšķi ietriecies tajā, atsprāga nost un aizvēlās atpakaļ savas kameras stūri.

-    Velna… milti, Lora izdvesa.

Arī Tiftijs iznāca uz mēles. Šī ēka tika uzbūvēta tikai vienam mērķim pētīt vīrusainos. Precīzāk kā viņus nogalināt.

Trijotne lūkojās lejup nodalījumos. PIters saskaitīja deviņpadsmit radījumus divdesmitais nodalījums bija tukšs. Vairums ieslodzīto laikam bija guļavas, bet tā, kura bija lēkusi viņiem pretī, atšķīrās tā bija pieaugusi drakula. Viņa izsalkušu skatienu pavadīja gājējus, kamēr tie staigāja pa tiltiņiem, sasprindzinājusi ķermeni un žņaudzīdama nagainās ķetnas.

-    Kā jūs viņus dabūjat? Maikls pajautāja.

-    Ievilinām slazdos.

-    Kādos slazdos? Tādos, kas gaisā griežas?

-    Slazdi, kas griežas, paredzēti amatieriem. Griešanās vīrusainos padara nekustīgus J?et no tā nav lielas jēgas, ja vien netaisies šos izcepināt turpat uz vietafcLai viņus saķertu dzīvus, mēs izmantojam tādus pašus slazdus ar ēsmu, kādus bija izmantojuši šis ēkas cēlāji. Volframa sakausējums neiedomājami izturīgi slazdi.

PIters atrāva acis no drakulas. Un ko esat uzzinājuši?

-    Ne tik daudz, cik man gribētos. Krūtis, aukslējas. Trešā vājā vieta atrodas pie pakauša pamatnes, bet tā ir ļoti neliela. Ja virusainajiem nocērt locekļus, šie noasiņo, bet āda nav viegli dabūjama pušu. Karstums un aukstums, kā šķiet, lielu iespaidu neatstāj. Esam izmēģinājuši dažādas indes, bet tam viņi ir par gudru. Šiem ir neiedomājami smalka oža, un viņi neēd neko ar piedevām, lai cik izsalkuši būtu. Vienu mēs zinām vīrusainie slīkst. Viņu ķermenis ir pārāk blīvs, lai turētos virs ūdens, un viņi nespēj ilgstoši aizturēt elpu. Ilgākais bija septiņdesmit divas sekundes.

-    Un ja nu šos badina? Maikls interesējās.

-    Esam mēģinājuši. Viņi kļūst gausāki un eksistē tādā kā miega stāvoklī.

-Un?

-    Cik mums zināms, vīrusainie tā var gulēt bezgalīgi. Beigās mēs badināšanu vairs nemēģinājām.

Pēkšņi PIters saprata, ko redz. Tirdzniecība patiešām bija tikai aizsegs. Šī vīra īstais mērķis atradās te, šajā telpā.

-    Tiftij, jūs nu gan varat gvelzt muļķības.

Visi pagriezās. Tiftijs sakrustoja rokas uz krūtīm un bargi pavērās uz PIteru.

-    Vai jums kaut kas ir padomā, leitnant?

-   Jūs visu laiku gribat atgriezties Aiovā. Tikai nevarat izdomāt, kā.

Tiftija sejas izteiksme nemainījās. Piepeši viņš izskatījās vecāks,

dzīves nogurdināts. Interesanta teorija.

-    Vai patiesi?

Piecas sekundes viņi klusēdami raudzījās viens uz otru. Pārējie neko neteica. Tikai tad, kad klusums jau pārāk ieilga, Maikls izgaisināja spriedzi.

-    Man šķiet, tu viņai patīc, Pīter.

Lielā drakula piecpadsmit pēdas zemāk skatījās augšup uz Pīteru, laiski grozot it kā kardānpiekarē iekārto galvu. Viņa pavēra žokļus kā žāvājoties un atžņieba lūpas, parādot spīdīgus zobus. Tie domāti tev.

Tiftijs panācās uz priekšu. Mūsu jaunākais ieguvums, viņš teica. Ar šo mēs visi ļoti lepojamies sekojām viņai vairākas nedēļas. Nobriedušu drakulu vairs nemaz tik bieži negadās noķert. Mēs viņu saucam par Šeilu.

-    Ko jūs ar viņu darīsiet? Maikls jautāja.

-    Neesam izlēmuši. Laikam jau to pašu, ko parasti. Pa druskai no šā un tā. Bet būrim gan viņa ir par labu.

Pīters atcerējās Holisa sodu. Kas ir būris?

Tiftija seja atplauka smaidā. Ak, viņš novilka.

Pusnakts. Līdz tai trijotne bija ieslēgta mazā, neizmantotā telpā; pie durvīm stāvēja viens no Tiftija vīriem. Pīteram beidzot bija izdevies iemigt, kad iedūcās zummers un durvis atvērās.

-    Nāciet līdzi, Tiftijs aicināja.

-    Kurp mēs dodamies? gribēja zināt Lora.

-    Ārā, protams.

"Kāpēc tad "protams"?" Pīters pabrīnījās. Bet tā Tiftijs laikam izturējās vienmēr. Viņam patika dramatiski efekti. Kur Holiss? Pīters jautāja.

-    Neuztraucieties, viņš mums pievienosies.

Apmākusies bezzvaigžņu nakts. Nācējus sagaidīja pie kāpnēm novietots auto. Viņi sakāpa kravas kastē, bet Tiftijs iesēdās kabīnē blakus šoferim. Viņus neapsargāja bet kur gan viņi dotos neapbruņoti un tumsā?

Pagāja dažas minūtes, un mašīna piebrauca pie milzīgas, lidmašīnu angāram līdzīgas, stūrainas celtnes. Tur stāvēja arī vairākas citas mašīnas, viena no tām kravas auto bez apmalēm. Lāpu gaismā apkārt slaistījās uzkrītoši pistolēm un šautenēm bruņojušies vīri; daži smēķēja kukurūzas spurgaliņas. No ēkas iekšienes dzirdēja balsu murdoņu.

-    Tagad jūs redzēsiet, kādi mēs patiesībā esam, Tiftijs paziņoja.

Ēkā atradās viena milzīga, lāpu izgaismota telpa. No sijām karājās

aiz vecuma noskrandis Amerikas karogs. Vidū bija būris kupolveida būve aptuveni piecdesmit pēdu diametrā. No tā vidus līdz grīdai sniedzās ķēde ar āķi. Apkārt slējās skatītāju pārpilnas tribīnes visi skaļi sarunājās un dedzīgi vēcināja ostinus pretī kādam stāvam, kas staigāja starp rindām. Tiftijam ienākot, pūlis uzgavilēja; gaviles pavadīja pērkondimdoša kāju rībināšana. Viņš nelikās to ievērojam un pavadīja trijotni uz tukšu vietu tribīņu zemākajā stāvā, tikai dažas pēdas no būra režģa.

-    Piecas minūtes līdz derību beigām! uzsauca kāda balss. Piecas minūtes!

Holiss apsēdās viņiem blakus. Vai tas ir tas, ko es domāju? Pīters jautāja.

Draugs īsi pamāja ar galvu. Apmēram tā.

-    Viņi tiešām slēdz derības par iznākumu?

-    Daži. Guļavu gadījumā runa parasti ir tikai par to, cik minūšu vajadzēs.

-    Un tu tiešām esi to darījis?

Holiss uzmeta Pīteram dīvainu skatienu. Kāpēc gan ne?

Saruna aprāvās, kad izcēlās vēl skaļākas gaviles. Pīters pacēla acis un ieraudzīja, ka telpā ar pacēlāju iestumj metāla krātiņu. No otras puses vīrišķīgi nevērīgi iesoļoja kāds stāvs. Danks. Viņam mugurā bija biezi polsterētas drēbes un rokā pīķis. Galvā vīrietim bija maska, kas tetovēto seju atstāja kailu. Danks pacēla labo dūri un pakratīja to gaisā, izraisot nevaldāmu rībināšanu tribīnēs. Pacēlāja vadītājs novietoja krātiņu būra vidū un izbrauca ārā, bet otrs vīrs tikmēr piestiprināja pie ķēdes aizšaujamo. Kad viņš pagāja malā, Danks devās iekšā. Aiz viņa aizvēra durvis.

Iestājās klusums. Tiftijs blakus Pīteram piecēlās ar megafonu rokā. Viņš nokremšļojās un uzrunāja pūli: Lūdzu, visiem piecelties uz valsts himnu.

Visi piecēlās, uzlika labo roku uz sirds un sāka dziedāt:

Oh, can you see, by the dawn's early light,

What so proudly we hailed, at the twilight's last gleaming?

Whose broad stripes and bright stars, through the perilous fight,

O'er the ramparts we watched, were so gallantly streaming?"

Piters, arī piecēlies kājās, pūlējās atcerēties vārdus. Tā bija dziesma no seniem laikiem no Laika Pirms. Internātā viņiem to bija iemācījusi skolotāja. Bet melodija bija sarežģīta, un vārdos nebija tādas jēgas, kādu viņš zēna gados būtu spējis izprast, un viņš nekad nebija īsti iemanījies

* Ak, vai nu rītausmas staros jūs redzat,/ Karogu, lepnuma pilni ko sveicām, biezējot krēslai?/ Kura svītras platās un zvaigznes spožās baismajā kaujā/ No vaļņiem mēs redzējām drosmīgi plīvam? (Amerikas Savienoto Valstu himna.) (Tulkotājas atdzejojums.) to nodziedāt. Piters uzmeta skatienu Maiklam; draugs bija pārsteigumā pacēlis uzacis.

Pēdējā spiedzīgā nots izgaisa kārtējās gavilēs. Skaņu jūklī bija saklausāms atkārtojums, ko uzsvēra kāju bungošana Dank, Dank, Dank, Dank… Tiftijs ļāva aurošanai izskanēt un pacēla roku, lai iestātos klusums. Viņš atkal pagriezās pret būri.

-    Dank Viters, vai esi gatavs?

-    Gatavs!

-    Tad… palaidiet pulksteni!

Elles troksnis. Danks nolaida masku, atskanēja taure, tika pavilkta ķēde. Mirkli nekas nenotika. Tad guļava izspruka no krātiņa un žiglām, it kā kukaiņa kustībām uzrāpās augšup pa būri kā tarakāns, kas lien pa sienu. Varbūt vīrusainais meklēja izeju, varbūt izdevīgu vietu uzbrukumam to Pīters nevarēja pateikt. Pūlim bija savs viedoklis. Gaviles vienā mirklī pārvērtās svilpšanā un bļāvienos. Būra augšpusē guļava ar pēdām pieāķējās pie stieņa un atliecās ar galvu pret grīdu, izplešot rokas uz sāniem. Danks stāvēja apakšā, izkliedza nedzirdamus pamudinājumus un vēcināja pīķi, izaicinādams uzbrukt. Gaļu! pūlis skandēja, sizdams plaukstas. Gaļu! Gaļu! Gaļu!

Guļava šķita dezorientēts, gandrīz apstulbis. Trulais skatiens izklaidīgi pārslīdēja pār telpu, it kā troksnis būtu radījis īssavienojumu viņa instinktos. Vīrusainā vaibsti bija it kā izplūduši, it kā cilvēciskās iezīmes būtu izdzēsusi stipra skābe. Tas karājās vēl piecas sekundes, desmit.

Gaļu! Gaļu! Gaļu! Gaļu!

-    Nu jau ir gana. Tiftijs piecēlās un paņēma megafonu. Iemetiet gaļu!

No ārpuses būrī iesvieda milzīgus, asiņainus gaļas gabalus, kas, ar plakšķi piezemējoties, nošvīkāja grīdu. Ar to pietika. Radījums atlaida tērauda stieni un metās uz tuvāko gabalu. Tā bija govs ciska; guļava paķēra gaļu no grīdas un iecirta zobus treknajās krokās, gandrīz vai ieelpojot, nevis dzerot dzīvības sulas. Divas sekundes, un gabals bija sauss radījums aizmeta izkaltušās paliekas.

Vīrusainais āpcirtās pret Danku. Nu jau cilvēks kaut ko nozīmēja. Guļava pietupās, noturot līdzsvaru uz tvērējpirkstiem un masīvajām izplestajām rokām. Zīmīgi piešķiebta galva, pārdomu mirklis.

Radījums metās' uzbrukumā.

Kad vlrusainais izstieptām rokām, nagiem mērķējot uz rīkli, metās Dankam virsū, vīrietis nometās zemē un izslējās, vēcinādams pīķi. Pūlis trakoja. Ari Pīters sajuta vēnās plūstam sacensības neapvaldīto satraukumu. Guļava izvairījās no pīķa un atkal uzlīda augšā pa būra sienu. Šoreiz tā nebija apdulluma izraisīta atkāpšanās uzbrucēja nolūks bija skaidrs. Kad vīrusainie uzbrūk, tie uzbrūk no augšas. Divdesmit pēdu augstumā vlrusainais atmuguriski atspērās pret restēm un savilkās kamolā, gaisā apmetot kūleni, un, sagriezies kā korķviļķis, strauji metās lejup, piezemējoties uz kājām desmit pēdas no Danka. Tā pati sadursme, bet pretēji: Danks metās uzbrukumā, vlrusainais pieplaka pie zemes. Pīķis šķēla gaisu tam virs galvas. Dankam aiz inerces krītot uz priekšu, guļava uzlēca kājās un ar galvu ietriecās pretinieka polsterētajā viducī, aizlidinot viņu pāri būrim.

Danks, acīmredzami satricināts, tā arī palika, atslīdzis pret režģi. Pīķis mētājās zemē viņam kreisajā pusē; maska bija norauta. Pīters redzēja, kā vīrietis pasniedzas pēc ieroča, bet kustība bija vāra, roka apdullumā velti grābājās. Krūtis cilājās kā plēšas, un no deguna uz augšlūpu urdzēja asins strūkliņa. Kāpēc guļava vēl nebija viņu piebeidzis?

Jo tas bija slazds. Šķita, ka vīrusainais to nojauš; Pīters juta, kā radījums svārstās, raugoties uz pakritušo kareivi. Alkas nogalināt cīnījās ar nepilnīgu taktisku nojautu, ka ne viss ir tā, kā izskatās, varbūt tās bija atliekas no cilvēciskās spējas domāt. Kas uzvarēs? Pūlis skandēja Danka vārdu, mēģinot atmodināt viņu no apstulbuma. Vai nu tā, vai ari pamudināt guļavu uz rīcību. Derēs jebkura nāve. Danks, jau tikai ieejot būri, bija guvis vissvarīgāko uzvaru būt cilvēkam. Noliegt vlrusaino valdīšanu pār sevi, pār saviem biedriem, pār pasauli. Pārējais notiks tā, kā tam jānotiek.

Uzvarēja asinis.

Guļava palēcās gaisā. Tajā pašā brīdī roka atrada un satvēra pīķi. Kad radījums krita, Danks pacēla pīķi četrdesmit piecu grādu leņķī, nomērķējot asmeni guļavam krūtīs, un nostiprināja kātu pret grīdu sev starp ceļiem.

Vai guļava zināja, kas tūlīt notiks? Vai izšķirošajā mirkli tas pārdzīvoja nāves tuvošanos? Vai priecājās? Vai bēdājās? Un tad pīķa smaile atrada mērķi, uzdurot radījumu tā, ka dzīvība aizplūda vienā varenā nāves izelpā.

Danks atgrūda līķi malā. Pīters bija pielēcis kājās līdz ar pūli. Viņa enerģija bija daļa no pārējo enerģijas, tā plūda vienā kopējā straumē. Balss skanēja līdzi daudziem:

Dank, Dank, Dank, Dank!

Dank, Dank, Dank, Dank!

"Kāpēc tas ir citādi?" Pīters prātoja, tomēr cita viņa smadzeņu daļa atteicās par to domāt, ļaudamās negaidītajai pacilātībai. Viņš bija stājies pretī vīrusainajiem ierakumos, pilsētās un tuksnešos, mežos un laukos. Viņš bija nolaidies septiņsimt pēdu dziļā alā, kur vīrusainie čumēja un mudžēja. Viņš simtiem reižu bija riskējis ar dzīvību, tomēr Danka drosme bija kas vairāk kaut kas tīrāks, kaut kas atbrīvojošs. Pīters uzmeta skatienu draugiem. Maikls, Holiss, Lora šaubu nebija. Tie juta to pašu, ko viņš.

Vienīgi Tiftijs raudzījās citādi. Viņš bija piecēlies kājās līdz ar pārējiem, taču seja neko nepauda. Ko viņš domās redzēja? Kurp bija aizdevies? Viņš bija devies uz lauku. Šo nastu nespēja vieglināt pat būris. Tā bija Pītera izdevība. Viņš nogaidīja, līdz gaviles aprimst. Nu uzskaitīja derību iznākumu un izmaksāja laimestus.

-    Ļaujiet man tur ieiet.

Tiftijs viņu nopētīja, pacēlis uzaci. Leitnant, ko tieši jūs gribat?

-    Derības. Mana dzīvība pret jūsu solījumu aizvest mani uz Aiovu. Ne tikai atklāt pilsētas atrašanās vietu. Jums jānāk man līdzi.

-    Pīter, tā nav laba doma, Holiss brīdināja. Zinu, ko tu jūti. Mēs to dēvējam par būra drudzi.

-    Tas nav tas.

Tiftijs sakrustoja rokas uz krūtīm. Mister Džekson, vai es izskatos pēc muļķa? Jūsu reputācija ir jūs apsteigusi. Nešaubos, ka jums būs pa spēkam uzveikt guļavu.

-    Ne jau guļavu, Pīters atcirta. Šeilu.

Tiftijs viņu ar skatienu novērtēja. Aiz muguras stāvošie Maikls un Lora neko neteica. Varbūt viņi saprata, ko Pīters dara, bet varbūt arī ne. Iespējams, Viņus bija tik ļoti apstulbinājusi drauga šķietamā prāta zaudēšana, ka viņi nespēja atvērt muti. Tam jebkurā gadījumā nebija nozīmes.

-    Labi, leitnant, tās ir jūsu bēres. Tikai nebūs nekā, ko apbedīt.

Tiftijs un divi viņa viri pavadīja Pīteru uz nelielu telpu arēnas dziļumā. Maikls un Holiss nāca līdzi. Lora palika starp skatītājiem. Vienīgā mēbele telpā bija garš galds, uz kura rindojās polsterēti bruņutērpi un dažādi ieroči. PIters saģērbās. Sākumā viņš raizējās, ka polsteri traucēs pietiekami ātri kustēties, taču tie izrādījās pārsteidzoši viegli un elastīgi. Ar masku bija citādi PIters nesaprata, ko tā varētu līdzēt, turklāt maska aizsegtu perifēro redzi. Viņš nolika masku malā.

Bet nu ieroči. Bija atļauts ņemt divus. Šaujamieročus lietot nedrīkstēja, tikai duramos. Dažāda garuma un svara naži, piķi, zobeni un cirvji. Stops bija kārdinošs, taču tik šaurā telpā vajadzēs pārāk daudz laika, lai to no jauna pielādētu. PIters izvēlējās piecas pēdas garu piķi ar atskabargainu smaili.

Otrs ierocis. Viņš palūkojās apkārt, meklējot kaut ko atbilstošu nodomam. Telpas centrā atradās spīdīga atkritumu tvertne. PIters noņēma vāku un to izpētīja.

-    Iedodiet man lupatu.

Lupata atradās. PIters saslapināja to siekalās un izberza vāka iekšpusi. Sāka parādīties viņa atspulgs neskaidrs, izplūdis apveids, bet būs vien jāsamierinās.

-    Es gribu šo.

Tiftija vīri izplūda smieklos. Miskastes vāks! Kaut kāds nožēlojams vairodziņš pret pieaugušu drakulu! Vai viņš ir iecerējis pašnāvību?

-Jūsu muļķība ir viena lieta, Tiftijs sadrūma. Bet šis te! Es nevaru to pieļaut.

Maikls vaicājoši uzlūkoja draugu. Tā kā… Lasvegasā?

PIters tik tikko manāmi pamāja ar galvu un atkal pagriezās pret Tiftiju. Jūs teicāt, ka var ņemt jebko no šīs telpas.

-    Jā, teicu.

-    Tad es esmu gatavs.

Pīteru izveda arēnā. Pūlis sāka rēkt un dauzīt kājas, bet troksnis bija citāds nekā pēc Danka iznāciena. Pārliecība bija citā pusē. PIters nebija viens no šiem ļaudīm; priecīgi satraukti, viņi gaidīja, kad viņš mirs šis uzpūtīgais Ekspedīciju pulka kareivis, kurš uzdrošinājās domāt, ka var stāties pretī drakulai. Krātiņš jau atradās savā vietā ringa vidū. PIters gāja tam tuvāk, un viņam šķita, ka būris sadreb. Viņš izdzirdēja saucienu no tribīnēm: Likmes beigušās!

-   Vel nav par vēlu griezties atpakaļ, Holiss ieteicās. Mēs varētu bēgt.

-    Kādas man dod izredzes?

-    Desmit pret vienu, ka izdzīvosi trīsdesmit sekundes. Simt pret vienu, ka paies minūte.

-    Vai tu saderēji?

-   Pateicu, ka uzvarēsi pēc četrdesmit piecām sekundēm. Būšu nodrošināts uz mūžu.

-   Viss kā parasti, ja? Pīteram nebija jāpaskaidro sīkāk: ja man iekodīs, bet es izdzīvošu, nepieļauj to. Lai viss notiek ātri.

-    Neraizējies.

-    Maikl? Liec viņam turēt vārdu.

Maikla seja pauda izmisumu. Jēziņ, Pīter! Tu to izdarīji vienreiz. Varbūt toreiz viņus piebremzēja kas cits. Vai par to tu esi padomājis?

Pīters palūkojās uz krātiņu ringa vidū. Tas vibrēja kā motors. Paldies tagad es par to domāju.

Viņi paspieda rokas. Mirklis bija drūms, taču viņi tādus bija piedzīvojuši jau agrāk. Pīters iegāja būri; viens no Tiftija vīriem noslēdza aiz viņa durvis. Holiss un Maikls ieņēma vietas tribīnēs blakus Lorai. Tiftijs pacēla megafonu.

-    Ekspedīciju pulka leitnant Džekson, vai esat gatavs?

Nicinošu izsaucienu koris. Pīters visiem spēkiem pūlējās tos nedzirdēt. Viņu dzina uz priekšu pārliecības spēks, taču nu, kad tas brīdis bija klāt, ķermenis sāka apšaubīt prātu. Sirds sitās kā negudra, un plaukstas svīda. Pīķis rokā likās absurdi smags. Pīters ievilka krūtīs gaisu. Gatavs!

-    Tad… palaidiet pulksteni!

Pēcāk Pīters uzzinās, ka sacensības kopā bija ilgušas divdesmit astoņas sekundes. Tas šķita gan ilgi, gan neilgi viss notika lēnām un reizē, notikumu virpulis ārpus parastā laika rituma.

Pīters atcerēsies šo.

Drakula izšāvās no krātiņa kā šļūtenes mesta ūdens šalts; majestātisks lēciens, tīra dabas spēka izpausme, un viņa bija tieši būra augšpusē. Vīrusainā trīs reizes atlēca no vienas, tad no otras būra puses uz pretējo tik ātri, ka Pīters ar skatienu nespēja viņai izsekot. Gara acīm ieraudzītā aina, kā vlrusainā atsperas un kādā lokā metas virsū, un tad pats uzbrukums, tieši tā, kā viņš bija paredzējis. Trieciens abu ķermeņiem saduršanās bridi, vienam stāvot uz vietas, otram ar galvu uz priekšu metoties lejup. Drakula aizsita pretinieku pāri būrim; Pitera bez elpas palikušais, salauzītais augums mirkli vai divus vēl bija viņa paša, bet tad vairs ne un tas vēlās, vēlās un vēlās.

PIters gulēja uz vēdera. Atkritumu urnas vāka un piķa vairs nebija. Viņš apvēlās uz muguras un atmuguriski rāpās, un atrada to, kas bija palicis pāri no pīķa. Kāts bija pārlūzis divas pēdas no asās tērauda smailes. PIters sažņaudza to dūrē un piecēlās kājās. Viņš mirs cīņā; nāve viņu vismaz sastaps stāvam kājās. Uz kādas tālas planētas gavilēja pūlis. Vīrusainā tuvojās gaitā, ko Pīters sauktu par laisku, gandrīz vai par pastaigas soli. Viņa piešķieba galvu un atplēta rīkli, ļaujot viņam kārtīgi apskatīt zobus.

Pretinieku skatieni sastapās.

Tiešām sastapās. īstā, dvēseli aizsniedzošā skatienā. Mirklis ieilga, un PIters sajuta, kā prāts iekļūst virusainās galvā sajūtās un atmiņās, domās un vēlmēs, cilvēkā, kas viņa reiz bija bijusi, un sāpēs par briesmīgo radību, par kādu tā bija kļuvusi. Virusainās seja atmaiga un stāja manāmi atslāba. Plēsonīgajā izteiksmē nu jautās vēl kas cits dziļa melanholija. Radījumā kā sīka liesmiņa tumsā vēl bija cilvēks. Nenovērsies, Pīters sev teica. Dari ko darīdams, tikai nenolaid acis. Rokā bija pīķis.

Viņš spēra vienu soli, tad vēl vienu. Vlrusainā joprojām nekustējās. PIters sevi sajuta vieglas trīsas nevis baiļu, bet ilgu; tieši to viņa gribēja. Pūlis bija apklusis. Bija tā, it kā abi pretinieki divi vien atrastos milzīgā, klusā telpā. Tukšā baznīcā. Pamestā teātrī. Alā. Pīters atvēzēja pīķi, līdzsvaram uzlicis brīvo roku viņai uz pleca. Lūdzu, virusainās acis pauda.

Tad viss bija galā.

Pūlis bija sastindzis. Pīters atskārta, ka dreb. Bija noticis kaut kas nelabojams, kaut kas tāds, ko nevarēja zināt. Viņš palūkojās lejup uz līķi. Pīters bija sajutis, kā dvēsele pamet vlrusaino. Tā pieskārās viņam kā vēja pūsma, tikai šī pūsma bija viņā un to veidoja vārdi. Paldies, paldies. Es esmu brīva.

Kad viņš iznāca no būra, Tiftijs jau gaidīja.

Viņu nesauca Šeila, PIters sacīja. Viņas vārds bija Emīlija.

Vīrietis neko neatbildēja; viņa sejā spoguļojās pilnīgs apmulsums.

-   Kad Emīliju pārvērta, viņai bija septiņpadsmit gadu. Viņas pēdējās atmiņas bija skūpstīšanās ar kādu zēnu.

-    Nesaprotu.

Holiss, Maikls un Lora nāca šurp no tribīnēm. Pīters pagājās draugiem pretī, apstājās un pagriezās atpakaļ pret Tiftiju.

-    Vai gribat zināt, kā viņus nogalināt? Tiftijs nevarīgi pavērtu muti pamāja ar galvu.

-    Ieskatieties viņiem acīs.

48

Eimijas prāts bija līdz malām pilns. Kārtera un tās sievietes, kuras vārds bija Reičela, pārpilns. Reičela Vuda.

Eimija to juta, juta visu. Viņa juta un redzēja, un zināja. Sievietes rokas ap Kārteru, velkot viņu lejup un lejup. Baseina ūdens garša kā dēmona elpa. Mīkstais būkšķis, abiem kā mīlējoties savītajiem ķermeņiem atsitoties pret dibenu.

Kārters bija Reičelu mīlējis. To viņa mīlestību Eimija sajuta visskaidrāk. Viņa dzīve bija beigusies turpat baseina dibenā un prāts palika mūžam griežamies tajā pašā skumju lokā. Ak, lūdzu, ļauj man, Entonijs Kārters domāja. Es miršu, ja tu tā vēlies, es mirtu tevis dēļ, ja tu to lūgtu, ļauj man būt tam, kuram jāmirst. Un tad pacēlās burbuļi, sievietei pirmo reizi ievelkot elpu, plaušām piepildoties ar drausmo ūdeni, dziļiem nāves krampjiem sadrebinot slīcējas augumu. Un tad viņi atlaidās viens no otra.

Skumjas pasaules centrā bija viņējās. Tieši tās bija te, "Chevron Mariner". Te bija skumju pukstošā sirds.

Šķērsojot slīpo klāju, Eimijai pilēja asinis. Meitene juta drīzās pārmaiņas, kā jūt .rīboņu pakalnu augstienēs. Pārmaiņas gāzīsies virsū kā lavīna. Tās viņu iznīcinās un pārradīs. Eimija nokāpa neskaitāmo telpu labirintā un cauruļu mudžeklī kuģa iekšienē. Pēdas plakšķēja stāvošā rūsas krāsas ūdenī. Uz tā virsmas dejoja varavīkšņoti atspīdumi. Eimija vadījās pēc instinkta. Viņa tuvojās. Viņa bija Kārtera signāla uztvērējs, un signāls neatvairāmi vilka lejup, lejup, lejup.

Sūkņu telpa.

Tie karājās visur, pielejot apkārtni ar savu spīdumu. Tie turējās visur, kur vien varēja. Gulēja, saritinājušies uz grīdas, kā bērni. Te bija krātuve, midzenis. Entonija Kārtera mītne ar viņa žēlajiem, nenoteiktībā sastingušajiem leģioniem. Kur tu esi? Eimija domāja, un viņas augums nodrebēja. Konvulsīvos drebuļus pavadīja vēdera spazmas, it kā meiteni būtu sagrābusi milža dūre. Viņa sagrīļojās, pūlēdamās noturēties kājās. Acīs sagriezās melni plankumi. Tas notika. Tas notika tagad.

Es esmu te.

-    Kur? Kur tu esi? Lūdzu, man šķiet, ka es… mirstu.

Nāc pie manis, Eimij. Nāc pie manis nāc pie manis nāc pie manis…

Priekšā bija durvis. Vai viņa tās atvēra? Eimija streipuļoja tālāk pa šauru gaiteni. Grīda bija slidena no naftas, zemes asins, planētas saspiesta laika destilāta. Meitene pienāca pie otrām durvīm. Tās bija apzīmētas ar T1 Tvertne Nr. 1. Viņa zināja, kas ir aiz durvīm. Vienmēr tas pats. Eimija visiem spēkiem saķēra rūsaino gredzenu un pagrieza. Telpa izpletās, it kā viņa ienāktu milzīgā katedrālē.

Un tur viņš bija. Entonijs Kārters, Divpadsmitais no Divpadsmit. Krunkains un mazs, pavisam sīks, ne lielāks par to vīrieti, kas viņš reiz bija un savā sirdī bija palicis. Atteikšanās iemiesojums. Viņš gulēja netīrumos uz grīdas, bet nu lēnām atliecās un piecēlās, lai saņemtu nācēju. Kārters Skumjais, Tas, Kurš Nevarēja, ieslodzīts pašradītā cietumā.

-    Palīdzi man, Eimija izdvesa. Meitenes augumu sadrebināja pēdējie drebuļi, tie pārņēma viņu visu, un ar šiem vārdiem Eimija iekrita Kārteram rokās.

* * *

Un tad viņa bija kur citur.

Viņa bija zem šosejas pārvada. Eimija pazina to vietu, vismaz tā viņai šķita. Visu redzamo, dzirdamo un saožamo piesātināja atmiņu smagums. Pāri galvai braucošo mašīnu rēkoņas atbalss, asfalta savienojumu klikšķi, vēja pūsmās lidojošie atkritumi un smagais, smacējošais gaiss. Eimija stāvēja ceļa malā, turēdama kartona zīmi: ESMU IZSALKUSI, DERĒS JEBKAS, LAI DIEVS JŪS SVĒTĪ. Visi brauca garām, vieglās un kravas mašīnas, neviens uz viņu pat nepaskatījās. Viņa bija ģērbusies skrandās; rokas bija melnas no netīrumiem. Vēderā salti kā akmens spieda tukšums. Braucamie nevērīgi šāvās garām. Kāpēc neviens neapstājas?

Un tad mašīna. Liels, tumši spīdīgs džips palēnināja gaitu un pieturēja, drīzāk nevis nobraucot malā, bet nolaižoties kā liels, melns putns. Tonētie logi veidoja nevainojamus spoguļu četrstūrus, radot pasaules dubultnieci. Pasažieru puses logs ar klusu, mehānisku dūkoņu nolaidās.

-    Sveika, Eimij.

Pie stūres, ģērbies tumši zilā uzvalkā un ar tumšu kaklasaiti ap kaklu, sēdēja Volgāsts. Viņš bija gludi skuvies, mati atsukāti atpakaļ no pieres un mazliet spīdēja, it kā būtu vēl mikli pēc dušas. Tu esi tieši laikā. Viņš smaidīdams pieliecās, lai atvērtu durvis. Kāp taču iekšā!

Eimij a nolika savu zīmi zemē un iekāpa pasažieru sēdeklī. Iekšā mašīnā gaiss bija vēss un smaržoja pēc ādas.

-    Brīnišķīgi tevi redzēt, Volgāsts tērzēja. Neaizmirsti piesprādzēties, mīļumiņ.

Meitene jutās tik pārsteigta, ka tik tikko spēja salikt kopā vārdus. Kurp mēs dodamies?

-    Gan redzēsi.

Abi izbrauca no patiltes vasaras saulē. Garām aizslīdēja veikali un mājas, un mašīnas vesela rosīga cilvēku pasaule. Mašīna mīksti līgojās uz amortizatoriem.

-    Cik vēl tālu?

Volgāsts nenoteikti paraustīja plecus. Tālu ne. Tikai vēl gabaliņš. Viņš pameta iesāņus skatienu. Man jāteic, tu ļoti labi izskaties, Eimij. Tik pieaugusi.

-    Kas… šī ir par vietu?

-    Nu, Teksasa. Viņš nepatikā saviebās. Tā visa ir Hjūstona Teksasā. Pār seju pārslīdēja atmiņas. Lailai riebās to klausīties. "Bred, tas ir tāds pats štats kā visi pārējie," viņa allaž sacīja.

-    Bet kā mēs te nokļuvām?

-    Kā to es' nezinu. Man šķiet, uz to nemaz nav atbildes. Bet kāpēc… Volgāsts vēlreiz uzmeta meitenei skatienu. Saproti, es esmu viens no viņa.

-    Kārtera.

Volgāsts pamāja.

-    Vai ari tu esi kuģi?

-    Kuģī? Nē.

-    Kur tad?

Viņš uzreiz neatbildēja. Man šķiet, vislabāk būs, ja viņš tev paskaidros. Vīrieša acis atkal žigli palūkojās Eimijai sejā. Tu patiešām burvīgi izskaties, Eimij. Tieši tā, kā es allaž iztēlojos. Es zinu, ka viņš priecāsies tevi redzēt.

Mašīna bija iebraukusi apkaimē, kur slējās lieli nami, kuploja lekni koki un pletās plaši, kopti mauriņi. Volgāsts piebrauca pie koloniālā stila baltu ķieģeļu savrupnama un apturēja auto.

-    Klāt esam. Es tad laikam tevi te atstāšu.

-    Tu nenāksi man līdzi?

-   Vai, baidos, ka šoreiz esmu tikai ziņnesis. Pat ne tik daudz. Drīzāk piegādātājs. Ej iekšā no pagalma.

-    Bet es bez tevis negribu iet.

-    Viss kārtībā, mīļumiņ, viņš tev nekodīs. Volgāsts saņēma meitenes roku savā un viegli paspieda. Ej nu, viņš gaida! Drīz atkal redzēsimies. Viss būs labi, es apsolu.

Eimija izkāpa no mašīnas. Kokos čirkstēja siseņi, ar savu dziesmu vēl padziļinot klusumu. Gaiss bija pievildzis un smaržoja pēc svaigi pļautas zāles. Eimija pagriezās, lai paskatītos uz Volgāstu, bet mašīna bija nozudusi. Meitene apjauta, ka šī vieta ir citāda lietas te varēja tā vienkārši pazust.

Viņa devās augšup pa piebraucamo ceļu un pa ziedošiem vīteņiem apaugušiem režģu vārtiņiem iegāja pagalmā. Kārters džinsos, netīrā T kreklā un smagos, nesašņorētos zābakos sēdēja pie galdiņa iekšpagalmā. Viņš pašlaik slaucīja kaklu un matus ar dvieli; netālu stāvēja zāles pļāvējs, dvešot vieglu benzīna smaku. Eimijai tuvojoties, Kārters pacēla skatienu un pasmaidīja.

-    Skat, te jūs esat. Viņš pamāja uz divām glāzēm dzēriena. Es te tikko pabeidzu nāciet, piesēdiet uz brītiņu. Man likās, ka varbūt gribēsiet tēju. Smaids pletās platāks, atsedzot baltus zobus. Karstā jūnija dienā nevar būt nekā labāka par krietnu glāzi tējas.

Eimija paņēma krēslu viņam pretī. Vīrietim bija pasīka, gluda seja, maigs skatiens un īsi apgriezti mati kā tumša vilnas cepure. Kakao brūnā āda bija kā nosēta ar melniem raibumiem; uz krekla un rokām bija zāles traipi. Blakus iekšpagalmam vēss un aicinoši zils pletās baseins, ūdens viegli viļņojās pret flīzētajām malām. Tikai tagad Eimija atskārta, ka tā ir tā pati māja, kurā viņi ar Griru pārlaida nakti.

-    Šī vieta, Eimija ierunājās un pavērsa seju pret sanošajiem kokiem. Ādu sildīja dāsna saules gaisma. Te ir tik skaisti!

-    Tā patiesi ir, mis Eimij.

-    Bet mēs joprojām esam kuģī, vai ne?

-    Savā ziņā, Kārters rāmi piekrita. Savā ziņā.

Abi klusēdami sēdēja un malkoja auksto tēju. Pār glāžu sāniem ritēja kondensāta krellītes. Iekšpagalmā kā brūna papīra driskas lidinājās sausas lapas; gaisma bija zaudējusi krāsu.

-    Esmu par jums domājis, mis Eimij. Visu laiku. Mēs ar Volgāstu aprunājāmies. Krietni aprunājāmies tā kā ar jums tagad.

Lai ko Kārters vēlējās viņai teikt, Eimija to piepeši negribēja dzirdēt. To iedomāties lika sausās lapas viņai bija bail.

-    Viņš sacīja, ka esot tavējais. Ka piederot tev.

Kārters liegi pamāja. Volgāsts teic, ka esot mans parādnieks, un laikam jau tas ir tiesa. Bet ari es lieku uz viņu cerības. Viņš man deva laiku visu izdomāt. Okeāns laika, Entonij, tā viņš sacīja. Sākumā jau man paņēmās gan šis un tas, nemaz neiebilstu. Bads piespieda. Bet nevarēju ar to samierināties. Volgāsts man deva iespēju visu labot.

-    Viņš tevi ieslēdza kuģī, vai ne?

-    Taisni tā. Lūdzu to izdarīt, kad izsalkums kļuva par lielu. Nebūtu jūsu, viņš ieslēgtos arī pats. Ej pieskati savu meitēnu, tā es viņam teicu. Tas vīrs jūs mīl no visas sirds.

Eimija apjauta, ka baseinā kaut kas ir. Tur lēnām pacēlās kāds tumšs apveids, pāršķeļot ūdens virsmu un paliekot peldam kopā ar rudens lapām.

-    Viņa tur ir vienmēr. Kārters lēni, žēli papurināja galvu. Žēluma gals! Ik dienas es pļauju zāli. Ik dienas viņa uzpeld.

Mirkli viņš pieklusa, laipnā seja aizmirsās skumjās. Tad Kārters saņēmās un atkal palūkojās meitenei acīs. Zinu, nav taisnīgi, ka jums jāpārdzīvo tas, ko pārciešat. Volgāsts arī to zina. Bet tā ir mūsu iespēja. Citas nebūs.

Tajā mirklī Eimijas šaubas izgaisa un to vietā stājās skaidrība, it kā viņā būtu izdīgusi kāda sēkla. Viņa to juta jau dienām, nedēļām, mēnešiem ilgi. Nulles balss viņu sauca. Eimij, ej pie viņiem. Ej pie viņiem, mūsu asinsmāsa. Es tevi pazinu, tevi jutu. Es esmu alfa, un tu esi mana omega, tu esi tā, kas sargās un saudzēs viņus.

-    Lūdzu, meitene drebošā balsī teica. Nelūdz man to darīt.

-    Es lūgt nedrīkstu. Un nedrīkstu likt. Ir tikai tas, kas ir. Kārters krēslā pacēlās, izvilka no aizmugurējās bikšu kabatas mutautu un pasniedza to meitenei. Raudiet vien, ja gribas, mis Eimij. Tik daudz vismaz var. Es pats pieraudāju veselu upi.

Viņa tā arī darīja; viņa lēja asaras. Bāreņu namā Eimija bija sajutusi dzīves garšu. Ar Keilebu un mūķenēm, un Plteru, un visiem pārējiem. Viņa bija kļuvusi par daļu no kaut kā par daļu ģimenes. Viņa bija atradusi mājas. Tagad to vairs nebūs.

-    Mūs abus nogalinās.

-    Laikam jau mēģinās. To es zināju jau no sākta gala. Kārters pārliecās pār galdu un saņēma meitenes roku savā plaukstā. Tas nav pareizi, zinu, bet tāda nasta mums jānes. Mūsu vienīgā iespēja. Citas nebūs.

Atteikties nevarēja; liktenis bija viņu atradis. Gaisma dzisa, un krita lapas. Sievietes augums baseinā turpināja lēni peldēt un griezties mūžīgajā straumē.

-    Saki, ko man darīt.

VIII IZMAINĪTĀ

Es neesmu nekas! Kas esi tu? Vai tu tāpat nekas? Tad esam pāris! Neteic! Zini izpaudīs.

Emīlija Dikinsone

.

49

Pirmais īstais ziemas sniegs kā, šķiet, allaž sāka snigt nakts vidū. Sāra gulēja uz dīvāna, viņu atmodināja tāda kā bungāšana. Kādu brīdi šī skaņa prātā saplūda ar sapni, ko viņa pašlaik sapņoja viņa bija stāvoklī un mēģināja to pateikt Holisam. Sapnis norisa dīvainā vietu sajaukumā, kas pārklāja cita citu (lievenis Pirmās Kolonijas mājā, kurā Sāra bija uzaugusi, biodegvielas fabrika un maltuvju rēkoņa, vien iztēlē radies izpostīts teātris ar skatuvei aizkārtiem sadriskātiem purpura aizkariem), un, kaut arī perifērijā klīda vēl citi tēli (Džekija, Maikls, Kārena Molino un viņas meitas), viņa jutās izolēta no pārējiem: Sāra un Holiss bija divi vien, un bērniņš viņā klaudzināja (Sāra sprieda, ka tas ir kaut kāds kods), gribēdams dzimt. Ikreiz, kad viņa mēģināja to paskaidrot Holisam, iznāca pavisam citi vārdi: nevis "esmu stāvoklī", bet "līst", nevis "man būs bērns", bet "šodien ir otrdiena". Holiss viņā tikai lūkojās vispirms mulsi, tad uzjautrināts un visbeidzot sāka smieties. Tas nav smieklīgi, Sāra dusmojās. Acīs izsprāga vilšanās asaras, bet Holiss tikai smējās savus siltos, skaļos smieklus. Tas nav smieklīgi, tas nav smieklīgi, tas nav smieklīgi… un vēl un vēl, un tā sapnis izira, un viņa pamodās.

Bridi Sāra gulēja nekustīgi. Bungāšana nāca no loga puses. Viņa pastūma nost segu, šķērsoja istabu un atvēra aizkarus. Doma teritoriju naktī izgaismoja kā gaismas saliņu tumsas jūrā, starmešu staru kūļos krita slapjš, vēja brāzmu svaidīts sniegs. Izskatījās, ka tur ir vairāk sasaluša lietus nekā sniega, bet, viņai tā stāvot, kaut kas izmainījās. Pilieni krita lēnāk un piebrieda, kļūstot par sniegpārslām. Tas apsedza it visu ar baltu segu. Pārējās divās apartamentu istabās gulēja Laila un Sāras meita cieši ieritinājusies mazajā gultiņā. Sāra tik ļoti ilgojās

ieiet pie mazās, paņemt viņu rokās un atnest uz dīvānu, un guļot turēt rokās. Pieskarties viņas matiem un ādai, sajust silto elpu. Bet tāda vēlme bija vien tukšs sapnis, viņa neļāva sev domāt, ka tas būtu iespējams. Sāpīgās ilgās Sāra vēroja krītošo sniegu, ar prieku sagaidīdama lēno pasaules izdzīšanu, kaut zināja, ka lejā, līdzenumā, tas nozīmē gluži ko citu. Apsaldētus roku un kāju pirkstus, aukstuma izmocītus augumus. Tumsas un bēdu mēnešus. Nūja, Sāra drebuļodamās nodomāja. Ziema. Šādi tā sākas. Es vismaz būšu iekšā.

Bet, kad viņa no rīta atmodās, atkal kaut kas izmainījās.

-    Deinij, paskaties! Sniegs!

Istabu pielēja mirdzoša gaisma. Mazā meitene vēl naktskreklā bija uzkāpusi uz krēsla, lai pavērtu aizkarus, un spieda deguntiņu pie apsarmojušā loga. Sāra žigli piecēlās no dīvāna un aizrāva aizkarus ciet.

-    Bet es gribu redzēt!

No vidus istabas atskanēja sauciens: Deinij! Kur tu esi? Man tevi vajag!

-    Vienu mirkli! Sāra ielūkojās meitenītes lūdzošajās acis. Piedod, mīļumiņ. Tu zini, kādi ir noteikumi.

-    Bet viņa var palikt gultā!

-    Deinij!

Sāra apspieda nopūtu. Riti Lailai bija grūti, nekonkrētu rūpju un bezvārda šausmu pārpilni. Tas pastiprinājās ar katru dienu, kas aizritēja kopš pēdējās barošanas. Asiņu atjaunojošā burvju vara viņu darīja līksmu un mīlīgu pret Sāru un Keitu, pat vieglprātīgu, kaut ari interese par Keitu šķita drīzāk abstrakta nekā personiska: liekas, Laila īsti neapzinājās meitenes vecumu, bieži to uzrunāja kā mazulīti. Šajās labajās dienās Laila bija pilnīgi pārliecināta, ka dzīvo kaut kādā Čerijkrīkā un ir precējusies ar vīrieti, vārdā Deivids. Viņa gan runāja ari par kādu Bredu, kuru laikam varēja mainīt vietām ar Deividu. Un Sāra tad bija mājkalpotāja, ko atsūtījis "dienests" lai kas tas arī būtu. Bet, asiņu iedarbībai gaistot, pēc četrām piecām dienām Laila kļuva strupa un bailīga, it kā izsmalcināto fantāziju būtu arvien grūtāk uzturēt.

-    Ļauj man ielikt viņu vannā. Tad paraudzīsim, vai varēšu tevi izvest laukā paspēlēties. Vai esam sarunājušas?

Mazā sparīgi pamāja ar galvu.

-    Tagad saģērbies.

Sāra atrada Lailu sēžam gultā un žņaudzām pie krūtīm plānā naktskrekla krokas. Ja Sārai būtu jāmin šīs sievietes vecums, viņa teiktu, ka tai ir aptuveni piecdesmit gadi; jau rit gadu būs vairāk, grumbas sejā kļūs dziļākas, muskuļi ļenganāki un mati nosirmos un izdils plānāki. Dažreiz Lailas izskats mainījās tik strauji, ka Sāra redzēja, kā tas notiek. Tad Gilders atnesa asinis, Sāru un Keitu izsūtīja laukā, un, kad viņas atgriezās, Laila jau atkal bija divdesmit piecus gadus jauna, ar kupliem matiem un gludu ādu, un cikls sākās no jauna.

-    Kāpēc tu man neatbildēji? Es uztraucos.

-    Atvainojiet, es aizgulējos.

-    Kur Eva?

Sāra paskaidroja, ka meitene ģērbjas, un atvainojusies izgāja sagatavot Lailai vannu. Vannai tāpat kā tualetes galdiņam bija totēmiska nozīme. Šī sieviete varēja stundām ilgi mērcēties dziļajā kūniņā ar lauvas ķetnām. Sāra atgrieza krānu un sakārtoja Lailas ziepes un eļļas, un mazās krēma burciņas, kā arī divus biezus, svaigi mazgātus dvieļus. Lailai patika vannoties sveču gaismā; Sāra paņēma no tualetes galdiņa sērkociņus un aizdedzināja svečturī saspraustās sveces. Kad Laila parādījās durvīs, gaisā jau vijās tvaika mutuļi. Savās biezajās kalpotājas drēbēs Sāra bija sākusi svīst. Laila aizvēra durvis un aizgriezās, lai novilktu ritatērpu. Viņas ķermeņa augšdaļa bija tieva, kaut gan vēl ne tik tieva, kāda tā kļūs, svaram dienu gaitā noslīdot arvien zemāk līdz gurniem un ciskām. Viņa atkal pagriezās pret Sāru un piesardzīgi uzlūkoja vannu.

-    Deinij, es šodien nejūtos īsti labi. Vai palīdzēsi man iekāpt?

Sāra saņēma Lailu aiz rokas, un sieviete uzmanīgi pārkāpa pār vannas malu un iegremdējās kūpošajā ūdenī. Viņas seja atmaiga, saspringums pagaisa. Ieslīgusi ūdenī līdz zodam, Laila dziļi un laimīgi ieelpoja un kustināja rokas kā airus, viļņojot ūdeni šurpu turpu pār augumu. Viņa atliecās atpakaļ, lai saslapinātu matus, un tad atkal iztaisnojās, atbalstot muguru pret vannas malu. Atbrīvojušās no gravitācijas, sievietes krūtis peldēja ūdenī it kā atgūtā jaunībā.

-    Man patiešām patīk vannoties, viņa murmināja.

Sāra apsēdās savā vietā uz ķeblīša blakus vannai. Vispirms matus?

-    Mmmmmm. Lailas acis bija ciet. Lūdzu.

Sāra sāka. Lailai patika, ka matus mazgā noteiktā veidā tāpat kā noteiktā veidā vajadzēja darīt visu pārējo. Vispirms sparīgi jāizmasē pakauša augšdaļa, tad jāvirzās zemāk, starp pirkstiem nogludinot garās cirtas. Ziepes, skalošana, tad vēlreiz tas pats ar aromātisku eļļu. Dažreiz Sārai šo procedūru lika atkārtot vairākkārt.

-    Pagājušajā nakti sniga, Sāra ieteicās.

-    Hmmmm. Lailas seja bija atslābusi, acis palika aizvērtas. Nūja, tāda jau ir Denvera. Ja nepatīk laikapstākļi, pacieties minūti, un tie mainīsies. Tā allaž sacīja mans tēvs.

Tēva teicieni, ko Laila vienmēr pieminēja, bija iezīmīga viņu sarunu daļa. Sāra pasmēla krūkā ūdeni, noskaloja Lailai no pieres ziepes un sāka ieziest ādā eļļu.

-    Tad jau laikam viss būs ciet, Laila turpināja. Es ļoti gribēju aiziet uz tirgu. Mājās vairs gandrīz nekā nav. Tas nekas, ka sieviete, cik Sārai bija zināms, nekad nespēra kāju ārā no dzīvokļa. Vai zini, kas man patiktu, Deinij? Ilgas, jaukas pusdienas. Kādā īpašā vietā. Kur ir labi galdauti un porcelāns un uz galda ir ziedi.

Sāra bija iemācījusies piebalsot. Izklausās labi.

Laila izdvesa ilgu, nostalģisku nopūtu un ieslīga dziļāk vannā.

-    Nevaru pat pateikt, cik sen jau neesmu ieturējusi tādas ilgas, jaukas pusdienas.

Aizritēja dažas minūtes; Sāra iezieda sievietei galvas ādā eļļu. Man šķiet, ka Evai patiktu uz kādu laiciņu iziet ārā. ŠI vārda izrunāšana šķita drausmīgi meli, taču dažreiz no tā nevarēja izvairīties.

-   Jā, laikam gan, Laila nenoteikti sacīja.

-    Es tā iedomājos: nez vai te ir vēl kādi bērni, ar ko viņai paspēlēties?

-    Citi bērni?

-Jā, viņas vecumā. Man likās, ka Evai būtu labi ar kādu sadraudzēties.

Laila savilka uzacis, it kā būtu sajutusies neērti. Sāra iedomājās, vai tikai nav aizgājusi par tālu. Nu, Laila beidzot piekāpdamās sacīja,

-    ir tā viena kaimiņu meitene, mazā "kā viņu tur sauc". Tā ar tumšajiem matiem. Bet es viņu gandrīz nekad neredzu. Vairums šejieniešu ģimeņu turas savrup. īsts nūģu bars, ja gribi zināt manas domas. Tad viņa vēl piebilda: Bet tu taču Evai esi laba draudzene, vai ne, Deinij?

Draudzene: fcāda dzeļoša ironija. Es mēģinu.

-    Nē, tur ir kas vairāk. Laila miegaini pasmaidīja. Tevi ir kas citāds, es to nojaušu. Man šķiet tas ir brīnišķīgi, ka Evai ir tāda draudzene kā tu.

-    Tad es varu viņu izvest laukā, Sāra nopriecājās.

-    Tūlīt. Laila atkal aizvēra acis. Biju cerējusi, ka varēsi man palasīt. Man tā patīk, ka man vannā lasa priekšā.

Kad viņas izspruka ārā, bija jau gandrīz pusdienlaiks. Sāra savīstīja Evu mēteli un dūraiņos, uzvilka viņai gumijas galošas un vilnas cepuri, ko pārstiepa pār meitenes ausim. Viņai pašai mugurā bija tikai parastais ietērps un kājās nodriskātās krosenes un vilnas zeķes, bet tas bija gandrīz vienalga. Aukstas kājas nu un tad? Abas nokāpa lejā pagalmā un izgāja ārā tik atšķirīgā pasaulē, ka tā šķita pavisam jauna. Gaiss asi, svaigi smaržoja, un saule žilbinoši spilgti atstarojās sniegā. Pēc tik daudzām dzīvokļa piespiedu krēslā pavadītām dienām Sārai nācās apstāties uz sliekšņa, lai acis mirkli varētu aprast. Bet Keitai tādu grūtību nebija. Meitenīte enerģijas uzplūdā atlaida vaļā Sāras roku un no durvīm taisnā ceļā metās pāri pagalmam. Kad Sāra aizkūņojās līdz viņai par krosenēm viņa varbūt bija maldījusies, tās tomēr radīs neērtības -, mazā jau saujām bāza mutē sniegu.

-    Tas garšo… auksti. Sejiņa priekā laistījās. Pamēģini!

Sāra darīja, kā vēlēts. Ņam, viņa slavēja.

Viņa parādīja meitenei, kā celt sniegavīru. Prātu pārņēma salda nostalģija; bija tā, it kā viņa atkal būtu bērns un spēlētos Internāta pagalmā. Bet tagad bija citādi tagad māte bija Sāra pati. Laiks bija apmetis savu nepielūdzamo loku. Bija tik brīnišķīgi sajust meitas lipīgo prieku, piedzīvot brīnumu viņu starpā. Uz bridi Sāras prātā vispār nebija sāpju. Viņas varētu būt jebkur. Tikai viņas abas.

