Kronins Arčibalds Džozefs

Jaunibas gadi. Šenona ceļš

Arčibalds Džozefs Kronins

Jaunības gadi

PIRMĀ GRĀMATA

..

1. n o d a ļ a

Cieši turēdamies mātei pie rokas, atstāju dzelzceļa stacijas tumšās velves un ienācu svešas pilsētas gaišajās ielās. Es biju ar mieru uzticēties mātei, kuru līdz šim nekad netiku redzējis un kuras nomāktajai, rūpju pilnajai sejai, bāli zilajām acīm nebija nekādas līdzības ar manas māmulītes seju. Bet siltākas izjūtas pret sevi izraisīt viņai neizdevās, pat nopērkot man pie automāta tāfelīti krējuma šokolādes. Ģērbusies pelēkā, apvalkātā tērpā, kas bija sasprausts ar lielu topāza brošu un greznots ar šauru zvērādas boa, galvā uzlikusi melnu spalvu cepuri, kas slīdēja virsū uz ausīm, — visā mūsu garlaicīgajā braucienā no Vintonas viņa bija skatījusies laukā pa logu, mazliet piešķiebusi galvu un kustinādama lūpas, it kā klusi, bet aizrautīgi sarunādamās ar sevi, laiku pa laikam pieskaroties acs kaktiņam ar kabatas lakatiņu, it kā aizdzenot prom mušu.

Taču tagad, kad bijām izkāpuši no vilciena, māte pūlējās aizgaiņāt drūmo garastāvokli; viņa man uzsmaidīja un paspieda roku.

— Tu esi labs puisītis, ka vairs neraudi. Kā tev liekas, vai varēsi aiziet līdz mājām? Sevišķi tālu jau nav.

Cenšoties viņai izpatikt, atbildēju, ka varēšu; tāpēc arī nesēdāmies vienīgajos ormaņa ratos, kas stāvēja pie stacijas, bet sākām iet pa Haistrītu uz priekšu, un māte mēģināja pievērst manu uzmanību ievērības cienīgajām vietām, kurām gadījās doties garām.

Ielas bruģis nemitējās šūpoties... augšup... lejup; manā galvā vēl joprojām dunēja Īrijas kanāla vareno viļņu bangas; jutos mazliet apdullis no «Odzes» dzenskrūvju rīboņas. Bet, kad tuvojāmies skaistai, ar slīpētām granīta kolonām rotātai ēkai, kas divu lielgabalu un karoga masta aizmugurē stāvēja gabaliņu atstatu no ielas, dzirdēju māti ar kautru lepnumu ieminamies:

— Tā ir Līvenfordas pilsētas valde, Robert. Misters Lekijs... tēvs... tur strādā; viņš ir veselības nodaļas ierēdnis.

«Tēvs,» es apmāts prātoju, «tas ir mātes vīrs... un manas mirušās māmulītes tētis.»

Kājas man vairs neklausīja, gāju klupdams krizdams, un māte nobažījusies manī pavērās.

— Slikti, ka šodien neiet tramvaji, — viņa piezīmēja.

Biju noguris daudz vairāk, nekā iedomājos; arī diezgan nobijies. Pilsēta, pār kuru dzedru gaismu lēja septembra drūmi pelēkā pēcpusdiena, visgarām bija bruģēta, un šejienes trokšņi nebūt nebija tik nomierinoši kā pierastā, vienmērīgā satiksmes dunoņa, kas plūda garām manu māju atvērtajam logam Feniksa terasē. Skaļa āmuru rīboņa nāca no kuģu būvētavas un katlu rūpnīcas, uz kurām māte norādīja ar ieplīsušā cimdā tērptās rokas pirkstu; tur no dūmeņiem šāvās gaisā drausmīgas tvaika un liesmu šaltis. Ielās pašreiz ritēja tramvaju sliežu atjaunošanas darbi. Ietvju stūros vējš uzbrāzmoja, ietrieca uzvirpuļotus putekļus manās saraudātajās, satūkušajās acīs, un man uznāca klepus.

Tomēr drīz vien troksnis un kņada palika aiz mums, un, šķērsojuši parku, kurā bija dīķis un ieapaļa estrāde orķestrim, mēs nokļuvām klusā nomalē, kas šķita atrodamies mazā lauku ciematā, ļoti jaukā vietā ar mežu apauguša kalna pakājē. Te bija koki un zaļi lauki, daži vecmodīgi mazi veikaliņi un namiņi, kalve, kam ārpusē blakus durvīm atradās zirgu dzirdīšanas sile, un nesen uzceltas jaunas savrupmājas ar svaigi krāsotiem čuguna žogiem, rūpīgi koptām puķu dobēm un lepniem nosaukumiem, kā, piemēram, «Helensvilla» [Populāra Skotijas kūrorta nosaukums] un «Glenelga» [Ievērojama Dienvidaustrālijas kūrorta nosaaukums], kas, zeltītiem burtiem uzrakstīti, greznoja no krāsaina stikla darinātās pusapaļā loga rūtis virs ieejas durvīm.

Nogājuši apmēram līdz Drambakas gatves vidum, beidzot tomēr apstājāmies pie pelēka smilšakmens divstāvu dvīņumājas ar dzelteniem mežģīņu aizkariem un nosaukumu «Lomonda lepnums». Tas bija visneizskatīgākais nams klusajā ielā — tikai durvju un logu ietvari bija apšūti ar apslīpētiem akmeņiem; pārējā ēka, atstāta pirmatnējā kailumā, liecināja par tās iemītnieku trūcīgo rocību, taču to atsvēra košuma dārziņš ar neticami spilgti dzelteni liesmojošām krizantēmām.

— Nu mēs esam klāt, Robert, — misis Lekija uzrunāja mani viņai piemītošajā vēlīgajā laipnībā, ko vēl padziļināja prieks par atgriešanos mājās. — Skaidrā laikā no šejienes paveras brīnišķīgs skats uz Benu [Domāts 973 m augstais Bena Lomonda kalns Lomonda ezera austrumkrastā.]. Un diezgan tuvu Drambakas ciematam. Līvenforda ir piekvēpusi veca pilsēta, bet to no visām pusēm ietver skaists lauku apvidus. Noslauki actiņas, tu taču esi mīļš puisēns, un tad nāc, iesim iekšā.

Kabatas lakatiņu biju pazaudējis, mezdams kaijām biskvītu drupačas, bet es padevīgi sekoju mātei, apejot gar mājas sāniem, taču sirds man atkal trīcēja bailēs no nezināmā. Ausīs vēl skanēja mūsu Dublinas kaimiņienes misis Čepmenas siltie, tomēr ne visai pārdomātie vārdi, kurus tā Vintonas piestātnē, mani noskūpstot un nododot mātes ziņā, teica: «Nabaga puisēn, kā nu tev tagad klāsies?»

Pie pagalma durvīm māte apstājās; mums tuvojoties, piecēlās apmēram deviņpadsmit gadu vecs jauneklis, kas, ceļos nometies, bija rosījies pa svaigi uzrakto puķu dobi, joprojām turēdams rokā stādu pārpiķējamo lāpstiņu. Viņš izskatījās smagnējs un flegmatisks, un šo iespaidu vēl pastiprināja bālā seja, melno matu cekuls un lielās brilles ar bieziem stikliem, aiz kurām viņa tuvredzīgās acis likās pavisam maziņas.

— Tu atkal pie zemes darbiem, Merdok! — Māte nespēja atturēties, nepateikusi viņam maigā balsī pārmetumu, taču tūlīt arī, pabīdīdama mani uz priekšu, piebilda: — Tas ir Roberts.

Merdoks nenovērsa no manis sava drūmā, ciešā skatiena; aiz viņa muguras pletās rūpīgi koptais zaļais maurs ar dzelzs stabiem veļas auklu piestiprināšanai stūros un rabarberu dobi vienā malā; otrā pacēlās no šūnainas lavas darināts akmens dārzs, kas gliemju iznīdēšanas nolūkos bija nokaisīts ar sodrējiem. Tad viņš visdziļākā nopietnībā pateica savas domas:

— Redz nu! Tātad viņš beidzot klāt gan.

Māte piekrītoši pamāja ar galvu, viņas acīs atkal pavīdēja nervozas skumjas, un mirklīti vēlāk Merdoks ar gandrīz dramatisku žestu sniedza man savu aprepējušo lielo roku, kuru labā zeme bija pārklājusi kā ar garoziņu.

— Priecājos ar tevi iepazīties, Robert. Uz mani tu vari paļauties. — Tad viņš ārkārtīgi nopietni pievērsa savas lielās acis mātei. — Es tikai iestādīju asteres, kuras man iedeva stādu audzētavā, māt. Tās nekā nemaksāja.

— Vienalga, mīļais, — māte, pagriezdamās uz durvju pusi, teica, — bet pacenties nomazgāties, pirms pārnāk tēvs. Tu zini, viņš dusmojas, ja sastop tevi šeit.

— Es jau beidzu. Tūlīt būšu galā. — Kad māte jau veda mani pa durvīm iekšā, Merdoks, grasīdamies atkal nomesties uz ceļiem, vēl mierināja viņu: — Es uzliku kartupeļus vārīties, māt.

Cauri trauku mazgājamai telpai iegājām virtuvē, kura bija pārveidota par dzīvojamo istabu un iekārtota ar kokgrebumiem rotātām, neērtām sarkankoka mēbelēm un izlīmēta ar reljefiem kubiem izskaistinātām tapetēm, kas atbalsoja veclaicīga sienas pulksteņa skaļos tikšķus. Pavēlējusi man apsēsties, māte izņēma no savas cepures garās adatas un paturēja tās mutē, kamēr kārtīgi salocīja plīvuru. Pēc tam viņa piesprauda plīvuru pie cepures un abus pakāra blakus mētelim nišā, ko slēpa priekškars; uzvilkusi zilu virssvārci, kurš karājās aiz durvīm, viņa daudz drošāk sāka rosīties, naskiem soļiem staigāja šurpu turpu pa apdilušo, brūno linoleju, apveltīdama mani laiku pa laikam ar uzmundrinošiem skatieniem, kamēr es, uzmeties uz zirgu astru krēsla maliņas, sēdēju pie pavarda nekustīgs, tikko elpodams šajā man gluži svešajā vidē.

— Pusdienas būs tikai vakarā, mīļais, jo es taču nebiju mājās. Kad pārnāks tēvs, tad gan uzmanies, lai viņš neredz tevi raudam. Viņam viss taču tāpat ķēries pie sirds. Turklāt viņam jau tā daudz rūpju... tik atbildīgs postenis pilsētā. Keita, mana otrā meita, arī ieradīsies kuru katru brīdi. Viņa ir skolotāja... Varbūt māmiņa tev ir stāstījusi. — Redzēdama, ka man sāk trīcēt lūpa, viņa steidzīgi turpināja: — Ak, es saprotu — pat tik liels puisis kā tu apmulst, kad pirmo reizi sastopas ar mātes radiem. Bet tu redzēsi vēl citus, — viņa, savu darbu darīdama, centās izvilināt man smaidu. — Piemēram, Ādamu, manu vecāko dēlu, kurš lieliski pratis iekārtoties Vintonas apdrošināšanas sabiedrībā; viņš nedzīvo pie mums, bet, tiklīdz viņam iekrīt kāds vaļas brīdis, tā iegriežas. Tu vēl iepazīsies ar tēva māti... Viņa pašlaik aizbraukusi paciemoties pie saviem paziņām ... bet aptuveni pusgadu viņa uzturas mūsmājās. Un, visbeidzot, jāsaka, tev ir vēl viens radinieks — mans tēvs, kurš šeit dzīvo aizvien; tas ir tavs vecvectētiņš Gaus. — Man galva reiba no visa šī nepazīstamo radu jucekļa, bet māte ar savu tikko jaušamo smaidu atļāvās piebilst: — Tici man, ne jau katram zēnam ir vecvectētiņš. Tas ir kaut kas sevišķs. Tu vari viņu saukt vienkārši par vectētiņu, lai būtu īsāk. Kad būšu visu ēdamo salikusi uz paplātes, tad tu to varēsi uznest augšā. Tā tu ar viņu iepazīsies un reizē arī man palīdzēsi.

Klājot galdu pieciem cilvēkiem, mātes prasmīgās rokas vēl salika uz melnas, ovālas, apdilušas japāņu paplātes, kurai vidū bija uzgleznota roze, rievainu porcelāna tasi ar tēju, šķīvīti ar džemu, gabaliņu siera un trīs maizes šķēles.

Noskatīdamies, kā māte rosās, es balsī, turklāt skaļi izteicu savu izbrīnu:

— Vai tad vectētiņš neēd tepat lejā?

Māte šķita mazliet apmulstam.

— Nē, mīļais, viņš ēd savā istabā. — Viņa pacēla paplāti un sniedza to man. — Vai varēsi uznest? Taisni pa kāpnēm augšā. Bet uzmanies un nepakrīti!

Paplāti turēdams, nedroši devos augšā pa neierastajām kāpnēm, apmulsis par stāvajiem pakāpieniem un spīdīgo linoleja celiņu. Pa augsto jumta lodziņu izdevās ielavīties tikai pavisam sīkam pēcpusdienas dziestošās gaismas staram. Uznācis otrā stāvā, kāpņu laukumā, tieši pretim kastē iebūvētajam ūdens rezervuāram, pamēģināju atvērt pirmās no šeit redzamajām durvīm. Tās bija aizslēgtas. Turpretī otrās, tiklīdz tām nedroši pieskāros, padevās.

Iegāju dīvainā, interesantā, bet drausmīgi netīrā istabā. Redzēju stūrī augstu misiņa gultu ar sašķiebtām bumbām galvgalī. Tai bija uzmesta no krāsainām lupatiņām sašūta vatēta sega, un gulta vēl nebija sakopta; lāčādas paklājs pie kamīna bija sagumzīts; dvielis virs nošļakstītā sarkankoka mazgājamā galda nevīžīgi pakārts. Taču vairāk par visu manu skatienu saistīja melns marmora pulkstenis, viens no tā saucamajiem «dāvanu» eksemplāriem, kas atradās uz pieblīvētās kamīna dzegas, apgāzts uz sāniem, un turpat blakus tā izjauktās «iekšas». Samanīju dīvainu tabakas dūmu un ieturētu maltīšu smārdu, daudzu nenosakāmu un neatminamu smaku sajaukumu, to specifiski īpatnējo smaržu, kāda parasti mēdz būt telpās, kur gandrīz vienmēr kāds uzturas.

Ar zaļām, no paklāja drānas šūtām, vīlēs atrisušām čībām ķājās, novalkātām vadmalas drēbēm mugurā, mans vectētiņš sēdēja, dziļi iegrimis, zirga astriem popēta atzveltņa graustā pie aprūsējušā kamīna un ar drošu roku vadīja spalvu pa garu, biezu papīra lapu, kas bija novietota uz zema, ar izbalējušu, zaļu tūku apsegta galda blakus dokumenta oriģinālam, no kura viņš norakstīja. Galda vienā pusē atradās ārkārtīgi plaša spieķu kolekcija, bet otrā pusē kaste ar sagraizītu laikrakstu sloksnītēm un garā plauktā sarindotas māla pīpes ar metāla vāciņiem; tās visas bija piebāztas un sagatavotas aizkūpināšanai.

Mans vecvectētiņš bija spēcīgs vīrs — garāks par vidējo augumu, tā ap septiņdesmit gadu, sārtu seju un kupliem, joprojām viegli rudiem matiem, kuri skaistām cirtām slīdēja pār apkakli. Taisnību sakot, mati bija sarkani, tiem gan trūka kādreizējā spožuma, bet nebija arī nosirmojuši un līdz ar to ieguvuši neparasto niansi, kas atkarībā no apgaismojuma brīžiem lika tiem vizēt kā zeltam. Tāda pati nokrāsa bija vecvectētiņa bārdai un ūsām, kas vijās biezām, nevaldāmām sprogām. Kaut viņa acu baltumus izraibināja dīvaini dzelteni plankumiņi, zīlītes, palikušas pavisam dzidras, raudzījās pasaulē vērīgas un zilas; taču tās nebija tādas bāli zilas kā mātes acis, bet spilgtas un košas kā neaizmirstulītes — uzkrītoši zilas, tomēr ļoti valdzinošas. Taču pats ievērojamākais vecvectētiņa sejā bija deguns. Tas bija liels deguns — liels, sarkans un bumbuļains; kad es uz to blenzu, godbijības pārņemts, nevarēju iedomāties neko citu, kam to pielīdzināt, kā vien ienākušos, milzīgu zemeni, jo tas bija tieši tādā pašā krāsā un izvagots ar sīkām bedrītēm, kā aromātiskā oga nobārstīta ar sēkliņām. Ožas orgāns dominēja pār visu viņa seju; tik neparastu degunu es nekad netiku redzējis, nekad.

Tagad viņš, pārtraucis rakstīšanu un aizbāzis spalvaskātu aiz auss, lēnām pagriezās, lai nopētītu mani. Tiklīdz vecvectētiņš pagrozījās, sēdekļa salūzušās atsperes, kaut arī starp tām sabāzts tik daudz ietinamā papīra, melodiski iestrinkšķējās, it kā iezvanot mūsu iepazīšanās drāmu. Mēs raudzījāmies viens otrā, klusu ciešot, un, aizmirsis viņa degunu, kas mani vienu brīdi bija apbūris, es pēkšņi pietvīku, iedomājoties, cik nožēlojamam man jāizskatās viņa acīs, šeit stāvot savā gatavpirktajā, melnajā uzvalciņā, ar pusnobrukušu zeķi vienā kājā, ar vaļīgām zābaku auklām, bālu, saraudātu seju un neglābjami sarkaniem matiem.

Joprojām klusējot, vecvectēvs pabīdīja sāņus papīrus un ar nervozu, bet sparīgu žestu norādīja uz tukšo laukumiņu galda malā. Tur es noliku paplāti. Gandrīz nenovērsdams acis no manis, viņš sāka ēst — steidzīgi un ar savā ziņā impozantu vienaldzību, juku jukām iebaudot sieru un džemu, laužot maizi, iemērcējot garozas tējā, beidzot visu noskalojot ar pēdējo malku. Tad, noglaudījis vaigu bārdu, vecvectētiņš instinktīvi pasniedzās — it kā ēšana būtu bijusi tikai ievads smēķēšanai vai kaut kam vēl labākam — un aizkūpināja pīpi.

— Tu tātad esi Roberts Šenons? — Viņa balss skanēja atturīgi, taču draudzīgi.

— Jā, vectētiņ. — Kaut gan atbildi izmocīju kā atvainojoties, tomēr biju atcerējies norādījumu neteikt «vecvectētiņ».

— Vai labi atbraucāt?

— Liekas gan, vectētiņ.

— Jā, jā, «Zalktis» un «Odze» ir labi kuģi. Bieži tiku redzējis tos piestājam krastmalā, kad strādāju akcīzes valdē. «Zalktim» gar klāja malu ir balta svītra; tā ir vienīgā atšķirība starp abiem kuģiem. Vai tu proti spēlēt dambreti?

— Nē, vectētiņ.

Viņš pamāja ar galvu, mani iedrosminot, tomēr ar tādu kā augstprātīgu laipnību.

— Ar laiku iemācīsies, puisi, ja paliksi šeit. Cik noprotu, tu te paliksi.

— Jā, vectētiņ. Misis Čepmena teica, ka man neesot citur kur palikt.

Mani pāršalca nevarīgas vientulības vilnis, pilns pašnožēlas, modās kvēlas ilgas pēc viņa līdzjūtības, neizsakāma vēlēšanās izkratīt viņam savu sirdi, pastāstīt par kļūmīgo stāvokli, kurā atrados. Vai viņš zināja, ka mans tētis nomira no diloņa, no rēgainās mūsu ģimenes slimības, kura jau pirms tam bija aizraidījusi uz viņsauli tētiņa divas māsas, — slimības, kura bija pielipusi manai māmiņai, drausmīgi ātri aizraujot viņu kapā, un kuras pirksts, tā ļaudis čukstēja, slepeni esot pieskāries arī man?...

Bet vectētiņš, it kā redzēdams man caur un cauri, domīgi ievilkdams pāris dūmu, ironiski palūkojās uz mani un pievērsās citām runām.

— Tev astoņi gadi, ko?

— Gandrīz, vectētiņ.

Gribēju būt, cik vien iespējams maziņš, bet vectētiņš tam nepiekrita. — Tas jau ir vecums, kad cilvēkam pašam jāprot sevi aizstāvēt... Lai gan, jāsaka, tu varētu būt dūšīgāks. Vai tev patīk pastaigāties?

— Neko daudz neesmu mēģinājis, vectētiņ. Kad vasarā izbraucām uz Portrašu, tad gan kājām aizstaigāju līdz Milzu dambim. Bet atpakaļ mēs aizvien atgriezāmies ar šaursliežu vilcienu.

— Tā jau domāju. Nekas, gan mēs abi — tu un es — izmetīsim pāris līkumu un paskatīsimies, kā Skotijas gaiss mums nāks par labu. — Viņš apklusa, it kā pirmo reizi sarunādamies pats ar sevi. Tad atsāka: — Priecājos, ka tev ir mani mati. Rudi — kā visiem Gauiem. Tavai māmiņai, nabadzītei, arī bija tādi paši.

Nu gan es ilgāk nespēju vairs atturēt žēlabu uzplūdu — gandrīz vai aiz ieraduma ļāvu vaļu asarām. Kopš māmiņu apbedījām pagājušajā nedēļā, viņas vārda pieminēšana vien izraisīja šo refleksu, ko vēl pastiprināja līdzjūtība, kas man tad tūlīt nekavējoši tika parādīta. Bet šoreiz mani nežēloja ne misis Čepmena, piespiežot pie savām kuplajām krūtīm, ne arī svētā Dominika draudzes gans pāters Senlijs, apveltījot mani ar šņaucamtabakas smakas piesātinātajiem līdzjūtības apliecinājumiem. Un, drīz vien atskārtis, ka asaras vectētiņam nepatīk, ļoti apjuku, centos šņukstus apvaldīt, bet aizrijos un sāku klepot. Klepoju un klepoju, līdz beidzot man vajadzēja turēt ciet sānus. Tā bija viena no visiespaidīgākajām klepus lēkmēm, kādas man jebkad uzbrukušas un kas varēja sacensties pat ar mana tētiņa visnelabāko klepu. Taisnību sakot, es pat lepojos ar to, un, kad lēkme pārgāja, es nogaidoši skatījos uz vectēvu.

Bet viņš nemaz nemēģināja mani mierināt, nebilda neviena vārda. Viņš tikai izvilka no vestes kabatas skārda kārbiņu, atspieda vaļā vāciņu un izņēma lielu, plakanu piparmētras konfekti, ko tautā dēvē par «draudziņu». Es jau domāju, ka vecvectēvs grasās to piedāvāt man, bet, man par lielu pārsteigumu un vilšanos, viņš to nedarīja — vienā mierā iebāza pats savā mutē. Pēc tam viņš man bargi paziņoja:

— Ja pasaulē ir kaut kas, ko es nevaru ciest, tad tie ir rauduļi. Tev, Robert, asaru maisiņi laikam atrodas pie pašām acīm. Tev, puis, jāsaņemas. — Viņš satvēra spalvu, ko bija aizlicis aiz auss, un izrieza krūtis. Man mūžā nācies cīnīties ar lielu lērumu grūtību. Vai tu domā, ka es ar tām jebkad būtu ticis galā, ja būtu saļimis zem tām?

Vectētiņš, acīm redzot, dzīrās nolasīt man pamatīgu un svinīgu sprediķi, bet šajā mirklī apakšējā stāvā iešķindējās rokas zvaniņš. Viņš aprāvās pavisam neapmierināts — tā man likās — un, izdarot ar pīpes kātu plašu vēzienu, mani atlaida, norādot, lai eju lejā. Tā kā viņš pievērsās atkal rakstīšanai, es paņēmu tukšo paplāti un nokaunējies klusi virzījos uz durvju pusi.

2. n o d a ļ a

Lejā jau bija sapulcējušies misters Lekijs, Keita un Merdoks un kopā ar māti gaidīja mani virtuvē; spējais klusums, kas iestājās, man ienākot, liecināja, ka viņi runājuši par mani. Kā parasti ģimenē vienīgos bērnus, arī mani mocīja kautrība, ko vēl saasināja pašreizējais stāvoklis, un, neskaidri nojauzdams, cik dziļa atsvešinātība pastāvējusi starp manu māmiņu un tēvu, galīgi apmulsu, kad viņš pēc brītiņa piekliboja man klāt, satvēra manu roku, paturēja savā plaukstā un jau nākamajā mirklī pieliecās, lai noskūpstītu mani uz pieres.

— Priecājos ar tevi iepazīties, Robert. Ka neesam tikušies jau agrāk, neviens to nenožēlo tā kā es.

Viņa balss nebūt nebija dusmīga, kā klusībā biju baidījies, tā skanēja apslāpēti un drūmi. Es gan sev teicu, ka nedrīkstu raudāt, taču grūti bija valdīties, kad arī Keita pieliecās un mani noskūpstīja — neveikli, taču augstsirdīgi.

— Sēdīsimies nu klāt! — Māte, ierādot man vietu, atkal centās izlikties jautra. — Pulkstenis ir gandrīz pusseptiņi. Tu droši vien būsi ļoti izsalcis, dēls.

Kad bijām paklausījuši uzaicinājumam, tēvs, sēdēdams goda vietā galda galā, nodūra acis un skaitīja lūgšanu — garu, neparastu lūgšanu, kuru nekad agrāk netiku dzirdējis, turklāt viņš pat nepārmeta krustu. Tad viņš sagrieza šķēlēs sālīto liellopu gaļu, kas atradās ovālajā, lēzenajā traukā uz galda, kamēr māte galda viņā galā lika uz šķīvjiem kartupeļus un kāpostus.

— Tas tev! — tēvs teica ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš pasniegtu man visgardāko gaļas gabaliņu; visas kustības bija noteiktas un korektas. Tēvs bija apmēram četrdesmit septiņus gadus vecs, mazs, diezgan neizskatīgs vīrs ar šauru, bālu seju un mazām acīm. Tumšās ūsas bija saziestas ar pomādi un taisni izvirpinātas, mati sasukāti pāri galvvidum tā, lai būtu noslēpts plikais pakausis. Viņa vaibstos jautās raksturīgā, tikko tveramā rezignācija, ko pauž tādu cilvēku sejas, kuri apzinās, ka strādā rūpīgi un čakli, bet nekad netiek atzīti, vai kurus — tā viņi paši domā — pati dzīve nav pienācīgi atalgojusi. Viņš valkāja zemu, sacietinātu apkaklīti, gatavu, jau mezglā sasietu pirktu kaklasaiti un ļoti interesantus — kaut es to nemaz nebiju gaidījis — zila sarža divrindu svārkus ar misiņa pogām. Formas cepure ar spožu nagu — diezgan līdzīga flotes virsnieka cepurei — nolikta uz kumodes viņam aiz muguras.

— Ēd taču kāpostus ar gaļu, Robert. — Viņš paliecās un papliķēja manu plecu. — Tie ir ļoti barojoši.

Kad visas šīs acis man bija pievērstas, es lāgā nemācēju apieties ar dīvaino nazi un dakšiņu, kas bija lielāki par maniem līdzšinējiem galda rīkiem un ar ļoti glumiem kaula spaliem. Turklāt negaršoja kāposti, un man iedotā nelielā gaļas šķēle izrādījās drausmīgi sāļa un sīksta. Mirušais tētis savā bezbēdībā allaž bija prasījis, lai uz mūsu galda Feniksa terasē tiktu celts «tikai vislabākais», un, no kantora mājās nākdams, viņš bieži vien atnesis mums kādu pavisam retu gardumu, piemēram, guavas želeju vai Vitsteblas austeres — patiešām, biju ļoti izlutināts bērns, ēdienu izvēlē tik izlepis un untumains, ka pēdējo sešu mēnešu laikā manai māmiņai bieži vien vajadzējis piekukuļot mani ar sešpensu monētu un skūpstu par to, ka apēdu kriksīti cāļa gaļas. Bet es sapratu, ka nedrīkstu aizkaitināt tēvu; gariem zobiem pamazītēm ēdu ūdeņainos kāpostus.

Pārliecināts, ka mana uzmanība pievērsusies ēdienam, tēvs paskatījās uz māti galda viņā galā un apvaldīti, bet savā ziņā norūpējies atsāka pirmīt pārtraukto sarunu.

— Vai misis Čepmena nekā neprasīja?

— Nē, neko, — māte kusinātā balsī atbildēja — Lai gan viņa droši vien nonākusi naudas grūtībās, maksājot par uzturu un visu pārējo. Viņa, cik varēja spriest, ir krietna un saprātīga sieviete.

Tēvs klusu nopūtās.

— Cik patīkami apzināties, ka pasaulē vēl ir saglabājies krietnums. Vai tev vajadzēja braukt ar ormani?

— Nē... nekā daudz nesama nebija. Viņš gandrīz no visām drēbēm izaudzis. Bez tam tie tur droši vien visu pievākuši.

Tēvam pēkšņi šķita aizcērtamles elpa, viņš stingām acīm redzēja sirdi plosošas vīzijas un murmināja:

— Ekstravagances! Cita pēc citasl Tad arī nav nekāds brīnums, ka nekas nav palicis.

— Ak tēvs, viņiem taču bija tik daudz slimošanas.

— Bet visai maz veselā saprāta. Kāpēc viņi neapdrošināja savu dzīvību? Laba, solīda polise visu būtu nokārtojusi. — Dziļi dobumos guļošās tēva acis pievērtās man, kad es, cīnīdamies ar nogurumu, cītīgi pūlējos izēst tukšu šķīvi. — Tā ir labi, Robert. Šajās mājās nekas netiek aizlaists postā.

Keita, kas sēdēja pie galda man pretim un, it kā saruna viņu nemaz neinteresētu, īgni skatījās ārā pa logu satumstošajā mijkrēsli, dīvaini uzmundrinoši man uzsmaidīja. Lai gan viņai bija divdesmit viens gads, tikai trīs gadus jaunāka par manu māmiņu, tomēr ļoti brīnījos, ka abām tik maz līdzības. Mana māmulīte bija skaista, bet Keita neglīta: bālas acis, plati vaigu kauli, sausa, sasprēgājusi, sarkana sejas āda. Bet mati viņai pavisam nenoteiktas krāsas, tie nebija ne sarkani kā Gauiem, ne arī melni kā Lekijiem, — ne šis, ne tas.

— Skolu tu taču apmeklēji?

— Jā. — Es nosarku tikai tādēļ, ka mani uzrunāja; pašam runāt — tā man bija īsta mocība. — Pie mis Bērtijas Kreščentā.

Keita saprotoši pamāja ar galvu. — Vai tev tur patika?

— Ak, ļoti patika. Ja labi atbildēja katķisma vai pārējās stundās, tad mis Bertija iedeva konfekti no resnās pudeles, kas glabājās trauku skapī.

— Mums Līvenfordā ir lieliska skola. Zinu, tev tur patiks.

Tēvs nokrekšķinājās, tad teica:

— Es gan biju domājis par Džonstrītas tautskolu... kur tu strādā, Keita... tā būtu vispiemērotākā.

Keita novērsa acis no loga un cieši skatījās uz tēvu, sašutusi un gandrīz vai dusmīga.

— Tu taču zini, ka skola Džonstrītā ir maziņa un nožēlojama. Viņš jāsūta Akadēmijas skolā, kuru mēs visi esam apmeklējuši. Tu ar savu sabiedrisko stāvokli citādi nemaz nevari.

— Nu, labi... — Tēvs nodūra acis. — Var jau būt... taču ne agrāk kā ar otro ceturksni... Tātad ar četrpadsmito oktobri, vai ne? Uzdod viņam kādus jautājumus un nospried, kurā klasē viņš sūtāms!

Keita noraidoši papurināja galvu.

— Šodien viņš ir pagalam noguris, viņam jau vajadzētu atrasties gultā. Ar ko viņš gulēs kopā?

Iztraucēts no snaudiena, kurā grimu aizvien dzi|āk, uzmetu skatienu mātei, kamēr viņa gudroja, it kā ikdienišķie rūpesti viņai būtu lieguši šo jautājumu izlemt jau agrāk...

— Viņš ir par lielu, lai gulētu pie tevis, Keita... bet tava gulta, Merdok, ir loti šaura... turklāt tu mācoties bieži esi nomodā līdz vēlai naktij. Bet, tēv, kāpēc mēs viņu nevarētu novietot vecmāmiņas istabā? Vismaz pa to laiku, kamēr viņa ir projām.

Šo priekšlikumu tēvs ar galvas mājienu noraidīja.

— Viņa mums maksā skaistu naudiņu par savu istabu. Tur mēs nedrīkstam ielauzties, neaprunājušies ar viņu. Bez tam viņa drīz vien atgriezīsies.

Līdz šim brīdim Merdoks bija klusējis, cītīgi ēdot, pamatīgi nopētot barību šķīvi, apskatot kā detektīvs katru maizes kumosu un laiku pa laikam paceļot šķīvim blakus nolikto mācību grāmatu un turot tik tuvu sejai, it kā to apostītu. Tagad viņš ar lietišķu sejas izteiksmi pacēla acis.

— Viņam jāapmetas vectētiņa istabā. Tas būs visprātīgākais atrisinājums.

Tēvs pamāja ar galvu, ka piekrīt, kaut gan viņa seja nomācās, kad tika minēts vectētiņa vārds.

Tas bija nokārtots. Kaut arī jau gandrīz gulēju, sirds šausmās sažņaudzās par to, kas vēl gaidāms, par šo jauno posmu manu nelaimju virknē, kas mani saistīja ar šo dīvaino, drausmīgo cilvēku augšstāvā. Bet es baidījos protestēt, biju pat pārāk noguris, lai pavērtu plakstus, kad Keita pieceldamās pagrūda krēslu.

— Nu tad nāc, draudziņ! Vai ūdens ir karsts, māt?

— Domāju gan. Bet vēl jānomazgā trauki. Neizlaisti pārāk daudz.

Šaurajā vannas istabā Keita palīdzēja man izģērbties, un viņas seja nez kāpēc pietvīka, kad biju sasniedzis zināmu kailuma pakāpi. Iemūrētajā vannā, kas no lietošanas kļuvusi dzeltenīga un pēc emaljēšanas nelīdzena, bija tikai kādas sešas collas remdena ūdens. Viņa pieliecās un sāka mani mazgāt ar drēbīti, ko saziepēja ar lielu, graudainu, dzeltenu ziepju gabalu. Galva man klanījās, acis bija pārāk gurdenas, lai vēl lietu asaras. Es padevīgi paklausīju, kad viņa mani noslaucīja un atkal ģērba mugurā dienas kreklu. Aizbīdnis pie vannas istabas durvīm noklakšķēja. Mēs devāmies uz augšstāvu. Un tur, kāpņu laukumā, iznirstot no miglas, kur viļņos šūpojās kuģi, un no tuneļa, kur dārdēja vilcieni, — sniegdams pretī roku, lai saņemtu mani, stāvēja vectētiņš.

3. nodaļa

Ar vectētiņu bija neērti gulēt vienā gultā; viņš skaļi krāca, nemierīgi grozījās uz savēlušās vates matrača un mani galīgi piespieda pie sienas. Un tomēr es gulēju ciešā miegā, bet, kad svīda rīts, man rādījās nelabs sapnis. Es redzēju savu tēti garā, baltā naktskreklā stāvam pie inhalatora un ieelpojam un izelpojam zaļās tējas tvaikus, redzēju viņu stāvam pie šī mazā misiņa trauciņa ar sarkanas gumijas caurulēm, ko viens no viņa darba biedriem bija ieteicis, kad citas zāles neko nebija līdzējušas. Laiku pa laikam viņš pārtrauca inhalāciju, lai, brūnajām acīm dzirkstot jautrībā, pasmietos un pajokotos ar māmiņu, kas, uz viņu skatīdamās, uzbudinājumā lauzīja rokas. Tad ienāca ārsts, pavecs vīrs ar drūmu, nopietnu seju. Mirkli vēlāk ar pērkona grāvieniem istaba iejoņoja melns zirgs, melniem spalvu pušķiem plandot, un, kad tētis un māmiņa uzlēca tā mugurā un aulekšiem aizdrāza prom, es bēdās un šausmās paslēpu seju spilvenā.

Nosvīdis, neganti pukstošu sirdi, es atvēru acis, lai ieraudzītu rīta saulstarus ieplūstam istabā. Gandrīz jau pilnīgi apģērbies, pie loga stāvēja vectēvs un vilka augšā čīkstošo žalūziju.

— Vai es tevi pamodināju? — Viņš pagriezās pret mani. — Šodien lieliska dieniņa, ir pēdējais laiks celties.

Kad piecēlos un sāku ģērbties, viņš paskaidroja, ka Keita jau aizgājusi uz skolu mācīt bērnus un Merdoks jau devies ceļā, lai nenokavētu vilcienu, ar kuru tam jābrauc uz Skerija koledžu Vintonā, kur viņš mācījās, lai dabūtu valsts ierēdņa vietu pasta kantorī. Tiklīdz tēvs būs aizgājis darbā, tad gaiss būs tīrs un mēs varēsim iet lejā. Biju mazliet pārsteigts, kad vectēvs man pastāstīja, ka tēvs ar visu savu lepno formas tērpu bija tikai iecirkņa sanitārais inspektors. Tēvs tīkoja pēc ūdens apgādes stacijas vadītāja posteņa, bet viņa pašreizējais dienesta pienākums — vectēvs neaprakstāmi pasmīnēja — bija sekot, lai visi uzturētu kārtībā atkritumu tvertnes un ūdens klozetus.

Gandrīz vai nākamajā mirklī jau dzirdējām aizcērtamies āra durvis, māte pienāca pie kāpnēm un sauca mūs lejā.

— Nu, kā jūs tur abi sadzīvojāt? — viņa mūs apsveica ar tikko manāmu saprotošu smaidu rūpju nomāktajā sejā, it kā mēs būtu skolas puikas, kas spējīgi pastrādāt visvisādus nedarbus.

— Jauki, Hanna, paldies! — vectētiņš pieklājīgi atbildēja, apsēžoties galda galā tēva krēslā, kuram roku balsti bija no koka. Brokastis, tā es drīz nopratu, bija vienīgā maltīte, ko vectētiņš ieturēja ārpus savas istabas sienām, un tās viņam sevišķi daudz nozīmēja. Virtuvē bija omulīgi, jo pavardā kūrās uguns; Merdoka vietā vēl bija drupačas un traipi; mūs trīs pārņēma silta tuvības izjūta, kad māte izgrāba pa karotei kakao no Van Hūtena kārbas un iebēra mūsu tasēs, pēc tam uzlēja virsū verdošu ūdeni no lielā, melnā katla.

— Ko tu teiktu, tēvs, ja es tev palūgtu, — viņa sacīja, — šorīt paņemt Robertu līdzi?

— Protams, Hanna, — vectēvs laipni, bet atturīgi atbildēja.

— Es zinu, tu palīdzēsi, cik varēsi. — Viņas vārdi, acim redzot, bija domāti tikai vectēva ausīm. — Sākumā tas varbūt būs mazliet pagrūti.

— Nieki! — Vectēvs pacēla savu tasi ar abām rokām.

— Nekad nevajag raizēties priekšlaicīgi, meit.

Māte vēl arvien skatījās uz viņu skumji, ar tikko jaušamu smaidu, ar šo īpatnējo sejas izteiksmi, kura, tāpat kā mazliet sānis piešķiebtā galva, kā es nopratu, pauda viņas mīlestību pret vectētiņu. Kad beidzām brokastot, māte uz mirkli izgāja ārā un atgriezās, nesdama vectētiņa spieķi, cieto platmali un dokumentus, kurus viņš vakar dienā, man redzot, bija pārrakstījis. Viņa cītīgi tīrīja ar suku platmali, kas bija veca un pabālējusi, tad vēlreiz drošības labad pārsēja tievo sarkano lentīti, ar ko bija sasieti kopā papīri.

— Cilvēkam tavos gados gan vairs nevajadzētu to darīt, tēv. Bet tu zini, tas mums ir atspaids.

Vectētiņš noslēpumaini pasmaidīja, piecēlās no galda un ar cēlu žestu uzlika galvā platmali. Tūdaļ arī māte mūs pavadīja līdz durvīm. Te viņa piegāja vectētiņam cieši klāt un zīmīgi, nopietni un ļoti sirsnīgi ieskatījās viņa zilajās acīs. Pavisam klusā balsī viņa teica:

— Bet apsoli man, tēvs.

— Sčsčs, Hanna! Tu gan esi sieviete! Tā raizēties! — viņš iecietīgi uzsmaidīja mātei un, satvēris manu roku savā plaukstā, kopā ar mani devās ceļā.

Drīz vien mēs nonācām tramvaja galapunktā, kur stāvēja un gaidīja sarkans vagons; konduktors pārvietoja skrituļstangu, kura, saskardamās ar gaisa vadiem, lika uzsprakšķēt zilam dzirksteļu spietam, kas tajās dienās bija vēl ļoti liels brīnums. Vectētiņš aizveda mani uz priekšējo sēdekli tramvaja atklātajā augšstāvā.

Turējos vēl ciešāk pie viņa rokas, un viņš tikai paguva uzmest man iesānis zīmīgi bezbēdīgu skatienu, kad jau traucāmies, tramvaja ātrumam nemitīgi pieaugot, rīta vējam pūšot, lejup pa lēzeno nogāzi un no Tollas prom uz Līvenfordu.

— Lūdzu, biļetesl Lūdzu visus uzrādīt biļetes! — Dzirdēju aizvien tuvāk atskanam konduktora caurumkniebes «knikš, knikš», dzirdēju sīknaudas žvadzoņu viņa somā, taču vectētiņš vējā plīvojošiem matiem stingi raudzījās tālumā, zodu uz spieķa roktura atbalstījis, un šķita ieslīdzis tādā kā transā; ne mans lūdzošais skatiens, ne ierēdņa uzaicinājums nespēja viņu no tā atmodināt. Viņš bija tik dziļi sevī nogrimis, tik līdzīgs akmens tēlam, ka konduktors neizpratnē pie mums apstājās; un tad vectētiņš, pozu nemainot, saviem nekustīgajiem vaibstiem piešķīra tādu sašutumu un savstarpējas saprašanās izteiksmi, piedevām vēl tik sazvērnieciski un daudzsološi pamirkšķinot ar aci, ka ierēdņa seja savilkās diezgan pamuļķīgā smaidā.

— Ak jūs tas esat, Dendij, — viņš noteica un, mirkli vilcinājies, aizdrāzās mums garām.

Mani dziļi saviļņoja šis vectētiņa prestiža pierādījums, taču tajā pašā brīdī arī pamanīju, ka esam nokļuvuši Haistrītā un atrodamies tieši pretī pilsētas valdei. Te vectētiņš pašapzinīgi izkāpa, un mēs devāmies uz zemu ēku, kam ārpusē bija daži pakāpieni un pie durvīm liela misiņa plāksne ar gandrīz pilnīgi nodilušu uzrakstu «Dankans Makkelars, advokāts». Logi abpus ieejas līdz pusei bija aizklāti ar marlei līdzīgu audumu; uz viena no tiem ar izbalējušiem zeltītiem burtiem bija uzrakstīts «Līvenfordas celtniecības apvienība», uz otra — «Apdrošināšanas sabiedrība «Klints»». Kad vectētiņš iegāja šajā kantorī, viņa uzpūtība jūtami saplaka, pārvērzdamās par acīm redzamu pazemību, kura tomēr nekavēja viņu saviebt seju jocīgā grimasē, kad nepievilcīga sieviete, ģērbusies kleitā ar spīdīgi noberztiem piedurkņu atlokiem, izbāza galvu ārā pa lodziņu un mums bargi paziņoja, ka pie mistera Makkelara pašlaik esot pilsētas galva Blērs un mums jāpagaidot. Es drīz pārliecinājos, ka vectētiņš nevarēja ciest īgnas sievietes un, sastopoties ar tādām, allaž savieba šādu grimasi.

Pēc aptuveni piecām minūtēm iekšdurvis atvērās un iznesīgs, tumšbārdains vīrs nāca cauri uzgaidāmajai telpai, liekot galvā cepuri. Viņa vērīgais skatiens mani apmulsināja; un pēkšņi viņš neapmierināts sarauca pieri, paskatījies uz vectētiņu, un apstājās mums iepretī.

— Tā, šis tad nu ir tas puisēns?

— Tas ir viņš, mister Blēr, — vectētiņš atbildēja.

Pilsētas galva Blērs redzēja man caur un cauri kā cilvēks, kuram mans dzīves gājums labāk zināms nekā man pašam un kurš, acīm redzot, savā prātā pārcilāja dažādus notikumus, kas saistījās ar mani un kas bija tik šausmīgi un diskreditējoši, ka jutu savas kājas aiz kauna trīcam.

— Tu laikam vēl neesi paguvis sadraudzēties ar sava vecuma zēniem? — viņš runāja nomierinoši laipnā tonī.

— Nē, ser.

— Mans dēls Gēvins būs tavs rotaļu biedrs. Viņš nav daudz vecāks par tevi. Atnāc kādu dienu uz mūsu mājām. Tās atrodas pavisam tuvu jūsējām — Drambakas gatvē.

Nodūru galvu. Es taču nevarēju viņam teikt, ka man nav nekādas patikas rotaļāties ar šo nepazīstamo Gēvinu. Viņš brītiņu pastāvēja, vilcinoties un zodu glaudot, tad vēlreiz pamāja ar galvu un izgāja laukā.

Tagad misters Makkelars bija brīvs un varēja pieņemt mūs. Viņa kabinets, kaut gan iekārtots vecmodīgi, patiešām bija glīts — sarkankoka rakstāmgalds, izrakstīts sarkans paklājs, kurā iegrima manas pēdas, vairāki sudraba kausi uz kamīna dzegas un ietvaros augstprātīgu cilvēku fotogrāfijas pie blāvi zaļajām sienām. Misters Makkelars, sēdēdams grozāmajā krēslā, nepaskatījies uz mums, ierunājās:

— Jūs dabūjāt izgaidīties, Dendij. Vai atnesāt padarīto darbu? Vai arī kāda nabaga meiča jūs iesūdzējusi, ka... — Pacēlis acis, viņš ieraudzīja mani un aprāvās, it kā es neļautu viņam izteikt šo asprātību līdz galam. Viņš bija drukns, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs ar sārtu, gludi skūtu seju, īsi apgrieztiem matiem un atturīgu apģērbu. Acis zem kuplo, rudo uzacu lokiem raudzījās apmeklētājā ar lietišķu, pētījošu skatienu, aiz kura tomēr bija jaušama labsirdība. Paņemot papīrus, kurus vectētiņš viņam pasniedza, un aplūkojot tos, viņš dziļdomīgi izstiepa sārto, jau no dabas biezo apakšlūpu.

— Kas ir, tas ir, Dendij, rakstītājs jūs esat varens. Noraksts skaists kā gravējums! Žēl, ka savā dzīvē neesat bijis tik akurāts kā šajā pārrakstīšanas darbā.

Vectētiņa smiekli skanēja mazliet māksloti.

— Cilvēks domā, dievs dara, likumu zinātāj. Mani apmierina darbs, ko jūs man dodat.

— Tad turieties tālāk no sātana. — Misters Makkelars kaut ko atzīmēja grāmatā, kas atradās viņam priekšā uz galda. — Pierakstīšu atalgojumu par šo darbu klāt iepriekšējam. Mūsu draugs Lekijs, — viņš ar mēli izspīlēja vaigu, — saņems čeku mēneša beigās. Es skatos, jums līdzi ir atbraucējs.

Viņš atgāzās krēslā un nopētīja mani laikam gan vēl pamatīgāk nekā pilsētas galva. Tad, it kā atzinis par pareizu kaut ko, kas runāja pretī visiem loģikas slēdzieniem, lika gandrīz noprast, ka, spriežot pēc drausmīgās apstākļu sagadīšanās, kuri viņam itin kā paslīdēja gar acīm, viņš bija domājis sastapt briesmīgu un nožēlojamu radījumu, un tagad beidzot nomurmināja:

— Tas taču ir diezgan patīkams zēns. Viņš, kā liekas, mums lielas nepatikšanas nesagādās — vai arī es nekā vairs nesajēdzu.

Ar pienācīgu apdomu viņš izmeklēja no kabatā sabērtās sīknaudas vienu šiliņu un pāri galdam pasniedza to vectētiņam.

— Izmaksājiet Beliala mazajam dēlam limonādi, Dendij. Un staigājiet laimīgs! Mis Glenija iedos jums jaunu pārrakstīšanas darbu. Man pašam neatliekamas darīšanas.

Kantori atstājot, vectētiņš bija lieliskā omā un izgāza krūtis, it kā ar baudu ieelpojot svaigu vēja brāzmu. Tiklīdz nogājām lejā pa kāpnēm, viņš pievērsa manu uzmanību ielas pretējai pusei. Tur divas katlu lāpītāju sievas, apstaigādamas mājas, piedāvāja pašdarinātus grozus un dažādus pinuma darbus. Jaunākā — stalta un melnīgsnēja, ar ugunīgi sarkaniem matiem, kādi Skotijā bieži mēdz būt apkārt klejojošiem čigāniem, savus izstrādājumus nesa uz galvas un ejot viegli gurnos šūpojās, bet augšup paceltās rokas vērta viņas kuplās krūtis vingrākas.

— Paskaties, puis! — vectētiņš gandrīz vai godbijīgi iesaucās. — Vai tā nav jauka aina skaistā, dzestrā rudens dienā?

Es nespēju izsekot viņa domu gaitai — man šīs abas lielos lakatos tinušās čigānietes nemaz nešķita ievērības cienīgas. Toties mani ļoti nomāca daži drūmi aplinkus mājieni, kas bija iespiedušies atmiņā advokāta kantorī, un, sajūtot ap sevi vijamies tik daudz noslēpumu kā nekad agrāk, es neuzmācos vectētiņam ar jautājumiem, bet tikai, domās nogrimis, saraucu pieri, kad nesteigdamies abi uzsākām ceļu mājup. Kāpēc visi šie cilvēki skatījās uz mani kā uz nez kādu brīnumu? Kāpēc viņi, mani ieraugot, grozīja galvu?

Iemesls tam, kaut gan es to nevarēju zināt, bija vienkāršs. Šajā aizspriedumu pārpilnajā Skotijas mazpilsētā visiem bija zināms, ka mana māte, skaista un valdzinoša meitene, «kura būtu varējusi dabūt jebkuru puisi», bija sevi galīgi sakompromitējusi, apprecoties ar manu tēvu, Ovenu Šenonu — svešinieku, ar kuru viņa bija iepazinusies atvaļinājumā, turklāt dublinieti, kuram šeit nebija nekādu radniecisku saišu, kurš strādāja neievērojamā amatā kādā tējas importa firmā un kuram nepiemita nekā cita, kas būtu slavējams, kā vien viņa jautrais prāts un labais izskats — ja šīs īpašības vispār uzskatāmas par slavējamām. Netika ņemti vērā laimē pavadītie gadi, kas šim kāzām sekoja. Mana tēva nāvi, kurai tik sensacionāli ātri sekoja māmiņas nāve, uzskatīja par pelnītu atmaksu; un mana ierašanās bez jebkādiem eksistences līdzekļiem Lekiju namā tika novērtēta kā acīm redzams pierādījums providences taisnīgi spriestajai tiesai.

Vectētiņš izraudzījās mājupiešanai lielceļu, kas pavēra mums skatu uz dīķi un pēc pusstundas gājiena un negaidīta pagrieziena ieveda mūs Drambakas ciematā, kam garām bijām gājuši vakar ar māti, taisni tajā brīdī, kad no tagad tālās katlu rūpnīcas melodiski atplūda šurp sirēnas svilpiens, vēstīdams pusdienas pārtraukumu.

Ciemats atradās jaukā vietā, lēzenas, mežainas nogāzes pakājē, un to šķērsoja strauts, mundri aiztecēdams zem diviem akmens tiltu lokiem. Pagājām garām mazam saldumu veikaliņam ar skatlogā izliktām «laimes kulītēm», milzu lielām konfektēm un lakricas standziņām, virs ieejas izkārtne ar uzrakstu «Tibija Minsa. Atļauts tirgoties ar tabakas precēm», garām savrupmājiņas atvērtajām durvīm, pa kurām varēja redzēt audēju sēžam pie stellēm. Ceļa otrā pusē ieraudzīju kalēju apkaļam baltu zirgu; kalējs bija pārliecies pār ādas skoteli, ar kuru saturēja pakavu; tumšajā kalvē viņam aiz muguras samanīju sarkanu blāzmu, un gaisā uzvēdīja patīkama apsvilušu nagu smaka.

Vectētiņš, acīm redzot, pazina katru, pat ielas tirgoni, kurš pārdeva tieši no stumjamiem ratiņiem kūpinātu pikšu, un sievieti, kura sauca:

— Rabarbers! Rabarbera želeja! Tikpat kā par velti!

Pa ciemata ielu ejot, viņš laipni sveicināja daudzus un arī pats atņēma sveicienus, — jutu, ka viņš ir tiešām ievērojams vīrs.

— Kā jums klājas, segliniek?

— Kā jums pašam, Dendij?

Druknais sārtvaidzis, kas stāvēja kreklā izmeties uz «Drambakas ģerboņa» sliekšņa, savu sveicienu izteica tik izmeklēti laipni, ka vectētiņš apstājās, atbīdīja atpakaļ platmali un priecīgā priekšnojautā noslaucīja aprasojušo pieri.

— Ak, mēs taču nedrīkstam aizmirst tavu limonādi, puis!

Kamēr viņš kavējās «Drambakas ģerbonī», es sēdēju uz saulē sasilušajām krodziņa sāndurvju akmens kāpnītēm un novēroju baltos cāļus, kuri ar alkatīgu uzbrucēju steigu uzlasīja pagalma putekļos nobirušos graudus; es dziļi izjutu diendusā iegrimušā ciemata mieru un saldumu veikala īpašnieces Minsas man pievērstos skatienus; viņa stāvēja pie savas mājas zili zaļā loga, un viņas siluets, ko nelīdzenais, viļņainais stikls padarīja neskaidru un mazliet ķēmīgu, atgādināja nelielu, akvārijā peldošu jūras briesmoni.

Vectētiņš drīz vien atnesa man glāzi limonādes, kas, dzirkstīdama uz mēles, patīkami kairināja siekalu dziedzerus. Noskatījos, kā viņš atgriežas vēsajā, krēslainajā krodziņā, kā apsēžas savā vietā pie galda šeit ap pusdienlaiku sastopamo apmeklētāju vidū, kā vispirms iztukšo ar pieredzējuša lietpratēja žestu zemu bieza stikla glāzīti, kā pēc tam, gari un plaši aprunājies, no liela putojoša kausa uzdzēra virsū pa mazam malciņam alu, kā piedevām vēl pie iebaudītās, zeltainās, nesalīdzināmi augstākas kvalitātes veldzes.

Šajā mirklī manu uzmanību novērsa divas mazas meitenes, kuras klaigādamas un skraidīdamas ripināja stīpas pa ciemata zaļo mauru iepretim krodziņam. Tā kā es te biju gluži viens un vectētiņš, acīm redzot, nodomājis palikt draugu pulkā ilgi, es piecēlos un pamazām, līkumu mezdams, pienācu pie zālāja malas. Varbūt arī nebūtu licies zinis par svešiem zēniem, bet mis Bertijas skolēni lielāko tiesu bija meitenes, un viņu sabiedrībā jutos diezgan omulīgi.

Kamēr draudzene attālākā maura galā vēl joprojām mežonīgā tempā dzenāja stīpu, mazākā meitenīte, pārtraukusi rotaļas, bija apsēdusies uz sola un tagad savā nodabā dziedāja. Viņa bija apmēram manā vecumā; mugurā viņai bija rūtaini svārciņi ar lencēm. Viņu netraucēdams, apsēdos soliņa pašā galā un sāku cītīgi pētīt skrambu savā celī. Kad viņa beidza dziedāt, iestājās klusums; taču tad viņa, kā es biju cerējis, laipni un ziņkāri mani uzrunāja:

— Vai tu proti nodziedāt dziesmu?

Es sērīgi pakratīju galvu. Nevarēju nodziedāt nevienu noti, un vienīgā dziesma, ko zināju, bija tā, ko tēvs man bija mēģinājis iemācīt par daiļu lēdiju, kas nežēlastībā kritusi un nomirusi. Taču man patika šī mazā meitene ar brūnām acīm un sprogainiem, tumšiem matiem, kuri ar pusloka ķemmīti bija sasprausti atpakaļ un atsedza balto pieri. Baidījos, kaut tikai saruna neapsīktu.

— Vai tava stīpa ir no dzelzs?

— Nu, protams. Bet kāpēc tu saki «stīpa»? Mēs to saucam par ripu. Un šis kociņš, ar kuru mēs to dzenam, saucas «dzinējs».

Nokaunējies par savu neziņu, kas tik ātri atklāja, ka esmu svešinieks, skatījos uz meitenītes draudzeni, kura tagad dzina savu ripu uz mūsu pusi.

— Vai tā ir tava māsa?

Viņa pasmaidīja, taču mierīgi un laipni.

— Luīza ir mana māsīca, atbraukusi pie manis no Ārdfilanas. Es esmu Elisona Kīta. Mēs ar māti dzīvojam tur, tajā mājā. — Viņa norādīja uz jumtu, kas pacēlās starp koku lapotnēm ciemata pašā viņējā galā.

Apmulsis par savu otrreizējo kļūdīšanos un sapratis, ka viņa dzīvo daudz lepnākā mājā, ar atturīgu smaidu sagaidīju Luīzu, kas mums ļoti strauji tuvojās.

— Hallo! — Veikli apstādinot ripuli, Luīza, aizgūtnēm elpodama, uzmeta man aizdomu pilnu skatienu. — Kā tad tu te uzradies?

Viņai bija apmēram divpadsmit gadu, gari linu krāsas mati, kurus tā atmeta te uz vienu, te uz otru pusi ar tik kundzisku augstprātību, ka izraisīja manī vēlēšanos sevis un Elisonas dēļ viņas priekšā paspīdēt.

— Es vakar atbraucu no Dublinas.

— No Dublinas! Ak kungs un dievs! — viņa iesaucās dziedošā balsī un tūlīt piebilda: Dublina taču ir Īrijas galvaspilsēta! — Tad, brīdi klusējusi, atkal turpināja: — Vai tu tur esi dzimis?

Es piekrītoši pamāju, ar gandarījumu pamanījis viņas skatienā interesi.

— Tad tu laikam esi īrs?

— Esmu gan īrs, gan skots, — diezgan lielīgi atbildēju.

Bet Luīza, kurai tas absolūti neimponēja, augstprātīgi mani noskatīja.

— Tu nevari būt abējs, tas nemaz nav iespējams. Tas izklausās pavisam dīvaini.

Pēkšņi viņai it kā iešāvās prātā kāda doma; bargām, aizdomu pilnām inkvizitora acīm mani nopētīdama, viņa vaicāja:

— Kādu baznīcu tu apmeklē?

Es pārākuma apziņā pasmīnēju: dīvains jautājums. «Svētā Dominika baznīcu,» jau dzīros atbildēt, kad gailējošais spīdums viņas acīs pēkšņi atmodināja manī pirmatnējos pašaizsargāšanās instinktus.

— Gluži parastu baznīcu ar augstu torni. Tā atrodas pavisam netālu no mūsu mājām Feniksa terasē. — Dziļi satraukts, mēģināju izvairīties no šīs sarunas, tāpēc pielēcu kājās un saku izrādīt «savu ripuļu numuru» — vienīgo, ko biju apguvis vingrošanas stundās, trīs reizes pēc kārtas pārmezdams kūleni.

Kad piesarcis piecēlos, redzēju Luīzas mulsinošos skatienus vel joprojām pievērstus man, un viņa tik nemāksloti vaļsirdīgi pateica vārdus, kas bija nežēlīgāki par ikkatru apsūdzību.

— Es jau sāku baiļoties, ka tu esi katolis. — Viņa mierīgi smaidīja.

Tik tumši pietvīcis kā vēl nekad, es stomīdamies izdvesu:

— Kā tev varēja ienākt prātā tāda doma?

— Ak, es nezinu. Bet labi, ka tu neesi.

Līdz sirds dziļumiem sāpināts, skatījos uz saviem apaviem un mans mulsums auga augumā vēl jo vairāk tāpēc, ka Elisonas acīs redzēju atspoguļojamies kaut ko līdzīgu manam satraukumam. Vēl joprojām smaidīdama, Luīza atmeta atpakaļ garos matus.

— Vai tu šeit paliksi pavisam?

— Jā, palikšu, — stingām lūpām negribīgi atbildēju.

— Un, ja tu to vēlies zināt — pēc trim nedēļām sākšu apmeklēt Akadēmijas skolu.

— Akadēmijas skolu! Tā taču ir tava skola, Elison. Ak dievs, kas tā par laimi, ka tu neesi tas, par ko es tevi noturēju. Man liekas, Akadēmijas skolā nav neviena tāda. Vai ne, Elison?

Elisona pakratīja galvu, acis nodūrusi. Man iesūrstējās plaksti; bet Luīza pēkšņi, sarunu izbeigdama, jautri iesmējās.

— Mums tagad jāēd lenčs, — Viņa strauji paķēra ripu un, ar savu jautrību mani galīgi satriecot, piebilda:

— Nav ko bēdāties. Tev klāsies labi, ja tas, ko teici, ir patiesība. Nāc, iesim, Elison!

Kad viņas jau devās prom, Elisona uzmeta man pāri plecam skumju, līdzjūtīgu skatienu. Bet tas mani nespēja uzmundrināt, jo pārāk dziļi mani bija satriekusi drausmīgā un neparedzētā katastrofa. Stāvēju aiz pazemojuma gluži kā pārakmeņojies un kā apstulbis noraudzījos nopakaļ abām meitenēm, kas aizvien tālāk aizslīdēja prom, kamēr attapos, ka vectētiņš ielas otrā pusē mani sauc.

Kad pārgāju pāri, visa viņa seja staroja smaidā, acis mirdzēja, platmale draiski piešķiebta uz auss. Kad sākām iet pa ceļu mūsu māju virzienā, vectētiņš atzinīgi paplikšķināja man pa muguru.

— Tev, acīm redzot, liela piekrišana pie lēdijām, Robij. Tā viena taču bija Kītu meitene, vai ne?

— Jā, vectētiņ, — es nomurmināju.

— Tie ir jauki ļaudis, — vectētiņš pašapmierināti un negaidot plātīgi pateica. — Viņas tēvs bija tālbraucēja «Ravalpindi» kapteinis... līdz savai nāves stundai. Māte ir krietna, kaut arī ne pārāk veselīga sieviete. Bet klavieres viņa spēlē lieliski... un mazā meitene dzied kā cīrulītis. Kas tev lēcies?

— Nekas, vectētiņ, it nekas.

Viņš neizpratnē pakratīja galvu un, mani galīgi apmulsinot, sāka svilpot. Viņš svilpoja skaisti, skaidri un melodiski, daudz nebēdājot par skaļumu. Tuvojoties mājām, viņš pavisam klusu dungoja:

— «Ir mana mīla rozes zieds, kas koši sarkans kaist...»

Viņš iebāza mutē ķiploka daiviņu un, it kā uzticēdams man noslēpumu, pačukstēja:

— Mātei tev nekas nav jāstāsta, ka mēs mazliet atspirdzinājāmies. Viņa šausmīgi ātri dusmojas.

4. n o d a ļ a

Tā, manuprāt, bija mātes stratēģija — raudzīties, lai es pēc atbraukšanas daudz nesastaptos ar pārējiem saimes locekļiem. Tēvu es bieži vien redzēju tikai pašā vakarā, jo, kad viņš noņēmās ar «dūmvadu kontrolēm» vai «piena pārbaudi», tad uz lenču nepārradās. Savā darbā viņš bija priekšzīmīgs; pat vakaros reti kad atpūtās; parasti viņš apsēdās savā atzveltnī, kas stāvēja istabas stūrī, un lasīja kādu oficiālu ziņojumu par ūdensvadiem vai bojātu pārtiku. No mājām viņš izgāja vienīgi ceturtdienas vakarā, lai piedalītos Līvenfordas celtniecības sabiedrības nedēļas pārskata sapulcēs.

Merdoks dienas lielāko tiesu pavadīja koledžā. Kad viņš pārnāca, tad gaužām ilgi un gausi ēda vakariņas; pēc tam, kaut gan bieži likās, ka viņš labprāt būtu ar mani parunājies, izklāja pa visu galdu savas grāmatas un ar skumju rezignāciju apsēdās pie tām.

Keita no skolas pārradās, tikai lai paēstu pusdienas, bet viņa bija dīvaini nerunīga un vakarus reti kad pavadīja ģimenes lokā. Ja viņa neaizgāja ciemos pie savas draudzenes Besijas Jūingas, tad, jocīgiem puniem parādoties uz viņas pieres, kas liecināja par iekšēju nemieru, viņa, ar troksni aizcirzdama durvis, pazuda savā istabā, lai labotu burtnīcas vai palasītu kādu grāmatu.

Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka, gaidīdams otrā ceturkšņa sākumu, kad varēšu iet skolā, es nonācu aizvien vairāk un vairāk vectētiņa ziņā. Izņemot norakstu izgatavošanas darbu, viņam maz kas cits bija darāms, un, kaut gan viņš izlikās, it kā uzlūkotu mani par traucēkli, viņš pagalam nenonievāja manu godbijības pārpilno draudzību. Kad bija jauks laiks, viņš bieži pēcpusdienās paņēma mani līdzi uz Drambakas pļaviņu, lai es varētu vērot viņa uzvaras «ķeglīšos», porcelāna bumbiņu spēlē, kad viņš majestātiskā mierā sacentās ar diviem draugiem: seglinieku Bogu, staltu, strauja rakstura džentlmeni, kas jau trīsdemit gadus ciematā turēja zirglietu veikalu, un kādreizējo pastnieku Pīteru Dikiju, mazu un mundru cilvēciņu, kurš man stāstīja, ka pa saviem darba gadiem esot nostaigājis pusceļu apkārt zemeslodei un pašreiz viņš ļoti interesējoties par Haleja komētu, kas — tā viņš baidījās — varot kuru katru mirkli uzdrāzties virsū Zemei. Vectētiņš ripināja brūni sārtas, rūtotas bumbiņas. Cik brīnišķīgi bija noskatīties, kā viņš pacēla pēdējo bumbiņu pie acīm, mazliet ironiski pavīpsnāja, izsita, un viens redzējiens — atņēma bumbiņas misteram Bogam, kuram gaužām nepatika paspēlēt.

Citās dienās vectētiņš paņēma mani līdz pastaigā, lai parādītu publisko pilsētas lasītavu vai lai dotu man iespēju noskatīties Līvenfordas ugunsdzēsēju brigādes trauksmes mēģinājumus, kurus viņš ļoti kritizēja, bet vienu reizi, kad laivu iznomātājs misters Perkins bija kaut kur aizgājis, vectēvs par velti izvizināja mani laivā pa pilsētas dīķi.

Svētdienās arvien jutos nelādzīgi, svētdienas nāca ar citiem darbiem. Tad māte piecēlās agrāk nekā parasti un, kad bija atnesusi tēvam pie gultas tasi tējas, ielika krāsnī cepeti un izņēma no skapja tēva svītrotās bikses un fraku. Tūlīt pēc tam sākās steiga un juceklis, kamēr visi apģērbās, Keita skraidīja augšup lejup pa kāpnēm vienos apakšsvārkos; māte mēģināja iedabūt pirkstus cimdos, kas pēc mazgāšanas bija sarāvušies; Merdoks, pašā pēdējā brīdī, vēl kreklā un bikšturos, pārlieca izpūrušo galvu pār margām un sauca:

— Māt, kur tu noliki manas tīrās zeķes?

Bet tēvs, kam sacietinātā apkaklīte berzēja kaklu, staigāja pa priekšnamu šurpu turpu ar pulksteni rokā un vienā laidā atkārtoja:

— Kuru katru mirkli sāks baznīcā zvanīt!

Vairāk nekā jebkad apzinoties, ka esmu visiem šiem lāga cilvēkiem tikai par apgrūtinājumu, centos izvairīties no viņiem, uzturējos vectēva istabā tik ilgi, kamēr tālie zvani glāstīja rāmo rīta gaisu. Šīs jaukās, vienmuļās zvanu skaņas, kas vēl jo dziļāku vērta manu vientulību. Vectētiņš nekad negāja baznīcā. Viņš, acīm redzot, nejuta nekādu vēlēšanos turp iet; turklāt arī viņa apģērbs nebija pietiekami labs. Kad pārējie mājnieki atradās jau ceļā uz Nokshilas anglikāņu baznīcu, kur dievkalpojumā piedalījās arī pilsētas galva un pilsētas valdes locekļi, vectētiņš, pamirkšķinot ar aci, deva man slepenu mājienu, kas nozīmēja, ka drīkstu doties viņam līdz, kad viņš «aizšmauks» priekšpusdienas vizītē pie savas draudzenes misis Bosomlijas — dāmas, kurai piederēja blakusmāja.

Misis Bosomlija, miesnieka atraitne, kādreiz bijusi primadonna ceļojošā teātra trupā; viņas visievērojamākā loma bijusi Žozefīne «Imperatora līgavā». Tagad viņai tā ap piecdesmit, diezgan korpulenta, ar sacirtotiem brūniem matiem, platu seju, sīkiem, sarkaniem asinsvadiņiem klātiem vaigiem un mazām, labsirdīgām acīm, kas pilnīgi pazuda, kad viņa smējās. Bieži vien, kad es lūrēju cauri ligustra dzīvžogam misis Bosomlijas dārziņā, redzēju viņu dzeltenā kaķa Mikado pavadībā staigājam šurpu turpu, brīžam nostājamies pozitūrā un kaut ko skaļi deklamējam. Reiz skaidri dzirdēju viņu sakām: «Karojiet par savu dižo senču kapiem! Karojiet par savu dzimto zemi!»

Viņas dzimtā zeme nebija Līvenforda; viņas izcelšanās un jaunības gadi bija tumsā tīti, un vēlāk, kad es jau apmeklēju skolu, zēni man pastāstīja, ka patiesībā viņa nekad neesot uzstājusies uz skatuves, bet braukājusi kopā ar ceļojošo cirku un ka viņai esot tetovēts vēders. Taču par misis Bosomliju es vēl runāšu vēlāk; tagad pietiks, ja pateikšu, ka šīs lēdijas viesmīlība krasi atšķīrās no viņas kaimiņu spartaniskās taupības. Viņa mani savā goda istabā pacienāja ar pienu un sendvičiem, bet pati ar vectētiņu dzēra kafiju; kad viņa aizsmēķēja cigareti, biju tik ārkārtīgi pārsteigts — tā bija pirmā reize, kad redzēju lēdiju darām kaut ko tamlīdzīgu, — ka līdz pat šai dienai cigarešu markas nosaukums uz plakanās, zaļās paciņas palicis man atmiņā. Šī marka saucās «Meža ģerānija».

Svētdienas pēcpusdienā, kad tēvs, apkakli un kaklasaiti nenoņēmis, atlaidās uz dīvāna, lai viesistabas vēsumā nosnaustos, un Merdoks ar Keitu aizgāja mācīt bērnus svētdienas skolā, vectēvs man atkal pamirkšķināja ar aci un mēs devāmies taisnā ceļā prom uz Drambakas ciematu, kas tagad bija iegrimis iebaudītās pusdienas maltītes sagremošanas apātijā. Nogriežoties pa taciņu aiz pilsētas parka, viņš ar gaužām mierīgu un lietišķu sejas izteiksmi apstājās pie Dalrimpla dārzniecības paērkšķu dzīvžoga.

Tas bija brīnišķīgs dārzs, un pāri vārtiem saulē saplaisājusi izkārtne:

A. DALRIMPLS. DĀRZNIECĪBA.

Tur taisnās rindās auga virziņu kāposti, parastie kāposti un burkāni, bet koki augļu dārzā vēl līka zem bumbieru un ābolu nastas. Vectētiņš, pavēries vispirms uz vientuļo taku, piesardzīgi paskatījies pāri dzīvžogam, šķietami apbēdināts noklakšķināja ar mēli.

— Cik žēl! Lāga vīrs te nav nekur redzams.

Viņš pagriezās, noņēma platmali un ar vislaipnāko smaidu pasniedza to man.

— Izlien veicīgi cauri dzīvžogam, Robert; tā tev aiztaupīsies gājiens līdz vārtiem. Paņem medus bumbierus, tie ir visgardākie. Un pieliec galvu labi zemu.

Paklausot vectētiņa čukstus dotajiem norādījumiem, izlīdu cauri un pielasīju platmali ar nobriedušajiem, dzeltenajiem bumbieriem, kamēr viņš pats stāvēja takas vidū, uzmanīgi pētīja apkārtni un klusībā kaut ko dūca.

Kad es viņam piebiedrojos un mēs sākām ēst bumbierus, tā ka sula tecēja pa zodu, viņš nopietnā tonī izmeta:

— Dalrimpls man atdotu pat savu pēdējo ērkšķogu. Viņš ir lāga vīrs un mani ļoti ieredz.

Lai gan biju diezgan grūtsirdīgs bērns, tomēr nevaru noliegt, ka vectētiņa sabiedrība man sniedza īstu, kaut arī īslaicīgu mierinājumu. Taču prieku par mūsu kopējām pastaigām diemžēl mazināja kaut kas ļoti dīvains, kas mani satrieca un biedēja. Vectētiņu, kuru ļaudis parasti laipni sveicināja un visur sirsnīgi sagaidīja, zināma daļa jauniešu saņēma ar neiedomājami zobgalīgiem saucieniem.

Mūsu spīdzinātāji gan nebija Akadēmijas skolas

audzēkņi, pie kuriem piederēja arī Gēvins Blērs, kuru vectētiņš man reiz ielas otrā pusē parādīja, un es šausmīgi nosarku, — nē, tie bija mazie ciemata zeņķi, kas pulcējās pie tilta, lai tur ar cepurēm ķertu strautā grunduļus. Kad mums tur gadījās iet garām, zēni bezkaunīgi uz mums blenza un ņirgājās:

— Gau! Diedelniek! Kā tas te gadās? Kur deguns tam tik baismīgs radās?

Es aiz kauna nobālēju, bet vectētiņš, galvu izslējis, turpināja savu ceļu, drausmīgās dziesmas pavadīts. Sākumā izlikos, ka neko nedzirdu. Taču beidzot ziņkārība pārvarēja manu apmulsumu. Acis iepletis, es vectētiņam vaicāju:

— Kur tev tāds deguns radās, vectētiņ?

Klusums. Viņš iesānis uz mani augstprātīgā nožēlā paskatījās.

— Tāds deguns man, puis, radās zūlusu karā.

— Ak, vectētiņ! — Pēkšņā lepnuma uzplūdā kauns pārvērtās par dusmām uz šiem mazajiem muļķa puikām. — Lūdzu, vectētiņ, pastāsti, kā tas notika!

Viņš pētījoši manī pavērās. Viņš negribēja atzīties, taču mana interese, acīm redzot, viņam glaimoja.

— Redz, puis, — viņš iesāka, — es taču neesmu nekāds lielībnieks...

Kamēr, mēms aiz brīnumiem, soļoju viņam blakus, man acu priekšā liels transportkuģis devās laukā no ostas, daiļu sieviešu asaru pavadīts, un slepeni piestāja tuksnešainā krastā, un tur no tā izkāpa aristokrātijas zieds — vislepnākā brigāde — pulkveža Dugla Makdugla komandētā «Skotu baltā kavalērija». Ātri dabūjis paaugstinājumu par cīņā pret Matabeli parādīto drošsirdību, vectēvs ticis par pulkveža labo roku, un, kad «Skotu baltā kavalērija» nokļuva aplenkumā, viņu izraudzījās par aplenktā garnizona ziņnesi. Man aizrāvās elpa, kad viņš nakts tumsā, katrā rokā pa revolverim, dunci turēdams zobos, līšus līda pār akmeņaino veldu. Un tad, kad viņš gandrīz jau bija izkļuvis cauri ienaidnieka līnijai, tad mēness — ak, nodevīgais mēness! — izripoja laukā no mākoņiem. Tūdaļ mežoņu bars metās viņam virsū. Pif! Paf! Pif! Viņš izšāva kūpošos revolverus tukšus! Tad, uzlēcis uz akmens bluķa, laida darbā dunci. Ievainoti melni stāvi, sāpēs locīdamies, gulēja visapkārt, tad viņš melodiski pasvilpa, un no melnās tumsas atjoņoja viņa mīlulis — baltais kara zirgs. Ak, kādas mokas viņam bija jāizcieš šai pusnakts jājienā. Viņam steidzīgi pakaļ dzinās veiklie zūlusi. Gaisā kā melns mākonis švirkstēja bultas. Švirks! Švārks! Bet galu galā viņš tomēr, paguris un asinīm noplūdis, zirga kaklam pieplacis, sasniedza nometni. Karogs bija glābts.

Es dziļi uzelpoju. Aiz satraukuma un apbrīna man acis staroja.

— Vai tu biji smagi ievainots, vectētiņ?

— Liekas gan, puis.

— Vai tad... vai tajā reizē... tev radās, tāds deguns, vectētiņ?

Klusējot viņš piekrītoši pamāja ar galvu un svinīgi, nopietni, atmiņās kavēdamies, noglaudīja savu degunu.

— Jā, puis.... vainīgs afrikāņa šķēps ... saindēts ... tiešs trāpījums. — Pabīdījis platmali uz acīm, aizsargādamies pret sauli, viņš, domās nogrimis, piebilda: — Pati karaliene izteica man līdzjūtību, kad viņa Balmorālā mani apbalvoja ar ordeni.

Es raudzījos uz viņu ar pavisam citu godbijību, ar pavisam citu mīlestību. Apbrīnojami varonīgais vectētiņš! Cieši, cieši turēju viņa roku, kad no «Drambakas ģerboņa» devāmies atpakaļ uz «Lomonda lepnumu».

Kad ienācām mājās, māte, priekšnamā stāvēdama, lasīja pastkarti, kas tikai nupat — tas ir, pirmajā oktobrī ar pēcpusdienas pastu bija pienākusi.

— Rītdien atgriezīsies vecmāmiņa, — māte mani uzrunāja. — Viņa ilgojas tevi redzēt, Robert.

Šī ziņa uz vectētiņu iedarbojās pavisam dīvaini. Viņš neteica ne vārda, bet, parādījis mātei savu raksturīgo grimasi, it kā būtu kaut ko skābu norijis, devās augšā pa kāpnēm.

Pavērsusi seju augšup, laikam gribēdama viņu mierināt, māte piedāvāja:

— Vai tu nevēlies pie tējas kādu oliņu, tēvs?

— Nē, Hanna, nē. — Gluži izmisis, atbildēja bezbailīgais zūlusu kara dalībnieks. — Pēc šīs ziņas mana ēstgriba ir vējā.

Viņš uzgāja pa kāpnēm augšā. Es vēl dzirdēju žēli iedžinkstamies atsperes, kad viņš smagi iekrita atzveltnī.

Lai vectētiņš reaģē uz saņemto ziņu kā reaģēdams, es ar nepacietību gaidīju. Nākamajā dienā, tas bija sestdien, dramatiska ormaņu ratu rīboņa mani vilkšus pievilka pie loga.

Satraukts vēroju, kā vecmāmiņa, galvu noliekusi, ar vienu roku piespiedusi somiņu pie melnām pērlītēm rotātā apmetņa, bet ar otru pacēlusi svārkus un atsegdama zābakus ar sānos iestrādātu gumiju, uzmanīgi izkāpa no ratiem. Ormanis šķita aizkaitināts. Kad vecmāmiņa viņam maksāja par braucienu, viņš pacēla rokas pret debesīm; bet beidzot, it kā atzinis sevi par uzveiktu, bija ar mieru ienest iekšā viņas ceļasomas. Vectētiņš klusītēm un pavisam neparastā laikā bija devies pastaigā, bet Keita un Merdoks godbijīgi iznākuši laukā vecmāmiņu sagaidīt. Dzirdēju priekšnamā māti saucam:

— Robij! Kur tu esi? Nāc un palīdzi vecmāmiņai tikt galā ar mantām!

Es izskrēju ārā un vispārējā apjukumā nesu augšā uz kāpņu platformu vieglākos saiņus, steigā uzmezdams vecmāmiņai biklas intereses pilnus skatienus. Viņa bija liela auguma sieviete ar plakanu pēdu — lielāka par vectētiņu, ar garu, bargu, dziļām grumbām izvagotu, iedzeltenu seju, ko patīkami ietvēra melnās aubes nevainojami baltais kruzulis. Vecmāmiņas mati, joprojām tumši, vidū bija pāršķirti uz celiņa, bet garās, krunkainās augšlūpas kaktiņā bija redzama brūna dzimumzīmīte, no kuras spraucās laukā sasprogājies pūku cekuliņš. Stāstot mātei par braucienā piedzīvotajiem notikumiem, viņa atsedza stipros, patumšos zobus, kas tomēr īsti labi neturējās mutē un klusi klikšķēja.

Tagad noslēpumainās durvis augšstāvā tika atvērtas, un, kamēr vecmāmiņa lejā atspirdzinājās ar tasi tējas, es sēdēju uz ceļasomas pie sliekšņa, apmierinot savu ziņkārību, kas mani tik ilgi bija mocījusi. Istabā, kas bija jauka un glīti sakārtota, vēdīja kampara un bišu vaska smarža; divi sieti paklājiņi izveidoja uz krāsotās dēļu grīdas ovālas saliņas; starp tām stāvēja masīva sarkankoka gulta ar virpotām kājām un biezu, sarkanu dūnu segu, smalkjūtīgi spīguļoja pagultē pabāztais nakts trauks. Vienā stūrī stāvēja šujmašīna, bet pie loga aicināt aicināja šūpuļkrēsls ar plīša atzveltni, kam bija pārklāta seģenīte. Pie sienām trīs krāsainas litogrāfijas — lieliskas un šausminošas: «Samsons sagrauj templi», «Izraēļa bērni šķērso Sarkano jūru» un «Pastarā tiesa». Drūmā kapakmens veidā darinātā melnkoka ietvarā pavisam tuvu pie durvīm — tā ka es varēju izlasīt — bija ievietots ar melnu svītru apvilkts dzejolis «Svētlaimīgā diena», kurš slavināja Ābramu par to, ka tas savā klēpī pieņēmis Zāmuelu Lekiju, sagādājot tik dziļas skumjas viņu mīlošajai un smagu zaudējumu pieredzējušai laulātajai draudzenei.

Vecmāmiņa nāca augšā lēniem, bet drošiem soļiem, katru pakāpienu pamatīgi iespiezdama savā vietā, bet es vēl joprojām negribot kavējos šeit kā hipnotizēts, gluži kā tās mazās zivtiņas, kuras, drīzāk instinkta, nekā vajadzības dzītas, padevīgi veseliem bariem seko dzelmju milzeņiem. Vecmāmiņa apskatīja savu istabu, lai redzētu, vai nekas nav grozīts, pabīdīja krēslus par mazu collas daļiņu, pamēģināja ar kāju šujmašīnas paminu, visu laiku mani vērodama ar mierīgu, bet pētījošu skatienu.

Beidzot viņa ne visai apmierināta pakratīja galvu un, atvērusi ceļasomu, izņēma briļļu maku, bībeli un vairākas zāļu pudelītes, ko ļoti kārtīgi novietoja uz mazā, ar mežģīņu sedziņu pārklātā galdiņa blakus gultai. Tad viņa pagriezās un ar platu lauciniecisku akcentu uzrunāja mani.

— Vai tu biji rātns, kamēr es biju prom?

— Jā, vecmāmiņ.

— Priecājos to dzirdēt, mīļais. — Viņas lietišķā balss atmaiga. — Tu varētu man arī palīdzēt iekārtoties. Nevienu dienu nevaru atstāt istabu, lai kāds te nejauktos un negrābstītos.

Palīdzēju izkravāt somas, kamēr viņa lika pa kumodes dziļajām atvilktnēm savas glīti salocītās un izgludinātās drānas. Tad, iedevusi man flaneļa drēbīti un piezīmējusi, ka tīrība ir dievbijības ķīla, pavēlēja man uzspodrināt kamīna misiņa režģi, bet pati, izņēmusi no tās pašas kumodes spalvu slotiņu, sāka noslaucīt putekļus no porcelāna sunīšiem, kas stāvēja uz kamīna dzegas.

Apmierināta ar manu darbīgumu, vecmāmiņa atmaiga vēl vairāk, un viņa uzmeta man zīmīgu līdzjūtības skatienu.

— Tu tomēr esi labs zēns, par spīti visam. Tava vecmāmiņa tev tūlīt iedos kaut ko ļoti garšīgu.

Viņa izņēma no kumodes augšējās kreisās atvilktnes sauju cieto piparmētru konfekšu, tā dēvētās «karaliskās», un, paņēmusi sev vienu, pārējās konfektes iedeva man.

— Sūkā, negrauz, — vecmāmiņa pamācīja. — Tad tās tev turēsies ilgāk. — Aizbildnieciski labvēlīgi viņa noglaudīja man pieri. — Tu būsi vecmāmiņas puisēns. Tu paliksi pie manis, manu jēriņ. Es tevi ņemšu līdzi, kad iešu ciemos uz tēju.

Uzticīga savam solījumam, vecmāmiņa noturēja mani pie sevis dienas lielāko tiesu, brīžiem sarunādamās ar mani, brīžiem šo to stāstīdama par sevi. Viņa bija cēlusies no krietnas lauku dzimtas: brāļadēlam, pie kura nupat bija ciemojusies Eršīrā, piederēja ferma. Viņš nodarbojās ar kartupeļu audzēšanu. Viņas vīrs kalpojis par vecāko tabeļvedi Līvenfordas katlu rūpnīcā un esot bijis «svēts cilvēks», kurš palīdzējis viņai atklāt dievišķo žēlastību. Kādā nemūžam neaizmirstamā dienā, kad vecmāmiņas vīrs gājis pāri rūpnīcas pagalmam, viņam no ripojošā celtņa uzkritis uz galvas tonnu smags tērauda gabals. Nabaga Zāmuels! Bet viņš bija nonācis pie dieva, un brāļi Maršali — firmas īpašnieki, izturējušies visai solīdi: tagad vecmāmiņa saņemot mūža pensiju no rūpnīcas, un katru gada ceturksni firma viņai izsniedzot naudu. Paldies dievam, viņa esot neatkarīga un varot pieklājīgi samaksāt par dzīvokli un uzturu.

Pulksten četros pēcpusdienā viņa lika man nomazgāt seju un rokas. Pusstundu vēlāk mēs devāmies prom uz Drambakas ciematu.

Ap šo laiku vecmāmiņas stingrība un kristietības gars mani jau bija paguvis ietekmēt, un, vēlēdamies gūt viņas atzinību, es kļuvu nopietns, vecmodīgs, pat sāku atdarināt viņas manieri pamāt ar galvu. Mani bija pārņēmusi dievišķa pašapziņa, kad soļoju blakus «pilnās bruņās» ietērptajai vecmāmiņai, jo, lai gan diena bija silta, viņa bija apvilkusi visu to grezno kārtu, kāda viņai bija mugurā atbraukšanas bridi, nesdama kā zizli savu garo, cieši satīto lietussargu, kura rokturi greznoja zelta un perlamutra inkrustācija. Vecmāmiņu neviens neuzdrošinājās apsaukāt.

— Paturi prātā, puisīt, — viņa mani brīdināja, kad tuvojāmies mazajam saldumu veikaliņam, kas atradās starp kalvi un zirgu slitu. — Tev jāuzvedas labi. Mis Minsa ir mana sirdsdraudzene — mēs apmeklējam vienas un tās pašas lūgšanas sapulces. Tēju nedzer skaļi un runā tikai tad, kad tev ko jautā.

Kad es, piespiedis seju pie mis Minsas veikaliņa zemajām, zaļganajām skatloga rūtīm, ilgu pilns biju lūkojies tām cauri, man pat prātā nebija varējis ienākt, ka tik drīz piedzīvošu godu būt par viņas ciemiņu. Durvis noknikšķēja, kad vecmāmiņa tās atstūma un es viņai pa pēdām kāpu lejup pustumšajā pagrabiņā, kur smaržoja pēc piparmētru un anīsa konfektēm, parfimētām ziepēm un tauku svecēm. Mis Minsa, sīka, salīkusi, melnā puszīda kleitā ģērbusies, tērauda brilles atbīdījusi uz pieres, sēdēja aiz letes un adīja; bet, kad mēs ienācām nepamanīti, viņa aiz pārsteiguma un prieka iesaucās:

— Dievs žēlīgais, mīļā, vai tu tā esi?

— Tā gan, Tibij, es pati un neviens cits.

Priecīga, ka negaidīti pārsteigusi draudzeni, vecmāmiņa neredzēti draiski ļāva sevi apsveikt un pati izjusti sveica mis Minsu, kura nevarēja apvaldīt sajūsmas saucienus.

Pēc tam mis Minsa, reimatiski klibodama, aizveda mūs uz istabu, kas atradās aiz veikala telpām, kur viņa ļoti veikli salika uz apaļā galda tasītes un šķīvīšus un uzcēla katlu uz uguns, visu laiku uzmanīgi klausīdamās vecmāmiņas stāstījumā par ciemošanos Kilmarnokā, galvenokārt par «lūgšanas sapulcēm», kurās vecmāmiņa tur piedalījusies.

— Jā, mīļā. — Mis Minsa rezignēti un glaimīgi nopūtās. — Tev gan laimējās. Es arī labprāt būtu noklausījusies mistera Dalgeti sprediķi. Bet labāk, ka to dzirdēji tu, nevis es.

Liedama tēju tasēs, mis Minsa izstāstīja vecmāmiņai visu, kas tās prombūtnes laikā bija noticis: par dzemdībām un bērēm un, kaut gan es toreiz to neapjēdzu, — arī par daudzējām grūtniecībām, kas bija iestājušās. Bet tad, kad visi šie pasaulīgie ikdienas sīkumi bija pārspriesti, iestājās zīmīgs klusums: viņas pavērās manī kā divi gardēži, kas, uzkodas iebaudījuši, tagad ar divkāršu ēstgribu ķersies pie galvenās maltītes.

— Viņš ir jauks zēns, — mis Minsa atklāti pateica. — Ēd vēl vienu kūkas gabaliņu, jaunais cilvēk! Tā ir ļoti garšīga.

Es, protams, jutos gaužām pagodināts par šādu īpašu uzmanību. Mis Minsa jau bija iedevusi man vienam pašam veselu šķīvi ar ķimeņu biskvītiem un uzlikusi spilvenu man uz krēsla, lai es varētu aizsniegt galdu. Tad, pamanījusi, ka es nedzeru tēju, viņa atnesa no veikala telpas pudeli brīnišķīga, dzeltena gāzēta ūdens ar nosaukumu «Stiprinieku dzēriens», kuram uz etiķetes attēlots leoparda ādā ietinies stiprinieks, kas augšup paceltajās rokās cilā milzīgas hanteles.

— Nu, mīļais, — viņa laipni mudināja. — Pastāsti vecmāmiņai un man, kā tu te dzīvoji. Tu laikam daudz biji kopā ar vectētiņu?

— Jā, protams. Gandrīz visu laiku biju kopā ar viņu.

Abas lēdijas apmainījās zīmīgiem, skumjiem skatieniem; tad vecmāmiņa, runādama tādā tonī, kas centās apslēpt ļaunas nojautas, vaicāja:

— Un ko tad jūs visu šo laiku darījāt?

— Ak, daudz ko darījām, — es diezgan lepni atbildēju un neaicināts sniedzos pēc vēl viena biskvīta. — Spēlējām ķeglīšus ar misteru Bogu. Trenkājām zūlusus. Plūcām augļus mistera Dalrimpla dārzniecībā... vectētiņam, protams, bija atļauts sūtīt mani dārzā cauri dzīvžogam. — Abu klausītāju uzmanības glaimots, es slavināju vectētiņu kā mācēdams, neaizmirstot pieminēt arī mūsu ciemošanos «Drambakas ģerbonī», pat pastāstīju par abām Haistrītā sastaptajām čigānietēm, kuras vectētiņam bija tik ļoti iepatikušās.

Klusuma brīdī, kas tagad sekoja, vecmāmiņa turpināja noskatīt mani ar rāmu līdzjūtību. Pēc tam ļoti saudzīgi, bet neatlaidīgi, it kā apņēmusies uzzināt visļaunāko, sāka izdibināt manu vēl agrāko mūža posmu, izvilinādama no manis veselu pārskatu par Dublinā pavadītajiem gadiem. Viņa tik prasmīgi mani izprašņāja, ka gluži nemanot drīz vien biju izklāstījis viņai visu savu bērnību.

Kad stāstījumu beidzu, abas sievietes saskatījās, dīvaini klusēdamas.

— Nu, — mis Minsa beidzot klusā balsī izdvesa, — tagad, mīļā, tev viss skaidrs.

Vecmāmiņa skumji pamāja ar galvu un paskatījās uz mani.

— Robert, puisīt, izskrien nu laukā un parotaļājies kādu brītiņu viens pats. Mums ar mis Minsu šis tas pārrunājams.

Es atsveicinājos no mis Minsas un stāvēju mirkli vēlāk pie zirgu slitas, nemierīgi gaidot, līdz atkal parādījās vecmāmiņa. Mājupceļā viņa neko nerunāja, kaut gan bija satvērusi mani aiz elkoņa tādā kā apvaldītā līdzjūtībā. Uzvedusi mani tūdaļ augšā savā istabā, viņa aizvēra durvis un noģērba apmetni.

— Robert, — viņa teica, — vai noskaitīsi ar mani lūgšanu?

— Jā, vecmāmiņ! — es atsaucos satrauktā nemierā. Ar tādu seju, it kā sirds viņai asiņotu, vecmāmiņa

paņēma mani pie rokas, nospieda mani ceļos un tad pati smagi noslīga blakus; istabas mijkrēslis sabiezēja aizvien tumšāks. Ticībā un aizrautībā viņa skaitīja lūgšanu par mani. Lai gan biju satraukts, bailēs nobālis, mani tomēr saviļņoja viņas nelokāmība un sirsnīgums, un acīs man sakāpa asaras, kad vecmāmiņa, izlūgusies piedošanu kādam grēciniekam un sev pašai neizsīkstošu pacietību, žēlīgi uzticēja mani debesu varai. Beigusi lūgšanu, viņa piecēlās un, priecīgi smaidīdama, aizvilka logu štoras un iededza gāzi.

— Uzvalks, kas tev mugurā, Robert... tas ir visīstākais apkaunojums. Nemaz nezinu, ko Akadēmijas skolā par tevi domās. — Viņa piesauca mani pie sevis, palūkoja uzvalka drēbi, paberžot to starp rādītājpirkstu un īkšķi. — Rīt pat sākšu tev šūt jaunu uzvalku uz savas mašīnas. Izņem un atnes man no atvilktnes mērlentu.

Es stāvēju pavisam nekustīgs, kamēr viņa noņēma man mēru no visām pusēm un ar zīmuļa galiņu pierakstīja visādus skaitļus uz brūnas ietinamā papīra piegriezt nes, kuru izņēma no Veldona žurnāla «Drēbnieks mājās». Tad viņa atvēra skapi, purpinādama: — Kaut kur taču man ir vēl gluži labi sarža apakšsvārki. Tie tieši noderēs!

Kamēr viņa vandījās pa skapi, pie durvīm kāds pieklauvēja.

— Robij! — ārā bija dzirdama vectēva balss. — Laiks gulēt iet.

Vecmāmiņa novērsās no skapja.

— Es pati nolikšu Robertu gulēt.

— Bet viņš taču guļ pie manis.

— Nē, viņš gulēs pie manis.

Brīdi valdīja klusums, tad aiz durvīm atskanēja vectētiņa balss.

— Viņa naktskrekls ir manā istabā.

— Par naktskreklu es parūpēšos.

Atkal klusums, sakāves klusums, un nākamajā mirklī jau dzirdēju vectētiņa čības aizšļūcam. Nu mani pārņēma drausmīgs nemiers, kas, acīm redzot, atspoguļojās manā bālajā sejā, jo vecmāmiņa kļuva maigāka un saudzīgāka. Viņa mani izģērba, ielēja bļodā ūdeni no lielās krūzes un lika nomazgāties, tad, ievīstījusi mani garā flaneļa ņieburā, palīdzēja ierāpties augstajā gultā. Viņa apsēdās blakus, glaudīja man pieri, it kā gatavodamās nepatīkamam pienākumam.

— Manu nabaga puisīt! — viņa patiesā nožēlā nopūtās. — Paklausies, ko es tev pateikšu. Tavs vectētiņš nekad nevienā karā nav karojis. Viņš visā savā mūžā nekad nav ticis tālāk par piecdesmit jūdzēm aiz Vintonas grāfistes robežām.

Ko viņa teica? Mani acu redzokļi iepletās neticīgā izbrīnā.

— Nav manā dabā runāt ļauni par cilvēkiem, — viņa turpināja. — Bet tas ir svēts pienākums, tas skar tavu nākotni. — Viņa runāja vēl, un manī radās tāda pretīguma sajūta, mēģināju neklausīties, ko viņa saka, taču laiku pa laikam viņas vārdi neatlaidīgi tomēr ielauzās manā apziņā. — Viņam neveicās nekas, ko viņš uzsāka, no visām vietām padzīts... akcīzes ierēdnis muitas noliktavā ... gadiem ilgi dzīvoja no rokas mutē ... Savu nabaga sievu iedzina kapā... Un tad vēl dzeršana ... to jau pēc sejas viņam var redzēt.., no deguna. Un kompānija, ar kuru saietas... Bogs — trīs reizes bankrotējis, un Dikijs — ar vienu kāju nabagmājā ... Tagad pašam nav ne graša pie dvēseles... pilnīgi atkarīgs no mana dēla labdarības ...

— Nē, nē! — es kliedzu, ar plaukstām aizspiedis ausis un galvu ieracis spilvenā.

— Tev tas jāzina, Robert. — Vecmāmiņa sakārtoja palagu. — Viņš nav īsti piemērota sabiedrība augošam zēnam. Neraudi, manu jēriņ. Gan es par tevi rūpēšos.

Viņa pacietīgi gaidīja, kamēr nomierinos, tad piecēlās un, pateikusi, ka arī viņa ir nogurusi, piemetināja:

— Kas agri iet gulēt un agri ceļas, top vesels, bagāts un gudrību smeļas. — Un tad viņa sāka noģērbties.

Lai kādas bija manas bēdas, es nevarēju novērsties un izbrīnā vēroju viņu. Vispirms viņa noņēma melno aubi — mazo, melno cepurīti, kas bija uzmaukta uz vēl joprojām brūnajiem matiem. Pēc tam noņēma pie krūtīm piesprausto, plāno zelta pulksteni, rūpīgi to uzvilka un pakāra uz nagliņas virs kamīna dzegas. Tad pienāca kārta baltajam lakatam, kas sildīja plecus. Tad sekoja īss pārtraukums, jo pagāja krietns brīdis, kamēr viņa atpogāja cieši pieguļošo, melno ņieburu ar garām piedurknēm; drīz arī tas gulēja jau salocīts uz šūpuļkrēsla. Tam pievienojās vesels žūksnītis batista veļas — krūšturi — laikam kādi četri, visi galos sasieti ar lentītēm, un tad kļuva redzams, ka vecmāmiņa iežņaugta melnā korsetē, kas viņu apņēma no visām pusēm un sniedzās augsti līdz pašām tumšajām padušu bedrītēm.

Tik tālu tikusi, viņa pārtrauca izģērbšanos, lai izņemtu ārā zobus, ar ātru, gandrīz vai maģisku kreisās rokas kustību, ar burvja mākslinieka veiklību, kas gluži satriecoši pārveidoja viņas sejas pantus. Viņas bargie vaibsti saplaka, pieņemot patīkamu, labsirdīgu izteiksmi. Taču, tiklīdz zobi bija ielikti ūdens glāzē blakus gultai, vecmāmiņa uzmauca galvā baltu naktsaubi, kuras lentes, cieši sasietas zem zoda, šķita daļēji atjaunojam viņas bargās sejas līnijas.

Nu viņa ļāva nokrist svārkiem un izkāpa no tiem, šī procedūra atkārtojās ar visiem viņas apakšbrunčiem. Skaits apakšbrunčiem, ko vecmāmiņa valkāja, kļuva par vienu no manu bērnības gadu sarežģītākajām mīklām: vispirms viņa izkāpa no melniem alpakas apakšsvārkiem, tad trim baltiem kokvilnas, diviem krēmkrāsas flaneļa apakšsvārkiem... bet nekad man neizdevās šo ārkārtējo noslēpumu izdibināt līdz galam, jo, tiktāl tikusi, vecmāmiņa uzmeta man skatienu — bargu, tomēr kautru.

— Robert! Pagriezies pret sienu!

Es paklausīju, tad dzirdēju, ka viņa kāpj laukā no vēl kaut kādiem apģērba gabaliem, dzirdēju noklikšķam korsetes āķus, vēl citas skaņas; tad gāze nodzisa un vecmāmiņa jau bija man blakus gultā. Viņa gulēja klusi un mierīgi, bet kājas, kuras viņa tūdaļ piebāza klāt manējām, bija aukstas. Guļot uz sāniem, es tumsā bailīgi pētīju uz naktsgaldiņa noliktos, pretim ņirdzošos zobus: tā bija pamatīga divrindu protēze, mazliet iezaļganas krāsas un vecmodīga, toties ārkārtīgi stipra un spēcīgām savienojuma atsperēm. Vectētiņam tādu zobu nebija; bet es ilgojos — ak, lai kādi grēciņi viņam piemita, es pēkšņi no visas sirds ilgojos gulēt atkal blakus viņam.

5. n o d a ļ a

No pelēkiem akmeņiem celtā vecā Akadēmijas skolas ēka ar augstu, stūrainu zvanu torni, nodeldētām akmens kāpnēm, gariem, drēgniem gaiteņiem un karstām klašu telpām, kur oda pēc krīta putekļiem, bērniem un apgaismošanas gāzes un kas ilgāk nekā simt gadus stāvēja, pavērsusi pret Haistrītu dziļās, tumšās vārtu velves, manai satrauktajai fantāzijai likās salīdzināma ar spraugu Hamelnas [Te autoram prātā sena teika par Hamelnas žurku ķērāju, kurš ar fleitas skaņām aizvilinājis prom žurkas no grauzēju apsēstās pilsētas un, kad pilsētas varenie viņam nesamaksājusi solīto atalgojumu, ar fleitas skaņām aizvilinājis prom no Hamelnas visus bērnus, pievedis pie kalna, kur atvērusies plata sprauga, kas pēc tam uz mūžīgiem laikiem aizvērusies. (Tulk. piezīme.)] kalnā.