Sāra iedomājās ari par Eimiju pirmo reizi pēc vairākiem gadiem. Eimija, kura nekad nebija bijusi maza meitene tā vismaz šķita -, tomēr bija tāda vienmēr; Eimija, meitene no Nekurienes, kurai laiks neritēja lokos, bet bija apstājies, vesels gadsimts vienā saujā. Sāra negaidīti izjuta skumjas par viņu. Viņa bieži bija prātojusi, kāpēc Eimija tajā nakti fermā iznīcināja mēģenes ar vīrusu, iemetot tās liesmās. Sāra ienīda mēģenes. Ne tikai to, ko tās nozīmēja, bet jau mēģeņu pastāvēšanu vien, tomēr viņa ari zināja, kas tās ir: cerība uz glābiņu, vienīgais spēcīgais ierocis pret Divpadsmit. (Divpadsmit, viņa iedomājās. Kopš cik ilga laika šis vārds bija ienācis viņai prātā?) Sāra nekad tā īsti nesaprata, ko lai domā par Eimijas lēmumu; nu viņa bija atradusi atbildi. Eimija zināja, ka dzīve, ko mēģenes viņai liedza, bija vienīgā īstā cilvēku realitāte. Atbilde uz vislielāko noslēpumu nāves un pēcnāves dzīves noslēpumu slēpās Sāras meitā, šajā triumfējoši dzīvajā mazajā cilvēkā, ko bija radījis Sāras ķermenis. Tik acīm redzami. Nāve neko nenozīmē, jo tās nemaz nav. Jau Keitas eksistence vien apliecināja, ka Sāra ir kļuvusi par daļu no mūžības. Radīt bērnu nozīmēja iegūt patiesas nemirstības velti nevis apturētu laiku, kāds piederēja Eimijai, bet turpinātu, mūžīgu laiku.

-    Taisīsim sniega eņģeļus, Sāra ierosināja.

Keita to nekad nebija darījusi. Abas apgūlās blakus baltuma skavās tā, ka pirkstu gali tik tikko saskārās. Saule un debesis lūkojās lejup kā liecinieces. Viņas kustināja locekļus un piecēlušās apskatīja to nospiedumus. Sāra paskaidroja, kas ir eņģeļi: tie esam mēs.

-Jocīgi! Keita smaidīja.

Kalpotāja Dženija tūlīt nesis pusdienas; viņu laiks sniegā bija galā. Sāra iztēlojās atlikušo dienu: Laila kavējas savās fantāzijās un liek viņas mierā; slapjās drānas žūst, izkārtas pie uguns, un Sāra ar meitu saritinās uz dīvāna, maigi mijot siltumu vietās, kur augumi saskaras, un stundām lasa stāstus "Trusīti Pēteriti" un "Vāverēnu Riekstiņu", un "Džeimsu un milzīgo persiku". Tad viņas iesnaužas, sapņiem savijoties kopā. Vēl nekad viņa nebija jutusies tik laimīga.

Viņas gāja atpakaļ uz ieeju, kad Sāra pameta skatienu augšup uz logu un ieraudzīja, ka aizkari ir vaļā. Laila viņas vēroja, sievietes acis bija noslēptas aiz tumšām brillēm. Cik ilgi viņa tur jau bija stāvējusi?

-    Ko viņa dara? Keita brīnījās.

Sāra piespieda sevi pasmaidīt. Man šķiet, viņa vienkārši priecājas, skatoties uz mums. Taču dziļi sevi viņa sajuta baiļu dzirksti.

-    Kāpēc man viņa jāsauc par mammu?

Sāra apstājās. Ko tu teici?

Meitene mirkli klusēja. No zariem pilēja izkusis sniegs.

-    Es esmu piekususi, Deinij, Keita sacīja. Vai panesīsi mani?

Neizturams prieks. Meitenes svars rokās nebija it nekas. Bija atgriezusies Sāras iztrūkstošā daļa. Laila logā joprojām viņas vēroja, taču Sārai bija vienalga. Keita cieši apvija ap viņu rokas un kājas, un tā Sāra ienesa savu meitu no sniegotā āra atpakaļ dzīvokli.

Sāra nebija saņēmusi nevienu ziņu. Katru dienu viņa lūkojās pēc otrādi apgrieztas karotes, zem šķīvja pabāztas zīmītes, bet nekā. Dženija nāca un gāja, nolika paplāti ar maizi un kukurūzas putru, un zupu un, neko neteikusi, aizsteidzās prom. Tā kā Sāra gandrīz nekad neizgāja no dzīvokļa, izņemot tās reizes, kad izveda pagalmā Keitu, Vaļu viņa bija pamanījusi tikai reizi. Todien Laila viņu sūtīja meklēt sanitārtehniķi, kas izvilktu vannas aizbāzni. Vals gāja pa gaiteni kopā ar diviem citiem koliem, arī to kolu ar spēcīgo žokli, kas Sāras pirmajā darba dienā iznāca viņiem pretī pie lifta. Vals pagāja viņai tieši garām. Vīrieša izlikšanās patiesībā vienkārši stāja, pie viņa ranga piederīga laiska gaita kā vienmēr, bija nevainojama. Nekādu norāžu, ka Sāra būtu pazīta. Ja Vals zināja, kas viņa tāda ir, tad to nekādi neizrādīja.

Sārai nebija atļauts pašai sūtīt ziņas vienīgi ārkārtas situācijā, bet sakaru trūkums darīja raizes. Beidzot viņa nolēma riskēt. Dzīvokli nebija papīra, tomēr, protams, bija grāmatas. Kādu vakaru, kad Laila bija devusies pie miera, Sāra noplēsa strēmelīti no "Vinnija Pūka" beigu lappuses. Grūtāk bija atrast rakstāmo dzīvoklī nebija ne pildspalvu, ne zīmuļu. Lailas tualetes galdiņa apakšējā atvilktnē Sāra atrada šūšanas piederumus ar adatu spilventiņu. Viņa izvēlējās adatu, kas izskatījās visasākā, iedūra sev rādītājpirksta galā un paspieda, sariešot asins lāsīti. Izmantojot adatu par improvizētu rakstāmrīku, Sāra uzšņāpa uz papīra ziņu.

Jāsatiekas. D.

Nākamajā dienā, kad Dženija atnāca savākt viņas pusdienu paplāti, Sāra jau gaidīja. Viņa neļāva meitenei ierasti žigli savākt paplāti, bet pati paņēma to no galda un pasniedza, ielūkojoties apkalpotājai acis un pametot skatienu lejup, lai norāde tiktu pamanīta.

Paldies, Dženij!

Pēc divām dienām pienāca atbilde. Sāra noslēpa zīmīti apģērba krokās, gaidīdama, kad paliks viena. Hds bridis gadījās tikai vēlāk pēcpusdienā, kad Laila iesnaudās. Pašlaik viņa bija gandrīz cikla beigās sažuvusi, nedroša un apjukusi. Drīz Gilders nāks ar asinīm. Vannasistabā Sāra atlocīja papīriņu; tajā bija uzrakstīts laiks, vieta un viena vienīga norāde. Sārai saplaka dūša viņa nebija apjautuši, ka būs jāiziet no Doma. Būs jādabū Lailas atļauja ar kādu ticamu atrunu. Ja viņa atļauju nedos, Sāra nezināja, ko darīt. Viņa prātoja, vai Laila savā novājinātajā stāvoklī vispār sapratis, ko viņai prasa.

Sāra ierunājās par svarīgo jautājumu nākamajā dienā, mazgājot Lailai matus. Dažas brīvas stundas tā viņa teica. Gājiens uz tirgu. Būtu labi redzēt jaunas sejas, turklāt varētu arī palūkot kādas īpašas eļļas vai ziepes. Šī prasība Lailu manāmi satrauca. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi pieķērīga un gandrīz neizlaida Sāru no acīm, tomēr galu galā padevās apteksnes maigajiem, bet uzstājīgajiem argumentiem. Tikai nekavējies pārāk ilgi, Laila piekodināja. Bez tevis es nekad nezinu, ko darīt, Deinij.

Vais bija nogludinājis ceļu pie izejas kols viņai pasniedza caurlaidi, vien pavirši brīdinot, ka tā ir derīga tikai divas stundas. Sāra izgāja ārā vējā un devās uz tirgus pusi. Tur mainīties ar precēm bija ļauts tikai koliem un sarkanačiem; nauda bija nelieli plastmasas aplīši trīs krāsās sarkanā, zilā un baltā. Sārai kabatā bija pa trim no katras daļa no kompensācijas, ko Laila viņai izsniedza ik pēc septiņām dienām, stiprinot ilūziju, ka Sāra ir algota darbiniece. Tur, kur kādreiz atradās pilsētiņas nelielais tirdzniecības rajons trīs ķieģeļu ēku kvartāli blakus koledžai -, no ietvēm bija notīrīts sniegs. Lielākā pilsētas daļa bija neizmantota un pamesta, tā lēnītēm sagruva. Gandrīz visi sarkanači, izņemot augstāko priekšniecību, mitinājās vairākstāvu dzīvokļu kompleksā centra dienvidu galā. Tirgus bija pilsētiņas sirds, tam abās pusēs bija ierīkoti kontrolpunkti. Dažām ēkām bija saglabājušās izkārtnes, kas vēstīja par to kādreizējām funkcijām: Aiovas štata banka, Fortpauelas Armijas un Flotes veikals, "Wimpy's Cafй", "Prairie Books" un "Music". Bija pat neliels kinoteātris ar markīzi. Sāra bija dzirdējusi, ka koliem dažreiz atļauj tur noskatīties kādu no nedaudzajām filmām, ko rādīja atkal un atkal.

Pie kontrolpunkta viņa uzrādīja savu caurlaidi. Ielas bija tukšas, redzēja tikai patruļas un dažus sarkanačus, kas pastaigājās savos greznajos, smagajos mēteļos un saulesbrillēs. Plīvura aizsegā Sāra pārvietojās anonimitātes apvalkā, kaut zināja, ka šāda drošības izjūta ir bīstama ilūzija. Viņa gāja gaitā, kas nebija ne ātra, ne lēna, noliekusi galvu saltajās brāzmās tās strāvoja ielās un ap ēku stūriem.

Sāra pienāca pie aptiekas. Viņai ieejot, nošķindēja zvaniņš. Telpa bija silta, smaržoja pēc koka malkas dūmiem un zālītēm. Aiz letes kāda sieva raupjiem, sirmiem matiem un krunkainu bezzobu muti līkņāja ap svariem, nomērot niecīgu daudzumu bāldzeltena pulvera un saberot to mazītiņos stikla trauciņos. Sārai ienākot, sieva pacēla acis, bet tad uzmeta žiglu skatienu kolam, kas kavējās pie ēterisko eļļu plaukta. Uzmanies. Es zinu, kas tu esi. Netuvojies, iekams būšu tikusi no viņa vaļā. Tad viņa paceltā balsī izpalīdzīgi ieteicās: Ser, varbūt meklējat ko īpašu?

Kols ostīja ziepju gabalu. Vīrietim varēja būt aptuveni trīsdesmit pieci gadi, viņš bija visai izskatīgs un izturējās iedomīgi. Kols atlika ziepes atpakaļ. Kaut ko pret galvassāpēm.

-    A. Iedrošinošs smaids. Risinājums bija rokā. Vienu mirkli!

Vecā izvēlējās burku no zālīšu plaukta aiz muguras, ar karoti iebēra

kaltētās lapas papīra turziņā un pasniedza pāri letei. Izšķīdiniet siltā ūdenī. Vajadzētu pietikt ar šķipsniņu.

Kols nemierīgi pētīja paciņu. Kas tur iekšā? Tu tak nemēģini mani nozāļot, vecā?

-   Tikai parastās zālītes. Es pati tās lietoju. Ja gribat, lai pamēģinu, ar prieku to izdarīšu.

-    Aizmirsti.

Kols samaksāja ar vienu zilu čipu; sieva ar skatienu viņam sekoja, līdz nošķindēja zvārguļi.

-    Nāc man līdzi, viņa aicināja Sāru.

Veča ieveda meiteni noliktavā, kur bija galds un krēsli, un durvis uz šķērsieliņu. Piekodinājusi pagaidīt, viņa atgriezās veikalā. Pēc vairākām minūtēm durvis atvērās tur nāca Nīna, ģērbusies līdzenumnieces tunikā, tumšā jakā un garā šallē, kas aizsedza sejas lejasdaļu.

-   Tas ir neiedomājami stulbi, Sāra. Vai zini, cik šāda rīcība ir bīstama?

Sāra lūkojās sievietes tēraudcietajās acīs. Līdz pat šim brīdim viņa nebija atskārtusi, cik ļoti dusmojas.

-Jūs zinājāt, ka mana meita ir dzīva, vai ne?

Nīna attina šalli. Protams, zinājām. Tas ir mūsu darbs, Sāra, mēs kaut ko zinām un tad šo informāciju izmantojam. Bijām domājuši, ka tu priecāsies.

-    Cik ilgi?

-    Vai tam ir nozīme?

-Jā, nolādēts, ir gan.

Nīna uzmeta Sārai bargu skatienu. Nu labi, pieņemsim, ka mēs zinājām visu laiku. Pieņemsim, ka mēs būtu tev pateikuši. Un ko tu būtu darījusi? Nepūlies atbildēt. Tu būtu galīgi apdullusi un izdarījusi kaut ko stulbu. Domā tu nepaspertu ne desmit soļus, un maskēšanās jau būtu pagalam. Ja tevi tas spēj mierināt par šo jautājumu bija daudz diskusiju. Džekijai šķita, ka tev būtu jāzina. Bet vairums uzskatīja, ka pirmajā vietā ir operācijas izdošanās.

-    Vairums. Tas ir, tu.

-    Es un Jūstass. Mirkli Nīnas seja šķita atmaigstam. Bet tikai mirkli. Nepārdzīvo tā. Tu dabūji, ko gribēji. Priecājies!

-    Es gribu viņu dabūt no turienes laukā.

-   Tieši ar to mēs rēķināmies, Sāra. Un mēs dabūsim viņu laukā, kad pienāks laiks.

-Kad?

-    Man šķiet, tas ir acīmredzami. Kad viss būs galā.

-    Vai tu mani šantažē?

Par atbildi uz apvainojumu Ņina nevērīgi paraustīja plecus. Nepārproti mani. Nav tā, ka man būtu kādi iebildumi pret šantāžu. Bet šajā gadījumā tas nav nepieciešams. Viņa uzmanīgi pavērās uz Sāru. Kā tu domā, kas ar tām meitenēm notiek?

-    Kā to saprast ar "meitenēm"? Mana meita ir vienīgā.

-    Tagad ir. Bet viņa nav pirmā. Vienmēr ir kāda Eva. Gilders var savaldīt Lailu tikai tad, ja dod viņai bērnu. Bet, līdzko meitenītes sasniedz zināmu vecumu, tā sieviete zaudē interesi vai arī bērns viņu atstumj. Tad viņai sadabū jaunu.

Sārai reiba galva; bija jāapsēžas. Cik vecas viņas ir?

-    Piecus sešus gadus. Kā kuru reizi. Bet tā notiek vienmēr, Sāra. To jau es saku. Pulkstenis tikšķ. Varbūt ne šodien, varbūt ari ne rit, bet drīz. Un tad prom uz pagrabu.

Sāra ar pūlēm uzdeva nākamo jautājumu: Kas ir pagrabā?

-Tur sagatavo asinis sarkanačiem. Visus sīkumus mēs nezinām. Process sākas ar cilvēku asinīm, bet tad ar tām kaut kas notiek. Viņi tās kaut kā izmaina. Tur lejā uzturas kāds virs, tāds kā vīrusainais, tā vismaz stāsta. Viņu dēvē par Avotu. Avots dzer destilētas cilvēku asinis, viņa ķermenī tās mainās, un ārā iznāk kaut kas cits. Vai esi redzējusi, kas notiek ar to sievieti?

Sāra pamāja ar galvu.

-Tā ir ar viņiem visiem, tikai vīriešiem šis process norit lēnāk. Avota asinis viņus atjauno. Tās uztur viņus pie dzīvības. Bet, kad tur lejā nokļūs tava meita, viņa nekad vairs neiznāks.

Sārā plosījās emociju vētra. Dusmas, bezpalīdzība, dedzīga vēlēšanās pasargāt savu bērnu. Jūtas bija tik spēcīgas, ka Sāra domāja: viņa izvemsies.

-    Kas man jādara?

-    Kad pienāks laiks, mēs tev pateiksim. Mēs dabūsim viņu laukā. Dodu tev savu vārdu.

Sāra saprata, ko Nīna lūdz. Nē, nelūdz liek. Ar viņu bija nevainojami manipulējuši. Keita bija ķīlniece, un izpirkuma maksa būs asinis.

-    Ienīsti viņu par to, Sāra. Padomā, ko viņa dara. Mums visiem pienāks savs laiks, arī man, gluži tāpat kā Džekijai. Kad mani lūgs, es iešu labprātīgi. Bet, ja viss noies greizi, tava meita būs viena. Mēs nekādi nevarēsim pie viņas piekļūt.

-    Kur tas ir? Sāra jautāja. Neko paskaidrot nevajadzēja jautājuma nozīme bija nepārprotama.

-    Būs labāk, ja to vēl nezināsi. Tu saņemsi ziņu tāpat kā parasti. Tu esi ass, un svarīgs ir īstais brīdis.

-   Ja nu es to nevaru izdarīt?

-    Tad tu vienalga mirsi. Un tava meita arī. Jautājums tikai, kad. Kā to es jau pateicu. Nīnas skatiens dziļi iezīdās Sārā. Tajā nebija līdzjūtības, tikai ledaina skaidrība. Ja viss izdosies pēc plāna, sarkanačiem būs beigas. Gilderam, Lailai, visiem. Vai saproti, ko es tev saku?

Sāras prāts bija kļuvis pilnīgi nejūtīgs. Viņa aptvēra, ka pamāj ar galvu un vāri piekrīt: Jā.

-    Tad pildi savu pienākumu. Dari to savas meitas dēļ. Keita vai tā viņu sauc?

Sāra apstulba. Kā tu…?

-   Jo tu man pateici. Vai tad neatceries? Tu man pateici viņas vārdu todien, kad viņa piedzima.

Nu protams, Sāra nodomāja. Tagad viss bija skaidrs. Nīna bija tā sieviete no dzemdību nama, kas Sārai iedeva Keitas matu cirtu.

-    Tu varbūt man netici, Sāra, bet es mēģinu labot netaisnību.

Sārai gribējās smieties. Viņa arī smietos, ja tas vispār vēl būtu iespējams. Tu to dīvaini izrādi.

-    Var jau būt. Bet tādā laikā nu mēs dzīvojam. Atkal nogaidoša pauze. Tev tas ir iekšā. Es to redzu.

Vai patiesi? Jautājumam nebija nozīmes. Spēks būs kaut kā jāatrod.

-    Dari to savas meitas dēļ, Sāra. Dari to Keitas dēļ. Citādi viņai nav izredžu.

50

To, ko viņi darīja, varēja paciest. Ne jau nu gluži bez sāpēm, un tām pievienojās ari sāpju māsīca gaidas. Tomēr panesami. Ilgi viņai neko nejautāja. Neko nepieprasīja. Viņiem vienkārši patika darīt tādas lietas, un viņi tā turpinās un gūs savu tumšo baudu, taču Alīša tik viegli to nesniedza. Viņa apspieda kliedzienus, visu stoiski pacieta un smējās, kad vien varēja, sakot: Dariet, ko gribat, draugi. Jums tomēr vajadzēja mani saķēdēt. Vai jums nešķiet, ka savā ziņā tā jau ir tāda kā uzvara?

Ļaunākais bija ūdens. Savādi, jo ūdens Alīšai vienmēr bija paticis. Bērnu dienās viņa bija bezbailīga peldētāja un dziļi nira Kolonijas grotā, aizturēdama elpu, cik vien ilgi spēja, un skardama dibenu, līdz ausīs dunēja, un skatīdamās, kā izelpas burbulīši no tumsas kāpj augstāk saules gaismā. Dažreiz ūdeni lēja mutē. Dažreiz viņu atsvabināja no ķēdēm, piesēja pie dēļa un ar galvu pa priekšu iebāza ledusaukstā vannā. Ikreiz viņa nodomāja: Tagad, un skaitīja sekundes, līdz viss bija galā.

Dienām aizritot, Alīšas spēks bija jūtami sarucis. Kopumā izmaiņas uz slikto pusi bija nelielas, bet tomēr. Viņai piedāvāja ēdienu pastai līdzīgu sojas vai kukurūzas putru un pārkūpinātas, līdz ādas konsistencei sacietējušas gaļas strēmeles; vārdos neizteiktais mocītāju nolūks bija noturēt gūstekni pie dzīvības, lai varētu ar viņu papriecāties, cik vien ilgi varēs, bet bez visa pārējā… nūja. Alīša klusībā nozvērējās: kad viņa beidzot nogaršos cilvēka asinis, kad pienāks laiks pārvērtības pēdējam solim, tās būs sagūstītāju asinis. Atteikties no savas vietas cilvēku rases vidū bija smagi, tomēr viņa guva ari zināmu mierinājumu. Viņa izsūks tos izdzimteņus sausus.

Dienu ritumu nekādi nebija iespējams izmērīt. Palikusi viena, Alīša sāka pārdomāt pagātnes notikumus, pārlapojot atmiņas kā attēlu galeriju: stāvēšana sardzē Pirmajā Kolonijā, ceļojums pa Tumšajām zemēm uz Kolorādo kopā ar Eimiju un Pīteru, un pārējiem, savādā, skarbā bērnība ar Pulkvedi. Alīša allaž bija viņu uzrunājusi "ser", nevis "tēti" vai "Nailz". Pulkvedis jau no paša sākuma bija augstāks virsnieks, nevis tēvs vai draugs. Savādi par to tagad iedomāties. Atmiņas par pašas dzīvi caurvija dažādas jūtas skumjas un prieks, un pacilātība, un vientulība, un zināmā mērā mīlestība, taču saistīt visu saistīja piederības izjūta. Alīša bija viņas atmiņas, un atmiņas bija viņa pati. Viņa cerēja, ka beigu beigās drīkstēs tās paturēt.

Viņa jau sāka prātot, vai tiešām mocītāji tikai nebeidzami atkārtos to pašu sāpīgo rutīnu, taču tad ierasto gūsta ritmu izjauca kāda vīra ierašanās, kurš šķita esam galvenais. Viņš nestādījās priekšā un vismaz minūti vispār neko neteica, tikai stāvēja ķēdēs iekārtās gūsteknes priekšā ar tādu sejas izteiksmi kā cilvēks, kas lasa sarežģītu grāmatu. Vīrietis bija ģērbies tumšā uzvalkā un kaklasaitē, un stīvā, baltā kreklā; pēc skata viņam nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadiem. Āda bija bāla un maiga, it kā nekad neredzētu sauli. Bet īstenību pavēstīja viņa acis. Kāpēc Alīša nebija pārsteigta?

-   Tu esi… citāda. Pienācis tuvāk, viņš asi ievilka elpu caur degunu, pašaudams to gaisā kā suns.

-    Jā, to man bieži saka.

-    Es to saožu.

-    Nevarētu teikt, ka man bija daudz iespēju sakopties. Viņa uzsmaidīja savu visplatāko smaidu. Un jūs būtu…?

-Jautājumus uzdošu es.

-    Ziniet, jums nevajadzētu tik daudz lasīt tumsā. Tas ļoti kaitē acīm.

Vīrietis atvēzējās un iecirta viņai pliķi.

-    Oho, Alīša novilka, pakustinādama žokli. Au. Tas bija drusku sāpīgi.

Vīrietis atkal panāca uz priekšu un nežēlīgi izgrieza viņas augšup vērsto roku. Kāpēc tev nav birkas?

-    Tu esi vareni uzcirties, lā jau meitene var sajusties drusku par prastu.

Vēl viens sitiens pa seju kā pātagas cirtiens. Alīša samirkšķināja

asarojošās acis un pārlaida mēli pār zobiem, sagaršojot asinis. Zini,

jūsējie tā dara visu laiku. Tas nav ļoti laipni. Man liekas, jūs man īpaši nepatīkat.

Vīrieša asinīm pierietējušās acis dusmās samiedzās. Nu jau viņai veicās labāk. Pastāsti man par Serhio.

-    Šis vārds man neko neizsaka.

Atkal sitiens. Acīs izsprāga gaiši krikumiņi. Alīša juta, ka mocītājs taupa spēkus. Viņš parādīs, ko spēj, pa mazumiņam, bet arvien spēcīgāk.

-    Varbūt nolaid mani lejā un mēs varēsim papļāpāt pa īstam? Tā vien rādās, ka šitā tev nekas nesanāks.

Blauks, nodunēja viņa roka. Šoreiz dūre. Šķita, it kā viņai sistu ar dēli. Alīša noskurinājās un izspļāva asinis.

-Pastāsti man.

-    Ej dirst.

Belziens pa vēderu. Diafragma savilkās kā spīlēs, un gaiss krūtīs sasala. Aizritēja vairākas bezgaisa sekundes. Tajā mirklī, kad gūsteknes plaušas atkal izpletās, viņš iesita vēlreiz.

-Kas… ir… Serhio?

Alīšai bija pagrūti koncentrēties. Koncentrēties un elpot, un domāt. Viņa gatavojās uz vēl vienu dunku, bet tās nebija; viņa apjauta, ka vīrietis ir atvēris durvis. Ienāca trīs stāvi. Tiem līdzi bija tāds kā sols augstumā līdz viduklim; solam pie pamatnes bija plats rāmis.

-    Es gribētu tevi iepazīstināt ar kādu savu draugu. Viņu sauc Sods. Patiesībā jūs jau esat tikušies.

Alīšas redze pamazām noskaidrojās. Kaut kas nebija kārtībā ar ienākušā vīrieša seju. Precīzāk ar vienu sejas pusi. Tā izskatījās pēc nevienmērīgi apcepta gaļas gabala, kas vidū vēl ir jēls, bet malās jau pārogļojies. Puse vīrieša matu bija nosviluši, tāpat arī lielākā daļa deguna. Kreisā acs izskatījās izkususi, pārvērtusies šķidrā želejā.

-    Pē, Alīša izmocīja.

-    Sods bija klāt, kad tu sadomāji sašaut propāna tvertni. Viņš par to īpaši nepriecājās.

-    Un tas viss vienā dienā. Priecājos iepazīties, Sod! Tas tik ir vārds Sods.

-    Sodam ir savas kaislīgas aizraušanās. Varētu teikt, ka viņš savu vārdu ir labi nopelnījis. Viņam uz tevi drusku ir zobs. Uzvalkotais virs uzrunāja abus pārējos: Piesieniet viņu. Vispār nē. Paga!

Sitieni bira kā krusa. Pa seju. Pa augumu. Kad viņš bija beidzis, Alīša vairs gandrīz neko nejuta. Sāpes bija kļuvušas par ko citu tālu un neskaidru apjausmu. Nožvadzēja važas, un spiediens uz plaukstu locītavām atslāba. Alīša atradās ar seju pret grīdu, viņas viduklis balstījās uz sola; kājas bija plati izplestas un piesietas pie rāmja. Viņai norāva bikses.

Ļausim mūsu draugam palikt vienam, pirmais vīrs sacīja, un Alīša dzirdēja, kā aizveras durvis un ar draudīgu, neatsaucamu troksni nožļerkst aizšaujamais.

51

Eimijai un Grīram turpinot ceļu uz ziemeļiem, meitene ik nakti sapņoja par Volgāstu. Dažreiz abi vizinājās karuselī. Dažreiz brauca mašīnā; gar logiem slīdēja mazpilsētiņas un pavasarīgi zaļi lauki, tālumā ledū mirdzošām sejām vīdēja kalni. Šonakt viņi bija nometnē Oregonā. Sakrustotām kājām viņi sēdēja namiņa lielākajā telpā viens otram pretī; uz grīdas starp viņiem bija izklāts "Monopola" dēlis izbalojušiem lauciņiem un kaudzītēs saliktām banknotēm; uz priekšu virzījās Eimijas cepurīte un Volgāsta mašīniņa, un Volgāsts pašlaik izmeta no tases metamkauliņus un aizbīdīja savu figūriņu uz Sentčārlza laukumu vietu, kur slējās sešas (sešas!) Eimijas viesnīcas. Istabu piesildīja krāsns, un ārā aiz loga samtainajā tumsā un dziļajā ziemas salā sijāja sauss sniegs.

Sasodīts, Volgāsts ievaidējās.

Viņš izdalīja naudas zīmes. Izmisums bija tēlots; viņš gribēja zaudēt. Volgāsts sacīja, ka Eimijai veicoties, un, kad viņš tā sacīja, tā patiešām bija. Tev veicas, Eimij.

Kauliņi riņķoja apli pēc apļa. Nauda mainīja īpašnieku. Pārkpleisa, Ilinoisas avēnija, Mārvingārdena, smieklīgā stacija ar nosaukumu "B. & 0.". Eimijas naudas kaudzīte pieauga, bet Volgāsta saruka. Meitene uzpirka stacijas un komunālos uzņēmumus, visur būvēja mājas un viesnīcas, viņai piederēja arvien vairāk. Tā varēja būvēt un būvēt, noklājot visu dēli. Šo arvien ātrāko aprēķinu izprašana arī bija spēles atslēga.

-    Man laikam vajag aizņēmumu, Volgāsts atzinās.

-    Mēģini bankā. Eimija uzvaras apziņā smaidīja. Kad viņš aizņemsies, beigas pienāks ātri un viņš padodamies pacels rokas gaisā. Tad abi ieņems savas parastās vietas uz dīvāna, uzvilks līdz zodam segu un pēc kārtas lasīs viens otram priekšā. Šovakar H. Dž. Velsa "Laika mašīnu".

Volgāsts uzmeta metamkauliņus. Trīs un četri. Viņš pabīdīja mašīnu uz priekšu un nokļuva uz lauciņa "Luksusa nodoklis", kur greznojās dimantu gredzentiņš.

-    Tikai ne atkal. Volgāsts izbolīja acis un samaksāja. Ir tik brīnišķīgi te būt kopā ar tevi! Viņš pacēla skatienu un paraudzījās garām meitenei uz logu. Nu gan ārā snieg. Cik ilgi jau?

-    Man šķiet, ka jau ilgi.

-    Man allaž ir paticis sniegs. Tas liek atcerēties bērnību. Kad snieg, vienmēr ir tāda sajūta kā Ziemassvētkos.

Pagales krāsni sprakšķēja. Biezajā mežā sniga un sniga. Rīts ausīs ar maigu, baltu gaismu un klusumu, taču tur, kur bija viņi, rīts nepienāks.

-    Vecāki mani katru gadu veda skatīties "Ziemassvētku dziesmu". Visur, kur mēs dzīvojām, viņi atrada teātri un mani turp aizveda. Džeikobs Mārlijs man vienmēr šķita diezgan briesmīgs. Viņš valkāja paša kaltas važas. Tas ir tik skumji. Bet ari skaisti. Tādu stāstu ir daudz. Volgāsts brīdi padomāja. Dažreiz es vēlos, kaut varētu ar tevi te palikt uz visiem laikiem. Zinu, tas ir muļķīgi. Nekas nav mūžīgs.

-    Šis tas ir.

-    Kas tad?

-   Tas, ko mums patīk atcerēties. Mīlestība, ko esam pret kādu izjutuši.

-    Tas, cik ļoti es mīlu tevi, piekrita Volgāsts.

Eimija pamāja.

-   Zini, tā patiešām ir, viņš piebilda. Vai esmu tev kādreiz to sacījis?

-    Tev nebija-jāsaka. Es to zināju. Es to zināju no paša sākuma.

-    Nē, man vajadzēja to pateikt. Volgāsta balsi skanēja nožēla. Labāk to pateikt.

Iestājās klusums dziļš kā mežs, dziļš kā pār mežu krītošais sniegs.

-Tevi kaut kas ir citādi, Eimij. Volgāsts pētīja meitenes seju. Kaut kas ir mainījies.

-   Jā, man šķiet, ka ir gan.

Ainas malās sakustējās mīksta tumsa. Tā notika vienmēr, it kā cita pēc citas izdzistu gaismas uz skatuves un beidzot paliktu tikai viņi divi.

-    Nu, lai kas tas ari būtu, Volgāsts pasmaidīja, man patīk. Pēc mirkļa viņš iejautājās: Vai pateici Kārteram, cik ļoti man žēl?

-    Viņš to zina.

Volgāsts lūkojās Eimijai garām. To es sev nekādi nespēju piedot. Es to nojautu uzreiz, kad viņu ieraudzīju. Kārters no visas sirds mīlēja to sievieti. Viņš uzmeta skatienu "Monopola" dēlim. Izskatās, ka esam beiguši. Nezinu, kā tev tas izdodas. Gan es nākamreiz atdarīšu.

-    Vai tu gribētu palasīt?

Viņi apsēdās dīvānā zem vilnas segas. Uz galda kūpēja kakao krūzes; tās tur bija uzradušās pašas no sevis tāpat kā viss pārējais. Volgāsts paņēma grāmatu un šķirstīja, līdz atrada īsto lappusi.

-    "Laika mašīna", septītā nodaļa. Viņš nokremšļojās un pagrieza galvu pret Eimiju. Mana drosmīgā meitene. Mana drosmīgā Eimija. Zini, tā patiešām ir.

-    Es ari tevi mīlu, Eimija atsaucās, saritinādamās viņam blakus. Un tā abi aizvadīja nebeidzamas stundas, vien mirkli, līdz viņus kā

seģene pārklāja tumsa.

52

Viņi brauca pa austrumu piegādes ceļu uz ziemeļiem no Teksarkanas, pārtiku, degvielu un atpūtu iegūstot nocietinātajās slēptuvēs. Braucamais bija Tiftija neliela, par pārvietojamu nocietinājumu pārbūvēta kravas mašīna. Tāda droša paslēptuve drīz būs vajadzīga, jo uz ziemeļiem no Litlrokas naktis būs jāpārlaiž zem klajas debess. Degviela gan nebūšot problēma, Tiftijs paskaidroja. Kravā varot vest divsimt galonu rezerves, un pirms piecpadsmit gadiem, dodoties uz ziemeļiem kopā ar Griru un Krakšenku, ceļinieki līdz pat Aiovai visur esot uzgājuši krājumus lidostas, dīzeļdegvielas darbinātas elektrostacijas, plašus komerccentrus, kur uzpildes staciju bija, ka biezs. Mašīna bija aprīkota ar filtriem, kas attīrītu piemaisījumus, kā arī ar ķīmisku vielu, kas paveiks oksidācijas procesu. Tas notiks lēni, bet, ja paveiksies un laiks pieturēsies labs, viņi decembra vidū nonāks Aiovā.

Pirmā nakts mašīnā pienāca simt jūdzes uz dienvidiem no Misūri robežas. Kad sabiezēja mijkrēslis, Tiftijs izņēma no kravas kastes prāvu plastmasas krūku, pārvilka pār seju lupatu un krūkā klunkšķošo, caurspīdīgo šķidrumu izlaistīja visapkārt mašīnai.

-    Kas tas tāds? Lora jautāja. No smirdoņas acīs izsprāga asaras.

-    Sena ģimenes recepte. Drakulām šitas riebjas, turklāt tas nomāc mūsu smaržu. Šie ij nezinās, ka mēs te esam.

Vakariņās viņi ēda pupas un sausiņus un tad sagūlās lāviņās. Holiss jau drīz krāca. Holiss? Pīters nodomāja. Nē, Lora. Gulēja viņa tāpat, kā darīja visu citu, kā vien sagribējās. Pīters saprata, kāpēc Maiklam viņa patīk meitenes pievilcība bija liela -, bet viņš arī saprata, kāpēc draugs to skaidri nepasaka. Kurš gan spētu izturēt, ka viņu kāds tik ļoti grib? Pat tad, ja medījums vēlas, lai viņu noķer, tas tomēr pretojas. Dienās, ko nācās gaidīt rafinēšanas fabrikā, Pīters vairākkārt pabrīnījās, vai tikai Lora ar viņu neflirtē. Un nosprieda, ka flirtē gan, bet tā ir tikai taktika. Viņa mēģināja iekļūt dziļāk Maikla pasaulē. Līdzko viņa būs tikusi tās sirdī, kritīs pēdējā aizsardzība; Maikls piederēs viņai.

Pīters pagriezās savā lāviņā, mēģinot iekārtoties ērtāk; viņam vienmēr bija grūti gulēt mašīnās. Tajā pašā brīdī, kad viņš jau iesnaudās, kāda skaņa ārpusē viņu atkal pamodināja. Reiz netālu no Amariljo vīrusainie bungoja pa sienām visu nakti. Tie pat pacēla slēptuvi un mēģināja to apgriezt ar kājām gaisā. Toreiz, lai nezaudētu dūšu, Pītera vienība nosita laiku, spēlējot pokeru un stāstot jokus, it kā nenotiktu nekas svarīgs. Ir nu gan jezga tur ārā, kāds labi ja izmeta. Kā lai es koncentrējos uz kārtīm? Tās dzīves Pīteram pietrūks. Nu jau deviņas dienas viņš bija neatļautā prombūtnē tāds pats noziedznieks kā Holiss un Tiftijs. Lai ari kā Gunnars Pīteru aizstāvētu, viņa sacītais bija skaidrs: šoreiz tu esi viens; neviens pat neatzīsies, ka ir tevi pazinis.

Nākamais, kas nonāca līdz apziņai, bija Holiss draugs uzpurināja viņu no miega. Abi izgāja laukā aukstumā. Tik tālu ziemeļos bija skaidri ieraugāma gadalaiku mija. Debesis zemu čurnēja smagi, pelēki mākoņi kā lidojošu akmeņu krāvumi.

Redzi? Tiftijs pamāja uz zemi ap mašīnu. Nav nekādu pēdu.

Viņi brauca tālāk. PIteram nelika mieru vīrusaino neesamība. Pat pie nocietinātajām slēptuvēm viņi nebija redzējuši ne pēdas, ne ari kādas citas zīmes. Patīkams notikumu pavērsiens, tomēr tik neiespējams, ka bija uztraucošs it kā virusainie viņiem taupītu ko īpašu.

Brauciens kļuva gausāks; ceļus vairs nevarēja skaidri saredzēt. Tiftijam bieži bija jāaptur mašīna, lai pārrēķinātu maršrutu, izmantojot kompasu un kartes, un dažreiz sekstantu ierīci, ko Pīters nekad agrāk nebija redzējis. Maikls parādīja, kā tas darbojas. Izmērot saules leņķi pret apvārsni un ņemot vērā laiku un datumu, bija iespējams aprēķināt atrašanās vietu bez citiem pieturas punktiem. Maikls paskaidroja, ka parasti sekstantu izmantojot uz kuģiem jūrā, kur apvārsni nekas neaizsedz, tomēr tas varot noderēt arī uz sauszemes. "Kā tu to visu zini?" Pīters jautāja, bet jau vaicājot atskārta atbildi. Maikls bija apguvis sekstanta lietošanu tai dienai, kad viņš dosies ceļā ar laivu un vai nu atradīs barjeru, vai to neatradīs.

Ceļā aizritēja dienas, bet no vīrusainajiem nebija ne miņas. Nu jau visi par to brīnījās pavisam atklāti, tomēr diskusija nekad neaizsniedzās tālāk par atziņu, ka tas ir savādi. Dīvaini, viņi sprieda, laikam vajadzētu uzskatīt, ka mums ir paveicies. Tā ari bija, bet veiksme jau parasti beigās pieviļ. Pēc vienpadsmit dienu brauciena Tiftijs paziņoja, ka viņi tuvojoties Misūri un Aiovas robežai. Ceļinieki bija netīri un pārguruši; visiem bija beigusies pacietība. Par divām dienām viņu plānus aizkavēja bezvārda upe; nācās doties jūdzēm tālā atpakaļceļā, meklējot kādu vēl izmantojamu tiltu. Degvielas krājumi izsīka. Apkārtne atkal bija mainījusies lauki gan nebija tik plakani kā Teksasā, tomēr tiem līdzīgi, ar lēzeniem pakalniem, kur viļņoja līdz viduklim sakuplojusi zāle. Tuvojās pusdienlaiks, kad pie stūres sēdošais Holiss apturēja mašīnu.

Pīteru viņš snauduļoja aizmugurē atmodināja mašīnas durvju atvēršanās. Viņš izslējās taisni un pamanīja, ka kabīnē ir palicis viens. Kāpēc viņi apstājās?

Paņēmis šauteni, Pīters izkāpa ārā. Visu gan zāli, gan kokus klāja smalks, bāls pulveris. Sniegs? Gaisā jautās asa, tāda kā sviluma dvaka. Tas nebija sniegs. Pelni. Viņam ejot pie pārējiem biedri stāvēja pakalna korē -, zem kājām uzmutuļoja mazi, balti mākonīši. Tur Pīters apstājās tāpat, kā sastingstot bija apstājušies pārējie, ieraugot to, kas pavērās priekšā.

Dieva dēļ, Maikls izdvesa. Kas tas ir?

53

Tā sieviete kas viņa tāda bija?

Spiedze. Dumpiniece. Tik daudz bija skaidrs viņas mēģinājumam atbrīvot gūstekņus piemita visas raksturīgās iezīmes, un pirms liktenīgās kļūdas viņa bija nogalinājusi sešus vīrus. Bet nekādi nevarēja izskaidrot to, ka uz viņas rokas nebija birkas. Un dīvainā smaka, ko Gilders saoda, ko tā nozīmē? Bija atrasts viņas ierocis pusautomātiskais braunings ar divām pārpalikušām lodēm. Gilders tādu šaujamo nekad nebija redzējis tas nebija no viņu ieročiem. Vai nu sacelšanās dalībnieki bija savākuši šaujamos no kāda viņam nezināma avota, vai arī sieviete bija no citurienes.

Gilderam nepatika mīklas. Tās viņam patika vēl mazāk nekā doma par Serhio.

Tā vien šķita, ka sieviete ir nesalaužama. Viņa pat nebija izpaudusi savu vārdu. Pat tam psihopātam Sodam vīram, kurš bija bēdīgi slavens ar savu pretīgo apetīti, nebija izdevies izvilkt ne kripatu informācijas. Lēmumu izmantot viņa pakalpojumus bija dīvaini viegli pieņemt. Cilvēku sūtīšana uz barotavu bija kas viens vīrusainie nogalināja tik ātri, ka šāda nāve bija īsta žēlastība, turklāt radījumus vajag barot. Nekā jauka tur nebija, bet viss ātri beidzās. Un, kas attiecas uz dažām dunkām aizturēšanas kamerā vai apdomīgu ūdens pielietošanu, nu, dažreiz no šādiem paņēmieniem vienkārši nevar izvairīties. Kā to agrāk sauca? Uzlabota nopratināšana.

Bet sankcionēta izvarošana tas bija kas jauns. Tur bija drusku jāpalauza galva. Tādas lietas notika mazās, brutālās valstiņās, kur vīri ar mačetēm sakapāja citus gabalos tāpēc vien, ka tie citi bija piedzimuši nepareizajā ciemā vai viņiem bija drusku citādas ausis, vai arī viņiem labāk garšoja šokolāde, nevis vaniļa. Tādai domai viņā vajadzētu izraisīt pretīgumu. Kaut kam tādam vajadzētu būt… zem viņa goda. Līdz tam viņu bija novedis Serhio. Dīvaini, ka vienā brīdī kaut kas šķiet galīgi traks, bet jau nākamajā gluži saprātīgs.

Tādas domas šaudījās Gilderam prātā, kamēr viņš sēdēja konferenču galda galā. Ja vien varētu, viņš izlaistu iknedēļas tikšanās, kas neizbēgami izvērtās par grūti saprotamu matu skaldīšanu klasisks piemērs tam, kas notiek, ja vienā virtuvē darbojas pārāk daudz pavāru. Gilders stingri ticēja skaidrai hierarhijai un piramīdas tipa birokrātijai ar dalītu varu. Šādai sistēmai gan bija raksturīga nosliece uz nevajadzīgu rosību zemākajos līmeņos, un mūždien visur bija nepieciešami papīri un precedenti, tomēr ikkatrs vismaz palika pats savā vietā. Bet nu gan vismaz pagaidām vajadzēja izlikties, ka valdīšana ir dalīta.

-    Vai kādam ir kas sakāms?

Šķita, ka nevienam nav. Pēc neērta klusuma brīža propagandas ministrs Hopels viņš sēdēja pa kreisi no Gildera blakus sabiedrības veselības ministram Serešam un pretī Vailkesam nokremšļojās un sacīja: Man šķiet, visi satraucas, nu, ne jau gluži satraucas, bet raizējas, un jādomā, ka izteikšu visu uzskatu…

-    Dieva dēļ, runā taču! Un noņem brilles.

-   Vai. Nūja. Hopels novāca no sejas tumšās acenes un ar nervozu piesardzību nolika tās uz konferenču galda. Kā jau teicu, viņš turpināja un vēlreiz nokremšļojās. Vai varētu būt, ka viss kļūst mazliet nekontrolējami?

-    Nolādēts, tev ir pilnīga taisnība tā ir. Tas ir pirmais inteliģentais teikums, ko es šodien dzirdu.

-    Es gribu teikt, ka izmantotā stratēģija nav mūs aizvedusi tur, kur cerējām nokļūt.

Gilders aizkaitināti nopūtās. Ko jūs gribat teikt?

Hopels neviļus pameta skatienu uz kolēģiem. Esiet tik labi un atbalstiet mani es negrasos te riskēt viens pats.

-    Varbūt mums vajadzētu pierimt. Kādu brīdi.

-    Pierimt. Mūs tur ārā klapē ar āmuru.

-   Tur jau tā lieta. Līdzenumā klīst daudz baumu, un par mums labu nerunā. Varbūt vajadzētu pamēģināt visu mazliet pieklusināt. Paraudzīt, ko tas dod.

-    Vai prātu esi zaudējis? Vai jūs visi esat zaudējuši prātu?

-    Tu pats teici, ka viss nenotiek gluži tā, kā varētu vēlēties.

-    Es tā neteicu, tā teici tu.

-    Lai nu kā, daži no mums pārrunāja…

-    Tas nu ir vissliktāk glabātais noslēpums šajā telpā.

-    Nūja. Tātad labi. Mēs izdomājām, ka varbūt vajadzētu izmēģināt pretējo. Mēģināt iekļūt sirdis un prātos. Ja saprotat.

Gilders ievilka elpu, lai nomierinātos. Tātad jūsu ieteikums ir un atvainojiet, ja pārfrāzēšu, mums ir jāizskatās pēc mīkstpēdiņiem.

-    Direktor Gilder, ja drikstu izteikties. Tas bija Serešs. Izdevušās sacelšanās paraugs…

-   Viņi nogalina cilvēkus. Viņi nogalina līdzenumniekus. Kas tur nav skaidrs? Tie ir miesnieki.

-    Neviens jau neiebilst, Serešs mierinoši turpināja. Un kādu laiku tas nāca mums par labu. Bet aresti nav devuši nekādu noderigu informāciju. Mēs joprojām nezinām, kur Serhio ir un kā viņš pārvietojas. Neviens nav pieteicies. Un sodi ir tikai efektīvs instruments sacelšanās rokās, lai rekrutētu dumpiniekus.

-   Vai zini, pēc kā tu izklausies? Es tev pateikšu. Tu izklausies tā, it kā šito būtu izmēģinājis jau iepriekš.

Serešs ignorēja dzēlienu. Ļauj tev kaut ko parādīt.

Viņš izvilka no mapes papīra lapu un pieslldināja to pie Gildera. Tas bija viens no viņu pašu propagandas biļeteniem, tikai otrā pusē bija gluži citāda vēsts.

Līdzenumnieki, celieties!

Tuvojas sarkanaču pēdējās dienas!

Pievienojieties saviem brāļiem dumpī!

Ikviena nepakļaušanās ir trieciens režīmam!

Un tā tālāk un tā joprojām. Gilders pacēla galvu un ieraudzīja, ka visi uz viņu blenž tā, it kā viņš būtu bumba, kas tūlīt sprāgs.

-    Un? Ko tas pierāda?

-    Līdz šim ir atrastas piecdesmit sešas tādas lapas, Serešs informēja. Es minēšu piemēru, kā tas rada problēmas. Šorīt pārskaitīšanā vesela baraka atteicās dziedāt himnu.

-    Un vai viņus noslānīja?

-    Viņu bija trīs simti. Mēs varam turēt ieslodzījumā tikai pusi no tiem. Mums vienkārši nav vietas.

-    Tad uz pusi samaziniet viņu pārtikas devas.

-    LIdzenumniekiem jau tāpat izsniedz tikai tik daudz, lai viņi izdzīvotu. Ja samazināsim vēl, viņi nespēs pastrādāt.

Tā jau varēja palikt traks! Ikvienu Gildera iebildumu tūlīt apstrīdēja. Viņš atradās aci pret aci ar organizētu sacelšanos savu augstākā ranga darbinieku vidū.

-    Lasieties! Visi!

-    Man šķiet, Serešs kaitinoši savaldīgi uzstāja, ka mums vajadzētu vienoties par stratēģiju.

Gilderam sejā iesitās karstums. Galvā dunēja asinis; viņu gandrīz ķēra trieka. Sagrābis papīru, viņš pavēcināja to gaisā.

-    Sirdis un prāts. Vai dzirdi, ko tu runā? Vai tu šito izlasīji?

-    Direktor Gilder…

-    Man nav vairs, ko sacīt. Prom!

Visi savāca papīrus, aizvēra portfeļus, pārmija raižpilnus skatienus. Padzītie piecēlās un sāka virzīties uz izeju. Gilders saķēra galvu rokās. Jēzus, tā tik vēl trūka! Kaut kas bija jādara, turklāt nekavējoties.

-    Vailkes, pagaidi mirkli. Vīrietis pārsteigts pagriezās.

-    Paliec.

Pārējie aizgāja. Personāldaļas priekšnieks kavējās pie durvīm.

-    Apsēdies.

Vailkess atgriezās savā krēslā.

-    Vai tu, lūdzams, varētu man pastāstīt, kas tikko, pie velna, notika? Es vienmēr esmu tev uzticējies, Fred, paļāvies, ka gādāsi par to, lai viss ritētu savu gaitu. Bet tagad nepūt man miglu acīs.

-    Viņi tikai raizējas.

-    Raizēties ir kas viens. Es necietīšu šķelšanos mūsējo vidū. Mēs taču jau esam tik tuvu. Viņi kuru katru dienu var būt klāt.

-    To visi saprot. Tikai negrib, ka… nu ka viss kļūst nekontrolējams. Mani ari pārsteidza nesagatavotu.

"Aiztaupi taisnošanos," Gilders nodomāja. Kā tu domā? Vai viss patiešām kļūst nekontrolējams?

-   Vai tiešām tu gribi to zināt? Gilders neko neatbildēja, un Vailkess paraustīja plecus. Varbūt mazliet.

Gilders piecēlās kājās, izņēma no žaketes kabatas brilles un atvilka aizkarus. Šī nomācošā vieta. Šis nolāpītās nekurienes vidus. Piepeši viņš izjuta nostalģiju pēc pagātnes, pēc vecās pasaules, kurā bija automašīnas un restorāni, un veikali, un ķīmiskās tīrītavas, un nodokļu atmaksa, un sastrēgumi, un stāvēšana rindā pie kinokasēm. Jau sen viņš nebija juties tik drūms.

-    Cilvēkiem vajadzēs taisīt vairāk bērnu.

-Ser?

Gilders runāja, uzgriezis sarunu biedram muguru. Mazuļu, Fred. Viņš papurināja galvu par tādu pretrunu. Jocīgi, es īstenībā nekad neko neesmu par tiem zinājis. Nekad īsti neesmu izjutis tādu vajadzību. Tev bija partnere, vai ne?

Neuzdot jautājumus par iepriekšējo dzīvi šeit bija tāds kā nerakstīts likums. Gilders Vailkesa atbildē sajuta vilcināšanos. Mums ar kundzi bija trīs. Divi puikas un meitene. Un septiņi mazbērni.

-    Vai tu par viņiem domā?

Gilders pagriezās prom no loga. Arī Vailkess bija uzlicis brilles. Gaismas vai kā cita dēļ?

-    Vairs ne. Vailkesam viegli noraustījās lūpu kaktiņš. Vai tu mani pārbaudi, Hores?

-    Varbūt mazliet.

-    Nevajag.

Vārdā izskanēja tik daudz spara, cik Gilders no šī vīra vēl nekad nebija dzirdējis. Viņš īsti nesaprata, vai tas mierina vai ne.

-    Zini, mums vajadzēs visus piedabūt uz vienošanos. Vai varu ar tevi rēķināties?

-    Kāpēc tev tas vispār jājautā?

-    Dari man to prieku.

īsa minstināšanās; tad Vailkess pamāja ar galvu.

Atbilde bija pareiza, tomēr Vailkesa vilcināšanās urdīja. Kāpēc Gilders to jautāja? Raizes darīja ne tikai tikšanās pusaudziskais gars ar tādu viņš bija saskāries jau agrāk. Kāds vienmēr kāpa kādam citam uz varžacīm. Au! Tas bija sāpīgi! Tas nav godīgi! Es pasūdzēšos! Tuvojās kaut kas dziļāks un uztraucošāks. Nebija runa tikai par izlēmības trūkumu;

tā vien šķita, ka te briest dumpis. Tā brīdināja visi Gildera instinkti, it kā viņš stāvētu virs arvien platākas plaisas ar vienu kāju vienā, otru otrā pusē.

Viņš aizvilka aizkarus un atgriezās pie galda. Kas notiek ar barotavu?

Muskuļi Vailkesa sejā manāmi atslāba; tas atkal bija pazīstams temats. Sprādziens visu pamatīgi izpostīja. Vajadzēs vēl vismaz trīs dienas, lai salabotu vārtus un apgaismojumu.

"Pārāk ilgi," Gilders nodomāja. "Tas būs jārīko brīvā dabā. Varbūt tā ari labāk varēs nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Būs jāpietēlo, lai visi sastājas ierindā." Viņš pastūma personāldaļas priekšniekam piezīmju bloknotu.

Pieraksti.

54

-    Tas vienkārši ir tik… savādi.

Laila nupat bija paēdusi un pilnīgi barības varā. Asinis atnesa (droši vien Gilders), kamēr Sāra un Keita spēlējās pagalmā. Temperatūra divas dienas turējās virs nulles, un sniegs bija pārvērties lipīgā, pikām perfekti piemērotā seģenē. Viņas pikojās stundām ilgi.

Nu abas sēdēja uz grīdas pie kamīna un spēlēja pupas un vācelītes. Sāra tādu spēli vēl neprata, un Keita viņai iemācīja. Vēl viena bauda no pašas bērna iemācīties kādu spēli. Sāra mēģināja nedomāt par to, cik ātri tas viss būs galā. Kuru katru dienu pienāks ziņa no Nīnas.

-    Nūja, Laila turpināja, it kā viņas ar Sāru būtu sarunājušās, drīz man būs viena iziešana.