Tieši tajā rītā, kad man pa šiem vārtiem vajadzēja ieiet, kad satraukts un bailīgs pamodos, vecmāmiņa paziņoja, ka mans uzvalks esot gatavs. Viņa pašapmierināta pieveda mani pie loga, kur tas, lai sagādātu man pārsteigumu, bija izklāts uz zīdpapīra.

Pirmais skatiens, ko uzmetu jaunajam uzvalkam, kuru tik ļoti biju gaidījis, mani tā apmulsināja, ka nezināju, ko teikt. Uzvalks bija zajš, ne jau tumšs, mazliet zaļš, bet košā, spilgtā olīvkrāsā. Tiesa gan, es drēbi jau biju redzējis, kad vecmāmiņa, pie mašīnas sēdēdama, šuva, bet savā vientiesībā nodomāju, ka tā ir odere.

— Velc mugurā, — viņa lepni teica.

Uzvalks bija par lielu, svārkos es pazudu; pārāk platās bikšu staras karājās lejup tā, it kā es būtu apvilcis garas, lejpus ceļa nogrieztas bikses.

— Skaisti, skaisti, — vecmāmiņa te pieglauda, te pavilka svārku uz leju. — Sēž labi. Es uzšuvu svabadāku, jo tu jau vēl augsi.

— Bet krāsa, vecmāmiņ? — es bailīgi iebildu.

— Krāsa! — Viņa izvilka svārkos palikušu baltu sadieguma pavedienu, runādama sakniebtām lūpām, kurās turēja kniepadatu. — Kas vainas krāsai? Tā ir lieliska drēbe, tūlīt redzams. Nemūžam nenovalkāsies.

Es novērsos. Ciešāk aplūkojot piedurkni, tagad ieraudzīju auduma vieglu, no sīkiem rimbulīšiem veidotu svītriņu: ak dievs, rozīšu raksts, tas lieliski noderēja vecmāmiņas apakšsvārkiem, bet nez vai bija piemērots man.

— Ļauj man šorīt uzģērbt veco uzvalku, vecmāmiņ!

— Ko nu blēņojies! Vakar vakarā es to sagriezu putekļlupatām.

Vecmāmiņa tā slavēja savu mākslas darbu, ka, izgājis no viņas istabas, gandrīz jau samierinājos, bet Merdoks manas ilūzijas tūdaļ sagrāva. Sastapis mani uz kāpnēm, viņš apstājās, notēloja tādas šausmas — aizsedza acis, tad atkrita pret margām un sāka nevaldāmi smieties.

— Tā vēl trūka! Tikai tā vēl trūka!

Mātes dīvainā klusēšana, ar kuru viņa mani sagaidīja virtuvē, sevišķā laipnība, ar kādu viņa pasniedza man putru, mani nebūt nenomierināja.

Galīgi sašļucis, izgāju laukā drēgnajā, pelēkajā rītā, apzinoties, ka visā šai vienmuļajā Skotijas ziemas ainavā vienīgais neparastais, pavasarīgais triepiens biju es. Ļaudis atskatījās, nopētīja mani. Savā biklumā un kauna mākts, vairījos no galvenās ielas un gāju pa lauku ceļu — tas bija klusāks, bet garāks un aizveda mani skolā ar nosebojumu. Pārvarējis dažādus sarežģījumus, pa gaiteņiem izmaldījies, beidzot atradu otro klasi, kurā ar Keitas gādību tiku ieskaitīts. Mirklī, kad iegāju klasē, stikla starpsiena, kas pārdalīja istabu divās telpās, bija atvērta un abas klases apvienotas vienā kopīgā; misters Dalgleišs atradās katedrā un bija jau novadījis pirmo stundu. Es mēģināju nepamanīts aizlavīties līdz brīvajam solam, bet skolotājs mani apturēja pusceļā. Viņš nebija, kā es vēlāk konstatēju, parasts tirāns, jo dažkārt dienām ilgi izturējās neizsakāmi laipni pret mums, bagātīgi apveltījot mūs no sava interesanto zināšanu pūra, taču bija arī citi brīži, drūmi un rūgti, kad šķita, ka viņu dīda pats ļaunais gars. Un tagad, kad redzēju, kā viņš mutes kaktiņā kodīja ūsas galu, es bailēs sapratu, ka viņa garastāvoklis nav man labvēlīgs. Gaidīju rājienu par nokavēšanos. Taču viņš nekliedza uz mani, bet nokāpa no katedras un lēniem soļiem, galvu uz vieniem sāniem piešķiebis, apgāja man apkārt. Klase pārsteigta un uzbudināta sastinga.

— Tā! — viņš beidzot teica. — Jaunais skolēns ieradies! Un mugurā, izrādās, viņam jauns uzvalks. Nē, brīnumu gadsimts vēl nav beidzies!

Dažs labs noķiķināja un gaidīja — kas nu būs. Es klusēju.

— Nu, nu, ser, nav ko bozties. Kur jūs tādu nopirkāt? Haistrītā pie Millera vai kooperatīva veikalā?

Nobālušām lūpām čukstēju:

— To man pašuva vecmāmiņa, ser.

Klasi pāršalca dārdoši smiekli. Misters Dalgleišs bez mazākā smaida, sarkanām dzīsliņām cauraustajās acīs, vēl arvien staigāja man apkārt.

— Ievērības cienīga krāsa. Bet atbilstoša.[ Norādījums uz zaļo krāsu, ko īri uzskata par savu nacionālo krāsu. Anglijas piekritēji uzskata par savu nacionālo krāsu — zilo. Īrijas emblēma ir zaļa āboliņa lapa. Laikā, par kuru stāsta Kronins, visa Īrija vēl ietilpa Lielbritānijas sastāvā. Pretstatā angļiem un skotiem, ķas ir anglikāņu baznīcas piekritēji, īri ir katoļi. Daudzi anglikāņi izturējās naidīgi pret katoļiem. Īri arvien centās nodibināt savu patstāvīgo republiku, un tikai 1949. gadā šis mērķis īstenojās.] Cik noprotam, jūs pēc savas izcelšanās esat hibernietis [Nicīgs norādījums uz Īrijas seno latīņu nosaukumu "Hibernija". Īri paši lepojās ar seno Īrijas nosaukumu "Hibernija" tāpat kā skoti ar seno Skotijas nosaukumu "Kaledonija".], vai ne?

Klasē atkal skaļi smējās. Visā šajā ņirdzošo seju amfiteātrī, kas, manai dūšai saplokot, pieauga līdz Kolizeja milzīgajiem apmēriem, — to es skaidri un gaiši redzēju — nesmīnēja tikai divas sejas. Gēvins Blērs, kas sēdēja pirmajā rindā, lūkojās uz skolotāju ar dzedru nicinājumu, bet Elisonas Kītas brūno acu satrauktais skatiens pāri mācību grāmatai bija vērsts tieši uz mani.

— Varbūt jūs atbildēsiet uz manu jautājumu, ser? Vai jūs esat vai neesat svētā Patrika [Angļu mūks Patriks, kurš ap 432. gadu p. m. e. pievērsa īrus kristietībai un kurš ir īru katoļu baznīcas patrons.] māceklis?

— Nezinu.

— Viņš nezina. — Skolotāja ņirdzīgajā tonī skanēja tieši uzsvērts pārsteigums; skolēni, bezgala uzjautrināti, locījās savos solos. — Uzrodas te pie mums, āboliņa lapu vītnēm rotājies, gluži kā no sirdi plosošās balādes «Zaļajā vaiņagā», bet kautrējas atzīties, ka svētais ūdens vēl joprojām rasina viņa pieri...

Tā tas turpinājās līdz brīdim, kad skolotājs pēkšņi apgriezās un ar ledainu skatienu nomierināja klasi. Pēc tam viņš uzrunāja mani savā dabiskā tonī.

— Tev varbūt būs interesanti uzzināt, ka savā laikā es mācīju tavu mati, bet tagad šķiet, esmu veltīgi izšķiedis laiku. Ej apsēdies!

Drebēdams aiz pazemojuma, aizsteberēju uz savu vietu.

Cerēju, ka ar to manas mocības būs galā. Bet — ak vai! — tas bija tikai sākums. Starpbrīdī mani ielenca klaigājošs, spiedzošs pūlis. Ja skolotājs mani jau bija atzinis par stipri atšķirīgu no pārējiem, tad tagad tika pierādīts, ka esmu īsts izdzimums šai barā.

Mani ļaunākie spīdzinātāji izrādījās Bērtijs Džemisons un Hemišs Bogs.

— Māte tam zila, pats viņš zaļš! — skolēni kliedza. Viņu joks bija daudz brutālāks nekā mistera Dalgleiša vārdi, bet tā paša cēloņa izraisīts: vecas sievietes liktenīgie apakšsvārki bija līdz pamatu pamatiem uzvandījuši tautību un ticības naidu. Lenčam atvēlētajā brīvstundā es ieslēdzos vienā no tualetes telpas kambarīšiem, ar rabarberu džemu apziesta un papīrā ietīta maizes šķēle gulēja man uz cejgaliem, es tai pat nepieskāros. Mani atrada un ar varu izvilka dienas gaismā.

Pēcpusdienā bija paredzēta vingrošanas stunda, ko skolas zālē novadīja vārtusargs, bijušais brīvprātīgo pulka seržants. Kad kopā ar pārējiem noģērbu svārkus, Bertijs Džemisons un Hemišs Bogs pienāca man klāt ar draudošu izskatu. Bertijs bija lempīgs zēns ar stipri izliektu pieri; viņš allaž trenkāja un tramdīja meitenes. Tagad viņš pateica:

49

— Vēlāk mēs tev sadosim!

— Bet par ko tad? — stomīdamies jautāju.

— Par to, ka tu esi mazs, draņķīgs katolis.

Visu nākamo stundu es izpildīju komandas — «rokas augšā!», «liekties ceļos!» — ļaunā nojautā trīcēdams. Tiklīdz vingrošana bija beigusies un sargs aizgājis, zēni mani ielenca un iestūma atpakaļ ģērbtuvē. Tur atradās gandrīz visi lielākie zēni, un, kad es grūstīts un spārdīts biju iedzīts kaktā, Džemisons, satvēris manu roku un atlauzis aiz muguras, to sāpīgi sagrieza. Mēģinot izrauties, es paslīdēju un nokritu. Tūdaļ Hemišs Bogs sagrāba mani ciet aiz kājām, bet Džemisons uzsēdās virsū uz krūtīm un sāka man dauzīt galvu pret grīdu.

— Sadod viņam, Bertij! — vairākas balsis kliedza. — Izkrati visu, kas viņam iekšā!

Džemisonam pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Viņš palaida vaļā manus matus un apmainījās skatieniem ar pārējiem zēniem.

— Kam ir nazis? Paskatīsimies, vai iekšpuse viņam tikpat zaļa kā ārpuse!

— Nē, Bertij, nē! — es kliedzu. Bailēs man tā pukstēja sirds, ka gandrīz vai nespēju parunāt. Piepeši ieskanējās zvans, un viņiem vajadzēja mani palaist vaļā. Kad sasniedzu gaiteni, pa kuru mums bija jāiet uz klasi, misters Dalgleišs, kas tur stāvēja, ar roku pieturēdams zvana mēlīti, skatījās uz mani, kad es izpūris un novārtījies viņam tuvojos.

— Ko tas nozīmē?

Pārējie manā vietā vienā balsi pieglaimīgi atbildēja:

— Nekas, ser.

Bet mazais Hovijš, draiskulīgs kā vāvere, kaut kur aizmugurē iesaucās:

— Mēs tikai apbrīnojām Šenona jauno, zaļo uzvalku, ser!

Misters Dalgleišs skābi pasmīnēja.

Tonedēļ es dabūju izjust visu dzīves postu. Nebija vairs gala pārestībām, kas man tika nodarītas. Uz laukuma iepretim Svēto eņģeļu baznīcai, kas atradās pavisam tuvu skolai, pēc stundām parasti sapulcējās kaušļu banda. Kaut gan es nekad nebiju spēris kāju šajā celtnē, mani neķītri piespieda tagad tur ieiet un lūgt grēku piedošanu, izlaupīt ziedojumu urnu, noskūpstīt pestītāja kājas lielo īkšķi... un citas ķermeņdaļas. Mani spīdzinātāji bija nepielūdzami nežēlīgi, un, kad es, izmisuma dzīts, metos viņiem virsū, lielais bars mani arvien pieveica.

Cenzdamies no saviem mocītājiem izvairīties, aizvien turēju acis vaļā un biju gatavs bēgt; mēģināju iet ar līkumu un pa neparastām takām — visbiežāk pa «ļaužu ceļu», kas veda garām katlu rūpnīcai; bet arī tur es nejutos drošībā, jo mugurā man bija šausmīgais uzvalks, un rūpnīcas jaunie inženieri un montieri bieži vien nopakaļ sauca:

— Ei! Zaļbiksi! Vai tava māte zina, ka tu te apkārt blandies?

Viņu piezīmes bija labsirdīgi domātas, taču tagad biju pārāk iebiedēts, lai atšķirtu jokus no zākāšanas. Slīgu aizvien dziļākā nomāktībā, pavirši izpildīju mājas darbus, klasē aptraipīju burtnīcas ar tinti, uzvedos kā pusjucis. Reiz, kad misters Dalgleišs pavēlēja man piecelties un noskaitīt dzejoli, ko bijām iemācījušies, es tik ilgi vilcinājos, ka viņš man uzkliedza:

— Ko tu gaidi?

Izklaidīgi, nekā neapjēgdams, atbildēju:

— Lūdzu, ser, manu zaļo uzvalku, ser.,.

Nāves klusums. Tad rēcoša smieklu šalts.

Ilgāk to vairs nespēju paciest. Tajā pašā vakarā iemetos vectēva istabā. Tiklīdz sajutu pazīstamo, jau tik ļoti ierasto sasmakušā gaisa strāvu, — tā asaras lija aumaļām. Kopš vecmāmiņa bija mani pieņēmusi pie sevis, mēs ar vectētiņu bijām pilnīgi atsvešinājušies, un, kaut gan reiz biju mēģinājis ar viņu izlīgt, viņš pagāja man garām, galvu izslējis, ar dzedru, atturīgi nicinošu smīnu sejā un uzklausīja paskaidrojumus, ko es stomīdamies viņam izklāstīju, ar vienaldzīgu piezīmi:

— Tu vari gulēt, pie kā gribi, manu puis.

Bet tagad viņš sēdēja savā atzveltnī ar filozofisku, taču savā ziņā apātisku sejas izteiksmi un nedarīja neko.

— Vectētiņ! — es šņukstēju.

Viņš lēnām pagriezās. Vai es biju maldījies? Vai patiešām viņa acis iemirdzējās, mani ieraugot? Klusums.

— Es jau domāju, ka tu atgriezīsies, — viņš mierīgi piezīmēja un tad, nespēdams apvaldīt savu drausmīgo ieradumu pateikt kādu domu graudu, piebilda: — Veci draugi arvien ir labāki par jauniem.

6. n o d a ļ a

Beidzot nomierinājies un iesēdies vectētiņam klēpī — tas bija priecīgs pierādījums mūsu izlīgšanai —, es izkratīju viņam visu sirdi. Vectētiņš klusēdams mani uzklausīja. Tad viņš ar drošu roku paņēma piebāztu pīpi no plauktiņa.

— Te līdzēt var tikai viens, — viņš ierunājās gaužām pārliecinoši, — un, ak, cik svētlaimīgu mani darīja viņa vārdu rāmā loģika pēc vājprāta apsēstajām dienām. — Tikai jautājums — vai tu to gribēsi darīt?

— Darīšu! — dedzīgi atsaucos. — Patiešām, patiešām, patiešām!

Viņš aizkūpināja pīpi un pavilka pāris dūmu.

— Kurš tavā klasē ir vis... visstiprākais... visspēcīgākais... vissīkstākais zēns?

Apdomai bija vajadzīgs tikai viens mirklis: šim jautājumam varēja sekot viena vienīga atbilde. Bez vilcināšanās es paziņoju:

— Gēvins Blērs.

— Pilsētas galvas dēls?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

— Tad... — Viņš izņēma pīpi no mutes. — Tev jāpiekauj Gēvins Blērs.

Izbijies es uzlūkoju vectētiņu. Gēvins īstenībā nemaz nepiederēja pie maniem spīdzinātājiem. Nicinoši saviebis seju, viņš arvien turējās malā no visas šīs nelaimīgās jezgas. Skolā viņš tikai divas reizes bija runājis ar mani. Viņš bija lielisks zēns: jautrs, bet savaldīgs, klasē labākais skolēns, pat Dalgleiša mīlulis. Visās sporta spēlēs viņš bija pats veiklākais; visi zināja, ka viņš varētu ar vienu roku, otru aizlicis aiz muguras, uzveikt Bērtiju Džemisonu. Es mēģināju to ieskaidrot vectētiņam.

— Tu bīsties? — viņš man noprasīja.

Nodūru galvu, domājot par Gēvina stiegraino augumu, mazo, taču enerģisko zodu, par viņa skaidrajām, pelēkajām acīm. Es nemaz nelīdzinājos tiem varonīgajiem zēniem, par kuriem biju lasījis grāmatās, es šausmīgi baidījos.

— Neprotu kauties.

— Es tev iemācīšu. Nedēļas laikā iemācīšu. Ne jau augums noteicošais, bet dūša. — Vectētiņš paraustīja plecus. — Ja gribi, varam uzrakstīt vēstuli Dalgleišam un palūgt viņu parunāt ar zēniem. Bet tad tie kļūs vēl niknāki uz tevi. Tas ir principa jautājums: piekaut stiprāko no viņiem. Vai tu to izdarīsi?

Nodrebēju, tomēr, lai tas būtu cik dīvaini būdams, galējā izmisumā pieņēmu lēmumu — varbūt tādu pašu lēmumu, kas pašnāvniekam liek mesties zemē no augstceltnes. Rīstoties izdvesu:

— Jā.

Treniņš sākās tajā pašā vakarā, pēc tam kad biju palīdzējis mātei noslaucīt traukus. Abi ar vectētiņu nolēmām atstāt vecmāmiņu pilnīgā neziņā par mūsu nodomu. Vectētiņš lika man nostāties dažādās grūtās un neērtās pozās, ar dūrēm aizsargāt seju un zodu pievilkt klāt tik cieši, ka nekā cita vairs neredzēju, tikai savus zābakus. Nostājies man pretī tādā pašā pozā, vectētiņš nokomandēja: — Zvel ar kreiso! — Izpildīju pavēli tik strauji, ka trāpīju viņam tieši pakrūtē, viņam aizrāvās elpa, un, čokurā savilcies, viņš atkrita atzveltnī.

— Ai, vectētiņ! — pārbijies iesaucos. — Es negribēju tev nodarīt sāpes!

Viņš ļoti dusmojās. Sāpes es viņam nepavisam neesot nodarījis, viņš skaišoties vienīgi tādēļ, ka es esot pielietojis džentlmeņa necienīgu paņēmienu, ietriecis viņam ar dūri «zemāk par jostas vietu». Atguvis elpu, viņš bargā tonī nolasīja man veselu lekciju par neatļautiem sitieniem, pēc tam izsūtīja mani laukā, pavēlot aizskriet līdz gatves galam un atpakaļ, lai stiprinātu kāju muskuļus.

Visās nākamajās dienās viņš ļoti nopūlējās, ievadīdams mani cildenajā pašaizsardzības mākslā. Viņš iepazīstināja mani ar asiņainajiem un uzmundrinošajiem nostāstiem par Džemu Meisu, džentlmeni Džimu un miesnieku Billiju, kurš ar pārlauztu žokli un pusnoplēstu ausi vēl bija cīnījies astoņdesmit divus raundus pēc kārtas. Lai norūdītu manu ādu, vectētiņš pavēlēja nedzert nemaz ūdeni vai pēc iespējas mazāk. Viņš pat upurēja man savu pusdienas maltītes siera gabaliņu — vienīgo ēdienu, kas viņam garšoja, — liekot man nostāties viņam iepretī un to apēst, pavisam lēnām košļājot, kamēr viņam pašam gar ūsām ritēja lejup siekalu piliens.

— Nav nekā labāka par Danlopa sieru, puis, tas dod īstu sparu. — Viņa vārdu pareizību es neapšaubīju, tomēr mani mocīja drausmīgas grēmas.

Sestdienas pēcpusdienā viņš paņēma mani līdz uz kapiem un parādīja saviem draugiem. Kamēr es nodemonstrēju viņiem savu boksera stāju, vectētiņš drūmi skaidroja gaidāmās cīņas iemeslus. Dzirdēju seglinieku indīgi iesmejamies:

— Bet kur tad paliek jūsu dižās idejas, Gau? Jūs taču vienmēr sludinājāt — «dzīvo pats un ļauj dzīvot citam», bet nu jūs uzsākat cīņu.

— Segliniek, — vectēvs dzedri atbildēja, — dažreiz jācīnās, lai varētu dzīvot.

Tas gan apklusināja misteru Bogu, bet es vēroju, ka viņš nav diez cik augstās domās par manām izredzēm gūt panākumus.

Klāt liktenīgā diena. Kad iznācu augšējā kāpņu laukumiņā, vectētiņš iesauca mani savā istabā un svinīgā nopietnībā pakratīja man roku.

— Atceries, — viņš, skatoties man acīs, teica, — lai vai kas... bet nebīsties.

Bija tāda sajuta, ka sākšu raudāt... vectētiņa siers nebija spējis izdzēst no atmiņas manas nabaga māmulītes paspārnē pavadītos gadus, tie nebija vēl gluži izzuduši. Taču pats nelādzīgākais visā šajā lietā bija tas, ka Gēvins, kaut arī zēni mani vēl joprojām vajāja, pēdējā laikā bija skaidri un gaiši parādījis, ka nostājies mana pusē: viņš bija iepļaukājis Bertiju Džemisonu par to, ka tas rotaļu laikā pārāk rupji uzlēcis man plecos, un reiz klasē, redzot, ka man vajadzīga dzēšamgumija, klusēdams piebīdīja klāt savējo. Taču es vectētiņam biju devis vārdu, un nekas, itin nekas nedrīkstēja mani atturēt. Mans padomdevējs vectētiņš arī bija izraudzījis laiku, kad cīņai jānotiek, — pulksten četros, tūlīt pēc stundām. Visu dienu, sēdēdams kā uz adatām, vēroju Gēvina mierīgo, saprātīgo seju klases viņā galā. Gēvins bija glīts zēns ar dziļi dobumos guļošām acīm, tumšām skropstām, īsu, lepnu augšlūpu; tā bija Skotijas kalnieša seja, jo viņa tēvs bija nācis no Persas un mirusī māte bija Invererejas Kempbelu dzimtas atvase.

Varbūt tāpēc, ka Gēvins dzīrās šodien ar savu pieaugušo māsu vakarā kaut kur iziet, viņš bija ģērbies skotu kalnieša tautas tērpā: svārciņos un Blēru ģints tumšajā pledā, ar vienkāršu ādas somu pie sāniem un nemītas melnas ādas kurpēm kājās. Reizi vai divas viņa acu skatiens sastapās ar manējo, kurš viņam laikam gan būs licies neizprotami lūdzošs. Sirds man bija smaga. Jutu, ka es viņu gandrīz vai mīlu. Un tomēr man viņš jāpiekauj.

Vecais pulkstenis augstajā, pelēkajā skolas tornī nosita četri... Pēdējās cerības, ka misters Dalgleišs mani paturēs pēc stundām, izgaisa. Mani atlaida mājās kopā ar citiem. Un tad... es jau šķērsoju spēļu laukumu, Gēvins gāja man pa priekšu, skolas somu nevērīgi uzmetis pār plecu. Vajadzēja rīkoties ātri, ja negribēju atgriezties pie vectētiņa kā nožēlojams neveiksminieks — šī doma mani neprātīgi urdīja. Pēkšņi es metos uz priekšu un Gēvinu spēcīgi pagrūdu. Viņš apsviedās atpakaļ un ieraudzīja sev pretim stāvam mani ar vienu virs otras paceltām dūrēm, gandrīz tā, it kā es turētu sveci baznīcas procesijā.

— Zvel pa dūrēm! — es noķērcu saukli, kurš, ja visur varbūt arī vēl nebija zināms, Līvenfordas skolā nozīmēja tradicionālo izaicinājumu uz cīņu. Tūlīt pārējo zēnu vidū atskanēja izbrīnas un pārsteiguma saucieni:

— Gēvins ar Šenonu! Kautiņš! Kautiņš!

Gēvins pietvīka — viņa gaišā sejas āda mēdza ātri nosarkt — un aizkaitināts paskatījās uz zēniem, kuri jau bija sastājušies lokā ap mums. Izaicinājumu viņam vajadzēja pieņemt, lai tas būtu cik muļķīgs būdams. Viņš pasita ar plaukstu manas dūres sānis. Bet es tās nekavējoties atkal pacēlu.

— Pārspļauj pār dūrēm!

Gēvins lietpratīgi tām pārspļāva pāri.

Bet es joprojām rīkojos pēc skolā pieņemtā rituāla. Ar zābaku, kas šķita darbojamies neatkarīgi no manām ļenganajām kājām, uzvilku spēļu laukuma grantētajā zemē viļņainu līniju.

— Tai tu pāri netiksi!

Ar šausmām manīju, ka Gēvins sāk skaisties. Viņš tūlīt pārkāpa pāri līnijai.

Trīcēju pie visām miesām. Atlika tikai spert pēdējo soli. Zēni mums apkārt stāvēja mēmi un klusi. Sausām lūpām es čukstēju:

— Zvel pirmais, gļēvul!

Gēvins nevilcinoties man viegli iesita pa krūtīm. Tās skanēja itin kā tukšas — kā no kartona salīmētas! Un kā es pats nobālēju! Bet atkāpšanās vairs nebija. Sakodu klabošos zobus un metos virsū savam dieveklim.

Biju aizmirsis visu, ko vectētiņš man bija mācījis, itin visu. Manas tievās rokas mežonīgos vēzienos kūla gaisu. Gēvinam es trāpīju bieži, bet aizvien visdrošākajās un neievainojamās vietās — pa elkoņiem, vaigu kauliem un jo sevišķi pa svārciņu stūrainajām metāla pogām. Šo drausmīgo pogu nešpetnība izraisīja manī skaudru sarūgtinājumu. Katru reizi, kad trāpīju, man šķita, ka nodaru Gēvinam mazāk sāpju nekā pats sev. Turpretim viņa sitieni sāpīgi ķēra mani visvārīgākajās vietās.

Gaviļu pavadīts, viņš divas reizes notrieca mani zemē. Nekad agrāk nebiju zinājis, cik daudz manī niknuma. Zēnu zemiskās gaviles palīdzēja man to atklat. Jā, nudien, viszemiskākie cilvēki ir tie, kuri, mierīgi stāvot un noskatoties līdzcilvēku cīņās un ciešanās, spēj izjust baudu. No pašiem sirds dziļumiem jutu sevī uzvirdam nevaldāmu niknumu pret maniem īstajiem ienaidniekiem: šīs izplūdušās, tomēr ņirdzīgās sejas mudināja mani parādīt viņiem, kāds es īstenībā esmu. Piecēlies no zemes, atkal metos virsū Gēviņam.

Viņš nogāzās garšļaukus man pie kājām. Nāves klusums. Bet tad, kad Gēvins piecēlās, par vāveri iesauktā mazā Hovija balss kaut kur nopīkstēja:

— Tu tikai paslīdēji, Gēvin. Sadod viņam! Sadod viņam!

Tagad Gēvins rīkojās piesardzīgāk. Viņš riņķoja diezgan ilgi man apkārt, mani triecieni viņam, acīm redzot, diez ko nepatika. Abi divi bijām jau krietni nokausēti un elsām kā lokomotīves. Man tagad bija karsts, biju sasarcis, drebošā, miklā zosāda pazudusi. Dīvaini izbrīnījies, pamanīju, ka viena acs Gēvinam ir zili violeta un gandrīz pilnīgi aiztūkusi. Vai tiešām es biju nodarījis šo miesas bojājumu klases atzītajam varonim? Tad pēkšņi cauri miglai, juceklim un kņadai neskaidri uztvēru kādu balsi kaut ko sakām. Runāja viens no «lielajiem» zēniem, vecāko klašu skolēniem... Šo zēnu grupiņa, ejot uz ģimnāziju, bija palikusi stāvam šeit.

— Nudien! Zaļbiksis kaujas ne pa jokam!

Ak prieks un gaviles! Es nedarīju kaunu vectētiņam! Nebiju nemaz tāds gļēvulis, kā pats domāju. Atkal metos virsū mīļajam Gēvinam, it kā sagatavojies viņu apskaut. Kad jau abi sīvi cīnījāmies, viņš nejauši pacēla galvu.

Viņa pakausis ar apdullinošu spēku atsitās pret manu degunu.

Sāka tecēt asinis. Samanīju tās vispirms siltas un sāļas mutē, pēc tam jutu, kā tās straumītēm plūst pa nāsīm lejup, notašķot manu kreklu. Ak dievs! Nekad nebūtu domājis, ka manā vārgajā ķermenī tik daudz asiņu. Bet manu cīņas sparu tas itin nemaz nemazināja. Galva pat kļuva aizvien skaidrāka un skaidrāka, kaut gan kājas atkal itin kā nepiederēja vairs man. Gluži noreibis vēlreiz ar dūri trāpīju pa Gēvina pogām. Tūlīt nošķīda zibinoša gaisma, sekoja kliedzieni, raķetes uzlidoja gaisā... Varbūt tā bija Halleja komēta! Joprojām vēl vicināju rokas, kad pēkšņi konstatēju, ka mani kāds rauj atpakaļ. Bet cits no lielo zēnu vidus tajā pašā veidā turēja sagrābtu aiz apkakles Gēvinu.

— Tā, šai reizei pietiks, puikas! Sniedziet viens otram roku. Kautiņš bija sasodīti varens. Bet tagad kādam jāaizskrien pēc zāles durvju atslēgas. Mazais knēvelis asiņo kā aizkauts sivēns.

Gulēju spēļu laukuma grantī uz muguras un jutu, ka liela, auksta atslēga tiek turēta cieši piespiesta pie mana skausta. Gēvins ar notašķītu, saspringtu seju bija nometies uz ceļiem man blakus. Manas drēbes bija caurcaurēm izmirkušas, un lielie zēni uztraucās, jo asinis nemitējās tecēt. Beidzot, aizbāžot man nāsis ar sālsūdenī samērcētām saplēsta kabatlakata skrandām, izdevās asinis apturēt.

— Paguli vien mierīgi, knēvel! Kādas divdesmit minūtes, tad tu atkal skriesi kā pulkstenis.

Viņi aizgāja. Pamazām izklīda arī klases biedri, visi, izņemot Gēvinu. Mēs palikām vieni neierasti tukšajā spēļu laukumā, asinīm slacītajā, mūsu kāju saspārdītajā, sašvīkātajā kaujas laukā. Kā sapnī mēģināju Gēvinam uzsmaidīt, bet mans aizbāztais deguns un sarecējušo asiņu kreveles uz sejas to neļāva.

— Nekusties, — viņš līdzjūtīgi teica. — Negribēju trāpīt tev ar savu pauri. Iznāca pavisam negodīgi.

Iebilstot pret viņa vārdiem, tik stipri kratīju galvu, ka gandrīz vai atkal sāka tecēt asinis pa degunu. Kaut kā man tomēr izdevās pasmaidīt.

— Piedod, man žēl, ka tev aizpampusi acs.

Gēvins saudzīgi aptaustīja aiztūkušo aci un tad man uzsmaidīja savu sirsnīgo, jauko smaidu, kas mani sasildīja kā saules stars.

Kad asinis vairs nepilēja no nāsīs sabāztajām kabatlakata strēmelēm, Gēvins tās uzmanīgi izvilka laukā. Pēc tam viņš man palīdzēja piecelties kājās. Nerunādami ne vārda, abi devāmies mājup pa Drambakas gatvi.

Halleja komēta vēl joprojām mirguļoja pie debesīm. Kad bijām nonākuši pie Gēvina mājas, viņš apstājās.

— Tāds tu nevari mājās iet. Ienāc pie mums un nomazgājies.

Bikli es sekoju viņam caur vārtiem, kuru abās pusēs atradās laternas — pilsētas galvas rezidences simboli, kam uz stikla rūtīm bija uzgleznots pilsētas ģerbonis, un tad tālāk pa rūpīgi ar grābekli nolīdzināto piebraucamo ceļu, kas gar abām malām bija nostādīts ar krūmiem. Dārzs bija plašs un lieliski kopts: pavisam netālu redzēju kādu strādnieku darbojamies blakus ķerrai. Apgājuši savrupmājai apkārt, tuvojāmies lielai ratnīcai ar ūdenskrānu ārpusē. Brīdi, kad sākām noskalot netīrumus no sejas un rokām, mūs pa logu ieraudzīja uztraukta, glītā, melni baltā tērpā ģērbusies kalpone, un tūlīt pēc tam steidzīgi iznāca laukā lēdija brūnā kleitā.

— Mīļie zēni! Vai jums kāda nelaime notikusi? — Runātāja Bija Džūlija Blēra, Gēvina pieaugusī māsa, kura kopš mātes nāves vadīja sava tēva saimniecību. Uzmetusi man pētījošu skatienu, viņa vairs nekā nejautāja, uzveda mani augšā Gēvina istabā, skaistā istabā, kas piederēja viņam vienam pašam; tā bija pilna ar fotogrāfijām, makšķerēm, zvejas rīkiem un visādiem māla veidojumiem un kokgriezumiem, kurus viņš pats bija darinājis. Tur viņa pavēlēja man noģērbt mitrās drēbes, un, kamēr kalpone ar acīm redzamu nepatiku aiznesa tās, lai iesaiņotu stingrā ietinamā papīrā, Džūlija lika apģērbt Gēvina pelēko, labo tvīda uzvalku.

— Es, Robert, ļoti labi pazinu tavu māmiņu, — viņa teica laipnā, sirsnīgā balsī. — Vai tu neatnāktu šurp apciemot Gēvinu, kad... — viņa paskatījās visapkārt, bet brālis vēl kavējās virtuvē, kur dakterēja savu savainoto aci, — jūs abi būsiet atspirguši.

Apakšstāvā pie ieejas durvīm pasniedzot manu drēbju saini, viņas nopietnajai jau pieauguša cilvēka sejai pārlija sārtums.

— Bet Gēvina uzvalku, Robert, tu mums nekādā ziņā nenes atpakaļ. Viņš no tā pavisam izaudzis.

Džūlija palika vēl krietnu laiciņu stāvam viena pati uz āra kāpnēm un noskatījās man nopakaļ, kamēr es pazudu mijkrēslī.

Gāju pavisam lēnām uz «Lomonda lepnumu». Tikai tagad jutu, cik piekusis esmu. Sāpēja visās malās, galva reiba, tik tikko varēju pavilkt kājas. Un, jo vairāk izjutu pagurumu, jo vairāk man saplaka dūša. Gēvina lepnā māja bija mani nomākusi. Dīvainā bezcerība, kas man vēlāk dzīvē uzbruka tik bieži un sabojāja visas, pat acīm redzamas veiksmes, tagad jau sāka mani mocīt. Novērtējot no taisnības viedokļa savu rīcību, izjutu arvien lielāku neapmierinātību pats ar sevi. Galu galā... ja lielie zēni nebūtu iejaukušies un mūs izšķīruši...

Nonācu pie vārtiem, un tur vientuļš, mani gaidot, stāvēja vectētiņš.

Ilgs klusuma brīdis. Viņa skatiens aptvēra mani no galvas līdz kājām — bālu, nomocījušos. Balss viņam skanēja laipni.

— Vai pieveici?

— Nē, vectētiņ! — es stomījos. — Domāju, viņš uzveica mani.

Ne vārda nesacījis, viņš uzveda mani savā istabā un apsēdināja atzveltnī. Tad man pār lūpām izlauzās vārdi:

— Es nebaidījos... tad vairs ne, kad bijām uzsākuši ...

Maz pamazām vectētiņš piedabūja mani, un es izklāstīju visu cīņas gaitu. Es nespēju saprast viņa uzbudinājumu. Kad biju izstāstījis līdz galam, viņš gluži sajūsmināts kratīja manu roku. Tad piecēlās un, paņēmis brūno saini, kurā atradās visa mana posta cēlonis, iemeta to taisnā ceļā ugunī. Mans zaļais uzvalks gruzdēja šausmīgi ilgi un piedūmoja istabu. Taču beidzot tomēr izgaisa.

— Redz, nu, — vectētiņš teica.

7. n o d a ļ a

Nākamajās šīs ziemas nedēļās, kas nāca ar bargu salu un gariem, tumšiem vakariem, vecvectēva un vecvecmātes naids, kam pirmsākums bija meklējams viņu uzskatu dažādībā un nevienādajos dzīves apstākļos, izvērtās klusā cīniņā par manas labvēlības iegūšanu.

Vecmāmiņa ļoti dusmojās uzvalka dēļ: viņa iecirta man kārtīgu pļauku un vakarā, kad abi jau bijām gultā, nolasīja man pamatīgu sprediķi par to, cik nepateicība ir zemiska, paziņodama, ka man jākļūstot daudz labākam, ja gribot palikt «viņas zēns». Viņas bažas par manu veselības stāvokli, kas allaž bija bēdīgs, šķita augam augumā, un es nevarēju ne nošķaudīties, lai viņa tūdaļ nepiedēvētu man plaušu karsoni, pret kuru tad bagātīgās porcijās dzirdīja mani ar kaut kādu tumšu, paš brūvētu maisījumu. Taču, visam par spīti, jutos tagad laimīgāks nekā jebkad agrāk.

Kautiņš stipri bija cēlis manu prestižu skolēnu acīs; pats kautiņš varbūt mazāk nekā pasakainais asins zaudējums. Tas jau solījās izvērsties par kaut ko līdzīgu vēstures ērai, jo zēni, stāstot par kādiem notikumiem, runāja tā, itin kā tie būtu atgadījušies pirms vai pēc «dienas, kad Šenonam asiņoja deguns». Katrā ziņā tagad, kad valkāju pieklājīgu pelēku uzvalku, par ko nevarēju vien noslavēt mis Džūliju Blēru, mani neviens vairs nezoboja. Pat Bertijs Džemisons un viņa sabiedrotie līda vai no ādas ārā, lai parādītu man kādu uzmanību. Katrs tagad zināja, ka Gēvins ir mans draugs.

Gēvins, kā jau teicu, turējās nomaļus no citiem zēniem, taču nevis aiz augstprātības, tādēļ ka viņš dzīvoja labākos apstākļos — viņa tēvam piederēja sen nodibināts labības tirdzniecības uzņēmums —, bet tāpēc ka viņa raksturs un tieksmes, patiesībā sakot, visa viņa iekšējā pasaule, visas intereses bija pavisam citādas. Viņš spēlēja visas parastās spēles ļoti prasmīgi, taču apvaldīti, jo viņam bija cita gaume un citādi laika kavēkļi. Viņa mājīgās istabas grāmatplauktā saliktas veseliem sējumiem dabas zinātņu vēstures gramatas ar spīdīgām, krāsainām ilustrācijām, kas attēloja putnus, kukaiņus un savvaļas puķes, turklāt ar visiem nosaukumiem. Viņam piederēja arī lieliska putnu olu kolekcija. Pie vienas sienas novietota fotogrāfija, kurā Gēvins pats bija redzams sporta biksēs un ar lielu zivi rokā. Viņa tēvs, pazīstams makšķernieks, bieži ņēma dēlu līdz uz Lomonda ezeru, un pērnā rudenī, kad Gēvinam vēl nebija pilni deviņi gadi, viņš bija ar žebērkli noķēris divpadsmit mārciņas smagu lasēnu.

Tomēr visas šīs lieliskās spējas nebija nekas salīdzinājumā ar viņa iekšējo būtību, ar viņa garīgo pasauli, kurai nav iespējams atrast piemērotu vārdu. Viņš bija kluss zēns, kluss un spartānisks pēc dabas. Mutes stingrā līnija, mazais, enerģiskais zods šķita dzīvei mierīgi sakām: «Es nekad nepadošos.»

Nākamajā piektdienā pēc mūsu sadursmes viņš pēc stundām gaidīja mani pie skolas un, ne vārda neteikdams, tikai kautri pasmaidīdams, sāka iet kopsolī ar mani, un viens otram blakus devāmies taisnā ceļā prom pa Haistritu. Kādu dziļu prieku es izjutu pēc nedēļām ilgas bēguļošanas pa aplinku takām! Kādu pusstundu pakavējāmies Gēvina tēva preču noliktavā, kur pagalmā, zirgu stallī, noskatījāmies, kā vecākais kučieris Toms Drins deva zāles slimam zirgam, kas bija pārcietis smagu kakla iekaisumu. Ejot atpakaļ cauri plašajām noliktavas telpām, kas bija piekrautas ar lopbarību un labību, kur atradās veselas miltu, pupu un auzu maisu grēdas, kur rosījās strādnieki baltos priekšautos, mūs ar rokas mājienu pieaicināja klāt pilsētas galva Blērs.

— Jūs abi sadraudzējaties, kā nākas. — Viņš apveltīja mūs ar savu noslēpumaino smaidu, Olimpa dieva smaidu un ar... dubultriekšavu saldo, tumšo ceratoniju pākšu, kuras mēs saucām par «siseņiem».

Kad, graužot savus «siseņus», pievakares krēslā devāmies mājup un es mēģināju ieminēties Gēvinam, ka tā ir neizsakāma un liela laime, ja ir tāds tēvs kā viņam, tad Gēvins nosarka, jo neko labāku es viņam nemaz nebūtu varējis pateikt. Vēlāk, kad apstājāmies pie «Lomonda lepnuma» vārtiņiem, viņš, skatīdamies uz saviem apaviem un vieglītēm spārdīdams ietves malu, teica:

— Tiklīdz iestāsies pavasaris, tā iešu apraudzīt ligzdas ... Vintonas kalnos... jāsameklē zelta tārtiņa ola... ja gribi nākt līdz...

Ak tavu prieku — Gēvins mani izraudzījies par līdzgaitnieku šajos daudzsološajos klejojumos pa Vintonas kalniem! Par to domājot, naktī gandrīz miegs vairs nenāca. Sencerēti, satraucoši, brīnumaini piedzīvojumi...

Bet pagaidiet... Pirms pievēršos šiem priekiem, gribu pastāstīt vispirms par kādu apmeklējumu toreiz, kad iepazinos ar pēdējo Lekiju ģimenes atvasi.

Janvāra sākumā māte, atgriezdamās kādu vakaru no sava kārtējā svētceļojuma līdz pasta kastītei pie vārtiem, priecīgi iesaucās, it kā būtu saņēmusi vēsti vismaz no kāda erceņģeļa.

— Ādams atrakstījis! — Viņa atnesa vēstuli uz virtuvi, kur tobrīd dzērām tēju. — Viņš atbrauks sestdien pulksten vienos. Uz īsu laiku. Darīšanās.

Negribīgi viņa iedeva vēstuli tēvam, kas jau greiz sirdīgi izstiepa roku pēc tās. Vēstule apstaigāja visus mājniekus pēc kārtas. Tā nesatrauca vienīgi vectētiņu, kurš, likās, nepievērsa sevišķu nozīmi jaunajai vēstij, un Keitu, kuras piere atkal drūmi saraucās.

Mana ziņkārība augtin auga, kad māte, atceroties pagātni, stāstīja, kāds Ādams esot bijis zēna gados, ka viņam vienmēr esot veicies marmora bumbiņu spēlē, ka viņam esot bijusi «galviņa īstajā vietā», ka viņš, nebūdams vēl ne trīspadsmit gadu vecs, nopircis divriteni un tad to pārdevis ar desmit šiliņu peļņu; kā gadu vēlāk viņš sācis strādāt mistera Makkelara kantorī un ka labuma viņam tur nebijis itin nekāda; kā viņš uzņēmies pēc darba vēl veikt inkasatora pienākumus apdrošināšanas sabiedrībā «Klints» un licis fārtingu pie fārtinga; kā viņš tagad, vēl ne divdesmit septiņus gadus vecs, esot jau liela autoritāte apdrošināšanas nozarē, savā kantorī Vintonā pārstāvot abas sabiedrības — «Kaledoniju» un «Klinti», nopelnot gadā četrsimt mārciņas, tas ir pat vairāk, — māte aprāvās, — nekā nopelna tēvs.

Māte lepojoties parādīja man arī viņa dāvanu: neiedomājami dzelteno zelta brošu, kas — Ādams pats viņai tā teicis — maksājot krietnu žūksni naudas.

Sestdien īsi pirms vieniem pie durvīm piebrauca automašīna. Lai nerastos aplamas domas, aplamas cerības, tūlīt jāpiebilst: tā nebija Ādama mašīna. Un tomēr — automobilis! Kāds no pirmajiem Ārgaila modeļiem koši sarkanā krāsā, mašīnai bija mazs radiators ar misiņa apkalumiem un uz tā zils Ārgaila lauva; karosērija bija augsta, plata, glīti sānos izvietoti sēdekļi un durtiņas aizmugurē...

Ādams ienāca pašapzinīgs un smaidošs, ģērbies mētelī ar brūnu zvērādas apkakli. Viņš apskāva māti, kas jau kopš rītausmas bija kājās, gatavodama viņam cienastu; sparīgi sarokojās ar tēvu un katram izrādīja laipnību pēc nopelniem. Viņš bija tumšmatis, vidēja auguma, jau ar noslieci uz tuklību, vēsajā ziemas braucienā gludi skūtie vaigi bija koši sasārtuši. Kad viņš apsēdās pie galda un māte aizrautīgā devīgumā cēla viņam priekšā tikko no krāsns izņemto cepeti, puķukāpostus un kartupeļus, viņš paskaidroja, ka misters Kejs, viens no jaunās Ārgaila rūpnīcas līdzīpašniekiem, braucot no Vintonas uz Aleksandriju, esot viņu pa ceļam paņēmis līdzi. Piecdesmit jūdzes viņi nobraukuši ātrāk nekā divās stundās.

Kamēr visi sēdējām un skatījāmies, kā viņš viens pats mielojās — mēs jau pirms stundas bijām iebaudījuši lenčā kartupeļu biezeņa un gaļas sacepumu, — viņš mums stāstīja, ka pilsētā esot uzkavējies jau krietnu pusstundu un nokārtojis Makkelara kantorī kādu apdrošināšanas darījumu. Viņa acis, tikpat mazas kā tēvam, tikai gluži brūnas, gandrīz vai jautri pamirkšķināja man. Es priekā pietvīku.

Māte, klusītēm izgājusi ārā priekšnamā apbrīnot dēla skaisto, jauno mēteli ar zvērādas apkakli, bija atkal atgriezusies un iztapīgi viņu apkalpoja.

— Viena lieta katrā ziņā mums te jāapspriež, — Ādams pārtrauca sarunu, lai uzsmaidītu mātei. — Vecīša dzīvības apdrošināšanas polise.

— Jā, Ādam. — Tēvs, kurš bija izbrīvējies uz kādu stundiņu no darba, pabīdīja savu sēdekli tuvāk Ādama krēslam pie galda. Viņa balsī jaušama uzticība, cieņa.

— Tai drīz termiņš, — Ādams domīgi piebilda. — Septiņpadsmitajā februārī... Četri simti piecdesmit mārciņas skaidrā naudā izmaksājamas pēc līguma mātei.

— Skaista naudiņa, — tēvs noteica.

— Pamatīga, — Ādams piebalsoja. — Bet mēs varētu dabūt vēl vairāk. — Mazliet pasmaidot par tēva samulsumu, viņš sāka paskaidrot. — Ja mēs turpinātu apdrošinašanu pēc tas pašas, jau esošās polises — un to es viegli varētu nokārtot, — tad summa, kas izmaksājama, sasniedzot septiņdesmit piecu gadu vecumu vai nāves gadījumā, ja tā iestātos pirms šī termiņa, pieaugs kopā ar procentiem līdz apmēram sešsimt mārciņām.

— Seši simti! — tēvs iesaucās. — Bet tas nozīmē, ka pašreiz mēs naudai klāt netiekam!

Ādams paraustīja plecus.      .      .

— Tā jau ir. Bet apdrošināšanas sabiedrība «Klints» ir droša kā valsts banka. Šī ir reta izdevība. Ko tu par to saki, māt?

Māte izskatījās ļoti nelaimīga, rokas viņai trīcēja.

— Es jau tūlīt teicu... Man nepatīk iedzīvoties uz sava tēva rēķina... ne tādā veidā...

— Ej nu, ej, māt, — Ādains iecietīgi pasmaidīja. — Mēs taču jau sen to bijām nosprieduši. Večuks tev to ir parādā gan par apkopšanu, gan izmitināšanu. Turklāt atceries tikai šīs apdrošināšanas vēsturi. Kad vectēvs pirms daudziem gadiem to uzsāka, tad tas bija nieka darījums ar veco sabiedrību «Pils», kurai bija jāmaksā nožēlojami pieci šiliņi mēnesī. Pati zini, termiņš sen bija notecējis un polise gulēja aprakta «Pils» papīros, kad es uzsāku strādāt «Klintī». Polise atrastos vēl joprojām turpat, ja es to nebūtu uzokšķerējis un pierunājis Makkelaru, lai tas man nāk pretī un palīdz visu izkārtot tā, lai vecās iemaksas tiktu ieskaitītas kā pamatiemaksa, vectēva dzīvību apdrošinot no jauna.

Māte nopūtās, bet neteica ne vārda.

— Par pagarināšanu tu droši vien pieprasīsi sev komisijas naudu? — tēvs nedroši ievaicājās.

— Protams, gluži dabiski. — Ādams smējās, nejuzdamies nemaz aizskarts. — Bizness paliek bizness, tā tas ir visā pasaulē.

Tēvs, domās iegrimis, klusēja, tad piesardzīgā apņēmībā teica:

— Jā... Jā, Ādam. Manuprāt, apdrošināšana tomēr jāpagarina.

Ādams piekrītoši pamāja ar galvu.

— Prātīgs lēmums.

Viņš atvēra ceļasomu, kas atradās viņam pie kājām, un izņēma no tās salocītu dokumentu.

— Te nu būtu tā polise, tur viss uzrakstīts. Atstāšu papīru tev, māt. Parūpējies, lai vectēvs to paraksta pirms septiņpadsmitā datuma.

— Jā, Ādam. — Mātes balsī vēl joprojām itin kā skanēja pārmetums.

Kaut arī Ādama veikalnieciskums atstāja uz mani dziļu iespaidu, es tomēr no pašas sarunas nebiju sapratis itin nekā. Vēlāk, kad tēvs bija aizgājis darbā, Ādams pirms došanās uz ātrvilcienu, kas atiet divos trīsdesmit, vēl atrada laiku, lai parunātu dažus vārdus ar mani vienatnē.

— Cerams, tu pavadīsi mani uz staciju, Robert. — mazās acis raudzījās sirsnīgā draudzībā. — Man gribas tev kādu nieku uzdāvināt. Par piemiņu no mūsu pirmās tikšanās. Re, paskaties! — No monētu vācelītes, kas bija piestiprināta pulksteņķēdes galā, viņš izspieda laukā pussoverēnu un, satvēris to starp rādītājpirkstu un īkšķi, parādīja man. — Nauda... kā no kaltuves nākusi... loti derīga mantiņa, lai cik nicinošas ir piezīmes, ar kādām mētājas tie, kuriem šīs mantiņas trūkst. Cilvēkam nemaz nenāk par ļaunu, Robert, apjēgt naudas nozīmi, kamēr tas ir jauns. Tikai nepārproti mani. Es neesmu nekāds skopulis. Es gribu dabūt par savu naudu kaut ko labu... ēst vislabāko, valkāt vislabāko, apmesties vislabākajās viesnīcās, lai visi man pievērš uzmanību. Tā man patīk dzīvot. Turpretī citiem... Nu, paskaties uz vectētiņu... viņam nav ne graša priekam, pārtiek no siera un maizes, dzīvo jumtistabā, atkarīgs no tēva līdz pat pēdējai tabakas šķipsniņai... — Viņš aprāvās, uzmeta skatienu savam pulkstenim un tik jauki pasmaidīja, ka nevarēju atturēties, neuzsmaidījis arī viņam.

Kamēr priekšnamā gaidīju Ādamu, atskārtu, ka viscaur piekrītu viņa uzskatiem par dzīves likstām un naudas svarīgumu. Ilgojos tā brīža, kad arī pats varēšu ieiet restorānā ar šķindošām kabatām un ar kundzisku iznesību pasūtīt sev bifšteku, bet viesmīļi skraidīs pēc mana rīkojuma šurpu turpu. Trīcēju priecīgā priekšnojautā, gaidīdams dāvanu, ko viņš man nopirks par šo skaisto pussoverēnu.

— Vai tu nepanestu manu somu? — Ādams nevērīgi pavaicāja, kad māte viņam palīdzēja apģērbt mēteli.

Dedzīgi apliecināju savu vēlēšanos pakalpot un pacēlu somu, kurā izspīlējās bumbuļi, kas nevarēja būt ne no grāmatām, ne no papīriem, bet soma bija smagāka, nekā biju iedomājies. Māte vēlreiz noskūpstīja Ādamu. Tad devāmies uz staciju, Ādams gāja vingriem soļiem, bet es pusskriešus, nemitīgi cilādams somu no vienas rokas otrā, turējos viņam blakus.

— Nu, pasaki, kādu dāvanu tu gribētul

— Vienalga ko, Ādam. — Es pieklājīgi izdvesu.

— Nē, nē, — Ādams neatlaidās. — Tam jābūt kaut kam tādam, kas tev patīk, mans mazais draugs.

Kāda augstsirdība! Kāda iejūtība! Šādas izturēšanās iedrošināts, beidzot uzdrīkstējos izteikt savu vēlmi.

Pilsētas dīķis šogad bija pamatīgi aizsalis, pārklājies ar četru collu biezu ledu, un ejot uz skolu un nākot atpakaļ, katru reizi mēdzu apstāties un noskatīties uz slidskrējējiem kā dažkārt tāds, kuram šāda laime liegta.

— Būtu ļoti priecīgs par slidām. Haistrītā es tādas redzēju Lenglenda skatlogā.

— Ak! Slidas! Nezinu. Vasarā tu taču nevarēsi slidot, vai ne?

Kaut arī jutos vīlies, man tomēr vajadzēja atzīt viņa argumenta loģiskumu.

— Varbūt noderīgāka būtu futbolbumba, — viņš turpināja. — Ķeza tikai tā, ka tad tev būs jāspēlē bumba ar citiem zēniem. Tie to spārdīs, kamēr tā izjuks, pārplīsīs, pazudīs. Tāda bumba nemaz nav īstenībā tava. Bet kā būtu ar kabatas nazi? — Ādams izteica jaunu domu, atņemot sveicienu pāri ielai.

— Nē, ar to tu varēsi vēl sev iegriezt. Bīstama manta. Izdomā kaut ko citu.

Smagā soma bija mani nomocījusi, nosvīdis, sagriezies gauži šķībs, ar vienu plecu novilktu gandrīz vai līdz zemei, steidzos viņam nopakaļ.

— Es... es nekā nevaru izdomāt, Ādam.

— Tad es tev pateikšu, ko! — viņš, mirkli padomājis, iesaucās. — Māti es iepriecināšu, ja uzdāvināšu tev kaut ko noderīgu. Faktiski... — Sajūsmā viņš runāja aizvien žiglāk. — Tas, manuprāt, būs visprātīgākais!

— Ak, paldies, Ādam! — Cerēju, ka ar visu nesamo stacijā tomēr nokļūšu dzīvs.

Viņš paskatījās uz savu pulksteni. — Tieši divas minūtes līdz atiešanai. Pasteidzies, mazais! Un nenobružā somu.

Viņš ātri steidzās uz priekšu, es nopakaļus tik tikko uzvilkos augšā pa stacijas kāpnēm. Vilciens jau stāvēja pie platformas. Ādams ielēca kādā pirmās klases smēķētāju vagonā, paņēma somu, ko es, atviegloti iešņukstoties, viņam atdevu, un mazliet pavandījās pa to. Tad viņš izliecās laukā pa logu un ielika manās mazajās, sasvīdušajās plaukstās kā tīrradni atplēstu, masīvu misiņa kalendāru, spīdīgu kā mātes broša un ar podziņām dienu un mēnešu pārstādīšanai. To greznoja glīti iegravēti vārdi:

Apdrošināšanas sabiedrība

«KLINTS»

Semper fidelis[Aizvien uzticīgs (lat.)]

— Lūdzu, — Ādams teica, it kā pasniegtu man dārgakmeni no karaļa kroņa. — Vai nav glīts, ko?

— Ak, ir gan, paldies, Ādam! — es pārsteigts atbildēju.

Stacijas dežurants iesvilpās; Ādams aizbrauca.

Es aizgāju no stacijas gan pateicīgs Ādamam, bet arī mazliet noskumis, apjucis par šo jauno ieguvumu un dienas dīvaino steigu. Kad pārnācu mājās, uzkāpu augšā un parādīju savu trofeju vectētiņam, kurš to apskatīja klusēdams, jocīgi augšup sarauktām uzacīm.

— Tas taču nav zelts, vai ne, vectētiņ?

— Nē, — viņš teica. — Ja tam kāds sakars ar Ādamu, tad vari būt drošs, ka tas ir misiņš.

Valdīja īss klusums, kamēr es pārlasīju uzrakstu.

— Vectētiņ, vai tam ir kāds sakars ar tavu dzīvības apdrošināšanu?

Viņš tumši pietvīka, aizvainots, aizkaitināts, dusmīgs. Skaļā, niknā balsī viņš atbildēja:

— Nekad vairs nepiemini šo krāpšanu, citādi apgriezīšu tev sprandu.

Atkal klusums. Vectētiņš piecēlās un ļoti uztraukts sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Majestātiskā sašutumā viņš paziņoja:

— Visļaunākais ir tas, ko viņš pastrādāja ar kalendāru ... tā ir nepiedodama nekrietnība... Tas IR ZEMISKUMS!

Šo sentenci viņš atkārtoja vairākkārt, sākumā sarūgtināti, tad ironiski un tad mierīgi. Beidzot, it kā nožēlojot savu dusmu lēkmi, viņš pagriezās un vērīgi nopētīja mani, kad sēdēju tā, čokurā sarāvies.

— Vai gribi skriet slidas?

Dūša man saplaka vēl vairāk. — Man nav slidu, vectētiņ.

— Nu, nu! Nevajag jau tūlīt tā sašļukt. Paraudzīsimies, varbūt varēsim ko sagudrot.

Notrāpījis bridi, kad gaiss bija tīrs, viņš nokāpa lejā, pagrabā, kas atradās aiz trauku mazgājamā kambarīša, un uznesa augšā koka kasti, piekrautu pilnu ar vecām naglām, bultām, durvju rokturiem un sarūsējušām slidām, kas tur bija uzkrājušās daudzu gadu gaitā, jo nekas, es vēlreiz atkārtoju, — nekas «Lomonda lepnumā» nekad netika aizmests projām. Atlaidies savā atzveltni, iebāzis pīpi mutē, cītīgi darbodamies ap slēdzeni, vectētiņš mēģināja pielāgot mazāko slidu pāri maniem zābakiem, kamēr es zeķēs sēdēju uz grīdas. Izjutu visdziļāko vilšanos, kad redzēju, ka viņam neveicas. Taču, kad visas cerības likās jau zudušas, viņš atrada kastes dibenā koka slidas, ar kurām kādreiz slidinājusies Keita, kad vēl bijusi maza. Ak tavu prieku! Kad pieskrūvējām pie zābakiem, tās derēja kā uzlietas. Tiesa gan, mums trūka siksnu, bet vectētiņam bija daudz stipru auklu, kas varēja šim nolūkam noderēt tikpat labi. Viņš atskrūvēja slidas, es apāvu zābakus, un abi lielā sajūsmā devāmies uz dīķi.

Tur atklājās jauka, priecīga aina: ledus klajums, apmēram pusjūdzi garš un ceturtdaļjūdzi plats, bija pilns ar skrejošiem, slidojošiem, lokaniem augumiem, kuri jautri kustējās, izpildīja sarežģītas figūras, saskrējās cits ar citu, nokrita zemē, cēlās augšā, un šī rosīšanās notika zem skaidrajām, zilajām debesīm, pret kurām cēlās augšup skaņā, nemitīgā slidu švīkoņa un slidotāju klaigas.

Vectētiņš piestiprināja slidas un sāka mani apmācīt, pacietīgi un prasmīgi paskaidrojot, kā lai noturu līdzsvaru. Viņš visu laiku klunkurēja blakus, balstot mani un vadot, kamēr pats varēju kaut cik noturēties. Tad viņš mani pameta, piebiedrojās misteram Bogam un Pīteram Dikijam, kuri stāvēja krastā, aizkūpināja pīpi un skatieniem sekoja man.

Sajūsmināts par šo jauno pārvietošanās veidu, es ķepurojos kā mācēdams pa gludo ledu. Kādā nomaļākā dīķa stūrī vairāki veikli slidotāji bija nolikuši uz ledus apelsīnu, kas uz pelēkās ledus virsmas izveidoja košu plankumu, ap kuru slidinoties viņi izlocīja visdažādākās figūras. Viņu vidū redzēju mis Džūliju Blēru un, sev par lielu izbrīnu, arī Elisonu Kītu ar savu māti; abas slidoja tiešām ļoti jauki, Elisona, pamanījusi mani, pieslidoja klāt un krusteniski paņēma mani aiz abām rokām. Atdarinot, cenšoties ieturēt viņas soļu ritmu, kad viņa vadīja mani apkārt dīķim, sāku tik tiešām apgūt šo māku. Kad Elisonai pateicos, viņa pasmaidīja, viegli papurināja galvu un aizjoņoja atpakaļ pie savas mātes un apelsīna. Kamēr abi kopā slidojām, viņa nebilda ne vārda.

Vēlāk vectētiņš paaicināja mani krastā un ar savu neizprotamo smaidu vaicāja:

— Patīk?

— Ak, vectētiņ, brīnišķīgi, tiešām brīnišķīgi!

Bet vēlāk, tajā pašā vakarā, miegā slīgdams, es mainīju savus tikko šodien radušos uzskatus... Nospriedu, ka rosīgie viesmīļi man galu galā nemaz nav vajadzīgi. Tik lielu prieku sagādāja vecās slidas un vectētiņa auklas! Žēl tikai, ka neredzēju uz dīķa Gēvinu. Jā, vecmāmiņ, rīt es būšu labs zēns. Piedod, ka biju nepateicīgs, godīgi apsolu turpmāk visas tavas pamācības ņemt vērā. Bet tagad... tagad es laižos miegā.

8. nodaļa

Pavasaris togad iestājās spēji, un trīs kastaņkoki nama priekšā ar saviem baltajiem ziedu ķekariem māja zēnam, kuru mulsināja brīvība un skurbināja necerēti, nepazīti prieki.

Piecpadsmitajā aprīlī vecmāmiņa, kā jau parasti, aizbrauca paciemoties dažus mēnešus pie saviem Ēršīras radiem — par ko jau esmu stāstījis; viņa sadalīja visu gadu diezgan samērīgi, rudeni un ziemu pavadot Līvenfordā, pavasari un vasaru — «augšanas mēnešus» Kilmarnokā.

Mēs abi — viņa un es — bijām guvuši panākumus mūsu personiskajās nopietnajās lūgšanās. Neviens, to es vara apgalvot, neviens nebūtu izturējies smalkjūtīgāk pret mani par vecmāmiņu, ņemot vērā manu visai delikāto situāciju. Viņa dedzīgi veica draudzes locekles pienākumus mazā, bet rosīgā sektā, kurā vīrs viņu bija iesaistījis; pati nelokāmi stipra savā pārliecībā, viņa tomēr ne reizi nemēģināja uzspiest to man. Viņas izturēšanās nekad nepārkāpa pacietīgu cerību pieticīgās robežas. Vislielāko aktivitāti viņa izrādīja svētdienas pēcpusdienās, kad uzveda mani savā istabā un, apsēdinājusi sev pie kājām, lika balsī lasīt pašas izraudzītās vietas svētajos rakstos. Atzinīgi klausoties manā lasīšanā par karu starp Zaulu un Dāvidu, viņa, lēnām šūpodamās krēslā pie loga, kur snaudulīgi dūca mušas, noskatījās, kā laukā pa ielu ļaudis parastajā svētdienas pastaigā devās uz Drambakas kapiem; to darot, vecmāmiņa sūkāja konfekti, taču nevis kādu no vectētiņa iecienītajām, plakanajām, mīkstajām, bet apaļās ledenītes, kas ilgi grabinājās pret zobiem. (Man šķita — abu veco ļaužu iecienīto konfekšu pretējās īpašības pilnīgi precīzi un simboliski izpaudās atšķirībā, kas pastāvēja starp maniem abiem vecvecākiem.) Laiku pa laikam vecmāmiņa pārtrauca lasīšanu, lai apveltītu mani ar mazām pamācībām gan par krietnu dzīves veidu, gan par to, cik bīstama ir ieraušanās sevī, un galvenokārt, lai brīdinātu mani stingri turēties pretī sātana kārdinājumiem.

Sātans, nešķīstais, Lucifers vai, kā viņa to vēl mēdza saukt — «zvērs», nozīmēja vecmāmiņai personīgu ienaidnieku, kas, mūžīgi atņirdzis zobus, katru brīdi bija gatavs iecirst ilkņus taisnīgo elkonī; tiešām, līdz ar to, ka viņas bargā ticība nemanot pastiprināja manas jau agrāk bērnībā gūtās zināšanas, velns man sāka kļūt par šausminošu realitāti.

Tajos ziemas vakaros, kad vecmāmiņa bija aizgājusi noklausīties dievvārdus, mans pienākums bija uznest augšā un ielikt mūsu gultā ar karstu ūdeni pildītu māla krūku, ko viņa sauca par savu «blašķīti», un, ja viņa līdz pulksten astoņiem nebija pārnākusi, man vajadzēja izģērbties un likties gulēt vienam. Augšējā kāpņu laukumiņā nekad nebija sevišķi gaišs, un bieži vien — gan, protams, ne uz baznīcu — arī vectētiņš bija kaut kur izgājis. Kad gulēju viens tumšajā, klusu čukstu pārpilnajā istabā, kuras ēnainās, ar krakšķošiem paneļiem klātās sienas mani biedēja, tad ar katru savas saspringtās būtnes šķiedru apzinājos, ka neesmu šeit viens. Nelabais bija tepat, paslēpies vecmāmiņas skapī, gatavs klupt virsū, tiklīdz mana uzmanība atslābs.

Ilgi tā gulēju, bailēs sastindzis, un gandrīz vai neuzdrošinājos elpot, kamēr beidzot vairs nevarēju izturēt. Ar to mazumiņu drosmes, kas uzdzirkstīja manā parastajā biklumā, izlēcu no gultas un nostājos pie šausmīgā skapja. Tur, ceļiem drebot, mazs, baltā naktskreklā ģērbies cilvēciņš, kuru apspīdēja vāja, tikko samanāma gaismiņa, kas atplūda šurp no ielas laternas, es pacēlu savu trīcošo balsi un, nelabo apvārdodams, saucu:

— Nāc ārā, sātan! Es zinu «zvēra skaitli».

Tad, drošības dēļ trīs reizes piesaucis dievu, atrāvu vaļā durvis. Vienu mirkli sirds man pamira... Bet nē, te nebija nekā, itin nekā, vienīgi vecmāmiņas drēbju nenoteiktie apveidi. Ar atvieglojuma šņukstu es pagriezos un steidzīgi metos gultā.

Vecmāmiņa nekad neuzzināja par šiem naksnīgajiem konfliktiem, taču viņa, liekas, bija apmierināta ar savu smalkjūtīgo pieeju mana jūtīgā, nezinošā gara veidošanā. Kad viņa, uzlikusi jaunu aubīti galvā, atvadījās, lai brauktu uz Kilmarnoku, viņa iespieda man saujā sešpensu monētu un, uzstājusi, lai apsolu dzert zāles, pēc daudzkārtējiem aizrādījumiem un pamācībām būt «nelokāmam» nomurmināja:

— Kad es atgriezīšos, manu jēriņ, tad paskatīsimies, kas tavā labā darāms.

Mana sirds kā avots bija līdz malām pilna sirsnības pret vecmāmiņu. Taču, lai cik dīvaini, viņas prombūtne dāvāja man savādu atvieglojuma sajūtu, kas vēl padziļinājās, kad māte pārcēla manu mitekli uz saliekamo gultiņu aiz priekškara virtuves nišā. Ak, tavu jauko noslēgtību mazajā kambarītī aiz priekškara; te jutos gandrīz kā pats savā istabā!

Arī vectēvs šķita uzelpojam. Viņš nekavējoties paņēma lielo zāļu pudeli, ko vecmāmiņa man bija atstājusi, un ar neizdibināmu smaidu izlēja pa logu laukā. Gandrīz vai tūlīt arī nodzeltēja un iznīka papardes dobē zem loga, par ko Merdoks saīga un gluži nepamatoti burkšķēja kaut ko par vectētiņa intīmajām izdarībām.

Bet nekas, nekas! «Lomonda lepnuma» saime tomēr smēla sev pelēkās zemes atdzimšanas brīnumā īslaicīgu mieru. Vectētiņš, kāpņu laukuma rāmās atmosfēras aijāts, klusītēm aizstaigāja uz zaļo pļaviņu uzveikt seglinieku Bogu bumbiņu spēlē. Tēvs uzlika savai formas cepurei glītu, baltu pārvalku un pat paņēma mani svētdienas pēcpusdienā līdzi uz ūdens apgādes staciju, kur es, pārliecies pāri smailžuburainajām, sarkanajām margām, apbrīnoju lielo ūdens tvertni un glīto dienesta dzīvokli, kurā viņš cerēja apmesties, kad iestādes vadītājs misters Kleghorns aizies pensijā. Māte, tagad daudz mazāk bažīdamās, pārstāja noņemties ar bezgalīgajām, sīkajām aplēsēm, skaitot pensus un fārtingus, lai atrisinātu problēmu, kā savilkt kopā galus. Rītos Merdoks, skujot savu pūkaino zodu, izlocīja balsi:

— «Es mīlu meiču, daiļu skotu meiču.»

Tikai Keita likās nemiera pilna, viņu kaitināja pat tas, ka augos strauji rit sula, ka sarkankrūtīši, šurp turp laidelēdamies, nes salmiņus ligzdām un tālumā dzirdama Snodiju fermas ērzeļa klusā zviegšana.

Pirms atklāšu savas personīgās laimes noslēpumu, pamēģināšu saudzīgi un iejūtīgi izdibināt, kāda īsti ir šī Keita.

Visi kopā sēžam ap pusdienas galdu pie atvērta loga, pa kuru atplūst šurp ceriņu smarža no dārza aiz mājas, un vislielākās sadraudzības atmosfērā ēdam saldo ēdienu. Māte, kas necieš, ka kaut ko atstāj, paņem ar deserta servējamo karoti pēdējās trīs kompota bjodā palikušās, nožēlojamās plūmes.

— Kurš vēlas? — viņa apvaicājas. — Pavasarī tās ļoti noder asins uzlabošanai.

Viņa mēģināja augļus piedāvāt saīgušajai Keitai, bet, nesaņēmusi atbildi, ieliek plūmes Merdoka šķīvī. Tūdaļ Keita pielec kājās, puniem līdzīgie pieres izciļņi kļūst tumši sārti, it kā viņai sāpētu galva. Viņa histēriski kliedz:

— Es šajās mājās neesmu nekas! Bet arī es pelnu... pārnesu krietnu naudu... caurām dienām mācīdama smirdīgos, mazos nejaucēnus. Nekad, nekad vairs es ne ar vienu no jums nerunāšu!

Viņa izskrien ārā no istabas, māte apjukusi izsteidzas viņai nopakaļ, bet pēc brītiņa noraidīta atgriežas, galvu grozīdama un nopūzdamās:

— Keita ir pavisam neizprotama meitene.

Merdoks grib augstsirdīgi atteikties no plūmēm māsas labā, bet māte pagatavo savu universāllīdzekli pret visām kaitēm — tasi tējas, ko man palūdz uznest Keitai viņas istabā. Mani izvēlas tāpēc, ka es droši vien nebūšu viņu aizkaitinājis. Keitu atrodu gultā iekritušu raudam; viņa ir bēdīga un pati sevi žēlo.

— Viņi visi mani ienīst, visi. — Bet pēkšņi viņa negaidīti uzslējās gultā sēdus un pievērš man saraudāto seju.

— Nu pasaki tu man, mīļais, — vai tiešām esmu tik šausmīgi neglīta?

— Nē, Keita, nē.., nudien, ne. — Pārsteigumā es meloju.

— Tava māte bija daudz skaistāka par mani. Patiešām burvīga. — Keita skumji pašūpo galvu. — Un vārds man ir tik šausmīgs. Padomā tikai... Keita. Kurš gan ņems Keitu līdzi pavizināties mēnesnīcā... vai arī paklausīties nēģeru dziesmas «Pointā»? Ja kādreiz sastapsi mani nepazīstama jauna cilvēka sabiedrībā, tad sauc mani par Airīnu. To tu man apsoli.

Paklausīgs, bet izbrīnījies es apsolu. Citādi Keita ir ļoti saprātīga, viņa ir rūpīga skolotāja ar teicamām pedagoģiskās kolēdžas atsauksmēm, laba hokeja spēlētāja, lieliska adītāja, sieviešu apvienības biedre. Viņai pilnībā piemīt lieliskā skotu īpašība — neatlaidība. Pūlēdamās atbrīvot savu nabaga skolēnu galvas no gnīdām, pati būdama pārspīlēti tīrīga, viņa bieži vien atrod kukaiņus uz savām drēbēm un katru reizi, pārnākusi mājās, bāla aiz riebuma, taču nezūdīdamās ne par ko, iet vannā un purina savas drēbes. Sveši ļaudis vienmēr par Keitu atzinīgi izsakās: «Tāda vērtīga meitene.» Tieši Keita ir tā, kurai jāpateicas, ka mani zobi ir veseli, jo viņa, ne vārda neteikusi, paņēma un aizveda mani pie mistera Strenga, Līvenfordas zobārsta, kad pagājušajā mēnesī zobi sāka bojāties. Viņa arī ir tā, kas deva man lasīt no savas mazās bibliotēkas tādas interesantas grāmatas kā «Aivenho» un «Hīrvord, mosties». Bet es zinu, tajā pašā skapī glabājas arī tādas grāmatas, — jo es tās, elpu aizturējis, pāršķirstīju, — kurās pēdējā nodaļā redzams glīts tumšmatains varonis, nometies ceļos pie daiļas, baltā zīdā tērptas dāmas kājām, satriekts un pavisam klusi kaut ko saka tai, kuru līdz šim bija ignorējis...

— Tā nu ir, Robij, — Keita, izdvesdama nopūtu, nobeidz mūsu sarunu. — Man šķiet, mēs tikpat labi varam nonīkt šeit kā jebkurā citā vietā.

Nonācis lejā, teicu mātei, ka Keita ir daudz mierīgāka. Bet tā nemaz nav. Divas nedēļas no vietas viņa, sazinoties ar ģimenes locekļiem, aprobežojas ar īsām, uz papīra strēmelēm uzšņāptām vēstulītēm. Viņa tik vētraini sastrīdas ar savu labāko draudzeni Besiju Jūingu, ka uzticīgā, briļļainā Besija vēlu vakarā atnāk pie mātes, lai trauku mazgājamā kambarīša noslēgtībā ilgi un satraukti aprunātos. Besija, kas pacietusi Keitas raksturu kopš tiem laikiem, kad abas vēl mācījās skolā, ir kādas smalkas Nokshilas ģimenes saprātīga atvase. Visu cauru nedēļu viņa strādā vietējā telefona centrālē un katru sestdienas vakaru uzģērbj zili sarkano pestīšanas armijas formas tērpu. Neliela auguma, mazasinīga, toties ar jaukiem, kupliem matiem, viņa gluži kā eņģelis uzlūko Merdoku, kad abi sastopas virtuvē. Pašreiz dzirdu Besiju ļoti nopietni sakām mātei:

— Nudien, misis Lekij, esmu nobažījusies. Iemesls visam tas, ka Keita ne par ko neinteresējas. Ja mēs varētu viņu piedabūt, nu, piemēram, spēlēt mandolīnu... vai vismaz bandžo...

Es, mazais pļāpa, tūlit skrienu pie vectētiņa ar jauno vēsti:

— Vectētiņ! Vectētiņ! Keita laikam mācīsies spēlēt bandžo.

Viņš paskatās uz mani, mazliet ironisks smaids pavīd ap zeltainajām ūsām.

— Diez vai šis instruments viņai daudz ko palīdzes, puis.

Neizpratnē raugos uz viņu; varbūt viņš domā, ka Keitai jāmācās spēlēt uz brāļu Makkilopu firmas klavierēm, kas stāv zālē. Bet, lai būtu kā būdams, es papurinu galvu un drāžos prom tikai tāpēc vien, ka man patīk skriet. Biju par izsūtāmo jebkuram no mājniekiem, arī misis Bosomlijai, kura mani katrreiz, kad esmu atgriezies, apbalvo ar platu smaidu un garšīgu sviestmaizīti — tādu, ka siekalas saskrien mutē. Aizmirsis savu nenoteikto stāvokli, aizmirsis, ka esmu mazs bezpajumtnieks, ģimenē tikai pieciests, ka balansēju uz nezināmā robežas, esmu laimīgs... laimīgs, ka mīlu Gēvinu un ka viņš mīl mani.

Mēs abi — Gēvins un es — bijām uzsākuši kopā klaiņot pa augstienēm; tās bija drosmīgas ekspedīcijas, salīdzinājumā ar tām manas līdzšinējās ekskursijas ar vectētiņu šķita tiešām bērnišķīgas. Gēvins meklēja, neatlaidīgi un aizrautīgi meklēja to vienīgo eksemplāru, kas trūka viņa kolekcijā, — zelta tārtiņa olu, jo šis putns bija Vintonas apkārtnē visretāk sastopamais lidonis. Un tomēr, kad mēs šķērsojām lejas mežu, cītīgi tiecoties atrast meklēto, viņam vēl pietika pacietības mani pamācīt; viņš man parādīja, kā atrast visapslēptākajās un visneiedomājamākajās vietās visparastāko putnu ligzdas, un, lēnām pašķirdams paērkšķu krūma zarus, viņš pavisam klusi nomurmināja: — Dzeltenknābis strazds ar veselām piecām — un es ar mirdzošām acīm skatījos uz kārtīgi no salmiem un māliem darināto perēklīti, kur gulēja siltās, trauslās, zili plankumotās oliņas. Gēvins man arī ierādīja olu «izpūšanas» izveicīgo māku. Lika man dot mežsarga zvērestu neizņemt nekad no ligzdas vairāk par vienu olu, un dusmās viņa sīkā seja nobāla, kad viņš stāstīja par zēniem, kuri «izlaupa» no ligzdām visas olas, piespiežot putnu māti pamest ligzdu.

Pēc tam mēs kāpām Drambakas kalnā. Bijām nokļuvuši pavisam citā valstībā, kur vējš, vēss un spirdzinošs kā avota ūdens, glāstīja man vaigus; tālu lejā zem mūsu kājām pletās plaša pasaules panorāma, ko klāja baltu ceļu raksts un šķēla Klaidas grīva, plata, mirguļojoša sudraba josta, nobārstīta ar sīksīciņiem kuģiem. Līvenfordas pilsētu aizplīvuroja saudzīga dūmaka, no kuras laukā slējās vienīgi pils klintskalna ieapaļā, kuprainā mugura. Drambakas ciemata sīkie namiņi čurnēja sakumpuši tālu, tālu lejā pie mūsu kājām. Zaļi vāli izklīda prom uz rietumiem, un, kad mans skatiens sekoja siena pļavu viļņiem, es gandrīz vai izbijos, pēkšņi saskatījis lielu, augstu apveidu, kas smails un zils slējās pāri ātri skrejošiem baltiem mākoņiem.

— Skaties, Gēvin, skaties! — Es spalgi iesaucos, pielēcis viņam klāt, rādot uz kalnu.

Viņš nopietni pamāja ar galvu.

— Tas ir Bens!

Es būtu varējis skatīties un skatīties, bet viņš mani atkal skubināja iet tālāk, garām balti nobalsinātai fermai tīreļa ieplakā ar kvadrātā izvietotām kūtīm un pārējām ēkām. Pagalmā virmoja spēcīga govslopu un salmu smaka. Lievenim pagalma pusē ēnu sniedza jau koši dzelteni uzziedējis irbulenes krūms. Kad gājām pāri fermas tīrumiem, kuitalas lidinājās augstu gaisā, bites dūca liesmainajās irbulenēs, bet govis gulēja ēnā, un visas bija galvas pavērsušas vienā virzienā, gandrīz vai negribīgi griezdamas savu gremokli, vienīgi ausis tām kustējās, atgaiņājot mušas un noskatoties mūsos savām lielajām, valgajām acīm.

Aiz laukiem sākām rāpties pašā augstākajā virsotnē.

Tīrelis, kur mani veda Gēvins, atradās turpat vai debesīs, tas bija mežonīgs biezoknis, vietumis purvains un asām kaļķakmens šķautnēm piebārstīts. Kad gājām uz priekšu salīkuši, ar skatieniem urbjoties tumši sarkanajos dzegužpuķu puduros un mitrajās purvu mirtēs, mums šķita, ka mēs izvairāmies no saskaršanās ar pūkainajiem mākoņiem, kas tepat virs mūsu galvām traucās projām zilajās tālēs. Šad tad Gēvins apstājās, lai klusi parādītu man kādu retumu: raseni, kas ievilina savos lipīgajos slazdos kukaiņus un tad aprij, gluži balto, neticami smaržīgo medus orhideju. Reiz mūsu acu priekšā pāri ceļam līda odze, bet, pirms vēl paguvu iekliegties, Gēvins jau ar papēdi bija sašķaidījis tai galvu. Uz plakanas klints — vējainās kores, kuru sasniedzām pēc galvu reibinoša kāpiena, mēs ieturējām brokastis.

Veselu mēnesi Gēvins prasmīgi, ar visu viņam piemītošo apņēmību meklēja zelta tārtiņa olu — bet veltīgi. Reiz, pēcpusdienā, kad, visas cerības zaudējuši, jau atradāmies atpakaļceļā no vistālākā pārgājiena, es īsu brītiņu pakavējos pie meldriem aizauguša dumbrāja. Pašam par brīnumu, man bija radusies liela interese par šiem kalnu purviem un rosīgām dzīvībiņām, kas šajos ūdeņos čumēja un mudžēja. Pieliecos, lai pasmeltu ar plaukstu dažus kukaiņus. Un šajā brīdī — tā var notikt vienīgi sapnī — mans acu skatiens pievērsās tepat sūnās izkaisītiem salmiem. Trīs olas tur gulēja salmos, trīs lielas olas, zeltaini zaļas ar purpura lāsumiņiem.

Sauciens, kas man izlauzās no krūtīm, apstādināja Gēvina sīko, pret apvārsni gluži tumšo siluetu. Gēvins bija noguris. Taču manas mežonīgi žestikulējošās rokas lika viņam lēni vilkties atpakaļ. Valodu zaudējis, rādīju uz sūnām. Gēvina seju redzēt nevarēju, bet pēc tā, kā viņš sastinga, nopratu, ka beidzot ligzdu esam atraduši.

— Tā ir meklētā. — Viņš brida turp, ūdenim šļakstot zābakos, un atnesa vienu no oliņām. Mēs apsēdāmies dumbrāja malā, un viņš, vispirms oliņu ielicis ūdenī, lai pārbaudītu, vai tā nav aizperēta, uzmanīgi un saudzīgi to izpūta un ielika man saujā.

— Še. Skaista, vai ne?

— Skaista gan! — es tīksminājos. — Man prieks, ka beidzot to atradām. — Kad biju oliņu pietiekami apbrīnojis, sniedzu to atpakaļ. — Ņem, Gēvin.

— Nē. — Viņš stingri raudzījās—uz palikušajām olām, un es zināju, viņš drīzāk nomirs nekā aiztiks kādu no tām. — Ola pieder tev, nevis man.

— Nē, Gēvin! Tā pieder tev.

— Nē, tev. — Viņš nepiekāpās. — Tu to atradi, un, kas atrod, tas patur.

— Es to nebūtu atradis, ja nebūtu tevis, — es neatlaidos. — Tā pieder tev, tikai tev.

— Tev, — viņš klusi iebilda.

— Tev! — es skaļi kliedzu.

— Tev, — viņš tikko dzirdami nomurmināja.

— Tev! — es gandrīz vai raudāju.

Mēs tiepīgi apmētājāmies ar šo vārdu, līdz beidzot, savā izmisumā jau gatavs padoties, es skaidri un gaiši pateicu:

— Gēvin! Tu taču man ticēsi? Oliņa ir brīnišķīga, bet man tā nav vajadzīga. Man taču pat nav kolekcijas, bet tev ir. Uz ko es tiešām esmu kā uzburts, — tās ir vardes, kurkuļi, spāres un tamlīdzīgi radījumi! Ja tu oliņu neņemsi, tad, nudien, zvēru, es... es... aizmetīšu to prom.

Beidzot, šī šausmīgā drauda pārliecināts, viņš pagriezās un paskatījās uz mani, viņa pelēkās acis priekā staroja. Balss viņam drebēja.

— Tad es to pieņemšu, Robij. Ne jau par velti, tas nebūtu godīgi. Iedošu tev kaut ko pretī... kaut ko, kas man ir un par ko es zinu, ka tas tev patiks. — Viņš ietina vērtīgo olu vatē, ielika savā augu vācelē un zem pusnolaistajām skropstām uzsmaidīja man kautri, pat mazliet skumji, un manā sirdī ielija gaišs prieks.

Tajā pašā vakarā aizgāju no viņa istabas, līdzi nesot vienīgo priekšmetu, kuru biju iekārojis jau toreiz, kad Gēvina vadībā biju iemācījies ar to rīkoties. Tas bija vecs misiņa saliekamais mikroskops, kas kādreiz piederējis viņa māsai Džūlijai, kura skolas gados bija apmeklējusi dabaszinību kursus Vintonas koledžā. Mikroskops bija loti vienkārša tipa, tomēr ar diviem okulāriem un diviem objektīviem, bet lēcas, kaut gan negrozāmas, bija firmas «Smits un Beks» ražojums — pat sīkām mantām Blēra mājās vajadzēja būt pašām labākajām. Kopā ar instrumentu saņēmu vēl dažus priekšmetu stikliņus un appelējušu grāmatu ar nodzeltējušām lapām, kuras pirmajai nodaļai bija virsraksts: «Kas redzams ūdens pilienā», bet otrai — «Mušas spārna uzbūve».

Uzrīkoju mikroskopu uz galda vectētiņa istabā un, kamēr viņš mani paslepus vēroja, sāku cītīgi pētīt priekšmetu stikliņus. Kopš draudzējos ar Gēvinu, vectētiņš bija mazliet atvēsis pret mani. Neviens neprata «piepūsties» tik ātri kā viņš. Man pat šķiet, savā sirdī viņš priecājās par maniem klaiņojumiem tīrelī, bet, tā kā pats nevarēja piedalīties, tad itin kā nonievāja tos. Taču šobrīd viņa ziņkārība ņēma virsroku.

— Kas tas tev par jaunmodīgu nieku, Robert? — Mana vārda normālas formas lietošana liecināja, ka mūsu attiecības nebija diez cik labas. Dedzīgi paskaidroju, un drīz vien viņš sēdēja man blakus, vienu aci piespiedis noslēpumainajam stobram; nemācēdams iestādīt asumu, viņš tomēr apgalvoja, ka visā pilnībā pārzina šo aparātu. Varēju redzēt, ka tas viņu valdzina, un, kad pēcpusdienā iegāju viņa istabā, viņš ar sajūsminātu sejas izteiksmi sēdēja joprojām kā pielipis pie mikroskopa.

— Žēlīgā debestiņ! — viņš iesaucās. — Vai tu redzi šos zvēriņus sierā?

Nu vectētiņam un arī man sākās visbrīnišķīgāko piedzīvojumu ēra, kad mēs, kā spārnos pacēlušies, traucāmies uz līdz šim nezināmo. Drīz vien bijām izsmēluši visu Džūlijas Blēras nodzeltējušo mācību grāmatiņu, un tad vectētiņš soļoja kā jaunais Hakslijs [Hakslijs, Tomass—Henrijs (1825—1895) — ievērojams angļu dabas zinātnieks, Darvina sekotājs.] uz publisko bibliotēku un atnesa solīdākus darbus: Brūka «Elementāro bioloģiju», Strīda «Dzīvos ūdens augus» un vislielāko no visām — Granta «Dzīvību dīķī» ar trīsdesmit krāsainām tabulām. Dienā, kamēr es mācījos skolā, viņš sirodams apstaigāja apkārtējos dīķus, un vakarā, kad biju paveicis mājas uzdevumus, mēs apsēdāmies viens otram blakus, lai salīdzinātu ar ilustrācijām mūsu grāmatās radījumus, kas mudžēja zem mūsu maģiskās lēcas. Iedomājieties mūsu satraukumu, kad izdevās identificēt kādu gausu amēbu, un izbrīnu par rotatoriju virpuļiem. Paturiet prātā, man,vēl nebija deviņi gadi, es vēl nezināju visu reizināšanas tabulu.

Ak, es jutos kā apreibis aiz pārsteiguma, ka pasaulē ir tik daudz mazuļu. Ligzdas ir pilnas ar putnēniem, kas staipa kaklu pretī barībai; tīrumā pie kastaņkoka stāv kumeliņš; Snodija fermas ganībās blēj jēri, stāvēdami blakus aitām. Manās grāmatās sastopams vārds, kuru es tikai neskaidri apjaušu, tas ir: «vairošanās» — dažas manas sīkās būtnes vairojās, vienkārši daloties, citas sarežģītākā procesā, savstarpēji savienojoties. Dziļi apmulsis, jutos uz lielā atklājuma sliekšņa. Kas atklās man šo nezināmo noslēpumu? No visiem man pazīstamajiem cilvēkiem varbūt tikai Bertijs Džemisons. Gēvins aizbraucis pavadīt nedēļu Lusā, kurp viņa visuvarenais tēvs mierīgi aizsūtīja dēlu, lai tam no pavasara tiktu kāds prieks, pazvejot lašus, kuri šajā laikā devās augšup pa ezeru. Katru vakaru eju mājās kopā ar Džemisonu un viņa sabiedrotajiem, bet pie viņa mājām, kas atrodas netālu no Drambakas muitnīcas, viņi mani pamet, piezīmējot, ka es esot «par zaļu», lai ietu viņiem līdz, bet paši pazūd veļas mazgātavā, tūdaļ aizslēdz durvis un aizver logu slēģus. Stāvēdams ārā noskumis un bēdīgs, dzirdu no tagad gluži tumšās iekšpuses atskanam trokšņus un ķiķināšanos. Kad viņi mazliet apjukušām sejām iznāk laukā, Bertijs man, it kā parādīdams sevišķu laipnību, paziņo, ka nākamajā vakarā drīkstēšu iet viņiem līdz.

Esmu sajūsmināts. Ieminos par to vectētiņam, kad abi divi sēžam pie mūsu priekšmetu stikliņiem.

— Ko! — Viņš uzlec kājās un uzsit ar dūri pa galdu, ka dārgais mikroskops palecas.

— Tu tajā mazgātavā iekšā neiesi! Tikai pāri manam līķim! Nemūžam! Nemūžam!

Nākamajā vakarā, kad iznāku laukā no skolas, vectētiņš mani ārpusē jau gaida. Paņem mani pie rokas un, kad Džemisons skrien mums garām, iegrūž nekrietnelim tādu dunku sānos, ka tas gandrīz nogāžas zemē. Kad viņš dusmīgs aizvelk mani prom, es varu tikai pabrīnīties, cik tomēr dīvainas un neizprotamas ir pavasara izpausmes.

9.nodaļa

Bet pavasaris plaukst un plaukst.

No Drambakas gatves nogriezās īsa, necila ieliņa ar maziem namiņiem un mulsinošo nosaukumu «Dambja taka», kura mazliet vājināja pastīvo «izsmalcinātību», kas valdīja maģistrālē, no kuras tā nogriezās un kurā dzīvoja pilsētiņas ierēdņu un ievērojamāko personu zieds: sākot ar pilsētas galvu un citiem dižvīriem, kā, piemēram, dzelzceļa stacijas priekšnieks, ugunsdzēsības departamenta vadītājs, līdz pat sanitārā dienesta inspektoram Lekijam. Dambja takā mitinājās vairāki katlu rūpnīcas montieri un mehāniķi, kuri ar savu «melno darbu» šķita metam gandrīz vai kauna ēnu pār visu lepno apkārtni. Taču šos cilvēkus, par laimi, nemaz nemanīja agrā rīta stundā, jo rūpnīcas sirēna pulksten piecos tos izcēla no gultas; toties pusdienu laikā un vakarā maģistrāles tīrajās ietvēs atskanēja viņu nagloto zābaku nepiedienīgā klaudzoņa, un notašķītie virsvalki, netīrās, nokvēpušās rokas un sejas šeit šķita pilnīgi nevietā, piemēram, blakus mistera Lekija baltajai formas cepurei un spožajām misiņa pogām.

Katlu rūpnīcas ļaudis bija klusas dabas, jo viņi smagi strādāja un, varbūt tāpēc, ka nopelnīja neparasti daudz, varēja atļauties sev, nevienu neaizskarot, izpriecas un izklaidēšanās pēc savas gaumes un patikas. Katru svētdienas pēcpusdienu viņu spilgtās, rūtotās cepures varēja redzēt ienirstam un pazūdam ļaužu straumē, kas priecīgās priekšnojautās plūda projām uz Bogheda parku — vietējās futbola komandas mitekli. Citām reizēm, uzposušies savās labākajās drēbēs, viņi devās ar vilcienu uz Vintonu, lai tur iebaudītu tēju ar pīrādziņiem un pavadītu vakaru varietē teātrī. Svētdienas vakaros, ja laiks bija jauks, viņi mēdza mazos pulciņos mierīgi pastaigāties pa lauku ceļiem, bet kāds no viņu vidus tad, ļoti prasmīgi improvizējot, spēlēja koncertinu vai mutes harmonikas; sākumā, kad «Lomonda lepnumā» jutos vēl svešs, kad, vecmāmiņai blakus gulēdams, nevarēju aizmigt, viņas sēcošās elpas un tumsas nomākts, tad viegla cigarešu dūmu pūsma, dažas jautras, ķircinošas melodijas skaņas atviegloja man sirdi, izvilinot lūpām smaidu, un, neviena neredzētas, pārliecināja mani, ka pasaulē vēl joprojām viss ir labākajā kārtībā.

Viens no šiem katlu rūpnīcas strādniekiem, vārdā Džemijs Nigs, sāka man izrādīt tādas kā simpātijas. Viņš bija pamaza auguma vīrs, tā ap trīsdesmit gadu, platiem pleciem, garām, nokarenām rokām un lielām, skumjām acīm. Man bija tāda nojauta, ka viņš skumst savu kāju dēļ, kas bija ārkārtīgi līkas; tās izveidoja precīzu ovālu, kam cauri lauzās dienas gaisma, un, kaut gan viņš darīja visu, ko vien mācēja, lai ejot šo kroplību noslēptu, kāju deformācija tomēr bija pietiekama, lai iežēlinātu pat viscietāko sirdi. Kad pēc pusdienu pārtraukuma skrēju atpakaļ uz skolu, līkkājainais katlu kalējs bieži vien mani apturēja, uzlūkoja mani ar savām jautājošām spaniela acīm, ar tulznaino plaukstu lēnām berzējot zodu; kaut gan viņš katru dienu skuvās, bārda auga tik strauji, ka zodam un vaigiem allaž piemita zilgans tonis.

— Kā sviežas?

— Paldies, labi, Džemij.

— Mājās viss kārtībā?

— Jā, paldies, Džemij.

— Vai misters Lekijs un pārējie ir veseli?

— Jā, Džemij.

— Merdokam laikam drīz būs eksāmens?

— Tā ir, Džemij.

— Vecmāmiņa vēl aizvien pie radiem?

— Jā, Džemij.

— Pagājušo svētdienu redzēju tavu vectētiņu ciemata pļavā.

— Tiešām, Džemij?

— Viņš izskatās labi.

— Tā ir, Džemij. — Šodien nu gan ir jauka diena.

— Ir gan, Džemij.

Šajā vietā saruna apsīka. Klusums; pēc tam Džemijs iebāza roku—kabatā, izvilka laukā vienu penija monētu un, tikko jaušami pasmaidot, iedeva man, piebilstot Līvenfordas visvecāko un viskomiskāko joku:

— Tikai neiztērē visu uzreiz vienā pašā veikalā.

Kad lēkšus un skriešus metos prom, saujā cieši satvēris monētu, viņš, palicis stāvot turpat, — līkkājains un nekustīgs, sauca man nopakaļ:

— Pasveicini visus mājniekus!

Pats to lāgā nenojauzdams, es sev izskaidroju Džemija labvēlību ar to pašu, ar ko izskaidroju pilsētas galvas, mis Džūlijas Blēras un vēl citu pilsētas ļaužu man parādīto laipnību, — ar to, ka viņš droši vien būs pazinis manu māmulīti, jo teikums: «Es pazinu tavu māti» — vārda vistiešākajā nozīmē — kā mūzikā skumjš motīvs, bet reizē arī dīvaini glāstošs un sirdi iepriecinošs, bērnībā bieži vien negaidot skāra manu ausi, dāvājot man katru reizi zināmu drošības sajūtu un ticību neizzūdošajam labajam cilvēkos un dzīvē.

Bet parasti es kā sadedzis joņoju prom uz Tibijas Minsas veikaliņu, kur zaļajos stikla traukos glabājās sārti svītrotas konfektes, daudz neprātojot par Džemija uzmanības cēloņiem. Pēc pieredzes ar Ādama pussoverēnu biju kļuvis mazliet neuzticīgs: ja es savu peniju neiztērēšu, tad kāds cits to noteikti pamanīs, vai arī tas izkritīs no bikšu kabatas, kad vakarā noģērbšos, un izripos ārā no mana alkova taisni projām pa spodro linoleju pie tēva, kurš lēnām pielieksies un pacels monētu ar labo nodomu «paglabāt» to manām vajadzībām. Turklāt mans organisms, jauna, trūcīgi barota kustoņa organisms, brēktin brēca pēc cukura. Meža un lauka zvēri nobeigsies, dzīvojot acīm redzamajā pārpilnībā, ja tiem atraus dažas vienkāršas, šķietami mazsvarīgas vielas. Kad atceros pa pusei remdināto izsalkumu —— manu bērnības gadu pēcpusdienu mocības, man liekas, arī es būtu aizgājis bojā, ja nebūtu guvis mierinājumu, ko man sniedza mis Minsas stiklenes.

Maija pēdējā sestdienā atkal satiku Džemiju, bet šoreiz tā nebija nejauša sagadīšanās: viņš mani patiešām gaidīja Dambja takas stūrī — turklāt «uzcirties»: mugurā viņam bija tumši zilais izejamais uzvalks, kājās gaiši brūnās kurpes, galvā sarkanmelni rūtotā cepure.

— Vai negribi nākt līdz uz futbola maču?

Sirds man izmeta žiglu kūleni par tik pēkšņu prieka ielaušanos pēcpusdienā, kas citādi aizritēs tukša un vientuļa, jo Gēvins ar tēvu joprojām uzturējās Lusā. Futbola mačs! Pieaugušo cilvēku lielā spēle, kuru es nekad netiku redzējis un nekad necerēju redzēt!

— Nu, tad nāc, — Džemijs Nigs teica, un brūnās kurpes sāka cilpot.

Vēderu piespiedis pie virves, kas bija novilkta visapkārt Bokheda futbola laukumam, es stāvēju blakus Džemijam viņa draugu pulkā un sajūsmā kliedzu līdz aizsmakumam, kad vīri krāsainos kreklos skraidīja juku jukām pa zaļo mauriņu. Līvenfordieši spēlēja pret saviem ienīstākajiem pretiniekiem, pret kaimiņu pilsētiņas Ārdfilanas futbola klubu. Vai pasaulē vispār varēja būt lielāki viltnieki, neģēļi un slepkavas nekā šie ārdfilanieši, kuri zobgalīgo iesauku «džema rijēji» bija guvuši sava nicināmā paraduma dēļ ļaut maziem zēniem apmeklēt viņu laukumu nevis par īstu naudu, bet tikai par tukšām džema bundžām, kuras klubs pēc tam pārdeva vietējā taras savāktuvē? Paldies dievam, taisnība guva virsroku! Līvenfordieši uzvarēja!

Pēc mača abi ar Džemiju gājām mājup kā divi labi draugi; kad, asinīm vēl joprojām strauji ritot gūto iespaidu atplūdā, nonācām līdz vietai, kur mūsu ceļi šķīrās, Džemijs izvilka no azotes paciņu, kas visu pēcpusdienu viņu bija apgrūtinājusi. Seja viņam pēkšņi tumši pietvīka un balss skanēja pavisam aizsmakusi.

— Nodod to mūsu Keitai, — viņš teica. — No manis.

Es skatījos uz viņu, pagalam apmulsis. Keitai! «Mūsu» Keitai! Kāds sakars viņai ar mums, ar mūsu skaisto, jauno draudzību?

— Jā, Keitai. — Viņš nosarka vēl vairāk. — Noliec tikai to viņas istabā.

Viņš pagriezās un atstāja mani stāvam ar paciņu rokās.

Mājās Keita nekur nebija redzama — vienīgi Merdoks murminādams, smagi pūzdams, sēdēja virtuvē pie savām grāmatām — tāpēc, paklausot Džemija norādījumam, aiznesu lielo, iegareno paciņu Keitas istabā un noliku uz kumodes. Nekad nebiju gājis viņas istabā citādi kā vien ar viņas īpašu uzaicinājumu, un tagad, būdams ziņkārīgs un it kā apzinoties savu privileģēto stāvokli šā speciālā uzdevuma dēļ, es žigli apskatīju blakus spogulim noliktās pudelītes ar sejas ūdeni un trauciņu ar sejas krēmu. Turpat atradās arī dažas brošētas grāmatiņas. Es tās paņēmu rokās un sāku aplūkot: «Sejas skaistums bez sakropļojošām operācijām», «Bolsovera kundzes metode vai kā ar divpadsmit vingrojumiem uzlabot krūšu formu». Vēl citai bija pavisam mistisks, taču intriģējošs virsraksts: «Meitenes! Kāpēc palikt neievērotām?» Es jau dzīros iedziļināties tajā tā pamatīgāk, kad atvērās durvis un ienāca Keita.