Sāra dzirdētajam īpaši nepievērsa uzmanību. Lailas prāts laikam bija aizklīdis fantāzijās. Kāda iziešana?

-    Deivids saka, man esot jāiet. Pagriezusies pret spoguli, Laila savilka to drūmo ģīmi, kādu rādīja allaž, kad runāja par Deividu. Laila, tas ir labdarībai. Zinu, ka tev nepatīk opera, bet mums noteikti jāiet. Laila, tas vīrs ir lielas slimnīcas vadītājs, visas sievas būs tur kā tas izskatīsies, ja es iešu viens? Viņa rezignēti nopūtās, sukai apstājoties ceļā caur spīdīgajiem, biezajiem matiem. Varbūt viņam kaut reizi vajadzētu padomāt par to, ko es gribu darit, kur es gribu iet. Breds gan bija iejūtīgs. Breds bija no tādiem vīriešiem, kas ieklausās. Lailas acis spoguli sastapa Sāras skatienu. Pastāsti man kaut ko, Deinij. Vai tev ir draugs? Vai tavā dzīvē ir kāds īpašs cilvēks? Ja tev nav iebildumu, ka tā jautāju. Mīļo stundiņ, tu esi ļoti glīta! Varu derēt, ka pie tavām durvīm dauzās dučiem pielūdzēju.

Sāru šis jautājums uz mirkli apmulsināja. Laila par viņu gandrīz nekad neko nejautāja. Vispār nē.

Laila padomāja. Nūja, tas ir gudri. Tev vēl ir daudz laika. Satiecies ar daudziem, nepaliec pie viena. Ja satiksi īsto, gan to zināsi. Sieviete atsāka rūpīgi sukāt matus. Viņas balsī piepeši ieskanējās skumjas. Atceries to, Deinij. Kaut kur pasaulē ir kāds, kas tevi gaida. Kad viņu atradīsi, neizlaid no acīm. Es tādu kļūdu pieļāvu, un paskat vien, kādā tagad esmu ķezā.

Šī piezīme tāpat kā daudzas citas it kā palika laidelējamies ēterā, bez jebkādas piesaistes. Tomēr, aizritot viņu kopā pavadītajām dienām, Sāra bija sākusi neskaidrajos izteikumos saskatīt zināmu jēgu. Šīs frāzes bija kaut kā īsta ēnas ēnas īstiem stāstiem par cilvēkiem, vietām un notikumiem. Ja tas, ko par Lailu stāstīja Nīna, bija tiesa un Sāra ticēja, ka tā ir, tad Laila bija tieši tāda pati briesmone kā sarkanači. Cik evu bija aizsūtīts uz pagrabu, jo Laila bija… kā Nīna toreiz sacīja? Zaudējusi interesi. Tomēr Sāra nespēja noliegt, ka šajā sievietē ir kaut kas žēlojams. Viņa likās tik apjukusi, tik trausla, tik nožēlas pilna. Dažreiz, Laila reiz nesakarīgi un ar smagu nopūtu sacīja, es vienkārši nesaprotu, kā tā vēl var turpināties. Un kādu vakaru, kad Sāra iezieda viņas pēdas ar losjonu, viņa pajautāja: Deinij, vai tu kādreiz esi domājusi par bēgšanu? Ka varētu pamest visu un sākt no jauna? Laila arvien biežāk ļāva Sārai un Keitai darit to, kas patīk viņām pašām, it kā atteikdamās no lomas meitenītes dzīvē it kā kaut kādā līmenī zinātu patiesību. Es skatos uz jums abām un domāju, kā jūs saderat kopā. Tā meitenīte tevi dievina. Deinij, tu esi tas, kā mums pietrūka.'

Nu tad ko teiksi?

Sāra atkal bija pievērsusies spēlei. Palūkojusies augšup, viņa redzēja, ka Laila uz viņu nopietni skatās.

-    Deinij, tava kārta, Keita mudināja.

-    Pagaidi, mīlulīt. Tad Sāra Lailai sacīja: Atvainojiet. Par ko man kaut kas jāsaka?

Sievietes sejā stinga piespiests smaids. Par nākšanu man līdzi. Man šķiet, tu ļoti palīdzētu. Dženija var pieskatīt Evu.

-    Uz kurieni?

Lailas acīs Sāra redzēja: lai ari kas bija viņu mērķis, viņa nekādā ziņā negrib turp doties viena. Vai tas patiešām ir svarīgi? Uz vienu no Deivida… pasākumiem. Godīgi sakot, parasti tie ir nāvīgi garlaicīgi. Man tiešām noderētu kompānija. Viņa noliecās uz priekšu no sava ķebļa un uzrunāja mazo: Ko teiksi, Eva? Kā būtu pavadīt vakaru ar Dženiju, kamēr mammīte izies?

Meitene neskatījās viņai acīs. Es gribu palikt ar Deiniju.

-    Protams, zaķīt. Mēs visi mīlam Deiniju. Viņa mums ir visīpašākā visā pasaulē. Bet laiku pa laikam pieaugušajiem ir jāaiziet un jādara pieaugušo lietas. Dažreiz tā vienkārši ir.

-    Nu tad ej.

-    Eva, man šķiet, tu neklausies, ko es saku.

Meitene raustīja Sāru aiz piedurknes. Pasaki viņai!

Laila savilka uzacis. Deinij? Ko tas nozīmē?

-    Es… nezinu. Sāra palūkojās uz Keitu, kura bija pieraususies klāt un sargājoties pieglaudušies pie viņas. Sāra aplika meitenei apkārt roku. Kas noticis, mīļā?

-    Eva, Laila iejaucās, ko tu gribi, lai Deinija man pasaka? Tūlīt pat saki.

-    Tu man nepatīc, mazā nomurmināja Sāras tērpa krokās.

Laila atrāvās atpakaļ un nobālēja. Ko tu teici?

-    Tu man nepatīc! Man patīk viņai

Lailas seja pauda ko vairāk par šoku. Tas bija absolūta atraidījuma portrets. Sāra piepeši atskārta, kas bija noticis ar pārējām evām. Tas arī bija noticis.

-    Nu ko, Laila nokremšļojās, aizvainoti pārlūkodama istabu, meklējot kaut ko, kam pievērsties. Skaidrs.

-Laila, viņa tā nedomāja. Meitene atkal piespiedās pie Sāras, paslēpdama seju viņas kleitā, bet ar acs kaktiņu piesardzīgi vērodama Lailu. Pasaki viņai, mīlulīt.

-    Tas nav nepieciešams, Laila paziņoja. Eva izteicās pilnīgi skaidri. Sieviete nedroši piecēlās no ķebļa. Tagad viss bija citādi; vārdi bija izskanējuši. Atvainojiet, man šķiet, es mazliet atlaidlšos. Drīz būs klāt Deivids.

Viņa klupšus aizmeimuroja uz savu guļamistabu salikušu muguru, it kā dabūjusi sitienu.

-    Vai jūs vēl gribat, lai nāku jums līdzi? Sāra saudzīgi apvaicājās.

Laila apstājās, līdzsvaram atbalstīdamās pret stenderi. Atbildot viņa

nepaskatījās uz Sāru.

-    Protams, Deinij. Kāpēc lai es negribētu?

Tumsā viņi brauca uz stadionu. Kopā kolonnā bija desmit mašīnas: priekšā un aizmugurē pa pikapam ar apbruņotiem koliem kravas kastēs, vidū astoņi spīdīgi džipi ar augstāko priekšniecību. Laila un Sāra sēdēja otrās mašīnas aizmugurē. Laila bija ģērbusies tumšā apmetnī ar kapuci, savilktu pie kakla, un bija uzlikusi pārmēru lielas, tumšas brilles, kas sedza pusi sejas kā vairogs. Sāra pazina autovadītāju, taču nezināja, kur viņu ir redzējusi kārnu vīreli plāniem, brūniem matiem un bālganām, pētošām acīm. Viņiem izbraucot no Doma, vīreļa acis spogulī sastapās ar Sāras skatienu.

-    Tu. Kā tevi sauc?

-    Deinij a.

Viņš spoguli uzsmaidīja. Sāra piepeši sāka bažīties. Vai šoferis viņu pazīst? Vai viņa skatiens kaut kā būtu izurbies caur sargājošo plīvuru?

-    Nu ko, tev šovakar ir paveicies, Deinij.

Sākumā Gilders atteicās ļaut Sārai braukt, bet Laila nepiekāpās. Deivid, kā tu domā, kā es jūtos, kad tu mani vazā pa savām dumjajām viesībām ar saviem dumjajiem draugiem? Bez viņas es nekur neiešu, un viss. Un tā tālāk un tā joprojām, līdz Gilders nošņācās un padevās. Lai notiek, viņš piktojās. Lai būtu tā, kā tu vēlies, Laila. Varbūt vienai no tavām apteksnēm būtu jāredz, kāda tu patiesībā esi. Bariņā vienmēr jautrāk, nolāpīts.

Tagad viņi brauca pa līdzenumu, sekojot upes straumei, ko savaldīja ziemas ledus kārtā. Ar Lailu kaut kas notika. Viņas personība izgaisa ar katru minūti, Doma gaismām izzūdot tālumā. Sieviete izlieca muguru kā kaķe, rīkles dziļumos klusi dūca un aizskāra savu seju un matus.

-    Mmm, Laila gandrīz seksuālā baudā murrāja. Vai tu viņus jūti?

Sārai nebija, ko sacīt.

-    Tas ir… brīnišķīgi.

Viņi iebrauca pa vārtiem. Priekšā Sāra redzēja no iekšpuses izgaismotu, ziemas naktī mirdzošu stadionu. Viņa spēcīgāk izjuta tumsas izplešanos, nevis bailes. Kolonna piebremzēja, uzripoja augšā pa uzbrauktuvi un iznira spoži izgaismotā laukā ar tribīnēm visapkārt. Mašīnas apstājās aiz sudrabaina kravas auto, kur gaidīja ducis kolu, ķimerēdamies ap saviem stekiem un aukstumā sizdami pret zemi kājas. Lauka vidū zemē bija iedzīts garš miets.

-    Mmmm, Laila murrāja.

Durvis atsprāga vaļā; visi izkāpa. Pie mašīnas Laila pacēla Sāras plīvuru un vieglītēm pieskārās pie meitenes vaiga. Manu Deinij. Manu mīļo meitenīt. Vai nav burvīgi? Mani mazulīši, mani skaistie mazulīši.

-    Laila, kas te notiek?

Sieviete jutekliskā līksmē pašūpoja galvu. Viņas skatiens bija maigs un tāls. Tās Lailas, kuru Sāra pazina, te nebija. Viņa pielieca galvu tuvāk un pārsteidzoši viegli noskūpstīja Sāru uz lūpām.

-    Es tā priecājos, ka esi kopā ar mani, viņa sacīja.

Šoferis saņēma Sāru aiz elkoņa un aizveda uz tribīnēm. Tur divās rindās sēdēja divdesmit vīri tumšos uzvalkos un enerģiski pļāpāja, pūzdami elpu uz dūrēm. Tas ir tik forši, Sāra dzirdēja vienu sakām, kad viņai ierādīja vietu ceturtajā rindā starp vairākiem koliem. Nekad neesmu drīkstējis tajā noskatīties.

Lejā Gilders stāvēja ar seju pret sēdošajiem. Mugurā viņam bija melns mētelis, un ap kaklu manīja tumšu kaklasaiti. Cimdotajā rokā kaut kas bija radio.

-    Laipni lūgti, augstākās priekšniecības džentlmeņi, viņš ar dzīvespriecīgu smaidu uzrunāja klātesošos. Elpa gaisā veidoja garaiņu mutulīšus, uzsverot vārdus. Šovakar jūs saņemsiet nelielu dāvanu. Pateicību par jūsu smago darbu brīdī, kad tuvojamies savu pūliņu augstākajam punktam.

-    Ved šurp! viens no sarkanačiem ieaurojās, izsaucot smieklus un gaviles.

-    Nu, nu, Gilders pamāja, lai sanākušie apklust. Jūs visi labi zināt, kas par izrādi tūlīt šeit notiks. Taču šonakt mēs esam ieplānojuši kaut ko ļoti īpašu. Ministr Hopel, vai jūs, lūdzu, panāktu uz priekšu?

Kāds sarkanacis otrajā rindā piecēlās un nostājās priekšā blakus Gilderam. Viņš bija gara auguma vīrs ar stūrainu žokli un ezītī apgrieztiem matiem. Kaunīgi smaidīdams, Hopels teica: Tētīt, Hores, man taču pat nav dzimšanas diena.

-    Varbūt tevi pazeminās! sauca cita balss.

Smiekli. Gilders nogaidīja, līdz tie pierimst. Visi zina, ka misters Hopels, viņš iesāka, tēvišķi uzlikdams roku blakusstāvētājam uz muguras, ir ar mums jau no paša sākuma. Propagandas ministra amatā viņam ir bijusi ļoti nozīmīga loma mūsu pūliņu atbalstīšanā. Gildera sejas izteiksme piepeši kļuva skarba. Tāpēc man jums ar vislielāko nožēlu jāsaka, ka esmu guvis neapstrīdamus pierādījumus tam, ka ministrs Hopels ir uz vienu roku ar dumpiniekiem. Viņš ar strauju kustību norāva ministra brilles un aizmeta tās prom. Hopels sāpēs iekliedzās un aizklāja acis ar roku. Sargi, Gilders pavēlēja, saņemiet viņu ciet.

Divi koli saķēra Hopelu aiz rokām; citi, notēmējuši ieročus, žigli sastājās viņam apkārt. Mirklis apmulsuma, tribīnēs murdēja balsis. Ko? Ko viņš saka? Hopels vai tiešām tā varētu būt…?

-Jā, draugi. Ministrs Hopels ir nodevējs. Tieši viņš dumpiniekiem nodeva ārkārtīgi svarīgu informāciju, kas izraisīja pagājušās nedēļas spridzināšanu, kurā gāja bojā divi mūsu kolēģi.

-   Jēziņ, Hores! Hopelam ļima ceļi. Acis bija cieši aizmiegtas. Vīrietis mēģināja nokratīt sagūstītāju rokas, bet izskatījās, ka spēki viņu ir atstājuši. Tu mani pazīsti! Jūs visi mani pazīstat! Sereš, Vailkes sakiet taču kaut ko!

-    Atvaino, draugs. Tu pats sev to nodarīji. Aizvediet viņu uz laukumu.

Apsūdzēto aizvilka prom. Hopelu ar resnu virvi piesēja pie mieta blakus sudrabainajam furgonam. Viens no koliem paņēma spaini un ar tumšsarkanu šļācienu izgāza trauka saturu pār piesieto, samērcējot drēbes, matus, seju. Viņš bezpalīdzīgi ķepurojās, izdvešot žēlus saucienus. Nedariet tā! Lūdzu, es zvēru, es neesmu nodevējs! Sakiet kaut ko, jūs, izdzimteņi!

Gilders pielika plaukstu pie mutes. Vai gūsteknis ir droši piesiets?

-    Piesiets!

Viņš pacēla radio. Gaismas.

Aizšaujamā būkšķis un durvju čīkstoņa, tām veroties.

Alīša karājās gaisā, sasietajiem delmiem virs galvas noturot ķermeni, kas lēni kustējās šurpu turpu. Viņa bija nogurusi, tik ļoti nogurusi. Pie kailajiem stilbiem bija piekaltušas asiņu tērcītes. Tas vīrs, vārdā Sods, visu sava tumšā darba dienu laikā nebija viņā atstājis nevienu neaizskartu vietiņu. Vīrieša kunkstošās izelpas karstā smaka bija piepildījusi viņas ausis un degunu. Viņš bija skrāpējis, sitis, kodis. Kodis kā zvērs. Alīšas krūtis, maigo kakla ādu, cisku iekšpusi; visu klāja viņa zobu pēdas. Viņa ne reizes nebija raudājusi. Kliegusi gan. Bļāvusi. Bet Alīša nesagādāja mocītājam prieku ar raudāšanu. Un nu viņš atkal bija klāt, virpināja ap pirkstu žvadzošo atslēgu saišķi, ar veselo aci nopētīdams viņas augumu, un vīrieša daļēji izceptajā sejā vīdēja alkatīgs, zvērīgs smīns.

-    Iedomājos tā kā visi pulcējas stadionā uz lielo izrādi, mēs varētu izmantot laiku, lai paliktu divatā.

Ko lai tur saka? Tur nekas nebija piebilstams.

-    Klau, man ienāca prātā, ka mēs abi varētu izmēģināt kaut ko jaunu. Tas sols liekas tik… bezpersonisks.

Viņš sāka izģērbties tas bija īsts, sarežģīts ādas piederumu un sprādžu atvēršanas process. Sods noāva zābakus un novilka bikses. Kamēr viņš tā dižmanīgi atkailinājās, Alīša spēja tikai ar mēmu pretīgumu noskatīties. Viņai bija tāda sajūta, it kā galvā būtu savas desmit dažādas Alīšas un katrai būtu zināms kaut kas tāds, kam nav nekāda sakara ar pārējām. Tomēr: divatā. Tas ir kas jauns, viņa nodomāja. Tā vis nebija ierastā kārtība. Parasti viņu bija četri: viens darbojās ar vinču, divi Alīšu nolaida un vēl bija Sods. Kur tad pārējie?

Divatā.

-    Es tevi lūdzu, viņa ieķērcās, tikai nedari man sāpes. Es būšu laba.

-    Tas ir ļoti mīļi.

-    Nolaid mani, un es parādīšu, cik laba būšu.

Sods apdomājās.

-    Pasaki, ko vēlies, un es to izdarīšu.

-    Tu muldi.

-Važas vari atstāt. Apsolu, ka sadarbošos. Es tev došu visu, ko vēlies.

Mocītāja sejā Alīša redzēja, ka sēkla ir kritusi auglīgā zemē. Viņa bija kaila un piekauta. Ko gan iespētu sieviete tādā stāvoklī? Atslēgas bija piestiprinātas pie viņa bikšu jostas, kas mētājās tālāk uz grīdas. Alīša sevi piespieda uz tām neskatīties.

-    Tas varētu būt interesanti, Sods nosprieda.

Ķēdes, kas bija nostieptas caur griestos iekārtu bloku, regulēja ar sviru, piestiprinātu pie sienas. Sods bez biksēm, uzbudināts piegāja pie mehānisma un atāķēja bremzi. Virs galvas nožvadzēja; Alīšas kājas pieskārās zemei.

-    Vaļīgāk, viņa mudināja. Man būs jākustas.

Miegains, iekāres pilns smīns. Man patīk tavs domu gājiens.

Spiediens uz delmiem atslāba. Vēl mazliet.

Gūsteknes taktika noteikti bija gluži skaidra, tomēr vīrieša gaidas uzvarēja cīņā ar veselo saprātu. Alīšas rokas nokrita gar sāniem. Nu viņas rīcībā bija astoņas pēdas ķēdes.

-    Tagad bez jokiem.

Viņa aicinot nometās uz visām četrām. Sods piegāja pie viņas no mugurpuses un ari nometās uz grīdas.

-    Tev būs labi, viņa pārliecināja. Apsolu.

Kad vīrietis uzlika rokas viņai uz gurniem, Alīša pievilka labo kāju pie krūtīm un trieca pēdu viņam sejā. Krakšķis un smilksts; Alīša uzlēca kājās un apcirtās otrādi. Sods sēdēja zemē, turēdams degunu; viņam starp pirkstiem gāzās tumšas asinis.

-    Nolādētā kuce!

Viņš metās Alīšai virsū, mērķēdams uz pretinieces rīkli. Jautājums tikai kurš kuram piekļūs pirmais. Alīša atkāpās, ar vienu roku izveidoja no ķēdes laso un meta to uz priekšu.

Cilpa uzkrita Sodam kaklā. Alīša parāva mocītāju, pakāpās sāņus un, izmantojot viņa paša inerci, apgrieza viņu otrādi. Tagad viņa bija tam aiz muguras. Ar otru roku Alīša izveidoja vēl vienu cilpu un apmeta to vīrietim ap kaklu. Žigls palēciens, un viņas kājas apvijās tam ap vidu. Sods gārdza, mētādams gaisā rokas. Mirsti, cūka, Alīša domāja, mirsti, un no visa spēka metās atpakaļ, pavilkdama ķēdes kā zirga iemauktus un nogāzdama gan sevi, gan viņu zemē. Vaļīgā ķēde nostiepās, bloks virs galvas noturējās, un Alīšā izdzirdēja to, pēc kā ilgojās, patīkamu kaula knakšķi.

Viņi karājās astoņpadsmit collas virs zemes. Viņai virsū bija divsimt mārciņu miesas. Alīša pavilka kājas zem sevis, izlieca muguru un pagrūda Soda līķi. Tas slīdēja uz priekšu, ar seju nokrītot uz betona bridi, kad viņa atsvabināja mirušā kaklu no cilpām. Allša paķēra no grīdas atslēgas, atslēdza roku dzelžus un norāva tos sev no delmiem.

Nākamajā mirkli viņa spārdīja mirušo, mīdīja kājām tā galvu un ar papēdi trieca līķa seju pret betonu. Prātu aptumšoja naids. Viņa sagrāba mironi aiz matiem, aizvilka pāri telpai un uzstutēja taisni, lai dauzītu tā galvu pret sienu. Kā tev tas patīk, sūdabrāli? Vai tev patīk tāds lauzts sprands? Vai tev patīk, kā tevi nogalinu?

Varbūt ārpusē kāds bija, varbūt neviena nebija. Varbūt tūlīt iesteigsies vīri, pieķēdēs viņu pie griestiem un viss sāksies no gala. Bet tam nebija nozīmes. Nozīme bija tikai Soda nāvei. Alīša viņu dauzīs, līdz viņš būs tik beigts, cik vien beigts kāds vispār var būt. Viņa atkal un atkal kliedza: Topi nolādēts! Topi nolādēts! Topi nolādēts!

Tad viss bija galā. Alīša palaida mirušo. Līķis sāniski novēlās uz grīdas, atstājot uz sienas vizošus smadzeņu traipus. Alīša noslīga uz ceļiem, dziļi vilkdama plaušās gaisu. Viss bija beidzies, tomēr tādas sajūtas nebija. Nekādu beigu nebija, vairs ne.

Vajadzēja drēbes. Vajadzēja ieroci. Pie Soda apakšstilba viņa atrada piestiprinātu nazi ar smagu spalu. Necik labi līdzsvarots tas nebija, bet būs jāiztiek. Alīša paņēma vīrieša bikses un kreklu. Viņu pārņēma pretīgums, velkot mugurā drēbes, kas pievilkušās ar Soda smaku. Ada nokņudēja, it kā mocītājs viņai atkal pieskartos. Alīša uzrotīja piedurknes un bikšu staras un savilka jostu. Zābaki bija daudz par lielu un viņu tikai kavēs; būs jāiet basām kājām. Alīša pavilka līķi nost no durvīm un ar naža spalu piedauzīja pie metāla.

-    Ei! viņa uzbļāva, pielikusi pie mutes plaukstu, lai balss izklausītos zemāka. Ei, esmu te ieslēgts!

Aizritēja vairākas sekundes. Varbūt tur neviena nebija. Ko viņa tādā gadījumā darīs? Alīša piedauzīja skaļāk, lūgdamās, kaut kāds atnāktu.

Aizšaujamais tika atvilkts. Alīša paslēpās aiz durvīm; telpā ienāca sargs.

-    Pie velna, Sod, tu teici, ka man esot trīsdesmit minūtes…

Bet viņa domas palika neizteiktas, jo Alīša tam uzklupa no aizmugures, piespieda vienu roku pie sarga mutes un ar otru iedūra nazi viņam krustos, pagriežot spalu un grūžot smaili augšup.

Alīša nolaida līķi zemē. Lielā, tumšā lāmā izplūda asinis. Bagātīgā smarža iesitās Alīšai nāsīs. Viņa atcerējās savu zvērestu. Es izdzeršu tos izdzimteņus sausus. Es kristīšos ienaidnieka asinīs. Šī doma viņu uzmundrināja ciešanu dienās. Bet, palūkojusies uz abiem vīriešiem, sargu un Sodu, kura bālais, kailais augums mētājās uz betona grīdas kā blāvs traips, viņa pretīgumā noskurinājās.

Tagad ne, Alīša nodomāja, vēl ne, un izslīdēja gaitenī.

Laukums iegrima tumsā. Mirkli valdīja miers. Bet tad augstu virs galvas iedegās vēsa, it kā zemūdens gaisma, pielejot visu ar mākslīgu mēness mirdzumu.

Sudrabainā furgona aizmugurē bija parādījusies Laila. Visi sarkanači bāza brilles kabatās. Hopels vairs nelūdzās, tikai šņukstēja. Laukumā izbrauca busiņš. Izkāpa divi koli un, pierikšojuši pie aizmugures durvīm, atvēra tās vaļā.

Klupšus krišus izkāpa vienpadsmit cilvēki seši vīrieši un piecas sievietes, aiz delmiem un potītēm saķēdēti kopā. Viņi klupa, raudāja, lūdzās, lai saudzē to dzīvības. Upuru šausmas bija pārāk lielas viņi it nemaz nepretojās. Sāru pārņēma salts nejutlgums; meitenei šķita, ka viņa vems. Viena no sievietēm izskatījās pēc Kārenas Molino, tomēr pārliecināta par to Sāra nebija. Koli aizvilka gūstekņus līdzās Hopelam un pavēlēja tiem nomesties ceļos.

-    Tas ir tik satriecoši, tuvumā kāds sajūsminājās.

Visi koli, izņemot vienu, aizauļoja prom, lai būtu Lailas lielā furgona aizmugurē. Sievietes augums līgojās un galva šūpojās tā, it kā viņa peldētu neredzamā straumē vai dejotu nedzirdamas mūzikas pavadījumā.

-   Man likās, ka ir jābūt desmit, tā pati balss sacīja. Tas bija kāds sarkanacis divas rindas zemāk.

-    Aha. Desmit.

-    Bet viņu ir vienpadsmit.

Sāra pārskaitīja. Vienpadsmit.

-    Noej lejā un pasaki Gilderam.

-    Tu joko? Kas to lai zina, kas viņam pēdējā laikā ir prātā.

-    Labāk pievaldi mēli. Ja šis padzirdēs, tu būsi nākamais.

-   Tam tipam ir aizbraucis jumts, ka es tev saku. Pauze. Bet es vienmēr esmu zihājis, ka ar Hopelu kaut kas nav lāgā.

Vārdi skāra Sāru kā tāla vēja pūsma. Viņas uzmanība bija pievērsta laukumam. Vai tā ir Kārena? Šī sieviete izskatījās vecāka un pārāk gara auguma. Vairums gūstekņu, salikuši rokas uz galvām, bija kā aizstāvoties sakņupuši turpat ar sērsnu klātajā sniegā. Citi taisni tupēja uz ceļiem, pavērsuši sejas pret zilgano gaismu, un sāka lūgties. Vienīgais palikušais kols sev piesprādzēja polsterētus bruņu aizsargus. Vīrietis uzbāza galvā ķiveri un pamāja uz tribīnēm. Sāra saspringa. Gribējās novērsties, bet viņa to nespēja. Kols piegāja pie sudrabainā furgona kravas nodalījuma, skaļi žvadzinādams atslēgas.

Durvis atsprāga vaļā; kols spruka prom. Mirkli nekas nenotika. Tad parādījās vīrusainie; kā lieli kukaiņi tie izlēca no kravas kastes un piezemējās uz visām četrām. Slaidie, muskuļainie stāvi trīsuļoja košā gaismā. Viņi devās pie Lailas, kura stāvēja, izpletuši rokas ar augšup pavērstām plaukstām. Tas bija aicinājums, laipnas sagaidīšanas žests.

Viņai pie kājām vīrusainie paklanījās.

Laila pieskārās vīrusainajiem, viņus noglāstīja. Viņa pārlaida plaukstas pār gludajām galvām un saņēma radījumu zodus kā bērniem, lai mīloši ielūkotos tiem acīs. Mani mīļumiņi, Sāra dzirdēja viņu sakām. Mani brīnišķīgie smukulīši.

-    Paskat tik! Viņa tak tos mīl!

Gūstekņi izdvesa tikai klusas raudas. Beigas bija neizbēgamas viņiem atlika vienīgi to pieņemt. Vai arī varbūt viņus apklusināja šī savādā aina.

Mani mīļie dzīvnieciņi. Vai esat izsalkuši? Mamma jūs pabaros. Mamma par jums parūpēsies. Tā mamma darīs.

-    Nē, esmu pārliecināts, ka viņiem jābūt desmit.

Šoreiz kaut kur no labās puses atskanēja cita balss: Vai tu teici desmit? Arī es tā dzirdēju.

-    Un kas tad ir vienpadsmitais?

Viens no sarkanačiem pielēca kājās, rādīdams uz lauku. Tur ir viens par daudz!

Visas galvas pagriezās uz kliedzēja pusi, arī Gildera.

-    Es nejokoju! Tur ir vienpadsmit cilvēku!

Ejiet nu, dārgumiņi.

Vīrusainie atstāja Lailu. Tajā pašā bridi viens no gūstekņiem pielēca kājās un atsedza seju. Tas bija Vals. Vīrusainie ielenca grupu; visi kliedza. Vals atrāva vaļā jaku, atklājot pie krūtīm piestiprinātus metāla stienīšus. Viņš parāva rokas augšup, uzliekot īkšķi uz detonatora.

-    Serhio dzīvo!

IX IERAŠANĀS

Es redzēju, un raugi: pelēks zirgs, un tam, kas sēdēja zirgā, bija vārds nāve, tai sekoja elle.

Jāņa Atklāsmes grāmata 6:8 (tulk. Dace Rukute)

.

55

Ar džinkstošu troksni pašķīda Lailas tualetes galdiņš. Gilders atkal uzrāva sievieti kājās un iesita viņai pa seju ar plaukstas virspusi, aizsviežot prom uz dīvāna pusi.

-    Kā tu to varēji pieļaut? Viņa seja zvēroja dusmās. Kāpēc tu vlrusainos nesauci atpakaļ? Pasaki!

-    Es nezinu, nezinu!

Šoreiz Gilders sagrāba Lailas ritatērpa apkakli; ar šausminošu vieglumu viņš sievieti ar seju pa priekšu iegrūda grāmatplauktā. Trieciens, būkšķis, viss krita un gāzās, Laila kliedza. Sāra kņūpus tupēja uz grīdas, saliekusies ap Keitu; mazā no bailēm bija sastingusi.

-    VIrusainie visi līdz pēdējam! Pagalam deviņi no maniem vīriem! Vai zini, pēc kā tas liek man izskatīties?

-    Tā nebija mana vaina! Es neatceros! Deivid, lūdzu!

-    Nekāda Deivida nav!

Sāra cieši aizmiedza acis. Keita viņas rokās klusi šņukstēja. Kas notiks, ja Gilders nogalinās Lailu? Kas ar viņām abām tad notiks?

-    Izbeidz! Deivid, es tevi lūdzu!

Laila gulēja uz grīdas, sievietes seja bija pavērsta augšup; Gilders jāteniski sēdēja viņai virsū, ar vienu roku sagrābis apkakli. Uzbrucēja otra plauksta bija sažņaugta dūrē un roka bija atvēzēta sitienam. Laila sargājoties uzlika rokas priekšā acīm, taču velti. Gildera dūre sadragās viņas seju kā tarāns.

-    Tu… man riebies.

Viņš atlaida tvērienu un atkāpās nostāk, slaucīdams rokas kreklā. Laila nevaldāmi šņukstēja. No brūces viņas vaigā sūcās asinis. Matos asiņu bija vēl vairāk. Gilders pameta skatienu uz Sāru, it kā novērtēdams

kalpotāju kā nenozīmīgu. Tu neesi nekas, viņa acis pauda. Tu esi tikai tēls izlikšanās spēlē, kas pārāk ieilgusi.

Tad viņš izbrāzās ārā no istabas.

Sāra piegāja pie Lailas. Sieviete uz grīdas elsoja. Nometusies ceļos Lailai blakus, Sāra pasniedzās pie viņas sejas, lai apskatītu brūci. Sieviete negaidītā enerģijas uzplūdā atgrūda Sāras roku un rāvās atpakaļ.

-    Neaiztiec!

-    Bet jūs esat ievainota…

Sievietes acis plaiksnīja mežonīgas izbailes. Kad Sāra pavirzījās tuvāk, viņa sāka vēcināt sejai priekšā rokas.

-    Ej prom! Nepieskaries manām asinīm!

Laila pielēca kājās un aizskrēja uz guļamistabu, aizcirzdama aiz sevis durvis.

6.02 no rīta.

Mašīnas pirmsausmas tumsā izbrauca līdzenumā; to ceļā atvērās visi vārti. Kolonnas priekšgalā kā bultas uzgalis ripoja Direktora spīdīgais, melnais auto, aiz tā pāris vaļēju kravas automobiļu ar vīriem formas tērpos. Baraku labirintā braucamo motori ierēcās, dubļos grimstošajām riepām izspļaujot netīra sniega kukuržņus; viņus uzlūkoja strādnieki, kas pašlaik nāca ārā uz rīta pārskaitīšanu gurdas sejas, gurdas acis truli vēroja aizslīdošās mašīnas. Bet skatieni neaizkavējās ļaudis zināja, ka labāk turp neraudzīties. Te notiek kaut kas oficiāls; ar mani tam nav nekāda sakara. Cerams.

Gilders pa pasažieru puses logu nicinājuma pilnu skatienu vēroja lldzenumniekus. Kā viņam riebās šie ļautiņi! Ne jau tikai dumpinieki, kas viņam meta izaicinājumu, bet pilnīgi visi. Smagiem soļiem tie vilkās pa dzīvi kā primitīvi lopi, nesaredzot neko tālāk par nākamo aparamo zemes ielāpu. Kārtējā diena piena fermā, laukā, biodīzeļa rūpnīcā. Kārtējā diena virtuvē, veļas mazgātavā, cūkkūtī.

Bet šī nebija tikai kārtējā diena.

Kolonna apstājās pie 16. barakas. Austrumos tumšās debesis bija atausušas maigi dzeltenpelēkā vecas plastmasas krāsā.

-    Vai te ir īstā vieta? Gilders noprasīja Vailkesam.

Uzrunātais viņam blakus pamāja ar galvu, lūpas sakniebis.

Koli izkāpa un ieņēma vietas. Gilders un Vailkess pagāja tālāk no mašīnas. Priekšā piecpadsmit rindās vienādā attālumā cits no cita aukstumā drebinājās trīs simti līdzenumnieku. Piebrauca vēl divi kravas automobiļi un apstājās laukuma galā. Kravas kastes sedza biezs audekls.

-    Kam tad tas? Vailkess brīnījās.

-    Tas ir neliels papildu… arguments.

Gilders piegāja pie vecākā kārtībnieku virsnieka un izķēra tam no rokas megafonu. Sākumā iekaucās nenoregulēts troksnis. Tad Direktora balss nodārdēja pāri laukumam:

-    Kurš man var pastāstīt par Serhio?

Klusums.

-    Būs tikai viens brīdinājums. Kurš man var pastāstīt par Serhio?

Atkal nekā.

Gilders pievērsās kādai sievietei pirmajā rindā. Viņa nebija ne jauna, ne veca; sievietes seja bija tik parasta, ka varētu būt veidota no mīklas. No sodrējiem samelnējušos bezpirkstu cimdos ietērptām rokām viņa žņaudzīja ap galvu satītu, netīru lakatu.

-    Tu. Kā tevi sauc?

Sieviete nodurtu skatienu kaut ko nomurmināja lakata krokās.

-    Es nedzirdu. Runā skaļāk.

Viņa nokremšļojās, apvaldot klepu. Balss čerkstēja no krēpām. Prisila.

-    Kur tu strādā?

-    Austuvē, ser.

-    Vai tev ir ģimene? Bērni?

Viņa vāri pamāja ar galvu.

-    Un? Kas tev ir?

Sievietei drebēja ceļi. Meita un divi dēli.

-Vīrs?

-    Miris, ser. Pērnajā ziemā.

-    Izsaku līdzjūtību. Panāc uz priekšu.

-    Es vakar dziedāju himnu. Vainīgi bija citi, zvēru.

-    Es tev ticu, Prisila. Bet vienalga. Džentlmeņi, vai jūs, lūdzu, varētu viņai palīdzēt?

Pāris kolu rikšiem devās uz priekšu un saķēra Prisilu aiz rokām. Sievietes augums saļima, it kā viņa tūlīt varētu paģībt. Viņu daļēji aiznesa, daļēji aizvilka priekšā, kur nogrūda uz ceļiem. Sagūstītā neizdvesa ne skaņas; padošanās bija pilnīga.

-    Kur ir tavi bērni? Parādi viņus.

-    Lūdzu, viņa žēli raudāja. Nespiediet mani.

Viens no koliem pacēla nelaimīgajai virs galvas steku. Šis vīrs tev izdauzīs smadzenes, Gilders draudēja.

Sieviete papurināja noliekto galvu.

-    Nu labi, Gilders noteica.

Steks krita lejup; sieviete uz sejas iekrita dubļos. Kreisajā pusē atskanēja spalgs kliedziens.

-    Ņemiet viņu ciet.

Pusaudzīte ar mātes vaibstiem. Viņu nospieda uz ceļiem. Meitene raudāja un trīcēja; viņai no deguna tecēja puņķi. Gilders pacēla megafonu.

-    Vai kādam ir kas sakāms?

Klusums. Gilders izvilka mētelī paslēpto pistoli un to pielādēja.

-    Ministr Vailkes, viņš pasniedza tam ieroci, vai jūs, lūdzu, būtu tik laipns?

-Jēzus, Hores. Vailkesa seja pauda šausmu pilnu pārsteigumu.

-    Ko tu mēģini pierādīt?

-    Vai ir kādas problēmas?

-    Mums tādām lietām ir cilvēki. Tā nebija runāts.

-    Runāts? Nekādas norunas nav bijis. Jādara tā, kā es saku.

Vailkess sastinga. Es to nedarīšu.

-    Nedarīsi vai nevari izdarīt?

-    Kāda tur atšķirība?

Gilders savilka uzacis. Kad es tā padomāju, nekāda lielā. To pateicis, viņš piegāja meitenei no aizmugures, pielika stobru pie viņas pakauša un izšāva.

-    Žēlīgais Dievs!

-    Vai zini, kāda ir nenovecošanas lielākā problēma? Gilders jautāja personāldaļas priekšniekam. Viņš ar kabatlakatu noslaucīja asinīm nošķiesto ieroci. Esmu daudz par to domājis.

-    Ej ellē, Hores!

Gilders notēmēja uz Vailkesa nobālējušo seju, mērķējot tieši starp acīm. Cilvēks aizmirst, ka viņš var nomirt.

Un Gilders nošāva arī viņu.

Pūļa noskaņojums mainījās, bailēm pārvēršoties par kaut ko citu. Cilvēku rindās uzvilnīja murmināšana, sākās sačukstēšanās, bija jaušams enerģijas uzplūds, ļaudīm apzinoties, ka viņiem nav ko zaudēt. Viss bija noticis ātrāk, nekā Gilderam būtu labpaticis viņš bija cerējis pirms galīgā trieciena dzirdēt kaut ko noderīgu, taču tagad kauliņi bija mesti.

Atveriet kravas kastes.

Audeklu pavilka malā. Kā vulkāns izvirda kliedzieni; noslēpums bija atklāts. Gilders mundrā solī devās uz savu automašīnu, iekāpa un lika šoferim doties ceļā. Viņi aizbrauca, uzmutuļojot dubļu un netīra sniega mākonim. Tiem aiz muguras orķestris uzsāka savu nāvējošo simfoniju melodijā savijās spalgi, neapvaldīti un baiļpilni kliedzieni un brēcieni, ko bridi pa brīdim pārtrauca automātisko ieroču zalvju sinkopētais ritms, pēc mirkļa pieklustot atsevišķos sprakšķos, kad koli sāka apstaigāt līķus un apklusināt pēdējos izdzīvojušos.

56

Aiova. Pelnos sabirzuši kauli.

Netālu no Millersburgas pilsētiņas izbeidzās degviela, un ceļinieki, nakti pavadījuši kādā baznīcā ar norautu jumtu, no rīta devās ceļā kājām. Tiftijs sacīja, ka vēl palikušas aptuveni septiņdesmit jūdzes, varbūt mazliet vairāk. Viņi bija uzgājuši vēl divus tādus kaulu laukus kā pirmais, un tur mirušo virusaino skaits bija prātam neaptverams. Tur viņu bija tūkstošiem, pat miljoniem. Ko tas nozīmēja? Kas bija tos pamudinājis apgulties atklātā laukā un gaidīt, līdz saule visiem atņems dzīvību? Vai arī vīrusainie bija miruši jau iepriekš un rīta gaisma atrada vien līķus? Pat Maikls, kam vienmēr par visu bija sava teorija, šoreiz bija bez padoma.

Viņi gāja. Ar mokām brida pa sniegu, kas vietām jau sniedzās līdz ceļiem. Pārtikas devas bija skopas; medījumu nekur nemanīja. Ceļinieki bija spiesti apēst pēdējos barības krājumus kaltētas gaļas un speķa strēmeles; no tām uz aukslējām palika tauku kārtiņa. Zeme šķita kristalizējusies, un gaisā kā aizturēta elpa jautās spriedze. Stundām ilgi nejuta ne pūsmiņas, bet tad iegaudojās vējš. Dienasgaisma uzausa un vienā mirkli atkal izdzisa. Viņiem visiem bija biezas jakas ar kažokādu oderētām kapucēm, līdz uzacīm uzmauktas vilnas cepures un cimdi ar nogrieztiem pirkstu galiem gadījumam, ja vajadzētu izmantot ieročus. Piters gan šaubījās, vai kāds to varētu. Viņam vēl nekad nebija bijis tik auksti. Viņš nezināja, ka tik auksti vispār mēdz būt. Viņam nebija ne jausmas, kā Tiftijs šajā pamestajā vietā saglabā savaldīšanos.

Astoņpadsmito nakti viņi pavadīja automobiļu remontdarbnīcā, kur brīnumainā kārtā atradās resnvēderaina čuguna krāsns ar ziepjakmens virsmu. Ko dedzināt? Krēslai sabiezējot, Maikls un Holiss pārnāca no kaimiņu mājas ar pāris koka krēsliem un klēpi grāmatu. 1998. gada "Encyclopaedia Britannica". Žēl sējumu sadedzināt, tā darīt nebija lāga, bet siltums bija vajadzīgs. Vēl divi gājieni, un naktij bija savākts pietiekami.

Viņi pamodās, kad jau spoži spīdēja saule pirmo reizi pēc vairākām dienām taču temperatūra, ja vispār bija mainījusies, tad tikai uz zemāku. Koku zarus grabināja skarbs ziemeļu vējš. Ceļinieki atļāvās greznību vēl pēdējo reizi iekurt uguni un sakņupa tai blakus, izbaudot ik kripatu siltuma.

-    Tā kā… ādas nomešana.

Runātājs bija Maikls. Piters pagriezās pret draugu. Ko tu teici?

Maikla skatiens koncentrējās uz krāsns durtiņām. Kā tev šķiet, cik daudzus mēs esam redzējuši?

-    Nezinu. Pīters paraustīja plecus. Daudzus.

-    Un viņi visi nomira vienlaikus. Pieņemsim, ka tam tā bija jānotiek, ka tā ir daļa no vīrusaino dzīves cikla. Tāpat ir ar putniem, kukaiņiem, rāpuļiem. Kad kāda ķermeņa daļa ir nolietota, to aizmet un uzaudzē jaunu.

-    Bet runa ir par veseliem vīrusainajiem, Lora iebilda.

-    Tā tas izskatās. Tomēr viss, kas mums par viņiem ir zināms, teic, ka viņi funkcionē kā grupa. Katrs vīrusainais ir savienots ar savu spietu, un katrs spiets ir savienots ar kādu no Divpadsmit. Par tiem murgiem ar dvēselēm un visu pārējo tagad nerunāsim. Nesaku, ka tas nav tiesa, bet tas ir Eimijas lauciņš. Manuprāt, vlrusainie ir tāda pati suga kā visas citas. Kad Leisija nogalināja Babkoku, visi viņa vīrusainie nomira. Kā bites vai atceries?

-    Atceros, Holiss piebalsoja, mādams ar galvu. Nogalini karalieni, un pagalam būs viss spiets. Tā tu teici.

-    Kalnā pieredzētais to apstiprināja. Bet pieņemsim, ka ik vīrusaino ģimene ir viens organisms. Katrs no Divpadsmit ir viens no svarīgajiem orgāniem sirds, smadzenes. Visi pārējie ir kā putnam spalvas vai kā kukainim vairodziņš. Kad tas nodilst, organisms to nomet, lai uzaudzētu jaunu.

-    Viņi neuzvedas kā spalvas, skābi noteica Lora.

-    Nu labi, viņi nav spalvas, bet doma jums ir skaidra. Viņi ir kaut kas perifērs, bez kā var iztikt. Es visu laiku prātoju, kā tik daudzi vīrusainie vēl var būt dzīvi. Kas tad ir palicis, ko ēst? Mēs zinām, ka viņi ilgi var iztikt bez ēšanas tu, Tiftij, to pierādīji -, bet neviens nevar izdzīvot bez pārtikas bezgalīgi. No sugas ilgtspējas viedokļa ir neloģiski aprīt visus krājumus. Kā plēsēji viņi patiesībā ir pārāk veiksmīgi. Tas man jau no sākta gala liekas jocīgi viss pārējais taču viņiem notiek tik organizēti.

-    Neesmu pārliecināts, ka saprotu pareizi, ieteicās Tiftijs. Vai gribi teikt, ka vīrusainie izmirst?

-    Kaut kas acīm redzami notiek. Fakts, ka tas viss norisinās vienlaikus, liek domāt par dabisku, sistēmā paredzētu procesu. Lūk, vēl viena analoģija. Cilvēka ķermenis šoka stāvoklī nepiegādā asinis perifērijai, bet apasiņo svarīgākos orgānus. Tas ir aizsardzības mehānisms. Aizsargāt svarīgo, aizmirst par pārējo. Tagad iztēlojieties: katra vīrusaino cilts ir viens dzīvnieks, un šim dzīvniekam no bada iestājas šoks. Loģiski būtu radikāli samazināt vīrusaino skaitu un ļaut pārtikas krājumiem atjaunoties.

-    Un pēc tam? Pīters jautāja.

-    Pēc tam cikls sākas no jauna.

Mirkli neviens neko neteica.

-    Nu vienalga, Maikls turpināja, man tas tikai tāpat ienāca prātā. Varbūt tās ir pilnīgas muļķības.

Pīters nebija tik naivs, lai tam ticētu. Un kāpēc tas notiek šeit?

-    Tieši tas, Maikls atbildēja, mani arī satrauc.

Bija laiks doties ceļā; viņi jau tāpat bija kavējušies par ilgu. Visi savāca mantas un aizvēra jaku rāvējslēdzējus, gatavojoties saltajai brāzmai, kas sagrābs tajā pašā mirklī, kad viņi izies pa durvīm.

-Ja laiks pieturēsies tāds pats, vajadzēs vēl sešas dienas, Tiftijs paziņoja, savilkdams uz augšu savu saini. Lielākais septiņas.

-    Kāpēc man gribētos, kaut laika būtu vairāk? Lora novilka.

Grej. Grej.

Viņa plaksti atsprāga vaļā.

Vai tu viņus jūti, Grej?

-    Kas tur ir? Gilder, vai tas esi tu?

Piedod, ka nenācu. Tu joprojām esi mans mīlulis, Grej. Kopš pirmās dienas, kad satikāmies. Vai atceries?

Viņam sažņaudzās iekšas. Tā bija Nulles balss.

-    Izbeidz. Grejs instinktīvi paraustīja ķēdes dūrēs sažņaugtām rokām. Viņš gulēja paša netīrumos, ķermenis oda, un mutē pastāvīgi bija asiņu garša. Ej prom. Liec mani mierā.

Tu man izstāstīji par sevi visu. Tu pat nezināji, ka to dari. Vai tu jau toreiz juti mani savās domās?

"Vācies," viņš domāja. "Vācies, vācies, vācies. Mosties, Grej."

Ak, tu neguli gan. Es vienmēr esmu bijis tepat. Pat tajos simt gados, kuros tu gulēji, sakalts važās, es gulēju kopā ar tevi. Kā tajā stāstā par ījabu, kas gulēja pelnos un lādēja savu likteni. Dievs pārbaudīja viņu tāpat, kā es pārbaudīju tevi.

-    Es tevi nepazīstu. Es nezinu, kas tu tāds esi.

Nezini, Grej? Kā tu vari nezināt? Es esmu Dievs, kas palicis ar tevi. Greja vienīgais īstais Dievs. Vai tad tu nejūti manu mīlestību? Vai tu nejūti, ka mani mīlestības spārni plešas pār tevi mūžīgi mūžos?

Viņš bija sācis raudāt.

-    Ļauj man mirt. Lūdzu. Es tikai gribu mirt.

Tu viņu mīli, vai ne, Grej?

Viņš norija siekalas, sajūtot pretīgo garšu mutē. Viņa ķermenis bija netīrumi un puvekli. -Jā-

Tā sieviete. Laila. Tev viņa nozīmē visu. -Jā-

Tavas asinis plūst viņas dzīslās tāpat, kā manējās plūst tavās. Vai redzi? Vai saproti? Mēs visi esam no viena māla, Grej. Tu guli, saslēgts važās, tomēr neesi viens. Greja Dievs ir ar tevi. Visa esošā un visa nākamā Dievs. Nākamās jaunās pasaules Dievs. Tev šajā pasaulē būs īpaša vieta, Grej.

-    Nākamajā jaunajā pasaulē.

Viņi nāk, Grej.

Kas? Kas nāk?

Bet viņš jau zināja atbildi.

Mūsu brāļi.

57

Piepeši viņa bija brīva. Ališa Doneidio, Pēdējā no Pirmajiem, Jaunā Būtne un Ekspedīciju pulka kapteine, pārlēca pāri stieplēm naktī un metās prom.

Viņa skrēja. Viņa skrēja un skrēja.

Pa ceļam Alīša bija nogalinājusi vairākus vīriešus. Arī dažas sievietes. Viņa vēl nekad agrāk nebija nogalinājusi sievieti. Kopumā tas nemaz nebija īpaši atšķirīgi. Beigu beigās visi šķīrās no dzīves vienādi. Ar tādu pašu pārsteigumu sejā, pirkstiem meklējoši maigi pieskaroties pie brūces, identisku gaistošu, mūžībā vērstu skatienu. Tajā bija zināma elegance.

Varbūt tāpēc Alīšai tas tik ļoti patika.

Savas mantas viņa atrada turpat, kur bija tās atstājusi, krūmā. Pīķis un stops. RVR. Ieroču siksnas ar nažiem. Tīras drēbes, sega, kurpes. Simt patronas bet nebija ieroča, ar ko tās izšaut. Soda nazi viņa pa ceļam atstāja kāda vīra nierē, kurš pavēlēja apstāties, it kā viņa tiešām arī varētu paklausīt. Izbrāžoties no cietuma, Alīša pat nezināja, vai ārā būs diena vai nakts. Laiks bija iznīcināts. Acu priekšā pavērās citāda pasaule. Nē, nav tiesa. Pasaule bija tāda pati; mainījusies bija viņa. Viņa jutās it kā nostāk no visa kā rēgs, gandrīz bezķermeniska. Virs galvas cietas un tīras kā ledus gabaliņi mirdzēja ziemas zvaigznes. Viņai vajadzēja pajumti. Vajadzēja miegu. Vajadzēja aizmirst.

Alīša patvērās šķūni, kur kādreiz varbūt bija turētas vistas. Puse no jumta bija norauta, un no ēkas bija palicis tikai aptuvens veidols: viena nesagruvusi siena, mazi būrīši ar izkārnījumiem, kas bija pārakmeņojušies, cieti nomīta klona grīda. Alīša ietinās segā, izmocītajam augumam trīcot no aukstuma. Luīze, viņa domāja, vai tā tas bija? Prātā šaudījās atmiņas, spilgti mocību mirkļi, tie uzplaiksnīja kā zibens šautras. Kad tas beigsies, kad tas beigsies?

Kad Alīša pamodās, bija tumšs; domas lēni izkūņojās nomodā. Skaustu skāra kaut kas silts. Viņa apgriezās un, atvērusi acis, ieraudzīja tumsā paceļamies milzīgu, tumšu stāvu.

"Mans labais puika," viņa nodomāja un tad to pateica skaļi: Mans labais, labais puika. Kareivis nolieca purnu pie Alīšas sejas, iepleta lielās nāsis un appūta viņas seju ar savu elpu. Ar garo mēli viņš nolaizīja Alīšas acis un vaigus. Tas bija brīnums. Citādi to nevarēja nosaukt. Kāds bija atnācis. Kāds tomēr bija atnācis. Alīša bija pēc tā ilgojusies, pati to nezinādama, pēc vienas vienīgas dvēseles, kas viņu mierinātu pasaulē, kurā mierinājuma nav.

Un tad no tumsas neticami iznira vēl viens apveids un svešāda, tomēr vienlaikus pazīstama sievietes balss teica:

-    Alīša. Sveika.

Sieviete notupās blakus gulētājai, nolaižot garā vilnas mēteļa kapuci. Garās, melnās cirtas atrisa brīvībā.

-    Viss ir labi, viņa klusi sacīja. Tagad es esmu šeit.

Eimija? Bet tā nebija tā Eimija, kuru Alīša pazina.

Šī Eimija bija sieviete.

Spēcīga, skaista sieviete ar bieziem, melniem matiem un acīm, kurās kā izgaismota loga rūtīs dega zeltaina gaisma. Seja bija tā pati, tomēr cita, dziļāka; tā šķita pilnīga, it kā Eimija beidzot būtu viņa pati. Alīša nodomāja, ka tāda ir gudrības seja. Skaistums nebija tikai ārišķība, nebija tikai fizisku detaļu kopums tas staroja no visa.

-    Es… nesaprotu.

-    Kuš. Eimija saņēma Alīšas roku stingri, bet maigi kā māte, kas mierina savu bērnu. Tavs draugs. Viņš mums parādīja, kur tu esi. Tik skaists zirgs! Kā tu viņu sauc?

Domas šķita smagas, nejūtīgas. Kareivis.

Eimija saņēma Alīšas zodu un viegli to pacēla. Tu esi savainota.

Kā tas bija iespējams? Kā vispār kaut kas bija iespējams? Aiz šķūņa Alīša ieraudzīja vēl otru stāvu, tas pie iemauktiem turēja pāri zirgu. Vaibstus slēpa vēja pluinīti, balti mati un kupla, gaiša bārda. Bet stāja karavīru nodeva, un Alīša aptvēra, kas viņš ir. Tas bija Lūsiuss Grirs.

-    Ko tev nodarīja? Eimija čukstēja. Pastāsti man.

Neko vairāk nevajadzēja. Alīšas gribasspēks sabruka, augšup neapvaldīti kāpa skumju vilnis. Viņa drīzāk nodrebēja nekā izrunāja vārdu: Visu.

Un visbeidzot Ališa notrīsēja spēcīgā šņukstā vienā tīru sāpju un skumju kaucienā pret ziemas zvaigznēm. Eimijas rokās Ališa sāka raudāt.

Gilder, ir laiks.

Gilder, celies.

Bet Gilders šos vārdus nedzirdēja. Direktors Horess Gilders gulēja un sapņoja briesmīgu, bieži redzētu sapni, kurā viņš bija veco ļaužu namā un smacēja tēvu ar spilvenu. Pretēji patiesajai notikumu gaitai sapni upuris pretojās. Tēvs svaidījās un plosījās, rokām ķerstoties pa gaisu, un pūlējās atbrīvoties, izdvešot slāpētus saucienus pēc žēlastības. Tikai tad, kad pretošanās aprima un Gilders noņēma spilvenu, viņš ieraudzīja, ka ir kļūdījies. Viņš bija nogalinājis nevis tēvu, bet Šonu. Ak Dievs, nē! Tad Šonas acis atsprāga vaļā; viņa sāka smieties. Viņa smējās tik gardi, ka acīs saskrēja asaras. "Izbeidz smieties!" Gilders uzkliedza. "Izbeidz smieties par mani!" "Gilder," Šona sacīja, "tu esi tik jokains. Tev vajadzētu redzēt savu sejas izteiksmi. Tu un tava sūdīgā rokassprādze. Tava māte bija mauka. Mauka, mauka, mauka…"

Gatavo ceļu, Gilder. Celies un saņem viņus. Tas brīdis ir klāt.

Viņš uztrūkās no miega.

Mūsu brīdis, Gilder. Nākamās jaunās pasaules dzimšana.

Informācija iesita pa smadzenēm kā strāva. Viņš uzlēca sēdus savā milzīgajā gultā ar absurdu spilvenu, segu un palagu daudzumu un mazliet nokaunējies atskārta, ka bija iemidzis ar visām drēbēm. Un kāpēc, Gilders nesakarīgi nodomāja, viņam vispār bija savajadzējies gultu ar baldahīnu? Tik milzīgu, ka viņš pats tajā jutās kā lelle. Bet Gilders atvairīja šo jautājumu. Viņi nāk! Viņi ir klāt! Viņš žigli nolaida kājas uz grīdas un iegrūda pēdas ādas šņorkurpēs, kuras acīmredzot viņam bija pieticis spara novilkt, pirms pats pārgurumā iemiga. Sabāzis kreklu biksēs, Gilders metās uz durvīm un prom pa gaiteni.

-    Sereš!

Viņa soļu dipoņa atbalsojās tukšajā gaitenī.

-    Sereš, mosties!

Sereša apartamentu durvis atvērās, atklājot jaunā personāldaļas vadītāja miegaino bronzas krāsas seju. Viņam mugurā bija pūkains, balts halāts un kājās čības, un viņš miršķināja acis kā no ziemas guļas izlīdis lācis.

-    MI un žē, Hores, nav tak jābļaustās! Serešs nožāvājās, aizsegdams muti ar dūri. Cik pulkstenis?

-    Kāda tam nozīme! Viņi ir klāt.

Serešs iztrūkās. Tas ir, tieši šobrīd?

Celies un saņem viņus, Gilder. Ved viņus mājās.

-    Nestāvi tak, ģērbies!

-    Ā, nūja. Es jau eju.

-    Kusties, nolāpīts!

Gilders atgriezās savos apartamentos un iegāja vannasistabā. Vai noskūties? Vismaz nomazgāt seju? Kāpēc viņš te domā kā tāds puišelis izlaiduma balles vakarā? Viņš izlaida mitru plaukstu caur matiem un iztīrīja zobus, mēģinādams nomierināties. Vai to te sauc par zobu pastu? Šito graudaino ķēpu ar šaušalīgo garšu? Dieva dēļ, kāpēc deviņdesmit septiņu gadu laikā neviens nav izgudrojis apmierinošu zobu pastu?

Gilders izņēma no skapja tīru uzvalku. Zilā kaklasaite, sarkanā, zaļā ar dzeltenajām svītrām viņš nezināja. Piepeši viņš jutās tik nervozs, ka pirksti tik tikko spēja sasiet mezglu. Un viņš bija izsalcis. Vēderā kā akmens spieda auksts tukšums. Vecā drauga Greja apciemojums būtu tieši tas, kas nervu nomierināšanai vajadzīgs, taču par to vajadzēja padomāt agrāk.

Stāvēdams pie spoguļa, Gilders ievilka elpu, lai savaldītos. Mieru, tikai mieru, Gilder. Tu zini, kas darāms. Tā būs tikai kārtējā diena birojā. Tas nevarētu būt ļaunāk par tikšanos ar Militāro padomi, vai ne?

Vispār jau varētu būt gan. Tomēr par to nav jēgas pārāk dziļi aizdomāties.

Kad viņš iznāca vestibilā, Serešs jau gaidīja kopā ar Gildera šoferi.

-    Kravas automašīnas ir ceļā, Serešs sacīja, kad Gilders uzvilka cimdus.

-    Vai gribi pilnu eskortu?

Gilders atteicās; viņš brauks viens. Labāk visu darīt vienkārši. Abi vīrieši paspieda rokas.

-    Veiksmi, Serešs novēlēja.

Mašīnai slīdot lejup pa nogāzi, Gildera satraukums mazinājās. Tagad viņš tuvojās izšķirošajam brīdim. Pie upes viņi pagriezās uz ziemeļiem un devās uz Projektu. Tumšais apveids pacēlās no zemes kā kapakmens tumšāks četrstūris pret nakts debesīm. Vārti bija gaidoši atvērti.

Viņi neapstājās, bet pagriezās uz austrumiem pa piegādes ceļu. Kādreiz to izmantoja, lai pievestu vajadzīgo būvlaukumam akmens bluķus, cementa maisītājus no cementa rūpnīcas, tērauda siju kaudzes. Tagad te piegādās kaut ko pavisam citu. Viņi iebrauca pa rezerves vārtiem. Vēl pēc piecām minūtēm viņi apstājās tur, kur sasalušu kukurūzas rugāju laukā stāvēja divas puspiekabes.

Gilders lika šoferim braukt prom. Puspiekabju kabīnes bija tukšas arī to šoferu te vairs nebija. Gilders piespieda ausi pie vienas puspiekabes sāna. Iekšā dzirdēja slāpētu murmināšanu, ko šad tad pārtrauca baiļpilnas sievietes raudas.

Balss galvā klusēja. Viņu ieskāva dziļš miers kā gaidpilns klusums pirms vētras. Viņi nāks no rietumiem. Gilders gaidīja.

Un tad…

… parādījās pirmais, tad vēl viens un vēl vienpadsmit fosforescējoši, mirdzoši punkti vienādā attālumā cits no cita pie apvāršņa. Viņiem tuvojoties, attālumi samazinājās kā milzīgas lidmašīnas gaismas nosēšanās laikā.

Nāciet pie manis, Gilders domāja. Nāciet pie manis.

Nu jau varēja izšķirt detaļas. Tās gan drīzāk nevis kļuva skaidrāk saredzamas, bet palielinājās. Viens radījums bija mazāks par citiem tas, protams, ir Kārters, Gilders nodomāja. Neizdibināmais, anomālais Entonijs Kārters, bet pārējie lika aizrauties elpai. To spēcīgie stāvi un graciozās kustības, un ķermeņa pilnīga pārvaldīšana it kā samazināja telpu ap tiem, izkropļoja samērus un pārrakstīja laika ritumu. Viņi plūda pretī kā vizoša upe, apmirdzot viņu ar majestātisku šausmu gaismu.

Nāciet pie manis, Gilders domāja. Nāciet pie manis. Nāciet pie manis.

Viņu ierašanās šķita kā piepildījums. Kā kristības. Kā grāmatas pēdējais vāks. Kā ilga niršana zilā ūdenī un ieniršanas mirklis, kad izzūd pasaule. Tie nostājās viņa priekšā lieli un drausmi. Gilders dzēra viņu atmiņu majestātiskās, šaušalīgās ainas, it kā iegrimis tīra neprāta atvarā. Raudoša meitene uz netīra matrača. Veikala īpašnieks paceltām rokām un pistole pie vertikālās rievas viņam starp acīm. Galīga dzēruma apjausma un aiz vējstikla pamanīts puika uz divriteņa, trieciens, būkšķis un ass palēciens, mazajam augumiņam pazūdot zem mašīnas riteņiem. Burvīga seksuāla bauda un neiespējami plati ieplestas sievietes acis, vadam savelkoties ap viņas kaklu. Šausmu, izvirtības, melna ļaunuma koris.

Es esmu Morisons-Čavess-Baffs-Tarels-Vinstons-Sosa-Ekols-LembraitsMartiness-Reinhārts-Kārters.

Gilders atvēra pirmās piekabes durvis. Ieslodzītie, protams, mēģināja bēgt. Gilders nebija licis nolemtos saslēgt važās viņš negribēja, lai tos kaut kas ierobežo. Vairums paspēra vien dažus soļus. Tie nedaudzie, kas tika tālāk, varbūt sajuta gaistošu cerību uz glābiņu. Bezjēdzīgā bēgšana bija daļa no aizgrābjošā skata. Pašķīda asiņu šļakatas, aprāvās kliedzieni, plīsa dzīvi audi; pēc tam Gilders piegāja pie otras kravas automašīnas un laipni atvēra durvis.

Mīļi lūgti, mani draugi. Beidzot jūs esat mājās. Mēs gādāsim par visu, kas jums vajadzīgs.

X SLEPKAVA

Es eju; drīz būs darīts: zvans jau sauc.

"Makbets", Šekspīrs (atdz. Fricis Adamovičs)

.

58

Vala vairs nebija, un tas varēja nozīmēt tikai vienu. Sāra būs nākamā.

Ari Dženija bija nozudusi. Divas dienas pēc sprādziena stadionā viņas vietā atnāca jauna meitene. Vai tā bija no dumpiniekiem? Nē, to Sāra būtu pamanījusi. Būtu kāda ziņa zem šķīvja, pārmīts iedrošinošs skatiens. Kaut kas. Bet bālā, nervozā meitene, kuras vārdu Sāra nezināja un tā arī neuzzinās, nāca un gāja klusēdama.

Laila bija iegūlusi gultā. Viņa svaidījās un grozījās augu dienu un nakti. Cēlās tikai uz vannu, bet nepieņēma Sāras piedāvājumus palīdzēt. Lailas balss bija vāra pat runāšana šķita prasām visus viņas spēkus. Liec mani mierā, Laila vēlēja.

Sāra bija viena, nošķirta no pasaules. Sistēma bruka.

Viņa vadīja dienas kopā ar Keitu, taču kopā būšana bija citāda it kā tuvotos gals. Ari mazā to sajuta kā jau bērni jūt. No kurienes bērniem tādas uztveršanas spējas? Visam bija bezjēdzīguma piegarša. Viņas spēlēja parastās spēles, vienaldzīgas pret uzvaru. Sāra lasīja parastos stāstus, taču mazā klausījās pa ausu galam. Nekas nelīdzēja. Viņu laiks tuvojās beigām. Dienas vilkās garas un tad aizskrēja pārāk īsas. Naktīs viņas gulēja uz dīvāna, saliedētas kopā. Meitenes auguma maigais siltums radīja mokas. Sāra stundām ilgi gulēja nomodā, klausīdamās meitas klusajā elpā, ieelpodama viņas smaržu. "Par ko tu sapņo?" viņa prātoja. "Vai tu sapņo par atvadām gluži kā es? Vai mēs vēl redzēsimies? Vai ir tāda vieta, kurā visi atkal satiekas?" Turēdama Keitu apskautu, Sāra atcerējās Nīnas vārdus. Mēs dabūsim viņu laukā. Citādi viņai nav izredžu. "Manu bērniņ," Sāra domāja, "es darīšu, kas jādara, lai tevi izglābtu. Es iešu, kad man to liks. Tas ir viss, kas man ir."

Trešajā rītā Sāra izveda Keitu ārā. Sals koda, bet viņa par to priecājās. Kādu brīdi viņa pašūpoja Keitu šūpolēs, tad abas kopā pasēdēja līdzsvara šūpolēs. Kopš tās nakts, kad Gilders piekāva Lailu, Keita par sievieti neko nebija teikusi. Saikne starp abām bija pārcirsta. Kad sals kļuva pārāk stindzinošs, Sāra un Keita devās atpakaļ iekšā. Pie durvīm meitenīte apstājās.

-    Kāds man iedeva šo, viņa Sārai sacīja un kaut ko parādīja. Bērna plaukstā bija rozīga plastmasas ola.

-    Kas tev to iedeva?

-    Nezinu. Viņa bija tur.

Sāra ar skatienu sekoja meitenes rokas žestam pāri pagalmam. Tur neviena nebija. Keita paraustīja plecus. Vēl pirms brīža viņa tur bija.

Sāra bija ļāvusi Keitai aizklīst nostāk tikai uz dažām minūtēm ne vairāk kā piecām.

-    Viņa lika to iedot tev, Keita sacīja un pastiepa olu.

Tā sieviete noteikti bija Nīna. Sāra iebāza olu tērpa kabatā. Viss ķermenis šķita nejūtīgs. Kad nozuda Dženija, Sāra bija atļāvusies vāru cerību, ka tas viņai ies secen. Kāda viņa bija muļķe!

-    Paturēsim to noslēpumā, labi?

-    Viņa sacīja to pašu. Sejiņai starojot, Keita vēl pajautāja: Vai tā ir slepena ziņa?

Sāra pūlējās pasmaidīt. Tieši tā.

Viņa neatvēra olu uzreiz; viņa baidījās. Kad abas atgriezās tumšajā dzīvoklī, Laila aizdedza svečturos saspraustās sveces ar garu sērkociņu. Sievietes seja bija bāla, mati aplūzuši un izspūruši. Viņa pasauca abas nācējas pie dīvāna un pasniedza tām grāmatu.

-    Vai palasīsi man?

"Mazās sievietes". Sāra atvēra vāku; no sadzeltējušajām lappusēm pacēlās putekļu mākonītis.

-    Šo es neesmu dzirdējusi veselu mūžību, Laila nopūtās.

Sārai bija jālasa vairākas stundas. Kāda prāta daļa ievēroja, ka stāsts ir interesants, tomēr pārējais tinās miglā. Valoda bija sarežģīta, un Sārai bieži zuda pavediens. Keita nespēja noturēt uzmanību un beigās aizmiga. Šķita pilnīgi iespējams, ka Laila liks Sārai izlasīt visu grāmatu.

-    Man jāaiziet uz tualeti, Sāra beidzot sacīja. Tūlīt būšu atpakaļ.

Iekams Laila paguva kaut ko pateikt, viņa žigli iegāja tualetē un aizvēra durvis. Savilkusi uz augšu kleitu, Sāra apsēdās uz poda un izņēma no kabatas olu. Sirds sitās kā negudra. Mirkļa vilcināšanās; tad viņa atvēra olu un atlocīja zīmīti.

Sainītis ir dārzā, šķūnī pagalma malā. Meklē zem grīdas dēļiem pa kreisi no durvīm. Mērķis ir augstākās priekšniecības tikšanās rit pulksten 11.30. Uzbrauc ar galveno liftu ceturtajā stāvā, tad nogriezies pa labi pirmajā gaitenī. Konferenču zāles durvis ir pēdējās kreisajā pusē. Sargam saki, ka Gilders pēc tevis sūtīja. Serhio dzīvo.

Viņa bija ielikusi zīmīti atpakaļ olā, kad pie durvīm nepacietīgi pieklaudzināja. Deinij! Man tevi vajag!

-    Vienu mirkli!

Laila paraustīja rokturi. Vai viņa bija ieslēgusies?

-    Man ir atslēga, Deinij! Lūdzu, atver durvis!

Sāra pielēca no poda; ola aizripoja prom pa grīdu. Nolādēts! Atslēga slēdzenē pagriezās. Tik tikko pietika laika nogrūst olu tualetes galdiņa zemākajā atvilktnē, kad atvērtajās durvīs parādījās Laila.

-    Viss kārtībā, Sāra sacīja. Viņa piespieda sevi pasmaidīt. Kas jums vajadzīgs, Laila?

Sievietes seja apjukumā bija nobālusi. Nezinu. Man šķita, ka esi kaut kur izgājusi. Tu mani nobiedēji.

-    Es jau izgāju ari. Biju uz tualeti.

-    Es nedzirdēju, ka tu nolaistu ūdeni.

-    Vai. Atvainojiet! Sāra pagriezās un parāva ķēdi. Tas no manas puses bija nepieklājīgi.

Mirkli Laila neko neteica. Šķita, ka viņa ir zaudējusi piesaisti realitātei.

-    Vai tu varētu kaut ko izdarīt? Pakalpojumu.

Sāra pamāja ar galvu.

-    Es gribētu mazliet… šokolādes.

-    Šokolādes. Kas ir šokolāde? Kur lai es to dabūju?

Laila neticīgi pablenza. Virtuvē, protams.

-    Pareizi. Tas laikam ir pašsaprotami. Varbūt virtuvē kāds zinās, par ko Laila runā. Sārai likās, ka nebūtu labi atgriezties tukšām rokām. Tūlīt aiziešu pakaļ.

Lailas vaibsti atslāba. Derēs jebkas. Pat tasīte kakao. Skatiens aizklīda; viņa viegli nopūtās. Ziemas pēcpusdienās man allaž ļoti patika iedzert tasi kakao.

Sāra izgāja no dzīvokļa. Ko Laila bija redzējusi? Kāpēc Sāra neiedomājās nolaist zīmīti podā? Vai viņa aizvēra atvilktni? Viņa atsauca atmiņā to mirkli jā, aizvēra. Lailai nebija nekāda iegansta sākt tur meklēt, tomēr drošs paliek drošs Sārai būs zīmīte jāpaņem, pirms atgriežas kalpotāja.

Virtuve atradās ēkas tālākajā galā; būs jāiet pāri ātrijam, kur vienmēr bija pilns ar koliem. Joprojām dzīslās juzdama adrenalīnu, Sāra nodūra acis un gāja savu ceļu pa gaiteni.

Iznākot vestibilā, kļuva dzirdama kņada. Divi sargi veda kādu apkalpotāju; plašās telpas akustika pastiprināja sievietes žēlos kliedzienus.

-    Nē! Lūdzu, es jūs lūdzu! Es pacentīšos! Nevediet mani uz pagrabu!

Tā bija Kārena Molino.

-    Sāra! Palīdzi man!

Sāra apstājās. Kā Kārena bija saskatījusi viņas seju? Tajā brīdī viņa atskārta, ka ir pieļāvusi liktenīgu kļūdu piemirsusi to vienīgo, ko nekad nedrīkstēja piemirst. Viņa nebija nolaidusi šķidrautu.

-    Sāra, lūdzu!

-    Apstājies.

Pavēli uzsauca trešais virs. Kad viņš panācās uz priekšu, Sāra viņu uzreiz atpazina. Apaļš vēders, miglainas brilles deguna galā, spārniem līdzīgas uzacis. Trešais vīrs bija ārsts Verlins.

-    Tu. Viņš cieši nopētīja Sāras seju. Kā tevi sauc?

Viņai izkalta mute. Deinija, ser.

-    Viņa tevi nosauca par Sāru.

-   Viņa noteikti kļūdījās. Acis instinktīvi pazibēja uz izeju. Es esmu Deinija.

-    Sāra, kāpēc tu tā dari? Kārena locījās kā tiklā iekritusi zivs. Pasaki viņiem, ka es neesmu dumpiniece!

Verlina skatiens kļuva skarbs. Mutes kaktiņi pacēlās smaidā. A, es tevi atceros. Tā' smukā. Es sejas nekad neaizmirstu, vismaz tādas kā tavējā atceros.

Sāra metās uz durvīm. Trīs soļi, un viņa izbrāzās ārā. Viņa joņoja lejā pa kāpnēm, ārā saulē un vējā; aiz muguras sākās kliegšana. Apturiet viņu! Apstādiniet to sievieti! Kurp viņai skriet? Kur bēgt nebija; no visām pusēm šurp skrēja koli, ielencot Sāru kā žņaudzošā cilpā. Viņa iebāza roku kabatā un sataustīja salocīto folijas aploksnīti. Te nu tās bija beigas. Sāra apstājās; skriet vairs nebija jēgas, laika bija vien sekunde vai divas. Aploksne pavērās, atklājot savu nāvējošo saturu. Viņa paņēma dzēšlapu starp īkšķi un rādītājpirkstu un pacēla pie mutes. Ardievu, manu bērniņ, kā es tevi mīlu, ardievu.

Bet tam nebija lemts notikt. Kad Sāra pacēla papīriņu pie lūpām, kāds ietriecās viņā no aizmugures, nogāžot no kājām; zeme attālinājās un tuvojās lēni, pēc tam ātri, viss sajaucās kopā, un tad Sāras pakausis ietriecās asfaltā un viss satumsa.

59

Trijotne gulēja uz vēderiem augšup izvirzītajā nogāzē virs notekcaurules, un Grīrs pētīja apkārtni ar tālskati. Vēlās pēcpusdienas saule mākoņos aizdedza ugunskurus.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka te ir īstā vieta? Eimija gribēja būt droša.

Alīša pamāja ar galvu. Viņi gulēja te jau gandrīz trīs stundas, pētīdami platu notekcaurules atveri, kas rēgojās no zema pakalna pakājes. Sniegs pie atveres bija sašvīkāts ar riepu nospiedumiem.

Aizritēja vairākas minūtes. Alīša jau sāka par sevi šaubīties, kad Grīrs pacēla roku. Redz, kur ir!

No caurules iznāca stāvs tumšā jakā. Alīša nespēja noteikt, vai tas ir vīrietis vai sieviete. Nācēja sejas apakšdaļu aizsedza lakats, un līdz acīm tam bija uzmaukta vilnas cepure. Cilvēks apstājās un, pielicis roku pie acīm, palūkojās uz dienvidiem.

-    Izskatās, ka viņš kādu gaida, Grīrs sprieda.

-    Kā tu zini, ka tas ir vīrietis? Alīša pajautāja.

-    Nezinu. Grīrs pasniedza tālskati Eimijai; tā pastūma nost matu šķipsnu un piespieda lēcas pie acīm. Apbrīnojami to redzēt, Alīša nodomāja; ikkatrā šķautnē, pat vissīkākajās kustībās Eimija joprojām bija gan tā pati meitene, kas vienmēr, un vienlaikus kāda gluži jauna būtne.

Pēc Grira stāstītā, Eimija esot iegājusi "Chevron Mariner" tāda kā agrāk, bet ārā iznākusi jau cita. Pat pati Eimija nespēja to izskaidrot. Alīšai visdīvaināk šķita tas, ka tur nebija it nekā savāda.

-    Es arī nevaru saprast. Bet cilvēks, kas viņam jāsatiek, kavējas. Eimija nolaida tālskati. Zem pārmēru lielā vilnas mēteļa viņai mugurā joprojām bija bezveidīgā Ordeņa tunika, biezi, austi legingi, un kājās krunkainas ādas šņorzābaki. Ja gribam atrast Serhio, man šķiet, labākas izdevības nebūs.

Alīša pamāja ar galvu. Vai piekrītat, major?

-    Nekādu iebildumu.

Viņu tuvošanos apslēpa tikai krūmi caurules austrumu pusē un kailu koku rinda pakalna korē virs tās. Eimija un Alīša atstāja Grīru sardzē un pašas rāpus devās pretējos virzienos. Eimija ies pa labi lejā, bet Alīša nāks no augšas. Kad abas būs vietās, Grīrs iesvilpsies, novēršot vira uzmanību, un viņas paveiks savu darāmo.

Viss noritēja, kā plānots. Alīša uz vēdera pielīda pie caurules augšpuses. Vīrieša cepurotais pakausis bija tieši zem viņas. No šejienes Eimiju nevarēs saskatīt bet viņu redzēs Grīrs. Alīša gaidīja signālu, un…

Kur viņš palika?

Pacēlusies uz ceļiem, Alīša pagriezās laikus, lai uztvertu svešinieku, kas viņā ietriecās ar visu auguma svaru. Nevis svešinieku, bet svešinieci. Abas saķērušās pārvēlās pāri malai, un sieviete uzkrita virsū Alīšai, kas uz muguras piezemējās sniegā.

-    Kas, pie velna, tu tāda esi? Sieviete ar ceļgaliem bija piespiedusi Alīšas rokas pie zemes un turēja viņai pie rīkles nazi, asmenim viegli skarot ādu. Alīša nešaubījās, ka pretiniece liks to lietā.

-    Tikai mieru. Esmu draudzene.

-    Atbildi uz jautājumu.

-    Eimij? Varbūt drusku palīdzēsi?

Eimija nedzirdami bija pienākusi pie viņām no aizmugures. Iekams sieviete paguva reaģēt, Eimija satvēra viņu aiz apkakles un pasvieda sāņus. Kad svešā pielēca kājās un uzbruka viņai ar nazi, Eimija pasita asmeni malā, metās uzbrucējai aiz muguras un sagrāba viņu zem rokas, ar otru satverdama ap vidukli. Alīša spēja vien nodomāt: Pie velna!

-    Izbeidz, Eimija sacīja. Mēs tikai gribam aprunāties.

Sieviete caur sakostiem zobiem izgrūda: Ejiet ellē!

-    Vai tev neliekas, ka es, ja gribētu, varētu pārlauzt tev sprandu?

-    Uz priekšu! Pasaki Gilderam, lai ari viņš iet pie visiem velniem.

Eimija paskatījās uz Ališu; viņa bija savākusi sievietes nazi un purināja no biksēm sniegu. Grirs rikšoja šurp. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka? Eimija jautāja.

Allša papurināja galvu.

-    Kas ir Gilders? viņa noprasīja svešajai.

-    Kā to saprast kas ir Gilders?

-    Kā tevi sauc? Eimija prašņāja. Saki vien.

Sieviete mirkli vilcinājās, tad atbildēja: Ņina, ja? Mani sauc Ņina.

-    Es tevi tagad laidīšu vajā, Eimija sacīja. Apsoli, ka uzklausīsi, kas mums sakāms. Tas ir viss, ko prasu.

-    Atšujies.

Eimija satvēra viņu ciešāk, lai uzsvērtu sacīto. Vai. Tu. Apsoli?

Atkal brīdis pretošanās; tad sieviete piekāpās. Labi, labi. Es apsolu.

Eimija palaida viņu vaļā. Svešā klupa uz priekšu un pagriezās pret viņiem. Jauna seja, sievietei nevarēja būt vairāk par divdesmit gadiem, bet acis vēstīja ko citu: skatiens bija skarbs, gandrīz plēsonīgs.

-    Kas jūs tādi esat?

-    Tas bija glīts gājiens, Alīša uzslavēja Eimiju. Apgriezusi nazi ap rādītājpirkstu, viņa to pasniedza meitenei. Kur tu to iemācījies?

-    Un kā tu domā? Vērojot tevi. Eimija uzlūkoja Grīru. Vīra garā bārda bija pieķepusi ar sniegu kā suņa purns. Lūsius, vai varu tevi atkal palūgt pastāvēt sardzē? Pasaki, kad tuvosies automašīna.

-    Un viss? Vienkārši pateikt?

-    Būtu labi, ja tu varētu… viņus mazliet aizkavēt. Kamēr nebūsim beigušas runāt.

Grirs uzskrēja augšā pakalnā. Eimija atkal uzrunāja sievieti un viegli, bet zīmīgi pamāja ar nazi. Apsēdies.

Nīna izaicinoši paglūnēja. Kāpēc lai es sēdētu?

-Tā tev būs ērtāk. Tam vajadzēs ilgāku laiku. Eimija ieslidināja nazi aiz jostas. Es to vairs neizņemšu, ja uzvedīsies, kā nākas. Mēs nepavisam neesam tie, ko tu domā. Tagad apsēdies.

Nīna negribīgi attupās sniegā. Es jums neko neteikšu.

-    Par to es ļoti šaubos, Eimija attrauca. Man šķiet, tu man pateiksi visu, kas man jāzina, tiklīdz būšu paskaidrojusi, kas te tūlīt notiks.

-    Gribu spēlēties ar Deiniju!

-    Eva, mīlulīt…

Mazās sejiņa bija piesārtusi dusmās. Viņa paķēra no grīdas vienu no ādas vācelītēm un meta ar to Lailai, gandrīz trāpīdama.

-    Ej gultā! Laila uzkliedza. Tūlīt pat ej gultā!

Meitene nekustējās. Viņas sejiņā pulsēja naids. Tu nevari mani piespiest!

-    Es esmu tava māte! Klausi mani!

-    Gribu Deiniju!

Meitenīte bija paņēmusi sauju sausu pupu. Iekams Laila paguva reaģēt, mazā atvēzējās un ar apbrīnojamu, naida vairākkāršotu spēku svieda tās Lailai sejā. Uz grīdas viņai aiz muguras grabošā lietū nobira netrāpījušās pupas. Bērns pielēca kājās un sāka skraidīt pa dzīvokli, raujot ārā no plauktiem grāmatas, sviežot zemē visu, kas stāvēja uz galdiem, metot pa gaisu spilvenus…

-Tūlīt pat izbeidz!

Meitene pacēla lielu keramikas vāzi.

-    Eva, nē…

Mazā pacēla trauku virs galvas un atvēzējusies svieda to zemē ar tādu kustību, kā aizcērtot mašīnas bagāžnieku. Atskanēja nevis krakšķis, bet īsta eksplozija, un vāze pašķīda miljonos lidojošu drumslu.

-    Es tevi ienīstu!

Kaut kas notika, kaut kas neatgriežams. Laila to zināja tāpat, kā dziļākā smadzeņu slānī sajuta, ka tas viss ir noticis jau agrāk. Bet šī doma tālāk netika; kaut kas ar cietu malu trāpīja viņai pa galvu. Meitene meta viņai ar grāmatām.

-    Ej prom! viņa kliedza. Es-tevi-ienīstu-es-tevi-ienīstu-es-teviienīstu!

Lailai redzot, kā mazās mute veido briesmīgos vārdus, tie vienlaikus šķita skanam no citurienes. Tie nāca no Lailas galvas. Viņa metās uz priekšu un, saķērusi meitenīti aiz vidus, pacēla viņu gaisā. Bērns spārdījās un kliedza, locīdamies Lailas tvērienā. Laila tikai gribēja… ko tad? Nomierināt meiteni? Savaldīt situāciju? Apklusināt kliedzienus, kas plosīja viņas smadzenes? Uz katru Lailas spēka kripatu meitene atbildēja ar to pašu, kliegdama, cik plaušas turēja, scēnai uzblīstot līdz groteskam apmēram. Tad Laila zaudēja līdzsvaru, viņu smaguma centrs pavirzījās uz aizmuguri, un abas atsitās pret tualetes galdiņu.

-    Eva!

Mazā aizrāpās nostāk un, pie dīvāna apstājusies, nikni glūnēja. Kāpēc viņa neraudāja? Vai viņai sāpēja? Ko Laila bija izdarījusi? Viņa tuvojās meitenei rāpus.

-    Eva, piedod, es tā negribēju…

-    Es ceru, ka tu nomirsi!

-    Nesaki tā. Lūdzu. Es tevi lūdzu tā neteikt.

Ar šiem vārdiem meitenītes acīs beidzot sariesās asaras, tomēr tās nebija ne sāpju, ne pazemojuma, pat ne baiļu asaras. Es tevi ienīdīšu uz mūžu. Tu neesi mana māte un nekad neesi tā bijusi, un tu to zini tikpat labi, cik es.

-    Lūdzu, Eva, es tevi mīlu. Vai tad tu nezini, cik ļoti es tevi mīlu?

-    Nesaki tā! Gribu Deiniju! Bērna plaušas radīja apbrīnojami skaļu troksni. Es-tevi-ienīstu-es-tevi-ienīstu-es-tevi-ienīstu!

Laila aizspieda ciet ausis, bet nekas nespēja apslāpēt bērna kliedzienus.

-    Izbeidz! Lūdzu!

-    Es-ceru-ka-tu-nomirsi-es-ceru-ka-tu-nomirsi-es-ceru-ka-tu-nomirsi!

Laila iemetās vannasistabā un aizcirta durvis. Bet tas neko nemainīja: kliedzieni šķita nākam no visurienes vienā visu citu pārmācošā rēkoņā. Sieviete nokrita ceļos, šņukstēdama plaukstās. Kas ar viņu notika? Mana Eva, mana Eva. Ko es tādu esmu izdarījusi, ka tu mani tik ļoti ienīsti? Lailas augums drebēja sāpēs. Domas virpuļoja, kūleņoja, pašķīda; viņa mētājās uz grīdas miljoniem salauztu Lailas Kailas gabaliņu.

Jo šī meitene nebija Eva. Lai kā Laila vēlētos panākt pretējo, Evas nebija; Eva bija prom uz visiem laikiem vien pagātnes rēgs. Šī apziņa izlija viņā kā skābe, saēdot melus. Atgriezies, Laila domāja, atgriezies. Bet viņa nekad nevarēs atgriezties, vairs ne.

Ak Dievs, kādas šausmas viņa bija pastrādājusi! Drausmīgas, briesmīgas, nepiedodamas lietas! Laila raudāja un drebēja. Viņa pieraudāja, kā tēvs allaž teica, krāsodams savas mazās laiviņas, veselu upi. Viņa bija pretīga. Viņa bija ļaunuma traips. Viņai atklājās viss, viss bija viens vesels, un laiks apstājās un atkal sakustējās atjaunotā nepārtrauktībā, vēstot par kaunpilnu pagājību.

Es ceru, ka tu nomirsi. Es ceru, ka tu nomirsi, es ceru, ka tu nomirsi, es ceru, ka tu nomirsi.

Un tad notika kaut kas cits. Laila attapās sēžam uz vannas malas. Viņa vairs nedarbojās, gribas vadīta. Viņa pati neizvēlējās neko, kustības izvēlējās viņu. Viņa atgrieza krānu. Ielika roku līstošajā straumē, lūkodamās, kā ūdens plūst cauri pirkstiem. "Te nu tas ir," viņa nodomāja. "Tumšais risinājums." Bija tā, it kā viņa vienmēr būtu to zinājusi, it kā prāta vistumšākajās dzīlēs viņa simt gadus būtu vēl un vēlreiz veikusi šo pēdējo darbību. Protams, līdzeklis būs vanna. Viņa bija stundām ilgi gremdējusies tās siltumā; desmitgades bija aizritējušas mierinošās ūdens skavās, burvīgā aizmirstībā, tomēr vanna allaž bija viņai čukstējusi: Te es esmu. Laila, ļauj man būt tavam pēdējam glābiņam. Tvaiks uzmutuļoja, piedvešot telpu ar savu miklo elpu. Lailu pārņēma pilnīgs miers. Viņa citu pēc citas aizdedza sveces. Viņa bija ārste; viņa zināja, ko dara. Soy medico. Laila izģērbās un aplūkoja kailo augumu spoguli. H skaistums jo augums bija skaists piepildīja viņu ar atmiņām: viņa bija jauna, pati vēl kā bērns iznāca no vannas. Tu esi mana princese, tēvs ķircinājās, susinādams viņas matus un ieskaudams meitu svaigi mazgāta dvieļa mīkstajā siltumā. Tu šajā zemē esi visskaistākā. Atmiņas plūda caur ūdeni. Viņa bija bērns, tad pusaudze zilā tafta kleitā ar blīvu, pie pleca piestiprinātu korseti. Ik tēls ieplūda nākamajā, līdz Laila uzlūkoja sievieti spēka pilnbriedā pie spoguļa mātes kāzu kleitā. Smalku mežģīņu ņieburs, mirdzoši balta zīda kritums: šajā tēlā šķita iemiesojušās visas cerības, ko dzīve solīja piepildīt. Šodien es apprecēšu Bredu. Roka nolaidās pie vēdera; viņai mugurā bija nevis kāzu kleita, bet gaisīgs naktstērps. Pa logu iespīdēja rīta saule. Laila pagriezās un profilā uzlika plaukstu pilnīgajam vēdera izliekumam. Eva. Tu tā būsi; tu tā esi. Es tevi saukšu par Evu. Tvaiks cēlās, vanna bija gandrīz pilna.

Bred, Eva, es nāku. Esmu bijusi prom pārāk ilgi. Tagad es nāku pie jums.

Katra delma pamatnē pulsēja trīs zilas dzīslas zemādas vēna, kas vijas augšup gar apakšdelma radiālo malu. Vēna, kas sākas dorsālo asinsvadu tīklojumā un tad paceļas līdz apakšdelma spieķa kaula pusei, kur savienojas ar kubitālo vēnu. Zemādas vēnas atzarojums, kas savāc asinis no sīko asinsvadu pinuma un aiz elkoņa savienojas ar lielo zemādas vēnu. Vajadzēja kaut ko asu. Kur šķēres? Tās pašas, ar kurām Deinija un viņas priekšgājējas grieza Lailai matus. Viņa ielūkojās vienā tualetes galdiņa atvilktnē, tad nākamajā. Pašā apakšā, savā asumā laistīdamās, šķēres gaidīja.

Bet kas tad tas?

Tā bija ola. Plastmasas Lieldienu oliņa kā tās, ko mazotnē Laila meklēja zālē. Viņai tik ļoti patika šis rituāls nevaldāms skrējiens pāri laukam, rokā vēcinās mazais groziņš, kājas slapina rasa, un viņa lēni vāc dārgumus, iztēlodamās lielo, balto trusi, kas naktī apciemojis dārzu, atstājot labumus. Laila saņēma olu plaukstā. Iekšā sadzirdēja pavisam klusu graboņu. Vai tas varētu būt…? Vai tas būtu iespējams…? Bet kas tad tas varēja būt?

Bija tikai viena atbilde. Laila Kaila mirs ar šokolādes garšu uz mēles.

60

Nodevība. Nodevība.

Kā sacelšanās bija pielavījusies tik tuvu? Vai kāds, lūdzu, varētu viņam to pateikt? Vispirms tā sarkanmate, tad Vals un nu vēl Lailas kalpotāja? lā anonīmā niecība, kas blenza grīdā ikreiz, kad viņš ienāca istabā? Cik dziļi Domā ietiecās sazvērestība?

Gilderam par lielu aizkaitinājumu, no sarkanmates joprojām nebija ne vēsts. Bēgot viņa bija nogalinājusi vienpadsmit cilvēkus; kā tas vispār bija iespējams? Nebija noskaidrots pat viņas vārds. Sauciet mani, kā vien gribat, šī bija teikusi, tikai nesauciet agri no rīta. Joki no jau dienām ilgi dauzītas sievietes mutes! Kas attiecas uz Sodu, Gilders atskatoties bija spiests atzīt, ka bija kļūdījies. Šī vīra palaišana brīvsolī varēja novest tikai līdz katastrofai.

Gilders pats pārraudzīja kalpotājas nopratināšanu. Šai te nebija tāda spara kā sarkanmatei lai arī kur viņa smēlās savu spēku. Pietika ar trim mērcēšanām, lai viņa sāktu runāt. Bumba šķūnī. Kalpone Dženija, kuru neviens nebija redzējis jau vairākas dienas. Slēptuve, kuras atrašanās vietu nopratināmā nezināja, jo ceļā bija apdullināta tas bija loģiski, ari Gilders pats būtu tā darījis. Sieviete, vārdā Ņina, kaut gan vienīgā reģistrētā Nīna bija nomirusi jau pirms četriem gadiem, un vīrs, vārdā Jūstass, par kuru vispār nebija nekādas informācijas. Jaunumi bija ļoti interesanti, bet neko no tiem īsti nevarēja izmantot.

"Vai mums pamēģināt centīgāk?" sargs jautāja. "Zini, varētu gan vēl dažus raundus." Gilders palūkojās lejup uz sievieti, kura joprojām bija piesieta pie dēļa, ledainajā ūdenī izmirkušiem matiem; viņas ķermeni satrūcināja pēdējās miklās elsas. Sāra Fišere, Nr. 94801, 216. barakas iemītniece, 3. biodīzeļa rūpnīcas strādniece. Verlins viņu atcerējās no kravas, ko atveda no Rozvelas. Tātad viena no tiem velnišķajiem teksasiešiem. Tagad, kad bija ieradušies vienpadsmit vīrusainie, tiešām vajadzēs nopietni pievērsties Teksasas situācijai. Sieviete nepavisam nešķita dumpinieces tips; Gilderam bija sev jāatgādina, ka viņa bija gribējusi viņu nogalināt. Bet protams, šāda tipa jau nemaz nebija. To viņam bija iemācījuši pēdējie vardarbības iezīmētie mēneši. Dumpinieki bija reizē visi un neviens.

"Vienalga," Gilders pateica sargam. "Pieslēdziet viņu. Man šķiet, ka Grejam patiks. Viņam vienmēr patīk jaunās."

Viņš uzkāpa pa kāpnēm no pagraba savā birojā, uzlika brilles un atvilka aizkarus. Saule bija nupat kā paslēpusies aiz apvāršņa, apslakot mākoņus košām krāsām. Skats bija zināmā mērā skaists. Gilderam šķita, ka pirms gadsimta viņam kaut kas tāds būtu varējis patikt. Bet varēja vien noskatīties tik daudzos saulrietos un noformulēt savu viedokli. Mūžīgās dzīves problēma utt., utt., utt.

Gilderam pietrūka Vailkesa. Tas vīrs ne vienmēr bija labākais biedrs, jo pārāk dedzīgi vēlējās izpatikt, taču ar viņu vismaz varēja aprunāties. Gilders bija viņam uzticējies, visu stāstījis. Gadu gaitā bija atlicis maz kas tāds, ko viņi nebūtu paguvuši pārrunāt. Gilders pat bija izstāstījis par Šonu, gan maskējoties aiz ironijas. Mauka vai vari iedomāties? Kāds es biju ēzelis! Ak, bet viņi ilgi un gardi par to izsmējās. Patiesībā pašlaik bija tieši tāds malzliet raižpilns sajukuma brīdis, kad Gilders būtu pabāzis galvu pa durvīm un ar kādu sadomātu iemeslu pasaucis draugu uz savu biroju: Fred, panāc šurp! lai patiesībā vienkārši aprunātos.

Viņa draugs. Laikam jau viņi bija draugi. Bija bijuši.

Nāca tumsa. Gildera skatiens noslīdēja lejup pa pakalnu uz Projektu. Nu tam vajadzēs jaunu nosaukumu. Hopels te būtu bijis īstais cilvēks. Viņam uz vārdiem bija ķēriens, šaubu nav. Agrākajā dzīvē viņš bija strādājis kādā lielā Čikāgas aģentūrā un pieredzi plaši izmantojis, sadomājot teicienus un meldiņus, un pat himnas vārdus. Iekšzeme, ak, Iekšzeme, mūsu dzīvības apsolām tev. Mēs pūlamies tev vienīgai, bez algas un bez maksas. Iekšzeme, ak, Iekšzeme, te rodas nācija. Drošība, cerība, miers no krasta līdz krastam pie mirdzošas jūras. Neveikli pēc velna, un Gilderam diez ko nepatika vārds "alga", kas šķita drusku par grāmatniecisku, bet viss kopā glīti sarīmējās, un teksts kā sava žanra piemērs pārāk negriezās ausīs.

Tā, kā tad to varētu nosaukt? "Bunkurs" izklausījās pārāk militāri. "Pils" gana vispārīgi, tomēr šai vietai nepiemita nekas pilij raksturīgs. Tā izskatījās pēc lielas betona kastes. Kaut kas reliģisks? Svētnīca? Kurš gan labprāt nedotos iekšā svētnīcā?

Tieši cik daudziem līdzenumniekiem būs turp jāiet un cik bieži, vēl nebija zināms par šo jautājumu Gilderam vēl bija jāsagaida precīzi Nulles norādījumi, bet vispār jau lielos vilcienos tas pats vien būs. Divpadsmit vai, pareizāk sakot, Vienpadsmit varbūt atšķīrās no parastajiem vīrusainajiem, tomēr viņi bija tas, kas bija, galvenokārt jau rīmas. Lai kādas pavēles no augšas nāktu, būs grūti atmest gadsimta garumā iesīkstējušu paradumu aprīt visu, kam ir pulss. Bet viņu pamatēdienkarte būs cilvēku asinis un mājlopi. Augstās prasības būs skrupulozi jāuztur cilvēku populācijai bija jāpieaug. Paaudzi pēc paaudzes cilvēki un vīrusainie strādās kopā ja tā padomā, tā to visu varēs tīri labi pārdot. Izklausījās gluži pēc Hopela. Kā gan to dēvēja? Par zlmola pārveidošanu? Tieši tas Gilderam bija vajadzīgs. Svaigs skatpunkts, jauni vārdi, jauna vīzija. Bija jāpārveido zīmols saskarsmei ar vīrusainajiem.

Svētnīca varbūt nemaz nebūtu tik peļami. Ja visu noformētu kā kaut ko līdzīgu oficiālai reliģijai, ar visiem piederumiem un rituāliem, tad varbūt tieši izdotos ieeļļot attiecīgos cilvēku psiholoģijas mehānismus. Valsts pielūgsmē viss bija kā ar rīksti un burkānu tā tika radīta vien neauglīga paklausība varai. Bet cerība organizē sabiedrību vairāk nekā jebkas cits. Dod cilvēkiem cerību, un tu varēsi viņus piespiest izdarīt gandrīz jebko. Un ne jau parastu, ikdienišķu cerību uz ēdienu un drēbēm, vai sāpju neesamību, vai labām piepilsētas skolām, vai zemiem maksājumiem un viegli pieejamu finansējumu. Ļaudīm bija vajadzīga cerība ārpus redzamās pasaules, ārpus ķermeņa un tā pārbaudījumiem, ārpus dzīves trulās lietu parādes. Cerība uz to, ka viss nav tā, kā izskatās.

Un rau nu bija ari vārds. Cik vienkāršs, cik elegants! Nevis svētnīca, bet templis. Mūžīgās dzīves templis. Un viņš, Horess Gilders, būs priesteris.

Tā šī tomēr nebija gluži nevērtīga diena. Jokaini, ka tā vienkārši notika viņš, pasmaidīdams pirmo reizi pēc vairākām nedēļām, nodomāja. Piedrāzt Hopelu un viņa teicienus. Un, ja nu viņš jau bija sācis lamāties, piedrāzt to nepateicīgo Vailkesu. Gilderam bija viss, kas vajadzīgs.

Injekcija, reibonis, un Sāra, gulēdama nestuvēs uz riteņiem, vēroja, kā gar acīm aizzib griesti.

-    Uzmanību… aiziet.

Nu viņa bija kaut kur citur. Telpā valdīja puskrēsla. Kādas rokas uzcēla viņu uz galda, savelkot ciešāk siksnas ap rokām un ap kājām, un ap pieri. Zem muguras jautās salts metāls. Sāras ietērpu kādā bridi novilka un tā vietā uzģērba kokvilnas virsvalku. Viņas prāts pārlapoja faktus gausi kā dzīvnieks, atzīmējot tos bez kādām emocijām. Bija grūti nebūt pret kaut ko vienaldzīgai. Nu viņā ar savu vectēva skatienu caur brillītēm vērās doktors Verlins. Sāra ievēroja, cik ārstam ir neparastas uzacis. Viņam rokās bija sudrabotas knaibles, tajās iespiests brūnā šķidrumā samērcēts vates pikucītis. Sāra nodomāja: tā kā Verlins ir ārsts, ar viņu darīs kaut ko medicīnisku.

-    Varbūt drusku jutīsi aukstumu.

Tā arī bija. Doktors Verlins apslaucīja viņai rokas un kājas. Vienlaikus kāds Sārai zem deguna novietoja plastmasas caurulīti.

-    Katetru.

Tā, tas nu gan nebija patīkami. Tas nu nemaz nebija patīkami. Rīklē kāpa kunksts. Un notika ari vēl kaut kas cits bakstīšana un bāšanās, svešāda sajūta; zem apakšdelmu un cisku iekšpuses ādas ieslīdot kaut kādiem priekšmetiem. Atskanēja pīkstoņa, gāzes šņāciens, un degunā iecirtās dīvaina, satriecoši salda smaka. Dietila ēteris. To ražoja biodīzeļa rūpnīcā, kaut gan Sāra nekad nebija redzējusi, kā tieši. Viņa atcerējās tikai tvertnes ar sarkanu uzrakstu VIEGLI UZLIESMOJOŠS uz sāniem un graboņu, ar kādu tās uz ratiņiem aizripināja uz gaidošu kravas auto.

-    Lūdzu, vienkārši elpo.

Cik savāda prasība! Kā gan lai viņa neelpotu?

-    Viss.

Viņa lidinājās uz mīksta mākonīša.

61

Bija aizritējušas divas dienas, kopš viņi sazinājās ar dumpiniekiem. Sākumā Nīna viņiem nenoticēja neviens jau neticētu. Stāsts bija pārāk fantastisks, vēsture pārlieku sarežģīta. To, kā pierādīt viņu vārdu patiesumu, beigās izdomāja Alīša. Viņa izņēma no savas somas RVR, uzveda sievieti pakalna korē un norādīja uz Domu. Grīrs vēroja ieleju lejāk. Alīša raizējās, ka no tāda attāluma neuztvers signālu. Ko tad viņi darīs, lai sievieti pārliecinātu? Bet sākās skaidra, nepārtraukta pulsācija. Alīša jutās atvieglota, tomēr ari pārsteigta signāls bija kļuvis vēl spēcīgāks. Eimija bridi klusēja un tad pateica: "Tagad mums ir jāpasteidzas. Skaņa, ko dzirdat, nozīmē, ka pārējie no Divpadsmit jau ir klāt." Viņa izvilka aiz jostas aizbāzto nazi un atdeva to Nīnai, liekot atbruņoties arī Alīšai un Grīram. "Mēs tev padosimies," Eimija sacīja. "Pārējais atkarīgs no tevis."

Piebraukušajā kravas automašīnā izrādījās divi bruņoti vīri. Alīša un pārējie iznāca tiem pretī paceltām rokām. Viņiem sasēja rokas un pāri galvai uzvilka melnas kapuces. Kāds laiks aizritēja, trijotnei salstot un kratoties kravas kastē; tad viņi izdzirdēja atveramies garāžas durvis. Viņus izveda no automašīnas un lika gaidīt. Aizritēja dažas minūtes; tuvojās soļi.

-    Noņemiet, kāda balss sacīja.

Kapuces novilka, un viņu skatienam atklājās pusducis vīriešu un sieviešu ar paceltiem ieročiem; bruņoti bija visi, izņemot vienu.

-Jūstas?

-    Major Grīr. Jūstass pagrieza sakropļoto seju pret Ališu. Un Doneidio ari. Viņš papurināja galvu. Bet kāpēc es jūtos pārsteigts? Viņš pagriezās pret pārējiem un pamāja, lai tie nolaiž ieročus. Viss kārtībā.

-    Tu viņus pazīsti? Nīna apstulba.

Jūstass atkal uzlūkoja jaunpienācējus, ievērodams Eimiju. Klau, tevi es laikam agrāk neesmu redzējis.

-    Patiesībā, Eimija iebilda, tas nav gluži tiesa.

Viņi bija ieradušies Jūstasa biedru lielā pasākuma priekšvakarā. Gadiem ilgusi čaklā iefiltrēšanās bija sasniegusi kulmināciju. Vispirms uzbruks līderiem un tad vienlaikus dažādiem svarīgiem mērķiem: kārtībnieku iecirkņiem, industrijas infrastruktūrai, elektrostacijai, cietumam, dzīvojamo māju kompleksam centra nomalē, kur mitinājās vairums sarkanaču. Visā pilsētā bija izkaisītas ieroču un sprāgstvielu slēptuves. Spēki bija nelieli, bet dumpinieki uzskatīja: kad uzbrukums sāksies, viņu rindas kļūs kuplākas. Kā snaudošs milzis modīsies un celsies septiņdesmit tūkstoši līdzenumnieku. Tiklīdz tas notiks, sacelšanās kļūs par neapturamu lavīnu. Pilsēta piederēs viņiem.

Bet kaut kas bija nogājis greizi. Bija atmaskots viņu cilvēks Domā. Dumpinieki zināja, ka viņa ir saņemta dzīva, bet nezināja, kur tiek turēta visticamāk, pagrabā.

-    Baidos, man ir jums kaut kas jāsaka, Jūstass atzinās un paskaidroja, kas ir šis cilvēks.

Sāra bija šeit. Tam bija grūti noticēt. Nē, tam vispār nebija iespējams noticēt. Un viņas meita ari. Sāras. Holisa. Kādā dziļā līmeni bērns bija viņu visu. Mērķis nu bija lielāks, taču tāpat bija samilzusi ari situācijas sarežģītība. Viņas abas būs jādabū laukā.

Eimija atkārtoja visu to pašu, ko bija izstāstījusi Nīnai. Nebija nekādu šaubu, ka vīrusainie ir kaut kur pilsētā, un nebija šaubu, ko tas nozīmē. Tieši te viņi atsāks savu leģionu veidošanu. Jūstass uzklausīja šo stāstu skeptiski, taču pēkšņi kaut kas šķita pazīstams.

-    Gilders gribēs viņus pasargāt, Eimija sacīja. Vai pilsētā ir kāda neparasti nocietināta vieta? Tai jābūt lielai būvei.

Jūstass aizsūtīja kādu viru pēc Projekta rasējumiem. Lai tos iegūtu, gāja bojā trīs cilvēki, viņš paskaidroja, izklādams papīrus.

-    Mēs nevarējām saprast, kam tas paredzēts. Klīda daudz baumu, bet nebija nekā patiešām ticama. Tas ir cietoksnis. Sarkanači to būvē jau daudzus gadus.

Eimija aplūkoja rasējumu, ar skatienu veikdama žiglas aplēses. Tur mēs viņus atradīsim.

-    Nesaprotu, kā tu vari būt tik pārliecināta.

-    Izskaiti istabas.

Jūstass noliecās pār papīru un ar rādītājpirkstu izsekoja katram gaitenim līdz galam. Tad viņš pacēla galvu.

Tā viņu mērķis apvienojās ar citu mērķi. Nu galvenais bija ēka, ko sauca par Projektu. Ēkas plānojums bija viņiem labvēlīgs tāpat kā Ņūmeksikas alā, ari te Projekta šaurība varētu pastiprināt vienas vienīgas bumbas, kas atradīsies pašā celtnes sirdī, sprādziena spēku. Taču vai varēs tikt iekšā? Apšaubāmi. Turklāt, pat ja viņi tur iekļūtu, tas būtu kā doties iekšā lauvu midzenī. Viņi ciestu smagus zaudējumus un pārāk daudz cilvēku nāktos atraut no citiem mērķiem.

-    Tatad mēs neiesim iekšā pie viņiem, sprieda Eimija. Mēs liksim viņiem nākt pie mums.

-    Kas tev padomā?

Eimija brīdi pārlika. Pastāstiet man, kas par cilvēku ir Gilders.

Jūstass paraustīja plecus. Visā šajā laikā viņš vēl nevienu reizi nebija sadusmojies. Viņš teica: esot labi reiz atkal būt starp Ekspedīciju pulka ļaudīm.