Viņas pumpainais zods dusmās piesarka. Tūdaļ arī pierē parādījās puni. Mani paglāba vienīgi tas, ka es nekavējoties atjautīgi iesaucos:

— Ak Keita! Es tev kaut ko atnesu, tas tik būs pārsteigums!

Viņa apstājās, ausis tai pietvīka, bet acīs vēl spīguļoja dusmas.

— Ko tad? — viņa aizdomīgi jautāja.

— Dāvanu, Keit! — Un es parādīju paciņu uz kumodes.

Viņa neticīgi paskatījās; tad, mirkli vilcinājusies, negribīgi ierunājās tikai tādēļ, lai izteiktu man pārmetumu:

— Atceries, Robert, nekad, nekad neieej dāmas guļamistabā bez pieteikuma. — Keita piegāja pie kumodes, paņēma paciņu un apsēdās uz gultas malas, un, kamēr es viņu novēroju, iztina dāvanu no iesaiņojuma, un tad atklājās skaista, ar lentītēm pārsieta kārba, kurā atradās veselas trīs mārciņas dārgu šokolādes konfekšu. Biju pārliecināts, ka Keita visā savā mūžā nebija saņēmusi tik skaistu dāvanu. Es viņu apsveicu un pārliecos pār kārbu, jo jutos gluži kā slepens līdzzinātājs.

— Vai tās nav brīnišķīgas, Keit? To sūta Džemijs. Viņš šo pēcpusdienu paņēma mani līdzi uz maču. Tu taču zini, Džemijs Nigs.

Šajā mirklī vajadzēja redzēt Keitas seju — tajā atspoguļojās prieka, izbrīna un vilšanās dīvains sajaukums. Diezgan augstprātīgi viņa izmeta:

— Ak viņš, zinu gan! Dāvana tomēr būs jāatdod atpakaļ.

— Ak, nē, Keit. Tas Džemiju sāpinās. Turklāt... — Es noriju siekalas.

Gribot negribot Keita pasmaidīja; un, kad viņa smaidīja pat šo tikko samanāmo, atturīgo smaidu, viņa izskatījās apbrīnojami jauka.

— Nu, labi. Paņem vienu konfekti. Bet es pati gan tām nepieskaršos.

Nekavējos izmantot šo atļauju un tūlīt iekodu konfektē, kas bija pildīta ar apelsīnu krēmu, un tūdaļ uz mēles sajutu brīnišķo aromātu.

— Vai ir garšīga? — Keita vaicāja un arī savukārt šķita šajā mirklī kaut ko norijam.

Izdvesu neskaidras skaņas.

— Lai tas būtu bijis kurš būdams, tikai ne Džemijs Nigs! — Keita iesaucās.

— Kāpēc? — es kā Džemija draugs iebildu. — Džemijs ir jaukākais puisis, kāds vien pasaulē var būt. Tev vajadzēja viņu redzēt kopā ar visiem viņa draugiem mačā. Bez tam viņš arī pazīst Līvenfordas centra uzbrucēju.

— Ak, viņš nav nekas sevišķs, tikai katlu kalējs. Netīra darba strādnieks. Turklāt, tā ļaudis runā, viņš arī mīlot mazliet «uzmest garu».

Nopratis, ka šis teiciens nozīmē, ka Džemijs labprāt iedzer glāzi viskija, es, palikdams Džemijam uzticīgs, nocitēju vectētiņa teicienu šādam gadījumam:

— Bet tāpēc viņš taču nav sliktāks, Keit.

— Nu, labi, bet... — Keita atkal mulsi nosarka. —... viņa kājas!

— Neskaties uz kājām! — ļoti nopietni centos viņu pārliecināt.

— Kājas ir pārāk nozīmīgas, lai uz tām neskatītos. Jo sevišķi, ja kaut kur «iziet ļaudīs».

Es gluži pārbijies klusēju, tad jautāju:

— Vai tev patīk kāds cits, Keit?

— Hm... jā... — Keitas skatiens pāri grāmatiņai «Kāpēc palikt neievērotām?» sapņaini aizslīdēja romantiskajās tālēs, un, izmantojot viņas ieslīgšanu domās, es paņēmu vēl vienu konfekti.

— Man, protams, ir bijuši daudzi bildinājumi, vismaz — vairāki, katrā ziņā daži, nemaz nedomāju dižoties. Bet šobrīd es runāju par savu ideālu. Tam jābūt vīrietim, kas jau ir sasniedzis noteiktu briedumu, ar tumšiem matiem, tam jābūt labi audzinātam, ar skaistu valodu... nu, piemēram, tāds kā reverends misters Sprouls.

Pārsteigts stingām acīm skatījos uz Keitu: reverends bija pusmūža, ar paresnu vēderiņu, dzejnieka sprogām, dunošu balsi un četriem bērniem.

— Ak, Keit, man gan patīk labāk Džemijs, visādā ziņā ... — es aprāvos kaistošiem vaigiem, jo pēkšņi apzinājos, ka man mazāk par visiem citiem bija tiesības nokritizēt viņas mācītāju.

— Nekas, nekas. — Keita mani mierināja ar karalienes augstsirdību. — Paņem vēl vienu konfekti. Ēd vien, neskaties uz mani, es taču nedomāju aptraipīt savas lūpas ar tām. Taisnību sakot, mīlestība man derdzas. Jā gan, derdzas. Sievietei allaž par to nākas samaksāt. Vai šī bija vidū cieta vai mīksta?

— Cieta, Keit, — es nopietni atbildēju. — Garšīgs sacukurots auglis, kādu tu nekad savā mūžā neesi nobaudījusi. Re, te ir vēl tāda konfekte, tieši tāda pati. Ļauj man to pasniegt tev, lūdzu, lūdzu!

— Nē, nē, ne prātā nenāk. — Gan vēl joprojām protestēdama, Keita izklaidībā konfekti, ko es piedāvāju, tomēr paņēma un, kādu aizkavējušos domu risinādama, iebāza savā mutē.

— Vai tās nav lieliskas? — es dedzīgi noprasīju.

— Mani neviens vīrietis nevar nopirkt, Robert. Bet jāatzīstas, Robert, konfektes ir ārkārtīgi garšīgas.

— Ņem vēl vienu, Keit.

— Labi, es zinu, ka sabojāšu vēderu. Bet ja jau tu tik ļoti vēlies. Pameklē man tādu ar apelsīna krēmu, kā to, kuru tu pirmo apēdi.

Nākamās pusstundas laikā, sēžot uz gultas malas, mēs pa abiem notiesājām visu kārbas augšējo kārtu.

— Ko lai pasaku Džemijam? — es beidzot izdvesu.

Kārtīgi aizsiedama kārbu ar sārto lenti, Keita pēkšņi skali iesmējās. Pats dīvainākais bija dzirdēt šo neizprotamo, drūmo, aizvien saīgušo meiteni gluži dabiski smejamies.

— Kādi gan mēs abi esam liekuļi, Robij. Vismaz es. Ēdam nabaga puiša konfektes, par ko viņš noteikti ir samaksājis veselu kapitālu, un viņu vēl visādi aprunājam. Pasaki viņam visu patiesību. Pasaki, ka šokolādes konfektes mums ļoti garšoja. Laipni pateicies par tām. Bet lai viņš tā vairs nedara.

Devos lejā, lecot pāri trim pakāpieniem uzreiz, apņēmies, ka Džemijam jāuzzina vismaz pirmā daļa no tā, ko Keita bija likusi pateikt.

10. nodaļa

Pienāca jūlijs ar vasaras brīvlaiku un karstiem vējiem, kur viļņojās zeltainās druvas. Basām kājām abi divi ar Gēvinu skrējām nopakaļus ielu laistāmajiem ratiem pa siltajiem, aprasinātajiem Drambakas ceļu putekļiem. Kopā ar Gēvinu uzkāpām Garšeika pašā virsotnē salasīt zilenes, kas tur auga lielā vairumā un ko māte pateicīgi pieņēma un vārīja no tām daudz garšīgāku džemu nekā no mūsu parastajiem rabarberiem. Ar Gēvinu kopā peldējāmies pie dzirnavu aizsprosta, un pirmo reizi, rokām vēso ūdeni kuļot, pārpeldēju pāri visdziļākajai vietai lejas galā, pēc tam pabāzu galvu zem mazā ūdenskrituma, tā ka ūdens veselām strūklām saskrēja man mutē un degunā, bet grunduļu bari, no smilšainā dibena augšup paceļoties, kutināja man kājas. No sirds sajūsmināts, ieklausījos savos spalgajos, satrauktajos smieklos. Vai tad ūdens patiešām varēja būt tik brīnišķīgs? Man šķita, ka tas izskalo no dvēseles dzīlēm vispēdējo bēdu traipiņu. Izkāpuši krastā, lēkājām un dejojām, tad nometāmies garšļaukus zālē un, gluži kā svelmainas ekstāzes pārņemti, skatījāmies koši zilajās, skaidrajās debesīs. Ak kāds prieks! Kāds tīrs, rēns gaiss, kāda gaisma, koku zaļums un spēks, kas raisījās manī, un pāri visam prieks, ka elpoju, ka esmu dzīvs!

Jutos pārlieku, pārlieku laimīgs savā pagāna dzīvē. Tīreļa vējš bija izpūtis laukā no manas galvas dievu; pastkartītēm, ko vecmāmiņa man sūtīja, veltīju maz uzmanības; neliku vairs nelabajam nākt laukā no mājas tumšajiem kaktiem, bet iekritu miegā tūdaļ, tikko paspēju nomurmināt visīsāko lūgsnu. Ak, es biju novērsies no dieva vaiga. Liktenis sūtīja man jaunus pārbaudījumus.

Vispirms atnāca ziņa, ka Gēvinam atkal mani jāatstāj. Viņa tēvs ik vasaru noīrēja Pertšīrā namiņu neliela tīreļa vidū, kur varēja mierīgi pazvejot un pamedīt, tā bija vēl viena ekstravagance, ko vēlāk kā kaunu un negodu metīs pilsētas galvas — Olimpa dieva sejā, un Gēvinam, protams, vajadzēja pavadīt skolas brīvlaiku tur, kur sārti liesmoja virši un tālumā vīdēja zili kalni.

Mis Džūlija Blēra vairākkārt aplinkus ieminējās, ka es varētu Gēvinam braukt līdzi, bet mana nožēlojamā garderobe, dzelzceļa biļetes cena un citi vēsi apsvērumi šo sirsnības dvesmu noslāpēja un apklusināja. Mēs ar Gēvinu dzelzceļa stacijā atvadījāmies, mūsu acis aizdomīgi mirdzēja, kad sarokojoties ar mūsu tēraudcieto rokas spiedienu, īkšķus slepenā, tikai mums zināmā veidā savijot kopā, solījām viens otram mūžīgu draudzību.

Kad pa Haistrītu gāju uz mājām, pēkšņi kā zibens no skaidrām debesīm — man kaut kas aizsprostoja ceļu. Pacēlis skatienu, es patiešām šausmās satrūkos, ieraudzījis slaidu, tumšu stāvu — kanoniķi Rošu, kurš, atbalstījies uz plandoša lietussarga, cieši raudzījās manī ar noslēpumainu, stingu baziliska skatienu — gluži kā es mēdzu aplūkot sīkbūtni mikroskopā.

Kaut gan man līdz šim vienmēr bija izdevies veikli izvairīties no sastapšanās ar viņu, kanoniķis bija viena no vispārsteidzošākajām personām pilsētā. Viņš bija vēl jauns — taisnību sakot, visjaunākais kanoniķis diocezē. Viņam bija kalsna seja, ērgļa deguns, skaisti veidota piere, kas liecināja par augsto inteliģenci, kuru bija vēl veicinājuši studijās pavadītie gadi Romas Skotu koledžā. Stājoties amatā Svēto eņģeļu baznīcas draudzē, viņš bija saņēmis pagalam noklīdušu, nevaldāmu ganāmpulku, jo tas bija īsts tautību mistrojums — poļu, lietuviešu, slovaku un īru emigranti, kurus dažādos laika posmos uz šo pilsētiņu bija atvilinājušas darba iespējas un laba izpeļņa, ko solīja katlu rūpnīca. Kanoniķis drīz vien saprata, ka šo neaptēsto, mazizglītoto laužu savaldīšanai derēja tikai viens līdzeklis, kas bija iedarbīgāks par visiem citiem. Un viņš nevilcinājās to likt lietā. Ar viņa raksturam svešu bardzību viņš no kanceles dārdošā balsi strostēja savu draudzi, altāra pakājē stāvot, tos šaustīja ar satīru, bet ielās apstādināja un, visiem dzirdot, rāja. Divpadsmit mēnešos viņš savu draudzi bija saņēmis stingros grožos un izpelnījies brāļu Maršalu — katlu rūpnīcas īpašnieku atzinību un iemantojis pilsētas valdes liberālāko locekļu nelabprāt dāvāto cieņu, ko grūti iekarot mazajā Skotijas pilsētiņā, kur «tos katoļus» neieredzēja un nicināja. Taču, lai cik dīvaini, viņš savā draudzē bija ieguvis ne vien bijību, bet arī apbrīnu. Jā, nudien, viņš bija īsts dusmu personificējums, jā, šis kanoniķis bija dievišķo dusmu atspulgs, lai dievs viņu svētī un piemeklē!

Tāpēc nav ko brīnities, ka es trīcēju, kad tāds vīrs, kaut gan pašreiz ļoti laipnā balsi, uzrunāja uz ielas tieši mani.

— Tu esi Roberts Šenons, vai ne?

— Jā, tēvs.

Ak, šis vārdiņš «tēvs»! Es sevi nodevu. Kanoniķis tikko manāmi pasmaidīja.

— Un droši vien katolis?

— Jā, tēvs.

Viņš centās satīt savu plandošo lietussargu.

— Saņēmu vēstuli par tevi no sava kolēģa Dublinā... Šenlija tēva... Viņš man raksta, lai sameklējot tevi. — Kanoniķis uzmeta man ašu skatienu. — Tu taču apmeklē svētdienās mesu, ko?

Nodūru acis. Es jau biju dabūjis ciest par savu piederību katolicismam; biju jau apzīmogots; taču, būdams viens un kautrīgs, es, kopš atrados Līvenfordā, vēl ne reizi nebiju apmeklējis katoļu dievnamu.

— Ak! — Cik daudz pūļu kanoniķim sagādāja lietussargs. — Vai tu biji pie pirmās komūnijas?

— Nē, tēvs.

— Un pie pirmās grēksūdzes?

Manu vecāku slimošana bija aizkavējusi mani izpildīt arī šo ārkārtīgi svarīgo pienākumu; es vēlējos, kaut zeme tagad atvērtos un aprītu mani un manu kaunu.

— Nē, tēvs.

— Ak vai! Cilvēks, vārdā Šenons, ir atļāvies nepatīkamu nolaidību. Tas nav labi, Robert. Tas jāizlabo, jāizlabo labi drīz, — lai drīz būtu labi, ja tev nekas nav pretī pret šo vārdu spēli, kas, — es esmu pārliecināts, tu domā tāpat, — ir pats lētākais joks un daudz vairāk pieklājas pieklājīgam anglikāņu garīdzniekam nekā man, necienīgajam priesterim.

Kāpēc viņš smaidīja? Kāpēc viņš dārdoši neuzbrēca? Acīs man jau sariesās asaras — jau tās bija bēdas, ka Gēvins aizbraucis prom, un tagad vēl šis atgadījums! Pats arī apzinājos, ka, uz ielas stāvot, mēs šobrīd — jo bija tieši pusdienu laiks — piesaistījām sev daudzo garāmgājēju ziņkārību. Drīz vien skandalozās valodas par šo tikšanos būs ļaužu mutē, skolas biedru acīs būšu atkal zaudējis jebkuru cieņu, un «Lomonda lepnumā» visi būs sašutuši.

— Gatavošanās pirmajai komūnijai sāksies nākamajā mēnesī klosterī. Otrdienās un ceturtdienās tūlīt pēc pulksten četriem. Ļoti parocīgā, ērtā laikā. Mācības vadīs māte Elizabete Džozefīna... Domāju, viņa tev patiks, ja tu atnāksi. — Viņš uzsmaidīja man ar savām apburošajām, melnajām acīm.

— Tu taču atnāksi, Robert?

— Jā, tēvs, — ar stingām lūpām nomurmināju.

— Tā ir labi, puis. — Lietussargs vēl nebija īsti akurāti sakārtots, taču šķita viņu apmierinām. Vismaz viņš to cītīgi nopētīja, grozot uz vienu un otru pusi, dodot man tikmēr īsus norādījumus par maniem pienākumiem, un beigās piekodināja:

— Vienu gan, Robert, ievēro, tas nav tik viegli izpildāms cilvēkam, kas — tāpat kā tu — dzīvo kopā ar radiem, kuri nav katoļi, bet tas ir ļoti svarīgi. Un proti: piektdienās neēd gaļu. Tā baznīca stingri noteikusi. Tātad atceries ... piektdienās ... ne kripatiņas gaļas. — Atvadām vēl reizi iemirdzējās šīs bargās, taču arī labsirdīgās acis, un prom viņš bija.

Vēl apmulsis no šīs nepatīkamās sastapšanās, teciņus devos prom pretējā virzienā. Savos pārkāpumos notverts un apsūdzēts, jutos satriekts. Dienas spožums bija zudis. Man pat ne mirkli neienāca prātā, ka es varētu nepaklausīt kanoniķa norādījumiem. Nē, nē, nu viņš mani paturēs acīs; tagad viņš mani vajās ar visu savu garīgo un laicīgo varu, jo viņš bija pārāk tuvu un pārāk šausmīgs, lai viņam varētu neklausīt. Visi vecmāmiņas cītīgie pūliņi iekopt manu garīgo vīnadārzu bija kā viesuļa izpostīti. Es jutu, ka manas nelaimīgās izcelšanās lāsts beidzot bija guvis varu pār mani. Atlika tikai pakļauties un ciest.

Vēlāk, kad tuvojos «Lomonda lepnuma» pagalmdurvīm, pēkšņi kaut ko atcerējos, un auksti sviedri pārklāja man pieri. Šodien — tieši šodien — bija piektdiena. Gaisā virmoja mana iemīļotākā ēdiena — gaļas sautējuma smarža. Dievs žēlīgais un kanoniķis Rošs! Ko lai es daru?

Nedrošiem soļiem iegāju virtuvē, ieņēmu savu vietu pie galda, pie kura jau sēdēja Merdoks un Keita. Jā, protams, māte, kā jau biju paredzējis, nolika man priekšā šķīvi ar sautētu gaļu, un porcija šoreiz šķita tiešām lielāka un, pēc garaiņiem spriežot, smaržīgāka nekā parasti. Apjucis skatījos uz šķīvi.

— Māt, — es beidzot vārgā balsi ierunājos. — Man šodien nez kāpēc negribas gaļas sautējuma.

Tūdaļ manī pavērās visu ēdēju vaicājošie skatieni. Māte neticīgi noprasīja: — Vai esi saslimis?

— Īsti nezinu. Varbūt mazliet sāp galva.

— Nu tad paņem drusku mērces un kartupeļus.

Mērce — ak, arī tā bija aizliegta. Vāri smaidot, noliedzoši pagrozīju galvu. — Es domāju, varbūt būs labāk, ja neēdīšu neko.

Māte klusi noklakšķināja ar mēli, kā allaž, kad nebija par kaut ko pārliecināta. Pirms devos atpakaļ uz skolu, kur vēl dažas pēdējās dienas turpinājās mācības, māte iedeva man karoti Gregorija mikstūras. Ejot cauri trauku mazgājamam kambarim, iebāzu slepus bikšu kabatā maizes riku un ceļā uz skolu izbadējies to notiesāju. Taču mans tukšais vēders visu pēcpusdienu sāpīgi kurkstēja.

Vakarā, kad visi sēdējām pie vakariņu galda, māte, gribēdama man parādīt laipnību un vienlaicīgi arī darīt labu darbu, nolika man priekšā šķēlīti aukstas gaļas no mistera Lekija šķīvja — šo tējas maltīti viņam vienmēr papildināja ar kādu «kārumu», kā mēs to saucām. Māte paskatījās uz pārējiem, it kā atvainodamās:

— Roberts nejutās visai labi šodien.

Sirds man pamira. Stiklainu skatienu es raudzījos uz maigās gaļas gabaliņiem, kurus caurspīdīgajā receklī varēja skaidri saskatīt. Kāpēc es nepateicu skaidri un gaiši patiesību? Ak, nē, nē, neparko ne! To es nevarēju darīt. Neparastais un traģiskais notikums, kura dēļ es kļuvu par katoļu baznīcas piederīgo, šai ģimenei bija pārāk sāpīgs. Tas bija aizmirsts un aprakts. Ceļot to atkal gaismā, es izraisītu apvērsumu un katastrofu, kas būtu salīdzināmi vienīgi ar Samsona radīto postu, kāds attēlots reprodukcijā vecmāmiņas istabā. Iedomājoties tikai to, kādu seju tad rādītu tēvs...

Tomēr šajā brīdī tieši viņš bija tas, kas mani izglāba.

— Puika būs saēdies zaļas ērkšķogas, — viņš pēkšņi īgni noburkšķēja. — Lai lien žigli gultā. — Viņš paņēma aukstās gaļas šķēlīti no mana šķīvja un uzlika uz savējā.

Pat ne tuvumā nebiju bijis viņa negatavajām ērkšķogām. Taču par šo netaisnību es priecājos, kad bez vakariņām pazudu savā mazajā alkovā aiz priekškara.

Svētdienas rītā, pirms pārējie ģimenes locekļi bija pamodušies, es zagšus izlavījos cauri tumšajai priekštelpai un aizšmaucu uz rīta mesu, kas sākās pulksten septiņos. Sēdēju pašā pēdējā solā un, kad sāka laist apkārt ziedojumu ķeseli, paslēpu seju plaukstās. Baznīca bija skaista — Pjudžina celta, kā vēlāk uzzināju, — vienkāršā gotu stilā; tā mudināja uz «bijību» ar savām ļoti gaumīgi darinātajām vitrāžām, ar augsto, balto altāra nišu un veselu rindu augstu arku, kuras aili vērta dižu. Bet tajā rītā, aizelsies atskrējis un aizgūtnēm nobēris savas īsās lūgsnas, es mierinājuma neguvu. Ceļgali man drebēdami sitās kopā, kad kanoniķis Rošs uzkāpa kancelē. Varbūt viņš sprediķī vērsīsies pret mani, neuzticīgo atkritēju, kuram nebija drosmes atzīties savā ticībā. Kāds atvieglojums... to viņš nedarīja! Taču tas, ko viņš pateica, manu sirdsmieru nesatrauca mazāk. Nākamā nedēļa bija gavēņa nedēļa: trešdiena, piektdiena un sestdiena tika paziņotas par gavēšanas un atturības dienām; mazdūšīgajām un neticīgajām dvēselēm, kas šajās dienās uzdrošināsies iebaudīt gaļu, neesot ko cerēt uz dieva žēlastību. Dodoties mājup, acis man mirdzēja, jutos satriekts līdz sirds dziļumiem, kā apstulbis, kad klusībā atkārtoju: «Trešdiena, piektdiena un sestdiena.» Izpelnīties dieva dusmas, protams, bija slikti. Taču uzņemties neiespējamo pārbaudījumu man lika bailes no briesmīgā kanoniķa.

Trešdien man palaimējās. Māte, ar «veļas dienas» rūpēm aizņemta, bez kādām aizdomām pieņēma manu nomurmināto aizbildināšanos, ka pusdienu brīvstundā man skolā jāsaved kārtībā savas grāmatas, un, pārliekusies pār veļas katlu, viņa tikai izklaidīgi pateica, lai paņemu līdzi dažas maizes šķēles ar džemu. Bet piektdien, kad mēģināju izmantot to pašu ieganstu, viņa izturējās citādi: pavēlēja man nākt mājās un kārtīgi paēst siltu maltīti. Pusdienās viņa uzlika man uz šķīvja maltas gaļas sacepumu un pati izgāja laukā no virtuves tādā omā, kas nesolīja nekā laba, ja, viņai atgriežoties, šķīvis nebūtu tukšs.

Ak, dievs, kas tā bija par mocību! Neviens bārdains ebrejs, kam inkvizīcijas tiesa pavēlējusi apēst gabalu kraukšķīga cūkas cepeša, nebija izjutis tādas mokas kā es. Izmisis skatījos pāri galdam uz Merdoku, kurš, mierīgi ēzdams, ziņkāri mani vēroja. Viņš tagad mācījās mājās, un, tā kā Keita sakarā ar mācību gada beigām vēl kavējās skolā, pie galda sēdējām tikai mēs abi divi vien.

— Merdok! — es elsu. — Man no gaļas briesmīgas vēdergraizes. — Žigli paņēmu savu šķīvi un visu gaļu pārliku viņa šķīvī.

Izbrīnā Merdoks acis vien iepleta. Taču viņš bija liels izēdājs, necēla iebildumus, tikai aizdomīgi izmeta:

— Tu šajās dienās gluži par veģetārieti esi kļuvis.

Vai viņš kaut ko nojauta? To nu nevarēju zināt. Drebēdams, galvu nodūris, apēdu kartupeļus, manīdamies neaiztikt tos, kuriem bija tikusi klāt mērce.

Nākamajā dienā biju galīgā neziņā. Zaudējis drosmi un izsalcis, nevarēju izgudrot nevienu ieganstu: gluži vienkārši neatnācu pusdienu laikā mājās, klaiņoju izvārdzis apkārt pa ostu, kā suns ošņājot darvas un eļļas raušu patīkamās smakas. Vakarā, aiz izsalkuma tikko kājas vilkdams, steberēju mājup. Skaudru vēdergraižu mocīts, es pat aizmirsu bailes, kā lai izskaidroju mātei savu prombūtni. Man gribējās ēst, ēst.

Savas mājas parādes durvīs stāvēja misis Bosomlija un turēja rokā dažas vēstules. Viņa palūdza mani aizskriet un iemest tās pastkastītē. Skriet bija neiespējami. Taču, lai cik slābans jutos, atteikt pakalpojumu tik sirsnīgam draugam nevarēju. Iemetu viņas vēstules sarkanajā vēstuļu kastē Dambja takas stūrī. Kad atgriezos, viņa pieaicināja mani pie atvērtā loga. Acis man iemirdzējās. Jā, viņa pasniedza man parasto atalgojumu — lielu, tikko sviestā apceptu, divām kārtām saliktu, ar Bovrila mērci apziestu sendviču.

Gandrīz uz katra soļa klupdams, apgāju ap mājas stūri un aizstaigāju līdz akmens dārzam, nesot rokā biezo, zeltaino sendviču, kura smarža vien lika man gandrīz vai paģībt. Es apsēdos un, grasīdamies cirst zobus maizītē, atvēru muti, kas jau bija pilna siekalu. Te, ak, atcerējos: Bovrils! Tas taču nozīmēja gaļu, īstu gaļu; pie dzelzceļa tilta karājās liels plakāts, kur spilgtās krāsās bija attēlots milzīgs vērsis, kas apslēpts ikkatrā Bovrila konservu kārbā.

Veselu minūti, aiz apmulsuma kā paralizēts, es stingām acīm skatījos uz vērsi, visu gaļu iemiesojumu, savās bērna rokās turot grēkā krišanas cēloni. Bet tad es, pēkšņi iekliedzoties, uzklupu kumosam. Zobi koda, plēsa un rijīgi košļāja. Ak, kā garšoja! Aizmirsās gan atriebības eņģelis, gan kanoniķis Rošs. Grēcīgām lūpām sūcu sāļo gaļas mērci. Svētlaimē nolaizīju pirkstus. Kad viss līdz pēdējai kripatiņai bija notiesāts, es apmierināts uzelpoju kā pēc uzvaras.

Taču tūlīt šausmās apjēdzu, ko biju pastrādājis. Grēku! Nāves grēku! Šausmās es vienu mirkli sastingu. Tad uzplūdiem cits pēc cita man uzbruka sirdsapziņas pārmetumi. Domās jau redzēju kanoniķa tumšās, zibsnījošās acis. Es nespēju vairs izturēt. Sāku skaļi šņukstēt un skriešus uzskrēju pa kāpnēm pie vectētiņa.

11. n o d a ļ a

Kad ieskrēju pie vectētiņa, viņš sēdēja, ar ļoti gudru seju pārliecies pār mikroskopu. Un .šādā zinātnieka pozā viņš uzklausīja mani, neteikdams ne vārda. Bija patīkami, ka viņš neskatījās uz mani. Es noslaucīju acis un vēroju, kā viņš pieceļas un savās saplīsušajās, zaļajās tupelēs sāk staigāt pa istabu. Pie viņa es jutos drošībā. Ak, cik ļoti es vēlējos, kaut viņš varētu būt noteicējs manos ticības jautājumos, viņš, nevis kanoniķis.

— Par piektdienām varēsim visu nokārtot ļoti viegli, puis. Es parunāšu kādu vārdu ar māti, un viss būs kārtībā. Bet, — viņš apslāpēja manu prieku, papurinot galvu, — tas ir tikai sākums. Tas jau sen bija paredzams. Tavs stāvoklis šeit ir ļoti sarežģīts, to nevar noliegt ... viens pats un vienīgais ... Smagu mantojumu gan tava nabaga māmuļa tev atstājusi. — Vectētiņš apklusa un, glaudot bārdu, uzmeta man savādu skatienu. — Bet visvienkāršākais atrisinājums šim jautājumam laikam būtu tāds, ja tu ņemtu un piebiedrotos pārējiem mājniekiem. Domāju... ja tu apmeklētu kopā ar pārējiem Nokshilas anglikāņu baznīcu.

Diez kāpēc man atkal sāka līt gaužas asaras.

— Ak nē, to es nevaru, vectētiņ. Cilvēkam taču jābūt tam, par ko viņš ir piedzimis, pat ja ir grūti...

Bet vectētiņš neatlaidās — viņš uzskaitīja visus pasaules labumus, kādus es tādā gadījumā gūtu.

— Vecmāmiņa tevi mīlēs tāpat arī tad, ja tu iesi uz Nokshilu. Es tev to varu apzvērēt, un nav nekas tāds, ko viņa tevis labā nedarītu.

— Nē, vectētiņ. Es nevaru.

Iestājās dīvains klusums. Tad viņš uzsmaidīja man, nevis vēsu, bet neparasti rāmu, sirdi aizkustinošu smaidu. Viņš panācās uz priekšu un pakratīja man roku.

— Tā ir pareizi, Robij, puis!

Nesteigdamies viņš paņēma no savas pustukšās kārbas divas piparmētru konfektes un sniedza man. Nevarēju saprast, kāpēc viņš man parāda tik augstu atzinību, Tikai retos gadījumos — un tā bija viņa lielākās cieņas izpausme — vectētiņš uzrunāja mani ar «Robij, puis».

— Es tev pateikšu savu viedokli. — Tagad arī vectētiņš paņēma vienu «draudziņu» un cēli atlaidās atzveltnī.

— Es esmu par ticības brīvību. Lai cilvēks tic, kam grib, ja vien viņš netraucē man ticēt, kam es gribu. To tu vēl neizproti, puis. Bet es tev gribu pateikt tikai vienu: ja tu būtu gājis uz Nokshilu, es tūlīt tajā pašā mirklī būtu novērsies no tevis.

Istabā valdīja dziļdomīgs klusums, kamēr viņš aizkūpināja pīpi.

— Man nav nekādu iebildumu pret katoļiem, vienīgi varbūt... pret viņu pāvestiem. Nē, puis, es nevaru teikt, ka atzīstu jūsu pāvestus... Dažs labs no šiem Bordžijiem ar saviem indes gredzeniem un tamlīdzīgām lietām nebija nekāds goda vīrs. Taču, lai būtu kā būdams, tā nav tava vaina. Tu tici tam pašam visuvarenajam dievam, kuram tic tava vecmāmiņa, kaut gan viņa negrib tev atļaut pielūgt to kungu ar svecēm un vīraku. Bet es tev to atļaušu, puis. Es atļaušu. Es aizstāvēšu tavas tiesības tā darīt. Un tad es tev pateikšu vēl kaut ko: klausoties mesu un ornātā tērptā garīdznieka vārdus, tev tikpat daudz izredžu iziet pa tiem pērļu vārtiem — vai kādi tie arī nebūtu vārti, pa kuriem mums visiem reiz būs jāiet, — tikpat daudz izredžu kā tavai vecmāmiņai, psalmus dziedot un bībeli lasot.

Tik uzbudinātu vectētiņu vēl nekad nebiju redzējis. Viņš, kurš necieta liekvārdību citu cilvēku runās, viņš, kurš atvairīja katru oratoru, atzīdams to par «pārāk izplūstošu», varēja — lai cik dīvaini — pats kļūt apbrīnojami daiļrunīgs. Veselu pusstundu viņš aizrautīgi un teatrāli ņēmās moralizēt, no viņa mutes plūstin plūda tādi kvēli un nemirstīgi vārdi kā «brīvība», «augstsirdība», «iecietība», «brīvdomātājs», «mūžam dzīvais mantojums» un «cilvēka cieņa». Viņš izteica tik brīnišķīgas un cildenas jūtas, ka es droši vien būšu alojies, kad man brīžiem šķita, ka viņš pats sev runā pretī, piemēram: stāstot gari un plaši par cilvēkmīlestības tikumiskajām vērtībām, viņš sirdīgi trieca dūri pret galdu un deklarēja, ka «mēs» — attiecinot to uz sevi un mani — «šai vecajai grezelei» — attiecinot to uz vecmāmiņu — «gan sakurināsim pirti!».

Taču viņa runas plūdu galvenais nolūks bija mani nomierināt. Visās piektdienās, kas tagad sekoja, māte, ne vārda neteikdama, slepus izsniedza man sakņu papilddevu, un, kad tēvs nebija mājās, arī kādu cieti novārītu oliņu. Pirmajā augustā, — pēc vectētiņa ieteikuma nevienam nebilstot par to ne vārda, — sāku apmeklēt Svēto eņģeļu baznīcas mazo klosteri un gatavoties savai pirmajai komūnijai.

Mēs bijām neliels pulciņš, ko uzraudzīja klostera priekšniece Elizabete Džozefīna — tikai sešas vai septiņas mazas, spriganas meitenītes un vēl viens puisēns, vārdā Andželo Antonelli, mūsu pilsētiņas saldējuma pārdevēja itālieša dēlēns. Andželo bija skaists bērns, viņa sejas āda bija tik maiga kā persiks, lielajās, tumšajās, mirdzošajās acīs lūdzošs skatiens, brūni mati, mīksti un sprogaini. Viņš izskatījās tieši tāds kā bērni Murillo gleznās, kaut gan toreiz, protams, es to vēl nezināju; zināju vienīgi to, ka Andželo man patika, un, tā kā viņš bija mazs, vairāk nekā gadu jaunāks par mani, tad tūdaļ ņēmu viņu savā aizgādībā.

Dažreiz mācības notika baznīcas rāmajā mijkrēslī, sānu altāra priekšā, zem vitrāžas loga, kurā bija attēlots «Pestītājs, krustu nesot»; citreiz klostera lietišķi iekārtotajā pieņemamajā istabā; taču visbiežāk — jo laiks pieturējās silts — stundas norisa klostera dārzā. Šeit mēs, bērni, apsēdāmies ar zāli apaugušajā nogāzītē ziedoša ceriņkrūma ēnā, bet laipnā mūķene ar grāmatu klēpī, mierīgās rokas tērpa platajās piedurknēs sabāzusi, sēdēja mums pretī uz saliekamā krēsla. Dārzs, ko ietvēra augsts mūris, bija neizsakāmi kluss, šķita atrodamies miljoniem jūdžu tālu no trauksmainās pilsētas. Laiku pa laikam redzējām kādu no pārējām klostera māsām, kas staigāja šurpu turpu pa dārza celiņu un skaitīja rožukroni, seju ieslēpusi baltajā mūķenes šķidrautā. Garās tērpa krokas ritmiski un vijīgi plandīja ap viņas augumu. Daži nobarojušies baloži paļāvīgi pienāca mums pavisam tuvu klāt. Klusa, dobja dūkoņa tinās ap ceriņkrūmu, kur visādi kukaiņi lidinājās ap baltajiem čemuriem, kuru liegā apelsīnziedu smarža brīnumaini harmonēja ar šo kluso nostūri tālu prom no ielu kņadas, ar dievbijīgajam mūķenēm, kuras visas valkāja labās rokas ceturtajā pirkstā gludu zelta gredzenu, uzskatīdamas sevi par Kristus līgavām. Cauri vēja šūpotajai koku lapotnei bija redzams pret apvārsni izslējies baznīcas torņa akmens krusts — aplī ietverts svētā Andreja krusts. Mūsu klostera māsa pacēla rādītājpirkstu pie lūpām, lai iestātos klusums, un, kamēr mēs, acis iepletuši, uzmanīgi skatījāmies, viņa iesāka stāstu par Jēzus bērniņu. Tie savā nevainībā bija neaizmirstami mirkļi; nekad — ne pirms, ne pēc tam — man vairs negadījās izbaudīt tādu mieru, tādu klusu laimes izjūtu.

Klostera māte Elizabete Džozefīna bija sieviete jau krietni gados, grumbām vagotā seja šķita pabarga. Viņa bija laba skolotāja. Mācēja stāstīt tā, ka mūsu acu priekšā atgriezās šīs leģendārās dienas Palestīnā. Elpu aizturējuši, mēs redzējām gan nabadzīgo kūtiņu un bērniņu, kas tur gulēja, gan svēto ģimeni uz ēzelīša muguras — iedomājieties šo nabaga ēzelīti! — bēgot no ļaunā Eroda. Varbūt manas diezgan šaubīgās pagātnes dēļ mūķene, acīm redzot, veltīja sevišķu uzmanību man, un es ar to lepojos un jo sevišķi brīžos, kad viņa mani uzslavēja par attapīgajām atbildēm. Kad ienāca kanoniķis Rošs, lai ar patiešām apbrīnojamu labsirdību paskatītos, ko mēs darām, viņš un māte Elizabete Džozefīna sačukstēdamies sabāza galvas kopā, bet viņu acis bija pievērstas man. Pēc tādām reizēm māte Elizabete Džozefīna izturējās pret mani vēl labvēlīgāk. Viņa man dāvināja skapulārus un mazas svētbildītes, ko es nēsāju zem krekla. No visas sirds sāku mīlēt Jēzu, kurš, kā domāju, droši vien būs izskatījies līdzīgs mazajam Andželo, kas uzticīgi un paļāvīgi sēdēja man blakus. Ar nepacietību gaidīju dienu, kurā — kā māte Elizabete Džozefīna paskaidroja — Jēzus atnākšot pie manis līdz ar plāno caurspīdīgo hostiju, ko man uzliks uz mēles.

Tad viņa sāka mūs brīdināt, stāstot par šausmām, ko piedzīvo tie, kas slikti sagatavojušies komūnijai. Viņa minēja daudz bēdīgu piemēru. Pastāstīja par mazo zēnu, kas, neko ļaunu nedomājot, bija «apgrēkojies pret gavēni», saskrubinot nejauši kabatā atrastās maizes drupatas un iebāžot mutē, pirms nostājies pie altāra margām; kāds cits nebēdnīgs resgalis norijis dažus ūdens pilienus, zobus ar suku tīrot. Jau tas bija diezgan ļauni, bet, kad noklausījāmies par trešo atgadījumu, mums šermuļi skrēja pa kauliem. Kāda maza meitene, ļaunas ziņkārības dzīta, bija noņēmusi no mēles hostiju un ielikusi to kabatlakatiņā... Vēlāk izrādījies, ka kabatas lakatiņš samircis gluži asiņains!

Manām mācību gaitām neviens nesekoja ar tādu interesi kā vectētiņš. Vispirms viņš izprašņāja, vai māte Elizabete Džozefīna esot glīta sieviete; biju spiests atbildēt: «Nē». Kad viņam pastāstīju par dīvaino atgadījumu ar asiņaino kabatas lakatu, viņš pat aci nepamirkšķināja.

— Apbrīnojami! — viņš domīgi ieminējās. — Tā vien rādās, man vajadzēs iet pie komūnijas kopā ar tevi. Tas ir pārāk interesants piedzīvojums.

— Ak, nē, nē, vectētiņ! — es, šausmu pārņemts, iesaucos. — Tas būtu grēks, nāves grēks! Un vispirms tev vajadzētu iet pie grēksūdzes ... izstāstīt kanoniķim Rošam visus ļaunos darbus, ko tu savā mūžā esi nodarījis.

— Tas, Robert, — vectētiņš rāmi atbildēja, — būtu ļoti garš stāsts.

Ap jūlija beigām māte Elizabete Džozefina mazliet sasirga, un viņas vietā uz saliekamā krēsla blakus ceriņkrūmam apsēdās jauna mūķene sārtiem vaigiem — māsa Sesilija. Viņa bija jauka un laipna būtne un prata stāstīt pat vēl interesantāk nekā māte Elizabete Džozefīna; viņas zilās acis kjuva skumjas, skatiens aizklīda kaut kur tālumā, kad runāja par pestītāju, un viņa mūs nebiedēja ar šausmu stāstiem. Viņa mani savaldzinaja, un es skriešus aizskrēju mājās pastāstīt šo jaunumu vectētiņam.

— Mums tagad ir cita skolotāja, vectētiņ. Jauna mūķene un šausmīgi skaista.

Vectēvs neatbildēja tūlīt. Viņš mazliet pa virpināja ūsas ar man tik ļoti pazīstamo žestu. Tad pateica:

— Tā vien šķiet, ka esmu bijis nolaidīgs pret savu pienākumu, Robert. Rīt pat pavadīšu tevi uz mācībām. Gribētos satikt māsu Sesiliju.

— Bet, vectētiņ, — es nedroši iebildu, — man liekas, džentlmeņiem nav atjauts ieiet klosterī.

Viņš, joprojām virpinot ūsas, mierīgi un pašapzinīgi man uzsmaidīja:

— Gan jau redzēsim.

Vectētiņš turēja vārdu un nākamajā pēcpusdienā cītīgi posās, uzspodrināja zābakus, vienā mierā uzlika galvā platmali un, paņēmis savu labāko spieķi ar kaula rokturi, nāca man līdzi uz klosteri, kur mūs — pēc tam, kad gados jauna kalpone, mirklīti pavilcinājusies, bet vectētiņa cēlās uzvedības uzveikta, — ieveda pieņemamā istabā. Te vectētiņš apsēdās, nolika cepuri pie kājām un izslējās taisns kā baznīcas pīlārs. Viņš man pamāja ar galvu par zīmi, ka telpa izpelnījusies viņa atzinību, ka viņam nebija nekādu iebildumu pret tās atmosfēru. Tad viņš uzmeta apvaldītu, taču ziņkāru skatienu uz zili balto dievmātes statuju, kas stāvēja zem stikla kupola uz kamīna dzegas.

Kad ienāca māsa Sesilija, viņš piecēlās un palocījās ar visdziļāko cieņu.

— Piedodiet šo traucējumu, cienīgā. Taču tam par iemeslu ir, — un viņš labsirdīgi uzlika savu roku man uz galvas, — mana mazdēla svētlaime, par ko esmu tā norūpējies. Mani sauc — Aleksandrs Gaus.

— Jā, mister Gau, — māsa Sesilija mazliet nedroši nomurmināja; kaut gan šis klosteris nebija slēgts klosteris, tajā mītošā ordeņa uzdevums bija ļaudis garīgi vadīt un pamācīt, viņa nez vai bija radusi pie tādiem apmeklētājiem, kāds bija mans vectētiņš. — Vai jūs neapsēstos?

— Paldies, cienīgā. — Vectētiņš atkal paklanījās un pagaidīja, lai vispirms māsa Sesilija apsēžas, un tikai tad pats apsēdās. — Vispirms man godīgi un atklāti jāatzīstas, ka nepiederu pie jūsu konfesijas. Jums gan laikam zināmi sevišķie apstākļi, kādos šeit dzīvo mans mazdēliņš. — Viņa roka atkal noslīga uz manas galvas. — Bet varbūt nezināsiet, ka es biju tas, kas viņu atsūtīja pie jums.

— Tas, mister Gau, dara jums godu.

Vectētiņš diezgan skumīgi atmeta ar roku.

— Kaut es būtu jūsu uzslavas cienīgs. Bet diemžēl iemeslus manai rīcībai, vismaz sākumā diktēja dzīvē pieredzējuša cilvēka prāta apsvērumi. Taču, cienīgā — bet varbūt es drīkstu saukt jūs par māsu? — Viņš apklusa, kamēr māsa Sesilija, mazliet apmulsusi, piekrītoši nolieca galvu. — Taču, māsa, kopš mans mazais puisēns sāka nākt šurp — sevišķi, kopš jūs, māsa, vadāt mācību stundas, — jūtos aizkustināts... aizvien dziļāk sajūsmināts par tām skaistajām un vienkāršajām patiesībām, kas nāk no jūsu mutes.

Māsa Sesilija apmierināta piesarka.

— Protams, — vectētiņš atsāka skumīgākā, taču pievilcīgākā tonī, — mans mūžs nav bijis bez traipiem. Esmu pablandījies pa pasauli. Maldu ceļos ...

Muti atpletis, skatījos uz vectētiņu, baidīdamies, ka nupat viņš atkal sāks stāstīt par zūlusiem. Bet nē, nesāka vis.

— Maldu ceļos, māsa Sesilij, man bieži vien gadījās visādi kārdinājumi, kuriem pretoties ir vēl jo grūtāk, ja nabaga velnam — ak, piedodiet! — ja tādam nabaga grūtdienim nav neviena, kas to pažēlotu. Nekad vīrieša cilvēks dzīvē nejūtas vairāk aplaupīts kā tad, ja viņam trūkst krietnas sievietes mīlestības, — viņš izdvesa nopūtu. — Vai tur kāds brīnums, ja... cilvēkam mostas vēlēšanās atnākt šurp ... rast mieru?

Redzēju, māsa Sesilija bija dziļi aizkustināta. Viņas sārtie vaigi tumši kaisa, un asaru pilnajās acīs atspoguļojās lielas bažas par vectētiņa dvēseli. Saspiedusi kopā rokas, viņa murmināja:

— Tas ir ļoti pacilājoši. Kanoniķis Rošs noteikti ar vislielāko prieku jums palīdzēs, ja vien jums ir patiesa vēlēšanās izsūdzēt grēkus.

Vectētiņš izšņauca degunu, tad ar nožēlas pilnu smaidu pakratīja galvu.

— Kanoniķis Rošs ir smalks cilvēks, pārlieku smalks... taču, liekas, ne sevišķi iejūtīgs. Nē, bet es zinu, ja drīkstētu atnākt Robertam līdz uz mācībām un tad pavisam klusu pasēdēt un klausīties ...

Šaubu ēna pārslīdēja pār māsas Sesilijas seju, kā mākonis pār dzidru dīķi. Tomēr vairāk par visu viņa, acīm redzot, baidījās vectētiņu atstumt un aizvainot viņa jūtas.

— Bīstos, mister Gau, ka tas varētu novērst bērnu uzmanību. Taču gan jau kādi ceļi un līdzekļi atradīsies. Katrā ziņā parunāšu ar klostera māti.

Vectētiņš apveltīja māsu Sesiliju ar savu visapburošāko smaidu — nudien, es to vēlreiz atkārtoju, lai cik neglīts viņam bija deguns, smaidīt viņš prata neatvairāmi apburoši. Viņš piecēlās un sarokojās ar māsu Sesiliju vai, pareizāk sakot, paturēja viņas pirkstus savā plaukstā, it kā grasīdamies pieliekties un cieņā tos noskūpstīt. Kaut gan vectētiņš savaldījās un to nedarīja, pietvīkums māsas Sesilijas sejā saglabājās vēl ilgi pēc tam, kad viņš jau bija aizgājis, un, kad viņa mums vēlāk stāstīja leģendu par pazudušo dēlu, viņas nopietnajās acīs mirdzēja asaras.

Vectētiņš mani gaidīja un lieliskā garastāvoklī, klostera priekšā šurpu turpu staigājot, vicināja spieķi un kaut ko dūca. Ceļā uz mājām viņš nolasīja man lekciju par krietnas sievietes svētīgo ietekmi, laiku pa laikam kaut ko nodungājot vai pēkšņi izsaucoties:

— Lieliski! Lieliski!

Klausījos viņā ar tādām kā bažām: taisni pēdējās nedējās es biju sanācis drausmīgā konfliktā ar sevi — par to es drīz pastāstīšu — un arī sievietes dēļ. Mani tomēr iepriecināja, ka māsa Sesilija un lietišķi iekārtotās, uzpostās klostera viesistabas klusums bija atstājis tik lielisku iespaidu uz vectētiņu.

Viņš smalkjūtīgi ļāva paiet veselai nedēļai, pirms devās nākošā vizītē, izraugoties šim nolūkam saulainu dienu, kad, kā viņš pats piezīmēja, «dārzā būs sevišķi jauki». Gara acīm viņš jau redzēja sevi sēžam man blakus mauriņā. Šoreiz viņš posās daudz rūpīgāk nekā jebkad un ilgi kavējās pie spoguļa, mazliet apcirpa bārdu, kā to dažkārt darīja, kad gatavojās apciemot misis Bosomliju. Tā kā viņš nekad nebija vienaldzīgs pret tīru veļu, arī šoreiz viņš apģērba savu labāko balto virskreklu, ko pats bija stērķelējis un gludinājis. Svārku atloka pogcaurumā viņš pat iesprauda neaizmirstulīšu pušķīti, kuru gaišais zilums lieliski harmonēja ar viņa acīm. Tad, paņēmis mani pie rokas, viņš izrieza krūtis. Pacilāti mēs devāmies uz klosteri.

Ak vai! Mazajā viesistabā ienāca nevis māsa Sesilija, bet māte Elizabete Džozefīna, turklāt bargāka nekā jebkad un tikko atlabusi pēc dzeltenās kaites. Vectētiņa seja saplaka, nule atplaukušais smaids sasala, vēl neuzziedējis, tikpat strauji un pēkšņi, kā klostera māte man lika atstāt istabu un ieņemt savu vietu, jo sāksies mācības mauriņā.

Brītiņu vēlāk, kad jau sēdēju uz nogāzītes velēnām, dzirdēju noklaudzam parādes durvis, ko stingra roka aizvēra. Pēc tam pa koku starpu redzēju vectētiņu kāpjam lejup pa kāpnēm un pa piebraucamo ceļu aizejam. Kaut gan tādā atstatumā nevarēju viņu skaidri saskatīt, viņš man šķita apmulsis un galīgi sašļucis. Kad pēc īsas, bargi novadītas mācību stundas klostera māte mūs atlaida, vectētiņš mani ārpusē negaidīja. Vēlāk vakarā es ievēroju, ka viņš no svārkiem bija noņēmis zilās neaizmirstulītes.

Nabaga vectētiņš! Ļoti uztraucos, ka viņa grēku nožēlas tieksme tik pēkšņi pārgājusi, bet Kristus svētās miesas diena šī mēneša pēdējā trešdienā nebija vairs tālu, un es tagad biju satraukts, svaidoties šurpu turpu, brīžiem juzdamies nožēlojams, brīžiem līksms. Pirms man būs lemts izjust komūnijas svētlaimi, vajadzēja vēl izturēt pirmās grēksūdzes krustugunis. To kanoniķis Rošs jau vairākkārt bija pārrunājis ar mums, un, kaut gan viņš runāja smalkjūtīgi, es sāku neskaidri noģist šausmīgās lamatas, kuras daba sagatavojusi neko ļaunu nedomājošiem bērniem. Manī sāka mosties vāra atziņa par dzimumu atšķirību. Vārdu «šķīstība» mūsu dvēseļu gans izrunāja maigi, tomēr ar uzsvaru. Un tad no miglas pēkšņi iznira izpratne par manu grēku. Ak dievs, kā es biju grēkojis, biju pastrādājis visļaunāko, nepiedodamo grēku. Nekad, nekad es to nevarēšu pateikt kanoniķim.

Un tomēr tas jādara. Lāsts, kas nāk pār to, kurš «slikti» izsūdz grēkus, bija smagāks nekā lāsts par «sliktu sagatavošanos» iet pie komūnijas. Sirds vai stājās, iedomājoties, ka man jāatklāj savs negods... Ak kādas mokas apzināties, ka nav glābiņa!

Beidzot liktenīgā diena un stunda bija klāt. Mokoša kauna sviedriem klāts, pagājis garām vitrāžai «Mūsu kungs, savu krustu nesot», grīļodamies iegāju tumšajā grēksūdzes nišā, kur biktskrēslā mani gaidīja kanoniķis Rošs. Mani kailie ceļgali saļima un ar dobju troksni atsitās pret kailajiem grīdas dēļiem. Sāku raudāt.

— Tēvs, tēvs, piedodiet man. Esmu tik ļauns, man tik šausmīgs kauns.

— Par ko tad, mīļais bērns? — Laipnais uzmundrinājums, kas slēpās šai bargajā balsī, manas bēdas vēl padziļināja. — Vai tu pateici kādu sliktu vārdu?

— Nē, tēvs, tas ir ļaunāk, daudz ļaunāk.

— Kas tad, bērns?

Vārdi ar joni izlauzās pār lūpām. — Ak, tēvs, es gulēju ar savu vecmāmiņu.

Vai tie bija jautri smiekli, ko saklausīju aiz noslēpumainajiem režģiem? Vai tā bija tikai manu šņukstu atbalss?

12. n o d a ļ a

Pienākusi tā kunga Jēzus Kristus miesas diena, un rīta debesis ir pelēkas, tikpat pelēkas kā mirušā Jēzus ķermenis, kad to noņēma no krusta. Visu nakti es grozījos uz salmu matracīša virtuves nišiņā: tikai laiku pa laikam man izdevās aizsnausties, un tad es sapņoju, ka dzīvais Jēzus bērniņš guļ man blakus, viņa skaistā galviņa atdusas uz mana spilventiņa, maigais vaidziņš pieglaudies manējam. Pēkšņi pamodos, cerēdams, ka mans sapnis nebija grēcīgs. Nesen mani mocīja šaubas: vai mani var apsūdzēt «nekautrībā», kamēr es izģērbjos? Vai es biju aplūkojis ar «nešķīstu» skatienu krustā sisto vai madonnas tēlu, vai vēl kaut ko? Ar aizsietām acīm un muti es eju klupdams un krizdams pa šo pasauli, baidīdamies krist grēkā. Es tik ļoti ilgojos iet pie komūnijas ne vien labi, bet ļoti labi sagatavojies, ka sāku jau meklēt dažādas dievišķas zīmes un brīnumus. Es, piemēram, skatos uz debesīm un sev saku: «Ja redzēšu mākoni, kas ir līdzīgs svētā Jāzepa sejai, tad iešu pie komūnijas lieliski sagatavojies.» Tādās reizēs es atmetu atpakaļ galvu, piemiedzu acis un pūlos kā mācēdams saskatīt debesu miglājos svētā vīra profilu vai vismaz viņa bārdu. Citu reizi es paņemu no ceļa trīs oļus, atbilstoši svētai trīsvienībai, un sev saku: ja es kaut ar vienu no tiem trāpīšu pa laternas stabu, kas stāv ielas stūri, tad tas nozīmēs, ka, lieliski sagatavojies, iešu pie komūnijas. Bet nē! Es steidzīgi atmetu šo domu aiz bailēm apgānīt svētumu.

Nākamajā rītā tomēr jūtos dīvaini mierīgs un mana sirds ir pārpilna mīlestības, un klusībā es pat par to brīnos, ka man, vienīgi man visu to cilvēku vidū, kas atrodas bez manis šajā mājā un prasa brokastis, karstu ūdeni, nospodrinātus zābakus — visus ikdienišķos sīkumus, tikai man vienīgajam būs parādīts tīkamais gods pieņemt savā sirdī dieva dēlu.

Iepriekšējā vakarā cītīgi izskaloju muti, tagad man jau vairs nav jālauza galva par to, kā izvairīties no brokastīm. Vai tas varētu būt iespējams, ka vectētiņš uzticējies māmuļai? Viņa neuzspiež man ēst. Basām kājām es uzkāpju augšā un redzu vectētiņu pošamies man līdzi uz baznīcu: viņš ir uzbudināts un pat nedomā palaist garām tādu, kā pats izsakās, «ceremoniju». Kaut arī vectētiņš ārkārtīgi ātri apvainojas, viņš ilgi netur ļaunu prātu un sen jau piedevis Elizabetei Džozefīnai, ka tā viņu toreiz izdzina ārā. Klosterī nosprieda, ka baltam uzvalkam es jau esmu par «lielu». Tas bija žēlsirdīgs lēmums, jo pat sadabūt baltas kurpes un zeķes, ko man vajadzēja apvilkt, bija grūti, un tās man sagādāja mans brīnišķīgais vecvectētiņš, bet, kā viņš pie tām tika, to es nezinu, jo naudas viņam, protams, nebija; un, kad es viņam to jautāju, viņš tikai parausta plecus, likdams saprast, ka manis dēļ nesis lielu upuri. Vēlāk tika atrasta lombarda zīme... par zilo vāzi, kas stāvēja viesistabā.

Bet pagaidām es lepni apauju jaunās kurpes un zeķes. Mēs abi divi ar vectētiņu izejam no mājām un drīz jau esam baznīcā. Galvenais altāris rotāts baltām lilijām; tās man liekas apbrīnojami skaistas, kad es skatos uz tām no pirmās rindas, kur sēžu blakus Andželo, kam mugurā balts matrožu uzvalciņš, bet ejas otrā pusē sēž sešas meitenītes; viena no tām — es ar nepatiku to ieraugu — satraukumā spurkst, slēpdamās aiz baltā plīvura, kas piestiprināts pie mākslīgo, balto puķu vainadziņa. Tūlīt aiz mums vietas ieņēmuši jauno komunikantu radinieki. Turpat sēž arī vectētiņš — blakus misteram un misis Antonelli, bet tiem blakus — Andželo tēvocis un māsa; vectētiņu viss ļoti interesē, un es ceru, ka viņš neizturas pārāk nevērīgi, kaut gan viņš jau izdarījis visas kļūdas: aizmirsis palocīt ceļus un aprasināties ar svēto ūdeni. Tomēr es priecājos, ka viņš ir šeit, un zinu, ka viņš man grib palīdzēt; šajā brīdī es dzirdu, ka viņš pieliecas un paceļ misis Antonelli cimdu... vai lūgšanas grāmatu.

Altāra telpā nošķind zvaniņš, un mesa sākas. Bijīgi sekoju visam, kas šeit notiek, skaitu pirms komūnijas lūgšanas un gaidu, gaidu tikai to mirkli, kas atšķirs šo mesu no visām citām, kādas jebkad bijušas un kādas būs. Cik maz laika atlicis līdz gaidītajam mirklim! Mani pārņem trīsas. Bet nu arī ieskanas Domine non sum dignus [Kungs, es neesmu cienīgs (lat.)]. Beidzot, beidzot! Es trīskārt situ sev ar dūri pa krūtīm, tad, ceļiem drebot, pieceļos un kopā ar Andželo un pārējiem aizejam līdz altāra margām. Jūtu sev pievērstus draudzes skatienus, galva man griežas, kad redzu kanoniķi Rošu greznā tērpā mums tuvojamies ar lielo biķeri rokās. Veltīgi pūlos atcerēties, kā man jāzemojas krusta priekšā, un cerībā, ka nepiedzīvošu kaunu, aizveru acis, paceļu galvu un, pavēris drebošās lūpas, kā mūs mācīja priekšniece, čukstu klusībā pēdējo lūgšanu, tikai vienu vārdu «Jēzus».

Par hostiju esmu pārsteigts, samanu to lielu un sīkstu uz savas mēles, bet gaidīju kaut ko gaisīgu, pārdabisku. Nezinu, kā lai gluži sausajā mutē to apgriežu un noriju, bet tad jau esmu atpakaļ savā vietā, sasarkušiem vaigiem, deniņos man dun, es piespiežu pie tiem savas plaukstas un beidzot noriju oblātu. Bet nekas nenotiek, es neizjutu nekādu sevišķu svētsvinību, nekādas acīm redzamas pārmaiņas dvēselē. Mani pārņem vilšanās. Vai tad patiešām es slikti... nē, nē, es apslāpēju sevī šo drausmīgo domu, strauji pievēršos atkal savai lūgšanu grāmatai un skaitu pateicības lūgsnu, kas mani mazliet remdina.

Paceļu galvu, mani nomierina Andželo mīlīgais smaids, vectētiņa klepus aizmugurē. Mani pārņem lepnums par veikto pienākumu. Kopā ar draudzi skaitu mesas noslēguma lūgšanu.

Kad iznācām ārā no baznīcas, spīdēja saule, īsu brītiņu mani aizkavēja smaidīgās klostera māsas, tad mani sagrāba vectētiņš un visi Antonelli, apsveica, spieda roku un silti apskāva. Mans brīnišķīgais radinieks jau bija paspējis sirsnīgi sadraudzēties ar itāliešu ģimeni, kura šķita par viņu sajūsmā, nē, vēl vairāk, viņš to bija apbūris. Vectētiņš iepazīstināja mani ar misteru un misis Antonelli, ar viņu pieaugušo meitu Klāru un ar Andželo tēvoci Vitaliāno, melnīgsnēju, tā ap piecdesmit gadiem, viņam sejā bija tāds rāmums, itin kā viņš pats būtu tālu prom, kā jau kurliem cilvēkiem. Visi man uzsmaidīja, bet misis Antonelli, patukla, melnacaina dāma ar sprogu pār pieri un pavisam maziem zelta gredzentiņiem ausīs, ģērbusies zaļā samta kleitā, paskatījās uz mani maigi kā māte un noteica:

— Kāds mūsu mazajam Andželo patīkams draugs.

Šājā brīdī misters Antonelli, kurš arī bija melnīgsnējs, bet augumā drusku mazāks par sievu, ar papliku galvvidu, pēkšņi uzsita sev ar dūri pa otras rokas plaukstu un pievērsa vectētiņam lielās, skumjās acis, kas bija tieši tādas pašas kā mazajam Andželo, tikai ar maisiņiem zem tām.

— Mister Gau! — viņš dedzīgi, tomēr pazemīgi iesaucās. — Es jums gribu lūgt vienu laipnību. Mūsu puisēni jau ir labi draugi... Ja jūs neesat pārāk lepns... atnāciet, lūdzu, pie mums uz brokastīm.

Vectētiņš aicinājumu tūdaļ pieņēma. Misters un misis Antonelli ļoti priecājās. Devāmies ceļā: Andželo un es pa priekšu, vectētiņš un pārējie sekoja.

Antonelli dzīvoklis atradās virs viņu uzņēmuma, kas bija izkrāsots gaišdzeltenos un spilgti sarkanos toņos un kam virs ieejas bija lepna izkārtne, uz kuras ar mirdzošiem zelta burtiem stāvēja rakstīts: «Līvenfordas pirmās šķiras saldējuma salons. Vienīgais īpašnieks — Antonio Antonelli.» Tāds pats eksotisks greznums valdīja arī augšā. Raibi paklāji, spilgti dzeltenzaļi aizkari. Visās malās krāsainas svētbildes, jo Antonelli dzimta bija ļoti ticīga, bet abpus kamīna dzegas, ko klāja tamborētas sedziņas, novietotas divas laicīgas gleznas, kas attēloja Kapri un Neapoles skatus un pārsteidza acis ar savām zaigojošajām, zilajām debesīm. Bet šeit, ak kungs un dievs, drausmīgs Vezuva izvirdums. No apzeltītas konsolas pie sienas man uzsmaidīja maza statuete, ietērpta baltās un rožainās drānās kā lelle. Nekad vēl man nebija gadījies ieiet mājās, kur viss bija gluži citādi nekā pie mums un kur virmoja noslēpumaini aromi. Svešu ēdienu smaržas kairināja nāsis — te smaržoja pēc augļiem, pēc kaut kā asa, skāba, piparota, bija samanāma sīpolu un sviedru smaka, karstu tauku un mitru skaidu smaka, bet no pagraba cēlās augšup salda smarža, ko izplatīja vaniļa, ko mēdz pievienot saldējumam.

Kamēr misis Antonelli un Klāra satraukti sarunājās un rosījās, klādamas galdu, Andželo kautri satvēra mani aiz rokas un aizvilka pirmā stāva gaiteņa galā. Šeit viņš apstājās ar daudzsološu izskatu pie pusatvērtām durvīm, kas veda istabā, kura, kā vēlāk noskaidrojās, piederēja viņa tēvocim. Mana sirds strauji iepukstējās, ieraugot pie sienas pieslietu leijerkasti, īstu senlaicīgu leijerkasti, uz kuras ar perlamutra burtiem bija izveidoti vārdi «Orfeja ērģelītes». Bet pārsteigumu, kas pēc tam sekoja, es nekad nebiju cerējis piedzīvot.

— Nikolo, Nikolo! — Andželo klusi sauca.

Pēkšņi no gultas nolēca sarkanā jaciņā tērpts pērtiķēns, gāzelēdamies nāca pa grīdu šurp un ielēca Andželo rokās. Tas bija mazs, kopts pērtiķēns ar skumjām actiņām un sīku, krunkainu, satrauktu purniņu. Tajā atspoguļojās tieši tāda izteiksme, kādu es pēc daudziem gadiem redzēju jaunpiedzimušo bērnu sejās: aizvainota, pārsteigta, izbijusies un arī aizkaitināta. Andželo maigi noglāstīja dzīvnieciņu un atļāva arī man to noglaudīt.

— Noglāsti viņu, Robij. Viņš tev nekodīs. Viņš taču zina, ka tu esi mans draugs. Vai ne, Nikolo, tu to zini? Un viņam nav blusu, nevienas. Viņš pieder manam tēvocim Vitam. Vita mīl viņu vairāk par visu pasaulē. Viņš apgalvo, ka Nikolo esot mūsu laimes nesējs. Kad atbraucām uz Līvenfordu un dzīvojām ļoti trūcīgi, tēvocis staigāja pa ielām ar leijerkasti un Nikolo. Viņš savāca daudz naudas! Bet tagad, kad esam bagāti, vismaz diezgan pārtikuši, māte neļauj tēvocim vairs staigāt apkārt ar leijerkasti, kaut gan viņam ļoti gribas to darīt. Māte saka, tas esot neglīti un tagad mums neklājoties nodarboties ar tādām prastām lietām. Tāpēc Nikolo tagad dzīvo pie mums kā luteklis, mūsu visu luteklis. Kad tēvocis viņu atveda šurp, viņam bija trīs gadi. Bet tagad viņam tikai desmit — viņš vēl ļoti jauns, pērtiķim tas ir pavisam maz.

Šajā brīdī misis Antonelli mūs pasauca. Lielā sajūsmā es sekoju Andželo, kurš, neizlaižot pērtiķēnu no rokām, ieveda mani viesistabā, kur visi jau bija sapulcējušies.

— Ak, nenes šurp Nikolo! — protestēja misis Antonelli, kad mēs ienācām. — Šodien ne, Andželo, kad mums ir tādi mīļi viesi.

— Bet, māt, — iebilda Andželo, — šodien es taču pirmo reizi biju pie komūnijas.

— Nu labi, labi. — Misis Antonelli ieslīpi paskatījās uz tēvoci Vitu un, pievērsusies vectētiņam, apžilbināja viņu ar savu smaidu. — Tas ir mūsu Andželo mīlulis!

Andželo noskaitīja lūgšanu, mēs visi apsēdāmies pie galda, kas bija apsegts ar izšūtu galdautu un nokrauts ar visdažādākajiem ēdieniem, kādi nekad nemēdza parādīties brokastīs «Lomonda lepnumā». Šeit bija lieli, lēzeni šķīvji ar gaļu un rīsiem, ar makaroniem tomātu mērcē, vistu pastēti, te bija mēļu receklis, olīvas, sardīnes un anšovi, augļu vāze, liela saldējuma torte ar uzrakstu «Lai dievs svētī mūsu Andželo», kurai blakus sardzē stāvēja vairākas augstas vīna pudeles.

Vectētiņš, kam vietu ierādīja starp Klāru un misis Antonelli, mielojās neparasti pacilātā garastāvoklī. Ar starojošu seju galda galā sēdēja misters Antonelli. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, pagodināts ar mūsu klātbūtni.

— Mazlietiņ vīna, mister Gau, pavisam mazu lāsīti. Tas ir kaut kas īpašs. Importēts no Neapoles. Fraskati.

Piepildīja visiem vīna glāzes, arī melnīgsnējam, klusi smaidošajam tēvocim Vitaliāno, kurš, acīm redzot, ģimenē atradās tādā kā pakļautībā. Tad vectētiņš piecēlās kājās un uzsauca tostu:

— Uz mūsu bērnu veselību! Par šo laimīgo un svēto notikumu!

Visi iebaudījām vīnu, pat mēs, bērni, — mums ar Andželo arī katram pa lāsītei. Vīns bija salds un patīkami sasildīja.

— Vai jums garšo fraskati, mister Gau? — Paliecies mazliet uz priekšu, dedzīgi jautāja misters Antonelli.

— Ļoti atsvaidzinošs, — vectētiņš laipni atbildēja. Tad piebilda: — Viegls.

— Jā, jā, ļoti viegls. Patīkams un viegls vīns. Vēl glāzīti, mister Gau.

— Pateicos, mister Antonelli.

Pērtiķēns, kurš, acīm redzot, garlaikojās Andželo klēpī, pēkšņi izstiepa ķepiņu un paņēma banānu. Valodu zaudējis, skatījos, kā tas novilka miziņu un sāka ēst augli — kā mazs cilvēciņš. Andželo lepni pamāja man un pačukstēja:

— Pagaidi,— viņš mums vēlāk parādīs visvisādus trikus.

— Atļaujiet man vēlreiz piepildīt jūsu glāzi, misis Antonelli, — vectētiņš piedāvāja. — Un jūsu glāzīti arī, dārgā mis Klāra. — Kaut arī abas dāmas atteicās un smiedamās aizsedza glāzes ar plaukstu, vectētiņš viņām, acīm redzot, ļoti patika. Viņš atkal ielēja savā glāzē, pateica kaut ko Klārai, sasmīdināja viņu un tad pavisam nopietni stāstīja namamātei, kādus panākumus viņš guvis pilsētas galvas pieņemšanas vakaros un citu augsti stāvošu personu namos, kas atradās gatvē pie Drambakas kapsētas. Bija skaidri redzams, ka misis Antonelli priecājas par iespēju kaut vai sarunā piebiedroties tādai smalkai sabiedrībai.

Smiekli kļuva aizvien skaļāki; vectētiņš mazliet paķircināja Klāru viņas pielūdzēja dēļ.

— Jaunā paaudze netiek līdzi vecajai, — viņš augstprātīgi paziņoja.

Kad vectētiņš un misters Antonelli sāka savstarpēji apmainīties ar tostiem «Par Itāliju», «Par Skotiju», mums ar Andželo atļāva piecelties no galda. Mēs paņēmām Nikolo un aizgājām uz tēvoča Vitaliāno istabu, bet tur, piespieduši pogu «Piano», sākām griezt leijerkasti. Tā spēlēja četras melodijas: «Skotijas zilos pulkstenīšus», «Uz priekšu, Kristus kareivji!», «Dievs, sargi karali!» un «Ak, Marija, tu šodien ziedu rotā!».

Arī Nikolo patika mūzika. Pērtiķēna vismīļākā melodija bija «Skotijas zilie pulkstenīši», un, tiklīdz izdzirda pazīstamās, drebelīgās leijerkastes skaņas, viņš sāka mums par prieku dejot un draiskoties. Atjautis, ka viņš ir šeit uzmanības centrā, kas nedrīkstēja notikt viesistabā, Nikolo centās mums izpatikt kā mācēdams, pēkšņi aizskrēja prom pa gaiteni un vicoja atpakaļ ar cepuri — ar vectētiņa cepuri. Uzlicis to galvā, viņš tipināja šurpu turpu kā pieredzējis švīts, laiku pa laikam noņemot cepuri un paklanoties. Mūsu smiekli viņu uzmundrināja. Viņš sāka klabināt zobus, uzlika cepuri sev uz astes, pameta asti gaisā, un cepure aizlidoja pāri viņa galvai. Pēc tam viņš tēloja dusmas, spalgi iespiegdamies, spārdīja cepuri, tad pārmeta kūleni pār to, tad, saritinājies kamolā, tēloja, ka ir aizmidzis.

Mēs abi ar Andželo locījāmies aiz smiekliem, bet negaidot durvis atvērās un istabā ienāca tēvocis Vita, viņa mierīgā, nopietnā seja atspoguļoja neapmierinātību. Viņš satvēra Nikolo rokās, noglaudīja, nomierināja dzīvnieciņu un iesēdināja grozā istabas stūrī. Tad viņš pacēla vectētiņa cepuri un, ar aproci notraukdams no tās putekļus, pateica kaut ko itāliski. Andželo pagriezās pret mani.

— Viņš saka, mēs esot sacēluši tādu troksni, ka pat viņš, kurlais, neesot varējis izturēt, un turklāt tadā svētītā dienā kā šodien... Viņš grib, lai mēs apsēžamies un nodziedam kādu himnu. — Andželo vēl piebilda no savas puses: — Tēvocis Vita ir ļoti svēts.

— Ko viņš vēl teica?

— Zini... Viņš teica, ka tavs vectētiņš jau izdzēris trīs pudeles vīna... viens pats. Un ka viņš spiežot Klāras roku zem galda.

Samulsis apsēdos uz grīdas blakus Andželo, bet tēvocis Vita ar īsta virtuoza degsmi grieza leijerkasti. Mēs dziedājām:

Ak, Marija, tu šodien ziedu rotā,

Tu enģļu daiļās ķēniņienes godā...

Kad mēs beidzām, tēvocis Vita pasmaidīja un kaut ko teica. Andželo pārtulkoja:

— Viņš sacīja, lai mēs nekad, nekad neaizmirstam, cik brīnišķīgi dzīvot dieva žēlastībā. Ja mēs kādā brīdī nomirtu vai mūs nogalina, vai šobrīd pat sakapā gabalos, tas nekas. Mēs nokļūsim tieši debesīs.

Šajā brīdī dzirdēju, ka mani apakšā sauc; pienācis laiks doties mājup. Vectētiņš pašreiz vestibilā atvadījās; viņš vairākkārt spieda roku misteram un misis Antonelli un ar tēvišķīgu žestu aplika roku ap Klāras vidukli, piebilzdams:

— Nudien, mīļā, atļaujiet šo nelielo vaļību cilvēkam, kurš ir pietiekami vecs, lai būtu jums tēvs.

— Uz redzēšanos, uz redzēšanos.

Visi smaidīja un bija priecīgi, izņemot Klāras kavalieri Tadeusu Geriti, kurš tieši šajā brīdī ienāca un tumši pietvīka, redzēdams, kā vectētiņš noskūpsta Klāru.

Mēs ar vectētiņu izgājām ārā. Galva man reiba no notikumiem bagātās dienas pārdzīvojumiem. Acīm redzot, arī vectētiņš nebija palicis vienaldzīgs; acis viņam mirdzēja, vaigi kvēloja, un laiku pa laikam viņš viegli, pavisam viegli sagrīļojās, lai noturētu līdzsvaru ...

Žēlastībā! Atcerējos tēvoča Vitas vārdus, tie atlidoja, it kā putna spārnu nesti, it kā tos būtu atnesis putns ziņnesis. Bet varbūt vainīgs bija fraskati, kas vēl joprojām burbuļoja manī un lika man pēkšņi iekvēloties neizskaidrojamā sajūsmā. Es zinu. Es zinu, ka labi sagatavojies gāju pie komūnijas, jā, labi, bet varbūt pat ļoti labi. Manīju, ka pār vectētiņa lūpām tūlīt pārvelsies kāds banāls joks, tas veļas un veļas, gluži kā sniega pika. Bet šoreiz, nespēdams savaldīties, es aizsteidzos viņam priekšā. Satvēris viņu aiz rokas, saku:

— Ak, vectētiņ, es tik ļoti mīlu mūsu pestītāju... bet neaizmirsti, arī tevi es mīlu.

13. n o d a ļ a

Visu augustu nonīkām starp saules svelmē izdegušiem rugājiem un pieputējušiem dzīvžogiem, bet vējiņš, kas, paretam uzbrāzmojot, viegli sašūpoja koku apvītušās lapotnes, izraisīja tikai gurdenu nopūtu, ar ko savu protestu izteica pārmērīgas auglības izsūktā zeme. Gandrīz visi Līvenfordas krietnie pilsoņi ar savām ģimenēm vasaru pavadīja jūrmalā. Tukšā pilsētiņa likās sveša, un, kad, šķērsojot tirgus laukumu, mani soļi dobji atbalsojās bruģakmeņos un jumti cits virs cita slējās pretī cietokšņa mūra izrobojumiem, bija iespaids, ka pilsētu aplencis ienaidnieks.

Gēvins atradās Pertšīrā, sirsnīgās vēstules modināja manī aizvien lielākas ilgas pēc viņa. Šai stinguma periodā neatgadījās nekas ievērības cienīgs, aiz mūsu mājas sienām notikumi sekoja cits citam gausi un miegaini, un tomēr tajos nemanāmi virmoja spars, kas varēja ik brīdi izlauzties, tāpat kā nokausēta zivs pēkšņi saskurinās un palecas.

Katru vakaru, kad izgāju pagalmā ieelpot svaigu gaisu, pirms ķēros pie vasaras darba, ko man vajadzēja izpildīt skolas brīvlaikā, — pie gara sacerējuma par Mariju, Skotijas karalieni, — es redzēju Džemiju Nigu sēžam uz mūsu dārziņa zemā akmens žoga ar demonstratīvā bezrūpībā mājai pievērstu muguru. Džemijam bija līdzi mutes harmonikas, un viņš klusi un pavisam bezbēdīgi spēlēja jauku melodiju, kuru es nosaucu vienkārši par «Džemija dziesmu», jo viņš nezināja man pateikt ne dziesmas nosaukumu, ne kur viņš to bija iemācījies. Bet kas tā bija par melodiju! Uzreiz gribas dungot līdz! Džemijs nepārtrauca spēlēt arī tad, kad klusi apsēdos viņam blakus, priecādamies par vēsajām rasas lāsēm, kas mirdzēja nodzeltējušā zālē, un par miglas vāliem, kas gluži kā atbrīvotāju karaspēks līda šurp pāri izkaltušajām druvām.

Pēc septiņiem pa parādes durvīm iznāca Keita — šajā laikā viņa parasti apciemoja savu draudzeni Besiju Jūingu, iznāca ārā bez cepures, pacēlusi vieglā, pelēkā lietusmēteļa apkakli un rokas sabāzusi kabatās. Vairāk nekā nedēļu viņa mums nepievērsa ne vismazāko uzmanību, ja neņem vērā tikko manāmo, dzedro, man domāto galvas mājienu. Arī Džemijs sēdēja pavisam nekustīgi, pievērsies savām mutes harmonikām, un nelikās manām Keitu paejam garām. Vienīgi dziesmiņa, kas ieskanējās skaļāk, tiklīdz viņa pazuda mūsu acīm, šķita neatvairāmi sekojam viņai pa pēdām. Kaut arī te nebija ne mīlētāju nopūtu, ne balkonu, ne ģitāru, es neskaidri nojautu, ka tā ir serenāde, skotu serenāde, gausa, gari stiepta, neatlaidīga.

Taču kādu vakaru Keita it kā negribīgi pēkšņi apstājās. Viņa nosodoši paskatījās uz mani.

— Tev gan vajadzēja sēdēt pie sava sacerējuma, nevis šeit.

Pirms paspēju atbildēt, Džemijs atņēma no lūpām harmonikas, ar enerģisku rokas vēzienu notrauca tajās sakrājušos valgumu un teica:

— Puisēns taču nedara nekā ļauna.

Tagad Keita bija spiesta paskatīties uz Džemiju. To viņa arī darīja, dusmodamās par daudz ko: par Džemija neatlaidību, par to, ka viņš te mierīgi sēž, bet viņa stāv, taču visvairāk viņa dusmojās par to, ka dusmojās. Tomēr viņa pirmā nodūra acis. Klusums.

— Kāds brīnišķīgs vakars, — teica Džemijs.

— Droši vien būs lietus, — Keitas balsī skanēja sarūgtinājums.

— Iespējams, iespējams. Mums ļoti vajadzīgas pāris lietus gāzes.

Klusums.

— Vai jūs mani aizkavējat šeit tikai tādēļ, lai apspriestos par laiku? — Bet viņa nemaz nedzīrās iet projām. Kaut gan viņas neglītā seja bija sadrūmusi, tikai šodien pirmo reizi pamanīju — kad viņa te stāvēja man pretī pustumsā, drosmīgi paspērusi uz priekšu kāju, sabāzusi kabatās stingri dūrēs savilktās rokas, it kā gatavodamās kauties, — cik viņai tomēr bija skaists, vingrs augums, daiļi veidotas kājas, smalkas potītes. Iespējams, ka arī Džemijs to manīja. Viņš domīgi nospēlēja vēl dažas taktis, tad atkal nopurināja harmonikas.

— Es nupat nodomāju, ka šodien ir brīnišķīgs vakars, lai pastaigātos.

— Tiešām! Bet kurp tad, ja atļausiet jautāt?

— Vienalga kurp, gluži vienalga.

— Pateicos, paldies par uzaicinājumu. — Keita vēsi pamāja ar galvu. — Patīkami, neko sacīt. Bet es pašreiz dodos ciemos pie savas draudzenes mis Jūingas. — Viņa paspēra soli, grasīdamās aiziet.

— Tad jau mums taisni pa ceļam, — piezīmēja Džemijs, pieceldamies un notraukdams putekļus no savām drēbēm. — Es pavadīšu jūs līdz viņas vārtiņiem.

Keita, galīgi apmulsusi, nezināja, ko atbildēt. Viņas vaigi kvēloja tāpat kā pirmīt, varēja manīt, ka viņa ir sašutusi. Tomēr, lai cik dīvaini, es jutu, ka viņai nemaz nebija nepatīkami kopā ar Džemiju pastaigāties, tiesa, viņa gan turējās mazliet atstatu no viņa. Aizvien vairāk satumstošā krēsla žēlsirdīgi slēpa Džemija kājas.

Brītiņu es pastāvēju, dziļi izbaudīdams savu vienatni, un vēlreiz ieelpoju patīkamo, vēso gaisu; tad, it kā man kāds dzītos pakaļ, ieskrēju mājā un sāku virtuvē no salāpītās somas kraut ārā skolas grāmatas.

Merdoks jau sēdēja, ar nopietnu seju pārliecies pār grāmatu, lappuses viņš reti pāršķīra, toties cītīgi tās nobārstīja ar blaugznām. Es bieži šaubījos, vai Merdoks īstenībā mācās: viņš nekad necentās ar savām zināšanām spīdēt, bet vienu vai divas reizes gan manīju, ka viņš noslēpj starp mācību grāmatām sēklu katalogu, tātad viņš joprojām slepnībā kaislīgi aizraujas ar dārzkopību. Pa dienu viņš nekad nevar nosēdēt pie grāmatām, lec kājās, sāk skaļi atraugāties (kaut gan viņa vēders strādāja kā pulkstenis, visi nez kāpēc pārliecināti, ka viņš varonīgi cieš «žults pūšļa iekaisuma» sāpes), vai pieskrien pie spoguļa un izspiež uz zoda pāris piņņu, vai izsteidzas laukā dārziņā un staigā tur apkārt kā dieva nepieņemts. Dažreiz viņš, pats to neapzinoties, atklāj man savas domas:

— Bet vai tu zini, ka Holandē tulpes audzē jūdzēm garā laukā? Iedomājies tikai! Jūdžu jūdzēm tulpes!

Taču šobrīd kaktā aiz viņa muguras krēslā sēž tēvs, izslējies kā jātnieks seglos. Jo tuvāk nāk konkursa eksāmeni pasta darbinieka vietas iegūšanai, jo ciešāk tēvs pievelk nelaimīgajam jauneklim grožus; vēl vairāk, sajūtama arī pātagas bardzība. Ne tikvien Merdoka nākotnes, bet arī inspektora prestiža dēļ ir gluži nepieciešams, lai Merdoks izturētu pārbaudījumu. Ar ienīsta neveiksminieka intensitāti viņš vēlas paziņot pilsētas galvam Blēram, misteram Makkelaram, savam šefam doktoram Leirdam, pilsētas veselības aizsardzības departamenta priekšniekam, kuru viņš tik ārkārtīgi apskauž, un, taisnību sakot, visai pilsētai:

— Mans dēls, mans otrs dēls... ir iestājies valsts darbā...

Klusu, lai netraucētu Merdoku, es novietoju savas skolas grāmatas uz galda viņam iepretim. Manas mācību grāmatas, uz kurām mans vārds un uzvārds uzrakstīti vectētiņa smalkajā, kaligrāfiskajā rokrakstā, apvākotas ar ietinamo papīru, kuru māte vairākkārt piešuva, lai tas «ilgāk saglabātos»; visu taču vajag glabāt; nekas, it nekas netiek aizlaists postā šajā saimniecībā. Nu jau ir trīs mēneši, kopš esmu pārgājis augstākā klasē. Mans jaunais skolotājs misters Sindžers, plikpauris, lēnīgs un kārtīgs cilvēks, izturas laipni un vēlīgi pret mani. Atbrīvojies no mistera Dalgleiša tirānijas, es vairs nenolaistu ar tinti burtnīcas un nestāvu kā idiots, kad mani izsauc. Tieši pretēji, es sāku uzrādīt apbrīnojamas spējas.— Bet šajā brīdī no manas vēstures grāmatas izlidoja atklātnīte — kartīte, kuru biju nobēdzinājis, jo tā man sagādāja slepenu gandarījumu, — un nokrita uz grīdas; vainīgs pietvīku, sajuzdams sev pievērstu tēva skatienu. Viņš pamanīja, ka es nosarkstu, ieraudzīja atklātnīti, un tūlīt viņam modās aizdomas. Nekā neteikdams, viņš ar rokas mājienu pavēlēja aiznest viņam šo «nodevēju».

Istabā valda klusums, kamēr tēvs pēti kartīti, gada ceturkšņa atzīmju kartīti, kurā ar mistera Sindžera roku rakstīts:

R. Š e n o n s

Ģeogrāfijā

ļoti labi

Aritmētikā

ļoti labi

Vēsturē

ļoti labi

Angiu val.

ļoti labi

Franču vali.

ļoti labi

Zīmēšanā

labi

Uzvedībā

ļoti labi

Paraksts: Dž. Sindžers, humanitāro zinātņu maģistrs.

Redzu, ka tēvs ārkārtīgi pārsteigts. Papriekš viņš, taisnību sakot, uzmeta man caururbjošu skatienu, pārliecināts, ka tas ir triks, lēts māns. Bet nē, kartītei ir oficiāls mācību iestādes nosaukums un pašā apakšā plašs paraksts... Es uzminu viņa domas: «Tā laikam ir patiesība.» Bet viņš nebūt nav iepriecināts. Aizvainots, kaut ko noburkšķēdams, viņš atdod man atpakaļ kartīti, un es, joprojām vainīgs juzdamies, apsēžos pie savām skolas grāmatām.

Virtuvē valda pilnīgs klusums, ja neņem vērā pulksteņa tikšķus, pāršķirtas lapas čaukstu, krēsla iečīkstēšanos, kad tēvs tajā nepacietīgi pagrozās... un, protams, — gandrīz aizmirsu pieminēt — mātes adāmadatu tinkšķus, jo viņa jau beidzot ir iznākusi no trauku mazgājamā kambarīša un pašreiz ada šalli Ādamam. Lai viņa adītu ko adīdama, tas arvien ir Ādamam.

Pulksten deviņos pārnāk Keita; viņa neiegriežas virtuvē, bet taisnā ceļā kāpj augšā savā istabā. Ak vai! Nē, es droši vien kļūdījos. Un tomēr man šķiet, ka viņa dungo — dungo dažas taktis no Džemija dziesmiņas.

Pēc pusstundas māte zīmīgi paskatās uz mani. Es nolieku grāmatas un ļoti uzmanīgi, lai neuzgrūztos virsū kaut kam un nekaitinātu tēvu, aizlavos uz savu stūrīti aiz aizkara un sāku izģērbties. Esmu drausmīgi izsalcis; man šķiet, vesela mūžība pagājusi kopš brīža, kad dzēru tēju, un man šausmīgi gribētos apēst gabaliņu maizes ar rabarberu džemu. Mazu baltmaizes doniņu, tādu brīnišķīgi baltu doniņu! Māte man to, protams, iedotu, bet šāda prasība tādā vēlā stundā! Tas ir kaut kas nedzirdēts. Es nometos ceļos, noskaitu lūgšanu, un tad jau esmu gultā. Cauri plānajam aizkariņam ieklausos, cik lēns ritms šajā mājā, kas man devusi pajumti: šad tad tēvs un māte pārmij pa vārdam, nočaukst pāršķirstāmā lapa, ieburkšķas ūdensvads vannas istabas caurulē, augšstāvā atskan kādi soļi.

Dažreiz es ilgi guļu nomodā, stingām acīm skatīdamies pustumsā balsnējošos griestos, un es esmu tikai mazliet piemidzis, kad Merdoks kāpj augšā savā istabā un sākas viena no tām garajām sarunām, ko risina tēvs un māte aizvien pusbalsī virtuvē, pirms abi dodas pie miera; atsevišķi vārdi atlido līdz manām ausīm. Ārdfilanas veselības aizsardzības biedrība... uzaicinājusi tēvu nolasīt referātu par tematu «Netīrumu novākšana» ... Cik šodien izdots par vērša gaļu? Ir gan cenas!... Nē, šogad viņi nebrauks uz jūru atpūsties... labāk ieguldīt naudu Celtniecības biedrībā, un, kad māte sāk bikli lūgties, viņš atbild: — Nu labi, varbūt nākamajā gadā, ja Ādams «izsitīsies uz augšu»... vai ja tēvs pats tiks paaugstināts... bet pagaidām jātaupa... jātaupa... jātaupa.

Es jau vairs nebrīnos, esmu pieradis pie tēva taupības, pie šīs nežēlīgās kaislības, kura viņu sagrābj savā varā ar katru dienu ciešāk un ciešāk, mudina viņa smadzenes izdomāt aizvien jaunus un jaunus taupības paņēmienus, liek viņam no mūžīgās atteikšanās izskatīties pēc īsta askēta, kas piespiež māti izgudrot visdažādākos trikus, lai ietaupītu uz ēšanas rēķina. Māte tik ļoti labprāt gribētu iepirkties «labos» veikalos, piemēram, pie Donaldsona vai pie Brjūsa, kuru lielie spoguļstikla skatlogi vilināt vilināja. Māte lieliski prot gatavot — ja vien būtu «no kā»; viņas ceptās pankūkas (retās reizēs, kad var atlicināt kādas olas) ir taisni lieliskas. Viņa ar lielāko prieku vārītu mums visgardākos ēdienus. Bet, iemetusi skatienu savā melnajā maciņā, viņa parasti nolemj iztikt ar miežu maizītēm un sūta mani pie Durgana nopirkt par peniju zupas kaulus («Bet palūdz, draudziņ, lai viņš atstāj klāt mazlietiņ gaļas»), pēc tam pie Logana — arī trūcīgo ļaužu kvartālā — pēc dārzājiem par puspensu, vai, lai izteiktos skaidri un gaiši — nopirkt burkānus un kāļus par fārtingu. Nabaga māte!... Pagājušajā pirmdienā, ka tu sasiti jauno kupoliņu, pielāgodama to gāzes «lustrai» gaitenī (tas bija darbs, kas prasīja lielu piesardzību), tu pat sāki raudāt aiz bēdām.

Šodien esmu noguris un gribu gulēt. Jau laizdamies miegā, es ceru, ka rīt mēs abi ar vectētiņu droši vien iesim ciemos pie Antonelli.

Šais nedēļās, kad Gēvina nebija mājās, es bieži rotaļājos ar mazo Andželo Antonelli. Cik patīkami bija šajā mokošajā karstumā mazliet izklaidēties; turklāt Andželo arvien tik sirsnīgi priecājās par manu ierašanos. Viņš atgādināja žirgtu, maigu meitenīti ar savām brīnišķīgajām, valgajām acīm un apburošajām manierēm. Kad mēs ar Andželo skraidījām pa pagalmu, viņš neizlaida manu roku no savas plaukstas un katru reizi raudāja, kad pienāca laiks man doties mājup.

Viņš, protams, bija ļoti izlutināts bērns, viņam ar Klāru taču bija divpadsmit gadu starpība. Viņš ne vien prasīja no sava resnā, labsirdīgā un par viņu mūžīgi sajūsminātā tēva — un arvien arī dabūja — rotaļlietas, saldumus, augļus, visu, ko vien iekāroja. Viņš bija īstais noteicējs saldējuma salonā: viņš, aci nepamirkšķinājis, uzklupa kā negausis traukam, kur glabājās biskvīti ar šokolādes glazūru, vai atvēra burku ar konservētiem bumbieriem, bet es «Lomonda lepnumā» kautrējos izdzert glāzi ūdens. Visu cauru dienu mājā skanēja bērna balstiņa: «Māmiņ, es gribu meloni! Tētiņ, es gribu limonādi!» Reiz Andželo gandrīz vīpsnādams pastāstīja, ka licis savai mātei piecelties nakts vidū no gultas un uzcept viņam olas ar šķiņķi. Taču viņš nekad nenoēda to, ko viņam uzlika uz šķīvja, un arvien viņam bija nelaba dūša.

Dažreiz, kad atcerējos Gēvina bardzību, viņa dzedro niknumu, neatlaidīgus klusēšanas periodus, nicinājumu pret klusiem un nožēlojamiem cilvēkiem, tad aiz bailēm nezināju, ko darīt. Bet, lai cik izlutināts bija Andželo, viņš man ļoti patika; turklāt tajās mājās dzīvoja mazais pērtiķēns, kurš pats par sevi bija īsta atrakcija un ar kuru rotaļāties mums nekad neapnika. Arī Andželo māte ļoti veicināja mūsu draudzibu.

Tagad, kad viņas vīrs, kuru viņa izrīkoja, kā ienāca prātā, bija ticis pie naudas, misis Antonelli bija kļuvusi ļoti lepna uz savu ģimeni, kuru sākumā mazrocības dēļ Līvenfordas ļaudis bija nicinājuši. Klīrīgā Klāra atrada sev izdevīgu līgavaini — mēbeļu piegādes firmas pārziņa dēlu Tadeusu Geriti. Esmu pārliecināts, ka misis Antonelli uzsmaidīja man — mazajam puisēnam, Akadēmiskās skolas audzēknim, turklāt katolim — un cienāja vectētiņu ar vīnu un kēksu, kad viņš regulāri katru pēcpusdienu apciemoja tagad lepno dāmu, — tāpēc ka mēs bijām Drambakas gatves aristokrātijas un pilsētas ierēdniecības pārstāvji, — ārzemnieku acīs tas nozīmēja ļoti daudz.

Jāatzīstas, es ar diezgan lielām bažām klausījos, kā vectētiņš, tukšodams glāzīti fraskati, «izkrata sirdi» savām vērīgajām klausītājām — Klārai un misis Antonelli. Kad misis Antonelli aizmirsa savaldīties, tad viņai bija cietsirdīga sejas izteiksme, un viņai bija tik melnīgsnēja seja, ka es — lai cik naivs toreiz biju — nospriedu: viņa laikam gan katru dienu skujas. Bet vectētiņu, kā likās, nekas nemulsināja: viņš stāstīja un stāstīja, veikli un plūstoši, ne reizi nesastomījās — tā lepns burinieks slīd pa ūdeni, viegla vēja dzenāts.

Nomierinājies es kopā ar Andželo izskrēju ārā, jo mēs gribējām noklausīties orķestri, kas spēlēja pilsētas parkā, izvizināties laivā pa dīķi vai aizstaigāt uz Svēto eņģeļu klosteri kopā ar tēvoci Vitu, dīvaino, kautro, vientiesīgo tēvoci Vitu, kuru pārējie ģimenes locekļi tik tikko pacieta un kurš pavadīja pusi dienas ar savu mīluli pērtiķēnu, bet otru pusi — dievu lūgdams.

Augusts gāja uz beigām. Kādu vakaru, kad, paklausīdams mātes lūgumam, nogriezu gaitenī gāzi līdz vajadzīgajam līmenim, pārnāca Keita, un bija jau diezgan vēls.

— Vai tu, Robij? — Viņu, šķita, mulsināja pat puskrēsla, kas valdīja gaitenī, bet balss skanēja silti un draudzīgi.

— Jā, Keita.

Kad nokāpu no krēsla, uz kura stāvēju, lai aizsniegtu gāzes «lustru», viņa paņēma mani zem rokas.

— Ak tu manu mīļo puisīt!

Es nosarku aiz patikas: nu jau labu laiku Keita izturējās pret mani īpaši mīļi.

— Paklausies, Robij. — Keita sastomījās un iesmējās. — Tas ir gluži vienkārši smieklīgi... Džemijs Nigs grib, lai es braucu viņam līdz uz Ārdfilanas gada tirgu, — viņa atkal iesmējās, iedomādamās šo neprātīgo uzaicinājumu. — Bet es, protams, viena pati nevaru braukt viņam līdz —.tā dāmām neklājas. Viņš arī pats to saprot. Tāpēc... viņš... tas ir mēs.. ļoti labprāt paņemsim tevi līdz, ja esi ar mieru braukt.

Vai es gribu braukt! Vai tad es nebiju dzirdējis, vai nebiju sapņojis par paradīzes jaukumiem, kas gaida Ārdfilanas gada tirgū, kur visai apkaimei par prieku reizi gadā tiek rīkotas daždažādas atrakcijas, izpriecas un izklaidēšanās?

— Ak, Keit! — es izdvesu.

— Tātad nolemts. — Viņa atkal paspieda man roku un jau sāka iet augšā pa kāpnēm, kad pēkšņi, kaut ko atcerēdamās, pagriezās: — Tavs draugs Gēvins atbrauca. Es tikko redzēju viņu iznākam no dzelzceļstacijas.

Gēvins atbraucis! Beidzot! Divas dienas agrāk, nekā cerēju. Tātad rīt es viņu noteikti satikšu! Šī doma viesa manā sirdī prieku, un tad vēl uzaicinājums braukt uz Ārdfilanu! Es strauji ievilku elpu. Degdams nepacietībā, pavēru mazliet ārdurvis un pametu skatienu tumsā. Neredzēja nevienas zvaigznes, debesis bija apmākušās, bet maigais, vēsais vējiņš čukstēja laipnus solījumus. Cik gan brīnišķīga var būt dzīve, patiesi brīnišķīga!

14. n o d a ļ a

Nākamajā rītā agri izgāju no mājām. Biju apsolījis Andželo aiznest žurnālus, kurus biju paņēmis no viņa, un man gribējās pēc iespējas ātrāk būt brīvam. Bet, kad es skrēju lejup pa kapsētas ielu, pēkšņi sastapu Gēvinu ceļā uz «Lomonda lepnumu».

— Gēvin!

Viņš neteica neviena vārda, tikai stingri satvēra manu roku, cenzdamies apvaldīt priecīgo smaidu, ko viņš būtu nicinājis kā gļēvuma izpausmi. Viņš nebija neko daudz izaudzis pa šo mēnesi, toties iededzis pavisam brūns un vingrāks nekā jebkad. Pietika viņu redzēt, samanīt, kā viņa pelēkās acis meklē manu skatienu, lai mana sirds atsiltu. Es tiektin tiecos atzīties viņam, cik ļoti izjutu viņa prombūtni. Bet to nedrīkstēju. Vajadzēja izturēties mierīgi un bargi un runāt tikai pašu nepieciešamāko.

— Es nācu tev pakaļ, — raudzīdamies kaut kur tālē, mūsu Vintonas kalnu virzienā, viņš paskaidroja savu atrašanos šeit agrā rīta stundā. — Domāju, mēs varētu uzkāpt Vēju klintī. Tur mīt ērglis. Mežsargs pastāstījis tēvam. Mēs sasniegsim klintis, kamēr saule vēl nav augstu, un novērosim ērgli. Brokastis paķēru līdzi.

Redzēju, ka uz muguras viņam ir mugursoma. Ērglis! Un Gēvins! Un visa diena kalnos... Sirds krūtīs lēkāja.

— Vareni! Bet vispirms man jāaiznes šie žurnāli Andželo.

— Andželo? — viņš pārjautāja neizpratnē.

— Andželo Antonelli, — es steidzīgi paskaidroju. — Zini, mazajam itālietim. Mēs bieži redzējāmies, kamēr tu biji Lusā. Viņš, protams, vēl ir pavisam maziņš ...

Es aprāvos, apmulsis par neticības un aizvainojuma dzirksti viņa acīs.

— Vienīgie itālieši, kas man zināmi Līvenfordā, ir šie saldējuma tirdzinieki. Viens no viņiem pat staigāja pa pilsētu ar leijerkasti un pērtiķi, kaparnaudiņu diedelēdams.

Nu man sāka svilt ausis, kad viņš tā nopēla tēvoci Vitu, Nikolo un manus draugus. Bet Gēvins vēl piebilda:

— Tu taču neteiksi, ka esi sadraudzējies ar kādu no viņu knēveļiem?

— Andželo izturas ļoti labi pret mani, — es atbildēju drebošā balsī.

— Andželo?! — Vēl dziļāk sāpināts, viņš nicīgi pasmīnēja, dzirdot šo vārdu. — Nāc, ejam. Kāpjam augstienēs! Bet par to, ko mēs pa šo laiku darījām, varam parunāt, kad būsim augšā.

Nodūru galvu un, nepaceldams skatiena, teicu:

— Es apsolīju atdot žurnālus. Šos te: «Sphere», «Graphic» un «Illustrated London News». Gluži sausām lūpām es ar pūlēm minēju žurnālu nosaukumus, cenzdamies nosargāt Antonelli cieņu. — Šajā nedēļā tajos bija lieliski uzņēmumi — kā no kūniņas izkūņojas taurenis — miroņgalva. Katru sestdienu misis Antonelli šos žurnālus sūta saviem radiniekiem, kas dzīvo Itālijā. Žurnāli viņai jāaiznes, lai tos laikā var nosūtīt. Andželo ir ļoti laipns, jo ļauj man vispirms tos apskatīt.

Gēvins nobāla. Saspīlētā tonī viņš greizsirdīgi izmeta:

— Protams, ja tev šādi tādi draugi ir vairāk, dārgāki nekā es... tad tā ir tava darīšana. Bet tā nu sagadījās, ka es tagad dodos uz Garo klinti. Ja gribi, nāc man līdz. Ja negribi, paliec pie sava Andželo.