-    Viņš ir briesmonis. Nežēlīgs, apsēsts, nenormāls monomāns. Viņš ir galīgi ieciklējies uz Serhio.

-    Ko Gilders darītu, ja Serhio notvertu?

-    Droši vien būtu tik laimīgs kā vēl nekad dzīvē. Tomēr Serhio neeksistē. Tas ir tikai vārds.

-    Bet ja nu viņš eksistētu?

Jūstass paberzēja zodu. Nu, tam vīram patīk izrādes. Droši vien viņš sarīkotu publisku nāvessoda izpildi, plaši izrādītos.

-    Publisku. Tātad tur būtu visi.

-    Laikam. Jūstasa sejas izteiksme izmainījās. Ā! Saprotu.

-    Kur to darītu?

-    Stadions ir vienīgā vieta, kurā visi satilptu. Tur viegli var sapulcināt septiņdesmit tūkstošus. Un tad…

-    Pārējā Iekšzeme nebūtu apsargāta. Resursi būtu trūcīgi, svarīgi mērķi pieejami.

Jūstass māja ar galvu. Un ja Gilders tiešām grib demonstrēt savu varu…

-    Tieši tā.

Ap galdu stāvošie pārmija mulsus skatienus. Lūdzu, apgaismojiet mani, Nīna ieteicās.

Eimija krēslā paliecās uz priekšu. Mēs rīkosimies tā.

Lai sagatavotos, vajadzēja vēl divdesmit četras stundas. Nīna atgriezās pilsētā sazināties ar šūniņu līderiem par jaunajiem rīkojumiem. Dumpinieku slēpnis, protams, būs zaudēts. Tajā izlika spridzekļus, ko iedarbinās pieskāriens: mucas ar amonija nitrāta mēslojumu un dīzeli, savienotas ar sēra degļiem. Pāri paliks tikai pelnu bedre. Ja paveiksies, Gilders uzskatīs, ka iekšā visi ir pagalam masu pašnāvība, sacelšanās pēdējais spožais uzliesmojums.

Viņi sagatavoja automašīnas prombraukšanai. Alīša aizvedīs Eimiju līdz caurulei un tad satiksies ar pārējiem Jūstasa ļaudīm un dosies uz viņu atkāpšanās slēpni. Tagad visi gaidīja īstos laikapstākļus vajadzēja sniegu, kas noslēps riepu pēdas. Varbūt snigs rit, varbūt pēc nedēļas, varbūt vispār nesnigs. Stundu pirms trešās dienas saulrieta sāka birt kaitinošas pārsliņas; snigšana mitējās, tad atkal atsākās, pamazām pieņemoties spēkā, it kā laiks būtu nokremšļojies un atguvis balsi. Uz priekšu.

Viņi izbrauca deviņu mašīnu kolonnā ar četrdesmit septiņiem vīriem un sievām. Alīša nošķīrās un pagriezās uz ziemeļiem. Mašīnas starmešu gaismā sniegs sniga vienā biezā, virpuļojošā masā. Eimija, tērpusies kalpotājas drānās, viņai blakus klusēja. Alīša viņu bija brīdinājusi par sagaidāmo; nebija nekādas vajadzības to vēl apspriest, īpaši tagad.

Pēc pusstundas viņas nonāca pie caurules. Alīša zināja, ka tā teikt nav prātīgi, tomēr ierunājās: Tu zini, ko ar tevi izdarīs.

Eimija pamāja ar galvu. īsu bridi klusējusi, viņa piebilda: Visam ir mērķis. Veidols. Vai tu tam tici?

-    Nezinu. •'

Eimija noņēma Alīšas roku no stūres un, saņēmusi to saujā, savija viņu pirkstus kopā. Zini, mēs esam māsas. Asinsmāsas. Es zinu, kas ar tevi notiek, Līša.

Eimijas vārdi krita viņā kā akmeņi. Un tomēr protams, viņa zināja. Kā gan Eimija varētu nezināt?

-    Vai tu vari to kontrolēt?

Alīša ar mokām norija siekalas. Pēdējās divās dienās alkas bija kļuvušas ļoti intensīvas. Tās izstiepa viņā savu tumšo roku, pārņemot visu. Tās apmigloja prātu. Drīz tās pārspēs viņas gribu pretoties.

-    Kļūst… grūtāk.

-    Kad tas bridis pienāks…

-    Es to nepieļaušu.

Visapkārt krita sniegs. Alīša zināja: ja viņas drīz nedosies ceļā, varbūt iestigs. Vajadzēja pateikt vēl vienu pēdējo lietu. Vajadzēja saņemt visu drosmi, lai izteiktu vārdus.

-    Parūpējies par Pīteru. Tu nedrīksti ļaut viņam uzzināt, kas ar mani notika. Apsoli man.

-    Līša…

-    Vari teikt jebko. Kaut ko izdomā. Man vienalga. Bet man vajag, lai dod man savu vārdu.

Viņas ieskāva dziļš klusums. Alīša pārāk ilgi bija bijusi viena ar šo apziņu; nu viņa bija to izpaudusi. Viņa iedziļinājās savās sajūtās. Zaudējums, atvieglojums, sajūta, ka tiek šķērsota robeža uz kādu drūmu zemi. Viņa atteicās no Pītera.

-    Savā ziņā es jau vienmēr zināju, ka tā notiks. Pat tad, kad vēl nebiju satikusi tevi. Vienmēr bija kāda cita.

Eimija neatbildēja. Viņas klusēšana Alīšai pateica to, kas viņai bija jāzina.

-    Tev jāiet, Alīša mudināja.

Eimija joprojām neko neteica. Viņas seja pauda nedrošību. Tad viņa sacīja:

-    Ir kas tāds, ko neesmu tev pateikusi, Līša.

Pelēkas dienas cita pēc citas. Kontinenta plašā iekšzemes laikapstākļu impērija. Vai snigs? Vai saule jel kādreiz vēl parādīsies? Vai vējš pūtis viņu mugurās vai sasalušajās sejās? Viņi gāja un gāja, salīkuši no saiņu smaguma. Nebija nedz norāžu, nedz kā pazīstama. Ceļi un pilsētiņas bija nozuduši, kā nogrimuši kuģi slēpjoties zem sniegotās prērijas viļņiem. Tiftijs atzinās, ka īsti nezinot, kur viņi atrodas. Aiovas centrālajā daļā uz ziemeļaustrumiem no Dezmoinas, bet konkrētāk… Viņš neatvainojās; situācija bija tāda, kāda bija. "Kāpēc jūs nevarējāt izdomāt to darīt vasarā?" viņš pukojās.

Gandrīz bija beigusies pārtika. Devas bija samazinātas uz pusi, taču puse no nekā vienalga ir nekas. Visi saspiedās kopā kādā sagruvušā fermā, un Lora uz naža asmens izdalīja skopās šķēlītes. Pīters savējo palika zem mēles, lai pietiktu ilgākam laikam; sacietējušie tauki lēni kusa mutes siltumā.

Viņi turpināja ceļu.

Un tad vēlu divdesmit astotās dienas pēcpusdienā parādījās vīzija uz bezkrāsaino debesu fona lēni materializējās liela, vēja šūpota norāde. Ceļinieki piegāja tuvāk; parādījās ēku puduris. Kas šī bija par pilsētu? Tam nebija nozīmes; nepieciešamība pēc patvēruma pārspēja visas bažas. Viņi izgāja cauri ārējam tirdzniecības centru lokam ar lielveikalu un ķēžu veikalu čaulām, kuru plakanie jumti jau sen bija sagruvuši zem ziemas sniegu smaguma, un devās dziļāk iekšā vecpilsētā. Tur bija parastās drupas un gruveši, taču pašā sirdī viņi uzgāja divus ķieģeļu ēku kvartālus, kas izskatījās nebojāti.

-    Neko ēdamu jau laikam te neatradīsim, Maikls noteica.

Viņi apstājās pie apbrīnojamā kārtā neskartiem skatlogiem. Izbalojuši burti uz stikla vēstīja: "FANCY'S CAFE".

Holiss sacīja: Izskatās, ka šie jau kādu laiku ir ciet.

Viņi atstūma vaļā durvis un iegāja iekšā. Šaura telpa ar galdiņiem; pie tiem ar saplaisājušu mākslīgo ādu apvilkti dīvāniņi un iepretim lete ar ķebļu rindu. Izņemot biezo putekļu kārtu, uz virsmām viss bija apbrīnojami neskarts. Laiku pa laikam tika uzietas tādas vietas pagātnes muzeji, kuros gadu desmiti nez kā bija aizritējuši nemanīti, vēl baismīgākas par drupām.

Maikls no kaudzes uz letes paņēma ēdienkarti un to atvēra. Kas ir viltotais zaķis? Es saprotu zaķis, bet kāpēc tad viltots?

-   Jēziņ, Maikl! Lora viņu apsauca. Sieviete drebēja, viņas lūpas bija zilas. Nepadari visu vēl ļaunāku.

Holiss un Pīters izpētīja aizmuguri. Aizmugures durvis un logi bija aiznagloti ar finieri uz grīdas mētājās āmurs un naglas.

-    Bez ēdamā mēs necik tālu netiksim, Holiss drūmi noteica.

-    Tev tas nav man jāatgādina.

Viņi atgriezās kafejnīcas priekšā; pārējie bija atgūlušies uz grīdas un vīstījās segās. Sabiezēja tumsa. Telpā bija ledaini auksti, bet vismaz te bija glābiņš no vēja.

Iešu paskatīties, Pīters sacīja. Varbūt varēšu izdomāt, kur mēs atrodamies.

Viņš pārbrida pāri ielai un pagājās tālāk pa kvartālu, ielūkodamies skatlogos. Pīters paraustīja dažas durvis, bet visas bija aizslēgtas. Nu ko no rīta viņi atnāks vēlreiz paraudzīt, kas tur iekšā.

Otrā kvartāla beigās viņš neskatīdamies nospieda kādu rokturi nu jau tā bija vien automātiska kustība un iztrūkās, kad durvis atvērās. Iegājis iekšā, Pīters ielika pistoli makstī un, izvilcis no jakas krūškabatā noglabātās kastītes sērkociņu, uzšķīla to, ar plaukstu aizsegdams liesmiņu pret pūsmu no vaļējām durvīm.

Nu, pie velna!

Pīteram uzreiz bija skaidrs, ka te ir savākti krājumi. Pie citādi tukšās telpas sienām bija sakrauti audekla maisi. Viņš notupās uz ceļiem un ar vienu naža griezienu atvēra pirmo maisu kaltētas pupas. Otrajā bija kartupeļi, trešajā āboli. Pīters uzšķīla vēl vienu sērkociņu un aplūkoja grīdu; putekļos visur bija pēdu nospiedumi. Kas to bija te atstājis? Ko tas nozīmēja?

Situācija bija nelāga, bet vismaz badā viņi nenomirs. Ar pilnu vēderu varēs labāk izdomāt, kā rīkoties. Pīters iecirta zobus ābolā. Auglis bija bezgaršīgs un ciets kā ledus gabals. Viņš drudžainā steigā to notiesāja, sameta vēl dažus ābolus kabatās un nopētīja telpu, meklējot kādu trauku, kurā varētu aiznest ēdamo pārējiem. Stūri viņš atrada spaini ar vara stiepli. Izmetis stiepli uz grīdas, Pīters piepildīja spaini ar āboliem un kartupeļiem un atgriezās uz ielas.

Viņš uzreiz nojauta kaut ko savādu. Nakts šķita gaišāka. Mēness? Bet mēness nebija. Pār muguru pārskrēja briesmu nojautas skudriņas; tad viņš izdzirdēja skaņu. Aizgriezis seju prom no vēja, Pīters uzmanīgi ieklausījās. Tālumā kaut kas rūca. Skaņa tuvojās un ik mirkli kļuva skaidrāk sadzirdama.

Motori.

Viņš nosvieda spaini un metās prom uz kafejnīcu. Pretī brauca automašīnu kolonna. Viņš dzirdēja kliedzienus, tiem sekoja sprakšķu zalve. Apkārt uzbangoja sniegs.

Kāds uz viņu šāva.

Pīters iemetās iekšā pa kafejnīcas durvim tajā pašā brīdī, kad atklātā uguns sašķaidīja logus. Pie zemes! viņš kliedza. Pie zemes! Bet visi jau bija nometušies zemē. Viņš lēca un aiz letes piezemējās uz Loras, kura ar rokām sargāja galvu. Telpu izgaismoja automašīnu starmeši. Viss šķīda un plīsa, nelielo telpu šķaidīja arvien jaunas zalves.

-    Maikl! Kur tu esi?

Drauga balss atskanēja zem viena no soliem: Kas viņi tādi ir? Ko viņi grib?

Jautājums bija retorisks. Lai kas viņi tādi būtu, tie gribēja viņus nogalināt.

-    Tiftij? Holis?

Atkal atsaucās Maikls: Viņi ir kopā ar mani! Tiftijs ir ievainots, bet viss kārtībā!

-    Pie manis ir Lora!

Šaušana mitējās, tad atkal atsākās.

-    Vai kāds kaut ko redz?

-   Tieši aiz loga ir trīs automašīnas, Holiss sauca. Tālāk uz ielas ir vairāk!

-    Varbūt vajadzētu padoties! brēca Maikls.

-    Man neliekas, ka tie būtu no ļaudīm, kuriem padodas!

Telpu pārvērta gruvešos. Pīteram bija tikai pistole šauteni viņš bija atstājis pie durvīm. Viņi nemūžam netiks līdz pagalma durvīm, un tur durvis un logi vienalga bija aiznagloti. Kafejnīca bija slazds.

-    Ko tu gribi darīt? Holiss uzsauca.

-    Vai Tiftijs var palikt viens?

-    Man viss kārtībā!

Piespiedies pie zemes, Pīters pagrieza galvu pret Loru. Kas tev ir?

Sieviete parādīja nazi. Tikai šis.

Viņš uzsauca pāri letei: Uz trīs skrienam! Pametiet kāds šaujamo!

Ierocis lidoja no Maikla puses un uzkrita viņiem virsū. Lora paņēma šaujamo un to pielādēja. Ārpusē šaušana nu atkal bija pieklususi. Tur ārā neviens nesteidzās.

-    Mēģināt tikt laukā ar šaušanu nav nekāds dižais plāns, Lora iebilda.

-    Es priecātos uzklausīt labāku.

PIters pašlaik slējās ceļos, kad Lora viņu ar roku apturēja. Paklausies, viņa čukstēja.

Pīters izdzirdēja, kā zem kājām nogurkst sniegs un tad nošņirkst stikla šķembas. Viņš pacēla pie lūpām pirkstu. "Cik nācēju tur ir? Divi? Ķīlnieks," viņš piepeši iedomājās. Tā bija viņu vienīgā izdevība. Ar pārējiem nebija iespējams sazināties. Būs jārīkojas vienam pašam. Pīters Lorai pamāja uz letes tālāko galu prom no durvīm. Lūpas mēmi izrunāja vārdus: radi troksni.

Lora aizslīdēja pa grīdu. Pīters iebāza pistoli makstī un pietupās. Kad Lora bija vietā, viņa saspringtu sejas izteiksmi palūkojās atpakaļ un pamāja ar galvu.

-    Palīdziet man, viņa iekunkstējās.

Pīters uzlēca uz bāra. Kad tuvākais nācējs pagriezās, Pīters izrāva pistoli, izšāva uz pirmā vīra siluetu un metās virsū otram; abi nogāzās zemē. Pītera pistole grabēdama aizvēlās prom. Mirkli turpinājās neprātīga grābāšanās, rokām un kājām savijoties. Svešais bija savas trīsdesmit mārciņas smagāks, bet Pītera pusē bija pārsteigums. Pie vīra augšstilba bija piestiprināts pusautomātiskais ierocis. Satvēris pretinieka kaklu elkonī, Pīters viņu turēja no aizmugures un, izrāvis šaujamo, iespieda stobru žokļa izliekumā virs kakla; vīra sejai pāri krita sudrabaini mati.

-    Liec viņiem pārtraukt šaušanu!

No abu atrašanās vietas Pīters piepeši sev tieši priekšā zem viena no galdiem ieraudzīja Maiklu. Draugs plati iepleta acis. Pīter…

-    Es runāju nopietni, Pīters uzsvēra, piespiezdams šaujamo ciešāk. Sauc skaļi lai visi dzird!

Vīrietis viņa rokās bija atslābis. Pīters juta, kā viņš nodreb, bet ne no sāpēm. Viņš bija sācis smieties.

-    Mieru! uzsauca kāda jauna sieviete. Pārtraukt uguni!

Otrs nācējs galu galā nebija vīrietis. Sieviete sēdēja uz grīdas, atbalstījusies pret dīvāniņu, un viņas labā roka šķērsām pāri krūtīm sniedzās pie ievainotā pleca.

-    Nolādēts, Pīter! Alīša noņēma asiņaino roku. Nu ari viņa smējās. Lūsius, vai tu spēj noticēt, ka viņš mani sašāva?

62

Kāpņu lejasgalā Eimija pielika karti pie savas lāpas. Papīrs uzreiz aizdegās un pagaisa zilā uzliesmojumā. Viņa iemērca lāpu ūdens tērcitē pie kājām, uzkāpa pa kāpnēm un pacēla kanalizācijas akas vāku.

Eimija atradās ieliņā aiz aptiekas. Viņa uzlika vāku atpakaļ un pameta skatienu ap ēkas stūri; pāri pilsētas sirdij valdonīgi pacēlās Doms, ēkas virsma laistījās gaismā. Viņa nolaida plīvuru un žiglā gaitā iznāca no ieliņas. Gar barikādēm staigāja viri ar suņiem. Eimija piegāja pie sargu mājiņas, kur divi vīrieši pūta elpu uz rokām, un parādīja caurlaidi.

-    Caurlaide neizskatās, kā vajag. Sargs iedeva to blakusstāvētājam. Vai tev liekas, ka tā izskatās, kā vajag?

Kols uzmeta caurlaidei skatienu un pavērās Eimijā. Pacel plīvuru.

Viņa izdarīja, kā prasīts. Vai kaut kas nav kārtībā?

Virietis bridi pētīja viņas seju. Tad atdeva caurlaidi. Aizmirsti. Viss ir labi.

Eimija pagāja viņiem abiem garām un devās augšā pa kāpnēm. Neviens viņai nepievērsa nekādu uzmanību; vārtu sargi bija pārliecinājušies, ka viņas klātbūtne ir atļauta. Ēkā Eimija pagāja garām sargam pie galda, kurš tik tikko veltīja viņai skatienu, šķērsoja vestibilu un ar liftu uzbrauca sestajā stāvā.

Lifta durvis atvērās apaļā balkonā, kas meta loku ap celtnes ātriju. No balkona kā riteņa spieķi stiepās četri gaiteņi. Eimija apgāja ap balkonu uz trešo gaiteni un pa to devās līdz pēdējām durvīm, kur saliekamā metāla krēslā sēdēja sargs virs ļenganu seju un pelēku matu gredzenu ap pliko pakausi un šķirstīja simtgadīga žurnāla trauslās lapas. Uz vāka bija attēls sieviete oranžā bikini un augšup paceltām, matos ievītām rokām.

-    Direktors lūdza mani atnākt, Eimija teica, paceldama plīvuru.

Vīrieša acis atrāvās no lappuses, sastapās ar Eimijas skatienu, un

tas arī bija viss. Viņa nolaida viru zemē, atslēja ar muguru pret sienu un paņēma viņam no jostas atslēgu. Saļimušā zods nokārās uz krūtīm. Eimija viņam ausī sacīja:

-    Es tagad iešu iekšā. Gribu, lai tu aizskaiti līdz sešdesmit vai tu to varēsi?

Sarga acis bija ciet. Viņš pamāja ar galvu, kaut ko piekrītoši nomurminādams.

-    Labi. Aizskaiti līdz sešdesmit un tad nolec no balkona.

Eimija atslēdza durvis un devās iekšā. Istabai piemita tāda kā mānīgi labvēlīga atmosfēra. Iepretim milzīgam rakstāmgaldam ar viegli vizošu pulētu virsmu stāvēja divi klubkrēsli. Grīdu klāja biezs paklājs, aprijot visus trokšņus, izņemot Eimijas elpas skaņu. Vienu sienu pilnībā nosedza grāmatas; pie otras karājās liela glezna, ko izgaismoja lampiņa. Gleznā bija attēloti trīs pie garas letes sēdoši stāvi un ceturtais baltā cepurē; vērotājs uz viņiem nolūkojās pa logu kādā tumšā ielā. Eimija apstājās, lai izlasītu plāksnīti rāmja apakšmalā: Edvards Hopers, "Naktsputni", 1942.

Pa labi bija divviru durvis ar stikla rūtīm svina tīklojumā. Eimija pagrieza rokturi un piesardzīgi gāja iekšā.

Gilders apakšveļā gulēja uz segām. Gultas veļas jūrā viņam blakus peldēja kaudze kartona mapju. No vīrieša deguna plūda klusa, šņākuļojoša krākšana. Kur viņai stāvēt? Viņa izvēlējās gultas kājgali.

-    Direktor Gilder.

Viņš šausmās uzrāvās augšā un pašāva roku zem spilvena. Gilders pacēlās sēdus, balstīdamies pret galvgali un parāpdamies tālāk no svešinieces; ar abām rokām vīrietis notēmēja uz Eimiju un uzlika pirkstu uz gaiļa. Viņš tā drebēja, ka Eimija nodomāja: viņš viņu nejauši nošaus.

-    Kā tu tiki te iekšā?

Eimija sajuta Gildera nedrošību. Kalpotājas drānas, bet nepazīstama seja. Sargs bija ļoti laipns. Varbūt noliec ieroci?

-    Nolādēts, kas tu tāda esi?

Viņa izdzirda gaitenī balsis; kāds ar dūrēm dauzīja ārējās durvis.

-    Es esmu Serhio, Eimija teica. Es atnācu padoties.

XI GADA TUMŠĀKĀ NAKTS

97. g. P. V. 21. decembris

Mana dzīvība norit starp lauvām, es esmu savu naida pārņemto ienaidnieku vidū, starp cilvēkiem, kuru zobi ir šķēpi un bultas un kuru mēle ir ass zobens.

Psalmi 57:5 (atdz. Dace Rukute)

NOTVERTS!

ZIŅOJUMS NO DIREKTORA BIROJA

Nicināmais slepkava, pazīstams kā "Serhio", ir apcietināts!

Sacelšanās ir satriekta!

Mūsu mīļotajā Iekšzemē ir atjaunots miers!

PUBLISKA SODA IZPILDE NOTIKS STADIONĀ

VISIEM STRĀDNIEKIEM RĪT PLKST. 21.30 JĀPIESAKĀS PIE KĀRTĪBNIEKIEM BARAKĀS

Turieties kopā, Iekšzemes pilsoņi! Līksmojiet šajā taisnības uzvaras dienā! Lai visi nodevēji zina, ka tāds būs viņu liktenis!

63

Tieši tādu notikumu gaitu Eimija bija paredzējusi. Viņas nāvessoda izpildes laiks un vieta bija noteikti; tikai veids vēl nebija zināms pēdējā detaļa, no kuras bija atkarīgs viņu plāns. Vai Gilders meiteni vienkārši nošaus? Pakārs? Bet, ja viņam padomā vien tik skopa izrāde, kāpēc tad skatīties bija aicināti pilnīgi visi septiņdesmit tūkstoši Iekšzemes iedzīvotāju? Eimija bija izlikusi ēsmu; vai Gilders uzķersies?

Pīters nākamās četras dienas aizvadīja, mētājoties starp pretišķīgām emocijām, viņš jutās te noraizējies, te izbrīnīts, un visam pāri klājās spēcīga nojauta, ka tas viss jau reiz ir pieredzēts. It viss šķita satriecoši pazīstams, it kā kopš tās reizes, kad viņi Kolorādo stājās pretī Babkokam, vispār nebūtu aizritējis laiks. Viņi visi bija te, visi jau atkal bija kopā, it kā likteņus būtu pievilcis kāds varens gravitācijas spēks. Pīters, Alīša, Maikls, Holiss, Grīrs viņi bija te nonākuši pa dažādiem ceļiem dažādu iemeslu dēļ. Un tomēr viņus jau atkal bija vedusi Eimija.

Grīrs izstāstīja par meitenes pārvērtību par Hjūstonu, par Kārteru, par "Chevron Mariner", par Eimijas došanos kuģa iekšienē un par viņas atgriešanos. Grīrs nevarēja pārējiem pateikt, kas tieši notika starp Eimiju un Kārteru. Viņš zināja vien to, ka Kārters viņus atveda uz šejieni. Par turpmāko Eimija vai nu nevarēja, vai negribēja neko sacīt.

Tovakar bāreņu namā, kad abi stāvēja durvīs un viņu pirkstu gali gaisā saskārās, vai meitene toreiz zināja, kas ar viņu notiek? Vai to zināja viņš? Eimijas pieskārienā Pīters bija sajutis kaut kā neizteikta spiedienu. Es aizeju. Kad nākamreiz tiksimies, tās meitenes, kuru tu pazīsti, vairs nebūs. Un tā ari bija. Tā meitene, kas Eimija bija kādreiz, bija prom. Viņas vietā nu bija sieviete.

Biedri maskēja savas bažas, nevajadzīgi atkārtojot dažādus sagatavošanās darbus. Tīrīja ieročus. Pētīja rasējumus un kartes. Pārskatīja sarakstus un domas attiecībā uz visu, kas jāņem līdzi karā. Holiss un Maikls pēdējās dienās kļuva par tādu kā noslēgtu loku viņu mērķis bija sašaurinājies līdz Sārai un Keitai. Allša uztraukumu valdīja tāpat kā visu citu izliekoties, ka tas nav nekas svarīgs. Lode no Pltera ieroča nebija trāpījusi kaulā, tā bija tīri izurbusies cauri tīrā veiksme, un tomēr. Pēc dienas vai divām viss būs sadzijis, bet pašlaik draudzenes kaklā iekārtā roka PIteram pastāvīgi atgādināja, cik maz bija trūcis, lai viņu nogalinātu. Brīžos, kad Allša neizkliedza pavēles, viņa iegrima nesasniedzamā klusumā, tā bez vārdiem PIteram pavēstot, ka jau atrodas kaujas zonā. Grirs deva mājienu, ka ieslodzījumā ar Ališu kaut kas bija noticis, ka viņa bija pamatīgi piekauta, bet pati Allša strikti atraidīja visus jautājumus un mēģinājumus mierināt. Man viss ir labi, viņa teica kategoriskā tonī. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka tā nebūt nav. Neuztraucies par mani. Es varu par sevi parūpēties. Patiesībā tā vien šķita, ka Alīša no viņa aktīvi izvairās, ilgstošiem laikposmiem nozūdot. Ja Pīters viņu labi nepazītu, tad teiktu, ka draudzene uz viņu dusmojas. Pēc vairākām stundām Alīša atgriezās, ozdama pēc zirgu sviedriem, taču, kad Pīters jautāja, kur viņa bijusi, viņa vien attrauca, ka pētījusi apkārtni. Nebija iemesla to apšaubīt, tomēr skaidrojums šķita baltiem diegiem šūts, kā aizsegs kaut kam neizteiktam.

Arī Tiftijā bija jaušama neliela, taču nozīmīga pārmaiņa. Atkalsatikšanās ar Griru nozīmēja vairāk, nekā Pīters bija domājis. Viņi kopā bija dienējuši Ekspedīciju pulkā tas nenoliedzami veidoja saikni -, tomēr Pīters nebija gaidījis, ka abu draudzība izrādīsies tik dziļa. Starp viņiem plūda neviltota sirsnība. Sākumā Pīteru tas izbrīnīja, taču iemesls bija acīmredzams: Grirs un Tiftijs pirms visiem tiem gadiem te bija bijuši kopā ar Krakšenku. Stāsts par lauku un DI, un abām mazajām meitenēm: Grirs labāk par jebkuru citu pazina Tiftija Lamonta sirdi.

Tā aizritēja stundas un tad dienas. Visam pāri slīga divi jautājumi: vai plāns izdosies? Un, ja izdosies, vai viņi paspēs laikā aizkļūt līdz Eimijai?

Trešajā naktī,' kad Pīters vairs ne mirkli nespēja izturēt gaidīšanu, viņš izgāja no policijas iecirkņa pagraba, kur visi gulēja, devās augšā pa kāpnēm un izgāja ārā. Ēkas priekšpusi sedza plata nojume, zem kuras nebija sniega. Alīša sēdēja, atspiedusi muguru pret sienu un pievilkusi ceļus pie krūtīm. Apsēja vairs nebija. Vienā rokā viņa turēja garu, spīdīgu durkli ar robotu pamatni un otrā galodu. Rāmām, vienmērīgām kustībām viņa laida asmeni pār galodu no vienas un otras puses, tad apstājās, lai novērtētu savu veikumu. Sākumā šķita, ka Alīša tik ļoti koncentrējas, ka Pīteru nemaz nemana, bet tad, sajutusi viņa klātbūtni, meitene pacēla skatienu. Šķita Alīšai būtu kaut kas jāsaka, taču viņa klusēja; sejā nebija nekādas izteiksmes, vien viegla izklaidība.

-    Vai tev nebūtu iebildumu pret kompāniju?

-    Sēdies, ja gribi.

Pīters apsēdās zemē viņai blakus. Tagad viņš sajuta. Gaiss ap Alīšu šķita sprakšķam tik tikko valdītās dusmās. Tās plūda no viņas kā elektriskā strāva.

-    Tas tik ir nazis!

Alīša bija atsākusi pacietīgo asināšanas darbu. To man iedeva Jūstass.

-    Vai tev tas neliekas gana ass?

-    Es tikai nodarbinu rokas.

Pīters meklēja vēl ko sakāmu, bet neatrada. Kur tu esi palikusi, Līša?

-    Man vajadzētu uz tevi dusmoties, viņš teica. Varēji man pateikt, kāda pavēle tev ir dota.

-    Un ko tad tu būtu darījis? Sekojis man?

-    Es jau tāpat esmu neatļautā prombūtnē. Vēl dažas dienas neko nemainītu.

Alīša uzpūta asmens galam. Tā nebija tava pavēle, Pīter. Nepārproti es priecājos tevi redzēt. Pat nejūtos īpaši pārsteigta. Dīvainā kārtā tava klātbūtne šeit ir loģiska. Tu esi labs virsnieks, un mums tevi vajadzēs. Bet ikkatram no mums ir savi pienākumi.

Pīters apstulba. Labs virsnieks? Vai viņš Alīšai nenozīmēja neko vairāk? Tas neizklausās pēc tevis.

-    Nav svarīgi, pēc kā tas izklausās. Tā vienkārši ir. Varbūt kādam ir laiks to pateikt.

Pīters nezināja, ko lai atbild. Tā nebija Alīša, kuru viņš pazina. Cietumā piedzīvotais viņu bija iedzinis tik dziļi sevī, ka radās tāda sajūta, it kā viņas vispār vairs nebūtu.

-    Es raizējos par tevi.

-    Nu tad neraizējies.

-    Tiešām, LIša. Kaut kas nav kārtībā. Tu vari man pateikt.

-    Man nekas nav sakāms, PIter. Viņa ielūkojās draugam acis. Varbūt es vienkārši… mostos. Pieņemu realitāti. Tev arī tā vajadzētu darit. Tas nebūs viegli.

PIters jutās sāpināts. Viņš nopētīja Allšas seju, meklējot kaut dzirksti sirsnības, taču neatrada. Viņš novērsās pirmais.

-    Kā tu domā, kas ar viņu notiek? PIters pajautāja.

Nevajadzēja konkretizēt; Allša zināja, par ko viņš runā.

-    Es mēģinu par to nedomāt.

-    Kāpēc tu ļāvi viņai iet?

-    Es neko neļāvu viņai darit, PIter. Tas nebija atkarīgs no manis.

Iestājās salts klusums.

-    Man ļoti derētu iedzert, PIters noteica.

Allša klusi iesmējās. Tas nu ir kaut kas jauns. Man šķiet vēl nekad neesmu dzirdējusi tevi sakām ko tādu.

-    Visam kādreiz pienāk pirmā reize. Tad viņš piebilda: Vai atceries to nakti bunkurā, kad mēs atradām viskiju?

Pudele atradās rakstāmgalda atvilktnē. Lai nosvinētu hammeru salabošanu un drīzo aizbraukšanu no bunkura, viņi toreiz laida dzērienu pa apli, uzsaucot tostus par lielisko piedzīvojumu, kas viņus gaida ceļojumā uz austrumiem no Kolorādo.

Allša atcerējās: Ak Dievs, mēs visi tā piedzērāmies! Ar Maiklu bija visļaunāk. Viņš nekad nav varējis turēt.

-    Nē, man liekas tas bija Ašais. Atminies, kā viņš pārlauza vienu no gaismas stienīšiem un izsmērēja to ķēpu pa visu ģīmi? "Paskatieties uz mani, paskatieties uz mani, esmu vīrusainais!" Tas puika bija šausmigi smieklīgs.

Viņa kļūda uzreiz bija acīm redzama. Pēc pieciem gadiem zēna nāve Allšai joprojām bija vaļēja brūce; visu šo laiku PIters pat nebija dzirdējis draudzeni pieminam viņa vārdu.

-    Piedod. Es negribēju…

Pie apvāršņa uzplaiksnīja spoža gaisma. Zibens? Ziemā? Pēc mirkļa atskanēja klusināts, taču pazīstams būkšķis.

Kāpņu lejasgalā iznāca Jūstass. Es arī dzirdēju. Uz kuru pusi?

Sprādziens bija nācis no dienvidiem. Attālumu bija grūti noteikt, bet viņi minēja, ka tās bija aptuveni piecas jūdzes.

Nu ko, Jūstass noteica, pie sevis pamādams ar galvu. No rīta laikam zināsim vairāk.

īsi pēc rītausmas ieradās Ņinas sūtīts ziņnesis. Sprāgstvielas viņu slēpnī bija darijušas savu maskēšanās bija veiksmīga. Klīda baumas, ka starp nogalinātajiem bijis ari ministrs Serešs, kuru Gilders sūtījis personiski pārraudzīt dumpinieku saņemšanu.

Bet visdaudzsološākā šķita otrā ziņa. Kopš vakardienas vakara pie Projekta stāvot puspiekabe. To stingri apsargājot vismaz divdesmit vīru vienība. Pēdējais mozaīkas gabaliņš bija vietā vīrusainie pārvietojās. Gilders bija atklājis savus nolūkus.

Visi zināja, kādas sekas būs viņu mēģinājumam. Plāns šķita saprātīgs, tomēr izredzes nebija lielas. Gildera pavēle vest iedzīvotājus uz stadionu nozīmēja, ka pārējā pilsēta būs vāji apsargāta, un, ja viss noritēs pēc plāna, tad dumpiniekiem izdosies vienā rāvienā sagraut gandrīz ikvienu režīma aspektu. Tomēr īstā brīža izvēle būs kritiska tā kā tik daudz pretošanās kustības vienību rīkosies neatkarīgi, un, kad sāksies aplenkums, tām nebūs iespēju sazināties, tad vajadzēs pavisam maz, lai viss izjuktu.

Vislielākais mainīgais bija Sāra. Pieņemot, ka viņa atrodas Doma pagrabā, būs ļoti sarežģīti īstenot glābšanu, un neviens nezināja, kur atrodas viņas meita. Keita varēja būt Domā, bet bērna atrašanās vieta varēja būt arī pavisam cita. Kad dumpinieki iebruks ēkā un sāksies apšaude, būs gandrīz neiespējami nošķirt draugus no ienaidniekiem. Beigās pieņēma lēmumu, ka Maikls ar Holisu vadīs pirmo vienību uz pagrabu. Viņiem būs tikai piecas minūtes. Pēc tam ēka ar visiem tās iemītniekiem būs medību lauks.

Jūstass vadīs operāciju uz pašu stadionu. Sprāgstvielu sainī bija nitroglicerīna paveids, kas bjia nozagts Projekta celšanas laikā un pēc tam tika pārveidots viņu vajadzībām; viela bija padarīta spēcīgāka, bet tā bija kļuvusi arī ļoti nestabila. Bumba bija tā paša tipa kā spridzeklis, kas bija piegādāts Sārai Domā un ko tagad uzskatīja par pazudušu. Neraugoties uz spridzekļa jaudu, vienīgais veids, kas garantēja vajadzīgo iznākumu, bija tā piegāde vienpadsmit vīrusainajiem kā Jūstass izteicās, "personiski, bumba ar kājām". Sākumā Pīters šo frāzi nesaprata, bet tad viņam atausa skaidrība. Tās būs Jūstasa kājas.

Komandas ieies pilsētā no četrām pusēm; tās visas būs savienotas ar galveno lietusūdeņu noteku. Jūstasa komanda, kurā būs Piters, Allša, Tiftijs, Lora un Grirs, izmantos apjukumu stadionā, lai iefiltrētos pūlī; Nīnas komandēti dumpinieki jau būs savās vietās tribīnēs, lai īstajā brīdī pārņemtu kontroli. Ieroči bija paslēpti tualetēs un zem kāpnēm, kas veda augšējās tribīnēs. Jūstasa parādīšanās laukumā būs signāls sākt uzbrukumu.

Līdzko sāka sabiezēt tumsa, viņi devās ceļā. Pēdas nebija jēgas slēpt tā vai citādi viņi te nekad neatgriezīsies. Nakts bija skaidra, debesis plašas un zvaigžņotas, vienaldzīgs plašums, kas vērās lejup. Nu varbūt ne gluži vienaldzīgs, Piters nodomāja. Viņš noteikti cerēja, ka tur augšā kādam nav vienalga, kā bija apgalvojis Grirs. Bija grūti noticēt, ka kopš viņu sarunas cietumā ir aizritējušas tikai dažas nedēļas. Viņi nonāca pie caurules un tālāk devās kājām. Pīters atskārta, ka domā ne tikai par Eimiju, bet ari par māsu Leisiju. Eimija bija kas viens, Leisija gluži kas cits. Sieviete stājās Babkokam pretī pilnīgi bezbailīgi, galīgi pieņemot iznākumu. Pīters cerēja, ka pats izrādīsies tikpat cienīgs.

Stadionam tuvākās akas pakājē viņi apstājās un pārmija pēdējos vārdus. Pārējās komandas, kas devās uz savām vietām visā Iekšzemē, paliks paslēpušās pazemē, līdz izdzirdēs sprādzienu stadionā, kas ari būs signāls uzbrukuma sākšanai. Tikai Holiss un Maikls sāks darboties jau ātrāk. Brīdi, kad sākt rīkoties, īsti nevarēja paredzēt; visiem būs jāvadās pēc instinkta.

-    Veiksmi, Pīters novēlēja. Trijotne paspieda rokas un tad apskāvās, jo ar rokasspiedienu nešķita gana. Lora pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja Holisa bārdaino vaigu.

-    Atceries, ko es teicu, viņa piekodināja. Viņa tevi gaida. Es zinu, ka tu viņu atradīsi.

Holiss un Maikls devās prom pa tuneli, pamazām izgaistot tālumā. Viņiem sekoja arī citas grupas, apmainoties rokasspiedieniem un veiksmes vēlējumiem. Pīters un pārējie gaidīja. Aukstums bija stindzinošs; smirdošajā ūdeni izmirkušajās kurpēs visiem bija slapjas kājas. Jūstasam mugurā bija olīvzaļa jaka; zem tās slēpās nāvējošā nešļava. Neviens no viņiem nesarunājās, taču Jūstasu ieskāva vēl dziļāks klusums. Kādā brīdī zem četrām acīm viņš bija Pīteru pārliecinājis, ka citādi nevar. Patiesībā

Jūstass priecājās to paveikt. Pēc viņa pavēles nāvē bija raidīti daudzi cilvēki. Bija tikai taisnīgi, ka pienākusi arī viņa reize.

Bija mazliet pāri pulksten pieciem vakarā, kad Tiftijs no kāpņu augšgala ierunājās: Sākas. Mums jāiet.

Viņi līdīs ārā pa vienam ar minūtes intervālu. Atvere atradās zem pikapa, ko kāds no Nīnas komandas bija atstājis stadiona dienvidu pusē. Agrāk vai vēlāk automobili ievēros, jautās: Kas tur notiek? -, bet pagaidām pikaps nebija pievērsis neviena uzmanību. No atveres viņi visi iesprauksies uz stadionu plūstošajās ļaužu rindās. Tas būs sarežģīts bridis, bet tikai pirmais no daudziem.

Jūstass devās ceļā pirmais. Grīrs no kāpņu augšgala vēroja. Labi, viņš noteica. Man šķiet, viņam izdevās.

Lora un Grīrs sekoja. Iekļuvuši iekšā, viņi satiksies noteiktās ēkas vietās. Alīša būs priekšpēdējā, un Tiftijs noslēgs gājienu. PIters nostājās savā vietā kāpņu lejasgalā. Alīša atradās viņam aiz muguras. Tāpat kā pārējie, ari viņa bija maskējusies līdzenumnieku raupjajā tunikā un biksēs.

-    Piedod par roku, viņš simto reizi atvainojās.

Alīša pasmaidīja savu zinošo smaidu. Pirmo reizi pēc vairākām dienām Pīters redzēja draudzeni smaidām. Pie velna, droši vien jau sen bija laiks vienam no mums abiem otru sašaut. Gandrīz visu citu jau esam darījuši. Es tikai priecājos, ka tu tik slikti mērķē.

-    Tas ir aizkustinoši, Tiftijs sausi piebilda, bet mums patiešām ir jāiet.

PIters vilcinājās; viņš negribēja, lai šie vārdi ir pēdējais, ko viņi viens otram sacījuši.

-    Es taču teicu, ka tev vēl būs izdevība, vai ne? Alīša viņu ātri apskāva. Tu dzirdēji, ko viņš teica kusties. Tiksimies, kad būs nosēdušies putekļi.

Tomēr runājot Alīša neskatījās uz Pīteru, novērsusi asaru aizmiglotās acis.

Pašlaik viņam bija jāatrisina šāds jautājums: ko, pie velna, lai velk mugurā?

Uzvalku un kaklasaišu ēra Horesam Gilderam bija beigusies. ŠI dzīves daļa bija galā. Uzvalks piestāv valdības ierēdnim, bet ne Mūžīgās Dzīves Tempļa priesterim.

Tas viss drusku krita uz nerviem. Viņš nekad nebija daudz gājis uz baznīcu, pat bērnu dienās ne. Māte viņu reizi pa reizei turp aizveda, bet tēvs uz baznīcu negāja nekad. Tomēr, cik Gilders atcerējās, kaut kāds paltraks bija standarta ietērps. Kaut kas līdzīgs kleitai.

-    Sereš!

Vīrietis iekliboja guļamistabā. Kas par skatu! Sereša seja bija pietūkuši un sārta; uzacis un skropstas bija nosvilušas, līdz ar to acis izskatījās tādas kā iztrūkušās. Visu klāja gan jau aizvilkušās, gan svaigas vātis un zilumi. Pēc dažām dienām būs labi, bet pašlaik Serešs izskatījās pēc Lieldienu šķiņķa un boksa mača zaudētāja krustojuma.

-    Sadabū man kalpotājas drānas.

-    Kāpēc?

Gilders pamāja uz durvīm. Vienkārši sadabū. Lielas.

Prasīto atnesa. Serešs kavējās, acīmredzot cerēdams, ka Gilders paskaidros savu dīvaino prasību, vai arī varbūt vienkārši vēlējās redzēt, kā viņš cenšas iespīlēties atnestajā ietērpā.

-    Vai tev nav kaut kur jābūt?

-    Man šķita, ka gribi, lai palieku te.

-Jēziņ, neesi tik aprobežots! Ej un palūko, kas notiek ar mašīnu.

Serešs aizkliboja prom. Gilders nostājās pie liela spoguļa un pielika kleitu sev priekšā. "Dieva dēļ," viņš nodomāja, "tajā taču izskatīšos pēc klauna!" Bet pulkstenis tikšķēja kuru katru minūti kārtībnieki stadionā savedīs līdzenumniekus. īsa kavēšanās nekādu skādi nenodarīs tikai pastiprinās gaidas -, bet, ja viņš čammāsies par ilgu, sāksies problēmas ar pūļa kontrolēšanu. Labāk vienkārši jārīkojas; kleita pārslīdēja pār galvu. Spoguļattēls tomēr neatgādināja klaunu, drīzāk līgavu amišu kāzās. Drānas bija pilnīgi bezveidīgas. Gilders noņēma no pakaramā skapi pāris kaklasaišu, sasēja tās kopā un savilka ap vidu. Tas bija liels uzlabojums, taču kaut kā trūka. Mācītājiem, kurus viņš atcerējās no zēna gadu īsajām saskarsmes reizēm ar reliģiju, vienmēr bija kaut kāda šalle. Gilders piegāja pie loga. Aizkarus saturēja smagas, zeltītas virves ar pušķiem galos. Viņš tās atāķēja un pārlika pār pleciem tā, ka pušķi nokarājās līdz viduklim; tad atgriezās pie spoguļa. Nebija nemaz tik ļauni, ņemot vērā, ka viņš it neko nezina par reliģiju un, starp citu, arī par modi. Kāds gan nākotnes vēsturniekiem būs šoks, uzzinot, ka Mūžīgās Dzīves Tempļa Augstākais priesteris, Civilizācijas Atjaunotājs,

Jaunā Sadarbības Laikmeta starp Cilvēkiem un Vīrusainajiem ausmas Gans Horess Gilders sevi iesvētījis ar pāri aizkaru auklu!

Viņš atvēra durvis un ieraudzīja, ka Serešs jau gaida. Vīrieša bezskropstu acis iepletās.

-    Neko nesaki.

-    Nemaz negrasījos.

-    Nu tad ari klusē.

Viņi ar liftu nobrauca lejā vestibilā. Ēkā bija satriecoši kluss; lielāko daļu savas personiskās apsardzes Gilders bija aizsūtījis uz stadionu. Tā palika maz kolu un sarkanaču, bet stadiona kontrolēšana bija vissvarīgākais. Braucamie jau gaidīja, aukstumā kūpinot izplūdes gāzes: Gildera automobilis, puspiekabe ar diženo kravu, pāris pavadošo kravas auto un apsardzes furgons. Gilders mundrā solī piegāja pie furgona, kura aizmugurē stāvēja divi koli. Priestera drānām bija viens trūkums: ziemas naktī tās diez cik labi nesildīja. Jāpaņem mētelis.

-    Atveriet.

Bija grūti noticēt, ka priekšā uz sola sēdošais stāvs varētu būt tik daudzu nepatikšanu iemesls. Ja Gilderam nāktu prātā tādas domas, viņu varētu uzskatīt par skaistu. Vārīga gan viņa nebija it nemaz. Pietūkums un zilumi slēpa izturīgu eksemplāru. Dziļi iegrimušas acis, spēcīgi vaibsti, stiegrains, spēcīgs, tomēr sievišķīgs stāvs. Taču Gildera iztēlē Serhio vienmēr bijis vīrietis, turklāt nejau kurš katrs vīrietis; viņš bija izdomājis tēlu, kas mats matā izskatījās kā Če Gevara banānu republikas revolucionārs ar skarbu skatienu un pinkainu bārdu. Šī bija « Žanna d'Arka.

-   Vai tev ir kas sakāms? Gilderam viņa bija pilnīgi vienaldzīga. Viņš pajautāja tāpat vien.

Gūsteknes rokas un kājas bija saslēgtas važās. Saplaisājušās, pietūkušās lūpas balsi darīja piesmakušu, it kā viņa būtu pamatīgi saaukstējusies. Es gribētu pateikt, ka man žēl.

Gilders iesmējās. Serhio esot žēl! Teic man, par ko tev ir žēl?

-    Par to, kas ar tevi notiks.

Tātad izaicinoša līdz pat beigām. Laikam jau tas piederēja pie lietas, tomēr vienalga kaitinoši. Viņam nebūtu bijis iebildumu sievieti vēl mazliet padauzīt.

-    Pēdējā iespēja, viņa sacīja.

-    Tev ir interesants skatpunkts, Gilders atbildēja un pakāpās nost no atvērtajām durvīm. Ieslēdziet viņu.

Laila ilgi viņu vēroja, piesēdusi uz gultas malas. Gaismas strēles no loga krita pār dusošā bērna seju, blondās cirtas bija atrisušas pār spilvenu. Jau vairākas dienas Evu nekas nespēja nomierināt; viņa te stundām ilgi sapīkusi nerunāja, te uzsprāga dusmu lēkmē un mētāja rotaļlietas, taču miegā meitenes aizsardzība izzuda un viņa atkal kļuva par bērnu uzticīgu un mierīgu.

"Kā tevi sauc?" Laila domāja. "Par ko tu sapņo?"

Viņa pasniedzās, lai noglāstītu meitenītes matus, taču aprāvās. Bērns nepamostos, ne jau tāpēc. Bet Lailas roka bija necienīga. Gadu gaitā tik daudzas evas. Tomēr īstenībā bija bijusi viena vienīga.

Piedod, mazo meitenīt. Tu nebiji to pelnījusi; to nebija pelnījusi neviena. Es esmu savtīgākā sieviete visā pasaulē. To, ko es darīju, es darīju mīlestības dēļ. Ceru, ka spēsi man piedot.

Mazā sakustējās, savilka ciešāk segas un pagrieza sejiņu pret Lailu. Žoklis sakustējās, un viņa klusi iekunkstējās. Vai modīsies? Nē. Plauksta paslīdēja zem vaiga izliekuma, sapnis pārgāja citā sapnī, un mirklis pagaisa.

"Tā ir labāk," Laila nodomāja. "Labāk es vienkārši nozudīšu tumsā." Viņa uzmanīgi piecēlās no gultas. Pie durvīm sieviete pagriezās uzmest vēl pēdējo skatienu, kavēdamās atmiņās par laiku, kad viņa stāvēja mazuļa istabas durvīs kopā ar Bredu tajā mājā, ko viņi ar mīlestību bija cēluši kopā, un lūkojās uz mazo meitenīti, autiņos satīstīto jaundzimušo kūniņu, šo brīnumu zemes virsū, kas gulēja šūpulī. Laila tik ļoti vēlējās, kaut pati pirms tiem daudzajiem gadiem būtu nomirusi. Ja debesis ir sapņi, tad viņa pavadītu mūžību šajā sapnī.

"Ardievu," viņa nodomāja. "Ardievu, nepazīstamās bērns."

Pie stadiona bija redzams organizēts haoss, cilvēku masa kustībā. Pīters ieslīdēja straumē. Uz viņu neviens pat nepaskatījās viņš bija tikai vēl viena anonīma seja, vēl viena skūta galva un netīrs ķermenis skrandās.

-    Ejiet uz priekšu, ejiet uz priekšu.

Četrās rindās visi devās augšā pa rampu un pa dzelzs vārtiem iegāja stadionā. Pīteram kreisajā pusē vairākas betona kāpnes sniedzās līdz vārtiem, apzīmētiem ar burtiem. Priekšā garākas kāpnes veda uz augšējiem stāviem. Pūli sadalīja: divas rindas devās uz apakšējiem stāviem, divas uz augšējiem. Laukums bija spoži izgaismots; gaisma iespīdēja pa vārtiem. Pīters mēģināja saskatīt Loru vai Jūstasu, bet viņi bija pārāk tālu priekšā. Varbūt viņi jau bija nošķīrušies. Burti tuvojās alfabēta beigām. P, Q, R, tad S.

Pīters nometās uz ceļgala, izlikdamies, ka sasien kurpju šņores. Nākamais rindā uzskrēja viņam virsū, pārsteigumā iekunkstoties. Dari ko darīdams, bet neapstājies.

-    Atvaino, ej uz priekšu.

Rinda sabiezēja, plūstot viņam apkārt. Caur šļūkājošām kājām Pīters pamanīja tuvāko sargu. Tas no desmit jardu attāluma izklaidīgi raudzījās šurp, droši vien pūloties noteikt traucējuma iemeslu. Novērsies, Pīters domāja.

Kols pamirkšķināja acis, un Pīters iemetās zemajā telpā zem kāpnēm. Nekādus saucienus aiz muguras nedzirdēja. Vai nu neviens viņu nebija pamanījis, vai ari pūlim nocietinātajā paradumā paklausīt bija vienalga. Ieeja vīriešu tualetē bija desmit pēdas tālāk tribīņu pakājē. Durvju nebija, tikai cementa siena leņķī, kas noslēpa telpu skatieniem. Pīters paslepšus paskatījās gar kāpnēm. Garām kā barjera, kājas šļūkādami, aizsoļoja lidzenumnieki. Tagad.

Telpa bija pārsteidzoši liela. Labajā pusē bija gara rinda pisuāru un kabīņu. Pīters žigli piegāja pie pēdējās un, atgrūdis durvis, ieraudzīja uz poda malas sēžam skarba izskata sievieti ar īsiem, melniem matiem; svešā uz viņu mērķēja revolveri ar smagu spalu.

-    Serhio dzīvo.

Sieviete nolaida ieroci. Pīter?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Nīna, viņa sacīja. Ejam.

Sieviete aizveda atnācēju uz nelielu telpu aiz tualetes tur bija galds un krēsls, spaiņi uz ritentiņiem un grīdas sukas, un metāla skapīšu rinda. No viena skapīša Nīna izvilka pāri šauteņu; tādas Pīters vēl nekad nebija redzējis kaut kas pa vidu starp šauteni un lielu pistoli ar īpaši garu magazīnu un otru rokturi zem stobra.

-    Vai zini, kā tādu lietot? Nīna noprasīja.

Pīters atvilka aizbīdni, lai parādītu, ka prot.

-Tikai īsas kārtas un šauj, turot ieroci pie vidukļa. Divpadsmit šāvieni sekundē. Ja turēsi gaili nospiestu, ātri paliksi tukšā.

Nlna viņam iedeva tris papildu magazīnas un tad atvēra atvilktnei līdzīgu paneli sienā.

-    Kas tas? Plters jautāja.

-    Atkritumu vads.

Viņš uzkāpa uz krēsla, iespraucās atverē un lēca lejup. Eja bija slīpa, tas mazliet mīkstināja kritienu, bet ne pietiekami. Pīters smagi piezemējās, kājas saļodzījās un nenoturēja svaru.

-    Kas, pie velna tu tāds?

Tur bija divi viri uzvalkos. Sarkanači. Bezpalīdzīgi gulēdams uz muguras, Pīters neko nevarēja iesākt. Pie krūtīm viņš bija piespiedis ieroci, bet šāvienus izdzirdēs. Pīters parāpās nost, vienlaikus mēģinādams piecelties kājās; abi vīrieši tikmēr no jostas makstīm izvilka revolverus.

Tad uzradās Tiftijs. Viņš parādījās aiz vīra kreisajā pusē un ar šautenes laidi no apakšas iekrāva tam pa galvu. Kad otrais pagriezās, Tiftijs viņam iespēra, nogāžot no kājām. Nometies ceļos, viņš jāteniski apsēdās tam uz muguras, aiz matiem parāva galvu uz augšu, ar brīvo roku saķēra kaklu un pagrieza. Krakšķis. Tad iestājās klusums.

-   Vai viss kārtībā? Tiftijs pacēla skatienu uz Pīteru. Mirušā vīra galva no Tiftija elkoņa līkuma nokarājās nedabiskā leņķi. Pīters paskatījās uz otru sarkanači. No viņa galvas uz grīdas sūcās tumšas asinis.

-    Aha, viņš izmocīja.

Aiz muguras atskanēja graboņa; lejā nolēca Nīna. Viņa piezemējās kā kaķe, tūlīt paceldama ieroci un pārbaudīdama telpu.

-    Redzu, ka nāku par vēlu. Viņa pacēla ieroci pret griestiem. Vai tu esi Tiftijs?

Uzrunātais mirkli klusēja. Viņš vērīgi lūkojās Nīnā.

-   Zini, tu vari laist viņu vaļā, sieviete pamācīja. Beigtāks viņš nekļūs.

Tiftijs atrāva skatienu. Viņš atlaida mirušā galvu un piecēlās kājās, likdamies mazliet satricināts. Pīters prātoja, kas viņu tā izsitis no līdzsvara.

-    Paslēpsim līķus, Tiftijs ierosināja. Vai Jūstass tika iekšā?

-   Ja tā nebūtu, mēs to zinātu.

Viņi atradās kaut kādā izkraušanas zonā. Pa kreisi, jādomā, uz āru veda tunelis, pa kuru varētu braukt krietni liela kravas automašīna; pa labi bija mazāks gaitenis. Uz sienas bija uzkrāsota bulta ar uzrakstu: VIESU ĢĒRBTUVE.

Viņi aizvilka līķus aiz sakrautām kastēm un devās prom pa gaiteni. Nu viņi atradās zem laukuma dienvidu puses. Gaitenis beidzās pie augšupejošām kāpnēm. Gaismas tik tikko pietika, lai kaut ko saskatītu. Pīters sadzirdēja pūļa murdoņu virs galvas.

-    Gaidīsim te, līdz viss sāksies, Nīna norīkoja.

Furgona kravas kastē Eimija neko neredzēja. No šofera kabīnes to nošķīra neliels lodziņš, bet to šoferis bija atstājis ciet. Fiziski meitene jutās tā, it kā viņu būtu vilcis satrakojies zirgs, taču domas pašlaik bija skaidras un koncentrētas. Furgons nobrauca lejā no pakalna un izripoja uz lidzena ceļa, riepām šķiežot dubļus un sniegu dubļu sargos.

-    Ei, tu tur, aizmugurē!

Lodziņš bija atvērts. Šoferis spogulī uzmeta Eimijai skatienu ar ļaunīga prieka smaidu sejā.

-    Kāda ir sajūta?

Vīrietis pasažieru sēdeklī iesmējās. Eimija neatbildēja.

-Jūs nolādētie, šoferis turpināja, spogulī samiegdams acis. Vai zini, cik manu draugu jūs nogalinājāt?

-    Vai tā tu viņus sauc?

-    Nopietni, viņš sacīja, drūmi pasmiedamies. Tev vajadzētu tos radījumus redzēt. Tevi saplosīs gabalos.

Furgons lēkāja pa dziļām bedrēm, žvadzinot Eimijas ķēdes. Kā tevi sauc? viņa pajautāja.

Šoferis sarauca pieri; viņš nebija gaidījis tādu jautājumu no sievietes, kura dodas uz nāvessoda izpildi.

-    Nu pasaki viņai, otrais mudināja. Sakustējies, lai pagrieztu seju pret lodziņu, viņš pateica: Viņš ir īsais.

-    īsais?

-    Aha, visi viņu tā sauc tāpēc, ka šim ir īss.

-    Ha, ha, šoferis tēloti smējās. Ha, ha, ha, ha.

Saruna šķita beigusies. Tad šoferis atkal ieskatījās spogulī.

-   Tas, ko tu pateici Gilderam, viņš ieteicās. Eimija runātāja balsī saklausīja nedrošību. Par to, kas notiks. Tu taču blefoji, vai ne?

Eimija ieāķēja pēdu zem sola un no visa spēka svieda domas viņam acis. Šoferis acumirklī nospieda bremzes, iemetot līdzbiedru ar seju vējstiklā. Aiz muguras braucošā mašīna ietriecās aizmugurē ar plīstoša stikla šķindoņu un metāla žļerkstu, un vīru atkal atsvieda atpakaļ.

-    Kas, pie velna, tev lēcies? Līdzbraucējs spieda plaukstu pie sejas. Viņam caur pirkstiem pilēja asinis. Tu man salauzi degunu, pakaļa!

Kolonna bija apstājusies. Eimija izdzirda pie šofera loga klauvēšanu.

-    Kas notika? Kāpēc apstājāties?

Šoferis gausi atbildēja: Nezinu. Man laikam notirpa kāja, vai.

-   Jēziņ, paskaties, otrs sargs žēlojās, pastiepdams asiņainās rokas, lai pie loga stāvošais varētu tās redzēt. Paskaties, ko tas idiots izdarīja!

-    Vai jums vajag citu šoferi?

Eimija spogulī vēroja šofera seju. Tas sparīgi pakratīja galvu. Viss kārtībā. Es tikai… nezinu. Tas bija jokaini. Man viss ir labi.

Pie loga stāvošais mirkli klusēja. Nu labi, tikai uzmanies, ja? Esam gandrīz klāt. Savācies.

Viņš aizgāja; furgons atsāka lēni ripot uz priekšu.

-    Vai zini, ka esi neiedomājams pimpis?

Šoferis neatbildēja. Viņš pameta acis uz Eimiju, abu skatieniem atsitoties spogulī. īsu sekundes daļu viņa vīrieša acis redzēja bailes. Tad viņš novērsās.

Pulksten 21.40. Holiss un Maikls tupus slēpās ieliņā aiz aptiekas. Viņi ar tālskati bija redzējuši, kā Eimiju iestumj furgonā un kā kolonna pēc tam dodas uz stadionu. Uzbrucēju vienība, kas ieņems Domu, ducis ar šaujamieročiem un pašgatavotiem spridzekļiem bruņotu vīriešu un sieviešu vēl slēpās notekcaurulē piecpadsmit pēdas lejāk.

-    Cik ilgi mēs gaidīsim? Maikls vaicāja.

Jautājums bija retorisks; Holiss tik tikko manāmi paraustīja plecus. Kaut ari pilsēta šķita tukša, Doma ieeju apsargāja vismaz divdesmit vīri; viņi tos redzēja no ieliņas. Vārdos neizteikta palika dažādu apstākļu virkne; abstrakti' domājot, tie šķita pārvarami, bet nu parādījās viņu priekšā visā skaidrībā. Nekādi nevarēja zināt, vai Sāra un Keita vispār atrodas tajā ēkā un, ja ari atrodas, kā viņas atrast pat pieņemot, ka tiešām izdosies tikt garām sargiem.

-    Par Loru neuztraucies, Holiss ieteicās. Tā meitene var par sevi parūpēties, tici man.

-    Vai tad es teicu, ka uztraucos? Protams, Maikls uztraucās. Viņš raizējās par viņiem visiem.

-    Man viņa patīk, Holiss paziņoja, turpinādams ar tālskati pētīt apkārtni. Lora tev būtu laba. Labāka par Līšu.

Maikls apstulba. Par ko tu runā?

Holiss nolaida tālskati un ielūkojās draugam acīs. Izbeidz, Elektroniņ. Tu nekad neesi bijis diez cik labs melis. Vai atceries, kā toreiz, mazotnē, jūs mūždien plūcāties? Jau toreiz viss bija pilnīgi acīm redzams.

-    Tiešām?

-    Vismaz man. Viss. Tu, viņa. Holiss paraustīja platos plecus un atkal ielūkojās tālskatī. Vairāk jau tu. Līšu es nekad neesmu varējis izprast.

Maikls mēģināja sadomāt noliegumu, bet centieni izgāzās. Cik vien viņš spēja sevi atminēties, viņa domās vienmēr bija vieta LIšai. Maikls bija darījis visu, kas viņa spēkos, lai apspiestu savas jūtas, jo no tām nekas labs nevarēja sanākt, tomēr nekad nebija spējis tās pilnībā iznīdēt. Patiesībā viņam vispār nebija izdevies tās apspiest. Kā tev šķiet, vai Pīters zina?

-   Jāsatraucas ir par Loru. Tai meitenei maz kas paslīd garām nepamanīts. Bet tev jājautā Pīteram pašam. Es teiktu, ka zina, bet var jau arī kaut ko zināt, nemaz nezinot. Holiss saspringa. Mierīgi.

Tuvojās automašīna. Viņi iespiedās kādā durvju ailā. Ieliņu pielēja starmešu gaisma. Maikls aizturēja elpu. Piecas sekundes, desmit; mašīna aizbrauca tālāk.

-    Vai esi kādreiz kādu nošāvis? Holiss klusi pajautāja.

-    Tikai vīrusainos.

-    Tici man. Kad viss sākas, nav nemaz tik grūti, kā varētu domāt.

Maikls bija sācis svīst par spīti aukstumam. Sirds krūtīs smagi sitās.

-    Lai kas arī notiktu, sameklē viņu, labi? viņš piekodināja. Sameklē viņas abas.

Holiss pamāja ar galvu.

-    Es runāju nopietni. Es tevi piesegšu. Tikai tiec iekšā pa tām durvīm.

-    Mēs iesim abi.

-    Tā neizskatās. Tev jābūt tam, kurš tur iekļūs. Saproti? Neapstājies.

Holiss pavērās draugā.

-    Tas tikai tā, skaidrībai, Maikls pabeidza.

Lora un Grīrs bija veiksmīgi nozuduši pūli tāpat kā pārējie. Tur, kur lidzenumnieku rinda sadalījās, viņi iespraucās tajā, ko virzīja uz otro, tālāk uz trešo un visbeidzot uz augstāko līmeni. Abi satikās zem kāpnēm, kas veda uz kontroltelpām.

-    Labi pastrādāts, Grīrs nočukstēja.

Viņi paņēma savus ieročus pāri vecu revolveru, ko izmantos tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā, un divus nažus ar sešas collas gariem asmeņiem un līkiem tērauda spaliem. Pēdējās pūļa paliekas pavadīja uz vietām. Grīrs brīnījās, cik līdzenumnieki ir kārtīgi un kādā nejūtīgā pakļāvībā ļauj sevi vest. Viņi bija vergi, bet to nezināja vai ari varbūt jau sen bija ar to samierinājušies. Vai visi? Varbūt visi ne. Izšķirīgi būs tie, kas nebija samierinājušies.

-    Vai gribi lūgties kopā ar mani? Grīrs piedāvāja.

Lora uzmeta viņam skeptisku skatienu. Ir pagājis ilgs laiks. Neesmu pārliecināta, ka zinu, kā tas darāms.

Viņi tupēja uz ceļgaliem viens otram pretī. Saņem manas rokas, Grīrs mudināja. Aizver acis.

-    Un viss?

-    Mēģini nedomāt. Iztēlojies tukšu telpu. Pat ne telpu. Tukšumu.

Viegli apmulsusi, Lora saņēma pastieptās rokas. Plaukstas bija

miklas no uztraukuma sviedriem.

-   Vispār man likās, ka tu kaut ko teiksi, tā kā mūķenes. Svētais kas tur un Dievs svētī ko tur.

Viņš papurināja galvu. Šoreiz ne.

Grīrs noskatījās, kā Lora aizver acis, un tad pats nolaida plakstus. Iegremdēšanās mirklis: viņš sajuta siltumu. Vēl pēc mirkļa domas izklīda neizmērojamā enerģijā aiz prāta robežām. Ak, Dievs, viņš lūdzās, esi ar mums. Esi ar Eirriiju.

Bet kaut kas nebija kārtībā. Grīrs sajuta sāpes. Briesmīgas sāpes. Un tad tās izgaisa tumsā. Tumsa pārlaidās pār viņa apziņu kā ēna, kas slīd pār lauku. Nāves, šausmu, melna ļaunuma aptumsums.

Es esmu Morisons-Čavess-Baffs-Tarels-Vinstons-Sosa-Ekols-LembraitsMartiness-Reinhārts…

Grlrs atrāvās. Burvība bija lauzta; viņš bija atpakaļ pasaulē. Ko viņš bija redzējis? Divpadsmit, jā, bet kas bija tas cits? Kura sāpes viņš bija sajutis? Arī Lora viņa joprojām tupēja uz ceļiem, izstiepusi tukšās rokas, bija pārdzīvojusi to pašu. Grīrs to redzēja meitenes šokētajā sejā.

-    Kas ir Volgāsts? viņa jautāja.

Ejot pa gaiteni uz ātriju, Lailas kājas, šķiet, tik tikko skāra zemi. Kustībā viņa jutās it kā neuzvarama; zināmus lēmumus, kad tie reiz pieņemti, vairs nevar mainīt. Meklētās kāpnes atradās garā gaiteņa galā ēkas pretējā pusē. Pagriezusies ap stūri, Laila sāka skriet kā vajāta. Druknais sargs piecēlās, lai šķērsotu viņai ceļu.

-    Kur tu esi sadomājusi doties?

-    Lūdzu, viņa izdvesa, es esmu izbadējusies. Visi ir prom.

-    Tev jāvācas laukā no šejienes.

Laila pacēla plīvuru. Vai zini, kas es tāda esmu?

Sargs iztrūkās. Piedodiet, kundze, viņš stomījās. Protams.

Viņš izvilka atslēgu, kas ar aukliņu bija piesieta pie biksēm, un ielika to slēdzenē.

-    Paldies, Laila pateicās, cik spēdama, tēlojot atvieglojumu. Tu esi Dieva sūtīts.

Viņa devās lejā pa kāpnēm. Lejasgalā pretī stāvēja vēl viens sargs pie tērauda durvīm uz asins apstrādes centru. Laila te nebija bijusi jau daudzus gadus, tomēr skaidri atcerējās šo vietu visā tās savtīgajā baisumā: ķermeņus uz galdiem, milzīgos ledusskapjus, asins maisiņus, saldeno gāzes dvaku, kas turēja sagūstītos mūžīgā mijkrēslī. Sargs viņu vēroja, uzlicis plaukstu uz pistoles spala. Laila vēl nekad dzīvē nebija šāvusi. Viņa cerēja, ka tas nav grūti.

Viņa devās tuvāk sargam pārliecinātā gaitā un pēdējā mirklī pacēla galvu, lai dziļi ielūkotos tam acīs.

-    Tu esi noguris.

Paslēpusies aiz zemnīcas stadiona ziemeļu pusē, Alīša izņēma no sava pusautomātiskā ieroča magazīnu, bezmērķīgi to aplūkoja, nopūta no virspuses iztēlotu puteklīti un ieslidināja to atpakaļ rokturī, uzspiežot ar plaukstas pamatni. Nu viņa bija magazīnu izņēmusi un ielikusi jau desmit reižu. Šaujamais bija 45. kalibra automātiskais kolts ar rūtoti švīkotu koka spalu un divpadsmit lādiņiem aptverē. "Divpadsmit," Alīša nodomāja un piefiksēja sakritību. Savādi un visai patīkami, ka Visumā kādreiz tā gadās.

Pūlī sākās murdoņa. Alīša pacēlās uz ceļgaliem un palūrēja uz laukumu. Vai bija sācies? Laukumā izvilka dīvainu objektu kaut kādu divdesmit pēdas augstu tērauda ietaisi Y formā. Tas bija piestiprināts pie lielas platformas. No augšējā loka nokarājās ķēdes. Kravas automašīna apstājās laukuma vidū; parādījās divi koli, viņi rikšoja uz furgona aizmuguri. Pēc tam zem riepām iebīdīja ķīļus, priekšgalu ar vinču pacēla augšup, tad kravas mašīnu atāķēja no furgona un aizbrauca.

Alīša paveica vēl pēdējo sagatavošanos. Durklis ar raupju virvi bija piesiets pie augšstilba. Viņa to atraisīja un ieslidināja jostā.

Eimij, viņa domāja, Eimij, mana asinsmāsa. Es lūdzu tikai vienu.

Ļauj man būt tai, kas nogalinās Martinesu.

Kad automašīnu kolonna apstājās pie stadiona galvenās uzbrauktuves, Gildera nervi vēl raustījās pēc sadursmes ar furgonu. Viņiem paveicās, ka nebija sanācis ļaunāk.

Tomēr, ja viņš bija iedomājies, ka droša nonākšana galā sniegs atvieglojumu, tad skats uz ziemas tumsā spoži zvērojošo stadionu lika tādas domas ātri vien atmest. Gilders izkāpa no mašīnas un izdzirdēja neaptveramu skaņu, ko radīja cilvēciskas būtnes. Neviens negavilēja šie ļaudis bija pārāk iebiedēti -, bet septiņdesmit tūkstošu ļaužu liels pūlis vienuviet radīja pats savu tādai masai raksturīgu skaņu. Septiņdesmit tūkstoši plaušu pāru izpletās un sarāvās; mīņājās septiņdesmit tūkstoši pāru dīku kāju; septiņdesmit tūkstoši pēcpušu dīdljās betona tribīnēs, mēģinot iekārtoties ērtāk. Dzirdēja ari balsis un kāsēšanu, un mazuļu raudas, bet Gilders saklausīja galvenokārt tādu kā

pazemes rūkšanu it kā pēc zemestrīces.

t

Dabūjiet Viņu vietā, viņš pavēlēja.

Sargi izrāva sievieti no furgona. Gilders nejuta vajadzību paskatīties, kā viņu aizvelk prom. Viņš deva Serešam zīmi, lai puspiekabe nostājas savā vietā. Kravas auto ripoja augšup pa uzbrauktuvi līdz beigu daļai.

Gilders bija pamatīgi pārdomājis to, kā visu pasniegt. Zināma greznība bija nepieciešama. Viņš nomocījās ar domām, ko darīt, līdz beidzot prātā iešāvās piemērota, pūli uzkurinoša analoģija kādas ievērojamas sporta komandas ierašanās laukumā. Serešs būs režisors un gādās par visiem vizuālajiem un audio elementiem, kas šīvakara notikumu pacels īstas izrādes līmeni. Abi kopā viņi bija pārskatījuši paveicamo skaņa, gaismas, ainas. Pēcpusdienā bija mēģinājums. Bija radušās dažas problēmas, bet nekas nenovēršams; Serešs apgalvoja, ka viss noritēšot bez aizķeršanās.

Abi uzgāja augšā pa rampu. Serešs kliboja un visiem spēkiem centās tikt līdzi. Tukšgaitā rūcošās puspiekabes abās pusēs stāvēja kārtībnieki; darbinieki jau bija sasēdušies zemākajās tribīnēs. Pūļa troksnis it kā pacēlās Gilderam pretī kā vilnis, apņemot viņu ar savu enerģiju. Strādnieki no laukuma bija notīrījuši sniegu, atstājot dubļainu zemi. Vidū gaidīja platforma ar iestiprinātu enkuru, tā zari stiepās augšup. Teicama ietaise to bija izdomājis Serešs. Dumpinieki viņu bija gandrīz uzspridzinājuši, tur jau kurš katrs paliktu traks. Kā mediķis Serešs arī, šķiet, labāk nekā jebkurš cits zināja interesantus cilvēku nogalināšanas veidus. Pakarot sievieti augstu gaisā, visi redzēs, kā viņai izritina iekšas; tā viņa arī jutīs spēcīgāk un ilgāk.

Kamēr Gilders pārskatīja savas piezīmes, Serešs viņu aprīkoja ar mikrofonu, nolaižot vadu pār muguru līdz raidītājam, ko piestiprināja pie Gildera improvizētās kaklasaišu jostas. Ieslēdz šo, viņš parādīja uz iegarenu slēdzi, un tu kļūsi dzirdams.

Serešs atkāpās. Viņš uzlika austiņas, sakārtoja mikrofonu un sāka uzskaitīt:

-    Skaņu kabīne.

(Kārtībā.)

-    Gaismas.

(Kārtībā.)

-    Uguns aizdedzēju komandas.

(Kārtībā.)

Un tā tālāk. Gilders izklaidīgi klausījās un izpurināja kleitas piedurknes kā bokseris, kam tūlīt jādodas ringā. Šis žests viņam allaž bija šķitis neizprotams, vien tukša izrādīšanās. Tagad viņš saprata tā jēgu.

-    Gatavs, kad tu būsi gatavs, Serešs paziņoja.

Utad tas brīdis beidzot bija pienācis. Kāds šoks sagaida pūli! Gilders uzslīdināja brilles un pēdējo reizi dziļi ievilka elpu.

Labi, viņš uzrunāja pārējos. Izskatāmies dzīvi. Laiks spēlei. Viņš devās uz priekšu gaismā.

64

-    Deinij, mosties.

Balss bija pazīstama. Balss piederēja kādam, ko viņa pazina. Tā nāca no kādas vietas augstu gaisā, izrunājot savādo, pa pusei piemirsto vārdu.

-    Deinij, tev jāatver acis. Tev jāmēģina.

Sāra juta, kā prāts iznirst un ķermenis iegūst formu. Piepeši viņai sala. Rīkle bija sažņaugusies un sausa, mutē bija saldena garša. Viņai jāatver acis, tā sacīja balss, bet katrs plaksts šķita sveram tūkstoš mārciņu.

-    Es tev kaut ko iedošu.

Vai tā bija Lailas balss? Sāra sajuta dūrienu rokā. Nekā. Bet tad:

-Vai!

Viņa uztrūkās sēdus, nevaldāmi saliekdamās viduklī, sirdij krūtis smagi sitoties. Gaiss spēji iestrāvoja plaušās un izplūda sausā klepū, radot čerkstoņu pret izkaltušās rīkles sieniņām.

Laila piespieda Sārai pie lūpām krūzīti, atbalstot viņas pakausi ar plaukstu. Dzer.

Sāra sagaršoja ūdeni, aukstu ūdeni. Apkārtnes detaļas sāka iegūt aprises. Sirds joprojām sitās strauji kā putnam. Locekļos iedūrās gan īstas, gan atmiņā paglabātas sāpes. Galva šķita vien attāli savienota ar pārējo ķermeni.

-    Ar tevi viss ir kārtībā, Laila mierināja. Neuztraucies. Es esmu ārste.

Laila ir ārste?

-    Mums jārīkojas ātri. Zinu, ka nebūs viegli, bet vai tu varēsi nostāvēt?

Sārai šķita, ka viņa nevarēs gan, bet Laila uzstāja, ka ir jāmēģina. Sāra nolaida kājas pār nestuvju malu, un Laila viņai palīdzēja, pieturot aiz elkoņa. Zem Sāras halāta apakšmalas ap augšstilbiem bija balti apsēji. Arī apakšdelmi bija apsaitēti. Tas viss bija noticis, viņai neko neapzinoties.

-    Ko ar mani izdarīja?

-    Viņi izsūc kaulu smadzenes. Sāk ar gurniem. Tāpēc tu jūti sāpes.

Sāra lēni nolaida pēdas uz grīdas. Tikai tad viņa atskārta, ka Lailas

klātbūtne ir nedabiska ka sieviete viņu atbrīvo.

-    Kāpēc jums ir ierocis, Laila?

Vārās, nedrošās Lailas, kuru Sāra bija iepazinusi, vairs nebija. Nu sievietes seja pauda neatlaidību.

Pirmo līķi Sāra ieraudzīja, kad viņas izgāja gaitenī: kāds vīrietis laboratorijas virsvalkā ar seju lejup gulēja uz grīdas, kājas un rokas izstiepis pēc ātras nāves. Viņa pakauša augšdaļa bija sašķaidīta un galvaskausa saturs izsmērēts pa sienu. Netālu gulēja vēl divi: viens sašauts krūtīs un otrs kaklā, bet tas otrais nebija miris. Viņš sēdēja, atslīdzis pret sienu, ar rokām saķēris kaklu. Vīrieša krūtis cilājās seklos, saraustītos elpas vilcienos. Tas bija doktors Verlins. No cauruma kaklā atskanēja ātrās elpošanas radīti klakšķi. Lūpas kustējās bez vārdiem, un viņš lūdzoši skatījās uz Sāru.

Laila raustīja līdzgājēju aiz rokas. Mums jāsteidzas.

Viņai tas nebija jāsaka otrreiz. Garām aizslīdēja vēl citi līķi asins šļakatu traipi, iztrūcinātas pozas un pārsteigums neredzošās acīs. Tas bija slaktiņš. Vai bija iespējams, ka to izdarījusi Laila? Viņas nonāca līdz gaiteņa galam, kur vaļā stāvēja smagas tērauda durvis. Blakus ar šāviena brūci galvā gulēja kols.

-    Dabū viņu laukā no ēkas, Laila pavēlēja. Tas ir pēdējais, ko tev lūdzu. Dari visu, kas tev jādara.

Sāra saprata, ka runa ir par Keitu. Laila, ko jūs darāt?

-   To, ko vajadzēja izdarīt jau sen. Sievietes seja bija pilnībā aprimusi. Acīs mirdzēja sirsnība. Drīz viss būs galā, Deinij.

Sāra vilcinājās. Mani nesauc Deinija.

-    Man jau šķita, ka tā varētu būt. Pasaki man!

-    Mani sauc Sāra.

Laila lēni pamāja ar galvu, it kā piekrītot, ka tas viņai ir pareizais vārds. Viņa saņēma Sāras roku.

-   Tu viņai būsi laba māte, Sāra, Laila sacīja, paspiezdama meitenes plaukstu. Es to zinu. Un nu skrien.

Kad Gilders iznāca laukumā, iestājās klusums un visi septiņdesmit tūkstoši seju pavērsās pret viņu. Viņš mirkli stāvēja nekustīgi, izjuzdams mieru un pārlaizdams skatienu centrālajām tribīnēm. Viņš ienāks pazemīgi kā priesteris. Ceļā uz platformu laiks šķita izstiepjamies garumā. Kas gan būtu domājis, ka nepieciešams tik ilgs laiks, lai noietu piecdesmit jardus? Klusums ap viņu šķita padziļināmies ar katru soli.

Gilders pienāca pie platformas un palūkojās augšup uz pūli vispirms vienā, tad otrā laukuma pusē. Pacēlis roku pie vidukļa, viņš atrada slēdzi.

-    Visiem piecelties uz himnu.

Nekas nenotika. Vai viņš būtu nospiedis nepareizo pogu? Gilders pameta skatienu uz Serešu, kurš stāvēja malā un drudžaini vicināja roku.

-    Es teicu, lūdzu, piecelties.

Pūlis īdzīgi pieslējās kājās. Iekšzeme, ak, Iekšzeme, Gilders sāka dziedāt, mūsu dzīvības apsolām tev…

Mēs pūlamies tev vienīgai, bez algas un bez maksas. Iekšzeme, ak, Iekšzeme, te rodas nācija. Drošība, cerība, miers no krasta līdz krastam pie mirdzošas jūras.

Gilders ar nelāgu atjautu atskārta, ka gandrīz neviens nedzied. Šur tur dzirdēja pa kādai vientuļai balsij no kārtībniekiem un, protams, no darbiniekiem, tie drosmīgi ķērca no piecdesmit jardu līnijas bet izņēmumi tikai pastiprināja iespaidu, ka pūlis būtībā streiko.

Iekšzeme, ak, Iekšzeme, miers un daile pilnībā. Debesis gaismu lej pār tavu reto daili. Viens prāts! Viena dvēs'le! Redzam vien tavu mīlestību. Lai visi sauc ar sirdi un rokām: viena Iekšzeme, stipra un brīva!

Himna drīzāk nevis tika nodziedāta, bet aizlūza un apklusa. Tā nepavisam nebija laba zīme. Gilderam padusē sariesās pirmā no vairākām sviedru lāsēm, kas netraucēti noslīdēja pār visu torsu. Varbūt vajadzēja sameklēt kādu,kas tiešām prot dziedāt, lai iesildītu pūli. Tomēr Gilderam bija padomā vēl šis tas, kā ļaudis pilnībā iesaistīt vakara pārvērtību svinībās. Viņš nokremšļojās, vēlreiz uzmeta skatienu Serešam, redzēja, ka tas apstiprinoši pamāj ar galvu, un ierunājās:

-    Es stāvu jūsu priekšā jaunas ēras priekšvakarā…

-    Slepkava!

Caur pūli izskrēja balsu dūkoņa. Sauciens bija izskanējis kaut kur viņam aiz muguras, augšējās tribīnēs. Gilders apcirtās apkārt, akli pētīdams seju jūru.

-    Slepkava!

Tā bija sievietes balss. Viņa neprātīgi kratīja gaisā dūri.

-    Tu, miesnieki

-    Arestējiet to sievieti! Gilders pārlieku skaļi uzrēja mikrofonā.

Sākās vispārēja svilpšana. Kaut kādi priekšmeti uzlidoja gaisā un

aizvēlās pār laukumu. Pūlis meta ar vienīgo, kas tiem bija. Viņi meta savas kurpes.

-Briesmonis! Slepkava! Mocītājs!

Gilders sastinga. Viņš nepavisam nebija neko tādu gaidījis.

-    Dēmons! Tirāns! Cūka!

-Nelabais! Sātans! Ienaidnieks!

Ja viņš kaut ko ātri neizdarīs, tad zaudēs viņus pavisam. Viņš deva Serešam signālu; tas nospieda slēdzi. Krāsainu gaismu un dūmu sprādzienā laukumā izbrauca pikaps ar sievieti kravas kastē un puspiekabe, kas ripoja tam nopakaļ. Tajā pašā laikā uguns aizdedzēju komandas metās skriet gar laukuma malām, aizdedzinot mucas ar etilspirtā izmērcētu malku un šādi izveidojot liesmās trīsuļojošu perimetru. Kad pikaps apstājās pie platformas, puspiekabe plašā lokā apgriezās un sāka tuvoties platformai atpakaļgaitā. Sargi atvēra pikapa kravas kasti, izrāva sievieti laukā un nogrūda viņu dubļainajā zemē pie platformas.

-    Celies!

Pūlis trakoja nicinoši izsaucieni, svilpieni, kurpes lidoja kā šāviņi.

-    Es teicu: celies!

Gilders spēcīgi iespēra viņai pa ribām. Sieviete neiekliedzās, un viņš spēra vēlreiz, uzrāva viņu kājās un piespieda seju tik tuvu pie viņas sejas, ka degungali gandrīz saskārās.

-    Tev nav ne jausmas, ko tūlīt pieredzēsi.

-    Vispār ir gan. Varētu teikt, ka mēs esam ļoti seni paziņas.

Gilders nezināja, ko domāt par tādu dīvainu apgalvojumu, bet

viņam bija vienalga. Viņš deva sargiem zīmi sievieti aizvest. Gūstekne nepretojās, kad viņu aizvilka pie enkura un nospieda ceļos. Vaigus, tuniku un matus klāja dubļu švīkas. Spožajās gaismās sieviete izskatījās sīka, gandrīz kā lelle, tomēr Gilders viņas acis saskatīja izaicinājumu, absolūtu neļaušanos iebiedēt. Viņš cerēja, ka vīrusainie nesteigsies, varbūt sievieti mazliet padauzīs. Sargi atbrīvoja viņu no važām un tad saslēdza sievietes rokas ķēdēs, kas nokarājās no enkura zariem.

Viņu sāka celt augšā.

Ar katru pēdu pūļa rēkoņa pieņēmās spēkā. Protestā? Gaidās? Vienkārši no satraukuma, ka viņi tūlīt redzēs cilvēka saplosīšanu? Ļaudis viņu ienīda, to Gilders saprata, taču nu viņi bija daļa no pasākuma pūļa tumšā enerģija bija pievienojusies nakts pārveidojošajam spēkam.

Sieviete apstājās augstu gaisā, ar rokām uz sāniem, viņas augums šūpojās.

-    Pēdējie vārdi?

Viņa mirkli apdomājās. Ardievu?

Gilders iesmējās. Tas ir īstais gars.

-    Es to biju domājusi otrādi.

Gilders bija dzirdējis gana. Viņš pagriezās pret puspiekabi. Pie durvīm stāvēja divi biezi polsterētās drēbēs ģērbušies koli. No laukuma malas viņu cieši vēroja Serešs; Gilders palūkojās uz viņu un pamāja ar galvu.

"Ei, Laila," viņš nodomāja, "tu, ķertā pagājība, paskaties uz šo."

Un piepeši iestājās klusums. Sastinga ik kustība, stadionam iegrimstot tumsā.

Zilas gaismas uzliesmojums.

Bija pienācis laiks doties. Grirs un Lora izbrāzās no savas paslēptuves un metās augšup pa kāpnēm. Pie kontroltelpas durvīm sardzē stāvēja tikai viens kols. Grirs viņam piekļuva pirmais.

-    Kas, pie velna? Sargs ievēroja nažus. Oi.

Grirs saķēra vīrieti aiz ausīm parocīgi lielām un atkārtām kā rokturiem abās galvas pusēs un trieca viņam sejā paša pieri. Vīrietis nokrita zemē kā aizcirsts koks.

Viņi iedrāzās iekšā pa durvīm. Priekšā atkal bija tikai viens virs sarkanacis. Viņš ar lielām austiņām uz ausim sēdēja pie gaismiņām un slēdžiem nosēta paneļa. Logi sienā pavēra skatu uz zilā gaismā iegrimušo laukumu. Austiņas bija pluss ienācēji bija palikuši nepamanīti. Vārdos neizteiktā noruna starp Griru un Loru bija šāda: tagad būs viņas kārta.

Sarkanacis pacēla galvu. Ei, jums te nav jāatrodas!

Tiesa, Lora sacīja un, aizslīdējusi sēdētājam aiz muguras, uzlika kreiso roku tam uz pieres un ar nazi novilka pār rīkli, pārgriežot to kā papīru.

Puspiekabes durvis atsprāga vaļā.

Viņi iznāca diženi kā karaļi, cēlām, apdomātām kustībām. Viņi neizrādīja nekādu steigu, tikai savas sugas pilnīgo pašsavaldīšanos. Nevienam nevarēja būt nekādu šaubu par to, kas viņi tādi ir. Viņi pacēlās visiem pāri. Viņi ieņēma vietu telpā brīnišķi lielā augstumā un platumā. Viņi bija baudījuši paaudžu asinis, pieaugot par milžiem. Pat Kārters ar savu pieticīgo stāvu brāļu vidū šķita kļūstam tikpat dižens. Redzot šo brīnumaino skatu, visi reizē ierāva elpu. Gilders nešaubījās, ka būs vēl arī kliedzieni, taču vienpadsmit vīrusaino iznākšanas brīdī valdīja dziļš, gaidpilns klusums. Varenās būtnes panācās uz priekšu, krāšņi izrādot augumus. Muguras turējās taisnas, spēcīgās ķetnas izcēlās kā milzīgi, sāpju radīšanai paredzēti instrumenti. Viņi izskatījās pēc gigantiem. Viņi bija iemiesotas leģendas, varenie zemes savaldītāji. Sargi joza malā, glābdami savu dzīvību, bet Gilders tam nepievērsa uzmanību. Viņam prātā bija tikai spozme.

Mani brāļi, Gilders domāja, es jums dāvāju šo velti, ļauju nogaršot to, kas būs. Šo maigo kumosu, šo sākumu. Mani brāļi, nāciet uz priekšu, un mēs kopā valdīsim pār pasauli.

Nīnas slepkavu komanda brāzās augšup pa kāpnēm. Viņi iznāca laukuma līmenī izrakumā, kas atradās tieši zem augstāko priekšnieku tribīnēm. Kad Jūstass metīsies skriet, viņi izlēks uz laukuma, pagriezīsies pret saviem ienaidniekiem un izšaus īsstobra automātu saturu.

Bet pašlaik, pēdējos mirkļos slēpnī, tie līdz ar visiem citiem pūlī piedzīvoja izjūtas, kas daļēji bija šausmas, daļēji izbrīns, daļēji kaut kas ar visu līdzšinējo pieredzi nesalīdzināms. Pīters pūlējās vienlaikus saprast trīs pretišķīgus skatus. Pēdējie no Divpadsmit bija vien dažus jardus viņam priekšā. Ķēdēs iekārtā Eimija bija ēsma, viņa bija tos atvilinājusi; Eimija nebija Eimija, bet pieaugusi sieviete. Grirs un Alīša bija mēģinājuši Pīteru tam sagatavot, bet nekādi vārdi nebūtu varējuši precīzi atainot realitāti.

Kur bija Jūstass?

Tad Pīters viņu ieraudzīja. Jūstass stāvēja pie margām laukuma galā tikai vēl viens lidzenumnieks, kas spiests būt par liecinieku. Vienpadsmit vlrusainie stāvēja Gildera priekšā kā kareivju vienība pavēles gaidās. Nolādēts, Pīters domāja, jūs esat pārāk tālu. Saspiedieties ciešāk kopā, izdzimteņi tādi!

Gilders pacēla rokas.

Laila bija viena. Doms klusēja kā liels dzīvnieks, kas aizturējis elpu. "ŠI vieta," viņa domāja. "Šis sāpju miteklis. Kā gan pasaulē drīkst pastāvēt tāda vieta?"

Ierocis bija tukšs; Laila nolika to uz grīdas un metās atpakaļ pa gaiteni. Aiz katrām durvīm uz plāksnes gulēja kāds cilvēks, un viņu dzīvības spēks palēnām iztecēja. Viņus nebija laika izglābt vienīgi to Laila nožēloja; tomēr viņa vismaz varēja tos atbrīvot no mokām.

Viņa gāja iekšā istabās citā pēc citas, atslēgdama tās ar atslēgām no riņķa, ko bija dabūjusi no sarga. Daži svētības vārdi katrai ieslodzītajai dvēselei; tad viņa atvēra ētera tvertņu vārstuļus. Gaisu piepildīja lipīgs saldums. Šķita, ka viņas kustības kļūst gausas būs jārīkojas ātri. Atstājusi durvis aiz muguras vaļā, Laila devās prom pa gaiteni. Tur regulāros atstatumos uz sienas bija brīdinājuma zīmes: ĒTERIS. NELIETOT ATKLĀTU LIESMU.

Laila pienāca pie pēdējām durvīm. Viņa izmēģināja atslēgas citu pēc citas smagiem, neveikliem pirkstiem; gāze jau bija sākusi iedarboties. Robiņi ieķērās slēdzenē un tur noturējās.

Lailai salūza sirds, viņu ieraugot. Viņi bija pieķēdējuši Lorensu pie sienas. Viņš gulēja kails un degradējies, mūžīgi sastindzis uz nāves sliekšņa. Briesmoņi! Kā viņa bija varējusi nelikties ne zinis par tādu ainu? Kā viņa varēja gaidīt simt gadus līdz viņa sāpju atvieglošanai?

Lorens, ko Viņi tev ir nodarījuši?

Laila nometās ceļos viņam blakus. Lorensa acis bija vaļā, taču stingais skatiens šķita lūkojamies viņai cauri kādā citā pasaulē. Laila nogludināja viņa grumbainos vaigus un sačervelējušos pieri. Pieliekusi galvu viņam klāt tā, ka abu pieres saskārās, Laila glāstīja tā seju. Lorens, viņa atkal un atkal čukstēja, manu Lorens.

Beidzot viņa lūpas izveidoja vārdus: Glāb… mani.

-     Protams, glābšu, dārgais. No acīm aumaļām gāzās asaras. Gāze jau bija gaitenī. Laila no tērpa kabatas izvilka sērkociņu kārbiņu. Mēs izglābsim viens otru.

Augstu virs laukuma ari Grīrs un Lora gaidīja, kad vienpadsmit vīrusainie sakustēsies.

-    Nolādēts, Grīrs lamājās, piespiedis pie acīm tālskati, kāpēc viņi neko nedara?

Gildera rokas joprojām bija paceltas. Kas tur notika? Viņš nolaida rokas gar sāniem un tad, satraukti mājot, atkal tās pacēla. Vēl aizvien nekas nenotika.

-   Jāklis tāds!

Loras roka kavējās uz slēdža. Balss skanēja drudžaini. Ko man darīt? Ko man darīt?

-    Nezinu!

Tad Grīrs pamanīja uz laukuma kustību. No gala zonas uz vidu traucās kāds stāvs Jūstass.

-    Rīkojies! Ieslēdz gaismas!

Arī tad jau bija par vēlu.

Sāra skrēja. Viņa brāzās pāri ātrijam vai tur ārā sprakšķēja šāvieni? un prom pa gaiteni uz Lailas dzīvokli, lidot ielidodama pa durvīm.

-    Keita!

Mazā aizmigusi gulēja gultiņā. Kad Sāra viņu pacēla, meitenītes acis pavērās. Mammu?

-    Es esmu klāt. Mazulīt, esmu te.

Nu viņa bija pārliecināta ārā notika šaušana. (Sāra gan to nezināja, bet tieši šajā brīdī viņas brālis Maikls skrējienā augšup pa kāpnēm tika sašauts augšstilbā, tomēr adrenalīns viņu dzina uz priekšu tā, ka sāpes tika izjustas kā dīvaini mazsvarīgas. Holiss nebija melojis: kad viss sākās, nemaz nebija grūti kādu nošaut, un Maikls noknieba vēl divus sargus, iekams kāja saļima, ierocis izslīdēja no rokām aptvere vienalga bija tukša un gar acīm pašķīda zvaigznes.) Sāra brāzās pa gaiteni ar savu bērnu rokās. Mans bērns, mans bērns. Viņas dzīvos vai mirs, bet jebkurā gadījumā abas kopā; viņas vairs nekad nešķirsies.

Sāra izskrēja ātrijā tajā pašā mirklī, kad pa galvenajām durvīm ielauzās kāds vīrietis. Viņa krekls bija asiņains, un rokās viņš turēja ieroci. Bārdainajā sejā plaiksnīja neprātīga apņēmība. Sāra apstājās kā iemieta.

Holiss?

Eimija no savas vietas augstu gaisā redzēja visu ainu. Tūkstošgalvaino, nevaldāmi rēcošo pūli. Gilderu ar velti paceltām rokām. Nīnas komandās izlēkšanu no slēpņa un uguns atklāšanu uz uzvalkos ģērbušos vīru rindām. Viņi kliedza, mēģināja paslēpties, dažs nedarīja pilnīgi neko, tikai neizpratnes pilnā pozā sēdēja, ķermeņus nošļakstot sārtiem nāves lokiem. Alīšas parādīšanos laukumā ar ieroci rokā, uzbrukuma gatavībā. Jūstasu, kas skrēja pretī no laukuma galazonas, piespiedis pie krūtīm bumbu, un kolu aiz viņa, kurš nometās uz viena ceļgala, pacēla šauteni un nomērķēja uz skrējēju. Uzšļācās asinis, Jūstass sagriezās un paklupa, bumba aizlidoja. Šeit notikumi griezās ap Eimiju kā planētas savās orbītās vienā virpuļojošā, rosīgā kosmosā, tomēr skāra viņu vien garāmejot, pieskaroties maņām kā vēja pūsma. Centrā stāvēja viņa viņa un viņas dzimta -, un viss tiks izlemts uz šīs skatuves.

-    Sveicināti, mani brāļi! Sen neesam tikušies.

Mēs esam Morisons-Čavess-Baffs-Tarels-Vinstons-Sosa-Ekols-LembraitsMartiness-Reinhārts…

-    Es esmu Eimija, jūsu māsa.

Tajā brīdī viņa to sajuta. Spožu gaismu ļaunuma vidū. Eimija ar skatienu uzmeklēja Kārteru. Viņš stāvēja mazliet nostāk, saliecies savai sugai raksturīgajā pietupienā.

Tas nebija Kārters.

-Tēvs.

Jā, Eimij. Es esmu te.

Viņas sirdi piepildīja mīlestība. Rīklē sabrieda asaras.

-    Ak, tēti, man žēl! Neskaties. Neskaties.

Brīdī, kad laukums pielija ar gaismu, Eimija aizvēra acis. Tas būs kā atvērt durvis. Tā viņa bija to iztēlojusies. Tā nebūs gribas izpausme, bet padošanās, viņa atdos šo dzīvi, šo pasauli. Prātā ātrāk par domu aizzibēja dažādas ainas. Kā māte nometas ceļos, lai viņu apskautu; viņas apskāviena gaišais spēks un mugura aizejot. Volgāsts, uzlicis lielo roku viņai uz muguras, stāv blakus, viņai gaismu un mūzikas pavadījumā vizinoties karuselī. Skats uz zvaigžņotām ziemas debesīm tonakt, kad viņi taisīja sniega eņģeļus. Keilebs, kad Eimija viņu savīsta segā, skatās ar savām zinošajām acīm un jautā: "Vai tevi kāds mīlēja?" Pīters stāv bāreņu nama durvīs, un viņu rokas gaisā saskaras, ar pieskārienu paužot to, kas nevar būt izteikts vārdos. Dienas viņā aiztecēja cita pēc citas, un, kad tās bija prom, Eimija sūtīja domas tiem, kas viņai bija dārgi, un atvadījās.

Viņa atvēra durvis.

Laukuma malā Pīters un pārējie bija iztukšojuši aptveres pret zemākajiem tribīņu stāviem un no jauna pielādēja ieročus. Viņi vēl nezināja, ka Jūstass ir sašauts; aptvēra vien to, ka gaismas ir iedegušās, kā plānots, signalizējot, ka Jūstass ir sācis skriet. Viņi gaidīja kuru katru brīdi aiz muguras nodārdam sprādzienu.

Tas nenotika.

Pīters apcirtās pret platformu. Vīrusainie starmešu gaismā bija ieņēmuši dažādas pašaizsardzības pozas. Daži meimuroja atpakaļ, paslēpuši seju elkoņa līkumā. Citi bija nokrituši zemē un saritinājušies kā mazuļi šūpulī. Aina bija satriecoša, un Pīters to atminēsies visu atlikušo dzīvi, taču redzētais nobālēja salīdzinājumā ar to, kas norisinājās uz platformas.

Ar Eimiju kaut kas notika. Viņa konvulsīvi raustījās ķēdēs tik nežēlīgās spazmās, ka šķita tās varētu viņu saraut gabalos. Krampju lēkmes sekoja cita citai, kļūstot arvien spēcīgākas. Pēc pēdējā plosošā rāviena Eimija saļima. Pīters vienu cerību pilnu mirkli domāja, ka viss ir beidzies.

Tā nebija.

Eimija, dobji, dzīvnieciski iekaukusies, atmeta galvu. Nu Pīters saprata, ko redz. Tas, kam būtu jānotiek vairāku stundu laikā, notika dažās sekundēs. Eimijas sejas vaibsti izplūda un kļuva nenoteikti kā embrijam. Mugura izstiepās, roku un kāju pirkstiem saliecoties līkās ķetnās. Zobi saauga ciešās rindās, un āda sacietēja biezā, kristāliskā čaulā. Gaiss ap viņu sāka vizēt, it kā to būtu aizdedzis šīs paātrinātās pārvērtības spēks. Ar mežonīgu spēku Eimija sarāva ķēdes pār krūtīm, atbrīvojot važas no stiprinājumiem, un, kad viņa piezemējās, ar līganu eleganci pietupstoties trieciena samazināšanai, laukumā vairs nebija vienpadsmit vīrusainie, bet divpadsmit.

Viņu bija Divpadsmit.

Viņa piecēlās. Viņa ierēcās.

Tajā pašā brīdī Doma pagrabā Laila Kaila un Lorenss Grejs par viņu likteņiem neviens tā ari neko neuzzināja sadevās rokās, aizskaitīja līdz trīs, uzvilka sērkociņu un gaismas izdzisa.

65

Sprādziens pagrabā, ko radīja trīstūkstoš divsimt mārciņu saspiesta inhalācijām paredzēta dietila ētera, radīja tādu enerģijas izlādi, ka tās spēks bija aptuveni vienāds ar nelielas pasažieru lidmašīnas avāriju. Tā kā izejas nebija, sprādziena enerģija triecās augšup, meklējot jebkādu ceļu, kur novadīt straujo izplešanos saskarē ar skābekli, pa kāpņu telpām, pa gaiteņiem, pa šahtām -, bet tad atkal sarāvās un uzspridzināja grīdu. Kad sprādziena vilnis iekļuva lielākajās telpās, sākās haoss. Logi izbira. Mēbeles aizlidoja pa gaisu. Sienu piepeši vairs nebija. Vilnis cēlās, un ceļoties aiz tā kā aiz ačgārnas viesuļvētras palika tikai postaža. Tas uzrāva visu gaisā un izsvieda no savas balti kvēlojošās sirds, līdz atrada ēkas pašus kaulus tērauda sijas un rūpīgi noslīpētos kaļķakmens blokus, kas bija balstījuši tās pār Aiovas prērijām pacelto jumtu kopš pirmo ieceļotāju laikiem, un sašķaidīja visu gabalos.

Doms sāka krist.

Trīs jūdzes tālāk stadionā sapulcējušies skatītāji Doma sagrāvi piedzīvoja kā vairākus gandrīz nemanāmus maņu kairinājumus: vispirms uzliesmojumu, tad būkšķi, kam sekoja dziļa zemes nodrebēšana, un satumšanu, sabrūkot pilsētas elektrības tīklam. Visi sastinga, taču nākamajā mirklī 'kaut kas mainījās. Līdzenumniekos atmodās jauns spēks. Kurš pateiks, kas to aizsāka? Tribīnēs nostājušies dumpinieki jau bija sākuši uzbrukumu sargiem, taču nu viņi vairs nebija vieni. Pūlis sacēlās, kļuva nevaldāms. Niknums bija tik mežonīgs, ka viņi uzklupa gūstītājiem kā zvēru bars. Pulks. Masa. Spiets. Viņi kļuva par ienaidniekiem, kā tam jābūt; viņi pārstāja būt vergi un tā atdzīvojās.

Laukumā Gilders… saira.

Sākumā viņš to sajuta plaukstu virspusē āda piepeši sarāvās, it kā viņu mēģinātu iepakot vakuumā. Gilders pacēla rokas pie sejas. Trulā neizpratnē sāpes vēl nebija sākušās viņš noskatījās, kā āda sakrunkojas un sāk atvērties garās bezasiņu vātīs. Šī sajūta izplatījās uz citām ķermeņa daļām, dejoja pa visu augumu. Gilders ar pirkstu galiem pieskārās sejai. Šķita, ka viņš ir pieskāries galvaskausam. Izkrita mati, izbira zobi. Mugura izliecās kūkumā kā salīkušam večukam. Gilders nokrita uz ceļgaliem dubļos. Viņš juta, kā kauli sagrūst, sabirst pīšļos.

Grej, ko tu izdarīji?

Pār viņu krita ēna.

Gilders pacēla seju. Vīrusainie piepildīja tumstošo ainu ar pēdējo sava diženuma atveidu. Mani brāļi, viņš domāja, kas ar mani notiek? Palīdziet man, mani brāļi, es mirstu. Bet to acīs viņš neredzēja nekā ģimeniska.

Nodevējs.

Nodevējs.

Nodevējs.

Nodevējs nodevējs nodevējs…

Notika vēl daudz kas cits sprakšķēja šāvieni, balsis kliedza, apkārt tumsā šaudījās cilvēki. Bet Gildera apziņu salta un galīga pārmāca lielāka apjausma par to, kas ar viņu tūlīt notiks.

Šona, viņš domāja, Šona, es tikai gribēju mazliet sabiedrības. Es tikai negribēju nomirt viens.

Un tad tie metās viņam virsū.

Izšķirošā notikumu gaita, kas to visu pieredzējušo dzīvē aizņēma vien trīsdesmit septiņas sekundes, norisa vienotru pārklājošos, kustīgos kadros, kas sagruva virzienā uz centru. Aina nedaudz līdzinājās ellei, jo vienīgo gaismu deva uguns liesmas (joprojām dega pa perimetru novietotās mucas) un vīrusaino fosforescējošais spīdums. Piebeiguši Gilderu viņa saplosītais ķermenis mētājās apkārt sausās driskās, kas vairāk atgādināja pīšļus, nevis līķi, radījumi bija izkārtojušies neorganizētā līnijā. Izskatījās, ka viņi piesardzīgi uzlūko Eimiju. Varbūt viņi vēl nezināja, ko tas viss nozīmē; varbūt baidījās no viņas. PIters bija no jauna pielādējis ieroci un šāva uz masivajiem stāviem, taču bez kāda redzama efekta lodes spožiem zibšņiem velti atlēca no bruņu ieskautajiem augumiem; radījumi pat nepaskatījās uz viņu. No otra laukuma gala ar paceltu pistoli tuvojās Allša un Ņina, bet Tiftijs tajā laikā skrēja tālāk, lai uzbruktu no flangiem. Plānam vairs nebija īstas nozīmes; visiem bija tikai viņu instinkti. Nostājusies taisni uz platformas, Eimija pacēla rokas. No abiem delmiem nokarājās pa garai ķēdei. Viņa parāva tās gaisā un sāka griezt plašos, arvien ātrākos lokos. "Griešanās," PIters atskārta. Eimija grieza ķēdes, lai vlrusainie apjuktu. Ķēdes arvien ātrāk un ātrāk griezās gaisā viņai virs galvas hipnotiskā, izplūdušā kustībā. Radījumi sastinga kā transā. Eimija putna straujumā piešķieba galvu sāņus; viņas skatiens koncentrējās, aplēšot uzbrukuma leņķi. PIters zināja, kas tūlīt notiks.

Eimija Hārpere-Belafonte pilnā apbruņojumā. Eimija, Meitene no Nekurienes, uzlidoja gaisā.

Metoties uz priekšu, viņa palaida ķēdes tālāk no auguma kā pāri pātagu. Vienlaikus Eimija piespieda galvu pie krūtīm, lidojumā pārkārtodamās tā, lai ar kājām trāpītu tuvākajiem radījumiem krūšu augstumā, sadursmes bridi pārvēršot savu ķermeni tarānā ar divdesmit pēdu gariem dzelzs spārniem. Eimijas augums salīdzinājumā ar tiem bija niecīgs, bet inerce nāca viņai par labu; viņa uzlēca virsū pirmajam, notriecot to atmuguriski. Piezemējoties ķēdes jau bija atradušas mērķus, savijoties ap kaklu diviem citiem. Eimija spēcīgi pierāva sev klāt to, kurš atradās no viņas pa kreisi, metās vlrusainajam pie rīkles un purināja to kā suns lupatu.

Viņš iekaucās.

Un nomira, asinīm šķīstot un kaulam nokrakšķot.

Eimija ar asu kustību iztina mirušo no ķēdes, aizripinot līķi kā vilciņu. Tad viņa pievērsās otram vīrusainajam, taču spēku samērs bija mainījies pārsteiguma elementa vairs nebija, griešanās hipnotiskais iespaids bija zudis. Radījums metās viņai pretī, ķermeņiem saduroties nekontrolētā triecienā; abi kūleņu kūleņiem aizvēlās prom no platformas. Eimija izrāda ķēdi, bet šķita dezorientēta; viņa uz visām četrām tupēja zemē. Pār atlikušo virusaino augumiem pārskrēja tādi kā drebuļi; viņu kopīgā apziņa atjaunojās, kļuva koncentrēta. Vēl mirklis, un tie viņai uzklups kā zvēru bars.

Varbūt tā ari būtu noticis, ja nebūtu mazākā.