Brītiņu viņš pagaidīja, neskatīdamies uz mani, dzedri noslēdzies savā lepnumā, vienīgi lūpas viņam drebēja. Bet man sirds lūza vai pušu aiz bēdām; man gribējās uzkliegt viņam, ka viņš maldās, lūgt, lai viņš mēģina mani saprast... Taču, apzinādamies, ka viņš ir netaisns pret mani, nobālēju un iespītējos tāpat kā viņš. Es klusēju. Nākamajā mirklī viņš uzgrieza man muguru un devās jau projām Garās klints virzienā.

Apmulsis un sāpināts, dziļi pārsteigts par šo pēkšņo, negaidīto ķildu, turpināju savu ceļu uz pilsētu. Es nolēmu tikai atstāt žurnālus un aiziet. Bet, kad nokļuvu līdz Līvenfordas «Pirmās šķiras salonam», uzzināju, ka Andželo uzbrukusi nelaime un varbūt daudz lielāka nekā manējā.

— Nikolo slims. Ļoti slims.

Šņukstēdams viņš pastāstīja man, kā tas gadījies. Vainīga bija Klāra, ļaunā Klāra. Tēvocis Vita vakaros devās uz Svēto eņģeļu klosteri pielūgt dievu un kavējās tur reizēm stundām ilgi un bija paradis atstāt Nikolo pagalmā, lai pērtiķēns sava saimnieka prombūtnē paelpotu svaigu gaisu un tam nebūtu jāsēž vakaros smacīgajā istabā. Tēvocis Vita aizvien mēdza atstāt logu vaļā, lai Nikolo pa ūdens notekcauruli, pa kuru tas veikli uzrāpās, varētu nekavējoties atgriezties istabā, ja laiks būtu nejauks. Aizvakar vakarā uznāca drausmīgs negaiss, un Klāra, gribēdama tikai pasargāt aizkarus no samirkšanas, bija steidzīgi aizvērusi visus mājas logus. Tēvocis Vita atradies baznīcā, «Salons» bija slēgts; nabaga Nikolo veselu stundu drebinādamies tupējis ārā drausmīgā lietū; kad tēvocis atgriezies ap pusvienpadsmitiem, viņš atradis līdz ādai izmirkušo pērtiķēnu kamolā saritinājušos pagalma stūrī.

Es uzkāpu augšā kopā ar Andželo. Mājā, kurai bija uzbrukusi nelaime, valdīja drausmīgs apjukums. Misis Antonelli kā bez prāta virtuvē izgrieza karstā ūdenī samērcētu drānu. Klāra gulēja, garšļaukus izstiepusies uz dīvāna, seju iespiedusi spilvenā. Tēvoča Vitas guļamistabā stāvēja misters Antonelli, viņa lielajās acīs dziļas skumjas, bet tēvocis Vita, uzrotījis piedurknes, nenogurstoši rosījās ap Nikolo.

Pērtiķēns bija apguldīts — taču ne savā grozā, bet tēvoča Vitas lielajā, baltajā gultā, pašā vidū, un no visām pusēm tam salikti spilveni. Viņš bija ietīts tēvoča Vitas vislabākajā kamzolī, un galvā tam bija mīksta Neapoles vilnas cepurīte ar pušķīti. Pērtiķēna mazais, grumbainais purniņš, kas lielajā gultā šķita gluži kā pazudis, izskatījās vēl grumbaināks nekā parasti. Laiku pa laikam Nikolo zobi klabēja, un viņš drebēja drudzī un nobijies skatījās uz mums. Tēvocis Vita ar kaut kādu asi smaržojošu eļļu berzēja pērtiķēna krūtis. Rosīdamies ap slimnieku, Vita nemitīgi visu laiku sarunājās pats ar sevi, ar pērtiķēnu, bet lielāko tiesu pārmetošā balsī ar misteru Antonelli. Es paskatījos uz Andželo, kuru šī aina satrieca tikpat dziļi kā mani; viņš bija mitējies raudāt. Čukstus viņš man pārtulkoja:

— Tēvocis Vita saka, tas mums esot taisnīgs sods par to, ka mēs esot aizmirsuši dievu to kungu ... ar ko visvarenais piemeklē tēvu par to, ka tas pārāk daudz domā par darījumiem, un māmiņu, kam prātā tikai viesības, bet Klāru par to, ka viņa domā par vīriešiem. Tēvocis apgalvo, ka tikai viņš ar Nikolo abi likuši pamatus mūsu labklājībai, tikai viņi abi ar Nikolo savākuši naudiņu pa penijam vien toreiz, kad mēs sēdējām bez maizes kumosa. Tēvocis Vita saka, — ja Nikolo nomirs... To viņš teica nupat raudādams... ka tad mums visiem nekad, nekad vairs dzīvē nebūs laimes.

Ieskrēja misis Antonelli ar vēl kūpošiem audekla gabaliem un pazemīgi apstājās pie gultas. Klāra kā rēgs ieslīdēja istabā un palika stāvam pie durvju stenderes, ar sasarkušām acīm sekodama tēvocim Vitam, kas aplika kompreses.

Bet tās, acīm redzot, pērtiķītim maz palīdzēja. Un pēkšņi Vita — dievbijīgais, pazemīgais Vita — pacēla rokas pret griestiem un izgāza veselu vārdu straumi. Andželo čukstēja man ausī:

— Viņš saka, pērtiķītim vajadzīgs ārsts, jāataicina vislabākais ārsts pilsētā. Klārai, ļaunajai un grēcīgajai Klārai, kuras dēļ visa šī nelaime notikusi, nekavējoties jāiet pēc ārsta.

Klāra mēģināja atrunāties.

— Viņa saka, neviens dakteris nenākšot pie pērtiķēna. Viņa pacentīšoties atsaukt veterināru.

Pēc tā, cik nikna kļuva tēvoča Vitas seja, tūlīt nopratu, ka ar veterināru viņš nebūs mierā.

— Viņš ar to nav mierā, — it kā atbalstīdams manu domu, Andželo man pamāja ar galvu. — Te vajadzīgs dakteris, tikai dakteris. Jāsamaksā tik, cik viņš prasīs, pat, ja vajadzīgs, jāatdod viss zelts, kas mums ir. Jāataicina pilsētas vislabākais dakteris.

Raudādama Klāra paklausīja, uzlika galvā cepuri un izgāja ārā pa durvīm, paņēmusi līdz krietnu naudas žūksni, ko viņai iedeva misters Antonelli. Mēs visi apsēdāmies krēslos ap gultu un, nenovērsdami acu no pērtiķēna, gaidījām ārstu — visi, izņemot tēvoci Vitu, kurš, ceļos nometies pie gultas, skaitīdams rožukroni, kustināja lūpas.

Pēc pusstundas Klāra atgriezās, bet viena. Vita tūdaļ pielēca kājās un ar savu bargo nopratināšanu noveda Klāru atkal līdz asarām, sāka kliegt nelabā balsī un, paķēris cepuri, izmetās ārā pa durvīm.

— Klāra apstaigāja četrus ārstus, bet neviens negribēja nākt. Tagad tēvocis Vita aizgāja pats.

Mēs sēdējām un gaidījām gandrīz stundu vājinieka istabā; beidzot dzirdējām parādes durvis atveramies, un visi kā viens pietrūkāmies kājās. Nācējs bija tēvocis Vita, un mēs visi atviegloti uzelpojām, kad saklausījām, ka viņš nav viens.

Ienāca ārsts. Tas bija dakteris Galbreits, kalsens, pavecs vīrs ar īsu kazas bārdiņu; pilsētā viņu uzskatīja par ļoti pieredzējušu ārstu, taču ne sevišķi mīlēja viņa skarbuma dēļ. Kā kurlajam, neizglītotajam Vitam bija izdevies pierunāt šo ātri aizkaitināmo dakteri, tas palika noslēpums; vislielākais brīnums turklāt bija tas, ka ārsts nebija ņēmis naudu.

Vienu mirkli izskatījās tā, it kā viņš gribētu mūs visus izraidīt ārā no istabas. Taču tad viņš šo domu atmeta un pievērsās pērtiķēnam. Viņš izmērīja Nikolo temperatūru un saskaitīja pulsu, izpalpēja visgarām, apskatīja kaklu, tad ilgi ar īsu koka stetoskopu izklausīja krūtis. Pērtiķēns uzvedās lieliski: lielām, izbiedētām acīm tas uzticīgi raudzījās uz ārstu un pat bez karotītes atļāva pārbaudīt rīklīti.

Glaudīdams savu kazas bārdiņu, dakteris Galbreits ar dziļu interesi un atzinību skatījās uz savu pacientu, aizmirsis, ka istaba ir pilna ar cilvēkiem, kuri, pārsteigti par ārsta rūpību, seko katrai viņa kustībai. Andželo čukstus man teica:

— Tēvocis Vita uzskata viņu par labu dakteri.

Tad attapies ārsts jau mazliet ironiski savieba lūpas, kad, divas receptes parakstīdams, atzīmēja uz tām vārdu: «Misters Niks Antonelli». Tad viņš sakravāja savu mazo, melno somiņu un sacīja:

— Zāles jādod ik pēc četrām stundām. Turklāt slimnieks jāatstāj gultā siltumā, jāapliek sautējošas linsēklu kompreses rītos un vakaros. Šķidru, spēcinošu barību vienreiz dienā. Tas ir lielisks Ziemeļu Āfrikas rezus makaki eksemplārs. Viņa sugas īpatnība diemžēl tā, ka viņiem ir vājas krūtis. Šim te ir abpusējs plaušu karsonis. Ar labvakaru.

Viņš aizgāja. Lai gan tēvocis Vita skrēja viņam pakaļ līdz ielas pašam galam, ārsts tomēr nepieņēma ne penija. Tad es sapratu, ka šurp viņu bija atvedusi tīri zinātniska interese: tā pati dīvainā, brīnišķīgā un caurcaurēm nesavtīgā interese, kas jau ieviļņoja mani, kad sēdēju pie mikroskopa, bet kam vēlākos gados bija lemts sagādāt man vienreizējus prieka mirkļus dzīvē. Šajā brīdī es nevilšus izjutu lepnumu par šo nerunīgo skotu ārstu, ar kuru mani saistīja asins saites un kopējas intereses. Cik lieliski viņš izturējās šo ekspansīvo dienvidnieku vidū!

Ārsta apciemojums izraisīja visos tādu kā optimismu; tagad vismaz zināja, ko vajadzēja darīt. Mani aizsūtīja uz aptieku pēc zālēm; misis Antonelli un Klāra gatavoja sautējošās kompreses, bet Vita personīgi uzlika vārīties cāļa buljonu. Pērtiķēns norija tikai mazliet piena. Ieņēmis zāles, viņš samiegojās. Mēs uz pirkstgaliem izgājām no istabas.

No savas pieredzes diemžēl jau pārāk labi zināju, kādas briesmas slēpjas plaušu slimībās, un sapratu, ka Antonelli mājās neviens visā pilnībā nespēj iedomāties, kā norit abpusējs plaušu karsonis. Un patiešām, nākamajā rītā Nikolo jutās vēl sliktāk. Pērtiķēns dega kā uguns un žēli laiku pa laikam iegaudojās, nemierīgi mētādamies no vieniem sāniem uz otriem lielajā gultā, pie kuras uz ceļiem bija noslīdzis tēvocis Vita. Pa visu dienu viņš izdzēra tikai dažus malkus cāļa buljona, un uz vakara pusi elpošana kļuva nemierīga un gārdzoša.

Ar katru dienu Nikolo stāvoklis aizvien pasliktinājās, un mājās iestājās sāpju pilns klusums, ko reizēm pārtrauca sieviešu pēkšņās, histēriskās raudas un tēvoča Vitas mežonīgie kliedzieni. Tā kā Gēvins nerādījās un vasaras brīvlaiks vēl nebija beidzies, es veltīju savu laiku Antonelli ģimenei. Kļuvu slimajam pērtiķēnam tāds kā pāžs. Katru dienu pulksten trijos Antonelli mājās ieradās vectētiņš, gaužām nopietns un pašapzinīgs, lai izteiktu savu līdzjūtību. Viņš gaidīja viesistabā, cerēdams, tā man likās, pārmīt kādu sirsnīgu vārdu ar Klāru vai — ja izrādītos nepieciešami — ar misis Antonelli un iedzert glāzīti fraskati gara uzmundrināšanai. Taču gaisā jau bija samanāma pirmā — lai gan vēl tikko jaušamā mistrāla dvesma. Vectētiņa daiļskanīgos līdzjūtības apliecinājumus uzklausīja ar skābu seju pats misters Antonelli. Un par fraskati nebija ko domāt.

Bet vājnieka veselības stāvoklis pasliktinājās, aizvien pasliktinājās. Nabaga Nikolo tagad tikko vairs elpoja un noliesēja tik ļoti, ka kļuva līdzīgs mazam ģindenītim. Atkal ieradās ārsts un kategoriski paziņoja, ka pērtiķēns nolemts nāvei. Misters Antonelli nobālēja un teica, ka jāslēdz «Salons» un ietve mājas priekšā jānoklāj ar salmiem.

Sestdien tēvocis Vita nikni un cieši ieskatījās misteram Antonelli acīs. Andželo pārtulkoja:

— Viņš apgalvo, ka tagad vienīgi dievs varot glābt Nikolo. Tādēļ mums jālūdzot, no visas sirds jālūdzot, lai dievs dara brīnumu. Tēvam jāaizejot pie kanoniķa Roša lūgt, lai tas skaita lūgšanas un notur mesu par pērtiķēnu. Mūķenes lai deviņas dienas pēc kartas loka ceļus baznīcā, bet pēc tam lai nāk šurp un lūdz par Nikolo. Ak dievs, tēvocis Vita saka tēvam tik drausmīgus vārdus.

Misteram Antonelli nemaz nepatika viņam uzliktais pienākums. Bet pašreiz pavēlnieks mājās bija Vita; un pērtiķēns gluži neizprotamā kārtā bija pārvērties par fetišu, no kura dzīvības vai nāves bija atkarīgs Antonelli ģimenes laimes sabrukums vai plaukums. Tāpēc misters Antonelli paņēma cepuri un lēnām izgāja pa durvīm.

Nākamajā rītā, svētdienā, kanoniķis Rošs paziņoja no Svēto eņģeļu kanceles, ka tūlīt sāksies mesa, ko izpildīt lūdzis misters Vita Antonelli. Mazliet vīlies, ka kanoniķis nenosauca Nikolo vārdā, es tomēr drīz nomierinājos, jo tajā pašā dienā Antonelli mājās ieradās māte Elizabete Džozefīna un viena no klostera māsām. Antonelli ziedoja bagātīgas summas klostera vajadzībām, un abas mūķenes savā neizsakāmajā laipnībā bija gatavas darīt visu, kas viņu spēkos, lai palīdzētu. Mēs visi nometāmies ceļos viesistabā un klusi, lai netraucētu mirstošo pērtiķēnu, uzsākām skaitīt trīsdesmit dienu lūgšanu un Memorare.

Nākamajā dienā, mitrā un nemīlīgā pirmdienā, Nikolo bija pienākusi pēdējā stundiņa; no saslimšanas bija pagājušas taisni deviņas dienas. Tagad tēvocis Vita slimnieka istabā neielaida vairs nevienu, viņš pats sēdēja pie pērtiķēna gultas un ne mirkli neatkāpās no tās. Taču tajā rītā pulksten deviņos, drīz pēc manas ierašanās, viņš iznāca viesistabā, kur mēs visi sēdējām, un gluži kā vājprātīgs rādīja ar pirkstu uz Klāru.

— Ak svētais Jāzep! — vaimanāja Andželo. — Viņš apgalvo, ka Klāra vienīgā ir vainīga pie visa un viņai tūlīt nekavējoties jāuzkāpj augšā pa trīssimt sešdesmit pieciem pakāpieniem. Tās ir mūsu vienīgās cerības!

Kamēr visi uztraucās, velti cenzdamies vest pie prāta tēvoci Vitu, atļaujiet man sniegt nelielu paskaidrojumu. Tēvocis Vita — šī lādzīgā, vientiesīgā dvēsele — saulainās Itālijas bērns un visu viduslaiku aizspriedumu sargātājs — cilvēks, kurš spēja pēkšņi apstaties trokšņainās Haistrītas pašā vidū un, atmetis atpakaļ galvu, ko sedza melna cepure ar nokarenām malām, neatlaidīgi vērties brīnišķīgajās debesīs, kur mita svētie un madonnas, — šis cilvēks izgudroja šeit, svešā zemē, visbrīnumaināko rituālu, es pat teiktu — grēku nožēlas rituālu. Klints pilij — vēsturiskajam piemineklim, par kuru jau esmu stāstījis, vecajam cietoksnim ar senlaicīgajiem lielgabaliem, kas sargāja plato upes grīvu, ko senatnē aizstāvēja Brūss [Roberts I Brūss – skotu karalis (miris 1329.g.)] un Voless [Sers Viljams Voless – skotu karaļa Baliola pavaldonis (vēsturē pirmoreiz minēts 1296.g.)] un kas tagad bija tikai visu aizmirsta svētnīca, vienkāršs senatnes piemineklis, — gar ārpusi vijās stāvas vītņu kāpnes, kuras sākās pie nolaižamā tilta un veda uz izpostīto cietokšņa valni, — tieši trīssimt sešdesmit pieci pakāpieni — katrai gada dienai pa vienam. Tēvocis Vita tagad bija izgudrojis tādu grēku izpirkšanas rituālu: viņš uz ceļiem rāpās augšā pa šīm kāpnēm, apstādamies uz katra pakāpiena un noskaitīdams «Ave Maria».

Jau pēc desmit minūtēm mēs abi ar Klāru, lietum līstot, devāmies prom uz klints pili. Augstprātīgā, ļaunā Klāra gandrīz vai zaudēja samaņu, tiklīdz iedomājās viņai lemtās mocības un pazemojumu. Bet tēvocim Vitam vajadzēja paklausīt. Ārā bija pārāk slapjš, lai Andželo varētu viņu pavadīt; tādēļ mani sūtīja Klārai līdz, lai es kā «novērotājs» sekotu, kā skaistule izpērk pastrādāto grēku. Bet, ja es redzētu pēkšņi parādāmies kādu gidu vai ekskursantu, mans uzdevums būtu Klāru tūlīt brīdināt, lai viņa pagūtu piecelties kājās un pārliekties pār cietokšņa valni, izlikdamās, it kā viņa jūsmotu par apkārtni.

Taču pilī valdīja tukšums, lietus bija visus padzinis, tuvumā neredzēja neviena ziņkārīgā. Mēs nolēmām, ka arī es izpildīšu grēku nožēlas aktu. Tad nu mēs, nepatīkamam lietum līstot, rāpojām kā divi krabji augšup viens otram blakus, apstājoties uz katra pakāpiena, lai noskaitītu «Ave Maria» un atvairītu ziņkārīgās kaijas. Klāra, par spīti visām savām bēdām, bija rīkojusies saprātīgi, paņemdama līdzi mīkstu spilventiņu un mazu lietussargu. Es par tādām lietām nebiju iedomājies, man nebija ar ko apsegties, tāpēc drīz vien biju galīgi izmircis un noberzējis ādu asiņainu uz kailajiem ceļgaliem; mēs rāpojām aizvien augstāk un augstāk, lietum gāžot kā no spaiņiem, rāpojām, pārvarot nespēku, ciešot sāpes, kvēli lūdzot dievu, atgaiņājot kaijas, kas lidinājās lejup līdz ar lietus mākoņiem, un iztraucējot Volesa un Brūsa rēgus, tāpat kā visspēcīgo dievu to kungu.

Beidzot uzdevums bija izpildīts, sasniedzām pēdējo pakāpienu. Es gandrīz vairs nevarēju nostāvēt kājās vai... kaut ko saredzēt. Klāra vēl pēdējā mirklī pavisam nejauši, toties ļoti sāpīgi bija iegrūdusi man ar lietussargu acī. Mērķi mēs tomēr bijām sasnieguši, uzkāpuši augšā pa visiem trīssimt sešdesmit pieciem pakāpieniem. Apzinādamies, ka grēks ir izpirkts, atgriezāmies «Salonā».

Pēc tā, kādu mocekles seju Klāra rādīja, sapratu, ka viņa gaida, lai viņas pūles tiktu novērtētas. Taču viņa nekādā ziņā nebija cerējusi, ka viņu saņems ar tādām prieka šaltīm un tādām uzslavām, kas nolija pār viņu pie paša sliekšņa. Durvis spēji atvērās — un visa ģimene izsteidzās viņai pretī. Kā viņai pateicās! Kā visi priecājās! Mūsu prombūtnes laikā pērtiķēns bija pārdzīvojis krīzi. Vēlākos gados es pats novēroju un brīnījos, kāda pārsteidzoša pārmaiņa notiek ar slimnieku, kad plaušu karsonis ir pāri. Tā bija pēkšņa un noslēpumaina... Nav jābrīnās, ka tēvocis Vita, acīm atkal starojot, skaļā balsī paziņoja, ka labais dievs pats esot nosargājis mazo Nikolo. Divdesmit minūtes pēc vienpadsmitiem — pēc aprēķiniem tas sakrita taisni ar to brīdi, kad savu uzdevumu bijām veikuši, — es gan brītiņu vēlāk nospriedu, ka tas drīzāk gan bija mirklī, kad Klāra man iedūra lietussargu acī, — Nikolo pēkšņi esot pārstājis cīnīties pēc elpas. Aiz vārguma viņš sācis svīst, tikko jaušami uzsmaidījis savam saimniekam un tad, vienmērīgi elpojot, aizmidzis dziļā miegā.

Pērtiķēns ātri atkopās; atceros, kā tēvocis Vita smaidīdams paziņoja:

— Nikolo tikko apēda pirmo banānu.

Vita Antonelli namā atkal atradās savā parastajā pakļautības stāvoklī, viss ātri ieslīdēja vecā gultnē. Klārai pašuva dažus jaunus, neticami spilgtus tērpus. Labsirdīgās mūķenes — klostera māsas saņēma bagātas dāvanas, bet kanoniķis Rošs — ziedojumu jauna altara uzcelšanai kādā no sānu kapelām. Ārstam nakts vidū aizsūtīja trīs kastes vislabāko konservēto aprikožu kārbu — viņa saimniecības vadītāja nejauši bija izpļāpājusi misis Antonelli, ka viņš ļoti labprāt ēdot šos augļus; turklāt visi arī nosprieda, ka viņš atteiksies no parastās atzinības dāvanas.

Vienīgi pret mani, Robertu Šenonu, neievērojamo, bet tik ļoti noderīgo palīgu, izturēšanās bija dīvaini un neizprotami vēsa, ko varēja nosaukt vismaz par pilnīgu ignorēšanu. Vai tad es uz ceļiem neuzrāpos trīssimt sešdesmit piecu pakāpienu augstumā un nepalīdzēju kaut vai pa pusei notikties brīnumam? Vai tad es neskraidīju pa Drambakas mežiem, meklēdams maigos, zaļos kāpurus, uz kuriem izlutinātais slimnieks bija sevišķi kārs? Un par visu to nesaņēmu ne vārda, ne vismazākās kripatiņas pateicības! Taisni pretēji, es sāku manīt uz sevi vērstus šķībus skatienus, bet, kad kopā ar Andželo no «Salona» uzkāpu dzīvoklī, saruna starp Klāru, misis Antonelli un Klāras pielūdzēju tūlīt pārtrūka. Nu jau pūta pavisam auksts mistrāls. Man bija lemts diezgan agri uzzināt vienu no rūgtajām dzīves patiesībām.

Dažas dienas vēlāk, kad mēs ar Andželo jau gandrīz pilnīgi izārstēto Nikolo vadājām pa pagalmiņu, mani pēkšņi kāds tā pagrūda, ka es atkritu pret sienu.

— Laid vaļā pērtiķēnu, dzirdi! — Šos vārdus kliedza Tadeuss, Klāras pielūdzējs, nikni uz mani blenzdams.

— Tā ka lai es tevi te vairs neredzētu! Ārā! Pazūdi!

Sastindzis aiz bailēm, nespēju viņam neko atbildēt. Taču šie vārdi man aizdeva dusmas. Es negāju prom. Es gaidīju, kamēr mēs ar Andželo saules applūdinātajā pagalmiņā palikām abi vien.

— Andželo, — es mierīgi, bet noteikti sacīju. — Kaut kas ir noticis. Ko es esmu nodarījis? Vai tu man to pateiksi, Andželo?

Viņš izvairījās satapt manu acu skatienu. Taču tad pēkšņi pacēlu galvu. Viņa persiksārtā seja bija kļuvusi tik dzeltena kā pīles plezna. Sapņainajās acīs gailēja dusmas.

— Tu mums vairs nepatīc! — viņš spalgi iebrēcās. — Māte saka, lai es ar tevi vairs nerotaļājos. Viņa saka, tavs vectētiņš esot dzērājs, diedelējot vīnu, un viņam neesot naudas, nevienas pašas liras. Viņš aizvien stāstot melus par to, kas notiekot lepnas sabiedrības namos, kuros pats nekad neesot bijis, viņš esot vislielākais melis pasaulē ...

Pārsteigts es blenzu uz viņu. Vai tas patiešām ir tas pats puisēns, kuram es stāvēju blakus pie pirmās komūnijas, — brīnišķīgais mazulis, kuru es tik ļoti sargāju un kuram es tā izdabāju, kura dēļ upurēju Gēvina draudzību, man tik dārgā, labā, uzticamā Gēvina draudzību?

— Jā! — viņš spiedza. — Tadeuss to visu uzzinājis. Tavs vectētiņš ir blēdis, ubags, klaidonis. Viņu pazīst visa Līvenforda. Viņš dzenas pakaļ sievietēm, — tādā vecumā! Un visriebīgākais ir tas, ka viņš ar ļaunu nodomu aplika savu roku ap mūsu mīļās Klāras vidukli, lai kaitinātu Tadeusu ...

Ilgāk ciest vairs nespēju. Es neskaidri noskārtu, ka starp mani un Andželo viss beidzies. Jau dzīros doties projām. Taču, pirms to darīju, es no visa spēka iekniebu viņa mazajā eņģelīša deguntiņā. Varbūt tas bija nāves grēks — nodarīt sāpes tādam eņģelim. Taču atmiņas par to, ar kādu kaucienu viņš meklēja glābiņu pie savas mātes, vēl ilgi pēc tam dzīves likstās man sagādāja prieku. Es to dzirdu vēl šobrīd.

15. n o d a ļ a

Pienākusi nedēļa, kad Merdokam jāliek eksāmens, un nu aizrautīgais botānikas cienītājs stāv gaitenī, apvilcis labākos zābakus un uzģērbis svētdienas uzvalku, bet māte, nometusies uz ceļiem, pūlas iztīrīt kādu traipu no bikšu atloka, un darbā sasarkušajā rokā suka lidot lido, nogurušajā, rūpju māktajā sejā jaušams lepnums. Māte, kura kā verdzene apkalpo mūs visus: vāra un lāpa, mazgā, spodrina, taupa, no katra penija izspiež trīskārtēju vērtību, ceļas no rītiem augšā pirmā un vakaros aiziet gulēt pēdējā, un neviens viņai par to nesaka paldies; māte, kura necilvēcīgi nomoka sevi, lai ietaupītu vēl vairāk, kā to aizvien neatlaidīgāk prasa tēvs, un kura pat prot saglabāt siltumu sirdī pret sirmgalvi, kas dzīvo jumtistabā, un pret nožēlojamo puisēnu, kas pēkšņi nonācis viņas gādībā... Bet šajā nedēļā viss tiek darīts Merdoka labā: tagad nav laika tukšām runām. Līdz ar liktenīgo dienu tuvošanos Merdokā modās patīkama pašpārliecība. Vakar vakarā viņam ar tēvu norisinājās nopietna saruna, kura viņu nemaz neietekmēja. Viņš mums visiem paziņoja:

— Vairāk darīt es nespēju.

Un tam varēja ticēt: viņš, protams, bija savācis krietni daudz zināšanu, stundām ilgi kasīdams blaugznām nobārstīto galvu; viņam bija sava lenča nauda kabatā, divi aceņu pāri — gadījumam, ja vienas salūst, spalva, dzēšamgumija, trīsstūris — vārdu sakot, viss, ko vajag. Tad viņš svētsvinīgi dodas uz staciju, lai notvertu vilcienu, kas pulksten deviņos un divdesmit minūtēs atiet uz Vintonu, kur viņam jāliek eksāmeni. Māte un es, mēs abi stāvam pie durvīm, mājam viņam ar roku un no visas sirds vēlam veiksmi...

Vakaros Merdoks atgriezās ar tuvsatiksmes vilcienu, kas pienāca četros; un tēvs, kas šajās dienās pārradās agrāk mājās no darba, jau ar nepacietību gaidīja viņu.

— Nu, kā tu šodien izturēji?

— Lieliski, tēti, patiešām lieliski.

Ar katru dienu Merdoka pašpārliecība auga. Flegmatiski ieturot pamatīgas vakariņas, viņš gausi un skopi dalījās ar mums savos iespaidos, un mēs ļoti uzmanīgi klausījāmies.

— Nudien, es pat nobrīnījos... Šīsdienas uzdevums bija sasodīti viegls. Es pierakstīju pilnas visas lapas... vajadzēja palūgt vēl otru burtnīcu. Daži pat nepierakstīja ne pusi pirmās burtnīcas ...

— Lieliski... lieliski! — Tēvs gan nemēdza bārstīties ar uzslavām, bet šī nu bija īstā reize, un acis viņam mirdzēja.

Māte bez liekiem vārdiem noliecās un piešķīra Merdokam tikpat lielu aukstas gaļas devu kā tēvam. Es zināju, un jāsaka, mēs visi zinājām, ka tagad viņam sekmes nodrošinātas. Priecājos, bet jutos arī noskumis; nevilšus salīdzināju viņu ar sevi, domādams, cik nožēlojami man būtu klājies līdzīgos apstākļos. Man bija arī citi iemesli drūmam garastāvoklim. Mani vēl joprojām mocīja atgadījums ar Antonelli ļaudīm, kam par iemeslu bija viltus draudzība un nepateicība; es pat nebiju uzdrošinājies pastāstīt par to vectētiņam. Taču visvairāk cietu tādēļ, ka jau veselas divas nedēļas netiku redzējis Gēvinu; mēs sastapāmies tikai reiz Haistrītā un pagājām viens otram garām bāli kā krīts, skatīdamies kaut kur sānis. Bet es ilgojos pēc šī zēna, kuru biju pievīlis, ilgojos pēc viņa ar visu savu sirdi un dvēseli.

Man pamirdzēja viens vienīgs bāls gaismas stariņš. Nākamajā trešdienā Ārdfilanā tika atklāts gada tirgus, kurp man vajadzēja pavadīt Keitu un Džemiju. Kādreiz vectētiņš bija viens no dedzīgākajiem atrakciju cienītājiem, un viņš kvēliem vāidiem aprakstīja brīnumus, kas mani tur gaidīja. Kad visā nopietnībā ieminējos, ka arī es tur, cerams, izklaidēšos, viņš jūsmīgi iesaucās:

— Mēs izklaidēsimies, manu puis! Mēs izklaidēsimies!

Džemijs bija apsolījis atbraukt mums pakaļ pulksten divos ar vaļēju ekipāžu. Viņš ieradās norunātajā laikā, bet ar citu braucamo. Abi ar Keitu gaidījām viņu, stāvēdami pie viesistabas loga, un aiz pārsteiguma skaļi iesaucāmies, kad pie mājas elsdams pūzdams piestāja dzeltens automobilis.

— Ja jūsu brālis Ādams var braukāt ar tādām mašīnām, tad arī es varu. — Džemijs ar jauno, rūtaino sporta naģenīti galvā bija daudz jautrākā omā nekā parasti un tūlīt paskaidroja, kā viņam izdevies sadabūt šādu mašīnu. Viņam bija draugs, vārdā Sems Laitbodijs — Ārgailas rūpnīcas mehāniķis. Sems aizņēmies mašīnu un bija ar mieru aizvest mūs uz Ārdfilanu.

Mēs sarokojāmies ar Semu, kurš ar lielām brillēm uz acīm palika sēžam šofera vietā, cieši sažņaudzis divu vertikālu sviru rokturus, it kā motora darbība būtu saistīta ar viņa paša asiņu pulsāciju. Lai vējš neaizpūš projām Keitas cepuri, Sems ieteica viņai apsiet vēl ap galvu šalli, un viņa ieskrēja atpakaļ to paņemt. Brīdī, kad apjūsmojām mašīnu, pirms apsēdāmies savās vietās, es redzēju lēnā gaitā iznākam pa vārtiņiem vectētiņu skaisti saposušos, ar vislepnāko spieķi rokā.

— Lieliski... lieliski, — viņš priecājās, aplūkodams mašīnu no visām pusēm; tad, pagriezies pret Džemiju, bargi noprasīja:

— Jūs taču nedomājāt, ka atļaušu jums vienatnē ar manu mazmeitu braukt uz Ārdfilanu... un palikt kopā līdz vēlai naktij... bez neviena pavadoņa, ar mazo puiku jaunavu uzraudzes lomā?

— Ak, vectētiņ, — Keita aizvainota teica. — Tevi taču neviens neaicināja.

Bet Džemijs pēkšņi iesmējās pilnā kaklā. Viņš pazina vectētiņu: ne vienu reizi vien tiku redzējis, ka abi divatā iznāca no «Drambakas ģerboņa», noslaucīdami muti ar plaukstas virspusi.

— Lai viņš brauc mums līdzi, — Džemijs teica. — Jo vairāk mēs būsim, jo jautrāk. Leciet iekšā!

Mašīna, pāris reižu noraustījusies, sāka braukt un līdzeni plūstošā gaitā aiztraucās pa Drambakas gatvi. Keita un Džemijs sēdēja uz augstā priekšējā sēdekļa šoferim blakus, vējš graciozi pluinīja Keitas strausa spalvu boa, bet mēs ar vectētiņu jutāmies svētlaimīgi ērtajā aizmugures sēdeklī. Tikko uzsākām braucienu, tā mums pretī snaicījās roka — Džemija roka, atpakaļ pastiepusies, sniedza vectētiņam lielu cigāru. Viņš to pieņēma, aizsmēķēja un, uzlicis vienu kāju uz sēdekļa spilvena, cēli atgāzās.

— Vareni, Robert, — viņš teica labi audzināta cilvēka balsī. — Cerams, viņš brauks cauri pilsētai. Tad visi mūs dabūs redzēt.

Šajā brīdī mēs tieši pabraucām zem dzelzceļa tilta viadukta un pagriezāmies uz Haistritu. Pēkšņi drausmīgs kliedziens lika man izslieties taisni. Es ieraudzīju Merdoku; viņš stāvēja pie stacijas izejas un māja mums ar roku, lai apturam. Tā kā mēs aizdrāzāmies garām, viņš norāva sev no galvas katliņu un, joprojām mādams ar roku, smagi gāzelēdamies, skrēja mums pakaļ.

— Ak, Sem, apturiet, apturiet! — es saucu. — Tur ir mūsu Merdoks!

Ar drausmīgu palēcienu mašīna apstājās un, stāvēdama uz vietas, tik šaušalīgi kratījās, ka mēs lēkājām augšup lejup kā zirņi uz bungām. Arī Sems, pats vienā laidā palēkdamies, pagriezās ar mocekļa seju pret mums. Nojautu: pēc viņa saprašanas tādu pārliecīgi biežu apstādināšanu un palaišanu no normālas mašīnas nemaz nevarēja prasīt. Bet tepat jau arī bija Merdoks! Viņš pieskrēja klāt elsdams pūzdams savā biezajā, glaunajā uzvalkā. Viņš iekāpa pie mums aizmugurē un, nespēkā ievēlies atvāžamajā sēdeklī, iesaucās:

— Es braukšu jums līdzi!

Klusums. Vai tad nu reiz nepietiks mūsu neaicināto ceļabiedru? It sevišķi sašutis par šo ielaušanos bija vectētiņš, bet Sems izglāba mūs no šīs dilemas, pavilcis sviru tā, ka mēs visi sasvērāmies uz priekšu, tā viņš darīja vairākkārt, un tad mēs ripojām tālāk pa pilsētu.

— Nu, kā veicas, Merdok? — es uzsaucu, pārkliegdams vēja svilpienus, kas patīkami dūca ausīs.

— Vareni! — Merdoks atbildēja. — Vareni! — Viņš vēl visu laiku cīnījās pēc elpas, pusguļus atlaidies sēdeklī; mute viņam bija pavērta, uzvalka apkaklīte pasista uz augšu, lai vējš nepūstu ausīs, kas šodien šķita jo sevišķi atkarenas. Viņš izskatījās bāls. Es nolēmu, — tas tādēļ, ka viņš skrēja pārlieku ātri. Viņš vēdināja ar cepuri, kaut, manuprāt, nebija nekādas vajadzības tā darīt. Tad viņš plati atvēra muti, it kā gribēdams kaut ko pateikt, bet tūlīt to arī pa pusei pievēra.

Sarunāties bija gluži neiespējami. Mēs izbraucām ārā no pilsētas un traucāmies tālāk pa Li upes krastu. Acu priekšā, aizstiepdamās jūras virzienā, pletās plašā upes grīva, mirdzēdama vienos zelta saules mirguļos; gar krastmalu, šķērsodama līdzenās, zaļās ganības un smilšainās kāpas, aizvijās balta lenta — ceļš, pa kuru mums vajadzēja braukt; rietumos pāri zilganai dūmakai slējās augšup mūžam ņiprais un neatvairāmais Bena kalna tumši zilais siluets. Kāds skaistums, kāds klusums un gaiša svētlaime! Bet kādēļ es, skatoties uz visu šo skaistumu, jutu sirdi iezogamies negaidītas skumjas? Ak, nelaimīgais puisēns, kurā daiļums aizvien izraisīs šīs neskaidrās, smeldzošās sāpes. Es nopūtos un ļāvos skumjai sajūsmai, ko manī modināja ātrais brauciens.

Mašīna darbojās lieliski: pa nogāzi lejup mēs traucāmies ar divdesmit jūdžu ātrumu stundā. Kad drāzāmies cauri ciematam, iedzīvotāji izskrēja ārā uz sliekšņa un pavadīja mūs skatieniem. Vīri, strādādami uz lauka, izslēja muguras un paceltiem kapļiem sveicināja šo jauno tehnikas brīnumu. Vienīgi šī novada kustoņi šķita mūs nicinoši ignorējam. Semam vajadzēja likt lietā visu savu prasmi, lai apbrauktu apkārt spītīgai govij; suņi, nikni vaukšķēdami, mums skrēja pakaļ. Sašutušās vistas izlidoja mūsu acu priekšā taisni no riteņu apakšas; vienu reizi gaisā pat pašķīda spalvas, bet baltie putekļu mākoņi, kas uzvirpuļoja aiz automobiļa, žēlsirdīgi noslēpa varbūtējas slepkavības pēdas. Tikai vienu pašu reizīti mums nācās sarkt mūsu mašīnas dēļ: kad tās cildenā sirds pagura, kalnā uzbraucot; garām gāja daži lauku puiši, kuriem ceļa mērķis, tāpat kā mums, bija gada tirgus; atskanēja muļķīgi smiekli un piezīmes:

— Ei, kāpiet ārā un pastumiet no muguras!...

Iebraucām Ārdfilanā ap pulksten četriem, vienu

stundu par agru, atrakcijas vēl nebija sākušās, tās atplauka visā krāšņumā tikai vakarā. Kamēr Keita šķērsoja ielu, lai mātes uzdevumā nopirktu kādus sīkumus šī jaukā kūrorta galantērijas preču veikalā, Sems izslēdza motoru, un mēs platām acīm skatījāmies uz daudzajām tirgus būdām, teltīm un karuseļiem, kas bija izvietoti zaļajā pļavā blakus esplanādei, aiz kuras vizēja pludmale un šļakstīja viļņi.

Pēkšņi Merdoks, kas sēdēja, čokurā sarāvies, bāls un nelaimīgs, dziļi ievilka elpu. Tik dziļi, ka visa mūsu mašīna ietrīcējās; es jau domāju, ka mēs atkal sākam braukt. Bet nē, šoreiz eksplozija notika Merdoka dvēselē.

— Es izdarīšu pašnāvību!

Merdoks šos draudus izteica tik skaļi, gandrīz kliegdams, ka tūlīt pievērsa sev mūsu uzmanību. Acis iepletis, ar dūrēm sizdams pa sēdekļa spilveniem, viņš turpināja:

— Es jums saku, es izdarīšu pašnāvību! Es negribu posteni pasta resorā! To izdomāja tēvs. Es sev kaut ko nodarīšu, un viņš būs vainīgs! Slepkava!

— Pasarg dievs, Merdok! — vectētiņš uztraucās. — Kas ar tevi noticis?

Merdoks stulbi paskatījās uz viņu, pēc tam uz mums visiem ar savām trulajām, tuvredzīgajām acīm. Pēkšņi viņa spēki bija galā, un viņš sāka skaļi šņukstēt.

— Es izgāzos. Eksaminētāji sūtīja mani mājās. Šorīt mani pasauca sānis un pateica, lai es vairs nenākot. Tieši tā pateica, lai es vairs nenākot. Lai vairs nenākot. Tur noteikti jābūt pārpratumam. Es taču visu tik lieliski uzrakstīju, tik lieliski.

Neizturēja! Merdoks neizturēja! Apmulsumā klusējām. No viņa neapturamajām elsām kratījās visa mašīna un mēs arī. Ap mums sāka pulcēties ļaudis.

— Paklausies! — Vectētiņš sagrāba Merdoku aiz svārku apkakles. — Saņemies!

— Viņam jādod kaut kas nomierinošs, — drūmā balsi ieteica Sems.

— Nudien, tev taisniba. Jādod kaut kas, lai viņš kļūtu par cilvēku.

Vectētiņš un Džemijs izstiepa ārā no mašīnas nevarīgo Merdoku, bet Sems plaši atvēra divviru durvis vīna pagrabiņam, kas atradās esplanādē mums tieši pretim. Pirms viņi pazuda vēsajās telpās, Džemijs pāri plecam vēl man uzsauca:

— Paklaiņo tepat tuvumā, puis! Mēs drīz atgriezīsimies.

Es brītiņu pastāvēju, sevī nodomādams: «Nabaga Merdoks!» — bet tad skumji pārgāju pāri ielai. Gada tirgus laukumā jau sāka pulcēties ļaudis no visas apkārtnes. Pūlī pazinu dažus līvenfordiešus. Bet pēkšņi es ieraudzīju pazīstamu seju — sīku, iedegušu un enerģisku. Tas bija Gēvins.

Viņš stāvēja vientuļš blakus nelielam apmeklētāju bariņam un ar viņam raksturīgu nicinājumu noraudzījās, kā sīkumu tirgotājs cenšas pārdot īstu zelta pulksteni bailīgam lauku puisim. Pēkšņi viņš atskatījās, un pāri nenozīmīgajam ļaužu pūlim mūsu skatieni sastapās. Viņš pietvīka, tad nobālēja, novērsa acis, bet nekustējās no vietas. Pēc tam viņš paspēra dažus soļus uz manu pusi un, apstājies nostāk no pārējiem, sāka pētīt plakātu, kas reklamēja Vilmota tvaika šūpoles.

Man arī radās interese par šo plakātu. Kaut arī zīmējums bija ļoti primitīvs un tekstā nebija nekā, ko es nezinātu no galvas, mirkli vēlāk jau pētīju plakātu, stāvēdams Gēvinam blakus ļoti bāls, turklāt viens vaigs man sāka raustīties, — tā bija drausmīga dīvainība, kas man uznāca vienmēr, tiklīdz es uztraucos vai noguru. Grūti pateikt, kurš pirmais no mums ierunājās. Mēs abi smagi elpojām un, acu nenovērsdami, skatījāmies uz apdriskāto, lietū noplukušo afišu, kurā tikai ar pūlēm varēja atšķirt augstu debesīs uzlidojošo šūpoļu apveidu.

— Es biju vainīgs.

— Nē, tas biju es.

— Nē, es.

— Nē, Robij, nudien es. Es biju greizsirdīgs uz tavu jauno draugu. Es negribu, lai tev bez manis būtu vēl cits draugs.

— Bet tu taču esi mans vienīgais draugs, Gēvin. Un arvien būsi. Es tev to zvēru. Un zvēru, ka vainīgs pie visa esmu es.

— Nē, es.

— Es.

Viņš ļāva paturēt pēdējo vārdu man, — tas bija vislielākais upuris, jo zināju, ka esmu vārgāks par viņu. Plakāts mūs abus vairs neinteresēja. Mēs jau uzdrīkstējāmies paskatīties viens uz otru. Es lasīju viņa acīs, ka viņš bija juties tikpat nelaimīgs kā es. Šajā ilgi gaidītajā draudzības atjaunošanas brīdī sabruka stindzinošā savaldības barjera, mums nepietika vairs ar spēcīgu rokas spiedienu, mēs atļāvāmies lielāku jūtu izpausmi. Es paņēmu Gēvina roku savā plaukstā cieši, pavisam cieši, un tā, roku rokā saķērušies, svētlaimē smaidīdami, nekā neredzēdami un nekā nerunādami, sākām iet uz priekšu, saplūdām kopā ar pūli un pazudām tajā.

Sāka spēlēt karuseļa pūtējorķestris, spalgi svilpoja šūpoļu tvaika svilpes. Orķestra šķīvju skaļā šķinda aicināja uz jautru keikvoku; pūta fanfaras, vēstīdamas, ka ieradusies Kleo — visresnākā sieviete zemes virsū. Uz paaugstinājumiem blakus gada tirgus teltīm parādījās vīrieši, kas, tērpušies tumšos uzvalkos, aplikuši sacietinātas apkaklītes un apsējuši tauriņveida kravates, šurpu turpu staigādami un vieglus spieķīšus vicinādami, sauca:

— Sanāciet, sanāciet, lēdijas un džentlmeņi! Nāciet paskatīties leopardu cilvēku Leo! Ienāciet paskatīties Peru pigmejus! Šeit jūs redzēsiet vienīgo runājošo zirgu! Sanāciet! Sanāciet! — Nu tikai mēs īsti redzējām atrakcijas. Pavisam apreibuši, spiedāmies cauri ļaužu drūzmai. Džemijs man bija iedevis florinu kabatas naudai. Gēvina rīcībā bija apmēram tikpat daudz. Viņš atbrauca no Līvenfordas šurp ar vilcienu, bet tagad viņš varēs atpakaļ braukt kopā ar mani. Mums nevajadzēs vairs šķirties. Šī doma padarīja mūs vēl priecīgākus.

Mēs sacentāmies kokosa riekstu mešanā un drīz bijām ieguvuši katrs trīs skaistus riekstus, kuros bija saldais piens. Gēvins ieurba vienu ar spalvu nazīti, un mēs abi pēc kārtas ļāvām dzidrajai, saldajai riekstu sulai ietecēt mums taisni mutē. Tad paskatījāmies, kā norit loterija, pakavējāmies ūdens atrakciju būdā un šautuvē. Aiznesām līdzi daudzas un dažādas trofejas: adatas, pogas, sprādzes, spalvas. Metās jau tumšs, un visur iedegās petrolejas lampas. Pūlis kļuva aizvien biezāks, mūzika dārdēja un kāpināja tempu. Ū—ū—ū! — pūta šūpoļu tvaika svilpe. Vienu mirkli es saskatīju pūlī Keitu un Džemiju, kas, viens otram piekļāvušies, smiedamies dejoja jautro keikvoku. Pēc tam man paslīdēja garām vectētiņš, Sems un Merdoks, kas sēdēja uz trim koka rikšotājiem, visi vienā rindā, te iekļūdami gaismas lokā, te ienirdami tumsā, orķestrim dārdot. Katliņš uz Merdoka galvas bija sašķiebts, zobos iesprausts cigārs, stiklainās acis sastingušas neprātīgā jūsmā. Laiku pa laikam viņš izslējās seglos un necilvēcīgā balsī iekaucās.

Ir jau vēls, ļoti vēls. Beidzot noguruši un laimīgi sapulcējāmies pie mašīnas. Sevišķi laimīga izskatījās Keita. Viņa bieži uzmeta skatienu Džemijam, un viņas acis maigi staroja. Merdoks stingi blenž uz Gēvinu un pēkšņi izgrūž pār lūpām:

— Es nospļaujos, es jums saku, es tikai nospļaujos par visu; es gluži vienkārši nospļaujos, kāda gan daļa gar visu to ir tik izglītotam cilvēkam kā man. — Tad viņš draudzīgi pakrata Gēvina roku. Tikmēr Sems, neatvietojamais Sems, palien zem šasijas un cenšas iedarbināt motoru, Merdoks un vectētiņš stāv turpat blakus un dzied melodisku duetu. «Dženevjēva... Džen... e... vjēva.» Pēkšņi Merdoks pusvārdā apraujas un steidzīgi pazūd kaut kur tumsā, un es dzirdu mokošu un ilgstošu vemšanu.

Bet tad jau mēs esam atpakaļceļā, traucamies cauri vēsajai naktij, atstājot aiz sevis gada tirgus uguņus un juceklīgo kņadu. Aizmugurē snauž vectētiņš, pret viņa plecu atbalstījies, pavisam bāls atdusas Merdoks. Uz otra spilvena, viens otram piekļāvušies, sēž Keita un Džemijs. Viņš aplicis roku ap viņas vidukli, un abi skatās uz augošo mēnesi.

Priekšējā sēdeklī sēžam mēs abi — es un Gēvins. Mūsu draudzība ir atjaunota, mēs nekad vairs nešķirsimies... Vismaz turēsimies kopā līdz...

Bet, paldies dievam, mēs nekā nezinām par to, kas mums gaidāms. Mēs esam laimīgi, pašpārliecināti. Viss ir kluss, parkšķ vienīgi motors, un mundri šņāc mūsu acetilēna ugunis. Sems, mūsu neizdibināmais šoferis, klusējot sēž viens pats. Aizvien tālāk un tālāk mašīna mūs aizved naktī. Divus puisēnus, kuri abi kopā uzveic tumsu, neizprotamo tumsu zem neuzveicamajām zvaigznēm.

— Lūk, tas man patīk, — Gēvins klusu čukst.

Un es skaidri zinu, ko viņš domā.

16. n o d a ļ a

Vectētiņa uzskats, kas, bez šaubām, balstījās uz viņa personīgo, skumjo pieredzi, bija tāds, ka cilvēkam par visiem saviem priekiem jāsamaksā; un, kad es dažkārt pārāk draiskuļoju, viņš bieži mani brīdināja:

— Gan tu par to, puis, rīt samaksāsi.

Un nākamajā rītā pēc mūsu ceļojuma uz gada tirgu mēs patiešām ārkārtīgi smagi samaksājām. Mājās valdīja liktenīgs klusums, kad es pamodos vēlāk nekā parasti. Merdoks vēl bija gultā, tēvs aizgājis darbā, māte rosījās pa trauku mazgājamo kambarīti. Vectētiņš uzbudināts pīpēja; deguns viņam bija sarkanāks nekā parasti, un viņš, pēc visa spriežot, nemaz neilgojās pēc manis. Kad nokāpu lejā, ārdurvis pēkšņi atvērās un ienāca vecmāmiņa. Viņa, man nezinot, bija atgriezusies vakar vakarā un, uzlikusi galvā savu labāko cepurīti un apvilkusi ar pērlītēm izšūto apmetni, bija jau paguvusi aizstaigāt uz katlu rūpnīcas kantori pēc pensijas.

— Ai, vecmāmiņ! — es iesaucos. — Nemaz nezināju, ka jūs esat atgriezusies.

Viņa neatbildēja ne vārda uz manu priecīgo, saviļņoto apsveikumu un ar dīvainu, saspringtu seju gāja savu ceļu. Pēkšņi viņa apstājās un paskatījās uz mani ar tādu dziļu sarūgtinājumu, ka es tūlīt uztraucos un jutos neveikli.

— Ak, Robert, — viņa teica rāmā, bet pavisam nedabiskā balsī, — nekad es no tevis to nebūtu gaidījusi.

Es atkāpos atpakaļ pie sienas. Skaidrs: vecmāmiņa uzzinājusi — droši vien no mis Minsas, — ka es nonicināju viņas labās pamācības un atteicos no viņas ticības. Man jau bija tāda nojauta, ka viņa nosodīs mani. Bet tik dziļas skumjas viņas acīs, tik bāla seja, tik cieši sakosti zobi un sāpīgi sakniebtas lūpas mani pārsteidza un biedēja.

— Kādreiz tev ļoti iegribēsies atkal atgriezties pie savas vecmāmiņas. — Neko vairāk viņa neteica, bet viņas balss, apbēdināta un skumja, lika man notrīsēt. Atvērtu muti noskatījos viņai nopakaļ, kamēr viņa kāpa augšā. Pieklauvējusi pie vectētiņa durvīm, viņa apņēmīgi iegāja iekšā.

Es ieskrēju viesistabā. Kādēļ gan ticība, pie kuras es piederu no dzimšanas, izraisa vecmāmiņā tādu mežonīgu un drūmu niknumu? Atbilde mani satrieca. Būdama cienījama un tikumiski priekšzīmīga sieviete, viņa savā mūžā vispār bija runājusi tikai ar kādiem trim — ne vairāk — manas ticības piederīgajiem, un tādēļ neziņas un aizspriedumu ietekmē viņai bija izveidojušies pilnīgi aplami priekšstati. Un tomēr tie lika viņai izjust riebumu pret manu ticību. Nez vai viņa tik viegli piedos vectētiņam, ka viņš pieļāvis, lai eju pie pirmās komūnijas.

Taisni šajā mirklī izdzirdu augšā skaļas balsis; man ceļi vēl joprojām drebēja, kad atskanēja vectētiņa soļi priekšnamā. Es palūrēju augšup: viņš apmulsis steidzīgi uzlika galvā cepuri.

— Ejam, draudziņ! — viņš man pēkšņi teica. — Jau sen laiks atpestīt viņus no mūsu klātbūtnes.

Kad abi. izgājām uz ielas, redzēju, ka vectētiņš ļoti uzbudinājies. Droši vien vecmāmiņa viņam pamatīgi sadevusi par manu atkrišanu no viņas baznīcas, taču viņa satraukuma iemesls izrādījās daudz nopietnāks. Iepriekšējā vakarā vecmāmiņa līdz vēlai naktij bija sēdējusi pie guļamistabas loga un, skaidri redzējusi, kādā stāvoklī pārnāca Merdoks, pie brokastu galda uzskatījusi par savu pienākumu pastāstīt tēvam.

Bet vectētiņš tagad rīkojās pēc principa: lai notiekot kas notikdams, turēties tālāk no tēva, jo viņš zināja, ka znots viņu ienīst. Cik varu atcerēties, es viņus abus tikai vienu reizi redzēju kādu brīdi kopā — tas bija toreiz, kad tēvs cēlsirdības uzplūdā, ko bija uzkurinājusi māte, parādīja vectētiņam un man Līvenfordas jaunos ūdens filtrācijas laukus, bet arī tad viss beidzās ļoti bēdīgi. Bezgala lepns, tēvs pastāstīja mums par visdažādākām apskābļošanas un filtrēšanas ierīcēm un ar īsta higiēnas apustuļa kvēli paskaidroja, ka šīs sistēmas rezultātā, lai kāds bijis sākuma posms, galu galā iegūstot tīru dzeramo ūdeni. Tēvs piepildīja glāzi un pasniedza to man.

— Nogaršo, pats pārliecināsies.

Es vilcinājos, skatīdamies uz duļķaino šķidrumu.

— Es, es nemaz nejūtu slāpes, — stomīdamies noteicu.

Tad tēvs pasniedza glāzi vectētiņam, no kura sejas visu to pēcpusdienu nenozuda man tik ļoti pazīstamais smīniņš.

— Es jau nekad nejūtu nekādu sevišķu vajadzību pēc ūdens, — viņš lēnīgi ierunājās, — un, redzot šo dziru, vēl mazāk.

— Jūs man neticat? — iekliedzās tēvs.

— Es, protams, ticēšu, — vectētiņš smaidīja. — ja arī jūs pats to dzersiet.

Tēvs aizkaitināts nometa glāzi un gāja tālāk.

Tas bija tikpat kā likums — vectētiņš ar tēvu reti sastapās, viņu ceļi nekad nekrustojās: un, tiklīdz vectētiņš kaut kur pilsētā manīja sanitāro inspektoru, tad tūdaļ meta stratēģisko līkumu. Bet tagad sadursme bija nenovēršama. Dzedrā rīta gaismā Merdoka jautrā pastaiga, kas vakar šķita pavisam pieļaujama, pieņēma gaužām drūmu nokrāsu. Tēvs bija aizrautīgs atturībnieks: žūpošanu viņš nosodīja, turklāt tā arī ir negodīga naudas izšķērdēšana! Saniknots par Merdoka izgāšanos eksāmenos, viņš varēja aiziet līdz jebkurai galējībai, sodot paklīdeni, kas novedis viņa dēlu neceļos.

Kad bijām aizgājuši pietiekami tālu no mājām, vectētiņš palēnināja straujo soli un diezgan augstprātīgi pagriezās pret mani.

— Par laimi, mums ir savi personiskie krājumi, Robij. Un draugi, kuri mums dos maizes riecienu, ja palūgsim. Iesim apciemot Antonelli ģimeni.

Es apstājos bezgala apmulsināts. — Ak nē, vectētiņ, nevajag.

— Bet kādēļ ne?

— Tādēļ ka... — es vilcinājos. Man tomēr vajadzēja visu pateikt. Es nevarēju pieļaut tādu kaunu, lai viņam deguna priekšā tiktu aizcirstas durvis.

Viņš neteica ne vārda; lai cik gari un plaši vectētiņš mēdza spriedelēt, viņš prata, klusu ciešot, panest aizvainojumus. Tomēr šis trieciens bija smags: viņam uz sejas izsitās dīvaini plankumi. Domāju, tūlīt viņš dosies atpakaļ uz Drambaku, pie saviem draugiem — seglinieka un Pītera Dikija. Bet nē, viņš soļoja tālāk pa Haistrītu. Mēs pagājām garām Nokshilai un nokļuvām man nepazīstamajā pilsētas dienvidu rajonā.

— Kurp mēs ejam, vectētiņ?

— Nomazgāties sāpju ūdeņos, — viņš strupi atbildēja.

Vai viņš tā domāja patiesībā, vai arī sāļais Ārdfilanas vējš modināja viņā ilgas pēc liedaga, vai arī viņam gluži vienkārši gribējās aiziet tālāk prom no visa, kas tik ļoti viņu aizvainoja, es to nezinu. Taču drīz vien, šķērsojiuši Nokshilas pļavu, iznācām platās upes grīvas krastā tieši lejpus ostas. Te nebija nekāda idiliska pludmale — te pletās tikai vientuļš, dūņains krasts, vietvietām redzēja zaļo ūdenszāļu čemuriņus un plakanus akmeņus, kuri kā pelēkiem traipiem bija nolipuši ar gliemežvāciņiem. Bija bēgums un zemais ūdens tēraudpelēks: augstie katlu rūpnīcas dūmeņi, kurus no šejienes varēja saskatīt, āmuru klaudzieni kuģu būvētavā, urdzēšana, ko radīja ūdens, tecēdams no notekcaurulēm, — visi šie rūpniecības pilsētiņas dzīves trokšņi nemazināja, bet tieši pasvītroja šīs apkārtnes vienmuļību.

Un tomēr šai brīzei bija sava piegarša — asa un sāļa. Nekur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles; un tieši šeit vectētiņš atrada vientulību, kuras tik ļoti ilgojās. Viņš apsēdās, noāva zābakus un zeķes, uzrotīja līdz ceļiem bikses un, izslampājis cauri pančkainajām smiltīm, sāka bradāt pa seklumu. Pavērojis, kā sīkie vilnīši glāsta viņa vājās potītes, arī es novilku zābakus un zeķes un, izlaipojis pa vectētiņa atstātajām, miklajām pēdām, bradāju pa ūdeni kopā ar viņu.

Pēkšņi vectētiņš noņēma cepuri, savu apbrīnojamo cepuri, bez kuras es viņu nemaz nevarēju iedomāties, — lielo, izbalējušo cepuri ar trim metāla sprādzēm abpus kvadrātveida naga, kas gadu galtā bija kļuvis ciets kā dzelzs, — cepuri, kura glabāja sevī tik daudz dažādu retumu, kur ietilpa gan vectētiņa galva, gan mārciņa nočieptu zemeņu, — cepuri, kura bija kalpojusi un kalpos vēl daudziem visdažādākiem mērķiem un kurā viņš pašlaik, dziļi pieliecies, salika gliemežus un divvāku gliemjus, ko atrada šajā skumjajā krastā.

Gliemežvāciņi bija tīri, balti un krokaini; vienīgi viegls izcilnītis sešu pensu lielumā parādīja to atrašanās vietu smiltīs. Bet ar divvāku gliemjiem, kas laistījās rožainajā perlamutra zaigā, bija čemuru čemuriem aplipušas visas klints spraugas. Kad bijām savākuši cepuri pilnu, vectētiņš izslējās.

— Vai zini, draudziņ, — viņš man teica, kaut arī runāja, pievērsies drūmajam ūdenim, — es varbūt arī esmu slikts... taču ne tik slikts...

Aizstaigājuši līdz liedaga sausākajai vietai, kur trūdēja ūdenszāles, mētājās apkārt jūras izmesti koka gabali, salauztas mucas un pat no kāda kuģa viļņu noskalots salmu maiss, mēs iekūrām mundri sprēgājošu ugunskuru. Vectētiņš ielika ugunī divvāku gliemjus un, kamēr tie cepās, parādīja man, kā ēdami gliemezīši. Tie vispirms brītiņu jāpatur virs uguns, kamēr vāciņi atveras, un tad ātri jānorij sāļais receklis. Vectētiņam gliemezīši ļoti garšoja, Viņš apgalvoja, ka daudz labāk par austerēm, un ar drūmu seju notiesāja veselu kaudzi šī kāruma, it kā sāļā, sīvā barība viņam pašreizējā omā būtu diez cik nepieciešama. Man negaršoja, turpretī divvāku gliemji izrādījās tieši pa zobam. Tiem vāki bija pavisam plati atsprāguši vaļā, atsedzot perlamutra šķīvīšos ietverto kraukšķīgo gardumu, kas bija stingrs kā gaļa un salds kā rieksts.

— Un arī trauki nav jāmazgā, — vectētiņš ar skumju smaidu piebilda, kad beidzām maltīti. Viņš aizkūpināja pīpi un, atbalstījies pusguļus uz elkoņiem, ļāva skatienam domīgi slīdēt pāri pludmalei. Tad viņš, sarunādamies pats ar sevi, it kā sāļā uzkoda viņam būtu modinājusi slāpes, piebilda:

— Ak, kā nu derētu iedzert glāzīti visvarenā!

Bet, pirms es pastāstīšu, kas notika pēc tam, gribu vispirms minēt vienu no vectētiņa galvenajām īpatnībām. Viņam piemita viena liela vājība: viņš mīlēja iemest. Dažu labu vakaru es dzirdēju viņu nedrošiem soļiem tenterējam augšā, savā nodabā ko murminām un jautri iekliedzamies, ja tumsā uzgrūdās virsū mēbelēm; un tomēr viņš nebija nekāds dzērājs. Uzskatīt viņu par «vecu žūpu», kā par vectētiņu cietsirdīgi izrunājās Ādams, būtu vislielākā netaisnība; tiesa, reizēm gan viņš pamatīgi plītēja, taču šiem uzplūdiem sekoja ilgstoši pilnīgas atturības periodi, un viņš nekad nepiedalījās līvenfordiešu sestdienas vakaru orģijās, kad ielas mudžēja no streipuļojošiem uzdzīvotājiem. Visu mūžu viņš bija ilgojies veikt drošsirdīgus un apbrīnojamus darbus, turklāt tik ļoti, ka vecuma dienās pats ticēja, ka tos arī tiešām veicis, lai gan patiesībā viņa dzīve pagājusi vienmuļīgi. Viņa vecāki kādreiz bijuši turīgi ļaudis; tēvam savā laikā kopā ar diviem tēvočiem piederējusi pazīstama vīna fabrika Glennevisā. Ģimenes albumā es nejauši uzgāju nodzeltējušu fotogrāfiju, kas attēloja jaunekli, kurš ar bisi rokā un diviem seteriem stāvēja uz lepnas lauku savrupmājas pakāpieniem. Liels bija mans pārsteigums, kad māte pateica, ka tas esot vectētiņš pie mājas, kur aizritējusi viņa bērnība; māte skumji pasmaidīja un nopūzdamās piebilda:

— Kādreiz Gaui bija dzīvespriecīgi un cienījami ļaudis, Robij. — Ģimenes labklājību izputinājis augstais iesala nodoklis; tagad es uzzināju, ka pēc kraha vectētiņš, toreiz vēl pavisam jauns cilvēks, bija spiests uzsākt Līvenfordā vienkārša mehāniķa mācekļa gaitas. Šo arodu viņš tomēr neiemācījās. Viņš bija pārāk nepacietīgs; viņu piespieda apprecēties — ko viņš gan nekad nenožēloja — ar vienkāršu meiteni, kura viņu dievināja un uzvedināja uz domām atvērt dzelzs lietu tirgotavu. Kad viņš cieta neveiksmi šajā nozarē, tad ar priecīgu prātu pelnīja maizi kā ierēdnis, laukstrādnieks, galdnieks, dekorators, kā kasieris uz kuģīša, kas kursēja pa Klaidu, un, beidzot, ar paziņu palīdzību, kuri cienīja viņa ģimeni vēl no Glennevisas laikiem, iekārtojās darbā akcīzes valdē, tāpat kā savā laikā viņa mīļākais skotu dzejnieks Roberts Bernss.

Neapmierinātība ar sevi pašu, prasme pulcināt draugus un apstāklis, ka viņam arvien bija pie rokas alkohols, padarīja viņu par «iemetēju»; bet viņš nekad nepiedzērās līdz nemaņai; kāre iedzert viņam uznāca laiku pa laikam, nebūt ne aizvien, un izskaidrojama ar viņa rakstura īpatnību, ar dīvainu vispretējāko īpašību sajaukumu, kas lika viņam vienu brīdi kā lauvam sargāt manu nevainību, bet nākamajā .., bet par to es pastāstīšu vēlāk.

Pašreiz vectētiņu dziļi nomāca vecmāmiņas nodevība, un tieši tāpēc viņam droši vien modās vēlēšanās iedzert.

— Kāda persona, — viņš pēkšņi sacīja, — sagandēja man visu dzīvi, tiklīdz ienāca mūsu mājā. Bet es viņai, protams, atmaksāšu par visu, ko viņa man nodarījusi. «Merdoku aizved postā!» — Viņš pēkšņi aprāvās, aizkaitināts rādīja ar mitro pīpes kātu tālē. — Redz, kur nāk «Salu valdnieks» ... Savā «riņķa braucienā» ... Brašs kuģis.

Mēs noskatījāmies, kā aizpeld garām pārpildītais izpriecu kuģis pa straumi lejup, riteņa lāpstiņām mirguļojot, karodziņiem plīvojot un velkot sev līdzi no diviem sārtiem dūmeņiem augšup kāpjošas dūmu vērpetes; dzirdama bija maiga, mīlīga «vācu orķestra» spēlēta melodija, kas vēl arvien plūda šurp, uzvandītiem viļņiem atsitoties pret krastu, kad kuģis jau bija tālu. Ak, mēs nožēlojamie klaidoņi, visu atstumtie nabagi, kam nav ne penija pie dvēseles, kā mēs tobrīd ilgojāmies atrasties uz šī kuģa klāja!

— Sākumā, — vectētiņš sarūgtināts stāstīja, — kad es pēc sievas nāves pārvācos uz «Lomonda lepnumu», šī persona pat izlikās par manu draugu. Viņa lāpīja man zeķes un nolika manas mājas čības pie kamīna. Pēc tam viņa prasīja, lai es atmetot pīpēšanu, — viņa nepanesot tabakas smaku. Kad atteicos to darīt, ar to jau viss sākās. Kopš tā mirkļa viņa man kaitē kā vien mācēdama. Viņa, protams, atrodas daudz izdevīgākā stāvoklī. Viņa ir neatkarīga. Viņa pusdienas ēd kopā ar visiem apakšstāvā, Līvenfordas «Vēstnesi» aizvien izlasa papriekš viņa, tikai pēc tam iedod man. Sestdienas vakaros viņas vajadzībām aizvien ir silts ūdens, un rītos viņa pirmā izmanto vannas istabu. Es tev saku, puis, tā visa pietiek, lai varētu sajukt.

Mēs vēl redzējām aizpeldam garām dažas piekrautas liellaivas, nožēlojamu piekrastes tvaikonīti, upes prāmi, kas, pie troses saistīts, braukāja starp ostu un smilšu sēkli, Invererejas lielisko tvaikoni ar baltu skursteni, «Karalieni Aleksandru». Tad vēl neparasti lielo laineri, «gaļas transporta kuģi», ko bija būvējuši brāļi Maršali Argentīnas braucieniem. Tas peldēja lēnām un svētsvinīgi nopakaļ smagi sēcošam velkonītim; uz komandtiltiņa stāvot locis, — tā man paskaidroja vectētiņš; asaru pilnām acīm sekoju tvaikonim, kamēr tas pārvērtās par tumšu punkta upes grīvas attālākā galā, kur, tumši sārtas dūmakas apņemta, rietēja saule.

Pavisam sadrūmis vectētiņš prātoja, ka otra tāda kuģa neesot, kāds ir brāļu Maršalu kuģis; ka Klaida esot visdižākā upe pasaulē, Roberts Bernss — vislielākais dzejnieks... ka viens skots pieveicot trīs angļus arī ar vienu roku, ja viņam otru aizliecot aiz muguras ... bet virsroku dabūt pār sievu, tas ikvienam vīrietim esot pārlieku grūti. Iestājās ilgs klusums. Pēkšņi vectētiņš uzslējās sēdus un rūgtā apņēmībā papliķēja sev gurnu.

— Nudien, to es izdarīšu!

Aiz pārsteiguma satrūkos, sapņaini kavēdamies vēl joprojām pie lēni un stalti tālumā aizpeldošā tvaikoņa, un paskatījos uz vectētiņu, pārliecināts, ka viņš ir tāpat noskaņots kā es. Taču viņš vairs nebija ne domīgs, ne skumjš. Tagad viņa sejā drūma apņēmība, ko izstaroja pat deguns. Viņš piecēlās:

— Iesim, puis! — vairākkārt klusi viņš atkārtoja vienus un tos pašus vārdus, it kā pats brīnīdamies par savu nodomu: — Nudien, tas tikai būs «dancis»!

Kamēr viņš steidzīgi vilka mani sev līdzi, dodoties atpakaļ cauri visai pilsētai, un apstājās tikai vienu reizi, lai paskatītos uz baznīcas zvanu torni, — man lasītājam vēl kaut kas jāpaskaidro. Ar izteicienu «dancis» vietējā izloksnē, kuru es gluži saprotama iemesla dēļ lietoju ļoti reti, jāsaprot sevišķa atriebība — atriebība, ko pastrādā ar velnišķīgu viltību. Tikai neiedomājieties, ka tas ir kaut kas ārkārtējs, tas ir parasts, rupjš joks. Tiesa, tāds «dancis» tā rīkotājam sagādā gandarījumu, bet upurim — nepatikšanu. Ar to arī šis neizdevies salīdzinājums beidzas. Tāds «dancis» ir neganta tradicionāla taisnīgu dusmu izpausme. Ja Korsikā līdzīgos apstākļos cilvēks tver pēc ieroča un dodas meža biezoknī, tad Līvenfordā cilvēks apsēžas vientuļā krastmalā, visu pārdomā, kā nākas, un pēc tam sarīko «danci».

— Kurp tu iesi, vectētiņ?

— Vispirms piestaigāšu pie tiem brīnišķīgajiem Antonelli. — Viņš mazināja šī pārsteidzošā nodoma drausmīgumu, piemetinot neaprakstāmā balsī vārdus: — Pa virtuves durvīm.

Bailēs drebot, es paliku alejas galā, bet viņš iegriezās aiz stūra un devās uz Antonelli mājas pagalma ieeju. Vectētiņš bija projām tikai dažus mirkļus, bet man tomēr kļuva vieglāk ap sirdi, kad viņš atkal parādījās bez acīm redzamām ievainojuma pazīmēm, pat ar drūmu smaidu ap lūpām. Satumstošajā vakara krēslā devāmies mājup, un šoreiz vectētiņš izvēlējās neparasto «ļaužu ceļu».

Laiku pa laikam uzmetu vectētiņam iesānis jautājošus skatienus, kad pamanīju, ka viņš turas pārlieku saspringti taisns, kustēdamies uz priekšu ar dīvainu nekustību, kāda raksturīga nesējiem, kuri pārvietojas ar neskaitāmi daudziem citu virs cita uz galvas sakrautiem groziem. Pēkšņi vectētiņa cepure, gluži kā svaru zaudējusi, pati no sevis pacēlās uz augšu un atkal pavisam mierīgi nokrita atpakaļ uz viņa pieres. Bet es joprojām vēl nekā nenojautu. Vienīgi, kad zem cepures malas parādījās tievas augšup saritinātas astītes galiņš un savijās ar vectētiņa sprogām kā parūkas bize, tad es apjēdzu, ka vectētiņa cepurē noslēpts Nikolo.

Jutos pārāk pārsteigts, lai runātu, bet vectētiņš nojauta, ka biju pamanījis pērtiķēnu. Viņš man šķelmīgi pamirkšķināja. — Viņam iepatikās mana cepure. Ievilināt viņu tur iekšā nesagādāja nekādas grūtības.

Pulkstenis rādīja astoņi, un bija jau gandriz pilnīgi tumšs, kad iekļuvām «Lomonda lepnumā». Tikai šeit es aptvēru, ka vectētiņš notrāpījis piemērotu brīdi: ceturtdienās pulksten pusastoņos tēvs parasti devās uz Celtniecības sabiedrības sapulci. Neviena nepamanīti, mēs iegājām vectētiņa istabā.

Nikolo tagad bija pavisam vesels. Viņš mūs labi pazina, — tā bija laimīga sagadīšanās, jo svešas sejas dzīvnieciņus aizvien uzbudina. Viņam arī, acīm redzot, nebija nekādu iebildumu pret jauno vidi. Viņš staigāja apkārt pa istabu un ar patīkamu izbrīnu aplūkoja visu, kas tajā atradās. Viņš, manuprāt, bija tikko pabarots, ar to laikam varēja izskaidrot viņa labo omu. Viņš pat atteicās no «draudziņa», ko vectētiņš viņam piedāvāja.

Vectētiņš vienaldzīgi skatījās uz pērtiķēnu. Viņš izturējās ļoti atturīgi pret dzīvniekiem, būdams nomodā par savu cieņu; viņš nekad nezemojās tiktāl, lai rotaļātos ar viņiem, kaut arī tēloja lielu mīlestību pret Mikado misis Bosomlijas klātbūtnē, lai gan tiku redzējis, kā viņš riebumā iespēra kaķim, kad tas pagadījās mums tumsā reiz viens pats.

Pulkstenis deviņi... Kāpņu laukumā iečīkstējās grīdas dēlis, vēstīdams, ka vecmāmiņa dodas uz vannas istabu. Vectētiņš, drūmi stāvēdams kaujas gatavībā, nezaudēja nevienu mirkli. Ar viņa gados patiešām ievērības cienīgu veiklību viņš satvēra Nikolo un izgāja pa istabas durvīm. Apritēja dažas sekundes; tad viņš atgriezās — bez pērtiķēna.

Es nobālēju. Beidzot sapratu, kādu «danci» viņš bija nodomājis sarīkot. Kaut gan es sāku drebēt, tomēr apzinājos, ka ar drausmīgu nepacietību gaidu, kas nu notiks. Apsēdos blakus vectētiņam, kurš kodīja nagus, un sasprindzināti klausījos, kad kāpņu laukumiņā atkal atskanēja vecmāmiņas smagie soji. Mēs dzirdējām vecmāmiņu ieejam atpakaļ savā istabā, bez steigas mierīgi izģērbjamies, zem viņas svara iečīkstamies gultu, tikko viņa tajā iegūla. Klusums, drausmīgs klusums. Pēkšņi gaisu satricināja kliedziens ... tad vēl viens ... un vēl viens.

Par to, kas notika tālāk, ļaušu stāstīt vecmāmiņai pašai — turklāt savā īpatnējā skotu laucinieku valodā, kuru es līdz šim skaidrības labad neatveidoju, jo, izlaižot viņas teicienus, stāstījums zaudēs pusi savas sāls. Nākamajos gados vecmāmiņa ne vienreiz vien vairākkārt pārstāstīja šo gadījumu, lielāko tiesu gan savai draudzenei mis Tibijai Minsai, un aizvien vislielākā nopietnībā. Tādēļ nav jābrīnās, ka manā atmiņā šī epizode iespiedusies kā «vecmāmiņas sadursme ar velnu»...

Viņa stāstīja tā:

— Un tad nu tā, kā es tev saku, Tibij, tajā šausmīgajā naktī, kad pie manis ieradās nešķīstais, es biju pie pilna prāta un saprašanas. Es noģērbu drēbes, kārtīgi salocīju un pārliku pār šūpuļkrēsla atzveltni, uzmaucu aubīti, apvilku naktskreklu. Biju izlasījusi nodaļu bībelē, kā kristīgam cilvēkam pieklājas, izņēmusi savus zobus un aizdedzinājusi sveci, — es taču neaizvēršu aci, ja man visu nakti nedegs svece. Un taisni tad, kad es jau galvu noliku uz spilvena un gatavojos atdusēties, kā es to aizvienam daru, sava pestītāja rokās, pēkšņi jūtu — nelabais uzlec man virsū uz krūtīm. Es attaisu acis. Skatos, varu to apliecināt pastarajā tiesā: sveces drebošajā gaismā uz mani acis bola pats velns.

Nē, nē, Tibij, tas nebija nekāds sapnis. Es nemaz negulēju. Bez tam es neesmu nekāda murgotāja. Tas bija sātans ar visu asti un visādi ķēmojas un ērmojas, un klakšķina atņirgtos zobus, it kā gribēdams mani sagrābt un aizraut līdzi ellē. Tu taču zini, Tibij, es neesmu no bailīgajām, bet nu gan man asinis dzīslās sastinga. Man aptrūka elpas, nevarēju ne pakliegt, kur nu vēl klusībā noskaitīt tēvreizi. Es tikai gulēju kā mironis un skatījos uz nešķīsto, bet šis lūr uz mani.

Un uzreiz pielec klāt un sāk lēkāt man pa krūtīm, it kā es būtu kāds ponijs. Kā es tev saku, Tibij, ja jau man pirms tam aptrūka elpas, tad nu tagad pazuda pavisam. Nelabais ar abām ķepām sagrābj mani aiz bizēm un nu tā krata manu galvu kā ķērnes kannu. Un viņš locījās un ākstījās, ākstījās un locījās un purināja mani tā, ka man dvaša prom gan. Bet viņš pa to laiku uz visām pusēm dzirksteles vien meta. Tad nu es izbijos, zosāda, lai, uzmetās. Bet nelabajam to tik vien vajadzēja; viņš lēkāja, ērmojās, asti man gar pašu degunu visādi izlocīja, parūku man no galvas, lai, norāva un — kauns teikt — naktskreklu uz muguras saplēsa.

Ak dievs, kaut jel būtu apjēgusies novārdot viņu, bet viss prāts vējā. Vienīgais, ko varēju pačukstēt un tādā balsī, it kā man kamols būtu iespiedies rīklē:

— Sātan, atkāpies, sātan, atkāpies! Lai gan tas skanēja vārgi, šie vārdi laikam bija tie, kas nešķīsto savaldīja. Viņš pēkšņi izbeidza ālēšanos, bet vēl ņirgādamies izņēma manus zobus no ūdens glāzes gultas galvgalī. Pēc tam, nudien, zvēru tāpat kā ceru zvērēt radītāja priekšā... viņš piecēlās visā augumā manā gultā un nu sāka visādi izdarīties ar maniem zobiem: te viņš tos iebāž mutē, te izrauj ārā.

Es tev saku, Tibij, laikam gan tas mani izglāba. Kad redzēju, ka nelabais nerrojas ar maniem divrindu zobiem, tā asinis man sāka vārīties; aizdzinu visas bailes, apsēdos gultā un draudēju viņam ar dūri. — Ak tu nešķīsteni tāds! — es iekliedzos. — Dievs tevi aiztrenks atpakaļ ellē.

Tikko viņš izdzirdēja visuvarenā vārdu — viņš taču nevarēja nobaidīties no manas dūres, — tā viņš izgrūda tādu kliedzienu, ka tu, dārgā, no šī kliedziena tūlīt būtu prātu zaudējusi. Un spiedzot un gaudojot viņš metās prom no manas gultas. Par laimi, biju durvis atstājusi pusviru uz ķēdes, jo nakts bija silta un es gribēju paelpot svaigu gaisu. Pa šīm durvīm tad nu viņš izgāja ārā, elles liesmai, lai, noplandot, bet es gulēju, drebēju pie visām miesām un pateicos dievam, ka tas visžēlīgi mani bija paglābis. Veselu minūti nevarēju pakustēties. Bet, kad es beidzot varēju, tad aizdedzināju gāzi un sāku jau teikt slavu debesīm, ka man gājis secen ļaunums, es ieraudzīju — kungs dievs, sargi mani un žēlo! — es redzēju — kungs, palīdzi man to izturēt! — es ieraudzīju, vai, tu Tibij, zini, ko nešķīstenis bija nodarījis?

Nedomā, ka viņš nozaga manus zobus, nē, nē, nē, — un arī nesalauza. Bet aiz sava ļauna prāta un atriebības viņš tos ietrieca pagultē un tieši manā nakts traukā iekšā.

17. n o d a ļ a

Nākamā trešdienā vasaras brīvlaiks beidzās. Keita atkal uzsāka stundas tautskolā, bet es atgriezos Akadēmijas skolā. Ļoti spilgti atceros to dienu: vectētiņš staigāja apkārt, galīgi nomākts, šāda oma vectētiņam mēdza uzbrukt kā tumšs mākonis, tā bija viena no tām omām, ko esmu mantojis no viņa, tā man uznāca bieži, kad kļuvu vecāks; tādās reizēs dzīve šķita pelēka un bezjēdzīga.

Karstums pieturējās; vecmāmiņa, kā parasti, ieslēgusies savā istabā; Merdoks centās nerādīties nevienam acīs; viņš slepeni bija sācis strādāt mistera Dalrimpla dārzniecībā.

Vectētiņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos satikties ar saviem draugiem; pārrakstīšanas darbu viņam nebija; viņa vienīgais pienākums bija paciest karstumu un tēva niknumu. Vecīti kaitināja un tramdīja. Tikai viszemiskākais cilvēks varēja izdomāt nežēlību liegt vecītim naudu tabakai. Un tieši šis iemesls, manuprāt, izraisīja vectētiņā domu, kuru viņš reiz izteica, grūtsirdīgi noglāstot tukšo pīpi:

— Nu, kāda tam visam jēga, puis ... Kāda?

Nākamajā rītā, apģērbjoties savā alkovā, dzirdēju, ka tēvs rūc pie brokastu galda un visādi nopulgo vecīti; pēkšņi no augšas nonāca lejā māte un balsī, kurā skanēja reizē pārsteigums un bažas, iesaucās:

— Vectētiņš nav savā istabā! Kur viņš varēja palikt?

Sākumā valdīja klusums. Tēva pārsteigums pārgāja sašutumā:

— Tas jau ir pēdējais piliens! Tā kā viņš būtu līdz pusdienām mājās, ja ne, tad es viņam parādīšu!

Apbēdināts, taču vēl ne sevišķi uztraucies, es devos kopā ar Gēvinu uz skolu; tur uzzinājām, ka mēs ne tikvien mācīsimies vienā klasē, bet arī sēdēsim blakus. Tas, tāpat kā jaunās mācību grāmatas, kuras rūpīgi pārnesu mājās, lai māte tās apliktu, nodarbināja mani visu dienu. Bet, kad mēs vakarā sapulcējāmies pie tējas galda, pēc mātes sasarkušajām acīm un tēva nomāktās sejas sapratu, ka atgadījies kaut kas nopietns.

— Vai viņš vēl nav uzradies?

Māte apbēdināta pakratīja galvu.

Tēvs sāka bungot ar pirkstiem pa galdu, grauzdams apceptu maizīti ar tādu niknumu, it kā viņš nekostu maizē, bet vectētiņa galvā.

Klusums. Tad Merdoks, kurš šajā brīdī ienāca, bailīgi ieteicās:

— Varbūt ar viņu kaut kas noticis?

Tēvs uzmeta nelaimīgajam jauneklim niknu skatienu.

— Turi muti, muļķi. Tu gudri runā, kur nevajag.

Merdoks saskāba, un iestājās vēl mokošāks klusums, līdz beidzot tēvs savā uzbudinājumā vairs neizturēja:

— Man jāsaka, jau tā viņš ir diezgan smaga nasta. Bet kad viņš vēl atļaujas nenākt mājās un kaut kur žūpo...

Šie vārdi māti beidzot izveda no pacietības, vaigos ielija sašutuma sārtums, kad viņa tēvu pārtrauca:

— Kā tad tu zini, ka viņš to dara?

Pārsteigts tēvs stingām acīm skatījās uz māti.

— Nabaga vecītim nav ne fārtinga pie dvēseles, — turpināja māte. — Visi viņu nievā un apsaukā. Žūpo, kā tad! Pēdējā laikā pret viņu tā izturējās, ka es nemaz nebrīnītos, ja viņš sev kaut ko nodarītu... — Viņa sāka raudāt.

Merdoks paskatījās uz mums mierīgi, itin kā viņam būtu izrādījusies taisnība, bet Keita piegāja klāt mātei, lai viņu nomierinātu.

— Nudien, tēvs... — viņa teica, un balsī ieskanējās brīdinājums, — tev kaut kas jādara... bez naudas viņš taču neko nevarēja iesākt.

Tēva seja bija ārkārtīgi nelaimīga. — Un lai pēc tam nāktu ļaužu valodās... Vai tad jau tā nepietiek nepatikšanu? — viņš piecēlās no galda. — Es taču pavēlēju savam personālam uzmanīgi skatīties. Tas ir viss, kas ir manos spēkos.

Tēva «personālā» bija gara auguma lempīgs palīgs, vārdā Arčibalds Jups, kurš arvien rādīja neparasti iztapīgu seju, izpildīdams visu, ko viņam lika, jo cerēja kļūt par tēva pēcteci, un resns jauneklis, kas kustējās tik lēni, ka katlu rūpnīcas strādnieki un citi zobgalīgi puiši bija iesaukuši viņu par «ātrskrējēju». Lai gan vēlāk pierādījās, ka biju maldījies, es neko labu no šīs kopdarbības negaidīju. Atcerēdamies, cik pamests vectētiņš pēdējā laikā jutās, es šausmīgi uztraucos.

Pienācis nākamais rīts, bet no vectētiņa ne vēsts. Mājā valdīja nomācoša sasprindzinātu gaidu atmosfēra. Ap pusdienas laiku, kad joprojām nebija nekādu ziņu, tēvs uzsita ar plaukstu pa galdu — taču ne pārlieku stipri — un noteica tādā tonī, kā mēdz paziņot galīgo lēmumu:

— Jātelegrafē Ādamam!

Jā, jā, lai atbrauc Ādams; tā būs vispareizākā, visprātīgākā rīcība. Bet telegramma... ak šis drausmīgais vēstījums, kas šajās mājās nozīmēja kaut ko ārkārtēju, likās visa ļauna, lai neteiktu, liktenīgas nelaimes pavēstītājs. Atvairījusi Merdoka palīdzību, māte uzlika galvā cepuri un, kā parasti, mazliet pašķiebusi galvu, pati devās uz Drambakas pasta nodaļu nosūtīt telegrammu. Pēc stundas pienāca telegrāfiska atbilde: «BŪŠU RĪT CETURTDIEN TRIJOS DIENĀ ĀDAMS.»

Mazpamazām jutāmies drošāk: tik ātra atbalss, tik lietišķa attieksme bija kaut kas daudzsološs. Māte ielika telegrammu speciālā atvilktnītē, kurā viņa glabāja visu, kas bija saistīts ar Ādamu, — viņa vēstules, skolas liecības, algas vecās aploksnes un pat ar lentīti apsietu matu sprogu, un piebilda:

— Uz Ādamu var paļauties.

Bet nākamajā dienā, pirms Ādams atbrauca, mēs uzzinājām drausmīgu vēsti. Es staigāju nelaimīgs apkārt pa māju, kad tēvs pēkšņi dienas vidū atgriezās no darba. Kopā ar viņu ieradās Arčibalds Jups, kas palika gaitenī stāvot, kamēr tēvs piegāja klāt mātei un, brītiņu vilcinājies, drūmi, pat maigi sacīja:

— Saņemies, māt! Atrasta vectētiņa cepure ... peldam dīķī.

Un mūsu pārsteigtās acis pēkšņi ieraudzīja cepuri, kuru Jups līdz šim bija turējis paslēptu, — nožēlojami saspiesto, caurcaurēm izmirkušo vectētiņa cepuri.

— Tā peldēja dziļākajā vietā, misis Lekij. Iepretī laivu nomātavai. — Jups runāja ar glaimīgu līdzjūtību. — Man bija tāda drausmīga nojauta, ka viņam jābūt tur.

Satriekts un skumīgs skatījos uz slapjo relikviju, bet mātei asaras tecēja pa vaigiem, tiklīdz viņa saprata, ko īsti nozīmē šis atradums.

— Neuztraucieties, misis Lekij, — Arčibalds mierināja. — Varbūt arī nekas nav noticis... itin nekas.

Tēvs jau bija iegājis trauku mazgājamā kambarītī un uzvārīja mātei tasi tējas. Viņš sirsnīgi pierunāja māti to iedzert un, visu laiku saudzīgus vārdus sacīdams, pagaidīja, kamēr viņa izdzer, un tikai tad aizgāja kopā ar Arčibaldu Jupu.

Tajā pašā pēcpusdienā atbrauca Ādams — svītrainajās biksēs, tumšajos svārkos, ar pērli pelēkajā kravatē — un tūlīt sāka rīkoties. Apņēmīgi un mierīgi pie galda sēdēdams, Ādams uzklausīja visas liecības, pat manu saraustīto stāstu par vectētiņa nomāktību un viņa pēdējo liktenīgo teicienu, Ādams nosprieda:

— Jāpaziņo policijai.

Pēc šiem drausmīgajiem vārdiem istabā iestājās klusums.

— Bet, Ādam ... — tēvs iebilda. Mans stāvoklis...

— Dārgais tēvs, — Ādams vēsi atbildēja, — ja vecis ieņēmies galvā slīcināties, tad tu taču to nevari noslēpt. Es, protams, neko nevaru apgalvot. Bet policija droši vien liks pārmeklēt dīķi.

Māte drebēja kā apšu lapa.

— Bet, Ādam! Vai tiešām tev liekas, vai tu domā?...

Ādams paraustīja plecus.

— Es nedomāju, ka viņš iemeta cepuri dīķī joka pēc.

— Ak, Ādam!.,.

— Diemžēl man jārunā atklāti, māt. Es saprotu, kā tu jūties. Bet galu galā kāda jēga viņam bija vēl dzīvot? Es aiziešu pie policijas priekšnieka Mjuīra. Par laimi, viņš ir mans draugs.

Ādams pēdējā laikā smēķēja Birmas cigārus un tagad izņēma vienu no krokodilādas etvijas. Es acis nenolaidu no viņa, bet man sirds vai plīsa aiz sāpēm, kad viņš noplēsa dzelteno sloksnīti, kas apņēma visu cigāru, un tad aizsmēķēja. Paskatījies vispirms uz tēvu, viņš ar nopietnu sejas izteiksmi pievērsās mātei.

— Bet cik tomēr labi, māt, ļoti labi, ka es tevi pierunāju pagarināt dzīvības apdrošinājumu. Aplēsīsim nu ... iznāk apa]a summiņa kopā ar procentiem. — Ar kreiso roku viņš izņēma ārā savu sudraba zīmuli un sāka rēķināt kaut ko uz galdauta. — Pieci gadi pa trim... pieskaiti vēl divdesmit piecus... tas iznāks simt sešpadsmit mārciņas skaidrā naudā.

— Man nav vajadzīga šī nauda, — raudādama teica māte.

— Tā būs ļoti vajadzīga, — tēvs piebilda aizsmakušā balsī.

Es arvien asāk izjutu šo zaudējumu, un sāpes mani nomāca, kad Ādams iebāza zīmuli kabatā un piecēlās.

— Iegriezīšos arī pie Makkelara celtniecības sabiedrībā. Ja nebūs iespējams tūlīt dabūt naudu un radīsies kādi šķēršļi, viņš tos varētu nolīdzināt. Starp citu, es viņu varbūt atvedīšu šurp. Tu varētu mums pagatavot garšīgas vakariņas, māt... Kaut ko stingrāku, piemēram, ceptas olas un bifšteku. Jāpacienā Makkelars. Bet neklāj galdu viesistabā ... Pagaidi mazliet. — Un viņš aizgāja.

Paklausīgi māte sāka pildīt Ādama norādījumus. Viņa skraidīja šurpu turpu starp virtuvi un pieliekamo kambarīti, it kā cenzdamās darbā aizmirst nelaimi. Viņa izcepa veselu bļodu miežu plācenīšu. Tēvs, kurš parasti necieta ne visniecīgāko izšķērdību, šoreiz pats pierunāja māti izcept vēl pankūkas, kaut gan šim nolūkam vajadzēja ziedot pusduci olu. Virtuvē virmoja neparasta gardu ēdienu smarža. Galdam bija uzklāts labākais galdauts un uz tā uzlikta labākā servīze.

Pulksten piecos Ādams atgriezās, apmierināti berzēdams rokas.

— Vispirms viņi pirmdien sāks pārmeklēt dīķi. Ja viņš līdz nedēļas beigām neuzpeldēs augšā. Izdevumus segs Humānistu sabiedrība. Mjuīrs apgalvo, ka dīķis kļuvis par nolādētu vietu. Pēdējo desmit gadu laikā trīs slīkoņi un viens nopietns nelaimes gadījums uz ledus. Makkelars nevar atnākt agrāk kā tikai pēc pulksten septiņiem. Viņš ir viltīgs vecis. Bet tagad dzersim tēju, māt.

Mēs apsēdāmies pie galda, lai iebaudītu visgardāko maltiti, kādu es jebkad biju ieturējis «Lomonda lepnumā». Tur bija gaļa, olas, miežu plācenīši, pankūkas un stipra, karsta tēja.

— Šādā brīdī, — tēvs teica, pārlaizdams augstsirdīgu skatienu pār galdu, — man nekā nav žēl.

— Vai tu domā, ka viņš uzpeldēs augšā, Ādam? — Merdoks jautāja, un viņa balsī ieskanējās slimīga ziņkāre.

— Hm, to vēl nevar zināt, — ar lietpratēja noteiktību atbildēja Ādams. — Pēc Mjuīra vārdiem, slīkonis dažreiz pats labprātīgi uzpeldot augšā četrdesmit astoņu stundu laikā. Viņā taču ir gaiss. — Māte nodrebēja un aizvēra acis. — Klusu uzpeld augšā un vienmēr ar seju uz leju — tas ir interesanti. Bet dažreiz gadās arī spītīgāki un paliek turpat apakšā. Vai arī tie iegūluši smiltīs, vai sapinušies ūdens augos — dīķī taču arvien ir ūdens augi, — un, kaut arī gaiss viņus grūž uz augšu, tie uzpeldēt nevar. Man stāstīja, ka tādos gadījumos jāiemetot ūdenī ar dzīvsudrabu piepildīta maize; tā nogrimstot dibenā tieši tajā vietā, kur guļ slīkonis.

Ilgāk to visu vairs nevarēju izturēt, iedomājoties šo drausmīgo skatu, kā mans nožēlojamais vectētiņš, zaļos ūdens augos sapinies un no ilgas atrašanās ūdeni uzblīdis, guļ dīķa dibenā. Bet tieši šajā brīdī kāds pēkšņi piezvanīja pie parādes durvīm. Visi uzmanīgi klausījās. Visi saslējās, kad ienāca Keita un ieveda Arčibaldu Jupu.

— Atvainojiet par traucējumu ... — Arčijs smalkjūtīgi apklusa, redzēdams visu ģimeni sēžot pie galda. — Bet es nolēmu, ka jums tas jāzina... atrasts vēl viens pierādījums.

Arčijs noslaucīja pieri; viņš bija steidzies un, acīm redzot, priecīgi uzbudināts, kaut gan centās izrādīt līdzjūtību.

— Misters Parkins, kurš iznomā laivas, atcerējās, ka trešdien vēlu vakarā viņš skaidri sadzirdējis ūdens šļakstienu tieši iepretim piestātnei, un šodien viņš turp aizstaigāja ar ķeksi. Viņš izvilka ārā apģērba gabalu, vīrieša svārkus. Viņš tos aiznesa uz policijas iecirkni. Es tikko tos redzēju. Tie pieder misteram Gauam.

Asaras atkal sāka tecēt no manām satūkušajām acīm; māte, protams, arī sāka raudāt, savaldīgi un pavisam klusi.

Tēvs ar cēlu žestu aicināja atnācēju:

— Apsēdies un iekod kopā ar mums, Arčij.

Godbijīgi Arčibalds piebīdīja krēslu. Saņemot tasīti tējas no mātes, viņš pačukstēja tēvam:

— Šoreiz viņš par daudz iekampis, mister Lekij.

Man par brīnumu, tēvs sarauca pieri.

— Nē, Jup, nevaru pieļaut, ka manā klātbūtnē tā par viņu runā. Šoreiz tas ir vispār nevietā. Mēs neviens neesam bez grēka. Viņš nemaz nebija tik ļauns vecis. Viņam pat piemita zināma cieņa, ja tā labi padomā. Cik cēli viņš gāja pa ielu, vicinādams spieķi.

Viņš pieliecās, papliķēja man pa plecu, nenopeldams, ka es šņaukājos, bet drīzāk to atzīdams, un klusu murmināja:

— Nabaga puisīt... tu arī viņu ļoti mīlēji.

Šajā mirklī pie parādes durvīm atkal ieskanējās zvans, it kā apstiprinādams mūsu bažas, un mēs visi pārsteigti satrūkāmies, kaut gan itin kā bijām to gaidījuši. Iestājās drausmīgs klusums — dziļš klusums, Keita piecēlās un atkal gāja atvērt durvis. Kad viņa atgriezās, viņa bija tik bāla, kādu es viņu vēl nekad netiku redzējis.

— Ak, tēti, — viņa nomurmināja, — atnācis policijas ierēdnis. Prasa pēc tevis.

Pa pusatvērto durvju spraugu es redzēju aiz Keitas muguras gaitenī policista biedējošo stāvu, kad viņš, sarkans pietvīcis, svinīgi grozīja rokās savu ķiveri.

Tēvs tūlīt piecēlās — bāls, bet cienījams — un ar rokas mājienu aicināja Ādamu nākt līdzi. Abi izgāja gaitenī un, vēlēdamies pasargāt mūs no pārdzīvojumiem, aizvēra aiz sevis virtuves durvis, it kā nolaizdami priekškaru starp skatītājiem un skatuvi. Līdz mums atlidoja tikai klusa bubināšana; mēs sēdējām pilnīgā klusumā, it kā mūs pašus būtu skāris nāves vēstneša pirksts.

Pagāja krietns brīdis, iekams tēvs atgriezās istabā. Klusums. Pēc tam Keita, visdrosmīgākā no mums, sadūšojās un jautāja:

— Vai viņš atrasts?

— Jā, — tēvs runāja klusi un bija vēl bālāks nekā pirmīt. — Viņš ir policijā.

— Morgā? — tikko izdvesa Merdoks.

— Nē, — tēvs atbildēja, — Ārdfilanas policijas cietumā.

Viņš pārlaida mums visiem stiklainu skatienu, sataustīja krēslu un bezspēcīgi atkrita tajā.

— Viņš uzdzīvoja kopā ar katlu alvotājiem, kas klaiņo pa Skotijas mežiem ... Pie laivu piestātnes izcēlās kautiņš, tur viņš pazaudēja cepuri un svārkus ... dievs vien zina, ko viņš darījis pēdējās divas dienas... bet nonācis Ārdfilanas cietumā: viņu apsūdz žūpošanā, sabiedriskās kārtības traucēšanā un likumu pārkāpšanā. Ādams aizgāja galvot par viņu.

Nakts ēnas jau slīga lejup pār zemi, kad Ādams un vectētiņš parādījās uz ceļa. Vectētiņš bija bez cepures, mugurā tam uz krūtīm atpogāts vecs policista mundieris pazaudēto svārku vietā, viņš izskatījās lepns, bet uzveikts; taču drūmi kvēloja acis — tās bija vienīgās spraugas bruņās, kas liecināja par viņa bažām. Stāvēdams pie viesistabas loga, es satraukts gaidīju vectētiņu un, tikko paskatījies uz viņu, tūlīt uzskrēju augšā savā patvertnē, vecā vīra istabā.

Tur, sasprindzināti klausoties, dzirdēju atveramies parādes durvis, pēc tam drausmīgu skaņu jūkli, kurā varēju atšķirt Ādama balsi, kas skaļi kaunināja vectētiņu, mātes raudāšanu un vaimanas, tēva rūgtos pārmetumus; bet neviens vārds, neviena skaņa nenāca no vectētiņa.

Beidzot viņš lēnām uzkāpa augšā un ienāca savā istabā. Viņš izskatījās pavisam nožēlojams; viņš bija apaudzis ar bārdu; viņa elpa izplatīja savādu un pretīgu smaku.

Strauji uzmetis man skatienu, viņš sāka staigāt pa istabu šurpu turpu, cenzdamies kaut ko dziedāt, izlikdamies, ka viņam viss vienalga. Tad viņš paņēma savu saņurcīto un joprojām slapjo cepuri, kuru māte šodien pirms viņa atgriešanās cieņā bija nolikusi uz viņa spilvena. Brītiņu viņš paskatījās uz to, tad dabiski un neliekuļoti pagriezās pret mani:

— To vajadzēs izpresēt. Tā vēl joprojām ir lieliska cepure.

OTRĀ GRĀMATA

.

1. n o d a ļ a

Kastaņas, vēl biezāk sakuplojušas, atkal ziedēja; saule norietēdama klāja pār debesīm aiz Bena kalna tikko jaušamu dūmaku, kad es kādā apriļa vakarā tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā lepns un satraukts steidzos mājup no Akadēmijas skolas. Vismaz jāpieņem, ka tas biju es, kaut brīžiem es pats sev šķitu svešinieks, stūrains svešinieks. Nesen, iznākot no Bekstera ceptuves, pabeidzis savu agrīno rīta «cēlienu», nejauši paskatījos maiznīcas spogulī pie izejas un ieraudzīju ... bālu un izstīdzējušu, apmēram piecpadsmit gadus vecu pusaudzi, nesamērīgi garu, ar vājām rokām, līku muguru un mazliet izvērstām kājām, ar neparastu profilu, domīgu un grūtsirdīgu, ar pieauguša cilvēka degunu zēna sejā — es pat satrūkos aiz pārsteiguma un smeldzošas neticības.

Bet tagad es apzinājos, ka esmu ko vērts, jutos kā noreibis pēc sarunas ar misteru Reidu un vārdiem, kurus viņš teica Lieldienu īso brīvdienu priekšvakarā. «Jazons» Reids lika man vēl pakavēties klasē, bet citus skolēnus aizlaida mājās, tad salieca rādītājpirkstu un pamāja, lai es pienākot pie katedras. Mans klases audzinātājs bija jauns cilvēks: viņam bija trīsdesmit divi gadi; druknajā augumā jaušama grūti apvaldāma enerģija, augšējo lūpu ieslīpi šķērsoja balta svītriņa ar sīkiem punktiņiem gar abām pusēm. Šī rēta, kuru es uzskatīju par šuvju pēdām pēc zaķa lūpas operācijas, šķita novelkam degunu uz leju, saplacinot to, bet nāsis padarot neparasti platas, un tādēļ arī lielās, zilās acis, kas izspiedās uz āru, bija mazliet izvalbītas; mati viņam bija mīksti un gaiši, sejas āda gaiša, taču tā arvien mazliet spīdēja, jo viņš ātri svīda, aizvien tīri skūta, jo viņš negribēja slēpt zem ūsām nedaudz izkropļoto augšlūpu, tādējādi it kā netieši veicinot un vienlaicīgi arī nicinot ļaužu parasto, nežēlīgo ziņkārību. Bet viņa defekts kļuva vēl jo jūtamāks, tiklīdz viņš sāka runāt: skaņas plūda tā, it kā viņš mēli piespiestu klāt aukslējām, un cietā «s» skaņa tad izklausījās kā «z», un šī īpatnība arī, taisnību sakot, kļuva par mistera Reida iesaukas izraisītāju tajā dienā, kad mēs sākām mācīties par argonautiem pēc Pindara trešās odas un viņš dziļi saviļņots stāstīja mums par «Jazonu» [Domāts argonautu vadonis Jasons.]

— Šenon! — viņš bungoja ar pirkstiem pa katedru, bet es sajūsmināts skatījos uz viņu. — Nevar teikt, ka tu būtu īsts sēnalu pakausis, — tā viņš parasti runāja ar savas klases skolēniem. — Zini, man ir priekšlikums ...

Kad nokļuvu «Lomonda lepnumā», visu laiku vēl reiba galva no šiem zīmīgajiem vārdiem.

Gribējās būt vienam, saglabāt savu noslēpumu, bet vectētiņš gaidīja mani augšā pie atvērtā loga, apsēdies pie dambretes galdiņa, uz kura jau bija izvietoti kauliņi.

— Ko tad tu tik ilgi kavējies? — viņš nepacietīgi jautāja.

— Tāpat vien. — Biju sācis noslēgties sevī. Turklāt vectētiņš man jau vairs nebija kādreizējais Homēra laikmeta varonis, un tas, ko pateica misters Reids, bija pārāk dārgs, lai «izpļāpātu» viņam.

Patiesību sakot, vectētiņš bija pārvērties daudz mazāk nekā es; viņa kustības vēl tikpat ņipras un sparīgas, kaut arī vēroju, ka viņa bārdas rūsganums kļūst aizvien blāvāks, bet uz vestes aiz nevīžības radušies vēl daži traipi. Viņš nebija sasniedzis to sava mūža posmu, par kuru es ar sāpošu sirdi stāstīšu vēlāk, kad viņa dīvainības izvērtās man par īstu sodību. Nesen viņa ilggadējais draugs Pīters Dikijs, baidīdamies piedzīvot pamesta sirmgalvja likteni, bija pārvācies uz Glenvudijas nespējnieku patversmi. Šis notikums vedis pie prāta vectētiņu, kuru arvien bija biedējis vecuma nespēks un kurš vārda «nāve» pieminēšanu uzskatīja par personīgu apvainojumu. Viņš pašreiz izskatījās vēl ļoti žirgts, jo izbaudīja savu ikgadējo atelpu: vecmāmiņa bija aizbraukusi ciemoties Kilmarnokā. Vārdu sakot, laiks, par kuru es tagad stāstu, bija vectētiņa atvasara. Taču tobrīd viņš bija sliktā garastāvoklī, iedomājies, ka es cenšos izlocīties no viņa mīļākās spēles,

— Kas tev noticis? Ko tu stāvi kā uz adatām!

Es atmetu ar roku un apsēdos viņam pretī, bet viņš, saraucis uzacis, saspringtā uzmanībā pārliecās pār dambretes galdiņu, neizturami gausi apdomāja katru nākamo gājienu un gatavoja man lamatas, kuras es bez grūtībām varēju paredzēt, ar visnevainīgāko izskatu mazliet pabīdīja savu kauliņu un, cenšoties noslēpt šo acīm redzamo viltību, pievērsās savai pīpei un izkratīja no tās tabaku, aplūkojot iemuti un bubinot kaut ko bārdā.

Protams, manas domas nemaz nenodarbināja spēle; tās kavējās pie brīnišķīgā priekšlikuma, ko man pateica Jazons un kas modināja manī jaunas cerības nākotnei. Kā lielākā tiesa zēnu, tāpat arī es, gatavodamies beigt šogad skolu, daudz lauzīju galvu, ko darīt tālāk. Biju godkārīgs, es zināju, kas es «gribu būt», taču apstākļi bija sagadījušies tā, ka, nebūdami gan naidīgi maniem centieniem, tie tomēr nedeva diez kādas cerības, ka sasniegšu savu mērķi.

Savā klasē es jau sen biju kļuvis par labāko skolnieku un šajos gados biju sastapies ar daudziem skolotājiem, kuri visi bez jebkādas dziļākas intereses bija pareģojuši man lielu nākotni. Viņu vidū, piemēram, bija misters Irvins, liela auguma, vājš, slimīgs cilvēks, kuram vienmēr drausmīgi sāpēja galva no iesnām, viņš apgalvoja, ka man lieliski padodoties sacerējumi angļu valodā, un par pierādījumu augstajām domām lasīja savā nazālajā balsī klasei priekšā manas pārāk augstā stilā uzrakstītās, izskaistinātās esejas par tādām tēmām kā «Kauja uz jūras» un «Pavasara diena». Pēc viņa nāca audzinātājs misters Koldvels, kuru zēni saukāja par «stumbeni», koka kruķa dēļ, kas balstīja viņa atmirušo kāju. Viņš bija lēnprātīgs pusmūža vīrs, bezgala laipns, ar sirmu, īsu bārdiņu, ģērbies aizvien pelēkās drēbēs, un mita klasiķu pasaulē; reiz viņš mani pasauca sānis un pačukstēja, ka no manis varot iznākt latīnists, ja es cītīgi mācīšoties. Pārējie pedagogi, tāpat domādami pašu labāko, apmulsināja mani ar saviem pretrunīgajiem padomiem.

Taču vienīgi tad, kad nonācu Jazona rokās, izjutu patiesu skolotāja interesi par mani. Viņš bija pirmais, kas ievēroja, ka mani ne pa jokam valdzina dabas zinātnes. Kā šodien atceros, kā tas viss sākās kādā vasaras dienā, kad pa atvērto klases logu ielidoja divi taureņi — divi parasti zili taureņi un mēs visi pārtraucām darbu un ar acīm sekojām tiem.

— Kādēļ viņi ir divi? — Jazons Reids gausi iejautājās, uzrunādams tikpat sevi kā klasi.

Klusums. Tad kautrīgi atskanēja mana balss:

— Tāpēc ka viņi lakstojas, ser.

Jazona lielās, izvalbītās, ironiskās acis paskatījās uz mani.

— Vai tad tu, sēnalu pakausi, domā, ka tauriņiem ir mīlestība?

— Protams, ser. Viņi jau pa veselu jūdzi samana savu izredzēto pēc īpašas smaržas. To izdala zemādas dziedzeri, un tā ir līdzīga verbēnas smaržai.

— Tuvojamies patiesībai, — Jazons rāmi noteica, nebūdams vēl galīgi pārliecināts par manām zināšanām. — Bet pasaki, lūdzu,, — kā tad viņi sajūt šo brīnišķīgo aromātu?

— Viņu taustekļu galos atrodas īpaši mezgliņi. — Es pasmaidīju un, aizrāvies ar savu iemīļoto priekšmetu, piemetināju: — Bet tas vēl nav nekas, ser. Sarkanajam admirālim, piemēram, garšas sajūta ir kājiņās.

Klasi pāršalca skaņi smiekli. Bet Jazons to tūlīt nomierināja.

— Klusu, muļķi. Šis sēnalu pakausis šo to zina, ko par daudziem no jums nevar apgalvot. Turpini, Šenon! Bet vai šie mūsu zilie lidoņi draugi var redzēt cits citu, ja nav verbēnas smaržas?

— Grūti pateikt, ser, — es nosarku un atbildēju, — taureņa acs uzbūvēta ļoti interesanti. Tā sastāv no aptuveni trīstūkstoš actiņām, un katrai ir sava radzene, sava lēca un sava tīklene. Un, lai gan taureņi lieliski atšķir krāsas, tie ir ļoti tuvredzīgi, neredz tālāk par četrām pēdām...

Es aprāvos, un Reids man nekā vairs neprasīja, bet pēc stundas beigām, kad skolēni atstāja klasi, viņš tikko manāmi tā zīmīgi man uzsmaidīja, — tas bija pirmais smaids, ar kuru viņš mani apveltīja, — un tikko dzirdami nomurmināja:

— Un cik dīvaini... ne vismazākās pašapmierinātības.

No šī brīža, veicinot manas sekmes bioloģijā, viņš sāka dot man uzdevumus, kas pārsniedza fizikas programmas apjomu, un pēc nedaudziem mēnešiem uzticēja man laboratorijas darbos izdarīt personiskus novērojumus par koloīdu permeabilitāti. Un vai tur kāds brīnums, ka es uz viņu skatījos ar vientuļa zēna sunisku padevību un ar atvērtu muti tvēru katru vārdu, ko viņš teica klasē; viņu atdarinot, es pat domīgi raucu pieri un mazliet stostījos, kad sarunājos ar Gēvinu.

Iepriekšējā gadā Gēvina tēvs bija pārcēlis dēlu no Akadēmijas skolas uz Lārčfīldas koledžu. Tas man bija smags trieciens. Lārčfīldas koledža atradās tepat kaimiņpilsētiņā Ārdfilanā, tā bija pirmšķirīga un dārga mācību iestāde, domāta tik izredzētai publikai, ka parastiem zēniem pat nebija ko sapņot tajā iekļūt — mācību iestādes vadītājs bija beidzis Baliolu un pašreiz ir kāda slavena Lordsas kriketkluba priekšsēdētājs. Kaut gan Gēvins jaunajā vidē drīz bija kļuvis par visu mīluli, viņš man palika uzticīgs. Vasaras vakaros, kad es aizņēmos mistera Reida divriteni un drāzos prom vairāk nekā piecpadsmit jūdzes, lai noskatītos, kā Gēvins izcīna sensacionālu uzvaru savai skolai, viņš, tikko atbrīvojies no skatītāju pūļa, kas viņu sumināja, atnāca līdz brīnišķīgā sporta laukuma pašam galam, kur es, vienkāršais, šeit nepiederīgais svešinieks, paslēpies viņu gaidīju; tad viņš nogūlās zālē man blakus tāds, kā bija, sporta jakā un baltajās flaneļa biksēs un, kodīdams smildziņu, lūpas neatvēris, jautāja:

— Kā klājas pa mājām?

Kaut arī mūsu draudzība kvēloja gaišāk nekā jebkad un mēs bijām gluži nešķirami, kad Gēvins pārbrauca, starp šiem tikšanās brīžiem bija gari atšķirtības posmi. Bet, tā kā es nevēlējos sameklēt sev kaut kādu citu draugu, tad visā pilnībā biju atstāts savā nodabā un atkal mani pārņēma slimīga slieksme uz vientulību.

Gluži viens es aizklaiņoju jūdzēm tālu prom no pilsētas. Es zināju katru ligzdu, katru klinti, katru aitu izmītu taku Vintonas kalnos. Makšķerēju uzplūdušajās upēs, ķēru duļķainajos grīvas limānos iepeldējušās plekstes un salaciņas. Atzīmēju kartē neizpētītos, ar kūdras slāni un viršiem noklātos purvus viņpus Vējainās kores. Visi mežsargi mani tagad pazina un atvēlēja man retu privilēģiju — tiesības neierobežoti klejot, kur vien man patika. Mana kolekcija kļuva aizvien plašāka. Daži eksemplāri tajā bija ārkārtīgs retums. Piemēram, lieliski preparēta veģetatīvā hidra — ļoti savdabīgs radījums: pa pusei augu valstij, pa pusei dzīvnieku valstij piederoša būtne, no kuras ķermeņa noteiktos laika sprīžos atdalās oliņa; man bija dažas nekur nereģistrētas saldūdens medūzas, kā arī lieliskā spāre, tā saucamā «Pantala flavescens», kura, cik man izdevās noskaidrot, līdz šim nebija vēl redzēta Ziemeļu Britānijā. Šo klejojumu dēļ es nekad nenožēloju, ka nevaru jūrmalā piavadīt vasaras brīvlaiku, ko daudzi zēni tik ļoti gaidīja; iztēle mani aiznesa tālu projām no šiem garlaicīgajiem kūrortiem, un tīreļi kalnos man pārvērtās pampās vai Tatārijas līdzenumos, pa kuriem piesardzīgi devos uz priekšu, vērīgi pētījot apvārsni — varbūt kaut kur tālumā parādīsies... lamas .., vai — ak! — kāds nelaimē nokļuvis misionārs.

Man tomēr jāatzīst viens bēdīgs apstāklis: šajā laikā es biju ļoti dievbijīgs. Iespējams, ka garās vientulības stundas bija atmodinājušas šo reliģisko jūsmu. Taču. drīzāk gan tā izskaidrojama ar mana rakstura īpatnību: sastopoties ar grūti pārvaramu šķērsli, es tāpat kā zirgs, kurš velk vezumu kalnup, sasprindzināju visus spēkus un vilku. Ik pārdienas, kaut tas man nenācās viegli, es mesas laikā kalpoju par ministrantu kanoniķim Rošam. Būdams ļoti draudzīgās attiecībās ar mūķenēm, es, vēzēdams vīraka kvēpināmo trauku, lēnām gāju līdzi procesijai, kas mirguļojošu sveču gaismā staigāja ap klosteri. Lielā gavēņa laikā es veicu paššaustīšanas brīnumus. Kvēli pateicos visuvarenajam, ka viņš uzņēmis mani savas uzticīgās draudzes pulkā, un izjutu visdziļāko līdzcietību pret tiem nelaimīgajiem puisēniem, kuri piedzimuši maldīgā reliģijā un kuru dvēseles gandrīz vai neglābjami nolemtas bojā ejai. Drebuļi pārskrēja pār muguru, iedomājoties, ka es būtu varējis nākt pasaulē kā prezbiteriānis vai muhamedānis, ja dievs tas kungs nebūtu parādījis man savu žēlastību, un tad man būtu ļoti maz cerību iemantot mūžīgo svētlaimi! Kaut gan negribu kavēties pie šī jautājuma, tomēr jāpiebilst, ka mani upuri uz ticības altāra ar to vēl nebeidzās, un kalendārā bija dienas, no kurām es baidījos — ne tik daudz fizisku ciešanu dēļ, cik šausmu dēļ, kas pārņēma manu dvēseli. Būsim vaļsirdīgi: Līvenforda, tāpat kā gandrīz visas Skotijas pilsētiņas, bija mazs neiecietības Vezuvs. Protestanti nevarēja ciest katoļus, katoļiem nepatika protestanti, un kā vieni, tā otri ienīda ebrejus (kuri lielāko tiesu bija ieceļotāji no Polijas un dzīvoja Venelā nelielās nekaitīgās kopienās). Svētā Patrika dienā, kad īri, dižodamies ar zaļo āboliņa lapu, un senā Hibernijas ordeņa [17. marts — diena, kad Irijas iedzīvotāji godina sv. Patriku, īriešu patronu, kurs viņus V gs. pievērsa katoļticībai; Hibernijas ordenis tā nosaukts par godu Hibernijai — senajai Īrijai, kuru nespēja uzvarēt pat varenie Romas iekarotāji.], locekļi, soļojot pa Haistrītu aiz dūdiniekiem ar zaļajām piecu šallēm, nesa parādē savus karogus, naids starp «zilajiem» un «zaļajiem» uzliesmoja jo neganti un izlauzās vārdos neizsakāmos lāstos un neskaitāmos kautiņos. Taču vēl vētraināks bija divpadsmitais jūlijs [1690. gadā pie Boinas starp karali Jēkabu II un protestantu karali Orānijas Vilhelmu notika kauja, kura beidzās ar protestantu uzvaru], kad — tāpat ar orķestri un karogiem — pa ielām virzījās Orānijas ložas, slavenā un dižā karaļa Vilhelma piekritēju ordeņa brāļi, kam pa priekšu uz balta zirga jāja vīrs ar zeltu apšūtā oranžā skotelē, ar cilindru galvā un sauca: — Gals pāvestībai, verdzībai, blēdībai! — pūlim dziedot:

Ak suņi, suņi svētītie!

Ak suņi ūdenī kristītie!

Pāvesta bandu Vilhelms karalis

Pie Boinas upes sakāvis.

Jau ar to vien pietika, ja, ejot garām Svēto eņģeļu baznīcai, pacēlu cepuri, lai mani tūlīt apsmietu vai izzobotu, bet šajās strīdu dienās, it sevišķi divpadsmitajā jūlijā, jutos laimīgs, ja mani nepiekāva.

Bet neiedomājieties, ka slaistījos tikai apkārt, aizstāvot savu ticību, ķerot taureņus un svētlaimē pielūdzot svētos. Tēvs raudzījās, lai laiks, ko pavadu ārpus skolas, tiktu izmantots lietderīgi. Tiklīdz biju pieaudzis un varēju pelnīt, tā viņš mani salīga visdažādākos derīgos darbos; mans pašreizējais uzdevums bija katru rītu celties pulksten sešos un ar kravas trīsriteni apbraukāt tukšās ielas, izvadājot Bekstera ceptuves svaigos veģus vēl snaudošajai pilsētiņai. Manu nelielo atalgojumu paņēma tēvs, piezīmējot, ka viņam tagad vieglāk segt izdevumus par manu uzturu un dzīvokli, tūlīt ar ļoti nopietnu seju pievēršoties un paziņojot mātei, ka nepieciešams vēl vairāk ierobežot izdevumus, kaut tie jau tā bija samazināti līdz galējai iespējai. Pēdējā laikā tēvs vispār pārņēma savā ziņā visu mēneša rēķinu nomaksu un iedzina tirgotājus izmisumā, kaulēdamies par cenu pazeminājumu vai, ja iepirkās pats, pieprasot, lai nolaiž lētāk. Kad vajadzēja iegādāties kaut ko «lietderīgu», viņš arvien pats gribēja to nopirkt, jo sevišķi tad, ja darījums viņam likās izdevīgs; taču parasti pašā pēdējā mirklī neizprotams instinkts lika viņam atturēties no pirkuma, un viņš atgriezās mājās tukšām rokām, toties, kā pats svinīgi paziņoja, ar naudu kabatā..

Šajā brīdī pretinieka uzvaras sauciens lika man atgriezties no pārdomām atpakaļ īstenībā. Kamēr es kavējos sapņos, vectētiņš bija paguvis nocelt no spēles galdiņa manus divus pēdējos kauliņus.

— Zināju, ka es pieveikšu tevi! — viņš iesaucās.— Tevi, kurš tiek uzskatīts par pašu izveicīgāko puisi pilsētā!

Es ātri piecēlos, lai viņš nevarētu redzēt un līdz ar to pārprast prieku, kas iemirdzējās manās acīs.

2. n o d a ļ a

Vēl joprojām priecīgi satraukts, drāzos lejup pa kāpnēm. Varēju būt brīvs līdz pulksten astoņiem vakarā, tad man bija norunāta sevišķi nozīmīga un neatliekama satikšanās. Lai nomierinātu savu sirdi, labprāt būtu aizgājis noklausīties rīta priekšlasījumu, kur rādīja diapozitīvus, taču es nevarēju sataustīt neviena fārtinga savā kabatā vai, pareizāk sakot, Merdoka kabatā, jo tagad jau biju izstiepies tādā garuma, ka man derēja Merdoka vecie uzvalki, kurus viņš pats sen vairs nevalkāja, un kuri, rūpīgi nokaisīti ar kamparu, glabājās bēniņu «lādē».

Es iegāju pieliekamajā istabelē, kur māte apslacīja ar ūdeni veļu un nolika to uz gludināmā dēļa; viņas acis un mati bija kļuvuši vēl blāvāki, seja vājāka un vēl dziļāk grumbām izvagota, bet tajā joprojām atspoguļojās laipnība un pacietība. Stāvēju un skatījos uz viņu — domādams savu lielo domu, gandrīz vai bez elpas.

— Pagaidi tikai, māt, — es sirsnīgi ierunājos. — Pagaidi tikai mazmazlietiņ.

Viņa tā savādi un skumji man uzsmaidīja.

— Ko tad lai es gaidu? — viņa jautāja un pārbaudīja gludekļa karstumu, paceļot to pie vaiga.

— Nu... nu, redz, — es stomīdamies, bet ļoti maigi sacīju. — Drīz pienāks diena, kad es varēšu darīt kaut ko tavā labā... kaut ko dižu un lielu.

— Bet varbūt tu būtu ar mieru tagad manā labā kaut ko izdarīt? Kaut ko vienkāršu un mazu? Tu taču aiznesīsi Keitai vēstulīti?

— Protams, māt.

Palīdzēdams mātei ietaupīt pastmarku naudu, es bieži viņas uzdevumā aiznesu vēstules uz pilsētas viņu galu Keitai, kura tagad dzīvoja Barlonas muitas tuvumā, vai Merdokam, kurš bija droši iekārtojies darbā mistera Dalrimpla dārzniecībā, acīm redzot, apmierināts, ka ticis prom no «Lomonda lepnuma». Šīs vēstulītes bija daļiņa no pašas mātes — savā ziņā garīgas saites ar viņu; tās pavēstīja jaunas ziņas, uzdevumus, pamudinājumus un pat lūgumus; māte tās sūtīja ar pacietīgu neatlaidību, nenogurdināmi cenzdamās saglabāt ģimenes vienotību.

Pagaidīju, kamēr gludeklis atdzisa. Tad viņa iegāja virtuvē un iznesa jau aizlīmētu aploksni.

— Te nu būs. Es tik labprāt aizsūtītu viņai veselu cepienu pankūku. Tikai... — Viņa pacēla māla podiņa vāku un noraizējusies tajā ieskatījās. — Taču miltu tikpat kā vairs nav. Nu bet aiznes viņiem vismaz labasdienas no manis.

Izgāju no mājām un devos taisni prom pa Drambakas gatvi, šķērsoju pilsētas parku, pēc tam pagriezos pa kreisi un turpināju savu ceļu gar žogu, aiz kura vīdēja melnā katlu rūpnīca, kur darbi svētku dienas priekšvakarā bija tikpat kā beigušies, vienīgi kaut kur korpusa dzīlēs redzēja vēl draudoši kvēlojam gaismu.

Keitas mājele bija viena no nelielajām, jaunajām, nesen pilsētas rietumu nomalē uzceltajām kotedžām; tā atradās zaļā nogāzē netālu no vecās muitas vārtiem. Kad es kāpu kalnā, tad jau no tālienes ieraudzīju Keitu pa līkumoto ielu stumjam bērnu ratiņus. Tie bija skaistā gaiši zilā krāsā, un Keitai patika vizināt mazuli. Esmu pārliecināts, ka ik dienas viņa ar tiem nostaigā veselām jūdzēm cauri pilsētai, ielūkodamās veikalos, apbraukādama visu Nokshilas parku, pa brītiņam lepni apstādamās, lai sakārtotu un noglaudītu gaiši zilo sedziņu, kuras vienā stūrī dižojās balts izšūts «N».

Apstājos un skatījos, un priecīgi smaidīju, kad viņa, mani nemaz nepamanīdama, nāca aizvien tuvāk, mazliet pārliekusies pār ratiņiem, kļuvusi apaļīgāka; viņa smaidīja, klakšķināja ar mēli un nenovērsa acu no mazuļa.

— Sveicināta, Keita, — es kautri nomurmināju, kad viņa jau bija tikpat kā pagājusi man garām.

— Ak dievs, Robij! — viņa sirsnīgi ar mani sasveicinājās. — Ak tu nabadziņ. Bet es eju un pat nepaskatos uz ceļu, pa kuru tu nāc. Taču vainīgs tur mazulītis. Tu, Robij, nemaz neticēsi, bet viņam jau iznācis otrs zobiņš, un viņš nemaz nečīkst, tik labs bērniņš... — Keita atkal pārliecās pār ratiņiem. — Tu manu mīļumiņ, dārgumiņ, ak, tu mazais jēriņš...

Ak, Keita, mīļā Keita, cik tu esi laimīga ar savu brīnišķīgo bērniņu. Gluži nesaprotami, kā toreiz varēja ienākt prātā un ieteikt tev pievērsties mandolīnai!

Keitas mājiņa bija uzposta un glīta, ar modernām ērtībām, nepārtraukti silts un auksts ūdens; gaisā vēl vēdīja asa krāsas un grīdu vaska smarža, liecinādama, ka Keita kļuvusi laba namamāte. Precības bija izrādījušās laimīgas, par spīti pareģojumiem, ar kuriem nebija skopojies tēvs, kurš, negribēdams zaudēt Keitas algu, apgalvojis, ka viņa dzenot postā sevi un savu karjeru. Apguldījusi bērnu gultiņā, Keita uzlika uz «lielās» gāzes plīts pannu, un drīz vien virtuvē virmoja patīkama ceptas gaļas un sīpolu smarža.

— Pagaidi brītiņu un paēd kopā ar mums pusdienas, — viņa noteiktā tonī pateica, veikli apgriezdama ar nazi gaļu, un atlieca galvu mazliet atpakaļ, lai neuzšļakstitos virsū karstie tauki. — Džemijs pašreiz augšā vannas istabā mazgājas. Pēdējā laikā viņš strādā virsstundas, citādi viņš katrā ziņā būtu aizgājis kopā ar tevi uz futbola maču. — Cik smalkjūtīga kļuvusi mūsu kādreiz tik atskabargainā Keita! — Džemijs tūlīt nokāps lejā. Tu droši vien esi izsalcis. — To sacīdama, viņa uzmeta man ātru skatienu un tikpat ātri novērsās.

Džemijs nokāpa lejā tīri nomazgājies, vēl slapjiem, bet jau kārtīgi sasukātiem matiem. Viņš bija lieliskā omā, apsējis spilgtu sarkani rūtotu kaklasaiti.

— Nudien, Robijs! — Šie vārdi un tikko samanāmais galvas mājiens jūtīgajai sirdij likās siltāki un sirsnīgāki par viskvēlākajiem apliecinājumiem.

Tūlīt sēdāmies pie galda. Lielais gaļas gabals, kuru man uzlika Keita, bija mīksts un sulīgs, un sātīgais ēdiens mani tūlīt stiprināja kā jaunu asiņu pieplūdums. Bet Džemijs piedevām piekrāva man pilnu šķīvi ar kraukšķīgi saceptajiem sīpoliem. Bez tam uz galda vēl stāvēja trauks ar biezām, sviestā apceptām maizes šķēlēm un stipra, kūpoša tēja.

Man šķiet, Keita un Džemijs ļoti labi zināja, cik trūcīgs un skops bija ēdiens, kuru es tagad dabūju mājās. Džemijs neatlaidīgi mani skubināja ēst un, kad mans mērs patiešām bija pilns, pārmetoši paskatījās.

— Te taču ir, puis, — viņš tikai noteica.

Visu manu bērnību «Lomonda lepnumā» nomāca nežēlīgā likumība — taupīt naudu, atsakoties pat no visnepieciešamākā. Ak, ja mēs būtu varējuši dzīvot bez šīs naudas, bez šī skopuma, kas ir tik raksturīgs ziemeļniekiem, kuri vairāk priecājas par noguldījumu bankā nekā par labām pusdienām vēderā, kuriem dižmanība ir vērtīgāka par devīgumu, ak, šī nolādētā sīkstulība sagandēja mums visu dzīvi.

Brīžos, kad mūžīgā naudas problēma mani pārlieku mulsināja un kaitināja, es atcerējos Džemiju Nigu. Džemijs nekad nedzīvoja bagāti, bet vienalga — vai viņš par savu sūri grūti pelnīto naudu nopirka pamatīgu gaļas gabalu vai aizveda novārtā pamestu puisēnu uz futbola maču, — Džemijs aizvien izdeva to labiem nolūkiem, turklāt vislabākais bija tas, ka nauda, kurai pieskārās viņš, nekad nelikās kaut kas netīrs.

Kad dzērām pēdējo tasi tējas, Džemijs sāka mani labsirdīgi uzvilkt uz zoba, biju pārliecināts, ka viņš manai skumjajai, kautrajai sejai pievērsās ne tikvien ar līdzjūtīgiem, bet arī rūpju pilniem skatieniem. Redzēdams, ka esmu satraukuma varā, ko negribu izrādīt, viņš ar visnopietnāko sejas izteiksmi piezīmēja, uzrunādams Keitu:

— Mūsu profesors kaut ko perina savā prātā. Jā, šie klusie un gudrie ... tie ir visbīstamākie.

Keita piekrītoši pamāja ar galvu, tad uzmeta man iesānis smaidu, kas lika saprast, lai es Džemi ja teiktos vārdus neuzņemu pārāk nopietni.

— Klusie ūdeņi ir dziļi, — Džemijs turpināja. — Tur sagaidāmi visādi brīnumi. It sevišķi, ja kāds vēl piedevām ir labs lēcējs.

Pēc šī smalkjūtīgā mājiena uz maniem gūtajiem panākumiem Akadēmijas skolas sacīkstēs, kad uzvarēju augstlēkšanā, man sirdī kā kvēle iešalcās prieks, un, kaut gan es nodūru acis, gandarījumu sagādāja apziņa, ka man izdevies pārspēt līdzšinējo skolas rekordu par vienu collu un divdesmit piecām simtdaļām. Taču šī kvēle nebija nekas pret svelmi, kas lija man pāri, kad Džemijs pavisam mierīgā balsī piebilda:

— Nudien, ja tu gribi dzirdēt manas domas, tad teikšu: viņš ir iemīlējies.

Ak, ar kādu koši baltu liesmu manās dziļajās dzīlēs iedegās lepnā apziņa, ka Džemijam taisnība! Joprojām nepaceldams acis, es izbaudīju silto laimes izjūtu, kas ieplūda manā sirdī.

— Nu, un kā klājas mājās? — Keita jautāja, gribēdama darīt galu Džemija jokiem.

Steidzīgi izvilku no kabatas mātes vēstuli un sniedzu to viņai.

— Lūdzu, piedodiet, gandrīz aizmirsās.

Keita atplēsa vēstuli un divas reizes pēc kārtas to klusi izlasīja; man par pārsteigumu, viņas seja nomācās, bet uz pieres atkal izspiedās puni, kurus es biju iedomājies sen pazudušus. Viņa iedeva vēstuli Džemijam, kurš to izlasīja, neteikdams ne vārda.

— Kaut kas traks, tēvam tas ir izvērties par īstu slimību. — Keita, acīm redzot, centās atgaiņāt ļoti nepatīkamu domu. Bet Džemijs loti savādi paskatījās uz mani. Iestājās neveikls klusums.

Šajā mirklī pamodās mazulis, un Keita, nenoliedzami iepriecināta par klusuma izbeigšanos, paņēma bērnu klēpī un deva viņam pudelīti. Brītiņu, parādot man sevišķu labvēlību, viņa atļāva paturēt man rokās šo pasaules dārgumu.

— Tu viņam patīc, — Keita, mani drošinādama, teica. — Pagaidi tikai, arī tev kādreiz būs tāds.

Es nedroši pasmaidīju. Kāds paradokss: biju iemīlējies, bet es taču nevarēju viņai atklāt savu dziļo pārliecību par to, ka man nekad nevarēs būt bērnu pēc tā, kas man bija atgadījies naktī un par ko nav iespējams runāt.

Kad mazulis bija nolikts atpakaļ gultiņā, es teicu, ka man laiks doties mājās.

Keita mani pavadīja līdz durvīm. Tagad, kad abi bijām vieni paši, viņa mani atkal nopētīja.

— Vai māte tev neteica, ko viņa rakstīja?

— Nē, Keit, — es skatījos uz viņu un smaidīju. — Bet faktiski man galva pilna pašam ar saviem jaunumiem.

— Ar labiem vai ļauniem? — viņa prašņāja, atmetusi galvu sānis.

— Protams, ar labiem, Keit... manuprāt, ar ārkārtīgi labiem... Zini, Keit... — es aprāvos, tumši pietvīku un skatījos noslēpumainajā naktī, kur cauri miglai spīdēja blāvi uguņi, un sadzirdēju tālumā vilciena pūtienu, kam no upes it kā atbalsojās kuģa griezīgā miglas taure.

— Gan būs labi, Robij. — Tagad Keita pašūpoja galvu un gribot negribot pasmaidīja. — Tu glabā savus jaunumus, es glabāšu savējos.

Paspiedu viņai roku un, nespēdams valdīties, metos, cik jaudas, skriešus prom pa ielu. Kaut gan es ļoti mīlēju Keitu, viņa tomēr nevarēja būt pirmā, kam to uzticu. Atkal no neredzamās upes klusi atplūda šurp no ostas izejošā kuģa pūtiens, liekot man nodrebēt neizsakāmā svētlaimē.

3. n o d a ļ a

Žigli, sirdij ar katru manu soli līksmāk gavilējot, gāju pa Drambakas gatvi; tad, asinīm deniņos aizvien skaļāk dunot, iegriezos šaurajā Sinklera ieliņā, kam ēnu sniedza jaunas liepas, gausi birdinot ziedus, kuri, lēni griezdamies, krita lejup, uzseguši pāri ietvēm dzeltenus paklājus. Kaut gan šajā pazīstamajā šķērsieliņā, kur jau bērnībā neko sevišķu nebiju saskatījis, arī todien nemanīju nekā jauna, kaut gan vecās ēkas ar dažnedažādām piebūvēm tāpat rāmi zvilnēja, itin kā atcerēdamās senos labos laikus, tad tagad... ak tagad tās noslēpumainais un lepnais nosaukums bija iespiedies manā sirdī. Pulkstenis rādīja jau gandrīz astoņi, kad manas necienīgās kājas atkal gāja pa šo mīkstiem liepu ziediem piebārstīto mīļo ieliņu, un asinis sāka straujāk pulsēt, kad ieraudzīju, ka galējā mājā aiz nolaistās viesistabas štoras logā spīd gaisma. Piegājis klāt, es pat dzirdēju Elisonu dziedam.

Viņai pašreiz bija dziedāšanas stunda. Elisona tagad bija sākusi nopietni izkopt savu talantu, par kuru pilsētā ļaudis plaši runāja. Šovakar viņa bija dziedājusi gammas un vingrinājumus, šīs tīrās, precīzās, melodijā neieaustās notis, kas pašas par sevi skanēja apburošā harmonijā kā putna vīteri. Māte spēlēja klavieru pavadījumu un viņa dziedāja «Žēlabas par Flodenu», vienu no vienkāršākajām skotu tautas dziesmām, par kurām pārākas pasaulē nez vai atrodamas.

Dzirdēju, meitas kā dziedāja slaucot.

Līdz dienas ausmai skanēja dziesmu balss;

Bet tagad raud žēlabās, vasaru saucot:

Visām meža puķēm pienācis gals.

Nakts tumsā kristāla pulkstenītis šķindēja tik tīri un liegi, ka es aizturēju elpu. Aizvēru acis un redzēju dziedātāju, nevis bērnu, ar kuru bieži tiku rotajājies, bet slaidu, pieaugušu meiteni, kas vairs negāja stūrainiem soļiem, bet staigāja mierīga, atturīga, ar cieņu, kas itin kā nupat viņā pamodusies. Redzēju viņu kā toreiz brīnumainajā dienā pirms sešiem mēnešiem, kad viņa iznāca no garderobes un kopā ar citām meitenēm nāca pa gaiteni, ģērbusies īsajā, zilajā treniņtērpā, kura lences krusteniski stiepās pāri baltajai blūzītei, melnām zeķēm slaidajās vingrajās kājās un raibās melnās vingrošanas čībiņās. Cik bieži es biju gājis viņai tā garām, nevērīgi pamājot ar galvu. Te pēkšņi es pieklājīgi nostājos pie sienas, lai palaistu garām pretimnācējas; Elisona, aizvien vēl sarunājoties ar klases biedrenēm, pacēla roku pie brūnajiem matiem, kas vijīgi noslīdēja pār slaido kaklu, ar šo neapzināto žestu izceldama jaunavīgo krūšu apveidu un, tajā pašā brīdī viņa man, garām iedama — pēc vingrošanas vēl sasarkusi, uzmeta savu tumšo, brūno acu draudzīgo aizkustinošo smaidu. Kungs dievs, kas pēkšņi, vienā mirklī notika ar mani šīs debešķīgās būtnes dēļ, kuru līdz šim, taisnību sakot, nebiju ievērojis! Skurbinošs siltums viļņiem uzbangoja manī, kad es apmulsis un sajūsmā aizgrābts paliku stāvam, atspiedies pret sienu tukšajā gaitenī vēl ilgi pēc tam, kad viņa bija aizgājusi. Ak, Elisona, tu, Elisona, ar mierīgajām brūnajām acīm un balto, cēlo, slaido kaklu, es atkal, tās pašas sajūsmas pārņemts, stāvu tagad, slēpies vakara tumsā un liepas dziļajā ēnā, klausoties dziedāšanā, kamēr pēdējā nots skaļi un trīsoši aizplīvo debesīs.

Kad iestājās klusums, sasparojos un iegāju pa dzelzs vārtiņiem. Dārzs bija liels, augstu mūru iežogots, kuplu koku aizēnots, ar plašiem zālājiem, kuri aizsniedzās tālu prom no piebraucamā ceļa un kuros redzēja mazliet pāraugušus, izstīdzējušus rododendronu krūmājus. Kaut gan Elisonas māte dzīvoja materiāli nodrošināti un komfortabli, viņa nebija bagāta un māja netika uzturēta tik priekšzīmīgā kārtībā kā lepnie savrupnami Drambakas gatvē. Piezvanīju pie parādes durvīm, un pēc brītiņa mani ielaida Dženeta, paveca istabene, kura pie misis Kītas nokalpojusi jau vairāk nekā desmit gadus un pret mani allaž izturējās ar veciem mājkalpotājiem raksturīgu neuzticību, ko es uztvēru kā īpaši pret mani vērstu. Viņa ieveda mani dzīvojamā istabā, kur Elisona bija jau izlikusi uz galda savas grāmatas, bet misis Kīta, sēdēdama zemā atzveltnī pie kamīna, rosījās ap tamborējumu zaļā linu maisiņā, ko viņa turēja klēpī.

Cik tā bija spoža un skaista istaba, tieši apžilbinoša pēc āra tumsas — pie gaišajām sienām iestikloti baltos ietvaros misis Kītas gleznotie akvareļi. Balti muslīna aizkari klājās pār nolaistajām štorām. Divas vāzes ar zilām hiacintēm uzvēdīja liegu aromātu; pār atvērtajām klavierēm bija pārmesta bārkstaina zīda šalle; mēbeles pārvilktas ar činca [Vaskots kokvilnas audums] pārvalkiem. Kamīna gaismā spīguļoja kalts misiņa Benaresas stila galdiņš, bagātīgi apkrauts ar visdažādākiem greznumpriekšmetiem — suvenīriem, galvenokārt ziloņkaula izstrādājumiem, ko kapteinis Kīts savā laikā bija pārvedis no Indijas. Vesela procesija baltu ziloņu, kļūdami augumā aizvien prāvāki, droši aizsoļoja pāri kamīna dzegai.

— Precīzs tu esi, kā arvien, Robert, — kamēr es stāvēju, acis mirkšķinot, misis Kīta centās palīdzēt man pārvarēt neveiklumu. — Kāds ārā vakars?

— Ak, ļoti jauks, misis Kīta, — es stomīdamies atbildēju. — Miglains. Bet zvaigznes redzamas.

Viņa smaidīja, kad noliku pie galda krēslu blakus Elisonai.

— Tu, Robert, arvien redzēsi zvaigznes. Taisnību sakot, tu esi īsts zvaigžņu meklētājs.

Šis iecietīgais smaids rotājās viņas laipnajā, bālajā, mazliet ironiskajā sejā; jutu, ka viņa mani vēro, kad apmulsis sāku ar Elisonu mācīties.

Misis Kīta bija kalsna diezgan paliela auguma sieviete, apmēram trīsdesmit piecus gadus veca; viņa bija ģērbusies ļoti vienkārši, taču viņas āriene liecināja par labu audzināšanu un gaumi. Viņa bija kādas visā grāfistē ļoti ievērojamas ģimenes atvase, bet pēc vīra nāves visai reti parādījās sabiedrībā, jo veltīja sevi meitas audzināšanai, pati apmierinādamās ar mūziku un dažu tuvāku paziņu draudzību, kuru vidū bija mis Džūlija Blēra, misis Maršala — Luīzas māte, tās pašas Luīzas māte, kura mani bērnībā mocīja, — un mans klases audzinātājs Jazons Reids. Varbūt šāds nošķirts dzīves veids bija izveidojies viņas pavājās veselības dēļ — man bieži vien radās tāds savāds iespaids, ka viņa aiz savas maigās laipnības slēpa mokošas galvas sāpes. Taču savu kaiti — manuprāt, galvenokārt Elisonas dēļ — viņa noklusēja vai arī, viegli plecus paraustot, pazobojās par to. Savu meitu viņa no visas sirds mīlēja; viņa bija lepna, ka Elisonai ir talants, un tiecās to izkopt, bet, tā kā viņa bija gudra un sieviete ar saprātu, viņa šķita apzināmies briesmas, kas draudēja, ļaujot vaļu savām mātes jūtām. Tāpēc viņa mudināja Elisonu draudzēties ar tai «piemērotiem» bērniem, un jau pašā sākumā, pēc rūpīgas pārbaudes, jāatzīstas, itin kā slepus uzjautrinādamās, bija iedrosminājusi mani apmeklēt viņu mājas. Bērnībā es tur laiku pa laikam ierados, diezgan izbijies, kautrības nomākts, un ar mazo Elisonu mums bija nopietnas un garlaicīgas spēles. Saules pielietajā mauriņā, līdz kurienei pa atvērtu logu atskanēja klusinātas klavieru skaņas vai piebraucamajā ceļā rīboņa, ko sacēla rati, kuros ieradās misis Maršala, lai dzertu tēju kopā ar Elisonas māti, mēs rīkojām Elisonas leļļu izbraukumus zaļumos vai barojām zelta zivtiņas. Kad laiks bija lietains, mēs gājām iekšā, kur Dženeta aizdomu pilna deva mums ar šokolādes skaidiņām apkaisītas sviestmaizes, un, sēdēdami pie galda, lietum gar logu rūtīm grabinot, uzsākām rotaļu «Jautājumi un atbildes», ko spēlējām ar mazām, apaļām kartītēm, kurās bija uzrakstīti smieklīgi jautājumi, piemēram: «Vai bakgamons [Bakgamons — angl. backgammon, rič—račam līdzīga spēle.] ir sena spēle?» — un tikpat absurdas atbildes: «Jā, ļoti sena, to jau spēlēja senie druīdi.» Šad tad šajās izpriecās piedalījās Luīza, uzvarot visās rotaļās, klaji izrādīdama man savu nicinājumu. Kad paaugāmies, Elisona un es kopā «gatavojām mūsu mājas uzdevumus». Viņa, būdama praktiska meitene, bija vāja matemātikā; turpretim es, muļķīgs fantasts, šajā jomā biju stiprs. Tāpēc misis Kīta, nobažījusies, lai Elisona iegūtu vidusskolas gatavības apliecību, bez kuras tā nevarētu iestāties Vintonas mūzikas koledžā, bija nesen ieminējusies, ka man vajadzētu nākt pie viņiem regulāri, lai Elisonu sagatavotu šajā priekšmetā.

— Ar ko tad tu šovakar izklaidēsi manu atpalikušo un untumaino meitu, Robert? — ar draudzīgu ironiju vaicāja misis Kīta, acis nenovērsdama no sava tamborējuma.

— Ar Eiklīdu, misis Kīta, — neveikli atbildēju. — Ar taisnleņķa trīsstūra malu kvadrātu summu... jūs jau zināt...

— Nezinu vis, Robert, bet esmu pārliecināta, ka tu gan to zini. — Joprojām vēl palīdzēdama man pārvarēt kautrību, viņa vairs nesmaidīja. Viņa allaž man palīdzēja tā, ka nemaz to nemanīja — uzvedinot mani uz domām, kādas es nevarēju atrast grāmatā «Par labo toni», ko biju paņēmis publiskajā bibliotēkā speciālā nolūkā izkopt savas manieres.

— Cik muļķīgi, māt, ka tas man jāmācās, — Elisona mierīgi piezīmēja. — Tas viss ir tik sarežģīts.

— Nu, nē, Elison, — es tūdaļ iebildu. — Tas tomēr ir ļoti loģiski. Ja atzīst, ka taisne ir īsākais atstatums starp diviem punktiem, tad visi trīspadsmit Eiklīda sējumi pavisam automātiski kļūst saprotami.

— Domāju, ka četrpadsmito sējumu tu pats kādu dienu uzrakstīsi, Robert, — misis Kīta pateica. — Vai ļaunākajā gadījumā — grāmatu par vaboļu dzīvi.

— Uzrakstīs arī, māt! — Elisona pārmetoši iesaucās. — Zini, viņnedēļ mistera Reida stundā Roberts tiešām pierādīja, ka algebras grāmatā viena atbilde bija nepareiza.

Viņas abas smaidīja, bet es, pateicīgs Elisonai, ka viņa par to ieminējusies, lepns un apmulsis, nodūru galvu un zemā, aizsmakušā balsī atsāku teorēmas paskaidrojumu.

Sēžot cieši blakus Elisonai tā, ka mūsu ceļgali zem galda saskārās, es izjutu tādu siltumu, ka mana sirds vai pagura. Kad uz grāmatas lappuses mūsu rokas saskārās, mani pārņēma smeldzošas trīsas. Viņas mazliet izjukušie mati, kuri sniedzās līdz pleciem un kurus viņa reizi pa reizei nepacietīgi papurināja, likās man kaut kas pārdabisks un svēts. Zagšus paskatījos uz viņas sārtajiem vaigiem, pamanīdams valgumu uz viņas apakšlūpas, kad viņa, neizpratnē savilkusi pieri, kodīja zīmuļa galu. Es nedomāju, nevarēju pat iedomāties vārdu «mīla». Cerēju, ka varbūt patīku viņai. Jutu, ka dzīvoju, runāju un smaidu kā sapnī.

Stunda pagāja neiedomājami ātri. Bija gandrīz deviņi. Misis Kīta jau slepus žāvājās, un es pamanīju, ka viņa paskatās pulkstenī. Neuzdrīkstējos ne skaļi pateikt, ne arī pačukstēt Elisonai to, kas man bija padomā. Pēkšņi ar drebošu roku paņēmu papīra strēmeli un uzrakstīju:

— Elison, gribu ar tevi parunāt. Vai pavadīsi mani šovakar līdz durvīm?

Elisonas acīs parādījās izbrīns, kad viņa izlasīja manu vēstījumu. Paņēmusi zīmuli, viņa uzrakstīja:

— Kāpēc?

Jutu drebam rokas un kājas, kad rakstīju atbildi:

— Man tev kaut kas jāpasaka.

Iestājās klusums, tad Elisona man atklāti un sirsnīgi uzsmaidīja un ar stingru roku uzrakstīja:

— Labi.

Man pārskrēja prieka trīsas. Baidoties, ka misis Kīta varētu redzēt mani viņas uzticību pieviļam, salocīju aprakstīto papīra strēmelīti sīki, sīki, iebāzu mutē un noriju. Tajā pašā brīdī Dženeta ienesa uz paplātes pienu un cietos, trauslos cepumus; tas bija skaidrs pierādījums, ka ģeometrijas stunda beigusies.

Desmit minūtes vēlāk es piecēlos, atsveicinājos no misis Kītas. Elisona, uzticīga savam solījumam, pavadīja mani līdz parādes durvīm.

— Vakars patiešām jauks. — Mierīgi, bez satraukuma viņa lūkojās rasotajā, veldzējošā vakarā. — Pavadīšu tevi līdz vārtiem.

r

Pa piebraucamo ceļu es gāju lēnām, lai pēc iespējas ilgāk saglabātu silto un smeldzošo jūsmu, ko izjutu, ejot viņai blakus. Stalti izslējusies, Elisona skatījās taisni uz priekšu. Kad gājām garām tumšajam, bet pazīstamajam krūmam, viņa noplūca vienu lapu un saberza — uzvilnīja korintu ziedu smarža.

Galva man reiba, visa pasaule līgot līgojās. Ar briesmīgu piepūli apvaldīju savu nevienmērīgo, skaļo elpu.

— Dzirdēju tevi šovakar dziedam, Elison.

Šīs trīcošā balsī izteiktās piezīmes banalitāte, kas bija manas tīrās, bet aizraujošās kaisles ķēmīga parodija, kas mani tieši šausmināja, tiklīdz biju to izteicis, viņai, šķiet, paslīdēja garām nepamanīta.

— Jā, esmu sākusi nopietni strādāt. Mis Kremba nupat sākusi man mācīt Šūberta dziesmas. Tās, nudien, ir skaistas.

Šūberta dziesmas: gara acīm parādījās Reina, pilis tās krastos, un mēs abi — Elisona un es — mazā upes tvaikonītī dodamies pa straumi lejup, izbraucam pa lokveidīgu tiltu apakšu un uzkāpjam krastā pie veca krodziņa, kur ir dārzs ar maziem galdiņiem... Vai es viņai to stāstīju? Nē. Balss lūzuma čērkstošā balsī izdvesu:

— Tev šausmīgi labi padodas, Elison.

Viņa noraidoši pasmaidīja un sāka stāstīt par untumiem, kādi piemītot viņas mūzikas skolotājai — ļoti prasīgai un īgnai vecmeitai.

— Mis Krembai izdarīt pa prātam ir grūti!

Atkal klusums. Bijām nonākuši līdz vārtiem — līdz vietai, kur man no Elisonas jāatvadās. Redzēju, ka viņa zagšus uzmet man vaicājošu skatienu. Visu manu augumu pārņēma slābums, sirdī ielija virmojošs siltums. Spēji ievilku dziļi elpu. Klāt bija svinīgais noslēpuma uzticēšanas mirklis, kad pamostas bruņnieciskums.

— Elison ... Nezinu, vai tevi tas interesēs... bet šodien bija tāds notikums ... misters Reids pateica man, ka varēšu piedalīties Maršala stipendijas konkursā.

— Robij!

Pārsteigta un ieinteresēta viņa, nudien, tā izrunāja manu vārdu. Rokas sažņaudzis, bālajiem vaigiem kaistot, redzēju, ka Elisona aptvēra, kāda liela nozīme bija noslēpumam, kuru es beidzot izpaudu.

Maršala stipendija bija tiešām kaut kas ārkārtējs, ko nekad, nekad nevajag veltīgi pieminēt. Tā bija stipendija mācībām Vintonas koledžā, ko pirms simt gadiem bija nodibinājis sers Džons Maršals, un dabūt to varēja tikai Vintonas grāfistes pilsonis; tā bija neparasti liela — simt mārciņu gadā piecus gadus pēc kārtas. Tajā izpaudās skotu kvēlā vēlēšanās izsisties uz augšu, tieksme pēc izglītības, apņēmība dot iespēju arī trūcīgajam «novadnieka puisim» tikt uz zaļa zara. Diži vīri savu dižumu bija parādījuši, uzvarot vispirms šīs stipendijas konkursā: reiz, kad nomira slavens, Vintonā dzimis valstsvīrs, kura godājamā vārda atbalss aizskanējusi pāri jūrām līdz visām pasaules malām, tad augstākā cieņa, ko viņam parādīja, bija tā, ka viens no viņa kādreizējiem līdzgaitniekiem Akadēmijas skolā, dažos vārdos viņu svinīgi pieminot, domīgi noteica: — Jā... man prātā vēl tā diena, kad viņš ieguva Maršala stipendiju.

— Man to nemūžam neiegūt, — es klusi piebildu. — Bet es gribēju, lai tev pirmajai būtu zināms, ka es tomēr mēģināšu.

— Manuprāt, tev ir lieliskas izredzes, — Elisona augstsirdīgi teica. — Tavā dzīvē taču daudz kas mainītos, ja tu to iegūtu?

— Jā, — es atbildēju. — Tad mainītos itin viss.

Neko neredzēdams, es lūkojos Elisonā. Liriski vārdi man bija uz mēles. Taču izteikt tos nespēju. Uzbudinājumam augtin augot, es mīņājos no vienas kājas uz otru.

— Cerams, pa brīvlaiku man dūša nesaplaks, — es noteicu.

— Arī es to ceru, — Elisona atbildēja.

— Pirmdien abi ar Gēvinu dosimies uz ezeru.

— Tiešām?

Iestājās saspringts klusums.

— Nu, tad ar labu nakti, Elison!

— Ar labu nakti, Robij!

Mēs šķīrāmies pastīvi un strupi. Kā parasti, biju visu samaitājis. Taču, steidzoties pa Drambakas gatvi mājup, jutu, ka pasaule vēl joprojām ir lieliska vieta, vēl joprojām pārbagāta ar lieliskiem solījumiem.

4. n o d a ļ a

Šis šķiršanās brīdis varētu būt dienai jauks noslēgums. Taču pirms gulētiešanas man vēl bija jāveic savāda mokoša procedūra. Šovakar bija mans «Lauvu tilta vakars». Kaut gan neparastie pārdzīvojumi bija mani nogurdinājuši, bez žēlastības piespiedu sevi paiet garām «Lomonda lepnumam» un doties tālāk pa tumšo lauku ceļu, kas veda uz divas jūdzes attālo tiltu. Vai mēs jau neesam novērojuši vecmāmuļas gulētiešanas procedūru? Tad kāpēc lai mēs saudzējam šo pusaudzi, šo Robertu Šenonu, jo mūsu nolūks taču ir patiesīgi parādīt viņu, atsegt visus viņa sapņus, centienus, muļķības, ar tikpat objektīvu, tikpat nežēlīgu asmeni, ar kādu viņš pats preparēja nabaga vardi — Rana temporaria.

Vakars bija kļuvis dzestrāks un nemīlīgāks. Kad nonācu pie tilta, drēgnuma pilnie mākoņi vērta mēness sirpi blāvu, brāzmains vējš purināja jaunās lapiņas. Cieši aizpogājis savus svārkus, Merdoka svārkus, piegāju tiltam gluži klāt. Tilts bija vecs un šķērsoja Līvenas upi tajā vietā, kur tā brāzās lejup no kalniem, augsti virs mutuļojošās straumes ar tilta trim lokiem gar abām malām aizstiepās šauras mūra margas no viena krasta līdz otram. Margu abos galos akmenī cirsta, laika zoba sagrauzta un izķēmota lauvas galva, kurā tomēr vēl varēja samanīt ņirdzīgos vaibstus.

Biju gluži viens, uzrāpos augstajā margu mūrī; tad, strauji ievilcis elpu, uzsāku ceļu pāri tiltam pa šauro margu. Arvien tālāk virzoties, dzirdēju dziļi lejā krācam neredzamu ūdeni. Pie lokiem bija visgrūtāk. Tur man šķita, ka turos virs dziļa, tumša bezdibeņa, bet margas, tilts, visa pasaule ap mani šūpojās un griezās virpulī.

Es nepanesu augstumu, galva man reiba, un šis pārbaudījums bija visdrausmīgākais, kādu vien varēju sev izdomāt. Bet galu galā es to paveicu — pārgāju turp un atpakaļ. Nostājies atkal uz droša ceļa, es, acis aizvēris, gluži bez spēka atbalstījos pret ņirdzošās lauvas tēlu. Kas tur par brīnumu, ja zvēru valdnieks uzjautrinājās par manām ciešanām. Ārprāts, jā gan, ārprāts ... Bet, ja cilvēks ir trūcīgs un visu nievāts, ja šis cilvēks dreb un nosarkst par katra sveša pretimnācēja pēkšņu smieklu šalti, ja viņam turklāt piemīt tāda liksta, ka nervozi raustās piere un kustas ausis, ak, tad gan nepieciešams, ak jā, tad ir ļoti nepieciešams pierādīt, tikai pašam sev pierādīt, ka viņš nav gļēvulis.

Es atgriezos mājās kaut cik nomierinājies. Māja slīga tumsā — tagad priekšnamā neļāva atstāt pat ne vismazāko gāzes gaismiņu. Uz pirkstgaliem uzkāpu augšā vannas istabā, aizbultēju durvis pavisam klusi, piesardzīgi, jo tēvs neļautu izšķērdēt ne pilīti ūdens, un ielaidu vannā aukstu ūdeni.

Ūdens bija ledains — man pat pirksti sala, bet noģērbies ielīdu vannā un, zobus sakodis, gulēju tajā tik ilgi, kamēr maus ķermenis sastinga un kļuva nejutīgs. Tas nebija varonības pierādījums, bet piesardzība, varētu pat teikt — burvestība pret nekrietnām domām, kas varētu cilvēkam uzbrukt naktī.

Klusītēm uzkāpu augšstāvā. Tagad es dzīvoju istabā, kur kādreiz mitinājās Merdoks, jo tajās nedaudzajās ziemas nedēļās, kad Merdoks naktis pavadīja mājās, viņš pārnakšņoja telpā, kas bija lielāka un labāka un kādreiz piederēja Keitai. Kramā sasalis, savu ķermeni tikpat kā nejūtot, aizdedzināju sveces galu emaljētā svečturi. Tad kā pa miglu ieraudzīju šeit sevi pašu un skolā iegūtos apbalvojumus, nevērtīgas grāmatas greznos iesējumos — to vidū vismaz trīs eksemplārus Portera «Skotu virsaišus», manu dārgo mikroskopu un dabzinātniskas kolekcijas kartona kastēs, ko pats biju pagatavojis un kas neko nebija maksājušas. Rakstāmpiederumi uz kumodes un vēl viena publiskajā bibliotēkā paņemta grāmata ar nosaukumu «Kā pārvarams kautrīgums».

Paņēmis šo sējumu, atšķīru desmito vingrinājumu.

«Nostājieties mierīgi spoguļa priekšā,» es lasīju. «Sakrustojiet rokas un, acis nenolaižot, raugieties uz savu atspulgu. Tad, piemiedzot acis, uzmetiet sev bezbailīgu skatienu. Jūs esat stiprs, mierīgs, vēss.» Nav vārdam vietas, vēss es biju. «Pēc tam ievelciet dziļi elpu, mierīgi izelpojiet un klusā, taču noteiktā balsī atkārtojiet trīs reizes — Jūlijs Cēzars un Napoleons! Es gribu! Es gribu!! Es gribu!!!»

Priekšrakstu izpildīju cītīgi — kaut gan acis asaroja un to zaļā nokrāsa mazliet laupīja man drosmi. Paņēmu pat no burtnīcas izrautu lapu, uz kuras lieliem burtiem uzrakstīju vārdus «ES GRIBU», un piespraudu to pie sienas, kur mans bezbailīgais acu skatiens to ieraudzīs, tiklīdz es pamodīšos. Tad nometos ceļos pie gultas.

Lūgsnas skaitīju garas un sarežģītas, neļaujot uzmanībai pievērsties kaut kam citam; neveltīju tās savam bērnības dienu bārdainajam dieviņam, bet ar sirdsdegsmi piesaucu tajās pestītāju. Šad tad, vainīgs juzdamies, atcerējos arī dievu tēvu un svēto garu un tādās reizēs pasteidzos ar tiem salabt. Bet Jēzus savā nebeidzamajā mīlestībā un labsirdībā bija manas paļāvīgās sirds atbalsts. Un, kad manas domas pievērsās dievmātei Marijai, kuras vaibsti pēdējā laikā sāka kļūt aizdomīgi līdzīgi Elisonas sejas pantiem, manās aizvērtajās acīs aiz ilgām sakāpa asaras. Netika aizmirsti arī svētie. Es pastāvīgi uzdūros kādam jaunam svētajam, kuru gribēju pieminēt savās lūgšanās; un, protams, reiz sācis tos pielūgt, nevarēju vairs nepieminēt, baidījos tos aizkaitināt. Pēdējais manu svēto vīru virknē bija Antonijs, jauniešu patrons.

Beidzot klāt pēdējais cēliens: te rodas izdevība smiekliem, tiem pēkšņajiem, neviļus izraisītajiem smiekliem, kas bieži dzirdami teātrī tādā brīdī, kur lugas autors gribējis ļaut izpausties mierīgam patosam, patiesībai; bet... viņam misējies vai arī viņš ticis pārprasts. Tad nu pasmiesimies tagad visi kopā, kad atskatoties redzam šo izstīdzējušo, nosalušo zēnu — šo vientiesi, kurš tikko šķīstījis savu dvēseli, izturējis smago pārbaudījumu uz tilta, skaidrojies ledainā peldē, izņemam no slēptuves kumodes atvilktnes dibenā kādu dīvainu rīku, virves galu, pie kura piesieti vecu dzelžu gabali, divas smagas durvju atslēgas, durvju rokturis un salūzušas slidas gabals. Mudīgi, ar ierastu kustību viņš apsien virvi sev ap jostas vietu tā, lai traucējošie metāla gabali atrastos pret mugurkaulu. Tādējādi viņš, ja nogultos uz muguras, stāvoklī, kurā cilvēks sapņo, tūdaļ pamodīsies. Beidzot viņš atrodas zem lāpītā palaga, saritinājies čokurā, uz sāniem guļot. Sveci viņš ir nodzēsis. Apjozies kā vientuļnieks, aplicis ap vājo kaklu rožukroni, četras īstas brīnumdarītājas svētbildes, no kurām viena ir paša pāvesta svētīta, viņš aplicis arī brūno skapulāru un zilo skapulāru, ja viņam būtu vēl sārti vai violeti skapulāri, tad arī tos viņš valkātu. Viņš ir izdarījis visu, ko varējis. Šīs domas mierināts, viņš izlūdzas sev miega īso nāvi, vēl pēdējo reizi piedomājot:

«Kungs dievs... ļauj man uzvarēt Maršala konkursā.»

5. n o d a ļ a

Brīvlaikā rīts aust agri un tas ir priekpilns. Pirmdien, pirms bālajās debesīs parādījās pirmā gaismiņa, es klusītēm izgāju no mājām un uz Līvenfordas krustceļa gaidīju Tomu Drinu, kurš mani aizvedīs uz Lasu, kur viņam jābrauc garām, dodoties uz ezeru.

Toms nokavējās un bija sliktā omā. Šodien viņam nevajadzēja strādāt, — pat es biju atbrīvots no pienākuma izvadāt maizītes, bet Blēra noliktavā bija aptrūkušās preces. Uzrausos lēzenajos, vaļējos ratos pie miltu maisiem, un mēs devāmies ceļā, zirga pakaviem rāmi klaudzinot.

Tukšajās bruģētajās ielās vēdīja rīta svaigums. Redzēju kādu sievieti ienesam iekšā piena pudeli, kuru piena izvadātājs bija nolicis ārpusē pie durvīm, kreklā izmetušos vīrieti darbojamies ap augšloga slēģiem, vēl samiegojušos meiteni purinām kājslauķi pie pusatvērtām namdurvīm, — tas viss modināja manī priecīgas steigas izjūtu. Es taču gatavojos kopā ar Gēvinu makšķerēt; tā būs mana pēdējā izklaidēšanās, pirms sēdīšos klāt pie grāmatām, lai kaltu gudrības Maršala stipendijas konkursam.

Saule kāpa aizvien augstāk, bet nespēja vēl izlauzties cauri rīta mākoņiem. Šī bija viena no tām klusajām siltuma un liegas, spožas gaismas apstarotajām, sudrabainajām dienām, kad skaņas — gan apslāpētas — aizplūst tālu jo tālu un klusuma brīži, kas palaikam iestājas, šķiet pilni zaļo, plaukstošo lapu sulu čaloņas. Zirga mugurai ilksīs lēnām augšup lejup šūpojoties, mums garām slīdēja lauku ainavas: miglā tīti meži, saudzējamās joslas; šur tur aiz rīta dūmakas slēptajiem kokiem pavīdēja kāda pelēka «kungu māja» ar gariem skursteņiem, terasēm un siltumnīcām.

Pie šo lielo māju virtuves durvīm es palīdzēju Tomam izkraut maisus un lopbarību. Tomam, cilvēkam ar pinkainiem matiem, diezgan nevīžīgu dabu, dažu labu reizi nācās grūti nomierināt kādu dusmīgu zirgu puisi, kurš šķendējās, ka viņa «pasūtījums» neesot kārtīgi izpildīts. Reiz, izceļot smagu kasti, ieraudzījām, ka simt mārciņu miltu maiss, kas atradās zem kastes, bija pārplīsis un tā saturs pa ratu dēļu spraugām izbiris laukā. Toms lādējās, kasīja pakausi, bet tad, it kā samierinoties ar likstu, pagriezās pret mani un teica:

— Nekas, nekas. Pazušanā neies, gan kādam noderēs!

Kad kratoties iebraucām Lasā, bija jau pēcpusdiena, un Gēvins bez sevišķas nepacietības sēdēja uz ceļa staba īsās ciemata ielas galā. Viņš bija ģērbies savas lepnās skolas formā — pelēkās biksēs un kreklā, galvā uzmaucis tikpat pelēku saplakušu kriketista cepurīti, ko atdzīvināja vai, pareizāk sakot, greznoja šaura Lārčfīldas krāsu zili baltā lentīte. Nav iespējams aprakstīt savdabību, ko pauda šeit ceļmalā gaidošā zēna stāvs, Gēvins, tāpat kā es, bija paaudzies, taču vēl joprojām patrausls, — atturīgo, neapzināto lepnumu saulē iedegušajā sejā zem nevērīgi uz pieres novilktās cepures. Bet man vēl šodien atmiņā klusais prieks, ko apliecināja mūsu ciešais rokas spiediens.

— Diez vai pirms vakara kāda makšķerēšana iznāks, — Gēvins nomurmināja, kad rati aizripoja. — Vēja nav, un gaisma ir pārāk spilgta.

Mēs devāmies cauri klusam krastmalas ciematam, garām virknei niedru jumtu segtām, koši balti nobalsinātām, zemām savrupmājelēm, kuras rindojās abpus īsa, balta ceļa, kas sākās kalna zaļā pakājē un beidzās sudrabainā ezera krastā. Fuksijas un stīgojošās rozes vijās augšup gar namiņu sienām, pazūdot kaut kur dzeltenajās niedrēs. Fuksijas bija pilnā plaukumā, kā no varenas šalts gar balsinātajām sienām lejup lāsoja tumši sarkanie ziedu čemuri... Brūns Skotijas aitu suns snauduļoja, izstiepies baltajos ceļa putekļos. Gaisā virmoja mīlīga bišu sanoņa. Cauri dūmakai varēja saskatīt koka steķus, pie kuriem ar izbalējušām virvēm bija piesietas airu laivas. Visapkārt valdīja tāds skaistums, ka neviļus apmainījāmies ar mūsu zīmīgo, tikai mums saprotamo skatienu.

Gaidot, kamēr aiz mākoņiem paslēpusies saule norietēs, abi ar Gēvinu sēdējām uz apgāztas laivas pie namiņa, kurā viņa tēvs mēdza apmesties zvejas laikā, sakārtojām zvejas piederumus un, kā jau raduši, visai skopi apmainījāmies vārdiem. Pulksten septiņos, pēc tam, kad misis Glena, šī namiņa saimniece, bija mūs pabarojusi ar tikko ceptiem miežu plācenīšiem, svaigi dētām, novārītām olām un garšīgu lauku pienu, mēs uzrīkojām laivu, kā nākas, un iestūmām ūdenī. Vēl joprojām bija par agru makšķerēšanai, taču ezera ūdens violetais mirdzums jau liecināja par mijkrēšļa tuvošanos. Sēdos pie airiem un dzinu laivu ārā rāmajā dzestrumā, pēkšņi pārtraucot airēšanu un ļaujot laivai aizslīdēt tālu projām klusajā, augstu kalnu ieskautajā ūdens klajumā. Gaismai dziestot, ezera violetais spožums kļuva purpursarkans, un mūsu sejas vairs nebija skaidri saskatāmas, bet no tumsā izzūdošā krasta līdz mums atplūda klusas dūdu skaņas, izklausījās tā, it kā kaut kur dziedātu cilvēks, kurš pazaudējis visu, tikai dvēseli ne. Samanīju, ka Gēvins lēni ieslīgst stingumā, pēkšņu izjūtu uzveikts. Šim brīdim un šīm skaņām nespēja pretoties nekas, pat ne mūsu stoiskie svinīgie zvēresti. Satumstošu nakts ēnu slēpts, Gēvins pēkšņi klusā balsi ierunājās:

— Cik noprotu, tad tu piedalīsies Maršala stipendijas konkursā, Robij?

Tik tiešām pārsteigts, es atsaucos:

— Jā ... kā tu to zini?

— Misis Kīta tā stāstījusi manai māsai. — Gēvins labu brīdi klusēja, tad pateica: — Es arī cīnīšos par to.Aiz izbrīna vai mēms, es skatījos uz viņu; pat kalni šķita kopā ar mani apmulsuši.

— Bet Gēvin... tev taču nav vajadzīga stipendija!

Cauri tumsai jutu, ka viņš sarauc pieri.

— Tu brīnīsies, — viņš lēni un dziļi satraukts ierunājās. — Tēvam pēdējā laikā tik daudz nepatikšanu uzņēmumā. Kad uzpērk vairumā, piemēram, labību un auzas, tad dažreiz gadās ciest prāvus zaudējumus. Tas viss nav nemaz tik vienkārši, kā daži ļaudis domā... Gribu teikt: tie ļaudis, kas tēvam skauž un dzen viņu postā par viņa — kā tie izsakās — pārāk plašo dzīves veidu. — Gēvins apklusa. Tad turpināja: — Tēvs nemīl ārišķības, bet, kā pilsētas galvam, viņam jārēķinās ar savu sabiedrisko stāvokli. — Gēvins atkal apklusa un klusēja krietnu brīdi, pirms teica: — Tēvs ir tik daudz darījis manā labā... tagad, kad viņam tik daudz nepatikšanu, gribu darīt kaut ko viņa labā.

Es nebildu ne vārda. Sen jau zināju, ka Gēvins savu tēvu dievina; biju dzirdējis arī baumas, ka pilsētas galvam ar savu uzņēmumu neveicoties. Tomēr apziņa, ka mums jābūt sāncenšiem cīņā par balvu, kuru iegūt es tik ļoti cerēju, man nozīmēja negaidītu triecienu. Pirms paspēju ierunāties, viņš atkal uzsāka:

— Ja visas grāfistes gudrākie zēni sacensībā piedalās, tad taču tas neko nenozīmē, ja ir viens zēns vairāk. Turklāt tas dara godu pilsētai. Vai zini, ka pagājuši divpadsmit gadi, kopš stipendiju ieguvis Līvenfordas zēns. — Ievilcis dziļi elpu, pilns apņēmības, viņš pateica: — Vienam no mums tā jāiegūst.

— Tu tas būsi, Gēvin, — es pateicu aizlūzušā balsī, pārāk skaidri apzinoties, cik izcils skolnieks viņš ir.

Mēs tagad nesākām, kā to mēdzām darīt senāk, viens otra labā atsacīties. Gēvins atbildēja domīgi:

— Atklāti sakot, tēva dēļ es gribētu uzvarēt. Bet man šķiet, tev ir lielākas izredzes... man grūti to atzīt, jo es esmu lepns... domāju, tās ir manas kalnieša asinis... un tāpēc, ka man ir tik lielisks tēvs. — Viņš atkal apklusa. — Ja tu uzvarēsi, vai tad studēsi par ārstu? ... Vai, — viņš klusāk, it kā baidoties, ka svešas ausis to dzirdēs, piebilda, — tu joprojām vēl gribi kļūt par priesteri?

Vēl neatguvies pēc viņa pirmītējā paziņojuma, es tomēr ar cieņu uzklausīju šo viņa jautājumu. Gēvins bija vienīgais cilvēks pasaulē, kuram es varēju atklāt savu sirdi.

— Es nedomāju, ka esmu pietiekami cienīgs, lai būtu priesteris, — atbildēju. — Un jāatzīstas, ar visu sirdi esmu pieķēries domai kļūt par mediķi biologu, zini, par ārstu pētnieku. Protams, kad iedomājos pāteru Damiani un Arsas kirē, jo sevišķi hostijas svētīšanas brīdī, tad man gribas atteikties no visa, pat no skaistas, krietnas meitenes mīlestības. — Mani pāršalca atzīšanās prieks. — Jā, tad es vienīgi ilgojos doties projām no šejienes un censties kļūt par patiešām īstu svēto, kas ēd pelējušus kartupeļus, uzskata naudu par putekļiem — tas, nudien, būtu lieliski — un vienkārša amata tērpā dzīvotu kā transā, kalpojot dieva altārim. Ak, kā man gribētos, kaut tu spētu saprast, ko es domāju, kad svētīšanas brīdī notiek pārvēršanās.

— Es kaut ko nojaušu, — Gēvins mazliet apmulsis teica, — protams... tev tas būtu drausmīgi, ja tas nebūtu tā, kā tu domā. — Tad viņš piebilda: — Es domāju, ja galu galā tā būtu tikai maize.

— Jā, — es piekritu. — Tas būtu drausmīgi. Bet, lūgšanu skaitot, iespējams šādu domu atgainīt. Lūgšana ir tiešām kaut kas brīnišķīgs, Gēvin. Tu iedomāties nevari, ko esmu ieguvis ar lūgšanām. Un es varētu tev minēt simtiem, nu, vismaz desmitiem citu gadījumu. Tu taču pazīsti misis Rurku, piena veikala īpašnieci. Nu redz, tēvs dzīrās nodot tiesai viņu par atšķaidīta piena pārdošanu. Redzēju šo sievieti baznīcā dievu lūgtin lūdzamies. Un zini, Gēvin, pudele, kurā tēvs bija paņēmis pienu pārbaudei, saplīsa. Jā, saplīsa pārbaudes laikā drusku druskās. Tā bija vienīgā reize, kad tēvam atgadījās kaut kas tamlīdzīgs. — Es atkal ievilku elpu. — Protams, cilvēkam nevajag lūgt dievu, lai piepildītos nekrietni nodomi. Tā gan stāsta, ka Pompadūras kundzei esot bijušas ļoti skaistas, smaragdzaļas acis, taču tu zini: es neciešu savu acu krāsu; bet es neparko nelūgšu dievu, lai viņš mainītu krāsu, vismaz ne jau vienā naktī.

— Vai lūgsi dievu, lai tu gūsti uzvaru konkursā? — Gēvins, juzdamies mazliet neveikli, ievaicājās.

— Jā... domāju, lūgšu gan, Gēvin. — Es nodūrugalvu, bet tad augstsirdības uzplūdā piebildu: — Bet, ja man nebūs lemts uzvarēt, tad lūgšu, lai tu to saņem. Tu esi tik smalkjūtīgs, Gēvin, pavisam citāds nekā vairums cilvēku pilsētā, pat dažs labs no maniem radiem ... Tu pats zini, kā viņi raugās uz katoļiem. Vai tad tas nav muļķīgi? Nupat nesen kanoniķis Rošs parādīja man almanahu, kurā rakstīts, ka pasaulē ir trīsdesmit divi katoļticīgi hercogi, padomā, trīsdesmit divi hercogi... un viss, kas te Līvenfordā jādzird, ir... Nu, nekas. Bet tieši tāpēc gribu, lai man veiktos, lai viņiem parādītu, — manā balsī ieskanējās dramatiska nots, ka tāds, kuru nievā, var kļūt liels... var kļūt par lielisku zinātnieku... tādu kā cilvēces glābēju... varbūt samierināt zinātni ar reliģiju... varbūt pat samierināt visas reliģijas.

Savas pārsteidzošās ieceres pārņemts, apklusu.

— Jā, — Gēvins gausi ierunājās. — Tas ir nejēdzīgi, ka mums abiem jāsacenšas stipendijas dēļ. Protams, mūsu draudzību nekas neietekmēs. Bet jācīnās bez žēlastības. — Viņš tikko jaušami pasmaidīja. — Es arī zinu dažas lūgšanas...

No samtainas tumsas aiz Bena kalna līda laukā mēness un, lejot maigu gaismu pāri dzelmei, iezīmēja melnajā ūdenī ņirbošu svītru. Mēs bijām piedzīti tuvāk krastam, kur tumšās koku lapotnes bija nekustīgi sastingušas kā augstu paceltie spalvu pušķi kāda dieva bērēs. Nē, tie bija tikai koki... koki, kuri auga brīnišķā, klusā zemē un peldēja pasaules pirmajā nokrēslī.

Pēkšņi melnajā seklumā neredzami palēcās zivs, un ar joni mūs pārņēma cita noskaņa. Neskaidri redzēju Gēvinu sniedzamies pēc makšķeres un dzirdēju viņu čukstam:

— Vismaz viena te ir.

Klusi es virzīju laivu gar krastu, iegremdēdams ūdenī airu lāpstiņas bez vismazākās skaņas. Aizturēju elpu, kad Gēvins, sēžot pats pavisam nekustīgi laivas pakaļgalā, ar lēnu, ritmisku labās rokas vēzienu sāka izmest makšķeri. Šad tad es uztvēru makšķeres kāta atspīdumu, slapjās auklas vizuļus, kad tā, sudrabainu loku metot, pāršķēla tumsu un gabaliņu tālāk klusi iekrita ūdenī.

Pēkšņi atkal nošļakstēja ūdens, skaļāk nekā pirmīt, un satrūcies ieraudzīju, ka Gēvina makšķerkāta gals saliecies kā šaušanai nostiepts loks, sajutu, kā viņa rokas trīsās vibrēja, turēdamas ciet makšķeres resgali. Kad auklas spole, klusumā attinusies, pārstāja dūkt, Gēvins caur zobiem novilka:

— Turi laivu nostāk, Robij! Neļauj viņai tikt zem laivas.

Zivs tagad lēkāja, negudri šaudīdamās pa melno ūdeni un, parādīdamās virspusē, uzmeta gaisā veselu strūklu mirguļojošu dārgakmeņu. Turot laivu attālāk no Gēvina rokās trīsošās makšķeres, darīju, ko mācēju, lai zivs mums nepaspruktu zem ķīja. Tagad vairs nevajadzēja ievērot klusumu. Mani airi kūla ūdeni tikpat mežonīgi, kā to kūla zivs. Tiklīdz viņa atkal uzsāka trako raustīšanu, tā izmisis, no visa spēka uzgūlu airiem.

— Vareni, — Gēvins elsa, — tas ir lasis, turklāt pamatīgs, — brīdi vēlāk piebilstot: — Ņem iekšā airus!

Cīniņā Gēvinam rokas vai notrūka; taču viņš nepiekāpās ne par matu, kaut labi zināja, cik tieva ir aukla, kas viņu saista ar zivi.

Lēnām, uzmanīgi viņš sāka uztīt spoli. Mēnesnīca izcēla viņa cieši saspringto augumu, apņēmīgo jauneklīgo seju, kurā ar kvēlu skatienu urbos, gaidot nākošo pavēli.

Lasis tagad šaudījās mazāk, Gēvins to vilka tuvāk.

— Es viņu redzu, — Gēvins klusā, aizsmakušā balsī teica. — Nesen no jūras nācis. Dabū žebērkli! Te zem šī sēdekļa.

Pieliecos un pastiepu roku pēc žebērkļa, bet, kad es neveikli pasniedzos, kāja man paslīdēja uz slapjā grīdas dēla un es nokritu garšļaukus pār sēdekli, nobrāžot sev lielus un gandrīz vai apgāžot laivu.

Gēvins neteica ne vārda, neviena pārmetuma par manu neizveicību. Tikai kad biju jau atguvies un laiva vairs nelīgojās, viņš pavaicāja:

— Vai dabūji?

— Dabūju, Gēvin.

Klusums. Joprojām vēl mierīgi, taču.ar augošu nepacietību Gēvins čukstēja:

— Viņš tikai pavisam viegli uzķēries uz āķa. Redzu, mušiņa ir ārpus mutes. Mums ir tikai viena iespēja dabūt lasēnu. Paņem žebērkli un, kad es vilkšu laukā, tad nedur, bet pabāz smaili zem žaunām un iecel laivā.

Es paņēmu žebērkli ar bailēm, notupoties laivā uz ceļiem. Tagad arī ieraudzīju dziļi ūdenī lasi — platu, mirdzošu un tik lielu, ka izbijos. Nekad savā mūžā netiku dūris tik lielu zivi. Zvejot ar žebērkli bija nedrošs pasākums. Gevins, kurš bija dūris zivis kopā ar savu tēvu, bieži man bija stāstījis, cik daudz lašu aizsprukuši tieši šajā, pēdējā, sarežģītajā mirklī.

Sāku drebēt, mirkšķināju acis. Arī ausis man šausmīgi raustījās.

Zivs bija tuvu... vēl tuvāk... tik tuvu, ka varēju aizsniegt. Mani sagrāba panika, drausmīga vēlēšanās uzdurt šo lielo, glumo radījumu uz mana pīķa. Bet nē, bāls kā nāve, drudzī trīcot, es gaidīju, kamēr Gēvins to piecēla pie laivas, tad pabāzu žebērkli dziļi aiz žaunām un lēnām pārcēlu to pār laivas malu. Tagad Gēvins notupās man līdzās. Mēness rāmi peldēja augstajās naksnīgajās debesīs un apspīdēja divus zēnus, kuri viens otram blakus mēmā aizgrābtībā skatījās uz lepno zivi, kas locījās un mirdzēja laivas dibenā.

Bet, raugoties uz pieveikto lasi, man pēkšņi skumjās sažņaudzās sirds. Iešāvās prātā doma:

«Gēvins vai es... viens no mums būs pieveiktais.»

6. n o d a ļ a

Nākamajā rītā mēs ilgi gulējām savās kojās zvejas būdiņā, un, kad misis Glena bija mus pabarojusi ar brokastīm, Gēvins paņēma sava tēva medību dūci un tepat pie mājiņas piesaulē sadalīja lasi uz pusēm. Stingrā, sārtā gaļa ar tumšāku vidu un mugurkaulu, kas šķēlumā mirdzēja kā perlamutrs, rādīja, ka zivs ir lieliskas kvalitātes.

— Lozēsim, — Gēvins teica. — Tā bus godīgi. Man šķiet, katrs gabals svērs savas sešas mārciņas. Bet astes gabals ir labākais.

Viņš izmeta sešpensu monētu, un nokrita tā, kā es biju teicis.

Gēvins augstsirdīgi smaidīja.

— Atceries: jāvāra tikai divdesmit minūtes. Tad iznāk visgaršīgāk.

Ietinām katrs savu laša gabalu zaļos meldros un ielikām grozā, kas bija piesiets pie Gēvina divriteņa bagāžnieka. Tad atvadījāmies no misis Glenas, uzsēdāmies uz divriteņa — Gēvins mina pedāļus, es iekārtojos uz «asītes». Visu atpakaļceļu līdz Līvenfordai mēs vairākkārt mainījāmies lomām, sadalot pūliņus savā starpā tāpat, kā bijām sadalījuši zivi.

Mājās nokļuvu tieši pusdienas laikā. Tēvs un māte sēdēja pie galda, kad iegāju virtuvē, gan skaidri apzinoties, ka biju noslaistījies, bet arī cerot, ka vērtīgais puslasis, kas, mātes vārdiem sakot, «būs labs atspaids» vismaz dažām dienām, noskaņos viņus miermīlīgi.

— Kur tu staigā apkārt? — tēvs, mazliet sakņupis krēslā, ierunājās apvaldītā, diezgan pagausā manierē, kas bija kļuvusi viņam tagad jau par paradumu, kopš tā rīta pirms daudziem mēnešiem, kad viņš ar dīvainu sejas izteiksmi bija atteicies brokastīs no vārītas olas, bargā balsī mātei aizrādīdams: — Izbeidz mani barot ar «kārumiem». Mēs visi ēdam pārāk daudz. Ārsti māca, ka smags ēdiens ir neveselīgs.

— Bet es taču tev teicu, — māte iejaucās, — ka Robijs aizbraucis uz ezeru. Viņš arī ieminējās, ka vakarā nevarēs būt atpakaļ.

Žigli noliku uz galda savu sainīti.

— Paskatieties, ko es jums atvedu. Gēvins to noķēra, bet es ar žebērkli izvilku.

Māte pašķīra zaļos meldrus. Priecīgi pārsteigta, viņa iesaucās:

— Tev nu gan ir veicies, Robij!

Viņas uzslava mani spirdzināja, un es ļoti cerēju, ka arī tēvs bildīs kādu vārdu. Viņš stingām acīm izklaidīgi, tomēr dīvaini valdzināts, skatījās uz zivi. Viņš bija cilvēks, kas reti smaidīja, it kā nemaz smieklus nepazītu; taču tagad viņa sejā pavīdēja kaut kas vāram atplaukumam līdzīgs.

— Tas ir skaists gabaliņš. — Viņš apklusa. — Bet ko mēs ar lasi darīsim? Pārāk trekns ēdiens. Samaitās mums tikai vēderu. — Tad piemetināja: — Pēcpusdienā aiznes to Donaldsonam.

— Ak nē, tēvs! — Mātes acis uztraukti iemirdzējās un piere savilkās krunkās. — Dažas šķēles mums taču katra ziņā jāpatur sev.

— Nes tik visu prom, — tēvs, domās iegrimis, teica. — Lasis ir retums. Par to dabū trīs šiliņus un sešus pensus mārciņā, — acīm redzot, pasaulē ir muļķi, kuri tādu naudu maksā. Donaldsons mums dos vismaz divarpus šiliņus.

Es stāvēju kā apstulbis. Paņemt šo lielisko lasi, kas būtu bagātinājis mūsu trūcīgās maltītes, un pārdot to zivju tirgotājam! To taču tēvs nebūs domājis. Bet viņš jau bija atsācis pārtrauktās pusdienas, un māte, lūpām nervozi raustoties, ar karoti no bļodas nokasot kartupeļu sacepuma atliekas, sniedza man šķīvi.

— Te tev būs lenčs, mīļais. Sēdies pie galda.

Pēcpusdienā es aiznesu zivi Donaldsonam Haistrītā. Sašļucis pasniedzu manu meldros ievīstīto nastu resnajam sarkanģīmim misteram Donaldsonam, kas bija ģērbies baltā žaketē un apsējis zili svītrotu priekšautu, galvā viņam bija melna salmenīca. Es itin nemaz nepratu uzprasīt cenu vai kaulēties; taču bija skaidrs, ka tēvs pa ceļam uz kantori bija šeit iegriezies. Misters Donaldsons, ne vārda neteicis, uzlika lasi uz baltajiem emaljētajiem svariem. Līdzīgi sešas mārciņas. Gēvina acumērs nebija maldījies. Lielais zivju tirgotājs, ūsas braucīdams, dīvaini uz mani paskatījās.

— Ezerā noķēri, ko?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

— Būs krietni licis pacīnīties?

— Jā. — Atceroties vakarējo nakti, ezeru, mēnesnīcu, draudzību, lielisko cīniņu, nodūru skatienu.

Kad Donaldsons atgriezās no kases, kas atradās mazā, no visām pusēm aizstiklotā kabīnē veikala galā, viņš man teica:

— Sešas mārciņas par divarpus šiliņiem mārciņā iznāk apaļi piecpadsmit šiliņi. Piecpadsmit sudraba monētas, puis. Nodod tās misteram Lekijam reizē ar manu sveicienu.

Viņš stāvēja, mani vērodams, kad izgāju no veikala.

Tovakar, tiklīdz tēvs pārnāca, atdevu viņam naudu, kas visu pēcpusdienu kā slogs bija nospiedusi manu kabatu. Viņš tikai pamāja ar galvu, izbirdinot to no saujas ādas makā: viņam bija lietpratēja ķēriens rīkoties ar jebkāda veida monētām.

Ieturot vakariņas, viņš bija apmierinātā omā. Stāstīja mātei, ka ceļā uz mājām esot saticis misteru Kleghornu. Ūdens stacijas vadītājs izskatījies ļoti slikti, gluži slims un pilsētā klīstot valodas, ka viņu mokot nierakmeņi. Bija pamats domāt, ka gadījumā, ja pat šī kaite viņu «neaizraus», viņa aiziešana pensijā būs tikai dažu mēnešu jautājums.

Tēva balss, apspriežot mistera Kleghorna iespējamo demisiju, skanēja neparasti priecīga. Pieceļoties viņš teica:

— Ienāc viesistabā, Robert, man ar tevi kāds vārds jāparunā.

Istabā, kurā reti kāds iegāja, mēs apsēdāmies pie loga, kur aiz mežģīņu aizkara stāvēja vāze ar sakaltušiem Spānijas meldriem. Ārā aiz loga zaļi kastaņzari vējā plandīja un slējās augšup kā tramīgi zirgi.

Tēvs, bālās lūpas sakniebis, pirkstgalus kopā salicis, ar domīgu laipnību mani nopētīja.

— Tu jau esi tagad tīri pieaudzis puisis, Robert. Skolā tev labi veicas. Esmu ļoti apmierināts ar tevi.

Es piesarku — tēvs neuzslavēja mani bieži.

Viņš piebilda: — Tu, cerams, saproti, ka mēs tevi esam pareizi audzinājuši.

— Ak, saprotu, tēvs. Esmu ārkārtīgi pateicīgs par visu.

— Misters Reids šodien iegriezās pie manis kantorī ar kādu papīru un gribēja, lai es to parakstu. Mums ar viņu iznāca gara saruna par tavu nākotni. — Tēvs nokrakšķējās. — Vai pats esi par to padomājis?

Sirds man bija pilna.

— Misters Reids tev laikam būs teicis, tēv, ka es ... ka es darītu visu, lai varētu studēt medicīnu Vintonas universitātē.

Tēvs, šķiet, mazliet sarāvās, it kā īstenībā kļūstot mazāks. Varbūt viņš tikai dziļāk ieslīga atzveltnī. Viņš piepieda sevi pasmaidīt.

— Tu zini, Robert, mēs naudu nekaļam.

— Bet tēv... Vai tad misters Reids tev neteica neko par Maršala konkursu?

— Teica gan, Robert. — Tēva caurspīdīgajos vaigos iesitās sārtums; viņš paskatījās uz mani bargi, it kā ar sašutumu gribēdams pasargāt no maldiem. — Es viņam arī pateicu, ka bija ļoti nepareizi ar tādām trakām idejām modināt tev cerību. Misters Reids uzdrošinās vairāk, nekā viņa stāvoklis to atļauj, un viņa radikālie uzskati man nepatīk. Neviena pārbaudījuma gala iznākums nav paredzams, — to parādīja piemērs ar Merdoku. Un vēl Maršala konkurss! Klausies, konkurss par šo stipendiju taču ir milzīgs. Teikšu tev atklāti — nemaz negribot tevi aizvainot, — es neticu, ka tu esi tik spējīgs, lai šajā konkursā uzvarētu.

— Bet tu tomēr ļausi man pamēģināt, — man pēkšņi satraukumā paspruka šie vārdi.

Tēva kalsnā seja likās kļūstam vēl kārnāka. Viņš novērsa acis no manis un paskatījās laukā pa logu.

— Tevis paša labā, Robert, nevaru to atļaut. Tas tikai galīgi aplam sajauktu tev prātu. Pat ja tu stipendiju iegūtu, es nevarētu atļauties, lai tu vēl piecus gadus dzīvotu, nepelnot ne plika pensa. Tu mums esi sagādājis krietni daudz izdevumu. Ir pēdējais laiks tos atmaksāt.

— Bet, tēvs... — es izsamisis lūdzos, tad aprāvos, sajūtot, ka nobālu un man zūd spēki. Gribējās viņam ieskaidrot, ka atmaksāšu visu divkārt, ja vien man dotu iespēju, pateikt viņam, ka tur, kur man pietrūktu talanta, es visu sasniegšu cītīgā darbā. Taču es sēdēju satriekts un mēms. Zināju, ka viss būtu veltīgi — ar tēvu nebija ko strīdēties. Kā parasti vāja rakstura cilvēki, viņš uzskatīja par vissvarīgāko negrozīt savu viedokli. Viņa nostājā pret mani nebija naida — viņš nekad nebija izturējies pret mani skarbi; viņš pat dižojās ar to, ka visā mūžā ne pirkstu neesot man pielicis. To dīvaino spēku mudināts, kas viņā virmoja, viņš tiešām pats sev iestāstīja, ka «dara to vislabākos nolūkos».

— Man tev jāsaka, — viņš mierinošā tonī turpināja, ka viņnedēļ runāju par tevi ar vecāko tabeļvedi. Ja tu iestāsies rūpnīcā šovasar, tad izmācīsies amatu, pirms tev vēl apritēs divdesmit pirmais gads. Un visā mācību laikā pelnīsi labu algu, un tas būs atspaids saimniecībā. Vai šādos apstākļos tas nebūtu vissaprātīgākais, ko tu varētu darīt?

Es kaut ko neskaidri nomurmināju. Par mehāniķi kļūt negribēju. Turklāt man likās, ka trīs gadus ilgajām apmācībām lietuvē es nederu. Pat ja tēva spriedums būtu pareizs, arī tad nekādi prāta apsvērumi pasaulē nevarētu remdināt skaudrās sāpes, kas plosīja man sirdi.

Tēvs piecēlās.

— Bez šaubām, tā ir vilšanās. — Viņš izdvesa nopūtu un paplikšķināja man pa plecu, izejot no istabas. — Nabagi nevar būt izvēlīgi, manu zēn.

Es paliku sēžam, galvu nodūris. Viņš jau visu bija rūpnīcā sarunājis — tie, bez šaubām, bija tie jaunumi, par kuriem māte todien bija rakstījusi Keitai. Atceroties manas prieka pilnās cerības, manas sarunas ar Elisonu un Gēvinu, visas muļķīgās gaisa pilis, ko biju cēlis, jutu, ka man sāk tecēt deguns. Es smagi nopūtos.

Gribēju gan būt tāds kā Jūlijs Cēzars un Napoleons, bet biju vēl joprojām es pats.

7. n o d a ļ a

Dienas vilkās lēni, un es biju izmisis. Ceturtdien, īsi pirms Lieldienu brīvlaika beigām, apcirpu mauru aiz misis Bosomlijas mājas: tēvs bija norunājis ar kaimiņieni, ka es par šiliņu mēnesī rūpēšos, lai viņas maurs būtu glīts un aizvien kārtībā. Šī mana nožēlojamā peļņa netika izmaksāta tēvam; tas būtu pārāk nesolīdi; bet, tā kā misis Bosomlijai piederēja māja, kuru mēs apdzīvojām, tāpat kā tā, kurā mita viņa, — šo dubulto mantojumu viņai bija atstājis vīrs, — tēvs veda cītīgus rēķinus un, katru gada ceturksni izrakstot misis Bosomlijai čeku par īres naudu, ļoti rūpīgi atskaitīja no šīs summas man pienākošos algu.

Šo pēcpusdienu, kad biju beidzis darbu un nolicis vietā pļaujamaparātiņu, misis Bosomlija pienāca pie loga, aicināja mani savā dzīvokli un pacienāja ar gabalu auksta ābolu pīrāga un tasi tējas.

Pati dzerot savu ļoti stipro tēju, ko viņa lietoja bez cukura, misis Bosomlija ar acīm redzamu neapmierinātību nopētīja mani. Viņa bija kļuvusi vēl dūšīgāka un apaļāka, un seja ar tievu asinsvadu tīklu pārklātajiem vaigiem izskatījās novītusi un sašļukusi kā vecam bokserim, bet acis joprojām staroja un ap lūpām rotājās humora pilns smaids, liecinādams, ka viņa vēl itin moža.

— Robert, — viņa beidzot teica. — Man diemžēl tev tomēr jāsaka: tu kļūsti aizvien līdzīgāks zirgam.

— Vai tiešām, misis Bosomlij? — es apbēdināts nomurmināju.

Viņa pamāja ar galvu.

— Vainīga ir tava seja. Tā izstiepjas ar katru dienu garāka. Kāpēc gan, dieva dēļ, tu esi tik skumīgs puisēns?

— Domāju, tāds jau esmu no dabas, misis Bosomlij.

— Vai tev patīk būt nelaimīgam?

— Nē... — Man rīklē kaut kas sausi iesprūda, lai gan pīrāga gabals bija caurcaurēm piesūcināts ar ābolu sulu. — Ne arvien, misis Bosomlij. Bet dažreiz es esmu vienā un tajā pašā brīdī gan bēdīgs, gan laimīgs.

— Vai tu pašreiz arī esi bēdīgs un laimīgs?

— Nē ... Liekas, pašreiz esmu tikai bēdīgs.

Misis Bosomlija pašūpoja galvu un aizsmēķēja cigareti. Viņa pīpēja tik daudz, ka no nikotīna pirkstu gali bija nokrāsojušies pavisam brūni, — smēķēšana arī bija viena no īpatnībām, ar kurām viņa atšķīrās no Drambakas gatves parastajiem iedzīvotājiem. Par misis Bosomliju klīda apkārt visdažādākās valodas, bet viņa, likās, ar sabiedrisko domu it nemaz nerēķinājās. Viņa bija savdabīga, strauja, labsirdīga sieviete. Merdoks man pastāstīja, ka viņa savā laikā esot drausmīgi strīdējusies ar savu vīru un metusi viņam ar traukiem — Merdoks to visu dzirdējis cauri sienai, — bet jau nākamajā mirklī misis Bosomlija atkal pastaigājusies kopā ar laulāto draugu pa dārzu, aplikusi roku viņam ap vidukli, un saukusi to dažādos mīlināmos vārdiņos.

Pēkšņi viņa pieliecās.

— Ļauj man paskatīties tavā tasītē un pazīlēt, vai nevaru atrast tajā kaut ko iepriecinošu.

Grozot manu iztukšoto tasīti starp pirkstiem, turot cigareti mutes kaktiņā, lai pasargātu acis no dūmiem, viņa pētīja tējas gruzīšus trauka dibenā. Viņa lieliski prata zīlēt tējas biezumos, tulkot sapņus, izskaidrot roku līnijas un arī pareģot pēc kārtīm nākotni.

— Ļo... ti interesanti. Tava aura ir zaļa ... ļoti maigas nokrāsas. Lielākos panākumus tu gūsi lauku un mežu tuvumā. Bet neklejo tur apkārt līdz vēlai naktij, kamēr neesi kļuvis vecāks. Attieksmē pret vājo dzimumu tu esi kvēls un greizsirdīgs. Aha! Kas tad tas? Jā, protams! Tu sastapsi skaistu, graciozu tumšmati, kad tev būs divdesmit viens gads. — Viņa pacēla galvu. — Vai tas tevi neuzmundrina?

— Liekas, ne, misis Bosomlija.

— Tā būs neparasti kaislas dabas sieviete... spāņu tips... un kā uzburta uz sarkanmatainiem vīriešiem.

Bet es tikai pietvīku; tad viņa nolika tasīti atpakaļ uz galda un izplūda smieklos.

— Ak, mīļo puisēn, man tevis dēļ sāp sirds. Kas tevi moka?

— Nekas sevišķs, misis Bosomlij, — es gurdi atbildēju.

— Redzu, nekā no tevis neizvilkšu, — viņa savāca tējas traukus un piecēlās. — Kāpēc tu neaprunājies par visu ar vectētiņu? — Viņas balsī ietrīsējās tikko jaušams biklums — viņa, kā liekas, joprojām bija augstās domās par vectētiņu. — Par spīti visam, ko ļaudis par viņu stāsta, misters Gaus ir īsts goda vīrs.

Diemžēl es tagad vairs nepievienojos šādam viedoklim. Es vectētiņu gan mīlēju, bet tās dienas, kad steidzos pie viņa ar savām bērnišķīgajām likstām, bija pagājušas. Turklāt biju jau apguvis māku noslēpt kā gliemezis savas personīgās skumjas un stoiskā vientulībā cīnīties pret tām, kā molusks cīnās pret pērli kairinātāju. Nevarēju pat piespiest sevi parunāt ar māti, kas norūpējusies un nelaimīga skatījās uz mani, — varbūt atskārtu, ka ik vārds, ko es teiktu, tikai padarīs stāvokli vēl ļaunāku.

Bet misis Bosomlija, acīm redzot, pati bija pārmijusi «kādu vārdu» ar vectētiņu, jo nākamajā dienā viņš pasauca mani sānis un lika pastāstīt, kas mani moka.

Nekad nespēšu aizmirst izteiksmi, kāda bija viņa sejā, mani uzklausot, — sāpju aizplīvuroto acu mirkšķināšanu. Vectētiņam aiz muguras bija daudz visādu grēciņu, muļķību un aplamību, bet sīkumainu skopulību viņš nepazina — to viņš nespēja saprast. Vecā vīra vaigs cēli staroja, kad viņš tvēra pēc cepures un spieķa.

— Nāc, puis! Iesim un apciemosim šo tavu misteru Reidu.

Es nemaz nevēlējos, ka mani redz uz ielas kopā ar vectētiņu — viņa mazās dīvainības paasināja jau tā drausmīgo mazvērtības sajūtu; taču jutos pārlieku nomākts, lai sevišķi izrādītu savu nepatiku; un, kaut gan es biju pārliecināts, ka no viņa iejaukšanās nekas prātīgs neiznāks, mēs drīz vien abi divi gājām pa saules palos slīkstošajām, klusajām sestdienas pēcpusdienas ielām uz Reida dzīves vietu.