Pītera prātam vēl bija jāapgūst spēja uztvert vīrusainos par kaut ko vairāk nekā tikai kolektīvu vien. Nu viņš bija spiests tā domāt. Viens no vīrusainajiem bija citāds. Pēc svara un auguma viņš nelikās lielāks par cilvēku. Mirklī, kad pārējie metās virsū Eimijai, viņš paguva pirmais; ar kompaktu lēcienu radījums piezemējās starp Eimiju un uzbrucējiem un pagriezās tiem pretī paceltām ķetnām, ieņemot izaicinošu pozu. Krūtis piepūtās dziļā ieelpā; tika atņirgti zobi.

Sekoja tāds skaņas vilnis, kas nepavisam nesaderēja kopā ar ķermeni, kas to radīja. Tas bija vistīrākā niknuma kauciens. Rēciens, ar ko varētu nogāzt veselu mežu, nolīdzināt kalnu un izsist planētu no ass. Pīters burtiski juta, kā vilnis viņu pastumj atpakaļ; bungādiņas nopaukšķēja sāpēs. Mazais vīrusainais bija devis Eimijai vien sekundi laika, bet ar to pietika. Kad viņa piecēlās kājās, pārējie brāzās uz priekšu.

Haoss.

Piepeši nebija iespējams saprast, kas notiek, kur šaut; kaujas ainas mainījās pārāk strauji, lai cilvēka acis spētu tās uztvert. Pīters atskārta, ka ir iztērējis pēdējās patronas, bet no šaujamā vienalga nebija jēgas. Viņš pamanīja no laukuma tālākā gala nākam Alīšu, viņa joprojām šāva no pistoles.

Kur Tiftijs un Nīna?

Pīters palūkojās tālāk laukumā. Nīna brāzās uz platformu, piespiedusi pie krūtīm bumbu. Tiftijs skrēja viņai pa pēdām. Viņa vicināja brīvo roku virs galvas, aurodama, cik spēka: Jūs izdzimteņi! Paskatieties • šurp! Ei!

Radījums, kurš viņu ievēroja, vai tas aptvēra skrējējas nodomu? Vai zināja, ko nozīmē viņas nešļava? Tas drīzāk nevis uzbruka, bet neveikli rāpās viņai pretī, nokritis uz visām četrām kā pavedienā nolaidies zirneklis. Tiftijs vīrusaino pamanīja pirmais. Paceļot ieroci, viņš mēģināja pagrūst Nīnu malā, bet bija par vēlu; tāpat kā bija ar visu, kas krīt, ari vīrusainā laiskais lēciens bija vien ilūzija. Tas metās virsū viņiem abiem, Tiftijam uztverot trieciena smagāko daļu. Pīters gaidīja, ka bumba sprāgs, bet tā nesprāga. Vīrusainais saķēra Nīnu aiz rokas un kūleņiem vien aizsvieda pāri laukam. Tad uzbrucējs pagriezās pret Tiftiju. Kad Tiftijs pacēla ieroci, radījums klupa virsū viņam.

Kliedziens. Šāviens.

Tas nebija lēmums. Nebija nekādu "par" vai "pret". Pīters nometa ieroci un brāzās pie dubļos gulošās bumbas, ko kājas nes.

To visu redzēja vienīgi Lora un Grīrs. Un vienīgi Grīrs ticīgais, kuram lūgsnas bija ļāvušas izprast šo ainu dziļāk, saprata, kas tur notiek.

Skatoties no kontroltelpas, kauja norisinājās it kā plaknē un attāluma dēļ bija vieglāk atšifrējama. Vienā galā bezsamaņā vai miris gulēja Jūstass, un starp viņu un platformu Tiftija Lamonta stāvs. Nīna bija nozudusi, aizmesta kaut kur tumsā. Alīša pretējā pusē bija vienīgā, kas vēl šāva. Centrā pacēlās platforma. Eimija bija izlauzusies no kautiņa un uzlēkusi uz metāla konstrukcijas. Viņas tunika bija saplosīta, to klāja tumši, mikli asins traipi; viena ķetna turēja sānu, it kā spiežot ciet brūci. Pat no attāluma Grīrs redzēja, ar kādu piepūli viņa elpo. Eimijas pārvērtība bija pilnīga, tomēr viena cilvēciska iezīme vēl bija palikusi mati. Melni un nevaldāmi tie brīvi krita ap viņas seju. Vēl pēc mirkļa uzbrucēji ar pārvarīgu spēku uzklups Eimijai, tomēr viņas stājā nekas neliecināja par atkāpšanās domām. Viņā bija kaut kas neuzvarams, gandrīz karalisks.

Tad Grīrs ieraudzīja pāri laukumam skrienam Pīteru. Kurp viņš devās? Uz puspiekabi?

Nē.

Grīrs izbrāzās no telpas un metās lejup pa kāpnēm. Viņš pašķirs pūli ar ķermeni, dūrēm, pat nazi, ja vajadzēs. Eimij, Eimij, es nāku.

Alīša nepieļāva neizdošanos. Savu eksistenci viņa bija veltījusi svētajam aktam. Viņa to izjuta jau kopš tās reizes alā īpašas ilgas, kas mudināja doties uz priekšu, it kā viņu vilktu cauri tunelim. Ejot pretī vīrusainajiem un šaujot Alīša zināja, ka lodes nekādu īstu ļaunumu nenodarīs, viņa tikai gribēja novērst uzmanību -, viņa bija būtne ar vienu vienīgu domu, vienu vienīgu vīziju, vienu vienīgu vēlēšanos.

Luīze, es tevi atriebšu. Tu neesi aizmirsta. Luīze, tu arī esi mana asinsmāsa.

Parādies, tu kuces dēls!

Lodes atsitās un uzšķīla dzirkstis. Alīša nometa tukšo magazīnu, iegrūda vietā jaunu un atsāka šaut. Viņa gāja uz priekšu sakostiem

zobiem, murminot savu drūmo lūgsnu. Viņš Ališu pazīs, sajutīs; citādi nevarēja būt. Tas bija liktenis tieši viņa to nogalinās, viņa to noslaucīs no zemes virsas. Viņš bija eskvairs Hulio Martiness, Desmitais no Divpadsmit. Viņš bija Sods ar solu un kunkstošo izelpu. Viņš bija visi vīrieši vēsture, kas tā izvarojuši sievietes, un viņa iegrūdis savu nazi dziļi viņa tumšajā sirdī un jutīs, kā viņš mirst.

Viens no vīrusainajiem apcirtās viņai pretī. "Nu protams," Alīša nodomāja, "viņu varētu pazīt jebkurā laikā." Pēc izskata viņš neatšķīrās no pārējiem, tomēr viņā bija kaut kas raksturīgs, kaut kāda uzpūtīguma aura, ko spēja pamanīt vienīgi viņa. Vīrusainais uzlūkoja Alīšu bezdvēseliskām acīm ar garlaikoti laiskiem plakstiem; gandrīz vai šķita, ka viņš smaida. Alīša nekad agrāk nebija saskatījusi vīrusainā sejā kādu izteiksmi. Nu viņa to redzēja. Es tevi pazīstu, tukšā, augstprātīgā seja šķita sakām. Vai tad es tevi nepazīstu? Nesaki, ļauj man minēt. Esmu pārliecināts, ka pazīstu.

"Nolādēts, tev taisnība, tu mani pazīsti," viņa nodomāja un izvilka durkli.

Viņi klupa viens otram virsū vienlaikus: Alīša ar pāri galvai paceltu durkli un Martiness, izstiepis lielās, nagainās ķetnas kā nažiem nosētu kuģa priekšgalu. Neapturams spēks pret nekustīgu objektu abu galvas sadūrās, viņi saķērās kopā, Martiness ar savu daudzkārt lielāko masu gan ietriecās Alīšā, gan pakļuva zem viņas un aizsvieda Alīšu pāri galvai; viņa aizvirpuļoja kā dzirnaviņas. Nekontrolētajā lidojumā , Alīša pamanīja, bet vēl nejuta plēstas brūces sev uz rokām un sejas Martinesa nagi tur bija uzaruši miesu. Alīša ietriecās zemē un apvēlās apkārt vienu, divas, trīs reizes; ar katru rotāciju inerce mazinājās, un viņa atkal uzlēca kājās. Kaut kā bija izdevies paturēt rokā durkli; to pazaudēt nozīmētu samierināties ar zaudējumu par to nevarēja nedomāt.

Martiness divdesmit pēdas tālāk bija nometies tupus kā varde un iepletis ķetnas dubļos kā airus. Viņa smaids bija pārvērties par ko citu daudz rotaļīgāku, patiesas labpatikas pilnu grimasi. Šķita viņš tūlīt iesmiesies. "Pie velna tavu smejošo ģīmi," Alīša nodomāja, vēlreiz paceļot durkli.

Kāds stāvs krita viņiem virsū.

Bumba, bumba, kur palikusi bumba?

Un tad Pīters to ieraudzīja tikai dažus jardus no Tiftija. Kājām slīdot, viņš apstājās dubļos un, pacēlis spridzekli, piespieda to pie krūtīm. Slēdzis bija neskarts, vadi savienoti. Kāda būs sajūta? "Nekāda," Pīters nodomāja. "Sajūtas nebūs nekādas."

Kaut kas cieti kā siena ietriecās viņā no aizmugures. Mirkli bija laupīts viss: elpa, domas, gravitācija. Bumba kūleņiem aizlidoja prom. Zeme zem kājām izpletās, un prātu pārņēma tumsa; pēc mirkļa Pīters attapās guļam uz muguras dubļos.

Vīrusainais vīdēja virs viņa; abu sejas šķīra vien dažas collas. Skats uz radījumu šķita kaut kā sajaucam Pītera maņas, it kā viņš izgaršotu tumsas iestāšanos vai ieklausītos zibens šautrā. Kad vīrusainais piešķieba galvu, Pīters izdarīja vienīgo, pēdējo, kas ienāca prātā, arī viņš tāpat piešķieba galvu, ar gribu panāca pilnīgu prāta koncentrēšanos un ielūkojās vīrusainajam tieši acīs.

Es esmu Volgāsts.

Tad Pīters pamanīja, ka radījums tur bumbu.

Palīdzi man.

Alīša, māsa. Alīša, viņš ir tavs.

Martiness pat nepamanīja, kā tas notika. Sekundes daļiņā, pirms viņa masīvais ķermenis atspērās un metās uzbrukumā, Eimija piezemējās viņam aiz muguras. Pavēcinājusi rokas, viņa meta ķēdes uz priekšu, savelkot tās ap virusaino kā divus laso un piespiežot viņa rokas pie sāniem. Martinesa smaids izdzisa pārsteiguma izteiksmē.

Tagad, Eimija sacīja.

Viņa ar spēcīgu rāvienu uzvilka virusaino stāvus, atklājot vareno krūšu miesu. Martiness klupa atmuguriski, un Alīša uzlēca viņam virsū, jāteniski apsēdās uz vidukļa un nogāza pretinieku zemē. Viņa pacēla virs galvas dūrēs sažņaugtu durkli. Tomēr vēl nedūra.

Pasaki to! viņa auroja skaļāk par rēkoņu, kas dārdēja pašas ausīs. Pasaki viņas vārdu!

Martiness mēģināja fokusēt skatienu. Luīze?

Ar šiem vārdiem un ar visu savu būtību Alīša trieca durkli lejup un iedūra to mērķī, nogalinot viņu pēc sensenas paražas.

Tribīnēs sapulcētajam pūlim kaujas pēdējās sekundes izskatījās kā nesaprotams, acij netverami straujš kustību jūklis. Bet ne Lūsiusam Grīram. Viņš saprata, kas tūlīt notiks tā, kā nespēja saprast neviens cits. Ķēdes, ko Eimija bija izmantojusi, lai savaldītu Martinesu, nu turēja meiteni pie viņa līķa. Allša nopūlējās apvelt to otrādi, lai Eimiju atbrīvotu. Viņas bija bezpalīdzīgas, bet pārējie vīrusainie vēl nebija krituši. Varbūt Martinesa nāve bija pārrāvusi radījumu kopīgo domu pavedienu; varbūt viņi bija sastinguši šokā, redzot, kā viens viņējais mirst no cilvēka rokas; varbūt viņi vienkārši gribēja paildzināt uzvaras mirkli un tādējādi no pēdējā uzbrukuma gūt lielāko iespējamo apmierinājumu; varbūt bija kāds cits iemesls.

Bija cits iemesls.

Grīram brāžoties pāri laukumam, no labās puses šurp steidzās vēl viens stāvs. Viņam vajadzēja tikai vienu skatienu, lai acis ieraudzītu to, ko prāts jau nojauta. Tas bija Pīters. Viņš kliedza un māja. Bet kaut kas bija citādi. To sajuta ari vīrusainie. Radījumi modri saausījās, to deguni sāka šaudīties, izgaršojot gaisu.

Paskatieties šurp, izdzimteņi!

Pīters bija līdz jostasvietai kails, un viņa torss spīdēja asinīs garas, līkas brūces no naža, ko viņš joprojām turēja sažņaugtu rokā; pār rokām un krūtīm izverda siltas, svaigas, dzīvas asins straumes. Pītera nodoms bija skaidrs: viņš aizvilinās vīrusainos prom no Eimijas un Alīšas pie sevis. Viņš bija ēsma; kas bija slazds?

Un Grirs izdzirdēja:

Es esmu Volgāsts.

Es esmu Volgāsts.

Es esmu Volgāsts.

Grirs skrēja.

Arī Alīša to redzēja.

Eimija joprojām bija pieķēdēta pie Martinesa līķa. Ķēžu valgi bija sapinušies un ar katru vilcienu tikai sažņaudzās ciešāk. Alīša iekaucās bezspēcīgās dusmās, ieraugot PIteru skrienam pretī vīrusainajiem; viņa redzēja, kā tie apcērtas apkārt, piešķiebj galvas ar dzīvnieciskās alkās un nogalināšanas baudā kaistošām acīm.

Pīter, nē, viņa domāja. Tu ne. Pēc visa, kas bijis, tu ne.

Alīša ari neuzzināja, kā Eimija tika vaļā no ķēdēm. Vienu bridi viņa vēl bija turpat, bet jau nākamajā nebija. Tukšās važas atradīs turpat, kur Eimija tās bija atstājusi, sastiprinātas ar ķēdēm, kas joprojām bezcerīgi piņķējās ap Martinesa līķi. Turpmākajās dienās visi prātoja, ko tas varētu nozīmēt, un viedokļi bija dažādi. Vieniem tas nozīmēja kaut ko vienu, otriem ko citu. Notikušais bija noslēpums, tāpat kā noslēpums bija pati Eimija; un, tāpat kā visi noslēpumi, tas vēstīja ne tikai par redzēto ainu, bet ari par tās liecinieku.

Taču tas notika vēlāk. Tajā pašā sekundē Alīša vien pamanīja, ka Eimijas te nav; viņa lēca prom. Gaismas zibsnis kā krītoša zvaigzne. Eimija krita virsū Pīteram.

Eimij…

Bet neko vairāk viņa neteica.

Jo Volgāsts viņu mīlēja.

Jo Eimija bija mājās.

Jo viņš bija to izglābis un viņa bija izglābusi Volgāstu.

Un Ekspedīciju pulka leitnants Pīters Džeksons to visu dzirdēja un redzēja, un sajuta. Beidzot viņš to visu sajuta. Viņu abu skatieniem vienu vienīgu reizi sastopoties, visa Volgāsta dzīve bija ielijuši viņējā. Tās visaptverošās skumjas. Tās rūgtie zaudējumi un sūrstošā nožēla. Tās mīlestība pret aizmirstu meiteni un simt tumsas gadus ilgā pagaidu dzīve. Viņš redzēja pagātnes sejas, stāvus, ainas. Mazuli šūpulī un sievieti, kas sniedzas paņemt to rokās; abus apspīd gandrīz svēta gaisma. Viņš redzēja Eimiju tādu, kāda viņa bija kādreiz, maza meitenīte, kurā slēpjas savāda kvēle, kura ir viena pati pasaulē un karuseļa gaismas un zvaigznes ziemas debesīs, un sniegā iespiestus eņģeļu apveidus. Bija tā, it kā šīs vīzijas vienmēr būtu bijušas daļa no viņa kā sapnis, kas atkārtojas un tikai nesen atausis atmiņā, un Pīters izjuta dziļu pateicību, ka ir tās redzējis un ka varēja būt šo vīziju liecinieks pēdējos savas dzīves mirkļos.

Nāciet pie manis, viņš domāja. Nāciet pie manis.

Pīters skrēja kā neprātīgs. Viņš atdeva sevi Dieva rokās. Viņš juta, bet neredzēja šurp brāžamies Grīru un Volgāstu, kas skrēja pa pēdām, piespiedis pie krūtīm bumbu un mērķēdams pašā spieta vidū. Un pēdējā mirklī Pīters izdzirdēja vārdus:

Eimij, bēdz.

Un: Tēvs…

Un: Es tevi mīlu.

Un Volgāsts ienira viņu vidū, uzlicis ķetnas īkšķi uz slēdža; un Eimija tāpat metās virsū Plteram, aizsviežot viņu prom un viņa vietā uztverot sagrāves lielumu; un pēdējie no Divpadsmit niknumā uzklupa Volgāstam Patiesajam Volgāstam, Visu Tēvam un Tam, Kurš Mīlēja. Un tur, kur viņš bija stāvējis, pavērās tukšums, nakts tumsa pārtapa visspožākajā dienā un debesis sadrebināja pērkons.

66

Nākamajās minūtēs šķita, it kā būtu divas pilsētas: viena tribīnēs, kur valdīja haoss, un otra lejā laukumā, kur pēc kaujas bija iestājies piepešs miers. Sākums un beigas blakus, bet ne kopā. Drīz notiks apvienošanās; pūļa sacelšanās postošais spēks norims, un ļaudis aptvers brīnumaino faktu, ka ir brīvi, un sāks izklīst, ejot, kurp vien vēlas, arī uz laukumu; cits pēc cita viņi to atradīs, ies lejup piesardzīgām kustībām, ķermeņiem sajūtot brīvības garšu. Kaujinieki laukumā uz īsu laiku bija savā vaļā, tie varēja aptvert, kuri palikuši dzīvi un kuri ir zaudēti.

Pamodies Plters ieraudzīja Alīšu. Viņa bija nokvēpusi, sadauzīta , un asiņaina. Lielākā daļa Alīšas matu bija nosvilusi, no tiem vēl kūpēja dūmi. Pīter, viņa sacīja. Asarām līstot, viņa noliecās draugam pāri. Pīter.

Viņš pūlējās kaut ko pateikt. Mēle mutē gausi kustējās: Eimija? Vai viņa…?

Alīša, klusi raudādama, papurināja galvu.

Grīrs nez kā bija izdzīvojis. Sprādziens bija aizsviedis viņu tālu prom. Pēc visas loģikas Grīram vajadzēja būt pagalam, tomēr viņu atrada guļam uz muguras un raugāmies zvaigžņotajās debesīs. Vīrieša apģērbs bija saplosīts un apsvilis; citādi viņš likās neskarts. Sprādziena spēks it kā bija nevis trāpījis tieši viņam, bet aizgājis garām; Grīra dzīvību bija nosargājusi kāda neredzama roka. Viņš ilgi nerunāja un

nekustējās. Bet tad Grirs kā pētot pacēla roku pie krūtīm un piesardzīgi papliķēja, tad pataustīja seju, apglaudot vaigus, pieri un zodu.

Nolādēts, viņš izdvesa.

Ari Jūstass izdzīvos. Sākumā visi uzskatīja, ka viņš ir miris; vīrieša seja mirka asinīs. Bet šauts nebija precīzi; asinis plūda no kreisās auss, kuras nu vairs nebija, auss bija izrauta kā stāds no zemes, tās vietā vidēja krunkains caurums. Pašu sprādzienu Jūstass neatcerējās, vismaz ne kā pilnīgu ainu; bija tikai atsevišķas sajūtas galvu plosošs dārds, sveloša gaisa vilnis, kaut kādas slapjas piles un dūmu un putekļu garša. Tonakt viņš bija izsprucis cauri tikai ar vēl vienu sakropļojumu sejā, kur jau tāpat bija daudz karā gūtu rētu, un pastāvīgu džinkstoņu ausīs, kura tā arī nemitējās un kuras dēļ Jūstass pasāka ļoti skaļi runāt, tā liekot cilvēkiem domāt, ka dusmojas pat tad, kad tā nebija. Kad Jūstass jau bija atgriezies Kervilē, paaugstināts par pulkvedi, un darbojās kā sakarnieks ar prezidentes darbiniekiem, viņam dzirdes problēma vairs nelikās neērtība, bet gan ievērojams papildinājums autoritātei; viņš prātoja, kā gan par to nav iedomājies jau agrāk.

Tikai Nīna kaujā palika neskarta. VIrusainais, kas nogalināja Tiftiju, bija viņu aizmetis ārpus sprādziena zonas. Brīdī, kad bumba sprāga, viņa devās pāri laukumam. Trieciens nogāza viņu no kājām, bet mirkli pirms tam Nīna vienīgā pieredzēja Divpadsmit nāvi, kad viņus aprija un saplosīja gaismas lode. Viss pārējais bija izplūdis; Eimiju viņa vispār nebija redzējusi.

Nemaz.

Bet viens no viņiem bija kritis.

Tiftiju atrada ar ieroci rokā. Viņš gulēja dubļos salauzīts un uzšķērsts, acīm raugoties no asiņu paltīm. Viņa labās rokas vairs nebija, bet tas vēl nebūt nebija viss. Kad pārējie sapulcējās apkārt, Tiftijs pūlējās kaut ko pateikt, smagi vilkdams elpu. Beidzot lūpas izveidoja vārdus: Kur viņa ir?

Šķita, ka tikai Grirs saprot, ko viņš prasa. Viņš pagriezās pret Nīnu. Viņš grib tevi.-

Varbūt Nīna saprata, ko no viņas vēlas, varbūt ari ne; neviens to nezināja. Viņa nometās zemē gulētājam blakus. Tiftijs ar mokām pacēla drebošu roku un brīnumaini maigi ar pirkstu galiem pieskārās meitenes sejai.

-    Nītij, viņš čukstēja. Manu NItij.

-    Es esmu Nīna.

-    Nē. Tu esi Nītija. Mana Nītija. Tiftijs caur asarām pasmaidīja. Tu esi… tik līdzīga viņai.

-Kam?

Dzīvība aizplūda no ievainotā acīm. Es viņai sacīju… Tiftijam aizcirtās elpa. Viņš aizrijās ar asinīm. Es viņai sacīju… ka tevi pasargāšu. Gaisma Tiftija acīs izdzisa, un viņš nomira.

Visi klusēja. Viens no viņiem bija aizslīdējis prom tumsā.

-Nesaprotu, Alīša ierunājās. Viņa uzmeta skatienu pārējiem. Kāpēc viņš Nīnu tā nosauca?

Grirs atbildēja: Jo tāds ir viņas vārds. Nīna pacēla acis. Tu nezināji, vai ne? viņš jautāja. Tu nekādi nevarēji zināt.

Viņa papurināja galvu.

-    Tiftijs bija tavs tēvs.

Vēlāk visus notikumus savilks kopā, kā pienākas. Laukumā iebrāzīsies pikaps. No tā izkāps trīs cilvēki. Nē, četri. Maikls un Holiss, un Sāra ar mazu meitenīti rokās.

Bet pagaidām viņi klusēdami stāvēja blakus draugam. Nupat bija atklājies viņa dzīves kodols. Dižais gangsteris un Ekspedīciju pulka kapteinis Tiftijs Lamonts. Viņu apbedīs turpat, kur viņš bija kritis, kaujas laukā. "Jo to nekad nevar atstāt," Grirs paskaidroja. Tiftijs tā allaž sacīja. Var domāt, ka tas ir iespējams, bet tā nav. Kad reiz tu tur pabiji, tas kļuva par daļu no tevis uz mūžu.

Neviens nekad nav atstājis kaujas lauku.

XII SKŪPSTS

98. g. P. V. janvāris

Uzvaras dienā nav neviena nogurušā Arābu sakāmvārds

.

67

Laikapstākļi nebija labvēlīgi. Janvāris Aiovā ko tad viņi bija gaidījuši? Dienu pēc dienas sals cirta līdz kaulam. Pārtika, degviela, ūdens, elektrība, sarežģītā vadība pilsētā ar septiņdesmit tūkstošiem iemītnieku uzvaras prieku ātri nomāca ikdienišķākas rūpes. Pagaidām pārvaldību bija uzņēmušies dumpinieki, kaut arī Jūstass atzina, ka viņam uz šo darbu neesot ķēriena. Viņam griezās galva no milzīgā dažādu sīkumu daudzuma, un ātrumā izveidotā pagaidu valdība tās sastāvā bija katras barakas nozīmēti pārstāvji viņa nastu nekādi neatviegloja; pārstāvju bija par daudz, un viņi bija neorganizēti. Viena puse vienmēr kašķējās ar otru, tāpēc Jūstasam bija jāpadodas un lēmumi jāpieņem pašam. Iedzīvotāji bija saglabājuši zināmu pakļāvību, bet ilgi tā nebūs. Iekams Jūstass paguva nodrošināt apsardzi tirgum, tur jau bija plosījušies vandaļi, un katru dienu dzirdēja stāstus par sodiem. Daudzi koli bija mēģinājuši nemanīti iejukt starp , līdzenumniekiem, bet viņu sejas bija pazīstamas. Tā kā nebija tiesiskās sistēmas, kas ļautu notiesāt padevušos vai arī tos, ko dumpinieki bija noķēruši pirms pūļa, bija grūti saprast, ko ar viņiem darīt. Cietums bija pārpildīts. Jūstass bija pieļāvis iespēju pārbūvēt Projektu tas pavisam noteikti bija gana drošs, turklāt ieslodzījuma vietas papildu priekšrocība būtu atstatums no pilsētas, bet tam vajadzētu laiku un tas nekādi neatrisinātu problēmu, ko darīt ar ieslodzītajiem tad, kad populācija sāks virzīties uz dienvidiem.

Un visiem sala. "Nu ko lai būtu kā būdams," Pīters nodomāja. "Kas gan ir mazumiņš aukstuma?"

Viņi ar Jūstasu bija kļuvuši par tuviem draugiem. Daļēji tāpēc, ka viņi abi bija Ekspedīciju pulka virsnieki, tomēr tas nebija vienīgais

iemesls. Dienām ritot, Jūstass un Pīters bija atklājuši, ka viņiem ir saderīgi raksturi. Viņi izlēma, ka Pīteram būs jākomandē avangards, kas dosies uz dienvidiem, lai sagatavotu Kervili bēgļu pieplūdumam. Sākumā Pīters iebilda nešķita pareizi būt starp pirmajiem, kas dosies prom. Bet viņš bija loģiska izvēle tādam pienākumam, un Alīša beigās izbeidza diskusijas. "Keilebs tevi gaida," viņa draugam atgādināja. "Ej un apraugi savu puiku."

Ar masveida izceļošanu būs jānogaida līdz pavasarim. Pieņemot, ka no Kerviles varēs atsūtīt pietiekami daudz braucamlīdzeklu un personāla, Jūstass plānoja vienā reizē pārvest piecus tūkstošus cilvēku, ko izraudzīsies ar loterijas palīdzību. Ceļš būs grūts visiem, izņemot pavisam vecos un pavisam mazos, būs jāiet kājām -, bet, ja paveiksies, tad pēc diviem gadiem Iekšzeme būs tukša.

-    Zini, ne visi gribēs doties prom, Jūstass bilda.

Viņi sēdēja Jūstasa birojā aptiekas dibentelpā un sildījās ar zāļu tēju. Vairums tirgus ēku dažādām vajadzībām bija pārņēmusi pagaidu valdība. Jaunākais projekts tās locekļu nodarbināšanai bija iedzīvotāju uzskaite. Tā kā visus sarkanaču reģistrus iznīcināja līdz ar Domu, neviens nezināja, kurš ir kurš un cik te vispār ir cilvēku. Septiņdesmit tūkstoši bija vispārpieņemts skaitlis, taču, neveicot ļaužu skaitīšanu, to nekādi nevarēja zināt precīzi.

-    Kāpēc ne?

Jūstass paraustīja plecus. Viņa galvas kreisā puse joprojām bija apsaitēta, piešķirot sejai šķībumu; iespaidu gan līdzsvaroja baltā, neredzīgā acs. Iepriekšējā dienā Sāra bija noņēmusi Pīteram pēdējās šuves; viņa krūtis un rokas izskatījās pēc kartes ar garām, sārtām rētām. Palicis viens, Pīters tām neviļus atkal un atkal pieskārās, brīnīdamies ne tikai par to, ka pats tās bija radījis, bet ari par to, ka cīņas karstumā gandrīz neko nebija jutis.

-    Šeit ir dzīve, ko viņi pazīst. Viņi te ir pavadījuši visu mūžu. Bet tas nav viss. Ir labi mainīt to, kas ir bijis nepareizs. Nezinu, cik daudzi tā domās, kad sāksim vest ļaudis uz dienvidiem, bet daži tādi noteikti būs.

-    Kā viņi tiks 'galā?

-    Laikam jau tāpat, kā cilvēki vienmēr tiek galā. Būs vēlēšanas, skarba jaunas dzīves celšana. Jūstass iemalkoja tēju. Būs liela ķēpa. Varbūt vispār nekas nesanāks. Bet uzceltais vismaz būs viņu.

No aukstuma ienāca Nīna, dauzot no zābakiem rūtotas sniega plāksnītes. Jēziņ, ārā nu gan salst, viņa pukojās.

Jūstass viņai piedāvāja savu krūzīti. Ņem, sasildies.

Nīna to paņēma, iemalkoja un pieliekusies žigli noskūpstīja viņu uz mutes. Paldies, vīrs! Tev tiešām būtu jānoskujas.

Jūstass iesmējās. Ar tādu seju kā manējā? Vai nav vienalga?

Pīters bija uzzinājis, ka viņu abu attiecības esot bijis sacelšanās vissliktāk glabātais noslēpums. Viens no pirmajiem Jūstasa darbiem bija izdot pavēli atļaut līdzenumniekiem precēties. Daudzos gadījumos tas bija tikai tehnisks jautājums ļaudis bija kopā jau gadiem, pat gadu desmitiem ilgi. Bet laulība nekad nebija bijusi oficiāli atļauta. Simtiem pāru gaidīja rindā, lai tos salaulātu, un Jūstass bija norīkojis divus miertiesnešus, kas tālāk tajā pašā kvartālā dienu un nakti darbojās kādā veikalā. Jūstass un Nīna bija vieni no pirmajiem, tāpat arī Holiss un Sāra.

-    Labas ziņas, Nīna pavēstīja. Es nupat nāku no slimnīcas.

-Un?

-    Šorīt piedzima vēl divi mazuļi, abi ir veseli. Mātēm klājas labi.

-    Nu paklausies tik, Jūstass uzsmaidīja Pīteram. Ko es teicu? Pat vistumšākajā naktī dzīvība atradīs sev ceļu, draugs.

Salīcis vējā, Pīters brida lejā no pakalna. Kā izpildvaras pārstāvim viņam bija atļauts izmantot braucamo, taču Pīteram labāk patika iet kājām. Slimnīcā viņš devās uz Maikla palātu. Elektrības apgāde bija atjaunota tikai daļēji, taču slimnīca bija viena no pirmajām ēkām, kur iededza gaismas. Viņš uzgāja Maiklu nomodā un sēdus. No potītes līdz gurnam ieģipsētā labā kāja bija iekārta četrdesmit piecu grādu leņķī virs gultas. Kādu laiku Maikla stāvoklis bija kritisks, un Sāra domāja, ka brālis varbūt zaudēs kāju. Tomēr Maikls bija cīnītājs, un tagad, pēc trim nedēļām, viņš oficiāli bija ceļā uz pilnīgu izveseļošanos.

Pie viņa gultas sēdēja Lora, ķimerēdamās ar pāri adāmadatu. Jūstass viņu bija nozīmējis par priekšstrādnieci biodīzeļa rūpnīcā, bet ik brīvu brīdi viņa pavadīja slimnīcā pie Maikla gultas.

-    Ko tu tur adi? Pīters painteresējās.

-    Pie velna, kaut es pati to zinātu! Vajadzēja būt džemperim, bet izskatās vairāk pēc zeķēm.

-    Tev patiešām vajadzētu turēties pie tā, ko tu proti, Maikls ieteica.

-    Pagaidi vien, kad tiksi ārā no ģipša, draudziņ. Es tev parādīšu, ko protu. To tu neaizmirsīsi. Lora pameta acis uz PIteru un nerātni pasmaidīja, lai būtu droša, ka viņš sapratis joku. Vai, piedod, PIter! Mazliet aizrāvos. Laikam man piemirsās, ka esi te.

Viņš pasmējās. Tas nekas.

Lora pamāja ar adāmadatu. Gribēju tikai vēl ieminēties: ja nu mūsu puikiņš te tomēr neizķepurojas, man vienmēr ir šķitis, ka tu esi tīri glīts. Turklāt tu esi kara varonis. Es labprāt uzklausītu visu, kas tev būtu sakāms, leitnant.

-    Es par to padomāšu.

-    Par to es nešaubos. Lora nometa dziju klēpi. Tā nu ir sagadījies, ka pēc pusstundas sākas mana maiņa, tāpēc es jūs abus atstāšu, lai varat par mani parunāt. Viņa piecēlās, iesvieda adījumu somā, papliķēja Maikla roku, bet tad labi padomāja un noskūpstīja viņu uz pakauša. Vai tev vēl ko vajag, pirms aizeju?

-    Viss kārtībā.

-   Tev viss nav kārtībā, Maikl. Nepavisam nav. Tu mani galīgi pārbiedēji, tā, lūk.

-    Es jau teicu: man žēl.

-    Turpini tādā pašā garā, mazais. Kādu dienu es tev noticēšu. Lora vēlreiz viņu noskūpstīja. Džentlmeņi.

Kad viņa bija prom, PIters apsēdās. Atvaino par to, Maikls sacīja.

-    Nezinu, kāpēc tu visu laiku atvainojies par Loru, Maikl. Manuprāt, tu esi laimīgākais puisis pasaulē. PIters pameta galvu uz gultu. Kā kājai īstenībā klājas?

-    Sāp pēc velna. Jauki, ka beidzot atnāci.

-    Piedod. Jūstass mani apkrauj ar darbiem.

-    Un cik daudzus esi atradis?

PIters saprata, ka draugs jautā par Pirmās Kolonijas iemītniekiem. Mēs dzirdējām, ka viņu esot četrdesmit seši. Joprojām mēģinām visus sameklēt. Pagaidām esam atraduši Džimija meitas, Alisi un Eiveriju. Konstanci Čū, Rasu Kērtisu, Peniju Darelu. Ar bērniem vajadzēs kādu laiku, lai saprastu, kurš ir kurš. Visi ir izmētāti pa teritoriju.

-    Tās laikam ir labas ziņas. Maikls apklusa, neko vairāk nepasakot. Tik daudz citu ļaužu vairs nebija.

-    Holiss man izstāstīja, ko tu izdarīji, PIters sacīja.

Maikls paraustīja plecus. Viņš izskatījās mazliet nokaunējies, tomēr ari lepns. Toreiz šķita, ka tā rīkoties ir pareizi.

-Ja kādreiz sagribēsi darbiņu Ekspedīciju pulkā, tikai pasaki. Nu ja mani uzņems atpakaļ. Varbūt nākamreiz, kad runāsim, es sēdēšu cietumā.

-    Pīter, runā nopietni! Par šito no tevis droši vien iztaisīs ģenerāli. Vai nu tā, vai ari lūgs kandidēt uz prezidenta amatu.

-    Tu nepazīsti bruņotos spēkus tik labi, cik es. Tomēr vienu mirkli Pīters iedomājās: ja nu tā notiktu? Zini, pēc sešām dienām mēs dosimies prom.

-    Tā jau man šķita. Neaizmirsti silti saģērbties. Pasveicini Kervili no manis!

-    Apsolu, ka iedabūšu tevi nākamajā braucienā.

-    Nu nezinu, hombre, te ir tīri laba apkalpošana. Man te diezgan labi patīk. Kas brauks tev līdzi?

-    Sāra un Holiss, un Keita, bet tas jau ir pašsaprotami. Grīrs paliks, lai palīdzētu evakuēties. Jūstass veido komandu.

-    Un Līša?

-    Es pajautātu, ja varētu viņu atrast. Gandrīz vai neesmu viņu redzējis. Viņa visu laiku kaut kur aizjāj ar to savu zirgu. Sauc to par Kareivi. Man nav ne jausmas, ko Līša dara.

-    Žēl, ka viņu nesatiki. Viņa šorīt bija atnākusi.

-    Līša bija te?

-Teica, ka esot gribējusi apsveicināties. Maikls pavērās Pīterā. ■ Kāpēc? Vai tas ir tik savādi?

Pīters sarauca pieri. Laikam jau ne. Kāda viņa bija?

-    Un kā tu domā? Kā jau Līša.

-    Tātad viņā nekas nebija mainījies.

-    Nekas tāds, ko es būtu pamanījis. Viņa te nebija ilgi. Teica, ka palīdzēšot Sārai ar asins donoriem.

Sāra kā pagaidu sabiedrības veselības direktore bija atklājusi, ka ēka, kas kalpoja kā slimnīca, patiešām ir slimnīca tikai vārda pēc, kā jau viņai sen bija šķitis. Medicīnas aprīkojuma gandrīz nebija un asiņu nebija nemaz. Bija tik daudz ievainoto un dzima bērni, un notika vēl viss kas, tāpēc Sāra lika no pārtikas apstrādes rūpnīcas atvest saldētavu un izveidoja asins donoru programmu.

Līša medmāsa, Pīters noteica un papurināja galvu. To es gribētu redzēt!

Kas notika ar pašiem sarkanačiem, tā ari netika līdz galam noskaidrots. To, kurus nenogalināja stadionā, būtībā vairs nebija. Vienīgais iespējamais secinājums, ko apstiprināja Sāras stāstītais par Lailu, bija šāds: līdz ar Doma sagraušanu un tā vira nāvi, ko dēvēja par Avotu, bija sākusies ķēdes reakcija līdzīga tai, kādu viņi novēroja Babkoka pēcnācējiem kalnā Kolorādo. To pieredzējušie aprakstīja notikušo kā strauju novecošanu, it kā simt gadu aizlienētas dzīves aizplūstu dažās sekundēs. Miesa sakrunkojās, mati izkrita kušķiem vien, un seja uz galvaskausa savīta. Uzietie līķi, kam mugurā joprojām bija uzvalki un kaklasaites, bija vien sabrūnējušu kaulu čupiņas. Izskatījās, ka viņi ir miruši jau vairākus desmitus gadu.

Tuvojoties aizbraukšanas dienai, Sāra manīja, ka strādā gandrīz vai dienām un naktīm. Kad līdzenumā izplatījās runas, ka tagad tiešām ir pieejama īsta medicīniskā aprūpe, nāca arvien vairāk un vairāk cilvēku. Sūdzības bija dažādas sākot ar parastu saaukstēšanos un slikta uztura sekām un beidzot ar daudzām vecuma kaitēm. Dažus laikam vienkārši māca ziņkārība, kāda būs vizīte pie ārsta. Sāra aprūpēja tos, kurus varēja, un mierināja tos, kurus izārstēt nespēja. Beigās jau šķita, ka tur nav lielas atšķirības.

Sāra atstāja slimnīcu tikai tāpēc, lai pagulētu, un dažreiz lai paēstu; citā laikā Holiss nesa viņai maltītes, vienmēr ņemdams līdzi ari Keitu. Viņi bija izmitināti kādā dzīvoklī ēku kompleksā centra nomalē. Tas bija savāds mājoklis ar plašiem, tonētiem logiem, tāpēc telpās pastāvīgi valdīja tāda kā vakara gaisma. Bija mazliet baisi apzināties, ka iepriekšējie dzīvokļa iemītnieki bijuši sarkanači, taču tas bija ērts, ar lielām gultām un mīkstu gultas veļu, siltu ūdeni un funkcionējošu gāzes plīti. Holiss uz tās brūvēja viras un sautējumus, kuru sastāvdaļas Sāra negribēja zināt, bet kuri tomēr garšoja gardi. Viņi kopā paēda sveču izgaismotā tumsā, tad iekrita gultā un mīlējās klusi un maigi, lai nepamodinātu meitu.

Tovakar Sāra izlēma paņemt pārtraukumu. Viņa krita nost no kājām un bija izbadējusies, un viņai ļoti pietrūka ģimenes. Viņas ģimene: cik nozīmīgi pēc visa notikušā bija šie divi vārdi. Tie šķita visbrīnumainākie vārdi visā cilvēces runas vēsturē. Kad Sāra ieraudzīja Holisu iebrāžamies pa Doma durvīm, viņas sirds uzreiz zināja to, kam acis nespēja noticēt. Protams, viņš bija atnācis; Holiss bija sagriezis kopā zemi un debesis un nu bija klāt. Kā gan citādi?

Sāra uzkāpa pakalnā, pagāja garām Doma gruvešiem, kur vēl dienām ilgi bija kūpējuši apsviluši baļķi, un izgāja caur veco centru. Viņai joprojām šķita mazliet nereāli staigāt brīvi, nebaidoties. Sāra iedomājās, ka varētu iegriezties aptiekā, sasveicināties ar Jūstasu un citiem, kas tur varētu būt ienākuši, taču kājas atteicās klausīt šim impulsam, un tas ari ātri pārgāja. Gaidās viņa viegliem soļiem tecēja uz priekšu un uzkāpa sešus kāpņu posmus līdz dzīvoklim.

-    Mammīt!

Holiss un Keita sēdēja uz grīdas un spēlēja pupas un vācelītes. Sāra vēl nebija attinusi ap kaklu savīstīto šalli, kad meitene pielēca kājās un ar maigu triecienu ielēca viņai rokās. Sāra atbalstīja Keitu pret savu vidukli, lai ielūkotos viņai acīs. Viņa nebija meitenei likusi sevi saukt par mammu, jo nevēlējās viņu lieki mulsināt, bet izrādījās, ka par to nav jāraizējas; mazā tā vienkārši sacīja. Tā kā viņai nekad nebija bijis tēva, aizritēja mazliet ilgāks laiks, līdz Keita pieņēma Holisa lomu savā dzīvē, taču nedēļu pēc atbrīvošanas meitene bija sākusi viņu saukt par tēti.

-    Paskat, te tu esi, Sāra laimīgi sacīja. Kā tev šodien gāja? Vai jūs ar tēti labi paspēlējāties?

Mazā pasniedzās Sārai pie sejas, satvēra dūrītē viņas degunu un izlikās, ka paķer to un iemet sev mutē, ar mēli izspīlēdama vaigu no iekšpuses. Man iv taus feguns, viņa piesmakušā balsī sacīja.

-    Atdod.

Keita, nevaldāmi starodama un blondajām cirtām lēkājot ap sejiņu, rotaļīgā izaicinājumā papurināja galvu. Ne-e. Tas ir mans.

Sākās kutināšana, visi smējās, tika nozagtas vēl dažas ķermeņa daļas, un beidzot Sāras deguns atgriezās viņas sejā. Iekams cīniņš bija galā, tam paguva pievienoties arī Holiss. Uzlicis plaukstu uz Keitas pakauša, viņš žigli noskūpstīja Sāru, bārdai tik siltai, pazīstamai un ar viņa smaržu noglāstot sievas vaigus kā vilnai.

-    Esi izsalkusi?

Viņa pasmaidīja. Paēst varētu.

Holiss ielēja bļodiņā virumu; viņi ar Keitu jau bija pavakariņojuši. Kamēr Sāra pilnu muti ēda, Holiss bridi pasēdēja pie viņas. Viņš atzinās, ka gaļa varētu būt jebkas, bet burkāni un kartupeļi esot pieņemami. Sārai bija vienalga ēdiens nekad vēl nebija garšojis tik labi kā pēdējās nedēļās. Viņi aprunājās par Sāras pacientiem, par Pīteru un Maiklu, un pārējiem, par Kervili un to, kas tur sagaida, par ceļojumu uz dienvidiem, līdz kuram nu bija atlikušas vien dažas dienas. Holiss sākumā ieteica nogaidīt līdz pavasarim, kad ceļot būtu vieglāk, bet Sāra par to negribēja ne dzirdēt. "Te ir pārāk daudz kas noticis," viņa sacīja. "Es nezinu, kur ir mājas, bet pieņemsim, ka tās ir Teksasā."

Viņi nomazgāja traukus, salika tos žāvēties un saposa Keitu uz gulētiešanu. Kad Sāra pārvilka pār mazās galvu naktskreklu, meita jau bija pa pusei aizmigusi. Viņi ievīstīja bērnu segā un devās uz dzīvojamo istabu.

-    Vai tev patiešām jāatgriežas slimnīcā? Holiss jautāja.

Sāra paņēma no pakaramā mēteli un iebāza rokas piedurknēs. Tikai uz dažām stundām. Negaidi. Bet viņš gaidīs gan; Sāra darītu tāpat. Panāc šurp!

Viņa noskūpstīja vīru, vēl kavēdamās. Es runāju nopietni. Ej gulēt.

Bet, kad viņa jau satvēra durvju rokturi, Holiss viņu apturēja.

-    Kā tu zināji, Sāra?

Viņa gandrīz tomēr ne līdz galam saprata jautājumu. Ko tad?

-    Ka tā ir viņa. Ka tā ir Keita.

Tas bija savādi. Sāra nekad nebija iedomājusies sev to pajautāt. Nlna apstiprināja Keitas identitāti viņu slepenajā satikšanās reizē aptiekas dibentelpā, taču tas bija lieki. Sāra ne mirkli nebija šaubījusies. To viņai pateica priekšā kas vairāk nekā tikai bērna fiziskā līdzība vien; šai apziņai bija kāds dziļāks avots. Sāra uzmeta Keitai skatienu un saprata, ka no visiem pasaules bērniem šis te ir viņas.

-    Sauc to par mātes instinktu. Tas bija kā… atpazīt pašai sevi. Viņa paraustīja plecus. Labāk es neprotu paskaidrot.

-    Mums vienalga ir paveicies.

Sāra nebija viņam izstāstījusi par folijas aploksnīti; viņa to ari nekad nedarīs. Pat nezinu, vai kaut ko tādu var dēvēt par veiksmi, viņa

noteica. Es zinu tikai to, ka mēs esam te.

» 1 •

Kad Sāra pabeidza apgaitu, bija pusnakts. Žāvādamās plaukstā un domās jau būdama pusceļā uz mājām, Sāra iegāja pēdējā apskates telpā, kur uz galda sēdēja jauna sieviete.

-    Dženij?

-    Sveika, Deinij!

Sārai bija jāsmejas ne tikai par šo vārdu, kas likās piederīgs kādam tālam sapnim, bet par pašu meitenes klātbūtni. Viņu ieraugot, Sāra atskārta: viņa visu laiku bija pieņēmusi, ka Dženija ir mirusi.

-    Kas ar tevi notika?

Meitene mulsi paraustīja plecus. Piedod, ka nozudu. Pēc tā, kas notika barotavā, es pārbijos. Viens no virtuves strādniekiem mani paslēpa miltu mucā un palīdzēja tikt laukā un iekļūt piegādes mašīnā.

Sāra uzsmaidīja, lai viņu iedrošinātu. Nu ko, es priecājos! Kas tev vainas?

Meitene vilcinājās. Man šķiet, ka varbūt esmu stāvoklī.

Sāra viņu izmeklēja. Ja viņa patiešām bija grūta, bija vēl par agru to droši apgalvot. Bet mātes cerības deva vietu pirmajā evakuācijā. Sāra aizpildīja veidlapu un iedeva to Dženijai.

-    Aiznes šo uz skaitīšanas iecirkni un pasaki, ka es tevi sūtīju.

-    Tiešām?

-    Tiešām.

Dženija lūkojās uz papīra gabalu savā rokā. Kervile. Nespēju tam noticēt. Gandrīz to neatceros.

Sāra bija sākusi uz paliktņa aizpildīt evakuācijas pavēles dublikātu. Pildspalva sastinga gaisā. Ko tu teici?

-    Ka nespēju tam noticēt?

-    Nē, to par atcerēšanos.

Meitene paraustīja plecus. Es Kervilē piedzimu. Vismaz tā man šķiet. Biju pavisam maza, kad mani sagūstīja.

-    Dženij, kāpēc tu nevienam neteici?

-    Es teicu. Es teicu skaitītājam.

Nolādēts! Kā viņi bija palaiduši to garām?

-    Nu ko, es priecājos, ka pateici man. Varbūt kāds tevi meklē. Kāds tev ir uzvārds?

-    īsti nezinu, Dženija atzinās, bet man šķiet, ka Epgara.

68

Aizbraukšanas dienas rīts atausa salts un spožs. Avangards sapulcējās stadionā trīsdesmit vīrieši un sievietes, sešas kravas automašīnas un divas degvielas cisternas. Jūstass un Nīna bija atnākuši pavadīt aizbraucējus, Lora un Grīrs tāpat.

Bija sapulcējies neliels pūlis aizbraucēju ģimenes locekļi un draugi. No Maikla Sāra un pārējie bija atvadījušies jau iepriekšējā vakarā slimnīcā. "Ejiet," viņš piesārtušu seju uzsauca, "tinieties! Kā lai cilvēks te atpūšas?" Bet Keitas pagatavotā kartīte lika viņam atmest izlikšanos. Es teui mīlu, onkul Maikl, veseļoies. "Ak, pie velna," viņš nolamājās, "panāc šurp!" To pateicis, viņš cieši piespieda mazo pie krūtīm, un pār vaigiem viņam ritēja asaras.

Pēdējās mantas sakrāva mašīnās; visi iekāpa iekšā. Pīters kopā ar Holisu brauks priekšējā pikapā; Keitai ar Sāru bija vietas vienā no lielajiem transportlīdzekļiem aizmugurē. Kad Pīters pagrieza aizdedzē atslēgu, pie viņa loga pienāca Grīrs. Majors bija piekritis Pītera prombūtnē kļūt par Jūstasa vietnieku un nu bija atbildīgais par evakuāciju.

-    Es nezinu, kur viņa ir, Pīter. Atvaino.

Vai tas bija tik acīm redzami? Līša viņu jau atkal bija pametusi altāra priekšā. Es vienkārši raizējos par viņu. Kaut kas nav kārtībā.

-    Līša ieslodzījumā daudz ko pārcieta. Domāju mums viņa nav pateikusi ne pusi no tā visa. Gan viņa atgūsies. Tā ir vienmēr.

Par šo tematu vairs nekas nebija sakāms. Tāpat kā par to otru jautājumu, kas jau visu šo laiku pēc sacelšanās nomāca viņus ar vārdos neizteiktu skumju smagumu. Loģiskais izskaidrojums būtu tāds, ka Eimija gājusi bojā sprādzienā kopā ar pārējiem vīrusainajiem, tomēr Pīters negribēja ar to samierināties. Eimija bija kā amputēts loceklis, kā neredzama daļa no viņa.

Viņi paspieda rokas. Uzmanies, ja? Grīrs piekodināja. Tu arī, Holis. Pasaule ir citāda, bet zināt neko nevar.

Pīters pamāja ar galvu. Turēsim acis vaļā, major.

Grīrs viņam veltīja savu reto smaidu. Atzīstos, man patīk, kā tas izklausās. Kas zina? Varbūt mani tomēr paņems atpakaļ.

Bija laiks braukt prom. Pīters iekustināja ātrumu pārslēgu; smagiem motoriem dūcot, automašīnu kolonna izbrauca pa vārtiem. Pīters

atpakaļskata spoguli vēroja, kā Iekšzemes ēkas nozūd skatienam, saplūstot ar ziemas baltumu.

Esmu pārliecināts, ka viņa kaut kur ir, PIter, Holiss mierināja draugu.

Plters prātoja, kuru gan viņš ir domājis.

No paslēptuves kanalizācijas caurulē Allša noskatījās, kā kolonna aizbrauc. Viņa jau daudzas dienas iztēlē izdzīvoja šo mirkli, mēģinādama tam sagatavoties. Kāda būs sajūta? Pat tagad viņa nevarēja to pateikt. Beigu sajūta, tas arī viss. Bija beigu sajūta. Automašīnu rinda apmeta platu loku ap pilsētas žogiem un pagriezās uz dienvidiem. Alīša ilgi noskatījās kolonnai pakaļ, mašīnām sarūkot arvien mazākām un motoru rūkoņai izgaistot tālumā. Viņa aizvien vēl skatījās, kad tās nozuda pavisam.

Bija vēl jāpaveic viena lieta.

Asinis viņa bija paņēmusi no slimnīcas, paslēpjot klunkšķošo maisiņu zem tunikas brīdī, kad Sāra bija uzgriezusi muguru. Bija vajadzīga visa viņas apņēmība, lai turpat uz vietas neiecirstu tajā zobus un neiegremdētu seju un muti, un mēli bagātīgajā, pasaulīgajā garšā. Bet, kad Alīša iedomājās par Pīteru un Eimiju, par Maiklu un visiem pārējiem, viņa rada sevī spēku gaidīt.

Alīša bija aprakusi maisiņu sniegā, atzīmējot slēptuvi ar akmeni. Nu viņa to izraka un paņēma rokā cieto, sarkano ledus kluci. Turpat netālu viņu vēroja Kareivis. Alīša zirgam liktu iet prom, bet viņš jau to , nedarītu; viņi piederēja viens otram līdz beigām. Viņa sakūra ugunskuru no sprakšķošiem žagariem, izkausēja katliņā sniegu, nogaidīja, lidz paceļas burbuļi, un ielika maisiņu kūpošajā ūdenī. "It kā es gaidītu, kad ievilksies tēja," Alīša nodomāja. Maisiņa saturs pamazām kļuva mīkstāks un sāka skaloties. Kad asinis bija pilnībā atkusušas, Alīša izņēma maisiņu no ūdens un atgūlās sniegā, piekļaudama siltuma avotu sev pie krūtīm. Plastmasas čaulā slēpās aizkavējies liktenis. Kopš tās dienas pirms pieciem gadiem, kad viņai kalnā iekoda vīrusainais, Alīša dzīvoja ar apziņu par gaidāmo likteni. Nu viņa tam ļausies. Viņa ļausies liktenim un nomirs.

Rita saule kāpa augstāk skaidrās ziemas debesīs. Saule. Alīša samiedza acis tās spozmē. Saule, viņa domāja. Mana ienaidniece, mana

draudzene, mans pēdējais glābiņš. Tā viņu aizslaucls. Tā izkaisis viņas pelnus vējā. Ātri, Allša saulei sacīja, bet ne pārāk ātri. Es gribu sajust, kā dzīvība mani pamet.

Viņa pacēla maisiņu pie lūpām, izvilka aizbāzni un dzēra.

* * *

Līdz krēslai kolonna bija nobraukusi sešdesmit jūdzes. Pilsētiņu sauca Grinela. Viņi patvērās pamestā veikalā pilsētiņas nomalē, kurā savulaik acīmredzot bija kurpju tirgotava. Tās kastēm vien stāvēja plauktos. Tātad te būtu vērts kādu dienu atgriezties. Visi apēda savas pārtikas devas, iekārtojās un aizmiga.