Akadēmijas skolas pasniedzēju lielākā daļa mita solīdās savrupmājās «labos» pilsētas rajonos, kā, piemēram, Nokshilā vai Drambakas gatvē. Bet Jazons Reids dzīvoja augstā, noplukušā namā netālu no vecās Venelas, diezgan nožēlojamā rajonā, kur mitinājās galvenokārt poļi un strādnieku ģimenes, dokeri un citi vienkārši ļautiņi. Viņa dzīvokļa dibenistabas logs izgāja uz nokvēpušu pagalmu; atgrūžot vaļā priekšistabas logu, kas parasti no nemazgāšanas bija apsūbējis gluži pelēks, pavērās lielisks skats uz Līvenfordas savstarpējās palīdzības biedrības ēkas trim spožajām misiņa bumbām un uz interesanto procesiju, kura katru vakaru iegāja pa ostas tavernas durvīm. Reids mīlēja šo mājokli, jo tas viņam dāvāja neierobežotu brīvību un arī tādēļ, ka te ignorēja parašas un šī vide atbilda viņa sociālistiskajiem uzskatiem.

Reids bija ieradies Akadēmijas skolā pirms diviem gadiem kā pagaidu aizvietotājs mistera Duglasa vietā, kurš taisni tobrīd bija iecelts par Ārdfilanas vidusskolas direktoru. Reids tūlīt paziņoja, ka viņš te ir tikai pagaidām, — viņš nemēdza ilgi palikt vienā vietā, — bez tam direktoram, acīm redzot, nepatika Jazona nevīžīgais apģērbs, neierastais mācīšanas veids un pazemības trūkums. Jazons tomēr palika. Viņš bija lielisks un neikdienišķs pedagogs; pat direktoram vajadzēja to atzīt; turklāt viņš līdztekus vispārējiem priekšmetiem — un tas bija skolai ļoti izdevīgi — varēja mācīt augstākajās klasēs angļu valodu — viņam bija gan Triniti koledžā [Viena no pasaules slavenākajām augstskolām. Bibināta Dublinā 1591. gadā] iegūtais mākslas maģistra, gan zinātņu bakalaura grāds. Kad es Reidam pēc daudziem gadiem jautāju, kāpēc viņš tik ilgi kvernējis nomaļajā Līvenfordā, viņš atbildēja ar savu raksturīgo smaidu, kas lika jau tā saplakušajam degunam vēl vairāk saplakt un jau tā izvalbītām acīm izspiesties uz āru:

— Tā atradās ļoti tuvu lombardam.

Šī vīzdegunība bija parastā poza, kuru pieņemt viņam bija likuši dzīves apstākļi. Viņš bija kāda Īrijas mācītāja dēls un, par spīti mazliet sakropļotajai sejai, nolemts garīdznieka amatam, taču viņš, ticis tikai līdz pusei, teoloģijas studijas pārtraucis, jo bija nonācis Hakslija ietekmē un noliedzis bībeles Pirmo Mozus grāmatu, kas stāsta par pasaules radīšanu. Starp viņu un ģimeni tādēļ radusies atsvešinātība, ko Reids gan nekad nepieminēja ne ar vienu vārdu, bet es nojautu, ka taisni viņa dumpības gars bija faktors, kas lika viņam uzplāt sejai vienaldzības masku, nicināt vispārpieņemtās uzvedības normas, un tas viss atspoguļojās pat viņa mācīšanas veidā. Kad viņš pirmo reizi ieradās mūsu klasē angļu valodas stundā, mēs pēc mistera Duglasa ieviestās parašas atbildot iznācām ārā no sola un tajā pēcpusdienā izsacījām savas domas par uzdoto tematu: «Ko es darīšu nākamo svētdienu?» Atgāzies krēslā, uzlicis kājas uz katedras — tik ļoti neparastā pozā, ko viņš pats izvēlējies, Reids mūs uzklausīja; bet mēs visi izturējāmies ārkārtīgi pieklājīgi un korekti. Pēkšņi viņš domīgi noteica:

— Nākamo svētdienu? Es droši vien gulēšu gultā un dzeršu alu.

Par spīti bravūrai, Jazons bija nelaimīgs un vientuļš cilvēks. Viņš turējās savrup no pārējiem skolotājiem; viņam nebija nekā kopīga ar tiem. Dažkārt viņš apmeklēja vietējās Fabiāņu biedrības [Reformistu biedrība, dibināta 1884. g. Anglijā; tā uzskata par iespējamu kapitālisma mierīgu pāraugšanu sociālismā.] sapulces, bet visus pārējos Līvenfordas klubus, arī ievērojamo «Filozofu klubu», viņš ironiski ignorēja, nosaukdams tos par īstām «dzertuvēm». Arī sievietes viņu, cik varēja spriest, diez ko neinteresēja. Tajā laikā es nevienu reizi netiku redzējis viņu uz ielas tērgājam vai pastaigājamies ar kādu. Taču mūzikas mīlestības dēļ viņš bija sadraudzējies ar misis Kītu un viņas paziņu pulciņu. Nams Sinklera ielā bija vienīgais, kuru viņš labprāt apmeklēja.

Varbūt Reids domāja, ka man ir zinātnieka dotības, taču daudz vairāk ticams, ka mums abiem kopīgās īpatnības mudināja viņu pievērst man uzmanību. Dažu labu reizi viņš mani uzaicināja svētdienas rītos uz brokastīm un piebaroja mani pamatīgi ar brīnišķīgām ceptām desiņām. Viņš nebija liels runātājs un nekad neizrādīja klaji savas jūtas. Tieši pretēji, viņš zobojās par emocijām. Viņam piemita stingri izkopta literāra gaume, un viņš centās kā varēdams atbrīvot mani no tieksmes runāt samāksloti skaistos teikumos. Viņš mīlēja Edisonu, Loku, Hezlitu un Montēnu. Viņš jūsmoja par Šilleru. Runādams par savu vientulību aizspriedumainajā mietpilsoņu pilsētā, viņš citēja šī rakstnieka filozofisko izteicienu: «Vienīgais, ko cilvēks nekad nenožēlo savā attieksmē pret publiku, ir kara stāvoklis.» Tomēr palaikam es pārsteigts notvēru viņa izvalbītajās acīs mirdzumu, kas bija nevis kareivīgs, bet draudzīgs.

Kad vectētiņš un es devāmies augšup pa šaurajām, tumšajām un netīrajām kāpnēm, mēs sadzirdējām mūzikas skaņas, kas plūda no Reida dzīvokļa. Vectētiņš piesita ar spieķi pie durvīm. Un balss viņpus tām atsaucās:

— Iekšā!

Jazons atpūtās, ļengani atlaidies pītajā atzveltnī, kas stāvēja pie loga, izmeties kreklā, bikšu gali bija sabāzti biezās zeķēs, kājas — joprojām melnās riteņbraucēju šņorkurpēs — atbalstījis pret galdu, uz kura atradās glāze ar putojošu šķidrumu un gramofons ar plakanu rotējošu disku un garu ziedveidīgu tauri. Kad vecaistēvs sāka, cik vien laipni spēdams, stādīties priekšā, Jazons apklusināja viņu ar žestu, ar rokas mājienu likdams mums apsēsties. Kad disks tuvojās plates vidum, viņš ātri piecēlās un apgrieza plati uz otru pusi, pēc tam atkal ieslīga pītajā krēslā. Laiku pa laikam viņš sarauca uzacis un iedzēra kādu malku no glāzes. Es sapratu, ka viņš bija atgriezies no sava kārtējā mežonīgā riteņbrauciena — brīžos, kad viņš izjuta nepārvaramu nepieciešamību izkustēties, viņš sēdās divritenī un, galvu nodūris, kā traks traucās pa kalniem un pa lejām, drausmīgā tempā mīdams pedāļus, ar sviedriem pierē, atstājot aiz sevis jūdzēm garus putekļu mākoņus. Pēc tam, laimīgi pārbraucis mājās, viņš iepriecināja sevi ar milzīgām ēdiena un dzērienu porcijām un Bēthovena simfonijām, kuras platēs ieskaņotas Londonas filharmonijas orķestra izpildījumā pašreiz laida apgrozībā sabiedrība «Kolumbia». Reids mīlēja mūziku, viņš arī spēlēja klavieres diezgan labi, bet darīja to reti, jo uzskatīja savu talantu par viduvēju un diletantisku.

Kad simfonija bija izskanējusi, Reids apturēja gramofonu un atlika plati atpakaļ mapē.

— Lūdzu, ser, — viņš uzrunāja vectētiņu pieklājīgi, — ar ko varu jums pakalpot?

Vectētiņš jutās mazliet aizkaitināts ilgās gaidīšanas un sastapšanās nepietiekamā «svinīguma» dēļ. Viņš dzēlīgi jautāja:

— Vai jūs tagad esat pavisam brīvs, lai mūs uzklausītu?

— Pavisam, — Reids atbildēja.

— Nu, tad tā, — vectētiņš teica, — es gribu ar jums parunāt par šo zēnu un Maršala stipendiju.

Jazona acis slīdēja no vectētiņa uz mani, tad viņš piegāja pie bufetes, kas stāvēja zem grāmatplauktiem, un izņēma vēl vienu pudeli alus. Ielejot glāzē alu, viņš iesānis skatījās uz vectētiņu.

— Pēc man dotajām instrukcijām, — un tik nievājams skolmeistars kā es, protams, var tām tikai pakļauties, — man jātur mūsu jaunais draugs cik vien iespējams tālu no konkursa par stipendiju.

Vectētiņš pasmaidīja savu drūmo, majestātisko smaidu un, mazliet pieliecies, atbalstījās uz spieķa roktura. Skumji un satraukti gaidīdams, es redzēju, ka tagad vectētiņš gatavojas uzsākt garu un plašu sprediķi, vienu no savām vispuķainākajām runām:

— Godājamais ser, var jau būt, ka jūs saņēmāt šādas instrukcijas. Bet es atnācu šurp tās atsaukt. Ne tikvien savā vārdā, bet goda, brīvības un taisnības vārdā. Pat mūsu tumsonības gadsimtā visvienkāršākajam indivīdam atvēlētas zināmas elementāras brīvības. Ticības brīvība, vārda brīvība, brīvība attīstīt dotības, ar kādām dižais radītājs viņu apveltījis. Tāpēc, ser, ja atrodas cilvēks, kas ir pietiekami zemisks un pietiekami negodīgs, lai liegtu savam tuvākajam šīs brīvības, es nekādā ziņā nestāvēšu malā un to neatbalstīšu.

Vectētiņa balss sāka skanēt patētiski, un Jazons klausījās ar patiku; tikko jaušamais smaids, kas bija parādījies viņa sejā, kad vecaistēvs izrunāja vārdus «dižais radītājs», lika rētai uz viņa apakšlūpas izstiepties aizvien vairāk.

— Paklausies tikai! Paklausies! — viņš sajūsmināts izsaucās. — Iedzeriet, veco zēn, jums droši vien izkaltusi rīkle.

Viņš pasniedza vectētiņam glāzi alus un piebilda: — Lai nu paliek retorika kur palikdama, bet es neredzu vismazāko iespēju, kā tas būtu izdarāms.

Vectētiņš nosūca putas no ūsām un izgrūda aši pavisam citā tonī:

— Pieteiciet viņu konkursam slepus. Nesakiet šeit nevienam ne vārda.

Reids kratīja galvu.

— To nevar izdarīt. Man jau tā nepatikšanu atliku likām. Turklāt pieteikums konkursam jāparaksta viņa aizbildnim.

— To parakstīšu es, — teica vectētiņš.

Jazons šos vārdus uzņēma ar dīvainu sejas izteiksmi un, saraucis uzacis, sāka tūlīt solot pa istabu šurpu turpu savās mīkstajās riteņbraucēju tupelēs, viņa lūpas vairs nesmaidīja. Sekodams vērīgām acīm, redzēju, ka viņš domās pārcilā vectētiņa ierosināto ideju, un es ar slepenām, sirdi plosošām cerībām redzēju viņa acīs atspoguļojamies aizvien lielāku sajūsmu.

— Nudien! — viņš, skali domādams, iesaucās; tad pēkšņi apstājās un blenza tālumā. — Tas tik būtu lieliski, ja mēs varētu to izdarīt. Un neteikt nevienam par to ne vārda. Strādāt slepenībā kā apsēsti. Un pēc tam... ja mums tas izdotos... redzēt viņu visu ģīmjus — sākot ar direktora seju un beidzot ar nožēlojamo punduri Lekiju... viņu negaidīto pārsteigumu. — Viņš spēji pagriezās pret mani. — Ja tu to izcīnītu, tad tev neviens nevarētu liegt iestāties koledžā. Ak dievs! Tas tikai būtu brīnums. Tāds pats kā tas, kad melns zirgs uzvar skriešanās sacīkstēs.

Viņš nopētīja mani ar savām izvelbtajām acīm, apsverot visas manas priekšrocības, kamēr es, tumši pietvīcis, nervozi burzīdams cepuri, centos izturēt viņa skatienu. Lai Bosomlijas kundze domāja par manām zirga īpašībām ko domādama, es nejutos kā sacīkšu uzvarētājs. Māte, kura arvien pati apgrieza man matus, lai ietaupītu maksu par frizieri, dienu iepriekš bija apcirpusi mani vietām līdz pat galvas ādai un līdz ar to noreducējusi manus galvas apmērus līdz iespējami zemākās inteliģences ietilpināmības robežai. Bet Jazons aizvien, jau no paša sākuma bija mans draugs. Un tagad viņa īru asinis sāka mutuļot, mutuļot jaunā sportiskā aizrautībā. Viņš vicināja pa gaisu cieši savilkto dūri:

— Nudien! — viņš iesaucās, tagad arī vaigi viņam kvēloja sajūsmā. — Izmēģināsim laimi! Divreiz izkrist nevar. Tu taču zini, Šenon, ka es aizvien gribēju, lai tu izmēģini laimi. Tagad es to gribu vairāk nekā jebkad. Mēs nevienam neteiksim ne vārda. Mēs tikai pēkšņi ieradīsimies un uzvarēsim!

Šādi mirkļi dzīvē nemēdz atkārtoties, — biju pēkšņi atbrīvots no neparasti smagas vilšanās nastas, un man no jauna pavērās brīnišķīga nākotne, zināju, ka Reids man tic, — tas viss kopā lika manā sirdī ieskanēties šalcošam priekam. Vectētiņš sniedza Jazonam roku; taisnību sakot, visi trīs uzbudināti spiedām cits citam roku. Ak, tas patiešām bija lielisks mirklis! Tomēr Jazons saprātīgi mūs pārtrauca.

— Tāpēc jau mums tūlīt nav jākļūst par muļķiem. — Viņš piebīdīja krēslu tuvāk man un vectētiņam un apsēdās. — Tev tas būs sasodīti grūti paveicams, Šenon. Tev tikai piecpadsmit gadu, un tev būs jāsacenšas ar jaunekļiem, kuri ir divus vai pat trīs gadus vecāki par tevi. Turklāt tev piemīt daudz trūkumu. Tu taču zini savu pārsteidzību. Tu tūlīt steidzies taisīt slēdzienus bez vajadzīgās dedukcijas. Tev jātiek no tā paraduma vaļā.

Skatījos uz viņu atvērtu muti un mirdzošām acīm, neuzdrīkstēdamies runāt, taču ar savu klusēšanu izsacīdams visu, ko jutu.

— Man jau gandrīz skaidrs, kur tas suns aprakts! —— Reids atsāka tik konfidenciālā tonī, ka notrīsēju no galvas līdz kājām. — Stāvoklis šajā gadā, cik es varu pārskatīt, ir tāds: skaitliski reflektantu būs mazāk nekā parasti, toties sagatavotības līmenis tiem augsts, pat ļoti augsts. Trīs zēni to vidū ir, baidos... — viņš noskaitīja tos uz pirkstiem: — no Lārčfīldas koledžas Blērs, no Ārdfilanas vidusskolas Elerdaiss un kāds jaunietis, vārdā Mak Ivens, kurš sagatavots privāti mājās. Blēru tu pazīsti, tas ir lielisks zēns, viņam visos priekšmetos ir pamatīgas zināšanas. Elerdaisam ir astoņpadsmit gadu, un viņš jau ir pieteicis savu kandidatūru konkursam, tas viņam dod ārkārtējas priekšrocības. Bet briesmas, īstas briesmas ir Mak Ivena konkurence. — Jazons zīmīgi apklusa. Ak, kā es ienīdu šo nepazīstamo Mak Ivenu! — Viņš ir jauns, apmēram tavā vecumā; viņš ir Anderšouzas vidusskolas klasiskās literatūras skolotāja dēls, un tēvs viņu speciāli šiem pārbaudījumiem gatavojis gadiem ilgi. Cik noprotu, viņš brīvi runāja grieķiski, kad viņam bija tikai divpadsmit gadu. Tagad viņš zina pusduci valodu. Viņš ir īsts brīnumbērns, viņš sastāv tikai no augstas pieres un lielām acenēm. Taisnību sakot, ļaudis, kas zēnu pazīst, ir pārliecināti, ka Maršala stipendija viņam jau tikpat kā kabatā.

Tikko samanāmais sarūgtinājums Reida tonī, ironiskais noskaņojums nespēja noslēpt, ka viņš patiesi baidījās šī bīstamā zēna, kurš brokastīs varbūt sanskrita valodā palūdza vecākus pasniegt viņam grauzdētas maizes šķēlīti. Es klusībā jau griezu zobus.

— Nu tu redzi, draugs Šenon, — Jazons nobeidza laipnākā tonī, — mums būs krietni japastrādā. Ak, es tevi nenomocīšu, vismaz ne gluži tā. Es tev atvēlēšu katru dienu vienu stundu atpūtai. Tu to negribēsi izmantot, tiklīdz sasniegsi īstas histēriskas aizrautības stadiju, bet es neatlaidīšos. Jāatvēsina smadzenes, — lai dievs tev stāv klāt — pastaigājoties pa laukiem — vai arī paņemot manu divriteni — tikai skaties, ka nepārdur riepas. Man būs jādod tev vesela kaudze grāmatu. Turi tās savā guļamtelpā. Būs labāk, ja tu turpat arī mācīsies. Nekas tā neveicina centību kā kaila siena. Es tev izstrādāšu stundu plānu. Esmu savācis savā galdā skolā visu pēdējo desmit gadu konkursa pārbaudījumu darbus. Mēs izņemsim katru jautājumu. Sāksim ar rītdienu... Manuprāt, līdz ar to viss izrunāts. Vai ir kādas piezīmes?

Skatījos uz Jazonu mirdzošām acīm, aiz satraukuma drebēju kā apses lapa. Kā lai es viņam pateicos? Vai kā lai pasaku, ka es viņa dēļ esmu gatavs strādāt, cīnīties un nomirt?

— Jā, ser, — es stomījos, — es jums apsolu...

Nespēju pateikt, ko gribēju, bet esmu pārliecināts, ka viņš mani saprata. Viņš spēji piecēlās un sāka izraudzīties manām vajadzībām grāmatas no saviem plauktiem.

Vectētiņš palīdzēja man aiznest tās mājās. Jutos kā starp debesīm un zemi, man likās — es lidinos pa gaisu.

8. n o d a ļ a

Jūnija sākumā atgadījās notikums, kas savā būtībā bija kaut kas pavisam parasts, taču man tik izdevīgi, ka es uzskatīju to par providences iejaukšanos manā dzīvē, par tiešu atbildi uz manām lūgšanām, ar kurām es bombardēju debesu troni.

Kādu rītu neilgi pēc tam, kad bijām pieņēmuši lielo lēmumu mistera Reida istabā, es, atgriezies pēc kārtējā rīta cēliena, sastapu Ādamu, kurš, acīm redzot, bija paradis apciemot mūsu māju tik agrā stundā, možu un saposušos pie brokastu galda sarunājamies ar tēvu un māti; viņš bija ieradies ar nakts ātrvilcienu no Londonas, izgulējies pirmās klases guļamvagonā, — kad Ādams ceļoja darba vietas uzdevumā, tad ceļoja eleganti, ar visām ērtībām. Kaut gan Ādama darba saistības ar Vintonu prasīja periodisku uzturēšanos Ziemeļos, viņš tagad dzīvoja Londonā, jo bija iecelts par apdrošināšanas kompānijas «Kaledonija» pārstāvi Anglijas dienvidos. Lai gan ar šo maiņu viņš nedabūja nekādu algas paaugstinājumu, Ādams apgalvoja, ka šai darbā esot ticis, pateicoties savam veikalnieka ķērienam, un tas esot solis tuvāk lieliem sasniegumiem. Pagaidām viņš dzīvoja Īlingā, Hengerhilas viesnīcā.

Kamēr es ēdu brokastis — auzu pārslu biezputru ar paniņām, viņš, kā parasti, sirsnīgi sasveicinājies ar mani, atsāka pārtraukto sarunu.

— Jā, māt, domāju, ka tu gribēsi apskatīties manu māju.

— Kādu māju, mīļais? — māte netika gudra.

Ādams pasmaidīja: — Nu, māju, kuru es nupat nopirku...

— Tu nopirki māju? — tēvs jautāja ar spēju, gandrīz profesionālu Līvenfordas celtniecības sabiedrības locekļa interesi. Šajā sabiedrībā, taisnību sakot, tēvs bija noguldījis visu savu grūti atlicināto ietaupījumu. — Kur?

— Beisvoterrodā, — Ādams izmeta. — Lieliskā vietā ar skatu uz parku. Arī nams ir lielisks: krēma krāsas apmetums, septiņi stāvi, sarkankoka kāpnes, marmora veranda — ļoti cēli un piedevām — dzimtīpašums. Bet tu laikam negribi neko par to dzirdēt.

— Mēs taču klausāmies, — māte izdvesa. — Tās ir visbrīnišķīgākās ziņas.

Ādams smējās, pasniegdams tasīti, lai māte viņam ielej vēl tēju. — Jā, es labu laiku skatījos uz šo namu, katru dienu, ejot garām, pa ceļam uz kantori. Veselu pusgadu tur karājās plāksne «Pārdodams», bet kādu rītu es redzēju virs šī paziņojuma piezīmi: «Ūtrupe nākamnedēļ.» — «Tā!» es nodomāju. Interesanti! Kopš biju pārcēlies uz dienvidiem, visu laiku meklēju sev piemērotu nekustamo īpašumu. Tāpēc arī nākamajā pirmdienā iegriezos ūtrupē. Tās bija parastas telpas, ar skaistām, paneļiem klātām sienām, un tur sapulcējušies daudz džentlmeņu ar cilindriem galvā. Arī ūtrupniekam bija cilindrs. — Ādams uzmeta jautru skatienu bekonam un olām uz šķīvja. — Paziņojis, ka māja maksājusi sešus tūkstošus mārciņu, kas, starp citu, ir patiesība, ūtrupnieks atklāja vairāksolīšanu ar trīstūkstoš mārciņām, taisni skatīdamies uz mani. Klātesošie sāka solīt aizvien vairāk, vairāk, visi cilindrainie sacentās cits ar citu, līdz solīšana sakāpa līdz pieci tūkstoši pieci simti mārciņām; šī summa palika, un aizritēja garš, garš laika sprīdis, kamēr āmurs beidzot noklaudzēja un namu ieguva pats spožākais cilindrs. Es sēdēju aizmugurē, nebilstot visu laiku ne vārda; bija jocīgi noskatīties, kā viņi centās piedabūt mani pie solīšanas. Bet ziniet, es jau paguvu iegūt vajadzīgo informāciju. Es zināju, ka nams bija ieķīlāts bankā par divtūkstoš mārciņām un ka tam draudēja izpirkšanas termiņa noilgums. Nākamajā dienā jau saņēmu no spožā cilindra vēstuli, kurā viņš man piedāvāja šo īpašumu par četriem tūkstošiem. Iemetu vēstuli papīrgrozā. Tad...

Ādams soli pa solim mūs izvadīja pa līkumotajiem, taču nesteidzīgajiem ceļiem, pa kuriem, virzoties uz priekšu, viņš tikai pirms nedēļas kļuvis šīs brīnišķīgās savrupmājas īpašnieks par vienu tūkstoti deviņi simti mārciņām.

— Ak dievs! — māte iesaucās kā apburta, taču arī nobažījusies — kaut arī darījums bija noslēgts ārkārtīgi izdevīgi, ieguldītā summa viņai tomēr likās kolosāla, šausminoši liela, un tā arī bija patiešām visa bagātība, ko Ādams pēdējos desmit gados sakrājis. — Tu, protams, biji gudrāks par visiem... arī par londoniešiem. Bet ko tu nu darīsi ar šo māju, mīļais? Vai tu tur dzīvosi?

— Nemaz arī ne, māt. — Ādams iecietīgi izturējās pret šādu vientiesīgu priekšlikumu, par ko pat eņģeļi debesīs smietos. — Tādā stāvoklī, kādā nams ir pašreiz, tas ir smags krusts. Es nospriedu to pārbūvēt. Astoņos atsevišķos dzīvokļos, kurus izīrēšu par septiņdesmit līdz simt piecdesmit mārciņām. Aplēsu, ka iegūšu skaidras seši simti mārciņas lielu peļņu pēc nodokļu un sarga algas atrēķināšanas. Tātad dabūsim apmēram divdesmit procentu peļņas. Tas nemaz nav tik peļami manā pirmajā personīgajā veikalnieciskajā darījumā.

Tēvs visu laiku klausījās ar sasprindzinātu uzmanību. Viņš aplaizīja lūpas. — Divdesmit procenti! Bet celtniecības sabiedrība maksā man trīs.

Ādams bezbēdīgi pasmaidīja.

— Privāti uzņēmumi maksā augstākas dividendes. Turklāt pārkārtošana, bez šaubām, prasīs daudz naudas. Varbūt vēl kādas mārciņas deviņsimt. Bet tīrās mokas tās sadabūt. Es nemaz nevēlos iesaistīt kuru katru tik ienesīgā lietā.

Tēva piere viegli pietvīka. Viņš aizvien izturējās pret Ādamu ar tādu kā neuzticību; tā bija piesardzīga cilvēka neuzticība pret sarežģītām finansiālas dabas operācijām. Bet šis nams solīdā sarkankoka un marmora apdarē, turklāt paredzamā karaliskā peļņa, — tēvam smagi raisījās vārdi.

— Es arvien uzskatīju namus, kas celti no ķieģeļiem un apmesti, par visizturīgākajām celtnēm. Žēl tikai, ka nevaru apskatīt šo namu kopā ar tevi, Ādam!

— Neredzu iemesla, kāpēc tu to nevari... tas tev nemaz nenāktu par ļaunu. — Ādams domīgi apklusa. — Kāpēc gan tu kopā ar māti nevari atbraukt šovasar pavadīt dažas nedēļas pie manis? Pat veselu mēnesi, ja tev iegribēsies, apvienojiet patīkamo ar derīgo. Es jūs varu iekārtot Īlingā. Jums abiem taču arī reiz jāatpūšas ...

— Ak, Ādam! — iesaucās māte, sasizdama plaukstas, izdzirdusi šo sen gaidīto uzaicinājumu.

Sekoja ilga un gara spriedelēšana; tēvs, kas bija ārkārtīgi piesardzīgs, nekad nepieņēma steidzīgus lēmumus. Taču, pirms Ādams aizbrauca, viss bija norunāts. Un es ar priecīgu prātu aptvēru, ka viņi aizbrauks un mani neviens neuzraudzīs un netraucēs, kad man jāgatavojas un jākārto pārbaudījumi. Laimīgākas sagadīšanās vairs nevarēja būt.

Dienas aizskrēja ļoti ātri, un reiz, kad es mācījos savā istabā, izdzirdu neparastas skaņas. Pagāja daži mirkļi, kamēr es apjēdzu, ka māte dzied — klusi un nepareizi, protams, tomēr dzied. Tēva izejamais uzvalks jau uzlikts uz pakarināmā izgludināts un sagatavots, abi čemodāni uzspodrināti, ka spīdēja vien. Mātei neizprotamā veidā bija izdevies nopirkt savām vajadzībām mis Dobijas mazajā veikaliņā, kas tirgojās ar «atgriezumiem», gabalu tumši brūna, viegla, plāna zīda auduma, un viņa ātri paguva «uzburt sev» vasaras tērpu. Taču vislielāko noņemšanos prasīja «zvērādas» — noplukusī boa, ko viņa valkāja vismaz ceturtdaļgadsimta un ko viņa tomēr lepni katru pavasari no jauna izņēma no kampara. Mātes zvērāda! Grūti bija iedomāties, kuram dzīvniekam vajadzēja ziedot savu dzīvību, lai šāds «greznums» uzrastos; vismaz es, katru reizi paskatoties uz to, redzēju savā iztēlē neaprakstāmu ainu ar nožēlojamu kaķēnu, kuru sadragāja tāda pats liels smagums, kāds bija iznīcinājis nelaimīgo Semjuelu Lekiju. Māte iešuva jaunu oderi, kurai viņa izlietoja no kleitas apakšas nogriezto šauro zīda strēmeli, un mazliet pārveidoja boa, lai to padarītu kaut cik modernāku. Redzēju, ka viņa mazajā dārziņā aiz nama izkāra to uz veļas auklas, purināja un ar laimīgu sejas izteiksmi pūta virsū dvašu, lai saceltu tās nožēlojamo spalvu... Mātei taču piecu gadu laikā nebija bijusi neviena atpūtas diena.

Katru reizi, kad viņa dzīrās «lidināties pa mākoņiem», tēvs atsauca viņu atpakaļ uz zemes ar šādiem brīdinošiem vārdiem: «Padomā tikai, kādi tie būs izdevumi!»

Tēvs atskārta, ja māti neierobežos, tad viņas pašreizējā noskaņojumā nebūs gala naudas izdošanām, drausmīgai izšķērdībai, kurā viņa to ievilinās. Jau pati doma, ka vajadzētu ēst restorānā un neparedzētas likstas dēļ viņiem varētu iznākt pārlaist nakti viesnīcā, vajāja viņu kā īsts lietuvēns. Tāpēc viņš tagad izdevumus plānoja ar divkāršu rūpību. Viņi kartona cepuru kārbā paņems līdz pietiekami daudz ēdamā, lai pa ceļam nevajadzētu neko pirkt; visu ceļu, tas ir, visu nakti, viņi līdz pašai Londonai nosēdēs trešās klases vagonā. Tēvs jau bija ielicis vestes kabatā mazu bloknotu ar uzrakstu «Izdevumi sakarā ar ciemošanos pie Ādama». Viņš, manuprāt, loloja iluzoriskas cerības, ka Ādams atlīdzinās visus tēriņus. Pirmajā rindā bija rakstīts: divas dzelzceļbiļetes... septiņas mārciņas deviņi šiliņi seši pensi; pie šīs summas tēvs atgriezās laiku pa laikam ar tāda cilvēka drūmiem skatieniem, kurš atļāvies nepieļaujamu izšķērdību. Vēlāk uzzināju no Merdoka, ka tēvs, verdziski zemojoties, bija pratis izkaulēt sev «privilēģiju biļetes», kuras dažām amatpersonām tiek izsniegtas pavisam bez maksas.

Aizbraukšanas priekšvakarā māte ienāca manā istabā, apsēdās uz gultas malas un klusi manī noraudzījās.

— Tu pēdējā laikā ļoti daudz mācies, mīļo puisīt.— Viņas maigais smaids kļuva vēl sirsnīgāks, kad viņa piebilda: — Un to tu, bez šaubām, darīsi arī tad, kad mēs būsim Londonā.

— Vai māte visu zina? Vai vectētiņš viņai kaut ko pačukstējis? Nodūru galvu, kad viņa turpināja:

— Tavi zābaki pārlieku novalkāti. Tos vairs nevar pazolēt. Ja tie izjuks, pirms... nu, pirms būsim atgriezušies, tad zini, skapī zem kāpnēm atrodas brūnie, vēl pavisam veselie Keitas zābaki.

— Jā, māt! — Noslēpu savu vilšanos, dzirdot pieminam garos, šauros zābakus, kurus Keita kādreiz valkājusi, hokeju spēlējot, tie bija spilgti dzelteni, līdz puslielam šņorējami, un tik acīm redzami sieviešu apavi, ka jau no domas par tiem man uzmetās zosāda.

— Tie lieliski saglabājuši fasonu, — māte, cenzdamās mani pārliecināt, klusi teica.

— Gan jau kaut kā iztikšu, — atbildēju.

Iestājās klusums.

— Tu arvien kaut kā iztiec, vai ne, Robij? — Māte laipni smaidīja. Viņa piecēlās, pabužināja man matus. Izejot no istabas, viņas acis vēl krietnu bridi kavējās pie manis. Tad viņa čukstēja:

— Lai nu tev veicas... manu mīļo puisīt.

9. n o d a ļ a

Tiklīdz tēvs un māte aizbrauca, vectētiņš pārnesa manu galdu un visas grāmatas goda istabā, kur reti kāds iegāja, bet kura tomēr bija vajadzīga ikvienā smalkā ģimenē. Cik labi es atceros šo svētnīcu! Tajā atradās apaļš marmora kamīns, virs tā apzeltītā ietvarā spogulis un ar nomelnējušu dzelzs kaluma lapu ornamentiem dekorēts režģis. Pie vienas sienas stāvēja skapītis, apklāts ar mežģīņu sedziņām, uz kurām bija novietots japāņu vēdeklis, trīs kauri gliemežvāki un rakstāmgalda prese no stikla ar lepnu uzrakstu «Dāvana no Ārdfilanas». Apaļais galdiņš viesistabas vidū bija apklāts ar sarkanu vilnas segu, bet uz tās atradās apzeltītiem klamburiem rotātais «Svētceļnieka ceļojuma» noraksts, kuram blakus pēc visām gaumes prasībām stāvēja vāze ar kaltētiem Spānijas meldriem. Netālu no galdiņa atradās pianīno ar grozāmu soliņu. Uz klavierēm bija uzlikts tēva un mātes kāzu dienas portrets zaļā plīša ielogā. Šajā istabā redzēja tikai vienu vienīgu gleznu, tā bija eļļas glezna ar nosaukumu «Glenas valdnieks».

Pateicoties plašajam erkerveida logam, šī telpa kļuva man par lielisku darba kabinetu. Šeit es sēdēju viens un arī kopā ar Reidu, kurš varēja tagad nākt un iet, kad viņam patika. Mājās valdīja dziļš klusums, ko vēl padziļināja vectētiņa pārspīlēti piesardzīgās kustības. Māte bija norunājusi ar misis Bosomliju, ka tā laiku pa laikam atnāks mums palīgā, taču, man par lielu pārsteigumu, vectētiņš pats izrādījās attapīgs saimnieks — tajos dzīves posmos, kad viņam vajadzēja rūpēties pašam par sevi, viņš iemanījies gatavot vienu otru ēdienu, it sevišķi zupas. Viņš uzvedās nevainojami, neatļāvās nekādas dīvainības. Viņš itin kā izbaudīja brīvību tukšajā namā, kur viņš nu varēja staigāt apkārt, nebaidoties aizrādījumu un pārmetumu. Bet, to jau var nojaust, mēs tomēr bijām pakļauti bargiem ierobežojumiem. Gandrīz visi trauki un galda piederumi bija ieslēgti, tāpat labie virtuves piederumi, jo māte baidījās, ka vectētiņš varētu «nokvēpināt» podus. Viņa bija atstājusi visprecīzākos rakstiskos aizrādījumus par mūsu maltītēm, lai iztiktu ar to mazumiņu uzturlīdzekļu, kurus mums veikals piegādāja katru pirmdienu. Skaidrā naudā bija atstāta pavisam niecīga summa. Bet vectētiņš tomēr kaut kā iemanījās un uzveica šis grūtības. Viņš sāka regulāri iegriezties dārzniecībā, un, lai gan Merdoka izturēšanos pret vectēvu nez vai varēja uzskatīt par sevišķi draudzīgu, mums galdā bieži parādījās it skaista puķu kāpostu galviņa, kas nemaz nebija paredzēta mātes ēdienu kartē, vai vesels katliņš miltainu kartupeļu, kurus vectētiņš prata lieliski novārīt un kuri man it sevišķi garšoja. Vienu otru reizi vectētiņš, krēslai iestājoties, ar sapņainu sejas izteiksmi aizstaigāja Snodija fermas virzienā, un nākamajā dienā maltītē bija vārīts cālis, kuru mums atsūtīt varēja tikai dievs.

Lai gan vectētiņš negribēja to izrādīt, viņš izjuta lielu cieņu pret manu mācīšanos. Viņš ar dziļu bijību izturējās pret «grāmatu tārpiem» un pret grāmatām, tas bija dīvaini, jo viņam pašam piederēja tikai trīs nelieli sējumiņi. Nepalaidīšu garām izdevību un nosaukšu šos viņa uzticīgos draugus. Pirmais bija Roberta Bernsa «Dzejoļi», no kuriem viņš lielāko daļu zināja no galvas; otrs bija «Hadži Babas piedzīvojumi» — apdriskāta grāmatele, kuru lasot vectētiņš vienmēr klusībā smējās; trešais draugs saplīsušos sarkanos vākos, uz kura titullapas nevīžīgiem trekniem burtiem bija rakstīts «Godājamie kungi, pirms desmit gadiem sāku lietot jūsu ziepes, kopš tā laika nelietoju nevienas citas», izrādījās «Pīrsa lētā enciklopēdija». Vēl joprojām redzu vectētiņu, kā tas manas agrās bērnības gados ar gudru seju sniedzās pēc šī brīnišķīgā zinību avota, purpinādams: «Paskatīsimies, ko Pīrss par to saka.»

Tagad vectētiņa visaptverošo zināšanu posms bija neatvairāmi pagājis, bet viņš joprojām rādīja tādu seju, it kā viņš palīdzētu man izvairīties no apslēptām briesmām, un jutās līdz sirds dziļumiem iepriecināts, kad es lūdzu viņu paklausīties, kā esmu atrisinājis vienādojumus vai iemācījies latīņu dzejoļus. Pirmās mūsu nedējas beigās viņš ieteica man izbeigt veģu izvadāšanu agri no rītiem, jo tā nolaupot man pašas labākās stundas, kad galva vēl skaidra, izvēršoties man par nopietnu traucēkli mācībām. Mēs bijām cītīgi apņēmušies strādāt un nemitēties līdz galējai uzvarai. Pārvācies uz viesistabu, jau pirms ausmas pelēcīgajā mijkrēslī sēdos pie grāmatām un līdz pašam vakaram gluži kā nemaņā mācījos un mācījos. Reids bija mani atbrīvojis no skolas apmeklēšanas, un visu cauru dienu es strādāju viens pats mokoši nomācošajā vientulībā šajā goda istabā kvēlā uzcītībā, galvu noliecis pār mazo galdiņu. Laika atlika aizvien mazāk. Mani sāncenši aizrautīgi strādāja, vēl cītīgāk nekā es. Stipendija bija tikai viena. Kā gan es varu cerēt to iegūt, ja kaut uz mirkli novērsīšu acis no grāmatas?

Katru vakaru pulksten sešos ieradās Reids: īsi sasveicinājies un pētījoši noskatījies manī, lai pārliecinātos, kā es to visu izturu, viņš paņēma krēslu un apsēdās blakus. Viņš strādāja ar mani līdz pulksten desmitiem; tad vectētiņš ienesa divas tasītes kakao, kas dažreiz tepat uz galda papīru vidū nepamanītas atdzisa. Man pašpaļāvību aizvien no jauna iedvesa Jazona veselīgais saprāts, viņa druknais tabakas, krīta un sviedru piesātinātais stāvs, viņa mierīgie paskaidrojumi, kustība, ar kādu viņš atmeta atpakaļ gaišos matus, kas arvien izskatījās kā tikko mazgāti, un viņa cilvēciski siltā, «nelabā» dvaša, kura, sajaukdamās ar pārējām viņam personiski piemītošajām smaržām, iedarbojās kā neizsīkstošas vitalitātes avots.

Kad Reids beidzot bija aizgājis, pavēlējis man doties pie miera, kaut gan zināja, ka es to nedarīšu, — es piesēdos vēl tuvāk galdam, cīnīdamies pret pagurumu un drausmīgo vēlēšanos gulēt. Dažreiz es uz mirkli uzeju vannas istabā, lai atvēsinātos zem krāna, bet, tā kā tvertne atrodas zem paša jumta, ūdens vasarā ir tikai remdens. Atgriezos, gurdi kājas velkot, taču kāds iekšējs spēks mudināja mani turpināt darbu, izsmelt mācoties pēdējo enerģijas drumslu. Es arvien noskaitīju klusībā lūgšanu, pirms ķēros no jauna pie grāmatām, veltījot visu savu darbu visaugstākajam debesīs. Lai neaizmigtu, bakstu sev kājas ar uzasināta zīmuļa galu vai bungoju ar pirkstu kauliņiem pa apstulbušo galvu, it kā mudinot, lai tā atkal saprastu. Mirkļi rit klusi cits pēc cita klusajā naktī, un, gāzes gaismai degot, es sēžu gluži nekustīgs, novilcis svārkus, uzrotījis krekla piedurknes, lai būtu vēsāks, kailos elkoņus atbalstījis pret galdu un saspiedis rokās apreibušo galvu.

Pulkstenis nosit divi. Es pieceļos un streipuļodams dodos uz savu istabu. Parasti aizmiegu tūlīt, tiklīdz apgulstos gultā. Bet dažreiz nomokos pa murgiem, — neesmu pietiekami sagatavojies pārbaudījumiem un neprotu atbildēt uz jautājumiem. Taču atgadās arī tādas naktis — un tās ir ļaunākas par visām, — kad manas smadzenes, kaut gan līdz nāvei nogurušas, atsakās atpūsties, bet turpina darboties ar nežēlīgu, nedabisku skaidrību, risinot grūtus kvadrātvienādojumus, sarežģītas augstākās trigonometrijas problēmas, kuru atrisinājumi parasti aizpilda vairākas burtnīcu lapas, — un tad tas viss nav nekas — tikai bērnu spēle manam nožēlojamam prātiņam, kas griezdamies un lēkādams virpuļo pa zinību laukiem, kamēr mans ķermenis guļ bezspēcīgs, kā pamiris, gaidot, lai caur aizvirtņiem beidzot ielauztos pirmās gaismas strēles, kas atkal piespiedīs mani pakļauties godkārīgā sapņa tirānijai.

Vienīgā atelpa iestājās pēcpusdienā, kad vectētiņš apmēram pulksten piecos piespieda mani uz brīdi iziet ārā izvēdināt galvu. Vakaros, kad Gēvins pārbrauca mājās no Lārčfīldas, es izmantoju brīvo stundu, lai sagaidītu viņu Dalrohas pieturā, kur viņam bija izdevīgāk kāpt laukā nekā Līvenfordas galvenajā stacijā; un, kad viņš izkāpa no vilciena un šķērsoja «preču» laukumu, es jau stāvēju pie lielajiem, baltajiem vārtiem, gatavs iet tūlīt kopsolī ar viņu un izmisīgi salīdzināt atzīmes un sekmes, kurus bijām guvuši eksāmenu priekšmetos.

Citreiz aizstaigāju līdz Akadēmijas skolas pagalmam, kur bija uzcelta augsta siena ar attiecīgām ierīcēm, un paspēlēju ar misteru Reidu rokasbumbu. Jazons spēlēja labi un, kā pats stāstīja, bija vairākkārt piedalījies «Karalienes kluba» rīkotās valsts skolu sacīkstēs. Mūsu spēli nevarēja saukt par klasisku, jo laukums neatbilda noteikumiem, bet mums tomēr bija plaša iespēja izskrieties, un es arvien pēc tam jutos daudz spirgtāks.

Gadījās arī laimīgas pēcpusdienas, kad satikos ar Elisonu. Parasti es viņu sagaidīju Drambakas gatves galā, kad viņa lēnā gaitā atgriezās no dziedāšanas stundām, — bez cepures, nesdama padusē apaļu lakādas nošu mapi. Siltajās dienās viņa valkāja plānu kleitiņu, kas, vieglam vējam uzvēdījot, daiļi iezīmēja viņas siluetu. Mēs neskatījāmies viens uz otru un runājām par visparastākajām lietām. Elisona man pastāstīja, kas noticis skolā, ko todien teicis misters Reids, par kuru viņa sirsnīgi jūsmoja. Taču laiku pa laikam, par spīti viņas atturībai, Elisonas acis šķita kļūstam lielākas un maigākas un lūpas iekvēlojamies sārtāk. Kad mūsu ceļi Sinklera ielas stūrī šķīrās, es drāzos mājup, cik jaudas, apstādamies tikai, lai paceltu kādu akmentiņu un ar visu spēku aizlingotu, cik tālu varēdams. Vaigiem kaistot, tūlīt sēdos pie grāmatām. Man klājās labi. Un vectētiņš, kurš tagad ienesa man tasi tējas, bija vislabākais, visbrīnišķīgākais vecītis pasaulē.

Nē, nē, es maldos. Tieši viņš, šis briesmonis, nedēju vēlāk iegrūda mani bezdibenī.

10. n o d a ļ a

Bija karsta, klusa pēcpusdiena, nāca virsū negaiss. Līdz eksāmeniem atlikušas vairs tikai četras dienas, un es jutos pārguris, nervi sasprindzināti līdz pēdējam. Tikko biju atvēsinājis galvu aukstā ūdenī; te pēkšņi, stāvēdams un slaucīdams seju, es izdzirdu vectētiņa smieklus. Izsteidzos no vannas istabas uz kāpņu laukumiņa un saucu viņu; tomēr atbildi nesaņēmu. Vai tā būtu halucinācija? Žēlīgā debess, no mācīšanās man taču nesāks «rādīties»?! Pavisam klusu uzkāpu augšā pa kāpnēm līdz mātes istabas atvērtajām durvīm, jo man šķita, ka skaņa, lai gan apslāpēta, nāca tieši no turienes. Iegāju istabā, kura bija pavisam tukša, un tūlīt izdzirdēju misis Bosomlijas balsi, kurai atkal sekoja vectētiņa smiekli.

Es satrūkos, taču tūdaļ atskārtu, ka šajā klusajā pēcpusdienā skaņas nāca no blakus nama cauri sienai. Protams!... Atcerējos arī, ka tiku redzējis vectētiņu tūlīt pēc pusdienām skujoties.

Es jau dzīros pagriezties un aiziet, kad cits troksnis lika man satrūkties. Mulsā, baiļu pilnā neziņā raudzījos tukšajā, ar vītņu rozēm izkrāsotajā sienā, nojauzdams, ka telpa viņpus sienas ir misis Bosomlijas guļamistaba. Tātad vectētiņš tur atradās divatā ar misis Bosomliju.

Gribot negribot, aiz apjukuma stāvēdams kā piekalts, es klausījos. Ak dievs, tas nevar būt... centos atvairīt no sevis šo domu. Taču es nekļūdījos it nemaz.

Ar konvulsīvu žestu piespiedu sevi sakustēties, izskrēju ārā no istabas un taisnā ceļā prom no mājas. Drebēdams kā drudzī, nekā neredzot, drāzos prom pa ceļu. Kāda jēga pūlēties, cīnīties, kāda jēga visam? Pat izjūtot skaidru un skaistu mīlestību, cilvēks var izdarīt aplamību. Bet tad viņš padodas ļaunumam tikai pēdējā brīdī, pēdējā elpas vilcienā, šausmās kliedzot. Bet te cilvēks stāv pie spoguļa, skujas un aiziet svilpodams patīkamu baudu gaidās. Ak dievs, šī nodevība, ko pastrādāja cilvēks, kuru es mīlēju, kuram uzticējos, mani sāpina līdz nāvei.

Vēlēdamies atbrīvoties no domām, kas mani mocīja, skrēju, nezinot, kurp. Taču gluži instinktīvi biju izraudzijies ceļu kalnup, un, kad es skrēju garām dārzniecībai, kāds sauciens lika manam satrauktajam prātam atgriezties īstenībā. Merdoks taisni tobrīd apcirpa dzīvžogu, kas ietvēra no abām pusēm dārza vārtus. Apstājos, brītiņu svārstījos, tad piegāju klāt.

— Kas noticis? — Viņš pārtrauca savu darbu un skatījās uz mani, noslaukot pieri ar lielās, brūnās delnas virspusi. — Vai esi kļuvis par lielceļu laupītāju?

Es neatbildēju uz šo riebīgo asprātību, patiesību sakot, es nemaz nespēju parunāt.

— Vai tev nepatikšanas darbā?

Noliedzoši pakratīju galvu, mana sirds vēl bija pārpilna sāpju, lai varētu izteikt kādu vārdu. Merdoks skatījās uz mani tā domīgi, un viņā pamodās ziņkāre.

— Man viss skaidrs, — viņš beidzot teica, — vecais atkal piesūcies. — Viņš pētījoši vēroja manu seju. — Ne? Nu tad būs pastrādājis kādu citu triku?

— Triku! — Sašutis par vieglprātīgā tonī izteikto vārdu, aizsvilos no jauna.

— Tu neteiktu «triku», ja zinātu, kas noticis. Ak Merdok! — Es gandrīz izplūdu asarās. — Ja cilvēki nevar kaut pieklājīgi dzīvot.. turklāt viņa vecumā...

— Ā! — iesaucās Merdoks, beidzot sapratis, juzdamies apmierināts ar savām spriešanas spējām. Viņš atraugājās, izņēma no kabatas lakricas standziņas gabaliņu, nokoda kumosu un sāka to zelēt ar acīm redzamu baudu.

Es novērsu savu nobālušo seju un stingu skatienu blenzu ratos, kas tobrīd brauca pa ceļu garām. Kaut kāda nezināma iemesla dēļ vientuļais pajūgs, kas lēni kustējās uz šī vasaras ainavas fona, modināja manī izjūtu, ka dzīves vienmuļībai nav gala, ka viss, ko es tagad pārdzīvoju, bija tikai atkārtojums kaut kam, ko es jau biju pārdzīvojis pirms daudziem simtiem gadu.

— Zini, puis, — Merdoks atsāka pēc klusuma brīža, — pienācis laiks, lai tu kļūtu par pieaugušu cilvēku. Tu esi gudrs, bet es nekad neko nevarēju saprast, izņemot dārzkopību — un tomēr es tavā vecumā nebiju tik vientiesīgs. Vecaistēvs arvien bija tāds. īsts siržu lauzējs. Pat tad, kad viņa sieva, kura — tas man gan jāsaka — viņu ļoti mīlēja, vēl bija dzīva.

Izmisis klusēju.

— Tāds nu viņš ir, — Merdoks turpināja. — Un tagad, kaut arī jau krietni gados, viņš sevi nevar pārvarēt. Tādēļ, manuprāt, nav vērts dusmoties.

— Tas ir drausmīgi, — es klusi izdvesu.

— Bet tur mēs neko nevaram līdzēt. — Merdoks, kurš, acīm redzot, savaldījās, lai nesmietos par mani, uzsita man draudzīgi uz pleca. — Pasaule tāpēc neaizies bojā. Tu pats ar to visu samierināsies, kad kļūsi mazliet vecāks. Nāc līdz, es tev parādīšu savu izaudzēto neļķi. Tai tik daudz pumpuru, ka bail.

Iespiedis dzirkles padusē, viņš atvēra vārtus. Mirkli vilcinājies, iegāju dārzā un negribīgi sekoju viņam līdz jaunajai siltumnīcai Tur viņš man parādīja kādu pusduci puķu podiņu ar bāli zaļiem dzinumiem, kuriem jau sāka raisīties pumpuri, un lepni paskaidroja paņēmienu, kuru bija pielietojis, lai iegūtu šo hibrīdu. Kaut ko neizsakāmi nomierinošu pauda viņa lielās, prasmīgās rokas, kad tās pārvietoja podiņus ar zemi, tvēra saliecamo nazi un veikli apgrieza kādu lieku dzinumu, saudzīgi piesēja kātiņus ar rafiju.

— Ja man izdosies to izaudzēt, nosaukšu šo šķirni par Merdoku Lekiju! Tas taču ir kaut kas? Par to daudz vairāk vērts domāt nekā par.. — Viņš izteica savu pārliecību, otrreiz draudzīgi uzsitot man pa plecu.

Aizejot no Merdoka, biju jau kaut cik mierīgāks; taču vēl joprojām sirdi nomācošais sašutums — tikpat smieklīgs kā balss lūzums, kaš bija otra mana pusaugu gadu raksturīga īpatnība, neļaus man nekavējoties ķerties atkal pie grāmatām. Kā to jau varēja gaidīt, atpakaļ vilkos gausi, iedams pa Haistrītu, un iegriezos baznīcā.

Šeit valdīja vēsums un miers. No sānu altāra, kur māte Elizabete Džozefīna, kuras stāvs tikko bija saskatāms, apkopa puķes, pa kluso aili aizplūda vieglas klinkšķinošas skaņas, ieiedama sakristejā, viņa mani pazina un apveltīja ar atzinīgu smaidu. Es noslīgu ceļos klusajā mijkrēsli zem augstā loga, kur aizvien biju radis mierinājumu — iepretim tēlam, kurš arī nesa savu nastu, zemu noliecis sāpēs saviebto seju.

Šeit, tieši šajā svētajā vietā, kur vēdīja vīraka un vaska sveču smarža, es iekvēlojos dziļās un taisnīgās dusmās pret vecotēvu, kurš apgānīja vienīgo tikumu, kam dzīvē bija kāda nozīme— Es domāju par baltā tērpā ģērbušos Elisonu, par Elisonu, kuru mana mīlestība, mana pusaudža pirmā mīlestība bija pacēlusi bezgalīgos., vienīgi eņģelim aizsniedzamos —augstumos. Mana seja kaisa aiz kauna. Kā Elisona skatīsies uz zēnu, kura vectētiņš uzvedas tā kā manējais? Niknums uzliesmoja manā sirdī, un, atcerēdamies, kā Kristus izdzinis no tempļa grēciniekus, es piecēlos, nolēmis izskaidroties ar vecotēvu, izbeigt attiecības ar viņu reizi par visām reizēm.

Kad pārnācu mājās, mani priekšistabā neizsakāmi sirsnīgi un mīļi sagaidīja vectētiņš. No virtuves aiz durvīm šurp atplūda garda ēdiena smarža.

— Es priecājos, ka tu paguvi izstaigāties. Toties vēlāk varēsi labāk strādāt.

Uzmetu viņam vēsu un nicinošu skatienu, tādu skatienu, ar kādu erceņģelis droši vien skatījās uz Luciferu, kas locījās sāpēs viņam pie kājām.

— Ko tu darīji pēcpusdienā?

Viņš pasmaidīja pavisam nevērīgi un bezbēdīgi atbildēja:

— To, ko arvien. Spēlēju kapsētā marmora bumbiņās.

Ak! Piedevām viņš vēl ir melis. Melis un izvirtulis! Taču, pirms paguvu pateikt viņam savas domas, viņš izgāja ārā no priekštelpas.

— Ienāc virtuvē. — Viņš berzēja rokas mierīgi, labsirdīgi un apmierināti. — Izvārīju tādu sakņu viru, ka tu mēli norīsi.

Iegāju virtuvē un, kamēr viņš kavējās pieliekamajā kambarī, apsēdos pie galda. Par spīti visām bēdām, jutu ārkārtīgu izsalkumu.

Brīdi vēlāk vectētiņš ienāca un pasniedza man lielu, dziļu šķīvi kūpošas viras. Lai izklaidētu mani, lai izceltu savas kulinārijas augsto mākslu, viņš bija apsējis vienu no mātes priekšautiem un, gluži kā restorāna galvenais pavārs, aptinis salveti ap savām necienīgajām un sirmajām sprogām. Tātad viņš piedevām bija vēl klauns un nožēlojams āksts, viņš, šis riebeklis, kas gandrīz — taču ne pilnīgi — bija sagandējis visu.

Smēlu ar karoti biezo viru, kurā bija zirnīši, sīki sagriezti burkāni un vistu gaļas kriksīši. Es cēlu karoti pie lūpām, bet viņš skatījās uz mani sirsnīgām, laipnām acīm.

— Vai garšo? — viņš jautāja.

Vira bija lieliska. Es izēdu šķīvi līdz pēdējam pilienam. Tad paskatījos uz šo aplamo un drausmīgo veco vīru, kuru jau sāku ienīst un nicināt, kurš apgānīja jaunatnes svēto ticību un no kura man vajadzēja novērsties kā no grēka cēloņa un izraisītāja. Apsūdzēšanas brīdis bija pienācis.

— Vai varētu dabūt vēl vienu šķīvīti, vectētiņ? — es jautāju pavisam rāmi.

11. n o d a ļ a

Eksāmenu rīts pienāca ar lietu. Iepriekšējā dienā, ceturtdienas pēcpusdienā, Jazons bija paņēmis visas manas grāmatas un noslēpis.

— Vienīgi nejēgas kaļ līdz pašam pēdējam mirklim, — viņš teica. — Tie šķirsta piezīmes vēl pirms ieiešanas pārbaudījumu telpā. Tie nekad nav uzvarētāji.

Ko es biju iemācījies, šķita daļa no manis. Vairāk uzņemt sevī nespēju. Pašreiz manā galvā tukšums. Taču zināšanas bija iezīdušās manī. Izmisīgā apņēmībā, gluži bāls, bet pavisam mierīgs, ģērbu mugurā vislabāko no Merdoka kādreizējiem uzvalkiem: pietiekami labi saglabājušos zilu uzvalku, lai gan ar diezgan noberztiem elkoņiem un sēžamvietu. Ar vienmērīgiem sukas vilcieniem uzspodrināju un savedu kārtībā zābakus, kuru dēļ māte uztraucās un par kuriem pastāstīšu vēlāk. Vecaistēvs, šaudīdamies šurpu turpu, bija iespraudis man ziedu pogcaurumā, lai iedrosminātu mani. Ak vectētiņš ar šiem slavenajiem pogcauruma ziediem! Pavisam skaidri atceros: tas bija sārts muskusrožu pumpurs, kurā vēl mirdzēja lietus lāses.

Kad viņš man to bija iedevis, viņš ar nepārprotamu izteiksmi pasniedza vēl mazu kvadrātveida aploksni.

— Mani lūdza, lai es tev to nododot.

— Kas?

Viņš paraustīja plecus, it kā sacīdams: «Mīļo puis, es esmu džentlmenis, es nejaucos tavās darīšanās.» Bet pa acu kaktiņu ļoti apmierināts vēroja mani, it kā es rīkotos tieši tā, kā viņš to vēlējies, un es drebošiem pirkstiem atplēsu aploksni.

Sūtījums nāca no Elisonas, tā bija īsa zīmīte ar vislabākajiem novēlējumiem. Sirds pielija pilna siltas kvēles... es nosarku un iebāzu vēstuli kabatā, bet vecaistēvs svilpojot, klusībā smaidot, pasniedza man brokastis.

Šajā pirmajā eksamenācijas rītā Jazons brauca man līdz uz koledžu. Viņš minēja nenozīmīgu ieganstu: lai es lielā pilsētā neiekristu kādās lamatās. Jazona labsirdība, kuru viņš slēpa aiz bezbēdīga toņa, viņa nesavtīgā augstsirdība, — tikai neiedomājieties, lūdzu, ka skolotājs, kurš māca savu skolnieku veselus trīs mēnešus no vietas aiz laba prāta un bez jebkādas atlīdzības, ir ikdienišķa parādība mazā skotu pilsētiņā, — Jazona atbalsts, draudzība, bet galvenais, visa to grūtību izpratne, kuras man vajadzēja pārvarēt, — tas viss, tiklīdz es to atceros, liek asarām saskriet acīs, modinot lielāku ticību cilvēces labākajai nākotnei nekā visādi augsti idejiski spriedelējumi.

Stacijā mums pievienojās Gēvins, mazliet pabāls tāpat kā es, taču mierīgs, pat smaidīgs. Viņš arī cītīgi bija mācījies; vismaz desmit dienas mēs nebijām sastapušies. Un nemaz nejutāmies kā sāncenši, mēs bijām līdzdalībnieki ārkārtīgi svarīgā pasākumā. Sarokojoties jutu sirdī iešalcam siltas draudzības vilni un nomurmināju pavisam klusu, lai Jazons nevarētu dzirdēt:

— Viens no mums, Gēvin.

Tagad es apzinājos, ka uzvarētājam jābūt man, bet ja ne... mīļais dievs, tā bija drausmīga doma!... tad lai tas ir Gēvins.

Liktenīgais vilciens piebrauca. Mūsu kupeja bija tukša, tajā juta cigarešu un lokomotīves dūmu smaku, uz grīdas mētājās izdeguši sērkociņi, koka šķērssiena bija izraibināta dažādiem uzrakstiem, kas pauda to dzelzceļnieku primitīvo asprātību, kuri braukāja pa šo līniju. Reids, kurš nevēlējās, lai mēs savu enerģiju izšķiestu nevajadzīgās runās, nopirka mums katram numuram «Strand Magazine», ar kuru mēs, tēlojot dziļu ieinteresētību, apsēdāmies katrs savā stūrī un aizsedzām seju. Man žurnāls noderēja par lielisku vairogu, kas aizklāja manas lūpas, kuras nemitīgi klusi kustējās, jo es visu laiku lūdzu debestēvu nenovērst savu vaigu no manis šajā pēdējā, izšķirošajā brīdī. Reids sēdēja tepat man cieši blakus un skatījās uz kuģu būvētavām, rūpnīcu dūmeņiem un gazometriem, kas aizslīdēja gar vilciena logu; morālu atbalstu man sniedza viņa spēcīgais plecs, kas neatvirzījās nost, kad mēs pagriezienos uzgrūdāmies virsū viens otram, bet gan draudzīgi piespiedās klāt, it kā gribēdams man kā pēdējo velti dāvināt savu spēku, drosmi un prāta spējas. Lai gan Jazons laiku pa laikam veltīgi izmēģinājās pievērst manu uzmanību misteram Šerlokam Holmsam, tēlam, par kuru ļoti jūsmoja, es tomēr jutu, ka viņš uztraucas, vēl vairāk, — jutu, ka viņa nervi saspringti līdz pēdējam. Es to jutu, par spīti viņa centieniem turēt sevi grožos. Viņš gribēja, lai es uzvaru, vēlējās to ar sava varenā, vitālā organisma ikkatru šūnu.

Lietū salijušās, senatnīgās, robotām smailēm rotātās, pelēkās koledžas ēkas, stāvēdamas kalnā, kas slējās pāri pilsētas rietumu parkam, dziļi ietekmēja piecpadsmitgadīgu zēnu, kurš tās bija skatījis vienīgi sapņos. Atkal uzbruka mana vecā vājība, šī neuzveicamā kaite. Tiklīdz izkāpām no dzeltenā tramvaja, kas mūs no galvenās stacijas aizveda līdz Gilmorhila pakājei, tā devāmies uz priekšu pa kluso ceļu, ko no abām pusēm ietvēra profesoru savrupmājeles, un iegājām brīnišķīgajā kvadrātveida pagalmā cauri zemām arkām, es sāku apšaubīt, vai tādam noplukušam, niecīgam zēnam maz ir kādas tiesības ielauzties šādā svētā vietā. Taču, lūdzu, neniciniet mani tādēļ pārlieku. Kaut gan ziedam pogcaurumā un mazai četrstūrainai zīmītei svārku iekškabatā vajadzēja stiprināt manu drosmi, mans kreisais zābaks jau sagādāja man rūpes, likdams man spert soļus tik piesardzīgi, ka Jazons jautāja:

— Vai tu savainoji kāju?

Es pietvīku.

— Varbūt esmu sastiepis dzīslu celī.

Bet nu jau mēs atradāmies kaujas laukā. Citi stipendijas kandidāti drūzmējās ap aktu zāles durvīm.

— Sēnalu pakauši! — Jazons, mūsu sabiedrotais, turēdamies ar mums maliņā, piezīmēja ar tādu pārliecību, bet es nevarēju viņam piekrist. Reflektanti bija lieliski zēni, visi mundri un attapīgi. Tā vien šķita, — biju jau uzminējis, kurš no viņiem ir Mak Ivens; tur tas mazais briļļainais zēns, kas, rokas sabāzis kabatās, atbalstījies pret pīlāru, smējās, jā, nudien, smējās tā, it kā viņam gar visu šeit nebūtu nekādas daļas.

Beidzot atskanēja dobja dārdoņa, kas varēja būt manas sirds klauvējiens: ozola durvis atsprāga vaļā, zēni sāka plūst pa tām iekšā. Brīdī, kad es devos uz durvīm, pēkšņi jutu Jazonu sažņaudzam manu dilbu kā skrūvspīlēs. Viņš noliecās tik zemu, piespiezdams savu galvu manam vaigam tik cieši, ka varēju samanīt viņa silto «nelabo» elpu. — Paņem manu pulksteni, Šenon. Netici viņu vecajam modinātājam. Un neuztraucies. — Pēkšņi viņa čuksti skanēja aizsmakuši, viņa izvalbītās acis ieurbās manī ar drausmīgi ciešu skatienu. — Es zinu, tu vari uzvarēt.

Aktu zāle bija ļoti plaša telpa, logos vitrāžas kā baznīcā, balkonā blāvi mirguļoja ērģeļu stabules, apskranduši karogi bija sakārti gar sienām, jaunāki, spilgtāki nokarājās lejup no augstajām sijām. Šorīt tomēr zāles galā pavērās pazīstama aina: tur stāvēja apmēram simt spodri dzelteni, sanumurēti skolas soli iepretī eksaminētāja katedrai. Mans numurs bija deviņi, pirmās rindas pašā vidū; uz galda atradās dažas ādas vākos iesietas klades, spalvaskāts ar spalvu, zīmulis, tinte un dzēšlapa — viss, kā pienākas. Pievienoju šīm mantām Jazona sudraba pulksteni, kas rādīja trīs minūtes pirms desmitiem. Troksnis un kņada visapkārt aprima. Eksaminētājs — smagnējs, gauss vīrs izbalējušā mantijā — jau dala pirmās pārbaudes lapiņas: trigonometrija. Aizveru acis pēdējā izmisīgā lūgšanā, un, kad es atvēru tās, man priekšā gulēja lapiņa, kur kaut kas iespiests sīkiem, skaidriem burtiem. Es papīru paņēmu rokā un iepriecināts redzēju, ka pirmais jautājums ir tas, kuru Jazons ar gluži neticamu gaišredzību pareģojis. Atbildi uz to zināju gandrīz vai no galvas. Cieši sakniebtām lūpām, viegli drebošiem pirkstiem tvēru spalvu un piebīdu sev tuvāk pirmo tukšo kladi. Tad viss ap mani nogrimst nebūtībā — ir tikai nemitīga zināšanu straume, kas plūst no manas noliektās, bālās, transā iegrimušās galvas.

Pievakarē, kad abi ar Gēvinu atgriezāmies Līvenfordā, vilciens bija tik pārpildīts, ka mums trūka iespējas salīdzināt savas atbildes, taču vienojāmies, ka algebras un stereometrijas uzdevumi bija ārkārtīgi grūti. Tagad baiļojoties, vai tikai kaut ko neesmu izlaidis, jutos nomākts, pārguris un nosalis. It sevišķi sala kājas, un šajā sakarībā labāk tūlīt atzīšos, ka mani zābaki bija ne tikvien iziruši, bet vienam — kreisajam zole bija galīgi novalkāta un caurums tik liels, ka tur bez grūtībām varēja iebāzt trīs pirkstus. Taču savā patmīlībā biju apāvis labāk šos graustus, nevis Keitas smailos zābakus, kuri, lai arī pavisam veseli, tomēr bija savelkami ar aukliņām līdz puslielam. Atzīstamā atjautībā biju nosedzis vislielāko caurumu ar brūna kartona ieliekamo zolīti, kuru biju izgriezis no vecas cepuru kārbas, kas atradās zem mātes gultas. Tomēr lietus un bruģētās ietves drīz pierādīja, cik neizdevusies šī mana asprātība. Desmit minūšu laikā biju papē un arī zeķē izminis caurumu un staigāju ar basu kāju. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka jutos mazliet nelabi, sēdot drēgnajā vagonā, iespiests starp strādniekiem, no kuru eļļas svārkiem un mēteļiem pilēja ūdens.

Jazons sagaidīja vilcienu Līvenfordas stacijā un tūlīt aizveda mani sev līdz. Savā dzīvoklī viņš mani pacienāja ar karstām pusdienām — kartupeļiem un karbonādi un dīvainā balsī, taču satraukti un nervozi, izprašņāja par biļešu jautājumiem. Piesēdies pie galda, viņš nolaižamās metāla lampas gaismā, lietodams logaritmu lineālu un tabulu grāmatiņas, izrēķināja visus eksāmenu uzdevumus; tad viņš pienāca pie manis, parādīja atbildes, neteikdams ne vārda. Salīdzināju viņa gūtos rezultātus ar manējiem, tad pievērsu skatienu viņa saspringtajai sejai.

— Jā, — es teicu.

— Visus?

— Jā, — es atkārtoju kautri, taču iepriecināts par atvieglojuma nopūtu, kas izrāvās no viņa mutes.

Nākamajā reizē, sestdienā bija eksāmeni franču un angļu valodā, kā arī ķīmijas praktiskajos darbos; pēdējais priekšmets — fizika bija paredzēts pirmdien. Es ieliku zābakā biezāku papes gabalu un nokrāsoju kājas pēdu ar tinti, nodrošinādamies pret visļaunāko. Lai cik dīvaini, taču manas galvenās bēdas bija, kaut tikai neparādītos visiem šiem stipendijas kandidātiem, kaut nekļūtu redzama nepieklājīgi puskailā kāja. Kad mēs izkāpām tramvaja galapunktā, pēkšņi sāka gāzt lietus kā ar spaiņiem. Gēvins atdeva man pusi no sava lietusmēteļa, taču dalīties ar saviem zābakiem viņš, protams, nevarēja.

Bet tas nekas! Tiklīdz mēs atradāmies eksaminēšanas telpā, visi šie sīkumi aizmirsās, apņēmība uzvarēt uzveica visas citas izjūtas. Es pat neiedomājos par savām slapjajām kājām, kamēr atrados atkal vilcienā, kad mani patiešām kratīja drebuļi un es pieliku roku pie pieres, pēkšņi sajuzdams drausmīgas galvassāpes. Braucu viens. Gēvins palicis Vintonā sagaidīt māsu; visu ceļu bāzu galvu laukā pa logu, cerēdams, ka svaigā gaisā sāpes pāries.

Līvenfordas stacijā Jazona uzticīgā, gaidu pārņemtā seja pēkšņi sāka lēkāt man gar acīm, es smaidīju, lai parādītu, ka neesmu viņam sagādājis galīgu kaunu. Viņš satvēra atkal manu rokas dilbu, bet drīzāk saudzīgi nekā cieši un noveda mani pa kāpnēm lejup līdz kebu stāvvietai.

— Tu esi galīgi noguris... un nav jau arī nekāds brīnums. Paldies dievam, rīt visu dienu varēsi atpūsties.

Viņš mani aizveda lepni mājās ar kebu, un vecaistēvs cienāja mūs ar pusdienām, kurās es, taisnību sakot, biju goda viesis. Maltītes laikā es pretēji savam paradumam pļāpāju bez gala. Jazona izprašņāts, stāstīju par franču valodas eksāmenu un gandrīz vārdu pa vārdam atstāstīju angļu valodas sacerējumu, kuru biju uzrakstījis.

— Labi... labi, — Jazons vienā laidā murmināja, neprātīgi berzēdams rokas, aizvien vairāk sajūsminādamies. — Lieliski, ka uzrakstīji šos citātus. Tas bija prātīgi... ļoti prātīgi minēt tos. — Kad Jazons tā jūsmoja, viņa lūpas pārklājās ar baltām putām. Arī vecaistēvs bija tikpat saviļņots: reti kad redzēju viņu tik uzbudinātu. Viņš nekā neēda, nepalaida garām neviena mana vārda. Viņš bija ne tikvien mans labvēlis un aizstāvis, bet, it kā jaunāks kļuvis, pārdzīvoja vēlreiz savu jaunību kopā ar mani; viņš pats lika eksāmenus un pats uzvarēja konkursā. Viņš starojošām acīm skatījās uz mani, kad Reids beidzot paziņoja:

— Negribu teikt neko tādu, ko vēlāk varētu nožēlot, Šenon. Bet muļķa lomā tu nekādā ziņā neesi sevi nostādījis. Pirmdien būs priekšmets, kuru tu zini vislabāk. Ja vien dievs neatņems tev nedēļas beigās prātu, — kas ir visai iespējami, jo es pats jūtos kā prātā jukušais, —tad ir gluži neiespējami dabūt mazāk par deviņdesmit pieciem punktiem, un to vēsi, vēsi, vienā mierā. Bet tagad dieva dēļ liecies un kārtīgi izgulies.

Ejot lēnām augšā pa kāpnēm, skaidri dzirdēju Reidu paziņojam vectētiņam, it kā viņš pats sev nespētu ticēt:

— Nekur nevienas kļūdas. Rezultāti ir labāki... daudz labāki, nekā es cerēju.

Ak priecīgā, ak svētlaimīgā aizrautība, kas lika man aizvērt acis, un aiz slavinājumiem gluži apjucis, atbalstījos pret kāpņu margām.

Nākamajā rītā es pamodos pulksten pusastoņos un cēlos augšā, lai astoņos būtu jau baznīcā — tas bija pienākums, ko es izpildīju tik automātiski, ka biju jau nostaigājis līdz Drambakas gatves vidum, pirms apjēdzu, ka jūtos ļoti nelabi. Galva vēl joprojām sāpēja un reiba, rīkle bija gluži sausa, un, kaut gan apmākusies diena solīja rēnu laiku, mani kratīja drebuļi. Taču apzinājos, ka gatavošanās eksāmeniem bija prasījusi nervu sasprindzinājumu. Bet pie komūnijas man tomēr šorīt jāiet, ne tikvien aiz dziļas pateicības par man parādīto dievišķīgo labvēlību, bet arī tāpēc, ka tā bija daļa no klusībā sev dotā zvēresta, lai nodrošinātu panākumus.

Kad pārnācu no baznīcas, es tikai ar grūtībām varēju norīt kādu kumosu brokastīs un drebinājos vēl vairāk.

— Vectētiņ, — es teicu, — man drausmīgi auksti. Varbūt tas liekas muļķīgi, man ļoti gribētos pasildīties pie uguns.

Vecaistēvs, saraucis pieri, nopētīja mani, un, kaut gan viņa sejā atspoguļojās pārsteigums, viņš necēla iebildumus. Viņš tikai gausi noteica: — Domāju, tu esi nopelnījis pasildīties pie kamīna. Un sasildīties tu varēsi šī nama goda istabā.

Viņš iekurināja kamīnu viesistabā, kuru mēs pēdējā laikā bijām izmantojuši tik bieži, tas bija vienīgais manā atmiņā palikušais posms, kad šis gluži nevajadzīgais mauzolejs kalpoja par cilvēku mitekli. Sēžot atzveltnī pie kamīna, jutos omulīgāk un diezgan labi sasildījos, bet es pats drīz vien kvēloju kā uguns.

— Ko tu gribētu pusdienās? — Vecaistēvs visu rīta cēlienu staigāja iekšā un ārā no istabas, uzmanot uguni, uzmetot skatienus man.

— Taisnību sakot, man negribas nekā. Es nemaz neesmu izsalcis.

— Kā vēlies, puis. — Vectētiņš brītiņu pastāvēja, bet neteica vairs ne vārda. Kad viņš atkal ienāca, viņš galvā bija uzlicis cepuri un rādīja tik pārspīlēti bezbēdīgu seju, kas nevienu nevarēja maldināt. — Iziešu mazliet pastaigāties. Nebūšu ilgi prom.

Viņš atgriezās pēc pusstundas kopā ar Reidu. Kad viņi ienāca istabā, es, pat nepakustoties krēslā, kurā sēdēju pavisam sadudzis, pacēlu acis. Jazons izskatījās gan dusmīgs, gan satraukts.

— Sveiki, sveiki! Ko tas nozīmē? — viņš iesaucās neparasti skarbā tonī. — Tu gribi saslimt, ko? Tas tev neizdosies, draugs! Ja tu domā, ka tev pirms pēdējās barjeras izdosies aizšmaukt, tu ļoti maldies.

Viņš turpināja ārdīties, pievilka klāt krēslu pie mana atzveltņa un cieši sagrāba manu roku, itin kā nolēmis nepieļaut nekādas muļķības.

— Var jau būt, ka tev ir drudzis. Bet temperatūru mēs tev nemērīsim. Man nav termometra. Un es negribu tev piebāzt pilnu galvu ar visādām muļķībām. Tu esi gluži vienkārši saaukstējies.

— Jā, ser, — es ar pūlēm teicu. — Rītdien jau viss būs pāri.

— Es ceru. Un nemaz nežēlo sevi tik ļoti. Es tevi brīdināju, ka tu kļūsi histērisks. Saņemies un pacenties ieēst kaut ko. — Viņš pievērsās vectētiņam. — Atnesiet viņam kādu drusciņu no vakardienas piena pudiņa ar augļiem. — Tiklīdz vectētiņš izgāja no istabas, Reids turpināja: — Pēc tā, ko mēs abi divi esam izturējuši, es tevi par katru cenu aizstiepšu uz eksaminācijas zāli, kaut arī man tevi būtu jāpielej ar brendiju līdz pat ausīm. Vai tev galva ir skaidra?

— Pavisam skaidra, ser... tikai mazliet reibst.

Vecaistēvs jau atgriezās, nesdams bļodiņu, kurā atradās ar olu krēmu pārliets ābolu kompots. Es izslējos, nolēmis ēst, cik vien spēšu, bet, norijis dažas karotītes, skumji paskatījos uz Reidu.

— Man sāp kakls, ser.

— Kakls, ko? — Iestājās klusums. — Nu, tad mēs vismaz varam paskatīties, kas tur ir. Nāc šurp.

Viņš pieveda mani pie loga un ne sevišķi saudzīgi pagrozīja manu galvu tā, lai gaisma kristu tieši mutē, kuru es ar zināmu piepūli plaši atvēru. Viņš brītiņu uzmanīgi skatījās; tad pēc tā, kā pēkšņi izmainījās viņa izturēšanās pret mani, kā viņš atslābināja savu roku tvērienu, es nojautu, ka noticis kas ļauns.

— Kas tur ir, ser?

— Nekas... īsti nezinu. — Viņš novērsa seju, balss skanēja nedzīvi, pavisam nomākta. — Pasauksim ārstu.

Viņš izgāja ārā, un es aizgrīļojos atpakaļ līdz atzveltnim. Tagad es zināju, ka esmu ļoti slims. Bet ļaunākas par visu bija drausmīgās bailes, kas man uzmācās, kas iespiedās manā dunošajā galvā, — bailes, ka nejutīšos pietiekami vesels, lai varētu nokārtot savu rītdienas eksāmenu. Vectētiņš sēdēja man iepretim, taisni izslējies, nekustīgs un kluss.

Pēc stundas Jazons atgriezās kopā ar ārstu Galbreitu. Ārsts ar pieredzējušu aci apskatīja manu kaklu, pēc tam pamāja Jazonam ar galvu.

— Lieciet viņu gultā.

12. n o d a ļ a

Tiklīdz krīze pāri un no kakla gļotādas sāk atdalīties plēves, tā difterija vairs nav ne sāpīga, ne ilgstoša. Pirmajās dienās ir augsta temperatūra, tad seko murgains stāvoklis: pulss ir palēnināts un nervi patīkami atslābināti. Dažreiz šāds stāvoklis ieilgst un iestājas balsenes vai pat sirds vājums, kas prasa neatliekamu ārsta iejaukšanos un iešļircinājumus. Ar mani tādas traģēdijas nebija. Izslimoju, vieglā formā, un dakteris Galbreits apsolīja, ka nepaiešot ne divas nedēļas un es būšot atkal uz pekām. Pēc mēnešiem ilgas sasprindzinātas piepūles bija ļoti patīkami tā mierīgi, pat nepakustoties, gulēt uz muguras, ar taisni zem virspalaga izstieptām rokām, acīm sekojot saules staru kūlim, kurš iespīd pa šauro guļamistabas logu un, palēnām pagriezdamies un pilns dejojošu puteklīšu, maina virzienu līdz ar dienas tuvošanos vakaram.

Bet neiedomājieties, ka mani mocīja vilšanās un izmisums — nemaz arī ne. Drīzāk iedomājieties dvēseli, kuru visnotaļ atbalstīja cerības un ticība. Jā, man spēku deva nelokāmā ticība, ko bija izraisījusi mana novājinātība un ciešā saistība ar debesu sfērām, neiedragājamā paļāvība, ka dievs savā neizsmeļamajā žēlsirdībā nepieļaus iznīcināt tāda zēna nākotni, kurš no visas sirds mīl viņu, kurš, ceļos nometies, dienu un nakti pielūdz viņu. Netika taču prasīts nekāds brīnums, nekāds pērkona dārdiem pavadīts dieva visvarenības pierādījums — tika lūgts vienīgi taisnīgums, vienkāršs taisnīgums. Eksaminētā jiem vajadzēja tikai taisnīgi rīkoties, izlikt man viduvēju atzīmi priekšmetā, kurā nebiju varējis ierasties. Pat Jazons ieminējās, ka šāda varbūtība neesot nekas neiespējams. Kad galarezultāti būs paziņoti... es aizvēru acis, vāji un apmierināti, smaidīju un vēlreiz klusībā noskaitīju lūgšanu.

Tēvs un māte vēl nebija pārbraukuši. Pēc atklātnītēm, kuras māte sūtīja vectētiņam, nospriedām, ka uzturēšanās Londonā viņiem patikusi. Māte lepni lika saprast, ka tēvs «ieguldījis naudu Ādama namā», un apmierinātībā par šādu kapitāla ieguldījumu, kas, šķita, bija sakāpusi tēvam galvā, abi atceļā uz mājām iegriezušies Kilmarnokā, lai tur pavadītu vēl vienu nedēļu pie vecmāmiņas māsīcām. Viņi atgriezīšoties kopā ar vecmāmiņu pēc apmēram desmit dienām. Vectētiņš un es izrēķinājām, skatoties kalendārā, ka pirms viņu atgriešanās es varētu būt jau vesels; tāda iespēja likās laba zīme, kura iepriecināja mūs abus.

Vectētiņš bija lielisks slimnieku kopējs. Drudža sākuma periodā es viņu redzēju it kā cauri plīvuram kustamies pa istabu klusi mājas čībās, daudzkārt nakti pārliecamies pār mani, lai iedotu zāles vai izpindzelētu man kaklu. Dzirdēju arī misis Bosomlijas balsi viņpus palaga, kas bija piesūcināts ar karbolu un aizkārts manas istabas durvju priekšā, kad viņa iedeva vectētiņam trauciņu ar pašgatavotu želeju vai mandeļu krēma «kūciņu». Tagad es jau vairs neizturējos pret viņu kā atriebējs eņģelis.

Kaut gan gulēju istabā viens pats, man netrūka apmeklētāju. Dakteris Galbreits, sauss, mazrunīgs un paskarbs vīrs, nāca katru dienu, — un, ja arī viņš pazina mani kā vienu no lieciniekiem, kas pieredzēja toreizējo dīvaino epizodi Antonelli mājās, viņš nelikās par to ne zinis. Keita atnāca dažas reizes pie parādes durvīm apvaicāties, bet viņa palika ārpusē stāvot, jo baidījās infekciju pārnest mājās mazulim. Merdokam bija mazāk iemesla piesargāties, un līdz ar to viņa daudz biežākie apmeklējumi iepriecināja un glaimoja man; ar nepacietību gaidīju viņa smagnējos soļus, viņa nesakārīgās runas, ko nomainīja ilgi klusēšanas brīži, viņa banālos jociņus (kurus jau zināju no galvas), viņa ziņojumus par panākumiem jaunas neļķu šķirnes izaudzēšanā. Gēvins, protams, ļoti gribēja mani apciemot, un vectētiņš gandrīz salauza manu sirdi, kad neļāva draugam ienākt pie manis istabā. Bet es biju cieši pārliecināts, ka drīz tikšos ar viņu.

Aizvien tuvāk nāca diena, kuru neviens nevarēja atvairīt, — divdesmitais jūlijs, diena, kuru nekad neaizmirsīšu. Ir laiki, par kuriem man nav nekā ko stāstīt, vienīgi ikdienišķus sīkumus, muļķības, ko pastrādā katrs pusaudzis mokošajā augšanas periodā. Bet šī diena — šis divdesmitais jūlijs... dzīvo manā atmiņā un liek sevi atcerēties vēl pēc daudziem gadiem — tā bija drausmīga diena.

Bija trešdiena, un visā rīta cēlienā nenotika nekas ievērības cienīgs, vienīgi tas, ka es pirmo reizi pēc slimības apģērbies biju iznācis ārā no savas istabas un dažus soļus pastaigājies pa dārzu. Tā kā laiks bija ļoti labs, vectētiņš pēc lenča iznesa un nolika dārziņā pie mājas saliekamo atpūtas krēslu, kur es tad sēdēju, tīksminoties par jauko, silto saulīti, uzlicis kājas uz ķeblīša un apsedzis ceļus ar segu. Pēc smagas slimības atlabstoša cilvēka sirdi dažkārt iespēj pacilāt piemirstais ārpasaules spilgtums, pēkšņi putnu treļļi, kas atskan, tiklīdz debesis pēc nolijuša lietutiņa sāk skaidroties. Vectētiņš rosījās pa māju, cenzdamies izdzēst ik pēdu, kas liecinātu par manu slimošanu, kura varētu tēvu vienīgi uztraukt; bet, tā kā misters Reids ārsta honorāru bija sedzis no savas kabatas, tad tēvam par to nekā nevajadzēja zināt.

Pēkšņi uz grantētā celiņa atskanēja soļi: Jazona sparīgie soļi, kas lika oļiem čirkstēt. Jazons nāca gar mājas stūri, pasmaidīja un apsēdās zālē.

— Vai tu jūties labāk?

— Ak, esmu pavisam vesels.

— Vareni, — viņš pamāja ar galvu, noplūca zāles stiebriņu un tūlīt aizmeta.

Valdīja klusums. Tad Reids, kura skatieni dīvaini šaudījās šurpu turpu, ierunājās:

— Tu noliki eksāmenus lieliski, Šenon. Labāk nekā es savā laikā. Jāatzīstas, tajā dienā, kad tu saslimi, man gribējās raudāt rūgtas asaras. Bet cilvēkam jāsamierinās ar savām neveiksmēm, tā ir viena no mākslām dzīvot. Starp citu, vai tu lasīji «Kandidu»?

— Nē, ser.

— Tad es tev šo grāmatu aizdošu. Tā tev palīdzēs apjēgt, ka ar žēlsirdīgās providences gādību viss vēršas par labu.

Skatījos uz Jazonu un nespēju saprast, ko viņš grib sacīt, taču mani satrauca un gandrīz vai uzbudināja viņa piezīme par providences iejaukšanos. Piepeši viņš teica:

— Maršala stipendijas konkursa rezultātus pasludinās tikai pēc nedēļas. — Jazons apklusa, tad apņēmīgi turpināja: — Bet es tikko sastapu profesoru Grantu. Viņš man pateica punktu skaitu.

Mana sirds, kaut gan daktera Galbreita strihnīna stiprināta, strauji salēcās, apzinājos, ka sažņaudzu dūres, paliecos uz priekšu, rīkle izžuvusi. Un, it kā saprazdams manu stāvokli, Reids negaidītā rūgtumā pievērsa man savas lielās, izvelbtās acis un patētiski paziņoja:

— Mak Ivens.

Brīnumbērns bija uzvarējis. Šādi zēni arvien uzvar konkursos, kaut dažreiz nepieciešama difterija, lai viņiem paveiktos.

Līdz sirds dziļumiem sāpināts, es skatījos uz Reidu, kad viņš stāstīja tālāk, plūcot un plūcot stiebriņus un metot tos zemē. — Mak Īvens ieguva tikai deviņsimt divdesmit punktus.

Kā caur miglu redzēju vecotēvu ienākam pa virtuves durvīm un apsēžamies pie mums zaļajā mauriņā; redzēju ari, ka viņš visu zināja. Reids viņam to bija pastāstījis atnākot. Nespēdams ne uz vienu paskatīties, nodūru galvu dziļās sāpēs. Bālām lūpām jautāju:

— Kas ir otrais?

Klusums.

— Tev... divdesmit pieci punkti mazāk nekā viņam... pat bez atzīmes fizikā. Vai ceļos mezdamies, centos viņus pārliecināt, lai izvelk tev vidējo punktu skaitu. Piedāvāju viņiem ieskatīties tavās skolas atzīmēs. Teicu viņiem, ka tu būtu ieguvis ne tikai divdesmit piecus, bet deviņdesmit piecus punktus. — Jazona balss dziļā sarūgtinājumā apklusa. — Viss veltīgi. Viņi nevarēja vai negribēja pārkāpt noteikumus.

Atkal klusums. Bet es nespēju aptvert, ka esmu patiešām galīgi izkritis. Gaidīju, ka Reids katrā ziņā pateiks kaut ko man par labu. It kā gribēdams apklusināt manas sāpju pilnās sirds klauvēs, viņš piebilda:

— Blērs ir trešais. Viņam ir par vienu punktu mazāk nekā tev.

Divi zēni laivā uz mēnesnīcas apspīdētā ezera. «Vienam no mums... vienam no mums jāuzvar.» Un pēkšņi aizmirsu pats savas bēdas un apjukumu, sirds iesāpējās par Gēvinu.

— Vai viņš to zina?

Reids purināja galvu.

— Vēl ne.

Pēkšņi vectētiņš ierunājās uztrauktā balsī, — un tā nebija sīka mēlneša balss, bet tāda cilvēka balss, kurš pats ir pieredzējis nelaimi, — balsī, kas negribīgi pastāsta kaut ko bēdīgu, ko tikpat agri vai vēlu vajadzēs pateikt. Vectētiņš nekad nevarēja pārvarēt sevi un parādīt man klaji līdzjūtību. Šķiet, šobrīd viņš gribēja novērst mani no mokošajām domām par neveiksmi.

— Mūsu pilsētas galva piedzīvojis drausmīgu krahu.

Pagalam apjucis, skatījos uz viņu.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Viņš visu zaudēja, beidzot bankrotēja.

Sēdēju nekustīgs un mēms, jaunās, drausmīgās ziņas salauzts. Gēvina tēvs bankrotieris, izputināts un apkaunots... Maršala stipendijas zaudē jums tagad Gēviņam nav nekas, it nekas salīdzinājumā ar šo nelaimi. Pēkšņi es gara acīm redzēju, kāda seja — bāla un lepna — bija zēnam, kurš dievināja savu tēvu kā dievu Olimpā. Apzinājos, ka man tūlīt jāsteidzas pie Gēvina.

Es biju pietiekami saprātīgs, lai neminētu ne vārda par šo nodomu. Nevienam, acīm redzot, arī nebija vairs ko sacīt. Es pagaidīju, kamēr vectēvs un Jazons iegāja atpakaļ istabā, tad, nevienam nelūdzis atļauju, pa sānu taciņu aizlavījos līdz gatvei. Es tikpat kā nejutu, cik manas kājas ir vārgas un drebošas; es gribēju sastapt Gēvinu.

Viņš nebija mājās. Izskatījās, it kā pilsētas galvas lielajā namā nebūtu nevienas dzīvas dvēseles; ne istabenes, ne dārznieka; aiz oficiālajiem pilsētas galvas laternu stabiem valdīja satraukums un apjukums. Tikai tad, kad es jau biju klauvējis trim lāgiem, mis Džūlija mazliet pavēra durvis, it kā baidīdamās jaunu bēdu, kas varētu vēl uzbrukt šim namam. Viņa man aizlauztā balsī pastāstīja, ka Gēvins uz vairākām dienām aizbraucis paciemoties pie draugiem Ārdfilanā; viņa esot brālim piezvanījusi pa telefonu; viņš atgriežoties ar vilcienu, kas pienāk pulksten četros.

Zināju, ka Gēvins izkāps no vilciena Dalrohā. Debesis svelmainajā karstumā bija baltas. Vīrieši staigāja pa ielu, kreklos izmetušies, pārmetuši svārkus pār roku, vēdinoties ar cepurēm. Pārvarot nespēku kājās, lēnām vilkos uz priekšu un sasniedzu staciju brīdī, kad pienāca Ārdfilanas vilciens. Gaidīju savā parastajā vietā, sasprindzināti skatoties cauri sakarsušajam putekļu mākonim uz saulē spīguļojošām sliedēm.

Viņš piebrauca. Redzēju viņu nolecam no vagona kāpnēm un dodamies pāri preču stacijai. Viņš mani neredzēja. Viņa seja bija baltāka par baltajām debesīm, viņš raudzījās taisni uz priekšu. Viņš visu zināja.

Stacijas dežurants iesvilpās, pavicināja koši zaļo karodziņu. Kāda preču vilciena lokomotīve, lēnām manevrējot, pārvilka vagonus uz blakus sliedēm. No kāda turpat stacijā stāvoša vagona strādnieki ļoti gausi vēla ārā mucas ar kartupeļiem un cēla smagos ormaņu ratos. Kā ar nokaitētu dzelzi iededzināta, šī aina mīt manā atmiņā vēl joprojām.

Mirklī, kad pasažieru vilciens uzņēma gaitu, Gēvins šķērsoja sliežu tīklu, dziļi iegrimis domās, savu ciešanu nomākts, un, acīm redzot, nepamanīja lēni manevrējošo vilcienu uz blakus sliedēm. Viņš neskatījās, kurp spēra soļus. Viņš gāja taisni pretī braucošās lokomotīves virzienā. Es nobijos un mežonīgi spalgi iekliedzos, brīdināju viņu. Gēvins sadzirdēja mani. Ieraudzīja lokomotīvi. Bet, ak dievs! Viņš apstājās. Viņa kāja droši vien iesprūdusi pārmijā, viņš noliecās un no visa spēka centās to izraut, izvilkt ārā.

— Gēvin! Gēvin! — es kliedzu un drāzos uz priekšu.

Viņa acis, kas baltajā sejā likās pavisam melnas, sastapās ar manām acīm pāri virmojošā gaisā spīguļojošām sliedēm. Viņš izmisīgi centās atbrīvot kāju, bet nevarēja. Lokomotīve uzbrauca viņam virsū. Pirms paguvu iekliegties vēlreiz, atskanēja Gēvina kliedziens un gar manām acīm sāka peldēt sarkana migla.

Kad nācu pie samaņas, preču laukumā rosījās ļaudis, tur skanēja balsis, valdīja satraukums. Lokomotīves vadītājs, drebošās rokās grozot ogles gabaliņu, paskaidroja policijas virsniekam, ka viņš neesot vainīgs. Visapkārt dzirdēju uzbudinātas balsis: «Kāda traģēdija! Viņa tēvs...» Šie ļaudis gribēja teikt, ka Gēvins izdarījis pašnāvību.

Cieši saspiedis zobus, cenšoties pārvarēt vārgumu, es, pie namu sienām turoties, vilkos mājup un ilgojos tumsas. Bet, kad iestājās nakts, es nevarēju aizmigt. Neizsakāmi sāpēja sirds, un manī modās drausmīgs sašutums. Cik es biju naivs, cik lētticīgs! Satrauktais prāts vēl nespēja nākt pie skaidrības, bet, uzvandītu jūtu plosīts, atskārtu, ka manā dzīvē noticis lūzums.

Nākamajā dienā atgriezās tēvs un māte kopā ar vecmāmiņu, un, paliekot ieslēdzies savā istabā, dzirdēju kņadu, ko viņi sacēla. Vecmāmiņa mani sauca. Bet es neatbildēju.

Izvairoties no viņiem, izgāju ārā un lēnām devos prom pa ielu, garām trim kastaņkokiem, kuri skaidri izcēlās pret apvārsni, un virzīju savus soļus uz namu, kam bija aizvērti slēģi, it kā atvairot pasaules pārlieku uzmācīgo skaistumu.

Eju kā apmāts, plati ieplestām acīm, iebāzis rokas kabatās, bet pēkšņi mani pirksti satausta mazu medaļu — «brīnumdarītāju» piemiņas medaļu, kuru saņēmu kā dāvanu, kad es kā paļāvīgs bērns, kurš tic pasakām, sēdēju klostera dārzā ceriņu krūma ēnā. Manas krūtis žņaudz šņuksti, tie kāpj augstāk un augstāk, sakāpj kaklā, liek man satvert svēto nieciņu un ar drebošu roku aizmest prom. Lai iet pie šī dieva, kurš iznīcina bērnus, nogalina viņus un salauž viņu sirdis. Nē, nav nekāda dieva, nav taisnības virs zemes. Visas cerības sabrukušas. Palicis nav nekas — tikai veltīgs izaicinājums debesīm.

Gēvins guļ savā gultā, savā istabā, dziļi aizmidzis — miegā, no kura nav atmodas. Viņš ieslīdzis mūžīgā miegā, plaksti aizvērti, seja mierīga, nesatraukta. Joprojām lepns un apņēmīgs, bet aizgājis nebūtībā, tālu prom no visa.

Džūlija Blēra, kuras acis ir sarkanas saraudātas, nesakot ne vārda, parāda man Gēvina puszābaku, kura izturīgo papēdi viņš bija gandrīz norāvis, cīnīdamies, lai atbrīvotu pārmijā iesprūdušo kāju. Nē, Gēvins nepadevās. Pat nāves miegā šī drosmīgā sirds dus neuzveikta.

TREŠĀ GRĀMATA

/

1. n o d a ļ a

Kādā februāra vakarā, kad iznācu pa rūpnīcas vārtiem, kad sasalusī zeme klaudzēja zem maniem naglotajiem zābakiem un ap laternām blāzmoja sarmas vainagi, es ieraudzīju Keitas mazo dēlēnu Lūku gaidām savu tēvu. Galvā zēns bija uzlicis jauno, zilo Akadēmijas skolas cepuri, ar kuru tas lepojās kā jau puisēns, kurš tikko uzsācis skolas gaitas. Pēkšņi atskārtis, cik daudz laika aizritējis, jutos pārsteigts — kā no negaidīta belziena. Ak, debess, es kļūstu vecs, man jau septiņpadsmit gadu!

— Iedod peniju, Robij! — pieskrēja klāt puišelis, veselīgs sārtvaidzis ar pašapzinībā starojošām acīm.

Nejutīgiem pirkstiem pataustīju netīrā virsvalka kabatās un atradu monētu.

— Tev jāsaka «lūdzu».

— Lūdzu.

— Vai zini, kas man mēdza dot penijus, kad biju tāds kā tu?

Runāju kā patriarhs, bet viņš, skatīdamies uz naudiņu, ne par ko citu vairs nelikās zinis. Nekas. Viens no mierinājumiem, kādus man sniedza dzīve, no kuras jau bija aizritējis daudz gadu ar visādām likstām un kura faktiski bija tikpat kā pagājusi, bija šis prieks iedot puisēnam penijus, paņemt viņu sestdienas pēcpusdienās līdz uz futbola mačiem, kur es, aizmirsis drūmo pašcieņu, kliedzu aiz sajūsmas tikpat skaļi kā viņš.

— Tētis iznāks pēc piecām minūtēm, — es aizejot viņam pār plecu pateicu. — Viņš mani atlaida šovakar mazliet agrāk.

— Lai tu varētu tikt uz koncertu? — zēns vēl sauca nopakaļus.

Mans galvas mājiens tumsā pazuda. Bet palika sirdī prieks, kad jau ar daudz mazāku nogurumu soļoju cauri apsnigušajam parkam; domas par gaidāmo šīvakara prieku bija aizgaiņājušas pat neuzveicamo un nenovēršamo nogurumu. Šovakar neieslīgšu snaudienā pie galda, tikko paēdis vakariņas. Domās iegrimis, pagāju garām Svēto eņģeļu baznīcas tumšajai fasādei, aizmirsis savu parasto protesta žestu — tumsā teatrāli pavicināt cieši sažņaugtu dūri.

Drīz pēc Gēvina nāves, kad manas gaitas Akadēmijas skolā bija gandrīz nostaigātas, kanoniķis Rošs aizsauca mani uz baznīcas namu. Viņš mani saņēma ļoti laipni savā istabā un, šurpu turpu staigājot, rokas sutanas kabatās iebāzis, uzrunāja.

— Mīļo Šenon. — Tumšajās acīs kvēloja līdzjūtība. — Varbūt dievs tieši šādā veidā gribēja pārbaudīt tevi, parādot ceļu, pa kuru tev jāiet.

Nodūru acis.

— Tu esi nodomājis strādāt rūpnīcā?

— Jā, — atbildēju. — Tas laikam vienīgais, ko tagad varu darīt.

— Tādā mazā pilsētiņā kā Līvenfordā iespēju nav daudz, — viņš domīgi piezīmēja. — Robert... vai tu reiz nedomāji pievērsties garīdzniecībai?

Neatraujot skatienu no paklāja, tumši pietvīku.

— Domāju gan.

— Tā, mīļo zēn, ir brīnišķīga dzīve. Liela laime un privilēģija kalpot dievam, kalpot kā viens no viņa izredzētajiem mācekļiem. — Kanoniķis sirsnīgiem skatieniem pavērās manī. — Ko es tev saku, tie nav nekādi tukši solījumi. Pastāv taču lieliskam nolūkam — trūcīgu zēnu sagatavošanai garīdznieku amatam — nodibināts diocēzes fonds. Fonds nav liels. Tāpēc, dabiski, izraudzīto kandidātu maz. Bet tevi — esmu par to jau rakstījis bīskapam, — ja vien tu gribi, tūlīt uzņems garīgajā seminārā, un nākamnedēļ varēsi braukt turp.

Sēdēju mēms un nokaunējies. Kanoniķis Rošs, acīm redzot, gaidīja, ka es ar prieku pieņemšu priekšlikumu. Pirms sešām nedēļām es to varbūt arī būtu darījis, bet tagad viss bija mainījies: nav vairs kādreizējās kvēlās degsmes, palicis tikai skaudrs sarūgtinājums.

— Nu... — kanoniķis smaidīja. — Ko tu teiksi?

— Piedodiet. — Ar mokām pārdabūju vārdus pār lūpām. — To es nevarēšu.

Priestera sejā parādījās izbrīns. Viņš strauji jautāja:

— Kā, tu negribi kļūt par priesteri?

— Kādreiz gribēju, — atbildēju, — bet nu vairs negribu.

Iestājās klusums. Šķita, tagad kanoniķis pirmo reizi atskārta, kas manā dvēselē notiek. Bet viņš bija par gudru, lai mēģinātu mani pierunāt. Viņš apslēpa savu vilšanos un gādīgā, pārliecinošā tonī sāka stāstīt par laimi, ko cilvēks rod, veltīdams savu dzīvi dieva kalpībai. Viņš pavēra man plašus gara apvāršņus, stāstīja par kultūras un zināšanu apgūšanas iespējām, ko bez maksas deva svētā katoļu baznīca. Iegrimdams patīkamās atmiņās, atcerējās pats savus studiju gadus skotu koledžā Valadolidā — kur, protams, arī es varēju nokļūt, ja vien vēlētos. Viņš attēloja gan semināra ēkas, gan Spānijas ainavas un nobeidza ar atbruņojošu smaidu, ieminoties par kādu īpašu vīnkoku, kura paēnā viņš dienvidū mēdzis atpūsties un atspirdzināties ar lieliskajām, saldajām vīnogām, kas gandrīz vai pašas kritušas mutē.

Jutu, ka viņa vārdi sāk mani valdzināt. Es kanoniķi Rošu mīlēju un apbrīnoju. Manā pašreizējā satrauktībā viņa apburošā laipnība šķita neatvairāma. Taču kaut kas manī atteicās viņam pakļauties. Lūpas man nobālēja un sastinga.

— Nevaru, — es izmisis teicu. — Negribu to darīt.

Sekoja daudz ilgstošāks klusums, tad kanoniķis Rošs ierunājās citā tonī.

— Nevēlos tevi ietekmēt. Tev pašam jāizšķiras. Man tikai gribētos atgādināt, ka šādas garīgas un materiālas labklājības iespējas cilvēkam negadās katru dienu. Un mēs, protams, nevaram atstāt brīvo vietu nenosakāmi ilgi neizmantotu. Lūdz dievu, lai viņš tevi vada, un atnāc pie manis atkal sestdien.

Izgāju laukā pelēkajā pēcpusdienā. Bet uz baznīcas namu nedēļas nogalē tomēr neaizgāju. Pats brīnījos, ka uzdrošinos kanoniķim Rošam nepaklausīt. Tomēr manā sirdī uzdīgušie protesta asni loti ātri sazēla. Ja dievs man neatļāva kļūt par zinātnieku, tad neredzēju pamata, kāpēc man vajadzētu pakļauties viņam un kļūt par priesteri. Viss cits man tagad, nudien, likās labāks par šo iespēju, un tādos apstākļos darbs rūpnīcā man šķita pat sevišķi valdzinošs. Cerībās vīlies, dziļi sarūgtināts, jaunu un drausmīgu domu tirdīts, es neprātīgi vēlējos samierināties pat ar visļaunāko, ko liktenis varētu man lemt. Taču vairāk par visu gribēju parādīt, ka man viss ir vienalga.

Šovakar, kad varēju atskatīties uz astoņpadsmit rūpnīcā nostrādātajiem mēnešiem, jutu, ka liela tiesa šo sāpju pašas no sevis izsīkušas. Es gan joprojām dramatizēju savu stāvokli. Tomēr sirdī jau viesās nemiers un nejutos vairs tik varonīgs. Vai man nekad nebūs lemts notvert bagāto un spožo nākotni, kuras es tik ļoti alku un kura aizvien no manis it kā vairījās.

Būdams šādu domu varā, nemaz negribēju, lai kāds tās izkliedētu, taču, kad iegriezos Drambakas gatvē, no stūra nama mestās ēnas pēkšņi iznira kāds cilvēks, ak, man pārlieku labi pazīstams cilvēks, kurš, atturīgi mani pasveicinājis, šļūkājošiem soļiem sāka iet man blakus.

Tas bija krusts, ko biju saņēmis mantojumā no savas nelaimīgās māmulītes, — tas bija vectētiņš.

— Šovakar tā kā pavēss, Robert!

Atbildei es kaut ko neskaidri nomurmināju, klusībā sev vaicādams, ko viņš tagad nodomājis darīt. Pagājušajā nedēļā sastapu viņu pie Fitera krodziņa durvīm nelielam fabrikas mācekļu bariņam stāstot par sieviešu balsstiesībām.

— Vai tu man nevarētu aizdot mazu avansiņu? Sīkumiņu. Sešus pensus. Pastmarkai.

Soļoju tālāk, noraidoši klusējot. Šī prēmiju konkursu mānija, kurai viņš veltī pusi sava laika, ietilpst idejā, ko viņš dēvē par savu «jauno ēru». Lai pēc iespējas labāk pavadītu mūža novakari, viņš grib kļūt bagāts — un tas cilvēkam ar tādām dotībām kā viņam ir tīrais nieks. Lasītavā viņš, nemaz neslēpjoties, bibliotekāres deguna priekšā izgriež katru sludinājumu, kas sola bagātību, — un šo izgriezumu dažādību vajadzēja redzēt. lai tam varētu ticēt. Savā istabā viņš kārtoja plašo sarakstīšanos: dažādiem konkursa rīkotājiem piesūtot gan vārdus, ko pats ierakstīja tur, kur tie iztrūka, gan frāzes ar atskaņām humoristisku dzejoļu pēdējām rindiņām, pat sastādīja veselu sarakstu no vārdiem, kuri sastāv no žurnāla «Home Weekly» asprātīgi norādītajiem sešiem alfabēta burtiem. Pat kāpnēs nevaru paiet garām vectētiņam, lai viņš ar sazvērnieka sejas izteiksmi neuzrunātu mani un neizvilktu no savas kabatas saburzītu papīrīti.

— Vai tu nebūtu tik laipns un nepaklausītos, Robert?

Viņš nokrekšķinās un skaita:

Bij Tvikenhemā meiča jauna,

Tai kurpes spieda, iet bij grūti.

Uz kāpnēm apsēdās bez kauna

Un gaida, padomu lai sūti ...

Uzvarētāja balsī viņš nodeklamēja nobeigumu — savu meistardarbu:

— Mans padoms tai: prom kurpes svied, tad basām kājām spēsi diet.

Vectēva aploksnes birst sarkanajās pastkastītēs kā sniega pārslas ugunī. Aizkaitināts par neveiksmēm šajā jomā, viņš apgalvo, ka humoristiskie dzejoļi esot visīstākā krāpšana, un ar sajūsmu pievēršas «ekspromtiem», jo kāds kaimiņu pilsētiņas galdnieks, kas piedalījies «ekspromtos», esot laimējis tūkstoš mārciņas ...

Tumsā blakus ejot, viņš ņemas mani pārliecināt:

— Es tev naudu atdošu no saviem laimestiem. Bet pasta nodaļu slēdz pusseptiņos, un rīt ir pēdējā atbilžu iesūtīšanas diena.

— Nedošu tev ne plika fārtinga, — strupi atbildēju. — Bet tagad es tev ieteicu kāpt tikai taisnā ceļā augšā savā istabā. Es šovakar iziešu un, ja tu man ar savām muļķībām traucēsi sakārtoties, apgriezīšu tev sprandu.

Klusums; sakāves klusums. Pati ļaunākā iezīme vectētiņa «jaunajā ērā» ir šīs ēras atklājēja jūtīgums pret aizrādījumiem. Iegāju «Lomonda lepnumā» neapmierināts ar sevi, toties priecīgs, ka nebiju runājis tik asi, lai vectētiņu aizvainotu. Noskatījos, kā viņš gausi kāpa augšā — tagad viņš bieži aizelsās, jebkura kāpšana viņam bija par grūtu, — un pagaidīju, kamēr noklikšķēja viņa istabas durvis, pirms iegāju virtuvē.

Tēvs, sēdēdams pie galda un plāni un kārtīgi uzziezdams maizes šķēlei margarīnu, manu sveicienu atņēma ar galvas mājienu. Bet vecmāmiņa, kļuvusi miermīlīgāka, maigāka un žirgtāka pa šo pēdējo gadu, kopš atbildība par saimniecību bija uzgūlusies viņas pleciem, klusu, taču lietišķi izņēma no cepeškrāsns man glabātās siltās pusdienas, kamēr es trauku mazgājamā kambarītī pie izlietnes «norausu lielos netīrumus».

Mātes vairs nebija — viņa, šīs mājas dvēsele, nomira pēkšņā nāvē pirms gada liktenīgajā ziemas vakarā, kad tēvs sacēla traci Ādama vēstules dēļ, kurā tas rakstīja par naudu. Neviens nebija iedomājies, ka viņa ir slima, tikai viņa pati to zināja. Bet, tagad atskatoties atpakaļ, ar pašpārmetumu atceros vienu no viņas žestiem, kas atkārtojās aizvien biežāk: tiklīdz uztraucās, tā tūlīt pielika roku pie kreisās krūts, it kā cenzdamās šādi uzveikt sāpes un dot spēku trīsošajai sirdij.

Tā māte bija turējusi roku piespiestu pie sāniem, kad es atradu viņu viesistabā vienu pašu, bālu kā līķi cīnoties pēc elpas.

— Māt, tu esi slima! Ļauj man atsaukt ārstu.

— Nē, — viņa izdvesa, — tas tikai tēvu vēl vairāk aizkaitinās.

— Bet es to darīšu. Tu tiešām esi slima ...

Paguvu vēl aizskriet pēc doktora Galbreita. Kad kopā ar viņu atgriezos, māte jau bija iekritusi dziļā nesamaņā.

— Nodzīta līdz galam, — Galbreits īsi konstatēja, kad zem viņa pirkstiem artērijas vājā pulsācija pazuda.

— Vai jūs nāksiet arī rīt, doktor? — tēvs apjucis, bet par neparedzētiem izdevumiem saīdzis, klusi vaicāja.

— Nē, — ārsts nesaudzīgi atcirta. — Rīt viņas vairs nebūs. Un priecājieties, ka nelieku izdarīt sekciju.

Man drebuļi pārskrēja pār kauliem, kad iedomājos šo nevarīgo ķermeni uz morga galda apgānītu. Turpretī tēvs pat tad, kad māte jau bija mirusi, vēl nedēļām ilgi pēc bērēm, kaut ar lepnumu atcerējās, cik daudz vainagu bijis atsūtīts, joprojām šķita neticam, ka māte uzdrošinājusies viņu pamest.

— Viņa allaž teica, ka es dzīvošot ilgāk par viņu, — tēvs, rādot skumīgu seju, bieži piezīmēja.

Man par brīnumu, viņš mātes mantas nepārdeva, bet ik svētdienu vakara pusē iegāja guļamistabā, izņēma no skapja viņas nedaudzās drēbes, cītīgi notīrīja tās ar suku un atlika atpakaļ. Viņš lēnām sāka apjaust, ka mātes vairs nav.

Arī es savā laikā nebiju pietiekami apzinājies, cik daudz pateicības esmu viņai parādā, kad šī vārgā, bālā verdzene, šī varonīgā dvēsele, steidzīgā un biklā kalpībā arvien bija pūlējusies darīt visu, kas bija viņas spēkos, lai saturētu kopā ģimeni, lai izdabātu tēvam un ierobežotu viņa drausmīgo sīkstulību un nekristu kaunā ļaužu acīs, lai katram sagādātu prieku. Mātei piemita savi trūkumi — mūžīgo naudas rūpju nomākta, viņa brīžiem bija skarba un īgna. Kad es apmeklēju Akadēmijas skolu, viņa dažreiz kavējās ar nedaudzo šiliņu samaksu tik ilgi, kamēr direktors ienāca klasē un, acis no manis nenovērsdams, man par nepanesamu kaunu paziņoja: «Viens zēns klasē vēl nav samaksājis skolas naudu.» Bet, kad aģents ieradās iekasēt vectētiņa dzīvības apdrošināšanas naudu vai kad mātei piedega un līdz ar to sabojājās putra, viņai uznāca tāda kā pašmocības lēkme; tad viņa, galvu piešķiebusi, matu šķipsnai gandrīz krītot ziepju ūdens spainī, drausmīgā rezignācijā zobus sakodusi, ņēmās berzt un tīrīt māju no bēniņiem līdz pagrabam. Un tomēr viņa man vairāk nekā jebkurš cits pazīstams cilvēks atgādināja svēto. Tikai tāpēc, ka izjutu dziļas skumjas, piespiedu sevi ar pārāk vēli atklātu mīlestību atcerēties, kā viņa bija purinājusi savu «zvērādas» boa pirms sava «atvaļinājuma» un kā, saulei spīdot, smaidījusi...

— Kaut kas neticams! — Tēvs uzmanīgi nokoda ar margarīnu apziestas maizes kumosu, uzmezdams man vaļsirdīgu, gandrīz laipnu smaidu; kopš nesu mājās labu algu, viņš pavisam atklāti izturējās pret mani ar cieņu un bieži vien pie vakariņu galda aprunājās ar mani. — Tagadējā sviesta cena. Vienpadsmitarpus pensu mārciņā. Nesaprotu, kur tā pasaule nonāks. Par laimi, jaunais sviesta aizstājējs ir tikpat garšīgs un turklāt daudz barojošāks.

Vecmāmiņa, pie tējas tases sēžot un cītīgi tamborējot, bija īsts savaldības un līdzsvarotības paraugs. Būdama vēl joprojām rosīga sieviete, viņa prasmīgi vadīja saimniecību, par dienas izpalīdzi pieņēmusi pilsētas labdarības organizācijas ieteiktu meiteni. Vecmāmiņai pietika spēka pretoties tēva taupībai, kas kļuva jo dienas ērmīgāka, viņa kategoriski bija pieprasijusi sev šo palīdzi ik dienas.

— Man nav nekādu ziņu no Ādama, — tēvs klusi ieminējās. — Tā, nudien, vairs tālāk iet nevar. Palūdzu Keitu un Merdoku atnākt svētdien šurp aprunāties. Būtu labi, ja tu arī būtu klāt, Robert.

Nomurmināju, ka esmu ar mieru, un turpināju ēst, ar dakšiņu dodams zīmi vecmāmiņai, kura tūdaļ saprata, ka man gribējās vēl kāpostu. Kaut gan uzturs bija trūcīgs, man pietika; turklāt večiņa arvien prata man iedot kaut ko papildus. Taisnību sakot, mums ar vecmāmiņu tagad bija nodibinājusies droša un slepena koalīcija. Arī par to man jāpateicas savam materiālajam stāvoklim. Tas man deva tikpat daudz drūma apmierinājuma kā tulznainās rokas un aplūzušie nagi, neatvairāmais nogurums, klepus, kas bija sācis mani mocīt un ko es tīšu prātu paasināju smēķējot.

Kad biju pabeidzis ēst, kāpu augšā. Izpalīdze Sofija Golta, uznesusi vectētiņam vakariņu paplāti, atsedza man vēl gultu, pirms devās mājup. Viņa bija kādas lielas, Venelā dzīvojošas ģimenes atvase, apmēram septiņpadsmit gadus veca, maza auguma, ar uzblīdušu seju, īsām kājām, ko apslēpa vecmāmiņas pašūtais satina tērps. Viņa mazliet šķielēja, un šķita, ka viņa visu laiku skatās pa acu kaktiņu. Viņas pazemība arvien izraisīja manī neveiklības sajūtu, kas kļuva vēl mokošāka kopš brīža, kad pārsteidzu meiteni ārkārtīgi koķeti grozāmies pie spoguļa ar vienu no mātes cepurēm, ko bija izņēmusi no skapja.

— Vai jūs šovakar ejat uz pilsētas rātsnamu, Sofija?

— Ak, nē! Kur lai tāda meitene kā es dabū biļeti? — Viņa ar pārlieku izrādītu cītību sakārtoja manu spilvenu. — Tēvs dabūja vienu biļeti klubā. Jūs viņu droši vien tur satiksiet.

Brītiņu klusējusi, viņa pārlaida skatienu istabai, tad tas aizklīda pāri manai galvai.

— Vai tas nu būtu viss?

— Protams, Sofij.

Viņa vilcinājās, vēlreiz noglaudīja segu, ieklepojās, nopūtās un beidzot izgāja laukā.

Mana pošanās koncertam nebija komplicēta. Pēdējo divu gadu laikā mana mokošā kautrība bija pārvērtusies tēlotā vienaldzībā. Kad noģērbu kreklu, tūlīt radās kopiespaids, ka esmu garš, ka man ir balta āda, kurai spīd cauri ribas, brūnas, tulznainas plaukstas, ļoti bāla seja un ugunīgi sarkans matu cekuls. Muļķīgā stūrgalvībā nolēmu nelikt apkaklīti; daudzi strādnieki bija iecienījuši tādas šalles, kādu es tagad apsēju ap kaklu; es biju strādnieks, īsts fabiānis, un, nudien, man tādēļ nav ko kaunēties!

Kad biju sakārtojies, iegāju vectētiņa istabā. Viņš sēdēja, atgāzies atzveltnī, un turēja vienā rokā lielu, jaunu grāmatu ādas iesējumā, ar zeltītām malām, bet otrā maizes šķēli ar sieru, ko bija paņēmis no paplātes.

— Tiešām jābrīnās, Robert. — Viņš nokoda kumosu, nepaceļot skatienu no lappuses. — Cilvēka ķermenī esot trīsdesmit divas pēdas zarnu.

Šī pēc izskata dārgā grāmata, kuru ieraugot man pār muguru pārskrēja šermuļi, bija viena no tām, kas lielā kaudzē bija sakrautas sienmalē un pirms mēneša kā steidzošs sūtījums bija pienākušas, adresētas «Aleksandram Gauam, eskvairam, Fairsaidas Medicīniskās enciklopēdijas sabiedrības pilnvarotajam aģentam un pasūtījumu vācējam». Grāmatu sūtījumu papildināja paciņa reklāmu: «Jūsu pienākums pret tuviniekiem... vairāk nekā tūkstoš diagrammu un zīmējumu... līdzekļi pret četrdesmit četrām indēm, dāmu kaitēm, pinnēm... vienkāršā sarunu valodā... sensacionāli, drosmīgi, pašiem jāredz... nesūtiet mums ne pensa, mūsu pilnvarotais aģents Jūs apciemos ik nedēļu...»

Kamēr vectētiņš, no mājas mājā ejot, apmeklēja pilsētas attālākos rajonus un ar interesi nemitīgi papildināja savas zināšanas medicīnā, es ļaunā priekšnojautā manīju, ka viņš savu neparasto rosīgumu lika lietā, vairāk naudu ievācot nekā par to atskaitoties. Par nelaimi, vecītim, — kaut gan laiki, kad viņš Makkelara uzdevumā gatavoja dokumentu norakstus, jau sen aiz kalniem, — joprojām vēl bija glīts, dažreiz mazliet trīcošs, taču kaligrāfisks rokraksts, kas varēja cilvēkus maldināt. Tai brīdī ieraudzīju uz viņa galda citu izmētātu papīru vidū vēstuli: «Ļoti cienījamais ser, atbildot uz Jūsu godājamo pieprasījumu pēc atsauksmēm, steidzu Jums darīt zināmu mana znota vārdu un uzvārdu, kurš strādā atbildīgā amatā par sirmās Līvenfordas pilsētas karaliskās veselības pārvaldes ierēdni.» Un vēl citu, kura sākās vienkārši, taču manī izraisīja ļaunu priekšnojautu: «Kundze».

Vectētiņa mati tagad ir gandrīz balti — tādā krāsā, kādus ļaudis sentimentāli dēvē par «sudrabainiem» — un viņa kādreiz taisnais augums manāmi salīcis, tā ka žakete un bikses nokarājas tajās vietās, kur kādreiz turējās kā uzlietas. Viņa zilās acis ir mazliet mirdzošākas, nekā tām pienāktos būt, sejas krāsa viegli mainās, bet deguns, šis dīvainais viņa vīrišķīguma simbols, tagad ir daudz bālāks, tas vairs nav tik uzblīdis, un, ak vai, kļuvis gluži ļengans. Zinu, savā grēciņiem pārbagātajā mūžā vectētiņš jau pagājis garām skumjajam robežstabam, par kuru iespējams uzzināt kādā allaž interesantajā un bagātīgi ilustrētajā Medicīnas enciklopēdijas nodaļā. Misis Bosomlija tagad nav nekas vairāk kā paziņa, kura jāsveicina, un viņam piemītošo interesi par daiļo dzimumu tagad saista skolnieču un pievilcīgo «jaunāko kursu studenšu» pulciņi, kurus viņš Kapsētas gatvē aptur un uzrunā, izraisot ar savām galantajām valodām smieklu šaltis. Tomēr vectētiņš neparko neatzīst savu sabrukumu. Tieši pretēji, viņš vēl atklātāk demonstrē dzīves sparu, uzvedas reizēm kā kumeļš, kā ražīgs vaislinieks — un bieži vien lepnā, pašapmierinātā bezrūpībā sit sev ar dūri pa iekritušajām, vecajām krūtīm. — Skaties, te ir ozols, Robert! Īsts skotu ozols. Ja es pieteiktu savu kandidatūru pilsētas municipalitātei... — Paldies dievam, vectētiņa smaids liecina, ka viņš joko. — Tad viņi pēc gada gribētu mani ievēlēt par pilsētas galvu.

— Vectētiņ...

— Nu, manu zēn.

Pagaidu, kamēr viņš paceļ skatienu no lapas puses un jautājoši uzlūko mani. Nožēlojot savu pirmītējo nesavaldību, apņemos veco vīru neiebiedēt, bet izmantot viņa jauno, muļķīgo uzņēmību pret glaimiem un tādējādi izvilināt no viņa solījumu.

— Es šovakar eju uz koncertu. Bet tu esi pārāk krietns, pārāk liels goda vīrs, lai šo apstākli ļaunprātīgi izmantotu. Tu taču man apsolīsi, ka neatstāsi savu istabu, kamēr nebūšu pārnācis mājās.

Gluži iepriecināts, viņš pāri acenēm skatās uz mani, pirkstu nenoņemot no vietas, kur bija beidzis lasīt.

— Protams, manu zēn, protams. Noblesse oblige.

Ar to man jāapmierinās... Pamāju ar galvu, aizveru durvis un atstāju viņu vienu ar «Resnās zarnas darbības traucējumiem».

2. n o d a ļ a

Šīsdienas priekšnesums nebija viens no kārtējiem koncertiem, kurus ziemā ik ceturtdienu rīkoja Līvenfordas orķestra biedrība, bet gan svinīgs, «izcilas protekcijas» vadībā rīkots vakars par labu jaunajai kotedžu rajona slimnīcai.

Kad sasniedzu pilsētas rātsnamu, kas atradās Haistrītā blakus Akadēmijas skolai, ļaudis lieliem bariem plūda uz ieeju. Iejucis pūlī un iegājis gāzes lampu apgaismotajā, jau siltajā, balsu čaloņas pārņemtajā zālē, ar apzināti lepnu nepieejamību izvēlējos vietu kādā no pēdējām rindām zem balkona. Kāda tam nozīme, ka Reids bija aizņēmis man krēslu kaut kur priekšā, sev blakus; mana vieta bija šeit. Man katrā ziņā gribējās būt vienam, lai neviens neredzētu jūtas, ko šis vakars manī izraisīs.

Ar tāda cilvēka savrupību, kuram nav izdevies kļūt par dižu vīru un kurš tagad, vismaz šobrīd, grib būt it nekas, es vēroju, kā pildās zāle, kamēr starp palmām, kas bija sarindotas gar skaisti izzīmētajām krēmkrāsas sienām, tika novietoti papildu krēsli. Kuplajā un diezgan greznajā ļaužu pulkā ieraudzīju Keitu un Džemiju mierīgi sēžam kaut kur ap zāles vidu; misteru Makkelaru, kuram sejā atspoguļojās profesionāla neuzticība; Bertiju Džemisonu ar gludi noglaustiem matiem, stāvu apkaklīti, divu elegantu, jaunu dāmu sabiedrībā.

Otrajā rindā aiz sera Tomasa un lēdijas Maršalas un veselas plejādes pilsētas padomnieku saskatīju Reidu ar viņa paziņām — Elisonas māti, mūzikas skolotāju mis Krembu un kādu svešinieku ar šauru galvu un tēraudpelēku, smailu bārdiņu, kuram, pēc visa spriežot, vajadzētu būt doktoram Tomasam, pazīstamajam «Mesijas» iestudētājam un Vintonas kora «Orfejs» diriģentam.

Laiku pa laikam Jazons atskatījās, it kā meklējot kādu; pāri galvu jūrai skaidri redzēju viņa seju. Šad tad viņš nepacietīgi ar roku pavilka mazās, blondās ūsiņas, ko nesen bija uzaudzējis un kas viņu padarīja daudz izskatīgāku. Trīsas pārskrēja pār muguru, kad pamanīju viņa sejas izteiksmi; žigli noliecu galvu pateicībā par viņa draudzību, bet, apņēmies nerādīties, paliku sevī iegrimušais, lepnais trimdinieks.

Viens cilvēks tomēr man pamāja ar galvu. Tas bija Sofijas tēvs, kurš neveikli sēdēja sava «kluba» brīvbiļetes vietā un izskatījās kā iemaldījies šajā zālē, kā neatradis to, ko bija cerējis. Golts bija bāls, pelēks vīrs ar mūžīgi taukainu, pierē nosukātu matu sprogu un mazām, glaimīgām acīm. Viņš, tāpat kā es, skaitījās Džemi ja brigādes loceklis un, gan nebūdams labs strādnieks, bija pratis ielavīties vietējās arodbiedrības komitejā. Katlu cehā man allaž gadījās sastapties ar viņu; un tāpēc, ka Golta meita kalpoja «Lomonda lepnumā», viņš, acīm redzot, izrādīja par mani sevišķu interesi, it kā mūs saistītu kādas slepenas saites.

Par laimi, manā tuvumā nebija brīvu vietu. Es novērsos, un gandrīz tūdaļ zālē pēkšņi nodziestošā gaisma mani galīgi paglāba. Šķidriem aplausiem skanot, pacēlās priekškars; manas acis pievērsās skatuvei.

Programmas pirmie numuri manu saspringumu vēl tikai pastiprināja, — tik ļoti tie pārsniedza provincē parasto uzvedumu līmeni. Orķestris iesāka ar jautriem fragmentiem no skaņdarba «Pinafora». Tad sekoja duets no «Toskas», ko izpildīja divi pazīstami dziedoņi no Karla Rozas trupas, kas pašreiz viesojās Vintonā. Pēc tam zālē plūda Brāmsa koncerta dižā, iedvesmojošā mūzika, ko lieliski atskaņoja pilsētas katedrāles ērģelnieks. Pacilāts, aiz sajūsmas kvēlodams, es tomēr uztraucos par Elisonu, par viņas smago pārbaudījumu, kas tagad ar katru mirkli tuvojās. Sāku baiļoties, vai no viņas netika prasīts pārāk daudz, ja viņai, vēl tik jaunai, jāuzstājas pirmo reizi publiski kopā ar tik pieredzējušiem māksliniekiem! Izvēlīga bija arī šī auditorija, kuras interesi bija sakurinājušas jau mēnešiem dzirdētās «baumas». Pašreiz, gaidot kopā ar mani šīvakara programmas galveno numuru, publikas gaidas bija sasniegušas bīstamus augstumus.

Beidzot, apmēram pēc stundas, zālei pārskrēja šalkoņa. Jutu savu sirdi klauvējam tik skaļi kā vēl nekad, klauvējam dziļā satraukumā. Ja neņem vērā flīģeli un pavadītāju, kurš gandrīz nemanāms pie tā sēdēja, skatuve bija tukša.

Tad klusiem soļiem no sānu kulisēm iznāca Elisona, — tik jauniņa, tik neaizsargāta, ka nevilšus iestājās klusums. Viņa nostājās skatuves malā, tūlīt aiz rampas ugunīm, it kā vēlēdamās no paša sākuma nodibināt kontaktu ar klausītājiem. Viņa bija izaugusi, kopš dienām, kad abi, cieši blakus sēdēdami, mācījāmies ģeometriju, garais, mīkstās krokās krītošais, bāli zilais muslīna tērps izcēla glīto, vingro augumu, un viņa izskatījās slaida. Tāda pati blāvi zila lenta apņēma viņas brūnos matus, kuri tagad pirmo reizi bija uzsprausti. Kad viņa tur stāvēja visu acu priekšā, mani pārņēma dziļš un slepens lepnums, taču vienlaicīgi greizsirdībā aizrāvās elpa.

Viņa stāvēja publikai pretī nopietna, balti cimdotajās rokās turēdama nošu lapu tajos laikos parastajā smieklīgajā gaumē. Kaut gan savā sasprindzinājumā redzēju viņu it kā caur miglu, tomēr samanīju, ka viņa ir mierīga. Viņa pagaidīja, kamēr publika nomierinās un varēja pievērsties viņai, tad uzmeta skatienu pavadītājam, un klavieru pirmais, apvaldītais akords pārtrauca klusumu. Elisona pacēla galvu un sāka dziedāt.

Tā bija Šūberta «Silvija», kas mani tik bieži bija apbūrusi, kad es, tumsas slēpts, stāvēju zem liepas Sinklera ielā pie Elisonas loga. Un šajā apklusušajā zālē, kur man vajadzēja dalīties savā pārdzīvojumā ar daudziem citiem, prieks, ko izjutu, klausoties šo dziesmu, uzveica manas trīsas. Es aizvēru acis un ļāvos tīro, maigo skaņu burvībai, dziļi pārliecināts, ka šī balss spēs savaldzināt ne tikai vienu neredzamu klausītāju, bet visus, kam bija lemta laime to dzirdēt.

Dziesmai izskanot, nošalca vētraini aplausi. Elisona pat nepakustējās; viņa stāvēja, it kā sagatavojusies atkal bez lepnības aplaimot klausītājus ar dāvanu, ar kuru tik bagātīgi bija pati apveltīta. Kad zāle aprima, viņa dziedāja Šūmaņa «Ceļinieka dziesmu», kam sekoja «Klau, cīruls gaisos»; un tad, pirms klusumu paguva pāršalkt aplausi, viņa uzsāka Tosti «Rīta dziesmu».

Šī dziesma, kuru dziedātāja Melba padarījusi tik populāru, kura bija pārpilna žilbinošu pāreju un augstu nošu, te uzvijoties reibinošā augstumā, te kaskādēs lejup traukdamās, sagādā dziedātājiem lielas grūtības; izpildīdama to viegli un nepiespiesti dabiski, Elisona savu jau tā savaldzināto publiku pilnīgi iekaroja. Pat visnemuzikālākais klausītājs uztvēra šīs jaunavīgās balss skaistumu. Aplausi negribēja rimties; tie nemitīgi pieauga. Varēja redzēt, ka aiz kulisēm drūzmējas citi mākslinieki, aplaudējot un smaidot. Elisonu izsauca vēl un vēl.

Beidzot ar pūlēm valdot asaras, — un asaras, patiesību sakot, bija saskrējušas acīs arī man pašam, — Elisona uz skatuves uznāca kopā ar pavadītāju. Viņas mātei viens no galvenajiem noteikumiem bijis, ka Elisona dziedās tikai četras dziesmas. Turklāt saskaņā ar šiem labdarības koncerta likumiem nebija atļautas piedevas. Taču tagad tas viss bija aizmirsts. Elisona pati šķita zaudējusi spējas runāt; pavadītājs, viņu joprojām pie rokas turēdams, uzsmaidīja viņai un paziņoja, ka viņa sniegšot vienu piedevu. Atkal aplausu šaltis. Kad klausītāji norima, iestājās pilnīgs klusums.

Pavadītājs sāka spēlēt, atkārtoja divas reizes ievadu un gaidīja, jo tagad Elisona, ārkārtīgi bāla, šķita vilcināmies. Taču tikai mirkli. It kā atbrīvojusies no satraukuma, viņa salika kopā rokas, kurās vairs nebija obligātās nošu lapas, un ievilka dziļi elpu. Vēl nebija ieskanējusies pirmā nots, kad nojautu, ka viņa apveltīs savus iekarotos klausītājus ar kādu senu skotu dziesmu. Nebiju uzdrošinājies cerēt, ka no visa mūsu tautas dziesmu pūra viņa izvēlēsies manu vismīļāko — «Dūnas krastus». Bet taisni šī bija dziesma, kuru viņa tagad aizkustinoši vienkārši dziedāja:

Ak, skaistās Dūnas krastu kraujas,

Kam ziediem rotājaties jūs?

Kam putni skaļas dziesmas dzied.

Kad rūpju nasta nomāc mūs?

Dziesmas sirsnīgie vārdi aiznesa mani sapņu pasaulē, tajā pasaulē, pa kuru Elisona un es kādu dienu kopā, rokās sadevušies, staigāsim un kura būs kaut kur tuvu septītajām debesīm.

Kad izskanēja pēdējā nots, zālē iestājās dziļš klusums. Sastinguma mirklis: klausītāji bija aizgrābti. Tad sacēlās vētra. Skotu dziesmiņa, ko tik lieliski bija nodziedājusi skotu meitene, bija saviļņojusi skotu klausītājus. Varbūt šo mazo uzvaru gūt bija palīdzējis viņas jaunavīgais burvīgums, varbūt to nodrošināja jauks, patriotisku jūtu izraisīts balss tembrs. To rādīs tikai nākotne. Bet pagaidām visi piecēlās kājās un aplaudēja. Arī es stāvēju un ar aizsmakušu, galīgi aizsmakušu balsi pievienojos ovāciju saucieniem.

Kad koncerts bija beidzies un es lēnām, pūļa kavēts, virzījos laukā no zāles, visi runāja par Elisonu. Bet vestibilā, kad es jau dzīros doties projām, kāda roka pastiepās un mani aizturēja.

— Kur tu biji? — Reida seja sārti kvēloja tāpat kā manējā, tā kvēloja aiz prieka, taču balss skanēja aizkaitināti. — Mēs visu vakaru meklējām, kur tu esi palicis.

— Man gribējās būt vienam.

Jutu, ka viņš ir neapmierināts ar mani, kad lūkojos sānis laukā pa velvēto portālu.

— Sāku uz tevi dusmoties, Šenon. Kāpēc tu nevari aplikt apkaklīti un uzvesties kā pieklājīgs sabiedrības loceklis?

Dzirdot šos vārdus no cilvēka, kurš pats bija lepojies, ka ir atbrīvojies no aizspriedumiem, man ap lūpām pavīdēja jautrs smaids.

— Vai cilvēkam jāvalkā apkaklīte, lai viņš būtu pieklājīgs?

— Nudien, tava pozēšana jau sāk krist uz nerviem.

— Ja es esmu tik dīvains, kāpēc tad ar mani jānoņemas?

— Ak,. neizturies tik muļķīgi, vismaz šovakar. Tomass ir sajūsmināts par Elisonu. Nāc līdz mākslinieku istabā, gribu tevi iepazīstināt ar Tomasu.

Neklausīdamies manos iebildumos, viņš vilka mani cauri vestibilam, prom pa gaiteni, kas gāja paralēli zālei. Reids jutās pacilāts — mūzikas mīlestība viņu jau sen bija savedusi kopā ar misis Kītu, viņš ļoti interesējās par Elisonas talantu, un tieši viņš izkārtoja visu tā, lai «Orfeja» diriģents būtu klāt, kad meitene pirmo reizi publiski uzstājas.

Reids man žēlsirdīgi uzsmaidīja, kad tuvojāmies gaiteņa galam. — Izdevās tā, ka labāk vairs nevar. Klāt esam. Tikai, dieva dēļ, pacenties neizskatīties kā lords Česterfīlds personiskajās bērēs.

Mēs iegājām pret skatuvi atvērtajā telpā, kur mākslinieki, viņu draugi un pilsētas oficiālās personas stāvēja un tērzēja, kamēr slimnīcas komitejas dāmas visiem pasniedza tēju.

Elisona stāvēja lielas ļaužu grupas vidū, pilnīgi atguvusies, taču kopējā čalā nepiedaloties un pastīvi turot rokā mazu, viņai pasniegtu, baltu ziedu pušķīti. Viņas skatiens maldījās pa telpu, it kā meklējot kaut ko pavisam ikdienišķu, kas viņai palīdzētu saglabāt mieru. Kad mūsu acis sastapās, viņa saprotoši manī pavērās un viņas lūpas izliecās vieglā smaidā.

Neveikli palokoties, ļāvu Reidam stādīt sevi priekšā doktoram Tomasam, kurš sniedza man savu brīvo roku un uzsmaidīja, nepārtraucot interesanto sarunu ar mis Krembu, kura šoreiz neizskatījās saskābusi. No tējas, ko man piedāvāja misis Kīta, atteicos — es gan biju izslāpis, taču apzinājos, ka mani drebošie pirksti neparko nespēs noturēt tējas tasīti. Stāvot nomaļus un ieklausoties sarunā, mans skatiens aizslīdēja atpakaļ pie Elisonas.

Beidzot ļaužu vilnis mani aiznesa pie viņas. Elisonas pašreizējais tuvums pēc neaizsniedzamās tāles uz skatuves izraisīja manī skumju un tādu kā baiļpilnu satraukumu, bezcerīgu prieku, kas lika kaklā iesprūst kamolam un sasaistīja mēli tā, ka gandrīz vai nespēju pateikt ne vārda. Kaut gan zināju, ka Elisona nemīl uzslavas un arvien izvairās runāt par savu dziedāšanu, es tomēr stomīdamies izteicu savu atzinību.

Viņa pakratīja galvu, lai parādītu, ka pati nav apmierināta ar sevi.

— Un tomēr, — viņa piebilda, it kā turpinādama vārdos neizteiktu domu, — mani uzaicināja dziedāt «Orfeja» korī.

— Kā solisti?

— Jā.

— Ak, Elison... tas ir lieliski.

Viņa atkal papurināja galvu, bet viņas meitenīgi apaļais zods pauda apbrīnojamu noteiktību. — Tas ir sākums.

Iestājās klusums. Ļaudis tagad posās projām, uzģērba mēteļus un apmetņus. Steidzīgi, pirms man zuda drosme, es pateicu:

— Elison, vai drīkstu tevi šovakar pavadīt uz mājām?

— Jā, protams, — viņa ļoti mierīgi atbildēja, laizdama skatienu apkārt. — Liekas, tagad visi jau aiziet. Pateikšu tikai mātei.

Viņa devās turp, kur misis Kīta, ārkārtīgi daiļā baložpelēkā tērpā, ko greznoja neparasta, antīka kakla rota, stāvēja un sarunājās ar Reidu. Noskatījos, kā Elisona atdeva savus ziedus, kā uzģērba biezo tvīda mēteli un aptina ap galvu baltu, bārkstainu šalli. Manīju, ka misis Kīta uzmet man mazliet ironisku skatienu, kas nebija tik laipns kā senāk; viņas sejas izteiksme lika man nosarkt un virzīties uz durvju pusi. Pagāja labs laiks, kamēr Elisona atvadījās no visiem, taču beidzot mēs bijām laukā un no rātsnama koncertzāles devāmies projām kopā.

— Esmu dusmīga uz sevi, — Elisona, brīdi klusējusi, domīgi teica. — Tīrais neprāts. Tā pazaudēt nervus un gandrīz vai raudāt. Tomēr es to nedarīju, paldies dievam.

— Bet Elison! Tavs pirmais koncerts. Viss būtu bijis kārtībā, ja arī tev būtu nobirusi kāda asara.

— Nē, tas būtu bijis muļķīgi. Neciešu cilvēkus, kas uzvedas muļķīgi.

Nemēģināju viņai neko pierādīt ar citiem argumentiem: sāku nojaust, ka mums bija pilnīgi dažādi viedokļi. Elisona bija mierīga, apdāvināta un savaldīga, viņai piemita viss, kā pietrūka man. Viņa varbūt nebija sevišķi gudra, viņai nebija arī sevišķas humora izjūtas, taču, par spīti gausajam domāšanas veidam, viņai bija daudz praktiska veselā saprāta. Arī viņai piemita godkārība, taču tā nebija tik pārmērīga un uzpūtīga kā mana: tā bija loģiski pamatota vēlēšanās izkopt pēc iespējas pilnīgāk savu talantu. Viņa saprata un nopietni apzinājās, ka jāmācās, jāstrādā un no daudz kā jāatsakās, ja grib kļūt par dziedātāju. Nemitīgie vingrinājumi, dziļas elpošanas paņēmieni, kas deva viņai iespēju nodziedāt garo pasāžu vai vienu muzikālo frāzi izturēt divdesmit sekundes, bija apveltījuši viņu ar tādu kā fizisku rāmumu. Taču aiz ārējas lēnības čaulas slēpās šīs brūnmatainās Junonas stingrā griba.

— Uzkāpsim kalnā, Elison! — Viegli drebot, es viņai pieliecos, apzinājos, ka ikkatrs solis mūs tuvina Sinklera ielai. — Vakars tik jauks.

Viņa pasmaidīja par manu lūdzošo toni. — Nē, ir drēgns un auksts, man šķiet, būs lietus. Turklāt māte mani gaida šovakar mājās. Varbūt viņa atvedīs līdz kādus draugus.

Kaklā man iesprūda smeldzošs kamols; es savā jūtu kvēlumā biju gatavs mirt par viņu, bet viņa mierīgi ļāva «kādiem draugiem» nostāties starp mums.

— Es tev laikam neko vairs nenozīmēju, — klusi nomurmināju, — ja tu gandrīz visu ziemu būsi prom?

Misis Kīta pēdējā laikā bija sākusi runāt, ka vecā māja Sinklera ielā esot pārāk plaša viņas vajadzībām. Sakarā ar Elisonas mācībām viņa gribēja daudzējādā ziņā ierobežot izdevumus. Tāpēc viņa bija nolēmusi pa ziemas mēnešiem aizslēgt lielo māju un pavadīt šo laiku pie savas svaines Ārdfilanā.

— Tu runā tā, it kā Ārdfilana atrastos pasaules otrā malā, — Elisona mazliet paskarbi atbildēja. — Vai tad tu nevari atbraukt un apciemot mani tāpat kā citi cilvēki? Tur būs deju vakari, jo sevišķi saviesīgais sarīkojums Luīzas skolā.

— Tu taču zini, ka neprotu dejot, — es bēdīgi ieminējos.

— Tā ir tava vaina, ja negribi iemācīties.

— Neraizējies, — es sarūgtināts izmetu, — tev būs vesels bars pielūdzēju. Visi Luīzas draugi. Un arī tavējie.

— Paldies. Droši vien būs. Un tie droši vien izrādīsies daudz interesantāki nekā viens, kuru es pazīstu.

Sirds man vai lūza, un pēkšņi manas dusmas padevās izmisumam.

— Ak, Elison, — es izdvesu. — Nestrīdēsimies atkal. Es tevi tik ārkārtīgi mīlu.

Viņa neatbildēja tūlīt. Taču, kad ierunājās, balsī skanēja uztraukums, līdzjūtība un arī pretošanās nezināmajam.

— Tu taču zini, ka arī tu man patīc. — Un klusāk piebilda: — Ļoti, ļoti.

— Bet kāpēc tu negribi pabūt ar mani kopā kādu brītiņu?

— Tāpēc, ka esmu izsalkusi: kopš pulksten četriem nekā prātīga neesmu ēdusi. — Viņa par sevi pasmējās. Nu jau bijām nonākuši līdz viņas mājas parādes durvīm. — Kāpēc tu nevarētu ienākt iekšā? Pārējie arī kuru katru brīdi ieradīsies. Mēs mazliet atspirdzināsimies un papriecāsimies.

Tumsā sakniebu lūpas, man riebās doma par gaismu, daudziem cilvēkiem un banālām sarunām, kurās es savas neveiklības un lepnuma dēļ nepratu piedalīties. Tāpēc man arī nebija nekādas prasības pēc jautrības, un smiekli, kurus es atbildei izmocīju, lai nešķistu viņai dīvains, man ausīs skanēja neīsti.

— Tava māte mani neielūdza, — es saīdzis pateicu. — Tāpēc labāk ne. Negribu iet iekšā.

— Ko tad tu gribi? — Elisona vaicāja.

Viņa palika stāvam blakus korinšu krūmam ceļmalā.

— Gribu, lai mēs būtu kopā, — nomurmināju. — Tikai tu un es. Vienīgais, ko es tad gribētu darīt — turēt tavu roku... tik ilgi, kamēr esmu tev blakus...

Apmulsis apklusu. Kā gan es varēju pateikt viņai, ko gribēju, kad manās jūtās valdīja tāds juceklis un manas ilgas bija tik drausmīgi mokošas?

Elisona likās aizkustināta, viņa it kā šaubīdamās pasmaidīja.

— Tu drīz nogurtu, manu roku turēdams.

— Zvēru, ka nenogurtu. .

Pierādījumam izstiepu roku un satvēru viņas pirkstus. Un tad man sirds sāka mežonīgi pukstēt.

— Ak, Elison! — smagi nopūtos.

Viņa neatkāpās. Vienu mirkli viņas lūpas pieskārās manam vaigam.

— Nu tā. — Tumsā viņa man mierīgi uzsmaidīja. — Ar labu nakti!

Viņa pagriezās un, šalles galus zem zoda saturēdama, aizskrēja uz parādes durvīm.

Kad Elisona bija aizgājusi, es vēl ilgi paliku stāvam ēnā, pacilātības un vilšanās plosīts. Cerēju, ka viņa atgriezīsies. Viņa noteikti iznāks verandā un aicinās mani iekšā. Biju muļķis, ka atteicos; tagad es labprāt ietu. Bet viņa neiznāca. Pamazām kvēle manī apdzisa, un, uzlocījis mēteļa apkakli, lēnām devos prom, vēl dažas reizes apstājoties un pāri plecam atskatoties uz viņas mājas gaišajiem logiem. Šķērsieliņas stūrī mani brāzmaini saņēma vējš. Izrādījās, ka Elisonai taisnība. Vakars bija drēgns un ledaini auksts.

3. n o d a ļ a

Manu darbu katlu cehā nevarēja pielīdzināt romānos melodramatiski aprakstītajai vergošanai, es nebiju piemērots fiziskam darbam, un tas man šķita pietiekami smags. Mūsu rūpnīca izgatavoja galvenokārt kuģu mašīnas, ar kurām apgādāja tvaikoņus, kas tika būvēti vietējā kuģu būvētavā; taču mēs ražojām arī dažāda veida sūkņus, kuri parasti tika iesaiņoti kastēs un nosūtīti ar kuģiem uz visām malām. Biju sācis darbu lietuvē, kur mēnešiem ilgi mans pienākums bija apvīlēt un ar tērauda suku noberzt neapstrādātos lējumus. Tas bija smags un netīrs darbs. Džemijs paturēja mani acīs un visādā ziņā bija laipns pret mani, taču mūsu radniecība liedza viņam izrādīt kaut vai vismazāko labvēlību, jo tūdaļ visā cehā izraisītu sašutumu. Mans darbgalds atradās tuvu krāsnij, kur tika kausēts čuguns un liets smilšu veidnēs. Dažreiz karstums bija drausmīgs, bet vējainās dienās smiltis virpuļoja pa cehu, un man bija jāklepo. Vēlāk mani pārcēla uz mašīnu cehu. Šeit izgatavotie lietņi tika apstrādāti un neskaitāmas reizes pulēti. Blakus atradās montāžas cehs — vieta, kurp nonāca visas gatavās detaļas un kur atbalsojās āmuru klaudzieni un paša ceha mašīnu dunoņa..

Mācekļu lielākā daļa bija jautri puiši, kuri uz dzīvi raudzījās ar bezbēdīgu smīnu, interesējās par futbolu un zirgu skriešanas sacīkstēm un ar neslēptu cinismu izturējās pret sievietēm. Pēc četriem mācekļa gadiem vairums no viņiem kļuva par kuģu mehāniķiem; citi, tāpat kā es, nonāca konstruktoru birojā. Daži šurp bija ieradušies specializētākai apmācībai. To vidū bija kāds jauns siamietis no dižciltīgas ģimenes, kurš katru rītu ieradās darbā kluss, pieklājīgi smaidot, nevainojami tīrā virsvalkā un kurš, bez šaubām, pēc zināma laika aizvedīs sev līdz uz dzimteni rietumu civilizācijas sasniegumus. Pie darbgalda, kas atradās blakus manējam, jauns vīrietis, vārdā Luiss, pavadīja savu apmācības laiku, mierīgi slinkojot. Viņš bija bagāta Kardifa kuģu būvētavas īpašnieka dēls, un, tā kā Maršala rūpnīcai piemita sevišķi laba slava, Luiss bija atsūtīts šurp apgūt speciālu praksi, lai pēc tam stātos darbā tēva uzņēmumā. Viņš bija garlaicīgs, bezrūpīgs jauneklis ar pomādētiem matiem un slīpu zodu, valkāja spilgtas kaklasaites un tikpat uzkrītošus virskreklus. Bet viņš bija labsirdīgs un devīgs. Uz viņa darbgalda allaž stāvēja milzīga, dzeltena skārda kārba, taisnību sakot, īsta, maza lāde ar cigaretēm, un katram bija atļauts ņemt no tās, cik gribējās. Luisam līdz kaklam bija apnikusi dzīve Līvenfordā, un viņš daudz brīva laika pavadīja Vintonā, kur viņu bieži vien redzēja pusdienojot Bodega restorānā vai sēžot varietē ložā. Viņš iedomājās sevi par īstu siržu lauzēju un gandrīz aizvien runāja tikai par savām kaimiņpilsētiņā piedzīvotajām mīlas dēkām.

Es no visas sirds biju centies darba biedru vidū atrast sev piemērotu draugu. Bet, kaut gan es alku draudzības, mani mēģinājumi to nodibināt bija neveikli un aiz bailēm, ka mani varētu atraidīt, arī nedroši. Bet, kad tomēr sevi pārvarēju un izgāju kaut kur izklaidēties kopā ar dažiem visjautrākiem zēniem, tad šo jaunekļu sarunu līmenis, garie un skaļie strīdi par viena dzinējsuņa priekšrocībām salīdzinājumā ar kādu citu, vai arī par summu, kas bija samaksāta uzvarētājam vietējās zirgu rikšošanas sacīkstēs, drīz lika man atkal ieslīgt stindzinošā nevarībā. Gribēju atrast kādu cilvēku, ar kuru varētu aprunāties par grāmatām un mūziku un kurš varētu kvēli likt pretī savas personiskās domas jaunajām idejām, pēc kurām es taustīdamies tiecos. Taču, tiklīdz pieskāros šādiem tematiem, jutu, ka citi uzskata mani par lielībnieku, un es drīz atkal apklusu. Luiss bija mans tuvākais paziņa un reizi vai divas pat dzēru tēju viņa istabā. Bet, tā kā stāsti par viņa uzvarām bija šausmīgi garlaicīgi un tik acīm redzami izdomāti, tad drīz vien mani vairs neuzjautrināja. Tāpēc, ka biju rados ar Džemiju un man piemita spēja klusēt —. tas ir tikums, kas Skotijas ziemeļos allaž ir cieņā, — pārējie strādnieki mani tīri labi ieredzēja. Bez tam arī centos savu darbu veikt, cik vien labi iespējams. Un tomēr šeit nebija mana īstā vieta. Iedomājoties gadus, kas man šeit būs jāpavada,, sirds skaudri sāpēja.

Nākamajā sestdienā pēc koncerta pulkstenis tikko bija nositis divi, mēs visi — tēvs, Merdoks, Keita, vecmāmiņa un es — sēdējām ap nokopto galdu, kamēr mazgājamā kambarītī Sofija skaloja traukus tik neiedomājami klusu, ka gandrīz vai bija dzirdams, kā viņai, sasprindzināti cenšoties kaut ko saklausīt, ausu bungādiņas dreb.

Tēva acīs atspoguļojās nomāktība un raizes, kas tagad reti kad nozuda. Viņš bija kļuvis vājāks. Seja bija pelēka un noraizējusies, vaigi iekrituši, lūpas cieši sakniebtas.

— Nu jau kopš gada ceturkšņa beigām pagājušas divas nedēļas. — Tēvs apvaldītā balsī piezīmēja. — Un joprojām no Ādama nav ne vēsts.

— Vēl laika diezgan, tēv. — Keita mierinoši ierunājās.

— To tu man jau teici agrāk. Bet tu arī zini, ka toreiz, kad darījums neizdevās, viņš man cieši apsolīja maksāt piecus procentus par deviņsimt mārciņām, kuras viņš no manis aizņēmās. Tomēr pēdējo sešu mēnešu laikā neesmu saņēmis no viņa ne pensa par aizdevumu.

Bērnībā allaž tiku domājis, ka Ādams ir vīrs, kas tiks pie bagātības. Viņš šķita likteņa izredzēts, lai paša spēkiem gūtu panākumus. Bet tagad, kaut gan mēs sastapāmies tikpat reti kā agrāk, sāku manīt, ka aiz viņa mundrās pašpaļāvības slēpjas dīvaina aprobežotība. Varbūt viņam piemita skotiem raksturīgā tieksme iedomāties sevi par «dižvīru» un pārāk zemu novērtēt citus ļaudis un to spējas viņam pretoties. Ādams bija pārāk pārliecināts, ka viltībā spēj pārspēt visus citus. Privātajā pasākumā, kurā viņš kopā ar tēvu tik triumfējoši bija meties, viņš nebija laikus paredzējis, ka viņa Kensingtonas namam blakus esošo nekustamo īpašumu saimnieki — kuru vidū bija daudz bagātu un ietekmīgu ]aužu — enerģiski apstrīdēs viņa tiesības samaitāt tiem patīkamos dzīves apstākjus, pārvēršot nopirkto ēku par īres namu. Kad kaimiņu advokāti ar vērīgu aci šajā strīda jautājumā iedziļinājās, izrādījās, ka Ādama privātīpašnieciskās tiesības nemaz nebija tik absolūti neierobežotas, kā sākumā bija šķitis. Kad Ādams savu rīcības kapitālu jau bija iegrūdis riskantajā pasākumā un tēvam izvilinājis visus ietaupījumus, kad viņš jau bija noslēdzis kontraktu ar kādu būvuzņēmēju, viņš konstatēja, ka viņam būs darīšana ar tiesas iestādēm un paredzama ārkārtīgi dārga prāvošanās. Nams gan joprojām bija viņa īpašums, taču tagad tas bija pārvērties par «gatavo postu», kā viņš reiz jokojot bija teicis, un nu kļuva pārāk acīm redzams, ka vīri cilindros, kurus viņš tik atklāti bija piezobojis, beigās izrādījās tie, kas visgardāk smejas.

— Bet kā tad iznāca ar skolu, kas gribēja namu pirkt? — Keita pārtrauca klusēšanu.

— Tur nekas neiznāca, — tēvs drūmi atbildēja. — Ādams no šīs mājas nemūžam netiks vaļā.

— Ak, tēt, nevajag tik daudz raizēties. Ādamam laba vieta, parādu viņš tev galu galā atmaksās. Turklāt tu taču dzīvo diezgan pārticis. Tev laba alga, vecmāmiņa saņem kompensācijas pensiju, un Robijs arī katru nedēļu pārnes pieklājīgu naudu.

Tēvs joprojām bāls, aiz sašutuma gandrīz nespēja pārdabūt vārdus pār lūpām.

— Vai tad tev nav nekādas jēgas par naudas vērtību? Tu laikam domā, ka cilvēki savu nopelnīto naudiņu bez vārda runas aizmetīs vējā... lai vecumdienās kļūtu par ubagiem?

— Muļķības, tēt, — Keita mierinādama, bet stingri teica. — Tu taču dabū vecuma pensiju. Bez tam tu vēl aizvien krāj naudu. Jā, tev pat mājās ir kalpone, kuras nabaga mātei nekad nebija.

— Kaut māte būtu dzīva un tevi dzirdētu! — Tēvam acis zibsnīja; smagi elpodams, viņš pazemināja toni. — Tu nemaz neticēsi, cik daudz tas skuķis apēd, cik tas izmaksā vēl virs savas algas. Bet tā nav vienīgā bēda: viņa arī saplēsusi divus no mūsu vislabākajiem šķīvjiem, kopš te nāk strādāt. Tas ir šausmīgi, šausmīgi.

Uzskatot, ka ar Keitu runāt ir bezcerīgi, viņš pievērsās Merdokam.

— Kāpēc tu nekā nesaki? Vai tad man būs jāiet pie Makkelara un jāsūdz Ādams tiesā?

Merdoks, nopietnās domās nogrimis, paraustīja plecus, kurus darbs bija padarījis platus un spēcīgus.

— Es advokātam nagos nedotos.

Tēvs manāmi satrūkās un pēc brītiņa par zīmi, ka Merdokam piekrīt, izdvesa sāpju pilnu nopūtu.

— Bet ko tad man darīt, ko darīt?

Merdoks sāka runāt. Viņš allaž bijis gauss valodā, taču pēdējos mēnešos viņa runa bija kļuvusi tāda kā dziļdomīga.

— Ar mani šajā mājā nekad neviens nav sevišķi rēķinājies, tēvs. — Pārsteigts pamanīju, ka viņš bija atmetis familiāro uzrunu «tēt». — Taču fakts paliek fakts, es sev ceļu izlauzu, par spīti visam. Esmu Dalrimpla kompanjons, esmu laimīgs savā darbā dārzā, man klājas labi. Domāju šopavasar puķu izstādē eksponēt savas jaunās neļķes, un, ja dievs dos, — izbrīnījies es atkal paraudzījos viņā, — man vēl laimēsies iegūt Aleksandras zelta medaļu par labāko izstādes eksponātu.

Kā pūce Merdoks lūkojās caur savām lielajām acenēm un smaidīja.

— Ādams mani arvien uzskatīja par muļķi, tēvs. Viņa ceļi nav mani ceļi. Tomēr viņš ir mans brālis, un es viņu mīlu. Tā arī ir vienīgā atbilde. Mīlestība.

— Nezinu, par ko tu runā, — tēvs aizsvilās. — Es gribu dabūt atpakaļ savu naudu un ar procentiem.

Šajā brīdī Sofija ienāca virtuvē ar ogļu spaini un ielika kamīnā vēl kurināmo. Tēvs neteica ne vārda, kamēr meitene te grozījās, bet, tiklīdz viņa iegāja trauku mazgājamā kambari, aizkaitināts piecēlās, pagrāba tikko kamīnā ieliktās ogles un iemeta atpakaļ spainī. Viņš bija piesarcis, it kā viņa krūtīs būtu uzliesmojusi pēkšņa, neciešama uguns.

— Neviens nezin, kas viss man laupa spēkus, kas viss man jāiztur. Vienā laidā. Vispirms Ādams! Tad augšstāvā vecais muļķis, kuram jau sen vajadzētu atrasties Glenvudijā! Bez tam Kleghorns, kas pēc nieru operācijas atspirgst! Nudien nezinu, ko tur cilvēks var iesākt?

— Tu vari mīlēt, tēvs, — Merdoks laipni teica.

— Ko! — tēvs iesaucās.

— Jā, tēvs, — Merdoks lēnīgi turpināja. — Es domāju tieši to, ko saku. Ja vien tu varētu pabaudīt, tāpat kā es esmu dabūjis izbaudīt, visu aptverošās mīlestības līksmi.

Merdoks nostājās savā pozā. Instinktīvi nojautu, ka nu viņš nāks klajā ar vienu no tiem paziņojumiem, kuri parādījās pēkšņi, majestātiski un drausmīgi, kā no dzelmes uzpeldējuši nezvēri, ar vienu no tiem lēmumiem, kuri apmulsināja ar savu apbrīnojamo pēkšņumu un ar kuriem viņš, cik varu atcerēties, mūs aplaimoja pavisam trīs reizes: pirmo reizi Ārdfilanas gada tirgū, kad viņš pateica: «Es nogalināšos!»; trešo reizi — kas gan šobrīd vēl nebija pasludināts, — kad viņš pēc puķu izstādes paziņoja: «Es precēšos»; un otro reizi — tieši tagad, kad viņš, it kā svēto garu pār mums izliedams, svinīgi pasludināja:

— Esmu glābts. Tagad es esmu dieva tā kunga karotājs.

Viņš neteica vairs ne pušplēsta vārda. Ar to pašu jūsmīgo smaidu sejā viņš paņēma savu cepuri un izgāja laukā.

Kamēr tēvs gluži apstulbināts palika virtuvē sēžam, Keita un es, tikpat apjukuši, sekojām Merdokam līdz durvīm. Un tur mēs gluži skaidri ieraudzījām Merdoka pārvērtības īsteno cēloni: ārā uz ielas, viņu gaidot, mierīgi šurpu turpu staigāja Besija Jūinga. Ar lepnu triumfējošu smaidu viņa ieķērās Merdokam elkonī. Ne viens, ne otrs mūs neredzēja, kad viņi sarunājoties devās prom, Merdoks krūtis izriezis, it kā jau nestu pestīšanas armijas orķestra lielās bungas.

Sekoja ilgs klusums.

— Jā, tā nu ir, — Keita teica. — Reliģija mūsu ģimeni uzveic viskomiskākos veidos. — Ar savādu skatienu acīs viņa pievērsās man. — Dīvaini mēs tomēr esam. Nevaru saprast, kāpēc tu šajās mājās paliec.

Es neatbildēju.

Redzēdama manu vilcināšanos, Keita mazliet iesmējās un, aplikusi roku man ap pleciem, piespieda savu aizvien vēl sauso, sasprēgājušo vaigu manējam.

— Ak, mīļais, — viņa teica. — Dzīve ir šausmīgi sarežģīta.

Viņa pagriezās un iegāja atpakaļ virtuvē, bet es lēnām uzgāju augšā pa kāpnēm un tāpat virsvalkā atlaidos gultā, jo man nepietika enerģijas pārģērbties. Keita bija pierunājusi tēvu un vecmāmiņu aizbraukt viņai līdz uz Barlonu iedzert tasi tējas. Drīz arī dzirdēju, viņiem aizejot, aizveramies parādes durvis. Sofija šodien savā īsajā dienā jau bija prom. Mājās bijām tikai mēs abi — vectētiņš un es.

Pēcpusdiena aizritēja ļoti klusa. Rokas pabāzis zem pakauša, mēģināju uzburt sapņu ainas, kas man lieliski palīdzēja aizbēgt no īstenības, — kāds te brīnums, ka Reids mani bija nosaucis par «melanholisko sapņotāju». Bet es tomēr paliku saistīts pie zemes, iestidzis atmiņās par notikumiem, kas nupat apakšstāvā bija norisinājušies: prāts visu laiku atgriezās pie tiem, tāpat kā suns pie plika kaula — nevis cerībā atrast stiprinājumu, bet nervozas neatlaidības dzīts.

Šķita, it kā visi būtu sazvērējušies sagraut manas vēl palikušās ilūzijas. Merdoka pievēršanās ticībai bija visīstākā manas kādreizējās reliģiozās degsmes parodija. Tēva smieklīgā un pazemojošā naudas alkatība bija izvērtusies par māniju. Tēju viņš tagad dzēra bez cukura un piena, faktiski pārtiekot no zirņu viras; gulēt ejot, izģērbās tumsā, lai taupītu gāzi. Gluži neticamas bija viņa izdarības ar ziepju atliekām un sveču galiņiem. Ja mājās kaut kas saplīsa, tad pats visu salāpīja. Šajās dienās redzēju viņu ar ādas gabalu un naglām rokā pazolējam savas kurpes.

Ak, dievs, kā es ienīstu naudu, pat domas par to izraisīja manī riebumu. Bet tajā pašā laikā es dienu no dienas ilgojos, kaut man tās būtu pietiekami, lai varētu iestāties universitātē un pievērsties darbam, kas man patika. No prāta neizgāja Keitas vārdi. Kāpēc es nepametu šīs mājas? Varbūt aiz mazdūšības, varbūt baidījos doties pretī nezināmajam. Taču bija arī vēl cits iemesls. Ne tik daudz mīlestības dēļ, kā urdošas atbildības tramdīts, — kuru es droši vien no vecmāmiņas puses būšu mantojis no kāda nelokāma prezbiteriāņa, — apzinājos, ka nevaru atstāt vectētiņu. Ja es nepalikšu un izlaidīšu viņu no acīm, tad viņš noteikti iekulsies nelaimē. Lai cēloņi būtu kādi būdami, es, acīm redzot, biju nolemts nīkuļošanai šajā mazajā pilsētiņā.

Neviļus domas pievērsās Elisonai, man gauži sāpēja viņas mierīgās nosvērtības nežēlīgā netaisnība, un, kaut gan es ilgojos pēc viņas, manu prātu nodarbināja Luisa nostāsti par piedzīvotajām dēkām. Tie, bez šaubām, bija lētas dabas prieki, tomēr es jau sāku uzskatīt par nožēlojamas vārgulības pazīmi to, ka pašam nekad nebija bijuši tādi piedzīvojumi, par kuriem viņš stāstīja. Romānos, kurus es lasīju, jaunekļiem, kas atradās tādos pašos apstākļos kā es, pie brieduma tikt allaž palīdzēja kāda jauka sieviete, kura uz laiku bija šķirta no sava vīra. Tā, protams, nebija nekāda pārliecīga skaistule, bet parasta, mīlīga būtne ar jautrām acīm un platu, dāsnu muti. Bet vai tad tādas bija Līvenfordā? Rūgti pasmīnēju par šādas iedomas neiespējamību. Šeit gan mita dažas mācekļiem labi zināmas meitenes, kuras strādāja krāsotavās, bet viņu vulgārās, sārtās sejas un rupjie joki, ar kādiem viņas savā starpā apmainījās, kad, lakatos satinušās un koka tupelēm klabinot, gāja garām, varēja noslāpēt pat Luisa interesi, nemaz nerunājot par manu kautrībā trīcošo sirdi. Smagi nopūtos, piecēlos un sāku ģērbt nost darba drēbes.

Piepeši dzirdēju zvanām pie durvīm. Kaut gan zvans skanēja ļoti pieklājīgi, tas mani satrauca: pašreiz man mazāk nekā jebkad gribējās atvērt parādes durvis.

Es tomēr nokāpu lejā. Uz sliekšņa stāvēja pieklājīga, man gluži sveša pusmūža sieviete, ģērbusies pelēkās drēbēs, ar mīkstiem pelēkiem kokvilnas cimdiem, melnu cepuri galvā un somiņu rokās. Viņa izskatījās pēc fiziska darba strādnieces, iespējams, ka bija kaut kur saimniecības vadītāja, taču katrā ziņā sieviete vadošā amatā, bet dīvaini bija tas, ka viņa nervozēja vairāk nekā es. Radās iespaids, it kā viņa būtu gaidījusi svētīgo vakara stundas tumsu, pirms tuvojās «Lomonda lepnuma» durvīm.

— Vai šī ir mistera Gaua māja?

Mana drosme, ko sievietes biklums bija stiprinājis, pēkšņi saplaka. — Jā, te viņš dzīvo.

Klusums. Vai sieviete pietvīka? Vismaz viņa nezināja, kā turpināt sarunu, jo pētījoši mani uzlūkoja un izvairīgi jautāja:

— Vai jūs esat viņa dēls?

— Nē, to tieši nevarētu teikt... esmu radinieks. — Sevi nenododot, es aptvēru, ka situācija vispār ir pārāk mīklaina, kutelīga un bīstama, lai runātos pie āra durvīm garāmgājēju acu priekšā. — Varbūt jūs uz brītiņu ienāktu?

— Ļoti pateicos, jaunais cilvēki — viņa runāja izmeklēti laipni un sekoja man viesistabā, kur iededzu gāzi, jo bija patumšs. Bez īpaša uzaicinājuma viņa paņēma krēslu, apsēdās uz pašas maliņas un, pārlaidusi skatienu vēsajai svētnīcai un atturīgi, taču atzinīgi redzēto novērtējusi, teica:

— Nudien, šeit ir ļoti jauki. Tā ir skaista glezna!

Šās mistiskās valodas pārsteigts, klusēdams gaidīju, kamēr viņa ar tādu kā kautrību novērsa skatienu no «Glenas valdnieka» un uzlūkoja mani.

— Man šķiet, jūs tomēr esat viņa dēls. — Sieviete mazliet iesmējās. — Un viņš aizliedza jums to izpaust. Nekas, es respektēju jūsu piesardzību. Vai viņš ir mājās?

— Vai jūs nebūtu tik laipna pateikt, kādā sakarībā ... — es ieminējos.

— Labi, varu jums arī pateikt. — Viņa atkal mazliet iesmējās, bet aši apvaldījās. — Lieciet, lūdzu, vērā, ka esmu godīga atraitne. Ceru, līdz ar to jums viss ir skaidrs.

Viņa atvēra somiņu, izņēma un pasniedza man divus papīrus. Vienā es trīcēdams skaidri un gaiši saskatīju ar vectētiņa roku rakstītu vēstuli. Otrs bija no laikraksta «Laulības vēstnesis» izgriezts sludinājums:

«Augsti godājama atraitne, četrdesmit četrus gadus veca, tumšmate, vidēja auguma, ar maigu raksturu un mākslinieciskām interesēm, apmierinošu materiālu stāvokli, vēlas iepazīties ar patīkama rakstura džentlmeni, — vēlams baznīcas cienītāju, kuram būtu laba iedzīve un nopietni nodomi. Maza ģimene nav šķērslis. Vēstules adresēt: pasta kaste 314 M. T.»

Biju pavisam apstulbis. Man vairs nevajadzēja lasīt vectētiņa vēstuli, apmeklētāja pati kautri uz to atsaucās.

— Saņēmu sešas labas atbildes... bet jūsējā... mistera Gaua vēstule bija tik skaista, ka gribēju pašu pirmo redzēt viņu.

Es būtu smējies, vēderu turēdams, ja man nešķistu, ka te jāraud. Drausmīgi saniknots, iesaucos:

— Tad apciemojiet viņu, kundze! Ejiet taisnā ceļā pie viņa! Augšstāvā, pirmās durvis pa labi!

Viņa paņēma papīrus, ielika tos kārtīgi rokassomiņā un piecēlās bikla kā jauna meitene.

— Pasakiet man tikai vienu. Vai viņš ir tumšmatis vai gaišmatis? Manam pirmajam vīram bija tumši mati, un es domāju, tā būtu tīkama pārmaiņa...

— Jā, jā, — pārtraucu viņu pusvārdā, norādot uz kāpnēm. — Viņš ir gaišmatis. Bet ejiet vien augšā un paskatieties pati... lūdzu, ejiet!

Viņa devās pa kāpnēm augšup, un es paliku stāvot un gaidot viņas īso, spalgo pēkšņas vilšanās izsaucienu.

Bet nekas tamlīdzīgs nenotika — pagāja krietna pusstunda, kamēr viņa nonāca lejā, un tad viņas sejas izteiksme, gan īsti neizprotama, pauda tomēr drīzāk apmierinātību nekā nožēlu.

— Jūsu tēvocis ir ļoti jauks džentlmenis, — viņa ar tikko jaušamu apmulsumu atzinās. — Taču ne tik jauns, kā biju cerējusi.

Kad viņa, acīm redzot, negribīgi bija aizgājusi, es steigšus uzskrēju vectētiņa istabā.

Viņš sēdēja pie galda, turēdams spalvu rokā, un bija dziļi iegrimis savu iemīļoto «ekspromtu» sacerēšanā.

— Robert! — viņš iesaucās. — Laimests man tikpat kā rokā. Paklausies šo...

— Bet tava viešņa? — es pārtraucu.

— Ak, viņa! — vectētiņš ar nicinošu žestu atvairīja lēdiju. — Viņa mani gandrīz nomocīja līdz nāvei. Turklāt, tēlaini izsakoties, plika kā baznīcas žurka.

Nevarēju vairs izturēt. Pagriezos un devos prom, nevaldāmu, gandrīz histērisku smieklu kratīts, bet viņš pāri acenēm noskatījās man pakaļ, mazliet izbrīnījies, tomēr nesatraucami mierīgs — kā personificēts cienīgums.

Nonācis apakšstāvā, uzmaucu galvā cepuri un apmetu ap kaklu šalli. Tumsa sabiezēja un vēstīja, ka pilsētā drīz iedegsies ugunis un valdīs sestdienas vakaru rosība. Mans garastāvoklis, gluži neizskaidrojami, kāpēc, bija pacilāts. Reida dzīvoklī šovakar droši vien notiks muzicēšana, varbūt tur būs arī Elisona un viņas māte. Nolēmu aiziet turp un noslēgt mieru ar Jazonu. Bet vispirms jāpaskatās uz «Lidojošo kalnieti».

Katru sestdienas vakaru pulksten piecos Līvenfordā uz divām minūtēm apstājās Portdoranas — Londonas ātrvilciens, lai uzņemtu rietumu piekrastes pasažierus. Tas bija lielisks vilciens, sarkans un zeltains, kas sastāvēja tikai no guļamvagoniem un restorānvagoniem, kuros caur logiem varēja saskatīt baltus galdautus un sudraba traukus vizuļojam rožainu abažūriņu segto spuldžu liegajā gaismā. Man pietika tikai noskatīties uz mirdzošo vilcienu, kas lēnām uzsāka gaitu skrējienam uz lielo pilsētu dienvidos, lai asinis uzbangotu, lai atmodinātu manī mežonīgas, veltīgas, taču neizzūdošas cerības, ka arī es kādu dienu apsēdīšos šī vilciena lepnajos, mīkstajos sēdekļos zem rožainās gaismas.

Uzmetu acis pulkstenim. Vajadzēja iet. Steigšus devos prom pa tumšo ceļu.

4. n o d a ļ a

Tajā ziemā Līvenfordas Filozofu klubs mēģināja atdzīvoties pēc pagrimuma, kas savā laikā bija izraisījis Jazona Reida sarkasmu. Kādreiz tas bija bijis lielisks klubs, izveidots pēc Edinburgas Teorētiķu biedrības parauga. Tagad kluba jaunais prezidents bija misters Makkelars, un viņš bija izcīnījis, ka atkal tika nolasīti publisku lekciju cikli, ar kuriem klubs jau kādreiz bija iemantojis slavu.

Tēvs tagad vairs nebija šī kluba biedrs. Pārlieku cenzdamies izvirzīties, viņš bija vairākkārt vēlēšanās izgāzts un beidzot nācis pie pārliecības, ka gadskārtējās biedru naudas maksas ir gluži neattaisnojami izdevumi.

Es nekā nezināju par kluba lekcijām, līdz kādā jaukā dienā novembra beigās satiku uz ielas misteru Makkelaru, kurš, ne vārda nesakot, iedeva man biļeti. Viņš bija nerunīgs cilvēks, un atturīgais žests, ar kuru viņš mani apveltīja, pat neapstājoties, bija viņam ļoti raksturīgs. Biļetē bija teikts:

Filozofu kluba telpās

30. novembrī

Profesors Marks Flemings

nolasīs lekciju

par

malāriju.

Biļete derīga vienai personai.

Nepacietībā degdams, taču arī nojaušot, ka manas vēl neaizdzijušās brūces tiks sāpīgi atplēstas, devos norādītajā vakarā uz klubu. Sēdēju savam stāvoklim neatbilstošā vietā, iespiests starp drukniem, sārtiem, lepnos melnos tūka uzvalkos ģērbtiem, pašapzinīgiem un labi situētiem pilsētniekiem. Es piesarku, kad Makkelara skatiens slīdēja man pāri it kā pavisam svešam cilvēkam. Bet brīdī, kad sāka runāt profesors Flemings, mani savaldzināja gan lekcija, gan runātājs.

Marks Flemings, Vintonas universitātes zooloģijas profesors, bija kalsns, aptuveni četrdesmit gadus vecs tumšmatis ar asiem vaibstiem, apcirptām ūsiņām un starojošām, caururbjošām acīm. Viņš bija izdarījis dažus lieliskus zinātniskus pētījumus par abiniekiem un tādēļ bija izklejojis pa līdz šim vēl neizpētītajiem Amazones upes augšteces apgabaliem. Tā kā viņš šovakar tikās ar nespeciālistiem, viņš nolasīja lekciju visai populārā valodā. Bet arī tad tajā bija pietiekami zinātnes, lai liktu manām asinīm straujāk ritēt.

Viņš apskatīja malārijas rašanos, runāja par šīs slimības nodarīto postu un senajām maldīgajām teorijām, par tās cēloņiem. Pēc tam viņš pievērsās pirmajai īsti zinātniskajai pieejai problēmas atrisināšanā, stāstīja par Ronalda Rosa mēģinājumiem izolēt šīs slimības parazītu, kas bija paveicams tikai neatlaidīgu un komplicētu pētījumu ceļā, bet kas beidzot tomēr vainagojās ar sporozoidu atklāšanu kāda īpaša moskīta siekalu dziedzeros. Uz baltā ekrāna telpas galā Flemings parādīja mums diapozitīvus, krāsainas mikrofotogrāfijas, kas demonstrēja šī parazīta attīstības stadijas. Viņš iepazīstināja mūs ar parazīta dzīves posmiem, visu tā attīstības ciklu dažādu organismu, starp citu, arī cilvēka organisma asinīs. Kopsavilkumā viņš pastāstīja par jau veiktajiem aizsardzības pasākumiem, ar kuru palīdzību šis posts izskausts daudzās zemes joslās un kuri — viņš minēja visklasiskāko piemēru — radīja iespēju būvēt Panamas kanālu.

Kad viņš beidza, es dziji, dziļi ievilku elpu. Man gribējās uzdot jautājumus, kas profesoram parādītu manu kvēlo interesi par šo tematu. Bet viņu ielenca ievērojami ļaudis, kuri, kaut gan runāja tikai muļķības un niekus, liedza man piekļūt zinātniekam. Un drīz vien, paskatījies pulkstenī, viņš, ar daudziem sarokojoties un daudziem uzsmaidot, atstāja klubu, lai paspētu uz vilcienu.

Dziļais iespaids, ko uz mani bija atstājusi šī lekcija, no jauna atmodinot manas kvēlās ilgas pēc zinātnes, neizzuda vairākas dienas. Pēc tam sekoja smaga nomāktības reakcija. Veselu nedēļu staigāju apkārt, acis nodūris, skumstot par zaudētām iespējām. Taču pavisam pēkšņi man radās lieliska ideja. Parasti gan manas lieliskās idejas sabruka jau nākošajā dienā. Šķizdamas gan varenas, tās nespēja pretoties maniem nežēlīgajiem loģikas apsvērumiem, ar kuriem tās šaustīju. Bet šoreiz bija citādi: ideja pieņēmās plašumā palēnām — kā ausmas stars, kas kliedē drūmo tumsu. Tagad es savus plānus kalu kaut aizrautīgi, taču pārdomāti.

Nākamajā sestdienā paturēju sev no algas piecus šiliņus, ātri pārģērbos, sakārtoju sainītī dažādas mantas, ko izņēmu no kumodes, un nonācu lejā virtuvē ieturēt pusdienas.

— Pasteidzies, vecmāmiņ! — Es viņai uzsmaidīju.— Gribu vēl tikt uz vilcienu, kas atiet pulksten vienos trīsdesmit. Man lielas lietas padomā.

Virtuvē večiņa bija viena. Viņa man iedeva šķīvi ar sautētu jēra gaļu, taču šoreiz viņa nesmaidīja kā parasti, un tas, ņemot vērā draudzību, kas mūs saistīja, mani pārsteidza. Pirms vecmāmiņa apsēdās ar adīkli savā ierastajā vietā, lai gaidītu tēvu, kurš sestdienās mēdza pārnākt mājās vēlāk, viņa, nesacīdama ne vārda, ar dīvaini atturīgu sejas izteiksmi pasniedza man atklātnīti.

Paņēmu to un, jo tālāk lasīju, jo vairāk raucu pieri. Kāpēc ļaudis nevarēja mani atstāt mierā? Šī atklātne ar iespiestiem burtiem, kas mani satrauca, liecināja, ka tā sūtīta no Sv. eņģeļu baznīcas mācītājmājas; tālāk bija rakstīts ar roku: «Vai jūs neatnāktu pie manis svētdien, pulksten četros pēcpusdienā?» Parakstījis to bija: J. J. Rošs.

Vēl joprojām saraucis pieri, bet neveiklības sajūtu jau uzveicis, es saburzīju atklātni un iemetu ugunī.

Vecmāmiņa šķita ļoti cītīgi ņirbinām adatas, bet brītiņu vēlāk, skatienu nepaceļot, viņa teica:

— Tātad tu neiesi?

Stūrgalvīgi papurināju galvu.

Vecmāmiņa šķita ar savu adījumu ļoti apmierināta. Viņas balss tomēr skanēja piesardzīgi.

— Var jau būt, ka viņš atnāks šurp. Ko tad lai es viņam pasaku?

— Pasaki, ka neesmu mājās, — pietvīcis nomurmināju.

Viņa pacēla skatienu un uzlūkoja mani. Pamazām viņas sejā atplauka smaids, viegls smaids, kas kļuva vēl siltāks, kad viņa piecēlās.

— Es tev uzlikšu vēl mazliet gaļas, draudziņ.

Vecmāmiņas glaimojošā atzinība palīdzēja man atgūt garīgo līdzsvaru. Šī vēsts no viņpasaules — jo tā es tagad raudzījos uz savu reliģiskās aizrautības pārņemto pagātni, — taisnību sakot, man nozīmēja negaidītu triecienu. Kanoniķis Rošs man tiešām patika, un es jutu, ka izturējos pret viņu nekrietni; arī lepnā vienaldzība pret reliģiju nebija mani pasargājusi no dažiem diezgan smagiem sirdsapziņas pārmetumu brīžiem. Taču pašlaik jutos pārāk pacilāti, lai mani kaut kas biedētu. Notikumu ar atklātni izmetu no galvas, un drīz vien vislabākā omā ar savu sainīti jau steidzos uz Vintonas vilcienu.

Brauciena mērķis mani uzmundrināja visu ceļojuma laiku. Kad pulksten trijos nokļuvu Vintonā, tūlīt iekāpu zaļajā tramvajā, kas aizveda mani uz Gilmorhilu, un tad es atkal ieraudzīju savu sapņu pili, pelēku, neizkustināmu. Tagad biju vecāks, un mani vairs nevarēja tik viegli iebiedēt, taču, kad iegāju universitātes ēkā un tuvojos zooloģijas fakultātei, jutu, ka sirds man strauji pukst. Ceļu šeit zināju diezgan labi. Toreiz, kad abi ar Gēvinu piedalījāmies Maršala konkursā, es, ilgu pilns, ļoti vērīgi biju aplūkojis fakultātes ēku no ārpuses. Tagad iemetu ātru skatienu lielajā, tukšajā auditorijā, tad pieklauvēju pie durvīm ar slīpēta stikla pildeņiem un uzrakstu «Laboratorija». Brīdi vēlāk pieklauvēju skaļāk. Bet, kad neviens neatsaucās, drosmīgi atvēru durvis.

Tā bija gara, liela telpa, ko apgaismoja vesela virkne augstu logu; sienas līdz pusei bija noklātas ar flīzēm. Uz zemajiem galdiem rindu rindās stāvēja mikroskopi — brīnišķīgi mirdzoši Ceisa mikroskopi ar trim grozāmajām lēcām. Blakus katrai darba vietai atradās divrindu statīvs ar reaģentiem: menzūras ar fuksīnu un metila zilo, ar tīru spirtu, Kanādas balzamu; tur bija viss, ko sirds varēja vēlēties. Liela elektriska centrifūga dūca zem stiepļu pinuma aizsargrežģa. Daži sarežģīti aparāti, kādus nekad vēl nebiju redzējis, blakus porcelāna izlietnēm nemitīgi guldzēja. Telpas pretējā galā saskatīju liela auguma vīrieti dzeltenbrūnā ķitelī, kurš rosījās pie jūras cūciņu krātiņa.

Paņēmis paciņu padusē, apreibis no patīkamā balzama aromāta, kam jaucās klāt formalīna smaka un ētera asā augļu smarža, es lēnām devos uz priekšu. Brīnišķīgā telpa slīga pēcpusdienas saules palos. Kad pienācu tuvāk, cilvēks ķitelī mazliet pagriezās un vaicājoši mani uzlūkoja.

— Ko jūs vēlaties?

— Vai es varētu satikt profesoru Flemingu?

Cilvēks ķitelī bija gara auguma, kalsns, gadus piecdesmit vecs vīrs ar dzeltenīgu sejas krāsu un izpūrušām ūsām. Deguns viņam bija garš un iekritušie vaigi grumbaini. Viņš atkal pievērsās krātiņam, prasmīgi notvēra jūras cūciņu un, saņemot kreisajā rokā starp rādītājpirkstu un vidējo pirkstu medicīnisko šļircīti, ar īkšķi spiežot virzuli, uzmanīgi injicēja dzīvniekam dažus pilienus duļķaina šķidruma. To darot, viņš attrauca:

— Profesora nav šeit.

Izjutu dziļu vilšanos.

— Un kad viņš būs?

— Sestdienās viņš reti šurp atnāk. Nedēļas nogali viņš mēdz pavadīt Draimenā. — Vēl viena jūras cūciņa saņēma injekciju un tika ievietota atpakaļ krātiņā. — Atnāciet pirmdien.

Gluži satraukts tagad iesaucos: — Es tikai sestdienās varu tikt prom.

Injicēšanu beidzis un šļircīti ielicis piecprocentīgajā karbola šķīdumā, viņš ziņkāri uz mani paskatījās.

— Vai varu ko līdzēt? Esmu Smits, vecākais laborants. Ko jūs īsti vēlaties?

Iestājās klusums.

— Vēlos darbu. — Sirds man šausmīgi salēcās, kad atklāju tās dārgo noslēpumu, tomēr drosmīgi turpināju: — Vēlētos strādāt šeit, šajā laboratorijā profesora Fleminga vadībā. Pagājušajā nedēļā redzēju profesoru Līvenfordā; no turienes arī atbraucu. Vienalga kādu darbu... pat ja tas būtu jūras cūciņu barošana.

Laborants vēsi pasmaidīja, vismaz viņa stingā un grūtsirdīgā sejas izteiksme mazliet atmaiga.

— Šīs te neviens nebaro. Bet ko jūs tagad darāt?

Es to viņam pateicu, tūdaļ steidzīgi piemetinot:

— Taču tas man riebj. Mīlu zinātni... sevišķi zooloģiju... arvien esmu mīlējis. Gadiem ilgi esmu ar to nodarbojies skolā un mājā. Ja vien varētu šeit uzsākt darbu, gan tad izlauzīšu sev ceļu, darīšu visu, ko man pavēlēs, būšu ar mieru saņemt piecus šiliņus nedēļā un gulēt uz grīdas. — Atsaiņoju savu paciņu. — Atvedu šos paraugus, lai parādītu profesoram Flemingam. Lūdzu, apskatieties! Tie jums pierādīs, ka nemeloju.

Viņš gandrīz jau grasījās atteikt, kalsnā seja atkal bija nomākusies. Taču, uzmetis acis pulkstenim, viņš mainīja savu nodomu.

— Nu, parādiet! Man tieši desmit minūtes laika, pirms izņemu sterilizatoru.

Viņš aizveda mani līdz laboratorijas galdam un, apsēdies uz ķeblīša, vēroja, kā es trīcošiem pirkstiem rāvu pušu auklu un plēsu nost brūno papīru, kurā bija ietītas manas kolekcijas. Biju, protams, nobažījies, bet sirdī bangoja kvēlas ilgas un cerības. Jutu, ka varēšu pārliecināt šo šaubu pilno, drūmo cilvēku par manām īstenajām, par manām vienreizējām spējām. Biju atvedis visus savus paraugus, it visus. Taču es nemaz nenopūlējos parādīt viņam parastos eksemplārus, bet tūdaļ sāku demonstrēt īpatnējos, piemēram, ļoti reti sastopamo hidru, nezināmas pasugas sūnājus, nepārspējamos stentoru eksemplārus.

Kamēr ļoti satraukts viņam tos aprakstīju, viņš uzmanīgi klausījās un no smago plakstiņu apakšas visu rūpīgi apskatīja. Reizi vai divas viņš pamāja ar galvu un vairākkārt to papurināja. Kad atvēru kārbu ar saviem preparātiem, viņš izrādīja ieinteresētības pirmās pazīmes. Mazliet paliecies, viņš paņēma no manām rokām kārbu, izcēla priekšmetu stikliņus un citu pēc cita apskatīja pret gaismu. Tad, pievilcis sev klāt mikroskopu, sāka tos aplūkot zem stipra palielinājuma lēcas tik veikli, kā virtuozs pabāztu vijoli zem zoda; bet es stāvēju, tikpat kā aizturējis elpu. Rokas viņam bija ar traipiem klātas un netīras, kaulaino delnu pamati līda laukā no lēta un, kā varēja redzēt, novalkāta virskrekla aprocēm. Taču slaidie pirksti bija neticami jūtīgi, kad it kā nevērīgi, bet ar apbrīnojamu precizitāti grozīja eļļas imersijas lēcas.

Viņam vajadzēja neizsakāmi maz laika, lai izskatītu visu manu vērtīgo darbu. Trīs priekšmetu stikliņus viņš pagodināja ar otrreizēju apskati; tad, pēkšņi izslējies, spurainās ūsas noglaudījis, uzlūkoja mani.

— Vai tas ir viss?

— Jā, — es ļoti uzbudināts atbildēju.

Viņš paņēma šķipsniņu tabakas un uztina sev cigareti, ko aizsmēķēja pie Bunzena liesmas turpat uz laboratorijas galda.

— Jūsu gados man bija tāda pati kolekcija.

Paskatījos uz viņu ārkārtīgi izbrīnījies: nebiju sagaidījis, ka viņš pateiks kaut ko tamlīdzīgu.

— Varbūt man nebija tik labi priekšmetu stikliņi. Taču, manuprāt, spirogīras bija labākas. Apmeklēju Pekstona vakarkursus Londonas politehnikumā un katru nedēļas nogali nopūlējos, vai no ādas laukā lienot, pa Sarejas dīķiem. Domāju, ka no manis iznāks jauns Kivjē. Tas bija pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem. Paskatieties tagad uz mani. Rutīna man līdz kaklam apnikusi. Saņemu piecdesmit divus šiliņus nedēļā, un man vēl jāuztur slima sieva. — Viņš domīgi ievilka elpu. — Protams, es šeit centos iekļūt pa sētas durvīm — vienīgajām, kas man bija atvērtas. Nav nozīmes, manu zēn. Ja gribi kļūt par pulka komandieri, nesalīgsti par kareivi. Es te par laborantu esmu iestrēdzis uz visu mūžu.

Jutu, ka dūša man saplok. — Bet vai jums liekas, ka manam darbam vispār ir kāda jēga. Jūs taču teicāt, ka mani preparāti ir labi.

Viņš paraustīja plecus.

— Tie ir labi, ja patur prātā, ka jūs tos esat griezis ar vecu, labi trītu bārdas nazi. — Viņš uzmeta man ātru skatienu. — Redziet, es pats tā darīju. Bet tagad mums ir elektriskie mikrotomi. Roku veiklumu neviens vairs neņem vērā.

— Bet vai es uz šo preparātu pamata varētu dabūt darbu laboratorijā? — Uztraukumā trīcēju. — Par spīti visam, ko jūs sakāt, es tomēr gribu šeit strādāt. Es pat nāktu šurp par jaunāko laborantu.

Viņš īsi iesmējās.

— Bet vai jūs Rū šķīdumu pagatavot protat? Vai varat pusstundas laikā apkvēpināt simts piecdesmit pierakstu cilindrus? Vai spējat atdalīt četru blastometru stadiju šūnas drostalošanas laikā? Paiet pieci gadi, kamēr cilvēks to kārtīgi iemācās. Vai jūs zināt, ka mans jaunākais laborants ir sešdesmit gadus vecs vīrs? Iedevu viņam šodien brīvdienu, viņš mokās ar reimatismu! — Lūpas viņam smaidīja, bet acu skatiens bija sarūgtināts un skumjš. — Ja gribat uzklausīt manu padomu, jaunais cilvēk, tad izmetiet no galvas visu šo ieceri. Nenoliedzu, jums ir dotības šim darbam. Bet, ja jums nav naudas un universitātes diploma, tad durvis paliks jums aizvērtas. Tāpēc dodieties atpakaļ pie savas mašīnas un laboratoriju aizmirstiet. Tā nemaz nav slikta dzīve, būt par kuģu mehāniķi. Es pats daudz ko dotu, ja varētu apskatīties pasauli, braucot uz kāda veca okeāna tvaikoņa.

Iestājās klusums. Mehāniski sāku likt savus preparātus atpakaļ kārbās, iesaiņot papīrā un pārsiet ar auklu.

— Neņemiet to pārāk pie sirds, — viņš pateica, kad biju beidzis saiņot. — Es jums vēlu labu. — Viņš sniedza man roku. — Dzīvojiet vesels, un lai jums veicas!

Iznācu laukā no laboratorijas un devos lejup pa vientulīgo pakalnu. Aplim līdzīgā saule jau rietēja, ievilkdama sārtas svītras zili pelēkajās debesīs. Nebraucu ar tramvaju, bet gāju kājām cauri parkam. Svaigs vējš dzenāja nokritušās lapas, kas pa celiņiem virpuļoja kā no skolas izbiruši bērni. Ne es manīju, ne redzēju piemīlīgo mijkrēsli. Līdzās vilšanās sāpēm manī degtin dega dīvains niknums. Negribēju tam ticēt, ko Smits man teica. Tie bija meli. Atbraukšu nākamo nedēļu, lai satiktu pašu profesoru. Nekas mani neatturēs sasniegt iecerēto.

Bet sirds tomēr juta, ka laborants teicis taisnību. Viņš gan ir sapīcis un nepatīkams vecis, bet runāja viņš sirsnīgi. Jo vairāk pārdomāju, jo skaidrāk sapratu: viss mans lieliskais plāns, ka iekļūšu fakultātē kā tehnisks darbinieks, bija nerealizējams. Te nu attaisnojās teiciens, ka ļaudis labprāt notic tam, ko karsti vēlas.

Vienīgais ceļš, lai tiktu universitātē, bija kļūt par studentu un samaksāt mācības naudu, bet to, protams, nevarēju. Taču vairāk kā viss cits mani sāpināja vienaldzība, kādu Smits izrādīja par maniem preparātiem. Tiesa, viņš tos arī mazliet uzslavēja. Bet es savā muļķībā daudz ko biju gaidījis, šī nelielā atzinība sagrāva manas lolotās cerības līdz pamatu pamatiem. Sarūgtinājuma brāzma uzkurināja manī liesmas. Lai cik dīvaini, es jutos nevis izmisis, bet aizvainots un nikns. Un, kad, sasniedzis pilsētas centra rajonu, atskārtu, ka vēl joprojām nesu padusē gluži lieko nastu, mani apsēda pēkšņs fatālistisks lēmums. Atkal man nebija veicies. Man, acīm redzot, nebija lemts kalpot iemīļotajai zinātnei, tāpēc atteikšos no tās pavisam.

Ejot pa Bjukenanstrītu, nonācu līdz Ārgailas arkādei, segtai pasāžai, kura veda uz Ārgailstrītu un kurā atradās daudz dīvainu, mazu bodeļu. Blakus veikaliņam, kur tirgojās ar mašīnu modeļiem, es uzgāju to, kuru man vajadzēja. Tur, skatlogā, peldēja zelta zivtiņas zaļā stikla akvārijā, kam visapkārt juku jukām bija izvietoti suņu biskvītu un skudru olu paciņas kopā ar peļu slazdiem, tauriņu ķeramajiem tīkliem, gumijas izstrādājumiem un pastmarku loksnēm. Virs ieejas izkārtne ar uzrakstu «NATURĀLISTU BAZĀRS UN MAIŅAS TIRDZNIECĪBAS CENTRS».

Iekšā iegājis, gaidīju un elpoju sasmakušo gaisu, līdz pašķīrās priekškars un no veikala dibentelpas iznāca mazs, rūpju sagrauzts vīriņš spīdīgā, melnā uzvalkā.

— Gribu pārdot savu kolekciju.

Atkal raisīju vaļā saini, bet šoreiz drošiem pirkstiem.

— Tā ir laba manta, — es teicu, novietojot kārbas uz letes. — Paskatieties uz šīm spārēm.

— Mēs gan, taisnību sakot, pašreiz neko nepērkam, — viņš aizsmakušā čukstā pateica, uzliekot pensneju uz deguna un uzsākot visu uzmanīgi apskatīt, ar baltiem, mikliem pirkstiem aptaustot katru priekšmetu.

— Nē, pēc tādām mantām nav pieprasījuma, — beidzis apskati, viņš ar nožēlu teica. — Došu jums septiņ padsmitarpus šiliņu par visu šo mantību.

Sašutis es viņu uzlūkoju. — Kā, dzeltenais aeschna viens pats taču vērts veselu mārciņu. Redzēju cenu Londonas katalogā.

— Te nav Londona, bet Ārgailas arkāde. — Balss viņam skanēja ne skaļāk kā aizsmakusi murmināšana, — vecītis bija vai nu pamatīgi saaukstējies, vai arī viņam bija slima balsene. Viņš izturējās gaužām vienaldzīgi. — Tas ir augstākais, ko varu maksāt. Ja gribat, pārdodiet, negribat, nepārdodiet.

Jutos niknāks nekā jebkad. Nekad agrāk man nebija gadījies iepazīt atšķirību starp pirkšanu un pārdošanu. Septiņpadsmitārpus šiliņu par piecu gadu pūliņiem, par šīm mežonīgajām, grūtajām un bīstamajām kāpelēšanām pa garā kalna klintīm, par ilgajām rūpīga darba stundām līdz vēlai naktij... Tā bija drausmīga netaisnība. Bet ko es tur varēju darīt?

— Pārdošu.

Kad atstāju veikalu un man nekas vairs nebija nesams, rokas šķita vieglas, bet galva karsta. Ar monētām, ko uzpircējs man bija iedevis, un tām, kas bija atlikušas no pieciem šiliņiem, ar kuriem devos ceļā, kabatā man tagad bija vairāk nekā viena mārciņa sterliņu. Pulkstenis rādīja seši, un pilsēta mirdzēja gaišās ugunīs. Savā pārgalvībā nolēmu mazdrusciņ uzdzīvot.

Kvīnstrītas stūri atradu nelielu restorānu. Tas izskatījās mazliet bohēmisks, logā kārdinoši starp diviem milzīgiem artišokiem atradās šķīvji ar baltu zivi un sārtu gaļu. Metos iekšā pa abpus virināmām durvīm, pāri mīkstajam paklājam un apsēdos mīksti popētā, ar samtu pārvilktā nišā.

Tas bija omulīgs, mazs lokāls ar vecmodīgām, polsterētām mēbelēm un portjerām, kam pāri diskrētu gaismu lēja rožainiem abažūriņiem segtas elektriskās galda lampas, kas atgādināja tās, kuras es tik bieži biju apbrīnojis «Lidojošā kalnieša» restorānvagonā. Mazliet nervozēju, kad runāju ar viesmīli, kuram bija sacirtotas ūsas un cieši pieguļošs, balts priekšauts sniedzās gandrīz vai līdz pēdām. Bet pusdienas pasūtīju labas: nierīšu viru, teļa gaļas eskalopu ar šampinjoniem un neapoliešu saldējumu. Tad viņš ielika man rokās vīna karti. Bāls, bet apņēmīgs, runājot balsī, kas tikko jaušami drebēja, pasūtīju pudeli kianti.

Ēdu lēnām, jo tik bagātīgu, tik garšīgu ēdienu sen netiku baudījis. Vīns sākumā gan mazliet savilka mēli un vaigus, bet es dzēru vien, un pamazām man iepatikās pasūrā piegarša un tīkamais siltums, kas ar katru malku strāvoja pa ķermeni. Restorāns nebija ļoti pilns, bet daži pārīši jau sēdēja citās nišās. Man iepretim izskatīgs vīrietis kavēja laiku apaļīgai tumšmatei, meičai galvā bija koķeta cepurīte. Ilgu plosīts, es vēroju, kā viņi smejas un klusā balsī sarunājas, galvas kopā sabāzuši.

Tēriņš izmaksāja deviņus šiliņus. Tā bija milzīga summa, bet tagad es nenieka nebēdāju. Izdzēru vēl savu vīnu, iedevu viesmīlim šiliņu dzeramnaudas, viņš man paklanījās, es jutos apmierināts un izgāju laukā.

Kāds brīnišķīgs vakars! Visur mirdz ugunis un valda līksma rosība, apburoši, interesanti ļaudis drūzmējas uz ietvēm. Beidzot arī es dzīvoju, es apraku ilgi lolotos sapņus un jutos brīvs. Nopirku no avīžu puikas «Evening Times» un pie elektriskā gaismekļa pētīju izpriecu sludinājumu sleju. Pilsētā tovakar notika divas varietē izrādes, viena no Edvardsa operetēm un Martina Harveja «vispēdējā» uzstāšanās lugā «Vienīgais ceļš». Neviena no tām mani nevilināja. Bet slejas pašā apakšā es iepriecināts izlasīju, ka vecajā Karaliskajā teātrī atkārtoti izrāda lugu «Otrā misis Tenkverija». Devos uz šo teātri, nopirku biļeti parterā un gāju iekšā.

Kaut gan biju daudz lasījis un vēl neskaidri atcerējos, ka māmiņa Dublinā mani reiz aizveda uz «Pelnrušķītes» izrādi, man nekad mūžā nebija gadījies redzēt īstu lugu. Kad priekškars pacēlās, jutu, ka mani pārņem saviļņojuma trīsas. Un drīz vien izrāde mani sagrāba savā varā. Šī nu bija tā pasaule, kuru es tik bieži biju iztēlojies, kur cilvēki sarunājas tikai asprātīgi, kur drosmīgas dvēseles visu mūžu deg ar skaidru, baltu liesmu. Būdams jūtīgs un izslāpis pēc daiļuma, es dzēru katru aktiera vārdu.

Iznācu no teātra kā apreibis. Arī es gribēju ar abām tokām tvert dzīvi, izbaudīt priekus, kuri līdz šim man gājuši secen. Gara acīm skatīju satraucošas, jutekliskas ainas.

Teātris beidzās agri: pulkstenis rādīja tikai pusvienpadsmit. Ielās tagad bija daudz mazāka burzma, dažas pat pavisam tukšas, kad soļoju Džemsa skvēra virzienā; tas bija mazs laukums pilsētas centrā, kura vienā malā atradās galvenais pasts, bet otrā — liels tirdzniecības nams, kura spoguļstikla logi apgaismoti visu nakti. Par Džemsa skvēru Luiss ar zinātāja smīnu šo to bija izmetis.

Sāku nervozi staigāt šurpu turpu pa skvēra plato ietvi. To pašu darīja arī dažas pretējā dzimuma pārstāves, laiku pa laikam ar domīgu sejas izteiksmi apstājoties, it kā autobusu gaidot. Viena no tām bija neparasti tukla, izplūdusi visos virzienos. Galvā viņai bija liela, spalvām rotāta cepure, bet stampīgajās kājās šņorzābaki.

— Sveiki, mīļumiņ, — viņa laipni nomurmināja, kad gāja man garām.

Kāda cita bija gara, tieva, noslēpumaini aizplīvurojusies un viscaur melnās drēbēs ģērbusies. Viņa staigāja ļoti lēniem soļiem, mazliet sakumpusi. Laiku pa laikam viņa ieklepojās, taču pieklājīgi, turot pie mutes kabatas lakatiņu. Viņa apveltīja mani ar gurdu smaidu, kas stindzināja asinis dzīslās. Samulsis un izbijies apstājos. Neredzēju šeit nevienas sievietes, kas kaut aptuveni līdzinātos manas satrauktās fantāzijas jaukajiem iedomu tēliem. Varbūt man labāk veiksies skvēra centrā.