Vai ari mēģināja aizmigt. Vainīgs nebija aukstums pie tā Piters bija pieradis. Viņš vienkārši bija pārāk uzvilcies. Stadionā notikušais bija tik vērienīgs, ka visu nevarēja uzreiz aptvert; vēl gandrīz pēc mēneša viņš joprojām izjuta tābrīža emocijas un redzētās ainas nemierīgi šaudījās viņam prātā.

Pīters uzvilka jaku un zābakus un izgāja ārā. Viņi bija nolikuši sardzē kādu viru, kurš tagad sēdēja no veikala iznestā saliekamā metāla krēslā. Pīters paņēma vira šauteni un aizsūtīja viņu gulēt. Spīdēja mēness, un gaiss ieplūda plaušās salts kā ledus. Pīters stāvēja klusu, malkiem dzerot nakts skarbo dzidrumu. Pēc sacelšanās viņš vairākas dienas mēģināja piespiest sevi sajust kaut ko, kas atbilstu notikušā diženumam, laimi vai triumfu, kaut vai atvieglojumu -, tomēr juta tikai vientulību. Pīters atsauca atmiņā Grira atvadu vārdus: Pasaule ir citāda. Pīters zināja, ka tā ir; tomēr tā nelikās. Drīzāk pasaule šķita vēl vairāk tāda pati kā agrāk. Priekšā kā plaša, rāma jūra pletās sasalušie lauki; tepat bija neizmērojamās, zvaigžņotās debesis un mēness ar savu dzeltenīgo, smagu plakstu segto skatienu kā atbilde uz neviena neuzdotu jautājumu. Viss bija tāpat kā agrāk un būs tāpat ilgi pēc tam, kad viņu vairs nebūs, kad vairs nebūs ne viņu vārdu, ne atmiņu un viņi visi būs samalti laika pīšļos un aizpūsti vējā.

Aiz muguras atskanēja troksnis. Pa durvīm iznāca Sāra, nesdama uz gurna Keitu. Meitenes acis bija vaļā un modras. Sāra apstājās Pīteram blakus, sniegam nogurkstot zem zābakiem.

Vai nevarēji aizmigt? viņš jautāja.

Sāra izmisumā saviebās. Tici man, es varēju. Pati esmu vainīga, pārāk ilgi ļāvu viņai snaust mašīnā.

-    Sveiks, PIter, mazā sasveicinājās.

-    Sveika, mīlulīt! Vai tev nevajadzētu būt gultā? Zini, rīt atkal būs gara diena.

Meitenīte saknieba lūpas. Mm-mm.

-    Redzi? Sāra pukojās.

-    Vai gribi, lai es viņu uz brīdi paņemu? Zini, es to varu.

-    Kā? Vai te ārā?

Pīters paraustīja plecus. Mazumiņš svaiga gaisa Keitai būs īstās zāles. Un man noderētu kompānija. Kad Sāra neatbildēja, viņš piemetināja: Neuztraucies, es pieskatīšu. Ko teiksi, Keita?

-    Vai esi pārliecināts? Sāra jautāja.

-    Protams, esmu! Ko tad citu es darīšu? Kad viņa kļūs miegaina, ienesīšu viņu iekšā. Pīters atbalstīja šauteni pret ēku un pastiepa rokas. Nu, dod tik šurp. Es nelikšos mierā, kamēr nepiekritīsi.

Sāra negribīgi pārvietoja Keitu no sava gurna pie Pītera. Mazā apvija ap viņu kājas un saķēra jakas atlokus, lai noturētu līdzsvaru.

Sāra mazliet atkāpās, lai abus aplūkotu. Jāteic, tādu es tevi vēl neesmu redzējusi.

Pīters juta, ka pasmaida. Pieci gadi. Daudz kas var mainīties.

-    Nu, tev piestāv. Sāra nespēja apspiest piepešu žāvu. Nopietni, ja viņa sāk traucēt…

-    Netraucēs. Vai tu reiz iesi? Izgulies.

Sāra atstāja viņus divatā. Pīters apsēdās krēslā, iecēla Keitu sev klēpī un pagrieza ar seju pret ziemas debesīm. Nu, par ko tu gribētu parunāties?

-    Nezinu.

-    Tu nemaz neesi piekususi?

-    Ne-e.

-    Varbūt paskaitīsim zvaigznes?

-   Tas ir garlaicīgi. Meitene sakustējās, iekārtodamās ērtāk, un pavēlēja: Pastāsti man stāstu.

-    Stāstu. Kādu tad?

-    Tādu, kas sākas ar "reiz sensenos laikos…".

Pīters īsti nezināja, kā, jo vēl nekad nebija to darījis. Taču, viņam apdomājot mazās prasīto, aizsākās atmiņu straume: kā viņš bērnu dienās mita Internātā, kā sakrustotām kājām sēdēja aplī kopā ar pārējiem bērniem; skolotāja ar bālo, mēness vaigam līdzīgo seju, un stāsti, ko viņa stāstīja, par dzīvniekiem vestītēs un svārkos, par karaļiem pilīs, par kuģiem, kas šķērso jūru, meklējot dārgumus. Miegainā sajūta, dzirdētajiem vārdiem plūstot viņā, aiznesot uz tālām pasaulēm un laikiem, it kā būtu pamests paša ķermenis. Tās bija atmiņas no citas dzīves tik tālas, ka šķita aizvēsturiskas; taču, sēžot ziemas salā kopā ar Sāras meitu, tās nelikās tik nošķirtas no viņa. Pīters izjuta vieglu nožēlu: Keilebam viņš ne reizes nebija izstāstījis stāstu.

-    Nu tā. Viņš nokremšļojās, pieklusdams, lai sakopotu domas. Bet patiesībā padomā nekā nebija visi bērnības stāsti piepeši bija izkrituši no prāta. Vajadzēs vienkārši improvizēt. Paraudzīsim…

-    Tur jābūt meitenei, Keita izpalīdzīgi bilda.

-    Un tāda tur ir. Es jau grasījos to sacīt. Tātad reiz sensenos laikos bija maza meitenīte…

-    Kāda viņa izskatījās?

-    Hmm. Nu, viņa bija ļoti skaista. Vispār ļoti līdzīga tev.

-    Vai viņa bija princese?

-    Vai tu man ļausi stāstīt vai ne? Bet, kad tu tā saki, tad atminos, ka bija gan. Viņa bija visskaistākā princese, kāda jebkad dzīvojusi. Bet lieta tāda, ka viņa nezināja, ka ir princese. Tas bija visinteresantākais.

Keita valdonīgi savilka uzacis. Kāpēc viņa nezināja?

Tajā bridi kaut kas it kā saslēdzās; Pīters juta, ka prātā veidojas stāsts.

-    Tas ir lielisks jautājums! Notika tā. Kad viņa bija pavisam maziņa, vēl tikai mazulīte, viņas vecāki karalis un karaliene aizveda meitiņu piknikā karaliskajā mežā. Bija saulaina diena, un mazā meitenīte, kuru sauca par princesi…

-    Elizabeti.

-    …Elizabeti, ieraudzīja taureni. Brīnišķīgu taureni. Viņas vecāki neskatījās, un meitenīte sekoja taurenim dziļāk mežā, mēģinādama to notvert. Bet lieta-tada, ka tas nebija taurenis. Tā bija… feju karaliene.

-    Tiešām?

-    Jā. Bet ar fejām ir tā, ka viņas cilvēkiem neuzticas. Viņas pārsvarā turas savrup, un tā viņām patīk. Bet feju karaliene bija citāda. Viņai allaž

bija gribējies meitiņu. Fejām nav pašām savu bērnu. Viņa ļoti skuma, ka viņai nav pašai savas mazas meitenītes, par ko rūpēties. Kad feju karaliene ieraudzīja princesi Elizabeti, viņu tik ļoti aizkustināja mazās skaistums, ka viņa nespēja neko padarīt. Viņa aizvilināja bērnu prom, arvien dziļāk un dziļāk mežā. Drīz mazā meitenīte apmaldījās un sāka raudāt. Feju karaliene nolaidās viņai uz deguna, ar smalkajiem spārniem notrausa asaras un teica: Nebēdājies. Es par tevi parūpēšos. Tagad tu būsi mana mazā meitiņa. Un karaliene aizveda princesi uz lielo, dobo koku, kur viņa mitinājās kopā ar visiem saviem i'eju pavalstniekiem, un deva viņai ēst un piešķīra galdu, pie kura sēdēt, un mazu gultiņu, kurā gulēt, un drīz vien princese Elizabete nemaz neatcerējās citu dzīvi kā vien to pie meža fejām.

Keita māja ar galvu. Kas notika tālāk?

-    Nekas. Vēl nekas. Kādu laiku viņas kopā bija ļoti laimīgas, īpaši feju karaliene. Bija tik brīnišķīgi, ka viņai bija pašai sava mazā meitiņa. Tomēr Elizabete auga un sāka nojaust, ka kaut kas nav kārtībā. Vai zini, kas?

-    Ka viņa nebija feja?

-    Tieši tā. Tas labi, ka tu to saprati. Elizabete nebija feja, viņa bija maza meitenīte un nemaz vairs nebija tik maza. "Kāpēc es esmu tik atšķirīga?" viņa prātoja. Un, jo garāka Elizabete auga, jo grūtāk feju karalienei bija noslēpt patiesību. "Kāpēc manas kājas karas pāri gultas galam?" Elizabete jautāja. Un feju karaliene atbildēja: "Jo gultas vienmēr ir mazas, tā nu tas ir." "Kāpēc mans galdiņš ir tik mazs?" Elizabete

, brīnījās. Un feju karaliene atbildēja: "Piedod, galds nav vainīgs, tev vienkārši jāpārstāj augt." Bet to viņa, protams, nevarēja. Viņa auga un auga un drīz tik tikko ietilpa kokā. Pārējās fejas sūdzējās. Tās baidījās, ka Elizabete apēdīs visu viņu ēdienu un viņām nekas nepaliks. Fejas baidījās, ka Elizabete tās nejauši saspiedīs. Kaut kas bija jādara, bet feju karaliene atteicās rīkoties. Vai tu seko man līdzi?

Keita apburta pamāja ar galvu.

-    Bet karalis un karaliene, Elizabetes vecāki, ne brīdi nebija pārstājuši viņu meklēt. Viņi bija izķemmējuši mežu collu pēc collas un piedevām vēl visu karaļvalsti. Bet koks bija ļoti labi paslēpts. Tad kādu dienu viņi izdzirdēja baumas par mazu meitenīti, kas mitinoties mežā pie fejām. "Vai tā varētu būt mūsu meita?" viņi prātoja. Un viņi izdarīja

vienīgo, ko varēja iedomāties. Viņi pavēlēja karaliskajiem mežcirtējiem cirst nost visus kokus, līdz tiks atrasts tas, kurā atrodas Elizabete.

-    Visus kokus?

PIters pamāja ar galvu. Visus līdz pēdējam. Bet tas nebija labi. Mežos bija mājas ne tikai fejām, bet ari dažādiem dzīvniekiem un putniem. Tomēr Elizabetes vecāki bija tik izmisuši, ka būtu darījuši jebko, lai atgūtu savu meitu. Tā nu mežcirtēji ķērās pie darba un cirta nost mežu, bet karalis un karaliene tikmēr jāja apkārt savos zirgos un sauca viņas vārdu: "Elizabete! Elizabete! Kur tu esi?" Un vai zini, kas notika?

-    Viņa sadzirdēja?

-Jā, sadzirdēja. Tikai vārds viņai vairs neko nenozīmēja. Viņai tagad bija feju vārds, un viņa bija aizmirsusi visu savu dzīvi. Bet feju karaliene zināja, ko dzird, un jutās briesmīgi. "Kā es varēju izdarīt kaut ko tik šausmīgu?" viņa domāja. "Kā es varēju aizvest Elizabeti?" Bet viņa vienalga nespēja izlidot no koka un pateikt Elizabetes vecākiem, kur ir viņu meita. Redzi viņa meiteni pārāk mīlēja, lai laistu vaļā. "Esi pavisam klusina," viņa Elizabetei piekodināja. "Neizdves ne skaņas." Mežcirtēji nāca arvien tuvāk un tuvāk. Visur gāzās koki. Fejas izbijās. "Atdod viņu," tās lūdza feju karalienei, "lūdzu, atdod viņu, iekams ir izpostīts viss mežs."

-    Oho, Keita izdvesa.

-    Zinu. Stāsts ir diezgan baismīgs. Vai man to beigt?

-    Lūdzu, tēvoci PIter!

Viņš iesmējās. Labi jau labi. Tā nu mežcirtēji nonāca līdz kokam, kur iekšā bija Elizabete un visas fejas. Tas bija īpaši krāšņs koks liels un resns, ar kuplu lapotni. Feju koks. Bet, kad viens no mežcirtējiem jau atvēzēja cirvi, karalis pēkšņi pārdomāja. Redz, tas koks bija pārlieku skaists, lai to vienkārši nocirstu. "Esmu pārliecināts, ka meža iemītniekiem šis koks ir tikpat svarīgs, cik svarīga man ir mana meita," karalis teica. "Nebūtu pareizi viņiem to atņemt tikai tāpēc, ka esmu zaudējis to, kuru mīlu. Lieciet nost savus cirvjus un ejiet mājās, un ļaujiet man un sievai apraudāt mūsu meitu, kuru mēs vairs nekad neredzēsim." Tas bija ļoti skumji. Visi raudāja. Elizabetes vecāki, mežcirtēji un pat feju karaliene, kura bija dziedējusi katru vārdu. Jo viņa zināja, ka Elizabete nekad nebūs viņas īstā meita, lai cik ļoti viņa to vēlētos. Tāpēc viņa paņēma meitenīti aiz rokas, izveda viņu no koka un sacīja: "Lūdzu, piedodiet man, Jūsu Majestāte. Jūsu meitu aizvedu es. Es tik ļoti gribēju pati savu meitiņu, ka nespēju rīkoties citādi. Bet nu es zinu, ka viņas vieta ir pie jums. Man ir tik ļoti, ļoti žēl." Un vai zini, ko teica karalis un karaliene?

-    Galvu nost?

Pīters apspieda smieklus. Gluži pretēji. Neraugoties uz visu, kas bija noticis, viņi bija tik laimīgi atgūt savu meitu un viņus tā aizkustināja feju karalienes nožēla, ka viņi izlēma to atalgot. Viņi izdeva karalisku pavēli, ka visām fejām jāļauj dzīvot mierā un ka ik bērnam karaļvalstī būs viens īpašs feju draugs. Tāpēc līdz pat šai baltai dienai fejas redz vienīgi bērni.

Keita brīdi klusēja. Un tās ir beigas?

-    Nu vispār jā. Pīters jutās mazliet nokaunējies. Es nekad agrāk tā īsti neesmu stāstījis stāstus. Kā man veicās?

Meitene padomāja un tad mundri pamāja ar galvu: Man patika. Tas bija labs stāsts. Izstāsti man vēl vienu.

-    Neesmu pārliecināts, ka man būs vēl viens. Vai tad tu vēl neesi nogurusi?

-Lūdzu, tēvoci Pīter!

Nakts bija skaidra; debesīs mirdzēja zvaigznes. Apkārt valdīja miers, nemanīja ne kustības, nedzirdēja ne skaņas. Pīters iedomājās par Keilebu, un piepeši viņu pārņēma tik spēcīga atskārsme, ka vīrietis iztrūkās, viņam tik ļoti puikas pietrūka, viņš tik ļoti ilgojās to apskaut. Alīšai bija taisnība un Tiftijam arī. Bet visvairāk Eimijai. Zini, viņš tevi mīl. Patiesība piepildīja Pīteru kā ziemīga gaisa elpa. Viņš dosies mājās un mācīsies būt tēvs.

-    Nu labi…

Pīters stāstīja un stāstīja. Viņš izstāstīja Keitai visus stāstus, ko vien zināja. Kad Pīters beidza, mazā jau žāvājās; augumiņš viņa rokās bija kļuvis šļaugans. Viņš atvēra savu mēteli un pagrieza meiteni klēpī otrādi, savilkdams ap viņu jakas malas.

-    Vai tev nesalst, mīlulīt?

Bērna balss izskanēja klusi, pusmiegā: Ne-e.

Meitenīte iekūņojās viņam blakus. "Vēl tikai minūti," Pīters nodomāja un aizvēra acis. "Vēl tikai minūti, un tad es vedīšu viņu iekšā." Viņš juta uz kakla Keitas silto elpu. Mazās krūtis maigi cilājās pret viņējām, ceļoties un krītot kā viļņi liedagā. Bet aizritēja minūte, un tad vēl viena, un vēl, un nu jau Pīters vairs nekur negāja, jo bija cieši iemidzis.

Lūsiuss Grirs skuvās aptiekas tualetē.

Diena un lielākā daļa nakts bija pazaudētas pienākumu lavīnā. Baraku Padomes sanāksme, kurā Jūstass vispirms mēģināja vēlreiz paskaidrot un tad pamatot evakuācijas loterijas norisi. Iedzīvotāju skaitīšana, kurā vairākām veidlapām atklāja dublikātus daži bija radušies kļūdas dēļ, bet citi bija atsevišķu personu apzināts mēģinājums palielināt savas iespējas tikt izlozētiem. Kautiņš pie cietuma, kad trīs pēc vairāku nedēļu slēpšanās tukšā noliktavā izbadējušies koli mēģināja labprātīgi nokļūt ieslodzījumā, bet viņus pārtvēra neliels pūlis, kas modri uzraudzīja apkārtni. Deviņas kāzas, kur viņu palūdza uzņemties saslimuša miertiesneša pienākumus (Lūsiusam bija tikai jānolasa no kartītes četri teikumi, tomēr viņu pārsteidza tas, cik diženi tie izklausās, pateikti skaļi). Pirmā oficiālā evakuācijas atbalsta komandu sanāksme un atbildības sadalīšana, gatavojoties pirmajai aizbraukšanai. Un tā tālāk un tā joprojām. Lūsiuss neatcerējās, ko viņš ir ēdis un vai vispār ir ieturējies. Visu dienu viņš gandrīz nebija apsēdies, un nu jau bija pāri pusnaktij, un viņš te stāvēja, raudzīdamies spogulī uz savu sirmo, rugājiem klāto seju, vienā rokā turot nazi, otrā šķēres.

Viņš sāka ar šķērēm. Grieziens pēc grieziena, un matu ērkulis un bārdas mudžekļi krita lejā, baltās pinkas krājās uz grīdas kā sniega sanesas. Kad tas bija padarīts, Lūsiuss uzsildīja katlu ūdens, saslapināja lupatu un, izgriezis to, uzlika uz sejas, lai mīkstinātu atlikušos rugājus. Viņš iezieda vaigus ar asām, ķīmiski dvakojošām ziepēm un ķērās pie darba ar nazi vispirms vaigi, tad garais kakla izliekums un visbeidzot pakausis. īsām, nosvērtām kustībām Grirs apstrādāja galvu no pieres līdz skaustam. Pirmo reizi šādi skujoties nakti pirms zvēresta nodošanas Ekspedīciju pulkam -, viņš sagriezās aptuveni divdesmit vietās. Mēdza teikt: lai pazītu jaunu rekrūti, nemaz nav jāredz formas tērps pietiek paskatīties uz viņa galvu. Bet laika gaitā Grirs, tāpat kā viņa biedri, bija ievingrinājies, un nu viņš ar prieku aptvēra, ka iemaņas nav zaudētas. Ja vajadzētu, viņš varētu noskūties ari tumsā un aizsietām acīm, tomēr pašam redzēt rituālu, kas pat pēc tik daudziem gadiem šķita kā kristīšana^ bija apmierinājums. Pa gabaliņam vien seja kļuva gluda, un, kad darbs bija padarīts, Grirs atkāpās aplūkot sevi spogulī. Pārlaidis roku pār miesas jauno, vēso sārtumu, viņš atzinīgi pamāja ar galvu.

Grirs noslaucījās, notīrīja un nosusināja nazi un nolika piederumus. Viņš jau vairākas dienas nebija pienācīgi izgulējies, taču it nemaz nejutās noguris. Grirs uzvilka vējjaku un zābakus, izgāja pa pagalma puses durvīm un devās prom pa šķērsieliņu. Bija gandrīz viens naktī, tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles, tomēr Grirs visapkārt juta tādu kā molekulāru nemieru, nedzirdamu dzīvības dūkoņu. Viņš pagāja garām izpostītajam Domam, nokāpa lejā no pakalna un devās pāri līdzenumam līdz stadionam. Kad Grirs tur nonāca, mēness jau bija norietējis. Viņš izlēma neiet iekšā stadionā, bet stāvēt absolūtā klusumā un lūkoties uz visu ainu kopumā, uz tumšo laukumu pret zvaigžņotajām debesīm. Grīrs prātoja: "Vai šī vieta paliks vēsturē? Vai nākotnes cilvēki, lai kas viņi būtu, dos tai vārdu, kas būtu notikušā cienīgs, kas saglabās to nākamībai?" Cerīga doma mazliet pāragra, bet vērtīga. Un Lūsiuss Grīrs klusībā deva sev zvērestu. Ja tāda nākotne pienāktu, ja pēdējā kaujā par valdīšanu uz zemes izdosies gūt uzvaru, tad viņš būs tas, kas ņems papīru un spalvu un ietērps visu vārdos.

Grīrs nezināja, kad notiks šī kauja. To Eimija viņam nebija pateikusi. Tikai to, ka tāda kauja būs.

Tad vīrietis saprata, kāds spēks viņu te atvedis. Viņš meklēja zīmi. Grirs nezināja, kādā veidolā tā parādīsies. Varbūt viņš zīmi redzēs tagad, varbūt vēlāk, varbūt nekad. Tada bija viņa ticības nasta. Grīrs atvēra prātu un gaidīja. Aizritēja laiks. Nakts, zvaigznes, dzīvā pasaule slīdēja viņam cauri kā svētība.

Un tad viņš dzirdēja:

Lūsius. Mans draugs. Sveicināts.

Šajā brīnumainu notikumu naktī Pīters viņš sēdēja pie kurpju veikala pamodies sajutās tā, it kā nemaz nebūtu nomodā, it kā sapnis vienkārši būtu pārgājis citā sapnī kā durvis aiz durvīm. Viņš ar Sāras meitu rokās sēdēja sniegota lauka malā, un viss cits bija gluži tāpat kā īstenībā debesis tintes melnumā, ziemas aukstums, vēlā stunda -, tikai viņi nebija vieni.

Tikai tas nebija sapnis.

Viņa notupās Pītera priekšā, kā jau viņas suga to darīja. Pārvērtība bija pilnīga pat kraukļmelno krēpju vairs nebija. Tomēr, abu skatieniem sastopoties, Eimijas tēls viņa prātā sāka virmot viņš neredzēja vlrusaino. PIters redzēja meiteni, tad sievieti un tad tās abas reizē. Viņa bija Eimija, Meitene no Nekurienes. Viņa bija Dvēseļu Eimija, Pēdējā no Divpadsmit. Viņa bija tikai viņa pati. Pastiepusi roku draugam pretī, Eimija pavērsa augšup plaukstu; Pīters atbildēja ar to pašu. Abu pirkstiem saskaroties, viņa sirdi piepildīja tīras ilgas. Pieskāriens bija kā skūpsts.

Pīters nezināja, cik ilgi tas turpinājās. Starp viņiem, silti savīstīta Pītera mētelī, cieši gulēja Keita. Meitene neko nemanīja. Laiks bija pacēlis enkuru; Pīters un Eimija kopā peldēja straumē. Drīz bērns atmodīsies, iznāks Sāra vai Holiss, un Eimija būs prom. Viņa pacelsies zvaigžņu gaismas šautrā. Pīters aiznesīs dusošo bērnu uz gultiņu un arī pats atgulsies, pat mēģinās iemigt; un no rīta, pelēkajā ziemas rītausmā, visi izstaipīs locekļus un sakravās mantas, un turpinās garo ceļu uz dienvidiem. Šis mirklis tāpat kā viss kļūs par atmiņām.

Bet vēl ne.

EPILOGS ZELTA STUNDA

Tad tikpat viegli šķirtos pats no sevis Vai savas sirds, kas tavās krūtīs mīt. Tur manai mīlai pajumts kā zem spārna.

109. sonhts, Šekspīrs (atdz. Valija Brutāne)

.

69

Šoreiz pie stūres sēdēja sieviete. Eimija nolika savu zīmi un iekāpa mašīnā.

-    Kā tev klājas, Eimij? svešiniece pasniedza roku. Es esmu Reičela Vuda.

Viņas paspieda rokas. Sievietes skaistuma aizgrābta, Eimija mirkli palika bez valodas. Reičelai bija smalki, labi veidoti sejas kauli, it kā tie būtu pulēti ar vissmalkākajiem darbarīkiem; viņas āda mirdzēja jauneklīgā veselībā; slaids, spēcīgs ķermenis, slaidi roku muskuļi. Ciešā zirgastē saņemtie mati bija blondi ar zeltainām šķipsnām. Viņa bija ģērbusies drēbēs, par kurām Eimija zināja, ka tās paredzētas tenisam, kaut ari šī apziņa šķita nākam no citurienes, jo teniss pats par sevi meitenei ne ar ko nesaistījās. Sievietei uz galvas bija uztupinātas saulesbrilles ar kājiņās iestrādātiem sīkiem dārgakmeņiem.

-    Piedod, ka neatbraucu tev pakaļ ātrāk, Reičela turpināja. Entonijam šķita, ka pirmajā reizē tu vēlēsies redzēt pazīstamu seju.

-    Ļoti priecājos tevi satikt, Eimija sacīja.

-    Tas ir mīļi, ka tu tā saki. Sieviete pasmaidīja, parādot mazus, taisnus un ļoti baltus zobus. Tagad piesprādzējies.

Viņas aizslīdēja prom no satiksmes pārvada. Viss bija tāpat kā iepriekšējā reizē tās pašas mājas un veikali, un stāvvietas, tā pati spožā vasaras saules gaisma, garām slīdēja tā pati rosīgā pasaule. Eimija dziļajā ādas sēdekli it kā peldēja vannā. Reičela pie milzīgās mašīnas stūres, šķiet, jutās kā mājās un, meistarīgi vadīdama automobili, klusītēm dungoja kādu meldiņu. Priekšā pāri ceļam nobremzēja pikaps, Reičela ieslēdza pagrieziena rādītāju un veikli pagriezās, lai apbrauktu šķērsli.

-Dieva dēļ, viņa nopūtās,"ir nu gan cilvēki! Kur viņi mācās braukt? Viņa žigli paskatījās uz Eimiju, atkal atgriezdamās uz ceļa.

-    Zini, man jāteic, ka tu neesi gluži tāda, kā biju iztēlojusies.

-Nē?

-    Vai! Ne jau sliktā ziņā, Reičela skaidroja. Tā es to nepavisam nebiju domājusi. Godīgi tu vienkārši esi skaista kā bilde. Kaut man būtu tāda āda.

-    Kā tad es atšķiros?

Sieviete vilcinājās, meklējot vārdus. Man vienkārši likās, ka tu būsi… jaunāka.

Viņas brauca tālāk. Piepešā ierašanās šeit bija Eimiju mazliet dezorientējusi un līdz ar to laupījusi visas maņas. Bet, minūtēm aizritot, meitene juta, kā prāts atveras apstākļiem un kā viss redzētais un viņas reakcija kļūst noteiktāka. "Cik tas viss iespaidīgi," Eimija nodomāja. "Ļoti, ļoti iespaidīgi." Viņi atradās kuģī, "Chevron Mariner", taču fiziski viņa to nekādi neapzinājās; tāpat kā iepriekšējā reizē ar Volgāstu, arī tagad it viss bija tik skaidrs kā īstenībā. Varbūt tas viss arī bija īsts kādā citā šī vārda nozīmē. Kas tad, galu galā, ir "īsts"?

-    Te es ar viņu piestāju tajā pirmajā reizē. Reičela pamāja ārā pa logu uz vairākiem veikaliem. Nez kāpēc biju iedomājusies, ka viņam garšo virtuļi. Virtuļi vai vari iedomāties? Iekams Eimija paguva izdomāt atbildi, sieviete turpināja: Bet paklausies vien manī, es tev te stāstu visus sīkumus. Tu to visu noteikti jau zini. Un tu noteikti esi nogurusi pēc tik gara ceļojuma.

-    Viss kārtībā, Eimija sacīja. Man nav iebildumu.

-    Ak, uz viņu bija žēl skatīties. Reičela skumji papurināja galvu.

-    Tas nabags. Mani pārņēma līdzjūtība. Es sev sacīju: Reičela, tev ir kaut kas jādara. Vienreiz savā sīkajā mūžiņā izvelc galvu ārā no smiltīm. Bet es, protams, kā jau parasti, domāju tikai par sevi. Tur jau tā lieta. Es nožēloju tik daudz ko, ka pietiktu simt mūžiem. Es viņu nebiju pelnījusi, ne kripatas.

-    Man šķiet, ka viņš tā nedomā.

Reičela piebremzēja un iegriezās dzīvojamās zonas ielā. Zini, tas patiešām ir brīnumaini. Tas, ko tu dari. Viņš tik ilgi ir bijis viens.

Drīz viņas piebrauca pie mājas. Klāt esam, Reičela paziņoja. Viņa ielika ātrumu pārslēgu neitrālajā ātrumā, taču atstāja motoru ieslēgtu tāpat kā toreiz Volgāsts. Bija prieks tevi beidzot satikt, Eimij. Kāp ārā uzmanīgi.

-    Varbūt nāksi man līdzi? Es zinu, ka viņš priecātos tevi redzēt.

-    Vai, nē, Reičela atteicās. Jauki, ka apvaicājies, bet baidos, ka tā nesanāks. Tas ir pret noteikumiem.

-    Kādiem noteikumiem?

-    Vienkārši… noteikumiem.

Eimija gaidīja, ka viņa teiks vēl kaut ko, bet Reičela klusēja; atlika vienīgi kāpt ārā no mašīnas. Pie vaļējām durvīm Eimija pagriezās, lai atskatītos uz Reičelu, kura gaidīja, uzlikusi rokas uz stūres. Gaiss zem zaļās koku lapotnes bija smags un silts; visur augstos, haotiskos toņos dūca kukaiņi kā orķestris, kas uzskaņo instrumentus.

-    Pasaki viņam, ka es par viņu domāju, labi? Saki Reičela liek sveicināt.

-    Nesaprotu, kāpēc tu nevari nākt man līdzi.

Reičela palūkojās pāri panelim uz māju. Eimijai likās, ka viņa kaut ko meklē, pēkšņās skumjās aizmiglotām acīm ielūkojoties katrā logā. Acu kaktiņos iemirdzējās asaras.

-    Redzi, es to nevaru tāpēc, ka tas nebūtu loģiski.

-    Kāpēc nebūtu loģiski?

-    Tāpēc, Eimij, viņa paskaidroja, ka es tur jau esmu.

Eimija atrada meklēto uz ceļiem puķu dobē rušināmies pa zemi. Netālu stāvēja ķerra. Starp dobēm, dvesdamas smagu zemes smaržu, rēgojās tumšas mulčas kaudzītes. Meitenei pienākot, viņš piecēlās kājās, noņēma platmaloto salmu cepuri un novilka cimdus.

-    Mis Eimij, jūs nākat tieši laikā! Nule kā grasījos ķerties pie mauriņa, bet tas laikam var pagaidīt. Viņš ar cepuri pamāja uz pagalmu, kur gaidīja tējas glāzes. Piesēdiet drusku.

Abi apsēdās pie galda. Eimija atgāza galvu un lūkojās koku galotnēs, ļaujot saulei sasildīt seju. Maņas pārņēma zāles un ziedu smaržas.

-    Man likās, ka šādi jums būs ērtāk, Kārters sacīja. Mēs varam aprunāties un tā. Nosist laiku.

-    Tu zināji, ka viņš tur būs, vai ne?

Kārters noslaucīja pieri ar lupatu. Es viņu turp nesūtīju, ja to jūs domājat. Volgāsts vienkārši panāca savu. Kad viņš to bija izdomājis, nekāda atrunāšana vairs nebija iespējama.

-    Bet kā var būt, ka pārējie nezināja, kas viņš tāds ir? Viņi noteikti nezināja. Tie būtu viņu nogalinājuši.

Kārters papurināja galvu. Viņējie tāpat nekad nespēja nolasīt manas domas. Varētu teikt, ka mēs jau ilgi nebijām sazinājušies. Saziņa ir kā divvirzienu iela, un es jau sākumā neko nesūtīju viņiem atpakaļ. Noslēdzu savu prātu viņiem visiem. Kārters viegli pacēlās krēslā un iebāza drāniņu atpakaļ bikšu kabatā. Jūs rīkojāties pareizi, mis Eimij. Un Volgāsts ari. Es zinu, ka tas bija grūti un briesmīgi.

Piepeši viņa sajuta slāpes; tēja bija vēsa un salda un uz mēles atstāja tik tikko jaušamu citronu garšu. Kārters viņu vēroja, viegli kustinot cepuri un apvēdinot seju.

-    Un Nulle?

-    Domāju, ka vēl ir laiks. Bet viņš nāks mums pakaļ. Tagad ienaids ir personisks. Viņš noteikti ir ļaunākais no visiem. Salieciet kopā pārējos, un vienalga nesanāks pat viens vesels Nulle. Bet ar to mēs tiksim galā tad, kad vajadzēs.

-    Un līdz tam paliksim te.

Kārters pamāja ar galvu, pacietīgs kā vienmēr. Tā ja. Mēs paliksim te.

Abi sēdēja klusēdami, domājot par gaidāmo.

-    Nekad agrāk neesmu kopusi dārzu, Eimija ieteicās. Vai tu man iemācīsi?

-    Te allaž ir daudz darba. Laikam jau man noderētu palīdzīga roka. Tikai zāles pļāvējs ir niķīgs.

-    Es noteikti varētu iemācīties.

-    Laikam jau varētu gan, Kārters pasmaidīja. Gan jau tā ari ir.

Eimija atcerējās savu solījumu. Reičela man lika tevi sveicināt.

-    Vai patiesi? Es tieši par viņu iedomājos. Kāda viņa jums izskatījās?

-    Ļoti skaista. Iepriekš man nebija iespējas Reičelu skaidri saskatīt. Bet ari skumja. Viņa raudzījās uz māju tā, it kā te būtu kaut kas tāds, ko viņa grib.

Kārters izskatījās pārsteigts. Nūja, viņas mazulītes taču, mis Eimij. Man likās, ka jūs zināt.

Eimija papurināja galvu.

-    Heilija un mazā. Tur, kur tā sieviete atrodas, viņa nevar meitas redzēt un tām pieskarties. Viņa vienmēr sapņo par savām mazulītēm. Tas viņai sāp visvairāk.

Beidzot Eimija saprata. Reičela bija noslīcinājusies, atstājot savus bērnus. Vai viņas vēl kādreiz satiksies?

-    Domāju, jā, kad viņa būs gatava. Reičelai ir jāpiedod pašai sev par to, ka viņa atstāja meitas.

Kārtera vārdi šķita paliekam gaisā, it kā tie būtu ne tikai no skaņas, bet arī ar formu un fizisku satvaru. Temperatūra pazeminājās; sāka krist lapas.

-    Viņa tāda nav vienīgā, mis Eimij. Daži ļaudis nemāk paši atrast ceļu. Dažus prātā nomoka sliktums. Citi nevar aizmirst. Viņi ir tie, kas pārāk stipri mīl.

Baseinā Reičelas Vudas augums bija pabeidzis lēno ceļu augšup no dzīlēm. Eimija paraudzījās lejup uz galdu; viņa zināja, ko Kārters domā. Katru dienu es pļauju mauriņu, viņa domāja. Katru dienu viņa uzpeld.

-   Jums jāiet pie viņa, Kārters mudināja. Jāparāda viņam ceļš.

-    Es tikai… Eimija juta Kārtera skatienu. Es nezinu, kā.

Viņš pasniedzās pāri galdam un saņēma meitenes zodu, paceļot to uz augšu. Es jūs pazīstu, mis Eimij. Jūs it kā esat manī jau visu mūžu. Jūs esat radīta, lai izlabotu visu šo pasauli. Bet Volgāsts ir tikai cilvēks. Nu ir pienācis viņa laiks. Jums ir viņš jāatdod.

Eimij ai rīklē trīsēja asaras. Bet ko es bez viņa iesākšu?

-To pašu, ko vienmēr, Entonijs Kārters atbildēja un pasmaidīja, lūkodamies viņai acīs. To pašu, ko tagad. Jūs esat Eimija.

70

Viņš atnāca pie Eimijas pēdējo reizi. Vai ari Eimija atnāca pie viņa. Abi satikās, lai pēdējoreiz atvadītos.

Volgāstam viss sākās ar abstraktu kustības sajūtu. Viņš atradās it kā nekurienē, peldēja bezgalīgā telpā, taču pamazām aina noskaidrojās, telpa un laiks ieguva apveidu, un viņš atskārta, ka neizprotamā kārtā brauc ar divriteni. Ar divriteni! Tas nu gan bija savādi. Kāpēc viņš bija uz divriteņa? Viņš nebija minis pedāļus jau daudzus gadus, taču zēna gados viņam tas bija ļoti paticis pilnīgas brīvības sajūta, ķermeņa enerģijai ieplūstot brīnumainajā mehānismā, kas vienoja viņu ar vēju. Volgāsts brauca ar divriteni pa putekļainu lauku ceļu, un Eimija minās viņam blakus uz sava velosipēda. Tas viņu nepārsteidza ne vairāk, ne mazāk par visu citu šajā ainā, viss vienkārši bija, tāpat kā Eimija bija reizē maza meitene un pieaugusi sieviete. Kādu laiku abi brauca klusēdami, lai gan jau pati doma par laiku šķita savāda. Kas bija laiks? Cik ilgi viņi tā jau brauca? Varbūt stundām, varbūt pat dienām ilgi, tomēr gaisma nekad nemainījās šeit valdīja pastāvīgs mijkrēslis, kas it visam laukiem un kokiem, putekļiem, kas pacēlās zem riteņiem, un mazajiem, baltajiem māju apveidiem tālumā piešķīra zeltainu mirdzumu. Viss šķita ļoti tuvu; viss bija tālu prom.

-    Kurp mēs dodamies? Volgāsts jautāja.

Eimija pasmaidīja. Vai, nu jau vairs nav tālu.

Neko vairāk viņa neteica. Viņi turpināja braukt. Volgāsta sirds bija silta apmierinājuma pārpilna, it kā viņš atkal būtu puika puika, kas saulrietā minas uz sava divriteņa, gaidot saucienu mājup.

-    Vai esi noguris? Eimija apvaicājās.

-    Nemaz. Es jūtos brīnišķīgi.

Abi apstājās. Zemāk pletās zālaina ieleja. Tālumā koku ielokā bija redzama māja maza un balta tāpat kā pārējās, ar lieveni un melniem logu slēģiem. Eimija un Volgāsts nolika divriteņus zemē un stāvēja klusēdami. Bija bezvējš.

-    Lielisks skats, Volgāsts sacīja un vēl piebilda: Man šķiet, es zinu, kur atrodos.

Eimija pamāja ar galvu.

-    Savādi. Viņš dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja. īsti neatceros, kā tas notika, bet laikam jau tas ir uz labu. Vai tā ir vienmēr?

-    īsti nezinu. Man šķiet, ka dažreiz jā.

-    Atceros, ka domāju: man jābūt drosmīgam.

-Tu tāds biji. Tu biji visdrosmīgākais virs, kādu esmu redzējusi.

Volgāsts padomāja. Nu, tas ir labi. Priecājos to dzirdēt. Laikam jau beigu beigās cilvēks neko vairāk nevar gribēt. Viņš vēlreiz pārlaida acis ielejai. lā māja. Man ir turp jāiet, vai ne?

-    Domāju, ka jā.

Viņš pagriezās, lai uzlūkotu Eimiju. Aizritēja mirklis; tad viņš pasmaidīja, kā kaut ko atklājis.

-    Brītiņu pagaidi. Tu esi iemīlējusies. Es to redzu tavā sejā.

-    Man šķiet, ka esmu, jā.

Volgāsts izbrīnā pakratīja galvu. Ko tu neteiksi! Paskat tik. Mana mazā Eimija ir pieaugusi un iemīlējusies. Un vai arī tas cilvēks tevi mīl?

-    Man šķiet, ka jā, Eimija atbildēja. Ceru, ka jā.

-    Nu, viņš būtu muļķis, ja nemīlētu. Pasaki, ka es tā teicu.

Mirkli abi klusēja. Eimija gaidīja.

-    H, Volgāsts atsāka no saviļņojuma piesmakušā balsī. Šķiet, tas nozīmē, ka mans darbs ir galā. Es laikam jau zināju, ka tāda diena pienāks. Man tevis pietrūks, Eimij.

-    Arī man tevis pietrūks.

-    Ilgas pēc tevis vienmēr bija visgrūtāk paciešamas. Man šķiet, tāpēc es nekad nevarēju piespiest sevi aiziet. Allaž domāju: ko tad Eimija bez manis darīs? Jokaini, ka beigās viss sanāca otrādi. Droši vien tā jūtas visi vecāki. Bet ar tevi ir citādi. Viņam aizķērās balss. Rīkosimies ātri, labi?

Eimija apskāva Volgāstu. Viņa raudāja, taču ne aiz skumjām. Varbūt mazliet aiz skumjām. Viss būs labi, es apsolu.

-    Kā tu to zini?

Ielejas tālākajā galā, lauka malā atvērās mājas durvis.

-Jo tādas ir debesis, Eimija paskaidroja. Tās ir kā durvju atvēršana mijkrēslī, priekšā ieraugot visus mīļos. Viņa cieši piekļāva Volgāstu sev klāt. Tev ir laiks doties mājup, tēti. Es tevi paturēju, cik vien ilgi varēju, bet nu tev ir jāiet. Viņi tevi gaida.

-    Kas gaida, Eimij?

, Uz lieveņa bija iznākusi sieviete ar mazuli rokās. Eimija atkāpās un pieskārās Volgāsta asarainajam vaigam.

Viņa sacīja: Ej un paskaties.

71

Viņa pamodās aukstumā, zvaigžņu gaismā. Zvaigžņu bija simtiem, tūkstošiem, miljoniem. Zvaigznes lēni griezās, virpuļoja, un dažas arī krita. Alīša vēroja krītošās zvaigznes, skaitot sekundes. Tūkstoš viena, tūkstoš divas, tūkstoš trīs. Viņa aplēsa to krišanas ilgumu un tādējādi saprata, ka pasaule ir turpat, kur viņa bija to atstājusi, un viņa joprojām ir dzīva.

Kā viņa varēja būt dzīva?

Alīša piecēlās sēdus. Kas to lai zina, cik tagad pulkstenis. Mēness bija norietējis, iegremdējot debesis melnā tumsā. Nekas nebija mainījies; viņa bija tā pati.

Tomēr viņa dzirdēja:

Alīša, nāc pie manis.

Vēja čukstā izskanēja viņas vārds.

Nāc pie manis, Alīša. Citu vairs nav, tu būsi mana vienīgā. Nāc pie manis, nāc pie manis, nāc pie manis…

Viņa zināja, kam pieder šī balss.

Alīša izrāpās no caurules. Piecdesmit pēdas tālāk Kareivis skrubināja sasalušu nezāļu puduri. Sadzirdējis viņu iznākam, dzīvnieks pacēla galvu: "A, te tu esi. Un es jau sāku domāt." Lielie pakavi uzjundīja baltumu, zirgam spēcīgā solī nākot tuvāk.

Tu, labais puika, Alīša sacīja. Viņa noglāstīja ērzeļa purnu, dzīvnieka elpai piepildot plaukstas ar zemes smaržu. "Tu, lieliskais, cēlais puika! Cik labi tu mani pazīsti! Laikam mēs tomēr vēl neesam galā."

Viņas soma mētājās caurulē. Šaujamā nebija, bet ieroču jostas gan, ar makstis sabāztiem nažiem. Alīša pārvilka ādas siksnas pār krūtīm un cieši piestiprināja pie ķermeņa. Uzkāpusi Kareivja kailajā mugurā, viņa paklakšķināja mēli, pagriežot viņu uz austrumiem.

Nāc pie manis, Alīša. Nāc pie manis, nāc pie manis, nāc pie manis…

"Pie velna, es nākšu gan," viņa domāja. Saliekusies uz priekšu un saķērusi rokās zirga biezās krēpes, viņa paskubināja Kareivi rikšos, tad lēkšos un visbeidzot nevaldāmos aulēkšos prom pa sniegu.

"Tu, izdzimteni. Es nāku."

DARBOJOŠĀS PERSONAS

DIVPADSMIT

Tims Fenings alias Nulle. Kolumbijas Universitātes bioķīmijas profesors, 20XX gada 21. februāri ekspedīcijā uz Bolīviju inficēts ar CV-0 vīrusu.

1.   Džailzs Babkoks (miris). 2013. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes slepkavību Najas apgabalā Nevadā.

2.   Džozefs Morisons. 2013. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes slepkavību Lūisas apgabalā Kentuki.

3.   Viktors Čavess. 2012. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes slepkavību un divkāršu mazgadīgo izvarošanu vainu pastiprinošos apstākļos Elko apgabalā Nevadā.

4.   Džons BafFs. 2010. gadā sodīts uz nāvi par vienu pirmās pakāpes un vienu īpaši cietsirdīgu otrās pakāpes slepkavību Pasko apgabalā Floridā.

5.   Tadeušs Tarels. 2014. gadā notiesāts par pirmās pakāpes Iekšzemes drošības virsnieka slepkavību Ņūorleānā.

6.   Deivids Vinstons. 2014. gadā notiesāts par pirmās pakāpes slepkavību un trim izvarošanām vainu pastiprinošos apstākļos Ņūkāslas apgabalā Delavērā.

7.   Rūperts Sosa. 2009. gadā sodīts par īpaši cietsirdīgu slepkavību satiksmes negadījumā.

8.   Mārtiņš Ekols. 2012. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes slepkavību un bruņotu laupīšanu Kemeronas draudzē Indiānā.

9. Horess Lembraits. 2014. gadā sodīts uz nāvi par divkāršu pirmās pakāpes slepkavību un izvarošanu vainu pastiprinošos apstākļos Marikopas apgabalā Arizonā.

10.   Hulio Martiness. 2011. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes kārtlbsarga slepkavību Laraml apgabalā Vaiomingā.

11.   Viljams Reinhārts. 2012. gadā sodīts uz nāvi par trim pirmās pakāpes slepkavībām un izvarošanu vainu pastiprinošos apstākļos Maiami-Deidas apgabalā Floridā.

12.   Entonijs Kārters. 2013. gadā sodīts uz nāvi par pirmās pakāpes slepkavību Herisas apgabalā Teksasā.

NULLES GADS

Bernards Kitridžs alias "Denveras pēdējais cietoksnis". Izdzīvotājs.

Eiprila. Izdzīvotāja.

Timotijs. Viņas pusbrālis.

Denijs Čeijess. Skolas autobusa vadītājs.

Laila Kaila. Ārste.

Lorenss Grejs. Apkopējs, projekts NOASS.

Horess Gilders. īpašo Ieroču nodaļas ("Noliktava") direktora vietnieks.

Majore Frānsesa Porčeki. Aiovas Nacionālās gvardes virsniece.

Vera. Sarkanā Krusta medicīnas māsa.

Ignasio. Apkopējs, projekts NOASS.

Nelsons. īpašo Ieroču nodaļas galvenais tehniķis.

Šona. Prostitūta.

Rita Černova. Policijas detektīve.

CITI IZDZĪVOTĀJI

Mācītājs Dons Vuds Dīloresa Džamals

Misis Belamija . • Džo Robinsons Linda Robinsone Puika juniors

LAUKS, 79. P. V.

Kērtiss Vorhlzs. Ziemeļu Zemkopības kompleksa priekšstrādnieks Ker-

vilē Teksasā. Deiija (Dī) Vorhīza. Kērtisa sieva. Bozs Vorhlzs. Viņa brālis (miris).

Nītija un Siri Vorhīzas. Kērtisa un Delijas Vorhlzu meitas. Neitans Krakšenks. Delijas Vorhīzas brālis, Iekšējās drošības (ID) virsnieks.

Tiftijs Lamonts. Iekšējās drošības virsnieks.

CITAS ĢIMENES LAUKĀ

Tailera Vorhīza ģimene Vitersu ģimene Dodu ģimene Epgaru ģimene Kauliju ģimene Frānsisu ģimene Kuomo ģimene Martinesu ģimene Raitu ģimene Bodīnu ģimene

97. P. V.

Eimija Hārpere-Belafonte. Meitene no Nekurienes.

Leitnants Pīters Džeksons. Teksasas Republikas armijas Ekspedīciju

pulka virsnieks. Leitnante Alīša Doneidio. Ekspedīciju pulka virsniece. Pulkvedis Gunnars Epgars. Ekspedīciju pulka virsnieks. Majors Aleksandrs Henemans. Ekspedīciju pulka virsnieks. Leitants Sačs Dods. Ekspedīciju pulka virsnieks. Lūsiuss Grirs. Ieslodzītais. Holiss Vilsons. Ārā sviedējs. Danks Viterss. Noziedznieks. Eibrams Fllts. Armijas ģenerālis. Viktorija Sančesa. Teksasas Republikas prezidente.

Māsa Pega. Par bāreņu namu atbildīgā mūķene. Māsa Katrīna. Mūķene.

Keilebs Džeksons. PItera Džeksona brāļadēls, Teo Džeksona un Mose-

mijas Patalas dēls. Maikls Fišers. Augstākās pakāpes naftas dzinējs, komandas vadītājs

Friportas naftas rafinēšanas kompleksā. Lora de Vēra. Naftas dzinēja. Huans (Cepss) Svītings. Naftas dzinējs. Eds Poups. Naftas dzinējs.

Dens Karlovičs. Friportas rafinēšanas kompleksa galvenais inženieris.

IEKŠZEME

Džekija. Strādniece.

Jūstass. Dumpinieks.

Nīna. Dumpiniece.

Vals. Personāldaļas darbinieks.

Svilpotāja. Personāldaļas darbiniece.

Sods. Personāldaļas darbinieks.

Dr. Verlins. Ārsts.

Deinija. Doma kalpotāja.

Dženija. Doma kalpotāja.

Freds Vailkess. Personāldaļas priekšnieks.

Vikrems Serešs. Sabiedrības veselības ministrs.

Eidams Hopels. Propagandas ministrs.

PATEICĪBAS

Katrai grāmatai vajag draugus, un šai tādu ir daudz. Cepuri nost jūsu priekšā: Elena Levina no "Trident Media Group", Mark Tavani un Libija Magvaira no "Ballantine Books", Bil Mesij no "Orion", "Random House Publishing Group" prezidente Džina Sentrello, Klēra Robertsa no "Trident Media", apbrīnojamās reklāmas, mārketinga un pārdošanas komandas "Random House", "Orion" un visās daudzajās izdevniecībās visā pasaulē, Dženifera (Dženija) Smita un Raisa Universitātes Angļu valodas nodaļa. Militāros jautājumos esmu daudz parādā Eidrienam Hopelam. Paldies ari snaiperim un zobārstam Rūdijam Ramosam un Kortam Vūrhlzam. Mark un Bil ielejiet sev pa mēriņam, brāļi, jūs esat to pelnījuši. Elena man nav uzticamākas draudzenes par tevi.

Gan lieliem, gan maziem Kronina komandas locekļiem es saku: bez jums nekā nebūtu. Paldies par manu dzīvi!

Esmu pateicīgs jums visiem.

Par autoru

Džastins Kronins ir "New York Times" bestselleru "Pāreja" (The Passage), "Mērija un O'NIls" (Mary and O'Neil) (kas ieguva PEN/Hemingveja balvu un Stefena Kreina prēmiju) un "Vasaras viesis" (The Summer Guest) autors. Citu pagodinājumu starpā viņš ir saņēmis stipendiju no Valsts Mākslas dotāciju aģentūras un Vaitinga balvu rakstniecībā. Viņš ir docētājs Raisa Universitātē un dzīvo Hjūstonā Teksasā un Keipkodā Masačūsetsā.

paskaidrojumi

[1] pēc celsija skalas aptuveni +24°. (Red. piez.)

[2] Vārdu spēle. Zēna uzvārds ir nice, kas angļu valodā nozīmē jauks. (Šeit un turpmāk, ja nav norādīts citādi, tulk. piez.)

[2] Vārdu spēle. Meitenes vārdu, ko latvisko kā Eiprila, angliski raksta un izrunā tāpat kā mēneša nosaukumu.

[2] Lūdzu! (Spāņu vai)

[3] esmu ārste. (spāņu vai.)

[4] slimību kontroles un profilakses centrs.

[5] labu apetīti! (franču vai.)

[6] angļu vīrieša vārdu Dāvid senākās atveides tradīcijās latvisko kā Dāvids, jaunākās kā Deivids.

[7] tulk. dace rukute.

[8] iespējams, atsauce uz jeremijas grāmatu 31:13, kur Dievs apsola glābšanu.

[9] 1819. gadā publicēta Vašingtona Ērvinga stāsta varonis, kas divdesmit gadus pavadījis burvju miegā.

[10] trīs bērni eižena Fīlda tāda paša nosaukuma dzejolī.

[11] bērnu skaitāmpants.

[12] Šaha termins. Tāda spēles situācija, kad viens no pretiniekiem nevar spēlēt ne ar vienu figūru, karali ieskaitot. Partiju uzskata par neizšķirtu. (Red. piez.)

[13] viri. (Spāņu vai.)

[14] mana draudzene. (Spāņu vai.)

[15] izdomāts atvasinājums no vārda "kolaboracionists". (Red. piez.)

[16] lūdzu. (Spāņu vai.)

[17] vairs ne. (spāņu vai.)

[18] insurgency. (angļu vai.) (red. piez.)

[19] klau, manu zaldātiņ. Vai tev šovakar ir plāni? (Spāņu vai.)

[19] Kā varu palīdzēt, virsniek? (Spdnu vai.)

[20] vai tu runā angliski? (spāņu vai.)

Content

Kronins Džastins Divpadsmit

SATURS

PROLOGS

Pirmā nodaļa *

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

I RĒGS

1

2

II PIETUVINĀTAIS

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

III LAUKS

23

IV ALA

24

25

26

27

28

V NAFTAS CELŠ

29

30

31

32

33

34

35

VI DUMPINIEKS

36

37

38

39

40

VII ĀRPUS LIKUMA

41

42

43

44

45

46

47

48

VIII IZMAINĪTĀ

49

50

51

52

53

54

IX IERAŠANĀS

55

56

57

X SLEPKAVA

58

59

60

61

62

XI GADA TUMŠĀKĀ NAKTS

63

64

65

66

XII SKŪPSTS

67

68

EPILOGS ZELTA STUNDA

69

70

71

DARBOJOŠĀS PERSONAS

PATEICĪBAS

Par autoru

paskaidrojumi