Pārgājis pāri ielai, nokļuvu mazā puķu dārzā, ko greznoja statujas un visos virzienos šķērsoja takas. Šeit bija tumšāk, romantiskāk. Arī vairāk publikas. Daudzsološās ēnas iedrosmināts, staigāju pa centrālo celiņu. Pretim nāca meitene, kuras augums tumsā šķita vilinošs. Kad viņa pagāja man garām, es apstājos un pametu acis atpakaļ. Arī viņa apstājās un atskatījās uz mani. Pamanījusi, ka man radusies interese par viņu, viņa aicinoši pamāja ar galvu un lēnām staigāja tālāk.

Asinis man dzīslās pulsēja skurbinoši. Kādu mirkli paliku stāvam. Vai lai es viņai sekoju vai pagaidu, kamēr viņa vēlreiz būs apgājusi apkārt mazajam dārziņam? Celiņš taču izveidoja apli, un viņai tepat būs jāatgriežas: trīcot apsēdos uz sola celiņa malā. Tikai tad pamanīju, ka te vēl kāds sēž, kad vīrieša balss mani uzrunāja:

— Klausies, vai nav kāds smēķis?

Pagrābstījos pa kabatu un izvilku cigarešu paciņu. Neskaidri saskatīju, ka vaicātājs bija pavecs vīrs, nelaimes putns, īsts klaidonis.

— Paldies, draugs, — viņš teica. — Vai neatrastos arī sērkociņš?

Tumšajā dārzā zem kailajiem kokiem es steidzīgi iededzu sērkociņu un sniedzu to viņam, lai viņš aizsmēķē. Delnās paslēptā liesmiņa īsu mirkli apgaismoja visu, kas šajā sejā vēl bija palicis cilvēcisks. Tad nodzisa.

Kā sastindzis vēl ilgi sēdēju uz sola. Atdevu viņam visas atlikušās cigaretes. Smagiem soļiem gāju uz staciju. Kājas man bija tik bezspēcīgas, ka gandrīz vai nevarēju nostāvēt. Vēl paguvu notvert pēdējo vilcienu.

Kupejā biju viens. Sēdēju un truli skatījos uz dēļu šķērssienu man pretim. Nekā nebija dzīvē, it nekā, kas netiktu galu galā izpostīts un sagandēts. Es pārdevu savas kolekcijas, savas piedzimstot gūtās tiesības — būt tas, kas gribu būt... un par ko!

Pēkšņi ieraudzīju kādu mazu caurumiņu, ko kāds nerātns pasažieris bija izurbinājis šķērssienā. Satriekts, bezcerīguma un šausmu pārņemts, tomēr nepārvaramas ziņkārības dzīts, piecēlos un piebāzu aci pie mazā caurumiņa.

Taču blakus kupeja bija tukša, arī pavisam tukša.

5. n o d a ļ a

Ziema pieturējās drēgna un miglaina. Strādāju tagad pie vieglās virpas un, samierinājies ar to, ka nākotne paies šeit, rūpnīcā, centos piesaistīt savas intereses mašīnām. Bet prāts joprojām klaiņoja pa citām sfērām; pieļāvu kļūdas; redzēju, ka Džemijs sāk uz mani dusmoties.

Kādu dienu ap decembra vidu viņš pienāca pie mana darbgalda, pieri saraucis, rokā turot metāla detaļu.

— Klausies, Robij, — viņš skarbi teica. — Tev nu gan drusku jāsaņemas.

Nosarku līdz ausu galiem; tā bija pirmā reize, kad viņš tādā tonī ar mani runāja.

— Ko tad esmu nodarījis?

— Tu izšķiedi astoņas stundas kvalificēta strādnieka darba laika, nerunājot nemaz par materiālu. — Viņš sniedza man tērauda detaļu. — Es tev teicu, ka tā jāvirpo ar otrā numura griezni. Bet tu virpoji ar ceturto numuru un visu darbu sabojāji.

Redzēju, ka nevīžības dē| biju kļūdījies. Bet es neizjutu vis kaunu, nē, jutu sevī augam dusmas. Stāvēju, acis nodūris.

— Kas tur pavisam. Brāļi Maršali tāpēc vēl nebankrotēs.

— Tā nav vīra valoda, — Džemijs strupi atcirta. — Teikšu tev atklāti: nu gan laiks tā kā būtu atteikties no gaisa pilīm un ķerties pie darba ar pilnu krūti.

Viņš vēl dažas minūtes uzbudināts lasīja man morāli; tad, dusmas izlādējis, pirms aiziešanas vēl noņurdēja:

— Atnāc nākamsestdien pie mums vakariņās.

— Paldies. — Biju kļuvis gluži bāls un lūpas pastīvas. — Ja tev nav iebildumu, tad labāk neiešu.

Brītiņu Džemijs klusēja, tad pagriezās un aizgāja. Es dusmojos uz Džemiju, bet vēl vairāk pats uz sevi. Zināju, ka viņam taisnība. Kamēr es vēl tur saīdzis stāvēju, no blakus virpas pienāca pie manis Golts.

— Redzēju, ka ziņu pienesēji viņam tevi apsūdzēja. Viņš pārāk viegli uzķeras uz šādām izdarībām.

Golts allaž bija pārlieku gatavs piedalīties katrā pret autoritāti vērstā izlēcienā, un es jutu, ka šādas viņa attieksmes pamatā ir viena nemākulīga strādnieka simpātijas pret otru tādu pašu. Golts jau vairākas dienas nebija skuvies un izskatījās sevišķi nevīžīgs. Nevarēju savaldīties.

— Turi muti!

Viņš aizvainots atkāpās.

— Neesi nemaz tik lielīgs un varens. Nākamo reizi es divkārt apdomāšos, pirms izrādīšu tev līdzjūtību.

Ķēros atkal pie darba. Nākamajās dienās pēc šī notikuma mēģināju laboties. Bet nekas neiznāca. Ar instrumentiem rīkojos tik nevīžīgi, ka ar aukstu griezni stipri savainoju sev īkšķi. Brūce iekaisa, pūžņoja, un radās negants sastrutojums, un vecmāmiņa man lika sautējošas kompreses. Manīju, ka Džemijs, juzdamies neērti, mani vēro un grib ar mani runāt.

— Bēdīgi izskatās tava roka, — viņš beidzot teica. — Šķiet, ka nedzīst.

— Nieks vien ir, — dzedri atbildēju. — Tikai skramba.

Es gandrīz vai priecājos par sāpēm, ko pūžņojošā brūce sagādāja. Garastāvoklis man bija tikpat drūms kā ziemas debesis. Elisona bija aizceļojusi uz Ārdfilanu. Viņa gan rakstīja, kārtīgi atbildot uz manām biežajām un kvēlajām vēstulēm, taču nekad daudz. Kad pastnieks atnesa no viņas vēstuli, sirds man dzīrās vai pušu plīst. Paņēmis vēstuli līdzi savā istabā, aizslēdzu durvis un trīcošiem pirkstiem atplēsu aploksni. Elisona rakstīja lieliem, apaļiem burtiem, katrā rindiņā bija tikai trīs četri vārdi. Manas ilgu pilnās acis ātri un kāri tika galā ar dubultloksni. Viņa daudz strādājot pie divām jauniestudējamām dziesmām — Šūberta «Serenādes» un Šūmaņa «Veltījuma». Viņa ar māti un Luīzu nesen slidojušas uz Ārdfilanas rātsnama dīķa. Vienu reizi pie viņām esot ciemojies doktors Tomass. Misters Reids bijis divas reizes. Visi gaidot lielo saviesīgo balli. Vai arī es nemēģinātu uz to ierasties? Lasīju vēstuli vēl un vēl. Taču tā, pēc kā es ilgojos, tur nebija. Žigli apsēdos un sāku rakstīt atbildi, kvēlu un pārmetumu pilnu, izkratīdams savu sirdi.

Nedēļu pirms Ziemas svētkiem Luiss pusdienas pārtraukumā pienāca pie manis.

— Klausies, Šenon, nākamsestdien Ārdfilanā būs diezgan jauks deju vakars. Brauksim turp.

Nokodu gabalu siera maizes un centos izlikties vienaldzīgs. — Es diemžēl neesmu nekāds lielais dejotājs.

— Nekas. Deju laikā varēsi pasēdēt. — Viņš pasmaidīja. — Es parasti tā daru.

— Laikam nevarēšu izrauties.

Savā labdarībā Luiss neatlaidās, pūloties mani pierunāt. — Tas ir vesels notikums. Šķīsto jaunavu balle. Lērums daiļu meiteņu un lieliska bufete. Liku atsūtīt sev divas biļetes. Nudien, tev jābrauc līdz.

Lai gan biju apņēmies neizrādīt savas jūtas, mani pārņēma nepārvarams satraukums. Smokinga man nebija; dejot nepratu; nebija iespējams turp braukt. Luisa laipnā izturēšanās, viņa draudzīgā neatlaidība, bet galvenokārt dabiskā vienaldzība, ar kādu viņš skatījās uz dejām, tāpat kā uz visiem pārējiem labumiem dzīvē, acīm redzot, bija iemesls, kas mani šausmīgi saniknoja.

— Pie joda... Vai nevari atstāt mani mierā?

Viņš izbrīnījies paskatījās, tad, plecus paraustījis pameta mani vienu. Tūdaļ sametās kauns pašam par sevi. Visu pēcpusdienu nenolaidu acis no virpas, nobēdājies un nevarīgs.

Sestdienas vakarā pulksten piecos ar strādnieku vilcienu aizbraucu uz Ārdfilanu. Pāris stundu pastaigājos tukšajos apstādījumos, pār kuriem brāzās decembra vētra. Kad es klajajā esplanādē patvēros aiz orķestra estrādes aizvēja, pacēlis mēteļa apkakli, tad, no apkārtējās tumsas iznirdamas, man uzmācās atmiņas par Gēvinu. Tas bija tieši šeit, gada tirgū, kad zvērējām nekad nešķirties. Cik nesen tas bija... Taču šķita — pagājusi vesela mūžība. Tagad, kad es drebinādamies stāvēju tieši tajā vietā, kur mēs, cerību un drosmes spārnoti, bijām solījušies iekarot pasauli, Gēvina vairs nebija.

Ap pulksten astoņiem devos uz rātsnamu. Iejucis mazajā ļaužu pūlītī, kas bija sapulcējies, lai noskatītos, kā vietējais sabiedrības krējums ierodas uz balli, es ārā uz ietves gaidīju. Sāka smidzināt sīks lietutiņš. Drīz sāka piebraukt ekipāžas un automobiļi.

Paslēpies aiz citiem skatītājiem, kas galvenokārt bija mājkalpotāji, es vēroju, kā ierodas viesi, priecīgi ļaudis, smaida un runā, sievietes vakartērpos, vīrieši frakās un ar baltām kaklasaitēm. Redzēju, kā nesteidzoties iegāja Luiss, nevainojami ģērbies un ieziedies. Mirkli vēlāk, aiz pārsteiguma satrūcies, ieraudzīju steidzamies augšā pa kāpnēm Reida plecīgo stāvu. Beidzot pēc laba brīža parādījās Elisona ar māti. Viņas nāca lielā grupā kopā ar Luīzu un misis Maršalu. Sirds man stāja pukstēt, kad ieraudzīju Elisonu baltajā tērpā, viņas seja rāma, apgarota, acis staroja, kad viņa, ar Luīzu sarunājoties, gāja pa izklāto paklāja celiņu. Kad viņa pazuda skatienam, no rātsnama iekšpuses līdz manim atzagās mūzikas pirmās, klusās taktis. Šķita, ka sirds krūtīs vai stāsies. Kabatās sažņaudzu rokas dūrēs un ātrā solī devos prom. Trīs ceturtdaļas stundas bija jāgaida vilciens. Vienkāršā ielā netālu no stacijas iegāju veikaliņā — ēdnīcā, kur klientiem cepa zivis un kartupeļus. Kopš pusdienām neko nebiju ēdis, tāpēc pasūtīju sev par diviem pensiem dubultporciju ceptu kartupeļu. Apsēdos uz sola turpat mazajā, tumšajā veikaliņā, apslacīju taukainos kartupeļus ar etiķi un ēdu tāpat ar pirkstiem. Vēlējos, kaut varētu piedzerties. Kaut varētu pagrimt līdz viszemākajām padibenēm.

Pirmdienas rītā rūpnīcā, dodoties uz mašīnu cehu, satiku Luisu. Savāds impulss lika man apstāties un uzsmaidīt viņam, nevis atvainojoties, bet atklāti un nepiespiesti kā vīrs ar dzīves pieredzi.

— Redz, vecīt, — es teicu. — Man žēl, ka viņnedēļ tik nelaipni tev atteicu. Vai tu labi izklaidējies sestdien?

— Jā, — viņš aizdomīgi atbildēja. — Nekas.

— Taisnību sakot, — smaids man kļuva platāks, — man bija norunāta speciāla satikšanās ar jauku lēdiju, jaunu atraitni, ar kuru biju iepazinies Vintonā, un biju mazliet noskaities uz tevi, ka mēģināji man to izjaukt.

Viņa seja lēnām atplauka. — Ak, tu, ēzeli, ko tad uzreiz neteici?

Es smējos un viszinoši pamāju ar galvu.

— Ek, tu, laimes luteklis! — Viņš skaudīgi manī pavērās. — Ārdfilanā nekas tamlīdzīgs neiznāca. Viss noritēja pieklājīgi un korekti. Gudri darīji, ka nebrauci.

Šie lētie meli kādu brīdi mani uzjautrināja, taču drīz vien nāca reakcija — riebums. Vairāk nekā jebkad noslēdzos sevī, vairījos no ļaudīm, savu vientulību uzskatot par tikumu. Kad Keita mani aicināja uz savu māju, es parasti atradu kādu ieganstu, lai neietu. Reidu redzēju ļoti reti. Reiz, kad mēs satikāmies, viņš man kaut kā savādi uzsmaidīja.

— Daru tevis dēļ, Šenon, ko varu.

— Kādā veidā? — es izbrīnā vaicāju.

— Atstājot tevi paša ziņā.

Es turpināju savu ceļu. Nezināju nekā, ko pateikt. Jutos noguris līdz nāvei, un viss man bija apnicis. Dīvaini, vienīgais cilvēks, kuram es pievērsos, bija vecmāmiņa — varbūt mani valdzināja viņas nelokāmais raksturs, stingrs kā klints. Vectētiņš bija tāds kā salmiņš vējā, bez jebkāda pamata zem kājām, turpretim vecmāmiņa spēku un izturību smēla no savas laucinieciskās dzimtas dzīļu dzīlēm, gandrīz vai šķita, ka no pašas zemes, kur bija cēlusies un augusi. Es sēdēju līdz vēlam vakaram pie virtuves galda un tērzēju ar vecmāmiņu, kas man ļāva ieskatīties viņas «senajās dienās», ko bija pavadījusi tēva Ēršīras fermā — sierotavā: kā pļāvējiem uz lauku nesusi svaigi ceptas karašiņas, kā vērojusi kartupeļu racējus, kas vakaros pēc darba, vijolei čīgājot, šķūnī dejojuši. Aizvien vairāk un vairāk sāku ievērot viņas zemnieciskās izdarības — piemēram, ieradumu atlasīt zirņus viras šķīvī un sakārtot tos akurātā lokā ap šķīvja malu, lai vēlāk ar pipariem un sāli tos apēstu. Viņa zināja daudz laucinieku parunu («No bietēm sāp krusti» vai «Nemet skrandas malā, kamēr maijs nav galā») un lepojās ar pašas brūvētām zāļu tējām. Viņas atmiņa, jo sevišķi par ģimenes notikumiem, bija apbrīnojama. Ar tamboradatu viņa joprojām vēl mācēja darināt lieliskas, sarežģīta raksta mežģīnes, ar kurām greznoja savu aubīti un apkaklītes, kas viņas ārienei allaž piešķīra tīkamu svaigumu. Viņa vairākkārt man apgalvoja, ka viņas dzimtas ļaudis dzīvojot garu mūžu, ka viņas māte, saglabājot skaidru prātu un ņipru garu, nodzīvojusi līdz deviņdesmit sešu gadu vecumam. Vecmāmiņa bija pilnīgi pārliecināta, ka viņa šo rekordu pārspēs, un bieži vien ar mierīgu nopūtu izteica savu nožēlu par vectētiņu un savu draudzeni mis Minsu: — Cik žēl, ka abi tik strauji noveco!

Ziemas svētki bija gandrīz klāt. Veikali pilsētā izgreznoti ar aslapaino palmu zariem un papīra karodziņiem. Taču «Lomonda lepnuma» dzīves ritumā svētku laiks ļoti maz ko grozīs — vecmāmiņa aizies uz vakara dievkalpojumu, Keita varbūt mums atsūtīs plūmju pudiņu un vectētiņš, ja viņu nepievaldīs, nepaliks skaidrā prātā. Taču, kad tuvojās svētvakars, tomēr jutu, ka mani pārņem nemiers un satraukums. Lai to pārvarētu, es jo dziļāk ieslīgu grāmatu lasīšanā, kuras biju paņēmis publiskajā bibliotēkā. Vakaros bieži jutos tik noguris, ka apsēdies, lai palasītu, tūdaļ aizsnaudos un satrūcies pamodos, jo nodegušās sveces dziestošās dakts dūmi kairināja nāsis. Bet jāatzīstas, es gandrīz visās šīs drūmās ziemas svētdienas nogulēju lielāko tiesu gultā, lasīdams Čehova, Dostojevska, Gorkija un citu krievu rakstnieku darbus. Kādreiz aizrāvos ar romantisku literatūru, bet tagad labāk patika drūmākas un reālākas grāmatas. Biju arī sācis musināt sev prātu ar filozofiju: izēdos cauri Dekartam, Jūmam, Šopenhaueram un Bergsonam, kuru domas man gan bija par dziļām, taču šad tad tās tomēr nesa kādu labumu, kad mani apgaismoja palss atziņas stariņš, kas pastiprināja sliecību uz noslēgtību un augstprātīgo attieksmi pret teoloģiju. Mans sardoniskais smīns sagrāva visu dievišķās atklāsmes templi. Pētniekam—zinātniekam ir gluži neiespējami ticēt, ka pasaule tapusi vienā naktī, ka vīrietis radīts no māliem un sieviete no viņa ribas. Paradīzes dārzs, kur Ieva, ņirdzīgi smīnošai čūskai noskatoties, apēd ābolu, ir jauka pasaciņa. Visa tiešamība pierāda pavisam citu dzīvības izcelšanās koncepciju: miljoniem gadu ilgajā attīstības laikā plašajās jūras un atdziestošās zemes dūkstīs no pirmatnējiem koloidālajiem savienojumiem radās bezgala daudzas un dažādas protoplazmas formas, kas garas evolūcijas ceļā izveidojās par abiniekiem un rāpuļiem, putniem un zīdītājiem — un savā varenajā tapšanas ciklā — ak šausmas! — daba beidzot padarīja Nikolo un mani par brāļiem, kuru faktiskā atšķirība būtībā slēpjas ādā.

Ilūzijas zaudējis, meklēju dvēseles mieru daiļumā. Paņēmu bibliotēkā darbus par dižajiem gleznotājiem, pētīju viņu šedevru krāsainās reprodukcijas. Tā es saskāros ar impresionistiem. Mani sajūsmināja viņu jaunās domas par krāsu un formu. No darba atgriežoties, bieži apstājos un ilgi raudzījos uz sarkani violetajām ēnām, ko meta zilganie kastaņkoki, vai uz citrondzeltenajām svītrām pie vakara debesīm Bena aizmugurē. Muļķīgs un slimīgi jūtīgs, šausmīgi pārdzīvojot jaunības gadu «nemieru», piešķīru šim kalnam simbolisku nozīmi: tas man personificēja dzīvē nesasniedzamo. Ja nevarēju sasniegt tā galotni, tad vismaz stāvēju nicinoši izaicinošā pozā tā pakājē.

Kaut gan izturējos izaicinoši pret zibeni un pērkonu un visu citu pasaulē, taču, kad pienāca Ziemas svētki, jutos pagalam nožēlojami. Iepriekšējā vakarā biju aizgājis uz Barlonu ar dāvanu Keitas dēlēnam. Gribēju arī no savas puses ielikt kaut ko viņa svētku zeķē un klusībā cerēju, ka mani ielūgs uz svētku mielastu. Bet, kad es tur nonācu, visi bija izgājuši. Piesēju savu dāvanu sainīti pie durvju roktura un devos prom. Nedaudzo apsveikuma atklātnīšu vidū, kuras saņēmu, atradās arī atklātnīte, ko man bija atsūtījušas klostera māsas; es par to pasmaidīju, — šim gadījumam atbilstošu smaidu — bet mana augstprātība mani priecīgāku nedarīja. Kad pulkstenis tuvojās vienam, jutu, ka nespēšu sēdēt apakšstāvā pie drūmā pusdienu galda. Tāpēc paņēmu cepuri un izgāju ārā.

Pelēkās ielas bija tukšas, kad staigāju pa pilsētu. Līvenfordā nebija neviena restorāna, kur cilvēks varētu kārtīgi paēst. Beidzot savā izmisumā iegriezos Fitera bārā. Izdzēru glāzi alus un apēdu dažas siermaizītes. Aukstā uzkoda nespēja manī izraisīt priecīgākas ilūzijas, kas mudinātu atgriezties drūmajā mājā. Manā istabā pat nebija kamīna.

Publiskā bibliotēka bija atvērta no diviem līdz trim tāpēc, ka pirmssvētku diena nebija oficiāla svinamā diena. Bibliotēkā bija silti. Pavadīju tur gandrīz veselu stundu un paņēmu lasīšanai vēl vienu grāmatu. Tad devos mājup.

Pilsēta tinās drēgnā miglā, un arī tumsas iestāšanās nebija ilgi jāgaida. Ejot pa Čepelstrītu, nepamanīju, ka man pretim nāk liela auguma vīrs, bet, tiklīdz sev blakus sadzirdēju uz ietves klaudzam lietussargu, tā atskārtu, kas tas ir, un nespēju apvaldīt izbīli.

— Ak, tu tas esi, Šenon! — kanoniķa Roša balss skanēja laipni. — Sāku jau domāt, ka esi kaut kur nolīdis uz ziemas guļu.

Es klusēju, sevi drošinot, ka nav ko bīties no šī vīra, kurš galu galā bija tikai cilvēks un nekādā ziņā nebija apveltīts ar mistisku varu.

— Man jāapmeklē slimnieks pie Drambakas muitnīcas. Vai tu arī uz to pašu pusi?

— Jā, es eju mājās.

Iestājās klusums.

— Atklātnīte, ko tev viņnedēļ sūtīju, laikam būs kaut kur noklīdusi. Pasts izturas pavirši pret atklātnēm, pie manis ciemojās kolēģis, kas šeit ieradies no Dienvidamerikas. Viņš ir priesteris Brazīlijā. Atcerējos tavu interesi par dabaszinībām un iedomājos, ka tu varbūt labprāt ar viņu satiktos.

— Esmu pazaudējis visu interesi par dabaszinībām.

— Ak tā! — Es gandrīz vai jutu, kā viņš sarauc uzacis. — Tā arī pazudusi? Saki man, mīļais draugs, — vai tu kaut ko esi paglābis no bojā ejas?

Turpināju soļot, galvu nodūris.

— Kas tev tur ir? — viņš izvilka grāmatu man no paduses. — «Brāļi Karamazovi». Nav slikta grāmata. Iesaku tev pievērst uzmanību Aļošam. Tas ir jauneklis, kas saglabāja sevī ticību.

Viņš sniedza man grāmatu atpakaļ. Dažus mirkļus turpinājām ceļu klusējot.

— Mīļo zēn, kas ar tevi noticis?

Viņš runāja citā tonī, kas mani pārsteidza un samulsināja. Biju gaidījis, ka viņš man pārmetīs, ka esmu «novērsies no ticības», neesmu «pildījis savus Lieldienu pienākumus» un tamlīdzīgi; viņa balss maigums lika manām acīm kļūt valgām. Paldies dievam, bija tumšs — ar šādiem paņēmieniem viņš mani nenomakšķerēs!

— Nekas nav noticis.

— Tad kāpēc tu vairs nerādies, kā agrāk to mēdzi darīt? Tu mums visiem, māsām un sevišķi man, pietrūki.

Nolēmis nepalikt pārlieku godbijīgs un mēms, es saņēmu visu savu drosmi. Gribēju, lai viņš zina, kas manī notiek.

— Es vairs neticu dievam. Šī pasaciņa man vairs neeksistē.

Viņš uzklausīja to klusēdams. Taisnību sakot, viņš tik ilgi gāja man blakus neatbildot, ka es zagšus uzmetu skatienu viņa sejai Tā bija vāja, izskatījās nogurusi un mazdūšīga. Pēkšņi es sapratu kaut ko, kas man agrāk nekad nebija prātā nācis, — arī viņam bija savas bēdas, un doma, ka varbūt biju tās vēl padziļinājis, nomāca manu sirdsapziņu. Skatīdamies taisni uz priekšu, viņš negaidot sāka runāt, it kā pats ar sevi.

— Dievam tu vairs netici, saprāts tevī guvis uzvaru .. Nu, tad arī nav ko brīnīties, ka tu lepojies ar to. — Mirkli viņš klusēja. — Bet ko tu par dievu zini? Un, taisnību sakot, ko es par viņu zinu?... Baidos, ka jāatbild būs — neko. Viņš ir absolūti neizzināms... neizprotams... pilnīgi ārpus mūsu iztēles, ārpus mūsu saprāta iespējām. Mēs nevaram ar cilvēkiem pieejamiem jēdzieniem viņu attēlot vai izskaidrot viņa rīcību. Tici man, Šenon, ar prātu izprast dievu nav iespējams. Nevar izdibināt neizdibināmo. Mūsu lielākā kļūda ir tā, ka mēs strīdamies par dievu, bet mums vajadzētu viņam vienkārši ticēt, akli ticēt.

Viņš apklusa uz brīdi, pirms atkal turpināja:

— Vai atceries, mēs reiz runājām par tām būtnēm, kas dzīvo okeānā, piecu jūdžu dziļumā, kas bez acīm atrod savu ceļu melnajā tumsā... sava veida mūžīgajā naktī... kur tikai retumis iemirdzas vāja fosforiscējoša gaismiņa? Un, ja šīs būtnes uzvelk augšā no dzelmēm dienas gaismā, tās lielo spožumu neiztur. Tā tas ir ar mums attiecībā pret dievu. — Atkal viņš brītiņu pagaidīja. — Lielākais grēks no visiem grēkiem ir lepnīgs prāts. Kas tevī notiek, tu ļoti labi saproti. Tu visu esi noreducējis līdz jēdzienam par šūnu. Tu precīzi vari pateikt, kāds ir protoplazmas ķīmiskais sastāvs... Ak, tās ir ļoti vienkāršas vielas. Bet vai tu sintezējot vari šīs vielas iedzīvināt? Kamēr tas nav noticis, Šenon, tikmēr neatliek nekas cits kā iet savu dzīves ceļu pazemībā un ticībā.

Atkal iestājās klusums. Bijām gandrīz sasnieguši Drambakas gatves stūri. Kad viņš pagriezās uz muitnīcas pusi, atstājot mani vienu, viņš, pirms pazuda miglā, uzmeta man atvadām vēl skatienu.

— Iespējams, ka tu nemeklē dievu, Robert, bet viņš tevi meklē. Un viņš tevi atradīs, manu mīļo zēn. Galu galā tevi atradīs.

Juceklīgu jūtu pārņemts, es lēnām devos uz māju pusi. Man vajadzētu justies lepnam, ka biju aizstāvējis savas tiesības: tas tomēr jau kaut kas bija, ja cilvēkam pietika drosmes turēties pie savas pārliecības. Taču es jutos satriekts, nobijies un sirds dziļumos šausmīgi nokaunējies.

Ja kanoniķis Rošs būtu pielietojis sava amata paņēmienus, parastās nodrāztās frāzes par velna viltībām un tamlīdzīgi, tad es būtu jutis, ka man ir taisnība. Viens pats nepareizi izraudzīts vārds — un viņš būtu zaudētājs. Ja viņš būtu mēģinājis mani iežēlināt, sentimentāli ieminoties par bērniņu, kas pašlaik dus silītē, es, iespējams, būtu pat apraudājies, bet nekad es to viņam nebūtu piedevis.

Taču viņš bija vērsis pret mani mana paša ieročus un mierīgi parādījis visu manu niecību. Pieņemsim, ka šāda augstāka būtne galu galā arī eksistē. Cik muļķīgi tad es rīkotos, ja es, pats būdams tikai atoma sīka partikula, mazs nevarīgs rotārijs, uzdrošinātos izaicināt dievu. Un kādas šausmas, kādas mocības tad man būtu par sodu jāizcieš, un visļaunākais sods būtu apziņa, ka esmu viņu noliedzis. Tobrīd jutu nevaldāmu vēlēšanos krist ceļos, padoties un aklā pazemībā meklēt mierinājumu lūgšanā. Taču, trīcēdams no galvas līdz kājām, es spītīgi tam pretojos un gluži neapzināti paātrināju savus soļus. Bet, kad acu priekšā iznira «Lomonda lenpuma» siluets, mani uzveica nepārvarama grūtsirdība. Sirds dziļumos es brēcu: «Ak dievs... ja vien ir dievs... kādus Ziemas svētkus tu man esi atnesis!»

6. n o d a ļ a

Maijā uznāca vēlīns sals, kam sekoja atkusnis, pārvēršot visu šķīdonī. Taču kādu vakaru, divas nedēļas pirms amatu svētkiem, nākot mājās no darba, pa dubļiem un kūstošu sniegu brienot, pamanīju, ka dzīvžogu zaros jau bija aizmetušies pumpuri, un sajutu arī sevī mostamies pavasari. Elisona bija pārbraukusi, un mēs bijām norunājuši amatu svētkos, kas nebija vairs aiz kalniem, aizbraukt uz Ārdenkēplu — šo mūsu ekskursiju gaidīju no visas sirds.

Pārnācis mājās, iegāju virtuvē un tūdaļ nojautu, ka noticis kaut kas neparasts. Vecmāmiņa rezignēta sēdēja pie galda, tēvs, uzlicis roku viņai uz pleca, viņu mierināja kā vien mācēdams.

— Pusdienas paņem pats, Robert. — Viņš izslējās taisns un uzmeta man zīmīgu, sadrūmušu skatienu. — Sofija aizgājusi.

Šis jaunums man nelikās sevišķi svarīgs. Noliku savu brokastu kārbu, nomazgājos un atgriezos atpakaļ. Kad izņēmu no cepeškrāsns karsto, apsegto šķīvi, vecmāmiņa, papildinot tēva pirmītējo paskaidrojumu, sašutumā teica:

— Pēc visa tā, ko viņas labā esmu darījusi, aiziet prom bez kāda brīdinājuma. To es nevaru saprast.

— Agri vai vēlu, bet dabūsim kādu citu. — Tēvs klusi piezīmēja. — Galu galā viņa bija ļoti izšķērdīga... un liela izēdāja.

Bet viena es nevaru visu padarīt, — vecmāmiņa protestēja.

— Robijs un es, mēs tev visu atvieglosim. — Tēvs pretīgi un ņirdzīgi pasmīnēja. — Es varu savu gultu arī sakārtot pats. Un, taisnību sakot, mājas darbi man ļoti patīk.

Redzēju, ka viņš klusībā ārkārtīgi priecājas, ka atbrīvojies no izdevumiem par kalponi, un darīs visu, kas vien būs viņa spēkos, lai novilcinātu jaunas kalpones pieņemšanu.

Kad biju beidzis savu maltīti, tad, ejot augšā savā istabā un pakalpojot vecmāmiņai, paņēmu līdzi maizi, sieru un kakao vectētiņam. Kad nospiedu viņa istabas durvju rokturi un ienesu paplāti, viņš sēdēja pie vājas kamīna uguns, plecos uzmetis mēteli.

— Paldies, Robert! — vectētiņš runāja laipnā, mierīgā balsī. — Kur tad Sofija?

— Aizgājusi. — Noliku viņam priekšā paplāti. — Aizgājusi bez uzteikšanas.

— Te nu bija! — Viņš pacēla skatienu, kurā izpaudās izbrīns un viegls aizvainojums. — Tas ir pārsteigums. Tagadējos laikos nekad nevar zināt, kas cilvēkiem aiz ādas.

— Mazliet nepatīkami.

— Ir jau gan, — viņš piekrita. — Jāatzīstas, man šī meitene patika. Ļoti pakalpīga un jauniņa.

Jauki bija redzēt vetētiņu tādā saprātīgā omā, vienā no tiem svētīgajiem starpcēlieniem, kad viņš bija ieslīdzis savās sendienu mierīgās pārdomās. Man šķita, ka viņš izskatās vārs šovakar, mazliet saguris; brītiņu pastāvēju, kamēr viņš mērca maizi kakao tasē un lēnām ēda.

— Kā tava kāja? — es apvaicājos. Pēdējā laikā viņš staigājot bija sācis pievilkt kreiso kāju.

— Lieliski, lieliski. Tikai sastaipīta. Veselība man ir varena, Robert.

Nākamajā rītā rūpnīcā pamanīju, ka Golts, Sofijas tēvs, mani vērodams, tā savādi noskatās. Strādājām pie jauna ģeneratora, un viņš visu laiku manā tuvumā vien grozījās, ik pa bridi pienāca klāt, lai aizņemtos te uzgriežņa atslēgu, te vīli. Notrāpījis mirkli, kad Džemijs atradās ceha viņā galā, Golts izmeta:

— Gribu satikties ar tevi pēc darba.

Nepatikā paskatījos uz viņa bezkrāsaino, neskūto seju, ko atdzīvināja vienīgi nespodrās acis.

— Kāpēc?

— Vēlāk pateikšu. Gaidi mani Fitera bārā.

Pirms paguvu atteikt, uzradās Džemi js, un Golts aizmanījās prom. Biju pārsteigts un apmulsis. Ko viņam galu galā no manis vajadzēja? Klusībā nolēmu, ka neiešu. Bet piecas minūtes pēc sešiem, nemierīgas ziņkārības dzīts, iegāju bārā, kas atradās tieši pretim rūpnīcas vārtiem, un sastapu tur Goltu jau sēžam pie maza galdiņa gandrīz tukšās, vakaram vēl neapgaismotās, garās, ar zāģu skaidām izkaisītās telpas kaktā.

Sveicienam viņš, it kā ko labu gaidot, pasmaidīja. — Ko dzersi?

Atturīgi pakratīju galvu. — Es steidzos. Ko tas nozīmē?

— Vispirms gribu glāzi viskija. — Viņš uzsauca viesmīlim, lai atnes viņam dzērienu un, kad to atnesa, teica:

— Tas viss ir Sofijas dēļ.

Sašutis es piesarku.

— Gar to man nav daļas.

— Var jau būt, ka nav. — Domīgi viņš dzēra savu viskiju, ar acīm mani no galvas līdz kājām nopētot. — Bet skandāls izcelsies pamatīgs, ja tas nāks gaismā.

Jutos, it kā viņš man sejā būtu iešļācis spaini ūdens. Biju apmulsis un apkaunots, un nav ko noliegt, izbīlī man ledaini šermuļi pārskrēja pār muguru.

Viņš pamāja ar galvu uz otru krēslu, kas stāvēja pie galda.

— Apsēdies un neesi nemaz tik lepns un varens. Labāk izmaksā man vēl vienu viskiju. — Viņš apklusa, atkal mani nopētījot ar savām mazajām, negodīgajām acīm. — Tev taču nav iebildumu?

— Pasūti, ja gribi, — es nomurmināju.

— Uz veselību, — viņš teica, kad viesmīlis otrreiz atnesa dzeramo.

Pusstundu vēlāk gāju pa Drambakas gatvi bāls un ar smagu sirdi, manī vārījās dusmas. Pavasarīgajiem kastaņkokiem jau raisījās lapas, bet tagad es tās neredzēju. Mājās uzgāju pa kāpnēm vectētiņa istabā, aizvēru aiz sevis durvis un cieši skatījos uz viņu. Man ienākot, vectētiņš piecēlās ar vēstuli rokā.

— Paskat, Robij! — viņa balss skanēja aizrautīgi un priecīgi. — Veicināšanas balva, ko ieguvu pēdējā konkursā! Krāsainu zīmuļu kārbu un grāmata «Labie darbi».

— Te nu tavi «Labie darbi»! — Sarūgtinājumā es viņu atstūmu atpakaļ, sajaukdams viņa grāmatas un papīrus.

Sašļucis viņš manī noskatījās.

— Kas noticis?

— Neizliecies, ka tu to nezinātu. — Vairāk aiz bēdām nekā aiz dusmām balss man skanēja klusi un apvaldīti. — Ja iedomājos, ka pēc visiem taviem solījumiem ... kad man pašam tik daudz savu nepatikšanu ... Jā, nudien, tas ir pēdējais piliens.

— Nekā nesaprotu. — Galva viņam sāka trīcēt.

— Tad padomā. — Pieliecos un kratīju viņu. — Padomā, kāpēc Sofija aizgāja.

Viņš atkārtoja manus vārdus, acīm bija tukšs, truls izskats. Tad šķita, ka viņam ataust gaisma. Viņš pārstāja trīcēt un pavērās manī ar gluži citu skatienu, kurā vairs neatspoguļojās izbrīns, bet gandrīz apustulisks svētums, un pacēla labo roku kā Mozus, izsitot avotu no klints.

— Robert, es tev zvēru, mēs allaž bijām labākie draugi. Nekas vairāk. Itin nekas.

— Tiešām! — Sarūgtinājums mani smacēja. — Tu ceri, ka es tev ticēšu, ka... ar tavu slavu! — Viņš izskatījās vainīgs. — Bezcerīgā ķezā tu esi iekūlies. Bet es šajā gadījumā mazgāju rokas nevainībā.

Pagriezos un izgāju laukā no istabas, atstājis viņu pavisam nobijušos sēžam pie kamīna. Vakariņas ēdot, domās pārcilāju šīs jaunās raizes, kas man bija uzbrukušas, — vienu brīdi likās, ka viss ir tikai nieks, bet nākamajā mirklī šķita, ka tas ir sākums nepārredzamam postam. Saīdzis gribēju izdibināt, vai biju nepareizi rīkojies, nomierinot Goltu... būtībā viņu piekukuļoju, samaksādams tēriņu. Šāda rīcība jau pati par sevi bija vainas atzīšana. Taču, ja man būtu stingrāka nostāja, diez ko tad viņš būtu darījis. Ak tavu postu! Kamēr sapņoju par mīlestību kā par kaut ko kvēlu un aizraujošu, uzbruka šis nekrietnais un apkaunojošais notikums, lai par mani ņirgātos.

Stundu vēlāk, kad kāpu augšā savā istabā, sastapu vecīti augšējā kāpņu laukumā, viņš mani tur gaidīja, turot rokā rakstāmpapīra lapu. Viņš cienīgi un pat mazliet triumfējoši sniedza man to pretim.

— Visu esmu nokārtojis, Robert! — Man pielabinoties, viņš mazliet pasmaidīja. — Tā ir atklāta vēstule pilsētas iedzīvotājiem. Izlasi.

Gurdeni manas acis slīdēja pāri garajam vēstījumam, kas bija adresēts «Līvenfordas Vēstneša» redaktoram. «Ser ... mani nepieļaujamā kārtā apmeloja ... griežos pie saviem līdzpilsoņiem... nekas nav slēpjams ... mūžs bez viena traipa ... šķīsts kā lilijas zieds ... īsts sievietes goda cienītājs ...»

— Tas tieši iederēsies. — Vectētiņš saspringti vēroja manu seju. — Raksts būs pašā laikā nākamās nedēļas numuram.

— Jā. — Mūsu skatieni sastapās. — Es tavā vietā par to parūpēšos.

— Labi, labi! — Ar drebošu roku viņš paplikšķināja man pa plecu. — Negribēju tevi kaitināt, Robij. Nekad arī ne. Īstu draugu iepazīst tikai nelaimē.

Izmocīju smaidu, kas it kā nomierināja viņu, vismaz viņš pateicīgi kratīja man roku.

Kāju pievelkot, viņš devās atpakaļ savā istabā, tad, pēkšņi, it kā vēl kaut ko atcerējies, pabāza galvu pa durvju spraugu.

— Robij, — viņš bēdīgi teica. — Mana nabaga sieviņa bija brīnišķīga sieviete.

Ak, dievs, kas vēl būs? Desmit gadu laikā netiku dzirdējis viņu pieminam sievu. Iegāju savā istabā. Sāku plēst sīkās druskās viņa atklāto vēstuli līdzpilsoņiem.

Nākamajā dienā pēc darba pie manis pienāca Golts. Biju to jau paredzējis un tāpēc sasparojies atbildēt uz viņa apvainojumiem. Man par pārsteigumu, viņš izturējās pavisam pieklājīgi.

— Tu taču nekur nesteidzies šovakar. Nāc līdzi, ieiesim bārā. Ja neesi pārāk lepns.

Es vilcinājos. Tad sapratu, ka man būs mierīgāks prāts, ja panāksim kaut cik saprašanos. Iegājām bārā.

Tur, zāģu skaidās stāvot, Golts uzsāka sarunu par savu iemīļoto tematu — par cilvēka tiesībām. Runātājs viņš bija neatlaidīgs — arodbiedrības sapulcēs uzskatīja, ka viņam ir «nags uz runāšanu» — viņš arvien izteica tikai dažas skaļas frāzes kā uzvarētājs. Viņš uzskatīja, ka strādnieki visur tiek ekspluatēti un krāpti un darba devēji viņiem «izspiež pēdējo sulu». Viņš gribēja, lai ļaudis saceļas un ņem vadības grožus savās rokās. «Lai dzīvo masas, nost šķiras un klases!» — tāds bija viņa lozungs. Viņš sāka lietot jauno vārdu «biedrs» un ar aizrautību runāja par «brīvības ausmu».

— Nu, un tagad mums būs jāpievēršas dzīves sīkumiem. — Viņš ar nožēlu pašūpoja galvu. — Mans niknākais ienaidnieks nevarētu mani nosaukt citādi kā par goda vīru. Bet no savām tiesībām es neatkāpjos. Un nekādi nevar apiet faktu, ka Sofijai jāsaņem kompensācija.

Jutu, ka sirds man dreb. Daudz vēlāk, kad dīvainā kārtā atklāju, ka vectētiņš bija tikai uzdrošinājies aplikt roku ap nelietīgās Sofijas vidukli — tas bija vecuma sagrauzta ērzeļa pēdējais vārais mēģinājums saslieties pakaļkājās, — tad no sirds nošķendējos par sevi, ka toreiz tik viegli uzķēros uz āķa. Taču tobrīd ar stingām acīm skatījos uz Goltu.

— Priecājos, ka tu to nenoliedzi. — Viņš atzinīgi novērtēja manu klusēšanu. — Tas pierāda, ka esi ko vērts. Lai daudz par to vairs nebūtu jārunā, — gribu piecas mārciņas. Piecas mārciņas, un viss kārtībā, piedots un aizmirsts. Tādi mani noteikumi. Godīgāk to nokārtot nevar.

Izbijies es uz viņu blenzu.

— Tādu summu nevaru sadabūt, kaut vai mana dzīvība būtu likta uz spēles.

— Tajā mājā nauda ir, — noraidoši teica Golts. — Ja tu to nevari sadabūt, es pats aiziešu pie Lekija. Viņš gan ir vecs skopulis, tomēr drīzāk maksās nekā pieļaus, lai visa pilsēta runā.

Ko gan es te varēju darīt? Skaidri redzēju, ka viņš bija izraudzījies mani kā visvieglāko un mazāk apgrūtinošo ceļu sava mērķa sasniegšanai. Taču tikpat skaidrs šķita arī tas, ka gadījumā, ja naudu nesadabūšu, viņš griezīsies pie tēva, kurš pēdējā laikā drausmīgi bar vectētiņu un atkal piedraudēja ievietot viņu Glenvudijas nespējnieku patversmē.

— Laiku tu man dosi? — es beidzot pavaicāju. Golts augstsirdīgi atbildēja:

— Tas ir saprātīgi. Došu tev veselu nedēļu laika, biedri.

Es piecēlos. Kad dzīros iet laukā, viņš man, viltīgi pamirkšķinot, paspieda augšdelmu.

— Tu esi tas, kurš kādai meičai patīk.

Gāju mājup apkaunots un aizvainots, galva pilna juceklīgu domu. Meklējot vadošu principu dzīvē, biju pievērsies gaišajai cilvēku brālības idejai, piedalījos mītiņos, lasīju brošūras, aizkustinoši prātoju par «ciešanām pakļauto cilvēci». Mēs, strādnieki, bijām sabiedrotie, kas devās uz priekšu zem naidīgo debesu draudiem. Neviens nebūtu varējis aizrautīgāk par Goltu daudzināt apspiesto, trūcīgo ļaužu cildenos tikumus. Taču viņa paša nabadzīgums bija slinkuma un nemākulības augļi. Un tagad, kad viņam bija dota iespēja parādīt savu cildenumu, viņš izmantoja gadījumu, lai mani galīgi samīdītu.

Nākamajās dienās lauzīju galvu, kur un kā sadabūt vajadzīgo naudu. Bija tikai viens cilvēks, pie kura es varētu griezties. Visas vēl atlikušās nedēļas dienas Golts montāžas cehā uz mani vien skatījās, bet es skatījos tikai uz Džemiju. Pēdējā laikā mūsu attiecības bija atkal uzlabojušās, viņš, likās, juta, ka vairāk nopūlos, lai «tiktu galā ar darbu». Pāris reižu gandrīz jau gribēju ar viņu aprunāties, tomēr pietrūka drosmes. Sestdienas priekšpusdienā, manot, ka Golta izturēšanās kļūst aizvien uzbāzīgāka, devos pie montāžas ceha vadītāja.

— Džemij, — aizelsies teicu. — Vai tu varētu man aizdot drusku naudas?

— Es jau domāju, ka tev kaut kas uz sirds. — Viņš aizmeta prom cigaretes galu un uzsmaidīja man, vienlaicīgi bāžot roku kabatā un izvelkot sauju sīknaudas.

— Cik?

— Vairāk, nekā tu domā. — Noriju siekalas. — Bet apsolu tev atdot.

— Cik? — viņš atkārtoja, joprojām smaidot, bet jau mazliet šaubīgi.

— Piecas mārciņas.

Viņš pārstāja smaidīt un neticīgi uz mani paskatījās.

— Nudien, jucis esi, vai? Es domāju, ka tev vajadzīgi daži šiliņi.

— Zvēru, ka atdošu tev no savas algas.

— Kam tev šī nauda vajadzīga?

— Nevaru teikt. Bet tas ir ļoti svarīgi.

Viņš tā savādi manī paskatījās. —Sauju sīknaudas iebēra atpakaļ kabatā. Viņa seja kļuva dzedra un pauda nepatiku un vilšanos. Viņš pašūpoja galvu.

— Es jau domāju, ka tu sāc just pamatu zem kājām. Neesmu jau Skotijas banka. Man smagi jāpūlas, lai dabūtu galus kopā.

Es aizgāju, šīs asās atteikšanās šausmīgi pazemots. Bez kurnēšanas varēju valkāt vienalga cik daudz plūksnu kreklu, bet viens pats pazemojošs vārds spēja mani satriekt līdz sirds dziļumiem. Līdz pat maiņas beigām turēju galvu nodurtu, vairoties Golta neatlaidīgā skatiena. Kad nopūta rūpnīcas sirēna, aizšmaucu no viņa, metos prom uz vārtiem un skriešus noskrēju pusceļu līdz mājām.

Svētdienu man izdevās nogulēt slimam, bet visu nākamo nedēļu Golts bez žēlastības mani tramdīja. Tagad, kad pirmās šaubas bija garām, pats uzņēmos atbildību par šīs saistības nokārtošanu. Mani urdīja vēlēšanās no tās atbrīvoties. Būdams pēc savas dabas cilvēks, kas tiecas pēc pilnības, un, tā kā visu, ko biju apņēmies darīt, veicu pēc principa «dari vai mirsti», tad arī šī saistība nebija izņēmums. Man ļoti gribējās gūt galīgo apmierinājumu par «norēķināšanos ar Goltu». Es tiešām jutos tā, it kā pats būtu viņam šo naudu parādā, ka tas ir īsts parāds, kas man par katru cenu jāatdod. Golts šādu ilūziju vēl veicināja. Viņš pat lika manīt, ka var iznākt darīšana ar policiju. Brīdināja mani, ka tagad esmu šajā lietā iejaukts. Atmiņas par domām un satraukumiem, kas man bija uzmākušies, kad Sofija uzkopa manu istabu, vēl padziļināja manī vainas sajūtu. Vai tad es nebiju tikpat ļauns kā vectētiņš?

Kad pienāca atkal sestdiena, nemaz nezināju, ko darīt. Mēģināju izvairīties no sava vajātāja, bet Golts mani gaidīja pie vārtiem. Viņš paziņoja savu ultimātu, īgnā tonī un faktiem atbilstoši, man pateica, ka viņam kārtojamas saistības ar vietējo bukmeikeru.

— Ja tu šovakar naudu neatnesīsi, — viņš draudēja, tad uguns būs pakulās, un pamatīgs.

Prom ejot, jutos sarūgtināts un aizvainots. Pats sev atzinos, ka esmu noguris līdz nāvei, nesot citu cilvēku nastas uz saviem pleciem. Biju darījis diezgan, vairāk vairs nevarēju.

Kad nokļuvu mājās, vecmāmiņa nāca lejā pa kāpnēm mierīga, apmierināta un savu «labo grāmatu» rokās turēdama.

— Viņš vaicāja pēc tevis. — Ar galvas mājienu vecmāmiņa norādīja pār plecu uz augšu. — Viņš šorīt tā savādi pārvērtās. Es mazliet pie viņa pakavējos un nolasīju viņam vienu nodalu. — Pēdējā laikā vecmāmiņa bija pasākusi šo cildeno nodarbību; kad kļuva acīm redzams, ka vecīša dienas iet uz beigām, viņa neizturējās vairs naidīgi pret vectētiņu un ņēma to savā aizgādībā.

Nevarēdams izšķirties, pastāvēju brītiņu gaiteni, tad negribīgi uzkāpu augšstāvā un nospiedu durvju rokturi. Vectētiņš ar visām drēbēm bija atlicies gultā; viņš izskatījās loti saguris un vārgs. Kaut ko man vajadzēja teikt.

— Kas tev kaiš?

Viņš pasmaidīja. — Varbūt mazliet par daudz uzņēmu garīgās lasāmvielas. Man būtu pieticis kāda mazumiņa «Hadži Babas». — Viņš jautājoši uz mani skatījās. — Vai tu šo pēcpusdienu iesi uz futbolmaču?

— Mača nav.

Viņš neko vairs neteica. Viņš arī neko vairs negaidīja. Es nokāpu lejā paēst pusdienas, dusmodamies, ka viņš ilgojas manas sabiedrības. Biju taču nosolījies, ka nelikšos vairs ne zinis par viņu. Gribēju turēt doto vārdu.

Pēcpusdienā sāka līt. Rokas kabatās sabāzis, garlaikojos un skatījos laukā pa logu. Tad saīdzis kāpu augšā.

Iekūru vectētiņa kamīnā uguni un gaidīju, kamēr tā dega gaišām liesmām. Mēs apsēdāmies un nospēlējām divas partijas dambretes; arī vairākas reizes «Napoleonu», kāršu spēli, kas viņam ļoti patika un kur laimēt varēja sērkociņus. Gandrīz nemaz nerunājām. Bet vēlāk, kad viņš šļaugani atgāzās atzveltnī, lasīju viņam par Hadži Babas piedzīvojumiem sultāna pilī, kuri viņam allaž lika klusībā pasmieties. Pulksten četros uzvārīju tēju un uzcepu maizītes ar grībiņām. Pēc tam viņš aizsmēķēja savu pīpi un sēdēja, plakstus mazliet pievēris.

— Tas ir tā kā senos laikos, Robij.

Man bija tāda sajūta, ka nesavaldīšos un izlamāšu viņu. Kad viņš bija rāms un slābans, kā tagad, tad palaidnības, muļķības, kas vijās cauri visam viņa mūžam, šķita vēl jo bezjēdzīgākas un liekas. Es ļoti dusmojos uz viņu. Bet, redzot viņu te sēžam un snaužam, nespēju tikt vaļā no atmiņām par viņa labsirdību pret mani, kad biju vēl bērns. Protams, ne jau viss toreiz bija noticis aiz labsirdības, bet daļēji te izpaudās arī viņa temperaments. Viņš allaž bija tāds kā tēlotājs, liels raksturlomu aktieris, bet labdara loma bija viņa sirdij vismīļākā. Taču, lai būtu kā būdams, kā gan es varētu šajā vēlajā dzīves stundā pamest viņu likteņa ziņā? Dzīvi Glenvudijā viņš nemūžam neizturētu: redzēju šo iestādi, kad apciemojām Pīteru Dikiju. Tādam cilvēkam kā vectētiņam tās būtu beigas.

Ar nopūtu piecēlos. Ejot laukā no istabas, biju loti saīdzis, redzot, ka vectētiņš krēslā cieši aizmidzis.

Tajā vakarā paņēmu savu mikroskopu, ko Gēvins man bija iedevis, — manu vienīgo kaut cik vērtīgo īpašumu, taisnību sakot, priekšmetu, kas man bija tiešām svēts un tāds, no kura es biju nozvērējies nekad nešķirties, pat tad ne, ja nonāktu pilnīgā trūkumā un man būtu jāubago uz ielām. Šo mantu es tagad pilsētā ieķīlāju. Saņēmu par to pieklājīgu summu — piecas mārciņas un desmit šiliņus — mazliet vairāk, nekā biju cerējis. Tad gāju gar Venelu un šķērsoju pagalmu, kura galā atradās aplupusī, sarkanbrūnā smilšakmens ēka, kuras sienas bija aprakstītas ar krītu un kurā dzīvoja Golts. Virskreklā un vestē izmeties, viņš stāvēja, atspiedies pret sava dzīvokļa durvīm.

— Atnesu tev naudu. — Es pateicu.

Viņš tūlīt satvēra naudas zīmes. Tad pacēla skatienu uz mani. Sejā tam parādījās stulbs smīns.

— Nu mūsu starpā viss nokārtots. Ienāc iekšā uz brītiņu. — Viņš norādīja uz istabu, kas bija piemētāta un neuzposta un kur netīrās tapetes bija izraibinātas gan ar viņa «brālības» blankām, gan ar futbolistu un bokseru attēliem, kurus viņš bija izgriezis no laikrakstiem un piespraudis pie sienas.

Papurināju galvu un devos prom, mans garastāvoklis pēkšņi ar katru soli uzlabojās. Nonācis parka vidū, atcerējos, ka uztraukumā atdevu Goltam visu naudu, ko biju dabūjis par mikroskopu, — desmit šiliņu vairāk, nekā viņš bija prasījis. Bet kāda tam nozīme? Biju ticis vaļā no viņa, vaļā un brīvs. Ja tik skaidri neapzinātos, ka esmu pieaudzis, tad skraidītu un lēkātu. Bet tagad es iegāju veikaliņā parka galā un par sīknaudu, kas atradās manā kabatā, nopirku sev apaļu, lapu mīklā ceptu ābolkūku. Klusajā, skaidrajā vakarā pa Drambakas gatvi soļojot, es to ēdu, ar baudu izgaršojot katru kumosu un nolaizot drupatiņas no pirkstiem. Cik tā bija garšīga! Cik patīkami, ka nakts tagad satumsa lēnām! Vakara gaisma bija dzidra un mīlīga. Kastaņu zaros svilpoja strazds. Kad pienācu tuvāk, pēkšņi uzsaucu nekaitīgajam putnam:

— Kādu dienu es tev parādīšu! Jā! Pagaidi tikai, gan redzēsi!

7. n o d a ļ a

Līvenforda, kā māte reiz teica, bija nokvēpusi, veca pilsētiņa, toties tai skaista apkārtne: meži, ezeri un kalni. Tur bija visādi tūrisma un foto klubi ar nominālām biedru maksām puskronas apmērā, taču, kad Keita vai Džemijs mudināja mani iestāties, kad pat vecmāmiņa ar šķelmīgu skatienu izteicās, ka krietna pastaiga «man nekaitētu», es tikai noraidoši papurināju galvu un devos augšā savā gultā lasīt. Es kādreiz gandrīz augām dienām kāpelēju pa vējainajām klintīm, bet tagad mēnešiem ilgi nebiju bijis pie dabas krūts. Taču amatu pavasara svētku rītā jutu strauji atdzimstam klejošanas drudzi.

Par nelaimi, Skotijā ir arvien tāds ienaidnieks, ar kuru jārēķinās, — tie ir laika apstākļi. Un šajā brīvestības dienas rītā ģērbjoties, pa logu redzēju, ka debesis pelēkas un līņā. Vai tas būs tāds nemitīgs lietus, kas likās jo nomācošāks sajūtas dēļ, ka svētdiena sabojāta? Smagi nopūtos un steidzu prom uz dzelzceļa staciju.

Tur uz slapjās platformas diezgan skumīgi nīka vairāki ekskursanti, un, kad gāju viņiem garām, sirds man pēkšņi mežonīgi iepukstējās. Viņa tur jau stāvēja, ģērbusies izturīgā lietusmētelī ar zilu bereti, uzmauktu uz biezajiem matiem, un sarunājās ar Reidu. Viņas klātbūtne tūdaļ vērta visu staciju gaišu. Kad pienācu viņiem klāt, Reids sveicienam pamāja man ar galvu.

— Neuztraucies, Šenon. Līdzi jums nebraukšu.

Elisona nokratīja lietus pilienus no deguna un, sašķobījusi jocīgi skābu seju, vaicājoši mani uzlūkoja.

— Vai tas nav par traku, Robij? Varbūt pārāk slapjš, lai izbrauktu?

— Nu nē, — aši izmetu.

Es ilgojos doties šajā izbraukumā, zināju, ka mums jābrauc, katrā ziņā jābrauc, pat ja birtu krusa. Mierīgāks prāts man kļuva, kad Reids jautri pateica:

— Neizkusīsiet jau. Tikai uzmanieties, lai jūs neaizskalo pār bortu. Mans barometrs šorīt rādīja: «Silts un sauss.» Droša pazīme, ka būs taifūns.

Pēdējo divu gadu laikā Reida drūmums bija stipri gājis mazumā. Viņa jaukās īpašības dēļ — nelabvēlīgos apstākļos nezaudēt dūšu — es viņu šausmīgi apskaudu, jo pašam šīs īpašības ļoti pietrūka. Reids tagad devās uz Vintonu kaut kādās darīšanās misis Kītas uzdevumā un, kādu brīdi ar mums parunājies, mūs atstāja, lai nenokavētu savu vilcienu, kam vajadzēja atiet no pretējā perona. Kad Reids jau devās prom, man pēkšņi šķita, ka viņš ar Elisonu apmainījās zīmīgiem, tikai viņiem saprotamiem skatieniem; pārliecināts es par to nebiju, jo, kā parasti satraukts, steidzos pie kases nopirkt biļetes.

Beidzot mēs ar Elisonu iekāpām vilcienā, kas devās uz Ārdfilanu. Pēc īsa brauciena steidzāmies no stacijas uz krastmalu un, līkumojot garām mucu grēdām un tauvu rituļiem, spirgtam jūras vējam dzenot mums lietu sejā, nonācām kuģa piestātnē un uzkāpām uz Ziemeļanglijas dzelzceļu sabiedrības kuģa «Lusija Estona», kas uzturēja satiksmi ar Ārdenkēplu. Apstaigājuši kuģi un apskatījuši mašīnas, atradām vietiņu uz klāja kajītes aizvējā, diezgan drošā patvērumā. Drīz vien kaut kur lejā noskanēja zvans, tauvas tika atlaistas vaļā, riteņu sarkanās lāpstas sāka kult ūdeni, un kuģis trīcēdams atgāja no krasta.

Vairoties no šļakatām, ko vējš, griezdamies ap stūri, nesa mums sejā, noraizējies pieliecos pret Elisonu.

— Ja tev te par vēsu, varam nokāpt lejā.

Elisonai vaigos sitās vējš un lietus, berete, ko viņa bija stingri uzmaukusi galvā, šķita kā ar mirguļojošām briljanta lāsītēm rotāta.

— Man te patīk, — viņa atbildēja skaļi pret vēju un man uzsmaidīja. — Turklāt redzu zilas debesis, nudien.

Tā arī bija. Paskatījos, kurp viņa rādīja ar pirkstu, un ieraudāju sapluinītajos mākoņos plaisu, un pēc nedaudziem mirkļiem radās vēl viena. Gandrīz neuzdrošinoties elpot, vērojām, kā šie divi zilie plankumi saplūst kopā un, pamazām izplešoties, lika pelēkajiem padebešiem atkāpties. Tad mums par prieku mākoņiem cauri izlauzās saule — karsta un spoža. Drīz visas debesis bija noskaidrojušās, strauji žūstošais kuģa klājs sāka kūpēt. Vēroju, ka diena tomēr būs lieliska; te ziemeļos klimats mainās pārsteidzoši spēji.

— Jazona barometram bijusi taisnība! — es iesaucos.

Elisona priecīga man piekrita. — Bet, Robij... lūdzu, nesaki «Jazons». — Viņa mazliet vilcinājās, tad turpināja: — Mātei ļoti nepatīk, ka mēs visi viņu tā saucam. Viņam taču ir tik skaists vārds.

Aizgājām uz kuģa priekšgalu, jo mazais tvaikonītis ar spilgti sarkanu skursteni, tagad peldēdams zem koši zilajām debesīm un šķeļot augstu kalnu ieskautu jūras līcīša ūdeni, šad tad piestāja pie kāda ciemata steķiem, lai uzņemtu te jaunu kartupeļu sūtījumu, tur kādu rentnieku ar pāris uz tirgu vedamām aitām. Bija brīnišķīgi būt kopā ar Elisonu, tikai atrasties viņas tuvumā. Stāvot pie margām, nevarēju izvairīties no viņas auguma vieglā pieskāriena, kad viņa pakustējās. Sirdi pāršalca prieks un cerības, to pārņēma liega svētlaime.

Ārdenkēplu, kas atradās ezera augšgalā, sasniedzām pulksten vienos. Doma, ka trīs stundas pavadīšu kopā ar Elisonu šajā jaukajā vietā, mani apbūra. Satraukts nolēmu ar plašu žestu aizvest Elisonu uz vienīgo lielo viesnīcu — «Rietumu Skotijas Viesnīcu», kas pretencioza un nolaista atradās mazā ciemata nedaudzo balsināto nameļu vidū.

— Lūdzu, vai mēs te varētu ieturēt lenču?

Drēgnajā zālē, kur vilka caurvējš un visgarām bija izkārti biedējoši lieli briežu ragi, mūs saņēma paveca, augumā varena oficiante skotiete. Uz manu jautājumu viņa neatbildēja, bet, klusu ciešot, ieveda mūs garā, dzestrā ēdamzālē, kur mēs, izrādījās, bijām vienīgie viesi. Pie sienām karājās briežu galvas, vēršu ragi un neredzētas izbāztas zivis, kas no lakotām dēļu pamatnēm uz mums blenza. Bufetē bija sakārtoti trūcīgi uzkožamie: cīpslaina jērgaļa ar apglumušiem kartupeļiem; bālas un trīcošas krēma želejas veidnēs; sakaltis siers un pamitri biskvīti. Majordoms, arī skots, kuram bija gara balta bārda un mugurā rūtota veste, stāvēdams nomaļus, izteicis vispirms gēļu valodā aizdomas par mums oficiantei, kura tagad ar bargu seju stāvēja pie mūsu galdiņa, skaļā balsī paziņoja:

— Sezona vēl nav sākusies. Viņa jums var dot tikai aukstu lenču par četriem šiliņiem un sešiem pensiem no katra.

Ļaunā nojautā dzīros jau pieņemt šo nekaunīgo piedāvājumu, kad Elisona man pačukstēja:

— Vai tev tiešām te patīk, Robij?

Satrūkos un nosarku līdz ausu galiem. Man pietika tik daudz drosmes, lai pakratītu galvu.

— Man arī nepatīk. — Elisona mierīgi piecēlās un, uzrunājot pārsteigto oficianti, teica: — Esam pārdomājuši. Mēs galu galā nemaz negribam lenču.

Nevērojot oficiantes apmulsumu un uztraukumu, ko tūdaļ izrādīja baltbārdainais majordoms, kurš tagad lūdza mūs palikt, Elisona mierīgi izgāja laukā no viesnīcas. Es viņai sekoju.

Ceļa pretējā pusē Elisona iegāja vientulīgajā ciemata veikaliņā un, vērīgi apskatījusies dabūjamās preces, palūdza pārdevējam parūpēties par kādu pusducīti šķiņķa sendviču. Kamēr tie tika sagatavoti, Elisona izraudzījās pāris ābolu, dažus ienākušos banānus, piena šokolādes tāfeli un divas pudeles brīnišķīga dzēriena, kas bija mani stiprinājis bērnības dienās, — Barra «Spēka dziru». Viss pirkums maksāja tikai divus šiliņus un sešus pensus, un to ievietoja brūnajā papīra tarbiņā, kas bija ērti nesama.

Tagad sākām doties kalnā, izvēloties taku, kas veda cauri lapegļu jaunaudzei, kur koku zaros jau varēja redzēt pūkainus, tumši sarkanus pušķīšus. Gar Ārdenkēplas strauta malu ejot, kāpām aizvien augstāk cauri biezi saaugušajām papardēm, meža acāliju krūmājiem, līdz beidzot nonācām klajumiņā pašā tīreļa malā. Tas bija mazs, novārtā pamests lauks, kas aizaudzis ar ērgļa papardēm un ko pret vējiem aizsargāja pamatīgs akmens valnītis. Cauri pļavai un pāri kailajiem klints akmeņiem strautiņš raiti vēla viļņus uz dzintardzidro akaci, ko ietvēra baltas smiltis; strautmalā auga pavasarīga zālīte un kupliem pudurišiem dzeltenās prīmulas, kuru kausiņi skalojās ūdenī, bet ziedlapiņas, straumes nestas, aizpeldēja šūpodamās kā mazas laiviņas. Valdīja mīlīgi vientulīgs noskaņojums.

Mēs apsēdāmies sausajā zālē ar mugurām pret valnīti, blakus akacim gaiši zaļo jauno ērgļa paparžu dzinumu vidū. Aizmugurē pacēlās kalni, bet tālu lejā, mums pie kājām, kā spogulis mirdzēja ezers un pietauvotais tvaikonītis izskatījās gluži kā rotaļlieta. Saule lēja pār mums spožu gaismu. Piesarcis un rosīgs, iegremdēju dzēriena pudeles strautā, kamēr Elisona noģērba lietusmēteli un sakārtoja ēdamos.

Sendviči bija pagatavoti no svaigas maizes, lauku šķiņķa un sviesta; neiedomājami garšīgi! Spēka dzēriens atspirdzinošs. Elisona lika man apēst gandrīz visus banānus. Mēs tikpat kā nerunājām, bet, kad bijām paēduši, viņa man uzsmaidīja savu īpatnējo smaidu.

— Vai tad šeit nav labāk nekā vecajā viesnīcā?

Es neteicu ne vārda, tikai pamāju ar galvu, saprotot, ka mēs joprojām vēl nīktu tur lejā, ja viņa nebūtu tik mierīgi un noteikti visu izkārtojusi.

Ar apmierinājuma nopūtu Elisona noņēma bereti, aizvēra acis un atlaidās pret valnīti.

— Te ir tik jauki, — viņa teica. — Es varētu šeit aizmigt.

No viņas spēcīgā, vingrā auguma dvesa miers. Viņas mati, šie garie, kuplie, mirdzošie mati, kas aizvien šķita mazliet izpūruši, nebēdnīgi atiruši, ieskāva viņas jau iedegušo seju. Maigo ēnu, ko nolaistās skropstas meta uz gaišās, siltās ādas, dīvaini pasvītroja mazā dzimumzīmīte, kas atradās pašā vaiga augšgalā. Baltā, pie apkakles atpogātā blūzīte atsedza skaisto, izliekto kakla līniju. Virs augšlūpas kā viegli rasas pilieni mirdzēja dvašas valgme.

Atkal mani sagrāba prieks un bailes, ko es tik labi pazinu.

— Tev nav ērti, Elison. — Es noriju it kā sausu kamolu un, pavirzījies tuvāk, pabāzu savu roku viņai zem galvas.

Viņa neiebilda, vēl arvien mierīgi atpūtās aizvērtām acīm, vieglā smaidā savilktām lūpām. Pēc brītiņa viņa, klusi nomurmināja:

— Tev ļoti skaļa sirds, Robij. Dzirdu to atbalsojamies visā pļavā.

Kāda izdevība pateikt kaut ko mīļu! Kāpēc es to nedarīju? Un kāpēc, ak, kāpēc neapskāvu viņu cieši, cieši savām rokām? Ak, mana vientiesīgā spēka traģēdija! Biju pārāk naivs un pārāk neveikls. Turklāt laimes sa jūta bija tik pārliecīga, ka neuzdrošinājos pakustēties. Mēms, satraukuma stindzināts, vaigu piekļāvis viņas vaigam, arvien vēl turēju roku zem viņas galvas un jutu lēno ritmisko elpu, kas lika lakādas jostiņai klusi laiku pa laikam iekrakšķēties. Saule, dāsni mūs apspīdēdama, sasildīja viņas svārku rupjo audumu tā, ka bija samanāma vilnas īpatnējā smaka, kas saplūda kopā ar timiāna smaržu. Gaiss bija kluss un lēns, un no meža lejā atskanēja ķircinošā dzeguzes kūkošana. Neapvaldāmā sajūsmā beidzot čukstēju:

— Tieši tas man tajā vakarā bija prātā, Elison! Lai tu un es, lai mēs abi paliekam kopā. Arvien.

— Un kas notiktu, ja sāktu līt?

— Man gar lietu nebūtu nekādas daļas, — dedzīgi atbildēju. — Kamēr...

Aprāvos. Elisona bija atvērusi acis un iesāņus uz mani šķelmīgi skatījās. Iestājās klusums. Tad viņa apņēmīgi uzslējās sēdus.

— Robij! Man gribas runāt ar tevi nopietni. Esmu noredzējusies tevis dēļ. Un tāpat arī Reids.

Tātad šorīt stacijā nebiju maldījies. Kaut gan noskumu, kad viņa atvirzījās no manis, tomēr izjutu lepnumu, ka esmu viņas rūpju cēlonis.

— Pirmkārt, — pieri saraukusi, viņa turpināja, mēs domājam, tas būtu šausmīgi, ja tev vajadzētu palikt iestrēgušam rūpnīcā, kā tu tagad esi iestrēdzis. Tu taču aizmirsti visu bioloģiju. Vai zini, ka savā laikā Karuzo piederīgie gribēja, lai viņš kļūst par inženieri? Bet viņš no šīs profesijas aizbēga.

— Mīļo Elison! — Es mākslotā vienaldzībā paraustīju plecus. — Man ir lielisks darbs.

Viņa klusēja, acis stingi raudzījās tālumā. Varbūt atļāvos par daudz, nepiekrizdams viņas domām? Zagšus uzmetu viņai skatienu no sāniem.

— Protams, atzīstu, ka drausmīgi nogurstu... gadās ar griezni savainot roku. Bez tam... mani moka arī klepus.

Viņa pagriezās pret mani ar tādu izteiksmi, ka mani samulsināja. Tad pakratīja galvu.

— Robij, mīļais ... tu esi šausmīgs zēns.

Ko es biju pateicis? Sāpju vilnis uzplūda sirdī. Kāpēc viņa izturas pret mani ar tādu pārmetošu labsirdību? Rēnajā gaisā liegi skanēja strauta čaloņa. Sirds, kas tik mežonīgi pukstēja, pēkšņi aprāvās.

— Vai esmu tevi aizvainojis?

— Nē, nemaz. — Viņa kodīja lūpu, cīnoties ar jūtām. — Tu tikai liec man sajust, cik tomēr abi esam dažādi. Es esmu tik praktiska, varbūt pat mazliet par daudz saprātīga, bet tu dzīvo un allaž dzīvosi mākoņos. Dievs vien zina, ko tu darīsi, kad misters Reids aizbrauks no Līvenfordas.

Lūkojos uz viņu izbrīnījies un apjucis. — Reids? Aizbrauks?

Viņa nodūra skatienu un pirkstos grozīja prīmulas kātiņu.

— Viņš ir pieteicies uz vietu Anglijā. Kādā Saseksas skolā Horshemas tuvumā. Viņš pārāk ilgi nostrādājis Akadēmijas skolā. Mācību iestāde, uz kuru viņš pāriet, gan ir maza, taču tur cieņā modernas metodes un viņam būs lielākas izredzes tikt uz priekšu.

Es spēji iesaucos:

— Vai gribi teikt, ka Reids šo vietu jau dabūjis?

— Jā, protams... manuprāt šis jautājums jau faktiski nokārtots. Viņš pats vēlējās tev šovakar to pateikt.

Mani sagrāba ledains aukstums. Kaut gan Reids laiku pa laikam bija licis nojaust kaut ko tamlīdzīgu, šī ziņa man tomēr nozīmēja pēkšņu, negaidītu triecienu. Kāpēc viss tika izlemts un nokārtots, man nesakot ne vārda? Varbūt Reids negribēja mani apbēdināt. Tomēr sirds dziļumos es jutos atstumts. Pirms paguvu izteikt kādu domu par to, kas mani sāpināja. Elisona, vairoties man paskatīties acīs, pārmaiņus te sarkdama, te bālēdama, klusā balsī turpināja:

— Zinu, tevi uztrauc tas, ka misters Reids brauc prom. Ir jau arī šausmīgi zaudēt draugu. Kaut gan, protams, cilvēki var uzturēt sakarus arī tad, ja atrodas tālu viens no otra.

Iestājās dīvains klusums.

— Patiesība, Robij, ir tā ... — Elisona pēkšņi pacēla galvu. — Māte un es, mēs arī aizbraucam.

Es laikam drausmīgi nobālu, ar mokām dabūju pār lūpām vārdu:

— Kurp?

Atbalstījusies pret mani, Elisona strauji un nopietni turpināja:

— Viens iemesls tam ir manas mācības. Tu zini, cik svarīgas tās liekas mātei, cik specializētām tām jābūt. Mis Kremba man neko vairs mācīt nevar. Vintonā arī nav nevienas citas labākas skolotājas. Tāpēc nospriedām, ka man jāapmeklē Karaliskā Mūzikas konservatorija Londonā.

— Londonā! — Tā atradās pasaules otrā malā; un tā bija tuvu, ārkārtīgi tuvu Saseksai.

Elisonas pietvīkums vairs nebija apvaldāms, viņa jutās ārkārtīgi, gandrīz mokoši neērti.

— Tu gan esi ļoti gudrs puisis, bet gluži akls pret visu, kas ap tevi notiek. Visi to zināja, tikai tu nezini. Māte un misters Reids taču precēsies.

Neizsakāmi pārsteigts, neatradu vārda, ko pateikt. Protams, man vajadzēja atzīt, ka misis Kīta joprojām vēl ir pievilcīga sieviete, ka viņu ar Reidu saistīja vienāda gaume un intereses. Taču es par to nepriecājos, tieši pretēji, šausminājos.

Atkal ilgs klusums.

Beidzot es nelaimīgā balsī teicu:

— Ja tu aizbrauksi, tad man vairs nebūs neviena drauga.

— Bet es neaizbraucu uz mūžu. — Viņas balss bija maiga, pilna labsirdības un mīlestības. — Jel saproti, man jādomā par savu dziedāšanu. Bet tas taču nenozīmē pasaules bojā eju, Robij. Un nesteidzies ar pāragriem secinājumiem, — neaizmirsti, šī diena nav pēdējā.

Skumju nomākts un nelaimīgs, stingu skatienu vēros kaut kur tālē; saule jau sāka slēpties aiz kalniem; un pēkšņi atskanēja trīs spalgi svilpieni, tvaikonītis, kas stāvēja lejā pie steķiem, brīdināja, ka līdz atiešanai palicis maz laika.

— Mums jāsteidzas! — Elisona iesaucās. — Kuģis drīz dosies ceļā.

Gluži negaidot viņa nedroši, gandrīz it kā piedošanu lūdzot, mani uzlūkoja, tad, spēji pieceļoties, sniedza roku, lai palīdzētu man tikt kājās. Kad steidzāmies lejā uz kuģi, mani pārņēma tāda savāda sajūta, ka, par spīti viņas noteiktajam raksturam, viņu plosīja tādas pašas šaubas kā mani. Tvaikonis pūta atkal — gari un stiepti, kā rūpnīcas sirēna. Mana svētku diena bija beigusies. Pēkšņi, sirdij iesmeldzoties, redzēju sevi vienu un pamestu. Nākotne manā priekšā pacēlās kā siena.

8. n o d a ļ a

Jūlija pēdējā sestdiena... Aizņemts pats ar savām bēdām, biju aizmirsis, ka šodien ir puķu izstāde, atcerējos to tikai ap pusdienas laiku, kad no rūpnīcas gāju mājās. Nonācis «Lomonda lepnumā», nemaz nejutos tādā omā, lai apmeklētu šīs pēcpusdienas pasākumu. Bet biju apsolījis Merdokam ierasties izstādē, un pulksten divos iegāju savā istabā sakārtoties. Smagu, kaut arī nedrošu soļu troksnis augšstāvā lika man reizi vai divas pārtraukt ģērbšanos, beidzot es neizturēju un uzkāpu augšā.

Vecais vīrs, nomazgājies un uzcirties, stāvēja pie spoguļa un centās ar drebošiem pirkstiem un stipri piesarkušu seju sasiet kaklasaites mezglu. Drēbes viņam bija iztīrītas ar suku, apavi uzspodrināti gluži kā ziedu laikos.

Viņš bija apvilcis baltu, stīvinātu virskreklu ar ciešu apkaklīti.

— Tu, Robert? — Par spīti vecuma nevarībai, balss skanēja nosvērti, un skatienu viņš no spoguļa nenovērsa.

Brītiņu stāvēju gluži bez valodas, un, lai gan ārā bija karsts, mani sāka kratīt auksti šermuļi, kad redzēju vectētiņu tā rosāmies.

— Kurp tu iesi?

— Kurp iešu? — Viņš pastiepa kaklu un aizvilka mezglu, kā nākas. — Kas tā par vaicāšanu. Protams, uz puķu izstādi.

— Nē ... nē ... tu neesi tik vesels, lai ietu.

— Nekad savā mūžā neesmu bijis veselāks.

— Ārā drausmīgs karstums. Tas tev noteikti kaitēs. Tev vajadzētu atpūsties.

— Visu nedēļu esmu pūties. Tev nav ne jausmas, cik nogurdinoši ir atpūsties.

— Bet tava kāja? — Mēģināju bilst šo pēdējo argumentu. — Tu pārāk stipri klibo, lai varētu staigāt.

Viņš novērsās no spoguļa un, kaut arī galva mazliet drebēja, man mierinoši uzsmaidīja.

— Mīļo zēn, atšķirība starp tevi un mani ir tā, ka tu pārāk viegli ļauj sevi uzvarēt. Cik bieži netiku tev teicis — neļauj sevi tik viegli pieveikt! Tu taču negaidi, ka es — ģimenes galva palikšu mājās, kad Merdokam lielā diena? Turklāt man allaž patikušas puķes. Puķes un skaistas sievietes.

Nosarku, dzirdot šādu mana rakstura analīzi, kura, kā jutu, diemžēl bija pārāk patiesīga, un apmulsis tagad vēroju, kā viņš uzģērbj svārkus un kā ar lepnu žestu izkrata stīvinātās manšetes no piedurknēm. Pēdējās nedēļas viņš bija nīkuļojis, bet tagad, drebēdams nepacietībā, gatavojās papriecāties. Šī nodoma pietika, lai paralizētu visu manu diplomātisko prasmi. Bija pilnīgi neiespējami atrunāt viņu...

— Nu tā! — viņš teica beidzot, apmierināts ar savu ārieni, un paņēma spieķi. — Vai man būs lemts tas prieks iet kopā ar tevi? Vai varbūt vēlies, lai eju viens?

Protams, man jāiet kopā ar viņu. Kā gan es varētu atļaut vectētiņam maldīties vienam pa tādu pūli un turklāt tādā dienā kā šī? Gāju viņam nopakaļ, kad viņš, mazliet par stingri turoties pie margām, ne visai drošiem soļiem kāpa lejā.

Cilvēki veseliem bariem — vīrieši salmu cepurēs, sievietes vieglos tērpos — devās prom pa gatvi uz Overtonhauza dārziem, kur notika izstāde. Kad abi piebiedrojāmies rāmajai gājēju straumei, man ienāca prātā doma, ka šajā ļaužu burzmā vismaz nesatiksim nevienu no vectētiņa mazāk cienījamiem draugiem. Nedaudz nomierinājies, tomēr joprojām nobažījies par vectētiņa mazliet ļogano gaitu, piedāvājos paņemt viņu zem rokas.

Tā bija šausmīga kļūda. Vectētiņš aizkaitināts manu palīdzību noraidīja.

— Ko tu gan domā, kas es esmu? Apsūnojis kraķis... mūmija? — Cenzdamies cik varēdams slēpt stīvo kāju, viņš izslējās un mēģināja izriezt krūtis kā senāk. — Pēc gadiem pieciem es varbūt palūgšu tevi pasūtīt man nespējnieka ratiņus. Bet vēl es nekādā ziņa neesmu noziedējis.

Pat vismazākais norādījums, ka viņa spēki iet uz beigām, bija aplama kļūda. Viņš negribēja ne domāt par savu nevarību un cieši aizvēra acis pret patiesību, ka nevarēs dzīvot mūžīgi. Pašreiz viņam izdevās noturēt savu augumu stalti izslietu: par spīti manām bažām, biju spiests to atzīt. Rūpīgāk saposies nekā parasti, vectētiņš atstāja ļoti reprezentablu iespaidu, lai arī kāja bija stīva un galva viegli drebēja. Viņa sirmie, kuplie mati, kas spraucās laukā no cepures, vērta viņu gluži valdzinošu — ļaudis skatījās uz viņu, un viņš, jūtoties uzmanības centrā, gāja man blakus lepns kā pāvs.

— Paskaties, Robert, — viņš, atguvis pašapmierinātību, pačukstēja, — tur kreisajā pusē tās divas lēdijas. Ļoti elegantas. Saulīte arī skaisti spīd. Neparko nebūtu palaidis garām šo izdevību.

Kad nonācām pie ieejas vārtiem, kur pagaidu vajadzībām bija ierīkoti koka turniketi, vectētiņš lielīgi uzrādīja divas brīvbiļetes, kuras no Merdoka bija dabūjis jau pirms vairākām dienām. Viņš bija nelabojams.

Izstāde atradās brīnišķīgā, iežogotā parkā, kas bija viens no skaistākajiem un lielākajiem grāfistes dārziem un tagad svētkiem piemēroti uzposts; eksponātiem tur bija izvietots kāds pusducis sarkani svītrota audekla telšu; redzēja arī vairākas novietnes sēklām un dārza inventāram. Visapkārt strūklakai zem atklātajām debesīm bija iekārtots tējas dārzs, un pilsētas orķestris spēlēja liegus valšus. Koptie mauri un ēnainie koki, spilgtā dāmu tērpu parāde, ar zeltu greznotās, sarkanās orķestrantu uniformas, mūzikas un strūklakas šalkoņa, labi audzinātu ļaužu sarunu čalas — tas viss lika vectētiņam vēl vairāk atplaukt. Viņš ar sajūsmu ļāva kājām grimt samtainajā zālājā. Nāsis viņam iepletās.

— Man allaž patikusi augstākā sabiedrība, Robert. Te es jūtos savā elementā.

Viņš paklanījās vairākām personām, kas viņu, acīm redzot, nepazina; taču nemaz neapmulstot, viņš klusi dūca un, klibodams tālāk, skatījās apkārt.

— Eleganti, ļoti eleganti. — Satraukums viņam mazliet sakāpa galvā. Bet viņš saglabāja pieklājību un atturīgumu. Taču tagad vectēvam sāka šķist, ka viss notiek viņam par godu.

— Paskaties! Vai tā nav misis Bosomlija tur pretim?

— Nē, tā nav viņa. — Viņš arvien kļūdījās, saskatot ļaudīs paziņas, «tālredzība», ar kuru viņš kādreiz tik ļoti lepojās, bija zudusi uz visiem laikiem.

— Nu, nekas. Tā arī ir glīta sieviete. Parunāsimies ar viņu vēlāk. Tagad aizved mani pie Merdoka neļķēm. Neļķes man allaž patikušas. Gribu redzēt, vai viņš dabūjis godalgu.

Atviegloti uzelpojis, vedu viņu tālāk. Pa gabalu ieraudzīju Elisonu un viņas māti un visā nopietnībā vēlējos no viņām izvairīties. Iegājām lielajās teltīs, kas bija pilnas ziedu, siltumnīcu augļu un izmeklētu sakņaugu. Nav jāaizmirst, ka skoti ir slaveni dārznieki. Vienā teltī bija sakārtotas rozes ar brīnišķu krāsu un smaržu; kādā citā puķuzirnīšu klēpji uzvēdīja liegu aromātu, kas likās tik maigs kā šo puķu ziedlapiņas. Mēs sajūsminājāmies par groziem ar pūkainiem persikiem, apbrīnojām lieliskus, ar zilām lentēm sasietus sparģeļus, saldu muskatvīnogu ķekarus, neparasti milzīgu ķirbi, kas aiz sulas pārpilnības, likās, tūlīt pārsprāgs. Vectētiņš visu aplūkoja ar patiesu prieku, ko viņš apvaldīja, tēlodams īstu lietpratēju; seja viņam no tveicīgā karstuma, kas valdīja blīvā audekla teltī, bija sarkanāka nekā jebkad. Redzot viņu tik laimīgu, izjutu kaunu par pirmītējām bažām un prieku, ka neliedzu viņam iespēju baudīt šo stundu.

Sasniedzām neļķu stendus. Prāvajā ļaužu pūlī, kas šeit bija sapulcējušies un ar ziņkārību un cieņu apbrīnoja lielu ziedu pušķi stenda priekšplānā, sastapām Keitu ar Džemiju un mazo Lūku. Mirkli vēlāk no izstādes dalībnieķiem rezervētās telpas pie mums iznāca Merdoks mis Jūingas pavadībā. Vecīti šāda ģimenes sastapšanās iepriecināja. Viņš sarokojās ar visiem, pat ar Keitas bērnu, kuru sirsnīgi uzrunāja par Robiju. Tad, uzlūkojis apkārtējos skatītājus, it kā pagodinot tos, uzticēdams noslēpumu, viņš pačukstēja Merdokam tik skaļi, lai visi dzirdētu:

— Kāds tad ir spriedums, manu zēn? Vai medaļu esam ieguvuši?

Merdoks pašapzinīgi pamāja ar galvu uz stenda pusi. — Paskaties pats.

Pie centrā izvietotā puķu pušķa neparasti skaistām, maigi dzeltenām neļķēm ar gaiši violetu zīmējumu ap ziedlapiņu maliņām — bija piekārts godaraksts ar zelta apmali un tikko nožuvušu tinti: Bovera sudraba medaļa par skaistāko ziedu eksponātu piešķirta misteram Merdokam Lekijam Dalrimpla un Lekija koku un stādu audzētavā, Drambakā.

— Tā ir tikpat kā Aleksandras medaļa, — mis Jūinga žigli paskaidroja. — Mēs esam ļoti iepriecināti.

Lai gan Merdokam bija veicies labi, viņš tomēr nebija visā pilnībā sasniedzis savu mērķi. Bet vectētiņa uztverē tas neko nemainīja. Viņa izpratnē medaļa palika medaļa. Seja viņam bija pietvīkusi tumši sarkana.

— Merdok, es lepojos ar tevi. Tu man dari godu. Ja atvēlēsi man šo privilēģiju, kļūšu par pirmo šī skaistā zieda valkātāju ...

Viņš pastiepa roku, izņēma no pušķa vienu ziedu, nolauza kātu un iebāza neļķi atloka pogcaurumā.

Tā bija vecajam vīram raksturīga izdarība, un, lai gan Merdoks nešķita par to sevišķi iepriecināts, zieds pogcaurumā neapšaubāmi padarīja vectētiņa ārieni nevainojamu. Viņa smaids pārslīdēja pāri mums visiem, pirms izdzisa.

— Aizvediet mani tagad turp, kur izdalīs godalgas. Neesmu noguris, to tikai neiedomājieties. Bet es gribu tur apsēsties un pagaidīt, kamēr mums pasniegs medaļu.

Kad viņš bija apsēdināts dārza atzveltnī, kas stāvēja uz mauriņa diženas akācijas ēnā tīkami tuvu orķestrim un blakus Keitai un Džemijam, jutu, ka pagaidām varu atbrīvoties no savas atbildības, un, izmantojot šo izdevību, aizlavījos prom. Nākamajā pusstundā vectētiņš nepamanīs, ka manis nav, — viņš jau bija paņēmis Keitas dēlēnu sev klēpī un ar vāru, laipnu smaidu vaicāja:

— Robij, vai atceries dienu, kad abi gājām slidot uz dīķa?

Kad šķērsoju mauriņu, vēl sadzirdēju mazā zēna spalgo atbildi:

— Ko nu par slidošanu, vectētiņ. Pastāsti man labāk par zūlusiem.

Izstaigāju bez mērķa cauri vairākām teltīm, bet pa acu kaktiņiem vērīgi meklēju viņu. Reidam nākamajā nedēļā bija jābrauc uz Anglijas dienvidiem, bet Elisona un misis Kīta dosies turp dažas dienas vēlāk — kāzas nosvinēs klusi Londonā mēneša beigās. Lai cik dīvaini, manas ciešanas vēl pastiprināja tas, ka pēc mūsu pēdējās tikšanās Elisona bija skaisti dziedājusi svētā Andreja zālē. Sāpināts un jau juzdamies vientuļš, biju vairījies sastapties ar saviem draugiem, taču tagad tomēr jutu, ka no viņiem jāatvadās.

— Lūdzu, nerādi tādu nelaimīgu seju, Robij! Tev vajadzētu lepoties ar Merdoka panākumiem. — Misis Kīta, kurai galvā bija ar baltu lenti rotāta, mīksta salmu cepure ar platām malām, stāvēdama kopā ar Reidu orķestra tuvumā, iesāņus uzmeta man ātru skatienu un mazliet pasmaidījusi — taču ne vairs tik kritiski kā pēdējo reizi, — mani uzrunāja.

— Vai tad izskatos nelaimīgs? — satrūcies nomurmināju. — Bet zelta medaļu Merdoks nedabūja.

— Kā tad viņš to varēja dabūt, — Jazons iejaucās, — ja es mēnešiem ilgi puķu kastēs pie loga slepeni audzēju garenos ķirbjus.

— Mīļo zēn, — misis Kītas tumšās acis jautri dzirkstīja. — Tu izskaties ļoti labi. Tomēr būtu jauki, ka tu pasaulē raudzītos ar mazliet priecīgākām acīm.

Ievilcis elpu, mēģināju neveikli aizstāvēties.

— Ir taču pavisam dabiski, ka nevar būt nekāda patika smaidīt pār visu seju, ja tuvi cilvēki gatavojas aizceļot.

Reids pašūpoja galvu. — Dzīve, Robert, ir diezgan sarežģīta; nāc labāk kopā ar mums paēst zemenes ar krējumu. Pēc pusstundas mums norunāts satikties ar Elisonu tējas dārzā.

— Lūdzu, nāc! — misis Kīta piebilda. — Mēs tur būsim pulksten četros.

— Paldies.

Kad viņi gāja tālāk, es pagriezos un devos uz citu telti, kur ilgi stingām acīm skatījos uz lielisku pastinaku saišķi. Pastinakus es necietu un īstenībā nemaz nedomāju par tiem. Vieglā ironija, kas bija pavīdējusi Jazona patiesi draudzīgajā tonī, pēkšņi lika man saskatīt sevi tādu, kādu laikam mani redzēja citi. Ak dievs! Kāds muļķis es biju! Neko es nezināju par dzīvi, neapjēdzu, kas tajā pats galvenais. Biju dzīvojis sapņu pasaulē kā paša fantāzijas bālais upuris. Tikai viens jāizlūdzas debesīm — kaut es nesabruktu un nenostādītu sevi muļķa lomā.

Piecas minūtes pirms četriem devos uz tējas dārzu.

Un tad, spraucoties cauri pūlim, ieraudzīju Keitu mājam ar roku, viņa stāvēja tieši tajā vietā, kur bija sēdējis vectētiņš. Kaut kas pavēlošs viņas žestā izkliedēja manu skumjo noskaņu un lika man ar steigu doties turp.

— Vectētiņam kļuvis nelabi, — viņa runāja elsodama. — Aizsūtīju Džemiju pēc ārsta, bet viņam kļūst vēl sliktāk. Aizskrien uz vārtsarga namiņu un izsauc pa telefonu kebu.

Vairāku žēlsirdīgo samariešu ielenkts, vecais vīrs gulēja zālē, pa kuru pirms stundas bija lepni staigājis. Viņš gulēja pagriezies uz sāniem, viena roka bija dīvaini savilkta, it kā izmežģīta. Plati atvērtās acis stingi raudzījās kaut kur tālumā, viena mutes puse skaļi elpoja, bet otra bija stīva. Baltie mati izpūruši. Viņš izskatījās tik mežonīgs un skumjš kā no troņa nogāztais karalis Līrs pēc negaisa nakts. Kaut gan es daudz neko nejēdzu, tomēr redzēju, ka tā bija trieka. Kamēr skrēju uz sarga namiņu, izstādē gatavojās pasniegt balvas. Orķestris, savu programmu beidzis, uzsāka spēlēt noslēgumam — un tas manās ausīs drausmīgi atbalsojās — «Dievs sargi karali!».

9. n o d a ļ a

Svētdiena; gandrīz pusnakts. Šoreiz te vairs nav kļūdīšanās: vecais vīrs mirst. To neatvairāmi jūt viņa istabā, kur es sēžu nomodā pie viņa, jūt miegā ieslīgušajā namā, pat ārpusē, naktī. Visu dienu mājās valdīja drūma atmosfēra, visi gaidīja, izturējās kā jau tādās reizēs — Merdoks un Džemijs apakšstāvā pusbalsī sarunājās ar tēvu; Keita pūlējās apklusināt dēlēna skaļās klaigas, kurš rotaļājās ar bumbu dārziņā aiz mājas; vecmāmiņa, piecepdama veselu bļodu raušu, uz pirkstgaliem vien staigāja. To sauc par «gala gaidīšanu», un ģimene dodas pie miera ar tādu kā goddevīgu vilšanās sajūtu, ka vecītis vēl «velk savu dzīvību», par spīti trim smagām triekām, kas viņam īsā laikā cita pēc citas uznākušas, un par spīti doktora Galbreita pareģojumam, ka vecais vīrs to nepārcietīs. Neviens neiebilst, kad es pieprasu, lai atļauj palikt naktī pie viņa: mana pieķeršanās viņam dod man šīs tiesības, kuras tiek atzītas, turklāt visiem tas ir ērti, jo nevienam nav sevišķas vēlēšanās laupīt sev nakts mieru.

Klusums biedējošs; kaut gan štoru esmu pacēlis un logu atvēris, siltā bezzvaigžņu nakts, ieplūstot istabā, atvieglojuma nedod. Vectētiņš guļ uz muguras un tagad vairs nekrāc, tik tikko elpodams pa muti, kas atvērusies, vaibstiem iekrītot. Pirms devās pie miera, vecmāmiņa ar samitrinātu sūkli bija apslaucījusi viņam stūraino, gandrīz nejutīgo seju, sasukājusi baltos matus, atdzīvinot kaut kādu līdzību ar viņa pēdējo lielisko parādīšanos puķu izstādē. Vecums gan licis šai miesai sabrukt, taču nav spējis to pavisam pazemot.

Kad es tā skatos uz vectētiņu noskumis, bet arī atvieglots, ka viņš grūtu problēmu tagad atrisina visvieglākajā ceļā, tad neviļus ieslīgstu pārdomās: šis brīdis noteikti ir tas, kad tiek pārvērtēta dzīves nozīme, šausmīgais šķiršanās brīdis, kas mums visiem reiz pienāk. Kādas muļķības, kādus grēkus gan viņš ir pastrādājis! Neviens nepazīst labāk par mani šī vecā vīra rakstura vājības un dīvainības; un es ar šausmām jau sāku saskatīt noskumušajā muļķa zēnā, kurš esmu es pats, tās pašas rakstura īpašības, kas no šī vecā vīra pārnākušas uz mani. Bet es tās aizstāvu — šīs nemiera pilnās individualitātes dzelmes: jo, tāpat kā vectētiņam, arī man jau radušās savas personiskās šaubas attiecībā uz vispār pieņemtajiem uzskatiem. Iespējams taču, ka simts apmātības grēkus atsver tādi tikumi, kas gluži nemanot cilvēku padara cildenāku: nebūt zemiskam, būt labsirdīgam, izraisīt mīlestību.

Es laikam biju aizsnaudies pie gultas sēžot. Pamostos, kad vecais vīrs mēģina runāt. Pieliecos viņam cieši klāt un pagūstu uztvert vārdu: «Visuvareno.»

Tā nav vēlēšanās nāves cisās kaut ko nožēlot, nav arī atsaukšanās uz dievu. Viņam prātā dzēriens, pie kura viņš sen bija pieradis, pēc kura tagad sajūt ārkārtīgu vajadzību. Tas viņam tagad par labu nenāks, bet nenāca par labu taču arī viņa pārējās nepārvaramās tieksmes; un, tā kā ārsts nebija parūpējies to aizliegt, tad taustīdamies nokāpu lejā viesistabā pie bufetes, kur atrodu pudeli, kas jau tikusi iegādāta, gan ar nepatiku, tiem viesiem, kuri atnāks uz sēru namu un kuri, kā misters Makkelars izsakās, «piedalījušies». Ielēju tasītē mazliet viskija, neatšķaidīta — vectētiņš ciest nevarēja, ja lēja klāt ūdeni, — klusībā nodomājot: «Kāda gan tā ir likteņa ironija, pēdējā ironija, ka vecajam vīram jāizdzer savs paša bēru kauss.»

Viņš ir ļoti pateicīgs par viskiju, ko norij ar lielām mokām. Viņš nomurmina: — Gaļa un lāsīte.

Tie ir viņa pēdējie vārdi. Šajā nejaušajā frāzē es saskatu dīvainu jēgu — viņa dzīves filozofijas asprātīgu kopsavilkumu.

Pulkstenis nosit trīs, uzpurinot mani no paguruma. Redzu, ka ar veco vīru tagad strauji iet uz beigām, viņa stunda ir situsi. Pēkšņi atveras durvis un vecmāmiņa savā aubītē un garajā, baltajā «naktstērpā», ar sveci ienāk istabā, instinkta, zemnieku instinkta mudināta, kurš nemaldīgi un godbijīgi izjūt nāves tuvošanos. Šajā gadījumā viņa vairs nelasa balsī kādu nodaļu no savas grāmatas. Viņa paskatās uz mirēju, tad uz mani, pavisam klusu apsēžas manā krēslā pie gultas, bet es nostājos pie loga.

Skaidri samanāma nenovēršamā ausmas tuvošanās: to acīm netverami vēstī čauksti un šalkas, kāda putna nepiesardzīgās spārnu vēdas, tikko nojaušamais trīs kastaņkoku apveids. Vecmāmiņas izturēšanās ir lieliska. Viņa baidās no tumšās varas, kas pašreiz atrodas istabā kopā ar mums, baidās atgādinājuma, ka arī viņa ir mirstīga. Bet viņa ir atbrīvojusies no ienaida. Skarbums, ienaids, kas kādreiz valdīja šajā mazajā pasaulītē, kurā mēs trīs dzīvojām, tagad liekas bērnišķīgs un tāls. Šo pēdējo mēnešu laikā, kad vectētiņa garīgais spēks gāja mazumā, viņas garīgais spēks auga augumā; viņa nekļuva līdzjūtīgāka, bet gandrīz vai skumji apzinādamās savu nozīmi, pat bija iemīļojusi seno ienaidnieku.

Jā, beidzot. Kaut kas aizslīdējis prom. Nāve pašā spēku briedumā ir kaut kas šausmīgs, tad tā ir nedabiska un negribēta aiziešana. Bet vecais vīrs šeit ir noguris. Viņa dzīves laiviņa aizslīd prom no krasta viegli, bez šļakatām. Vecmāmiņa uzlūko mani, apstiprinoši pamāj ar galvu un pieceļas.

Skatos, kā viņa uzsaitē atkritušo zodu, uzliek pensu monētas — tas atkal ir zemnieku paradums — uz aizvērtajām acīm. Dziļās skumjās noraugos šajā nekustīgajā, uz mūžiem stingušajā sejā. Viņš nu nonācis tur — vai tas ir gaismā vai tumsā, to nezinu, — kur nekādas muļķības vairs nav pastrādājamas; viņš paglābies no visiem saviem mocītājiem un vajātājiem — un galvenais, no sevis paša.

Paklausot vecmāmiņas čukstus teiktajam norādījumam, pagriežos, lai nolaistu štoru. Nāk ausma: kastaņi iegūst apveidus, no tumsas iznirst lauki, austrumos parādās iedzeltens plankums. Nopūšu sveci. Pēkšņi no fermas kalna galā, it kā ņirgājoties par izdzēsto liesmu, atskan gaiļa dziesma — skaļa un izsmejoša.

10. n o d a ļ a

Otrdien mēs visi, iebaudīdami šķiņķi un olas, sēdējām viesistabā, tikko pārnākuši no bērēm, kuras, kaut arī ne grezni, taču pēc tēva norādījuma bija pieklājīgi novadījis pilsētas otrais labākais apbedīšanas birojs. Tēvs, rokas berzēdams un laipnībā starodams, bija atvedis līdzi arī misteru Makkelaru no kapiem. Pie galda advokātam pa labi sēdēja vecmāmiņa, bet pa kreisi Keita; galda lejas galā — Merdoks un Džemijs, un es starp viņiem. Ādams — goda vietā, blakus tēvam.

— Manuprāt, viss noritēja ļoti labi, — uzslavu gaidīdams, tēvs vaicājoši paskatījās uz Makkelaru. — Ak, mīļais, ņemiet taču divas olās. Protams, negribējās jau tieši lielīties. Taču aizvien gribas izdarīt visu, kā pienākas. Un turklāt, zināmā mērā, ja jūs mani pareizi saprotat, viņš to bija pelnījis.

Visi gaidīja, ko sacīs advokāts. Saņemot Keitas pasniegto tējas tasi, viņš dzedri noteica:

— Manuprāt, bēres atbilda apstākļiem.

Tēvu šie vārdi, acīm redzot, kaitināja: tas, ka viņam nekad nebija izdevies iemantot Makkelara cieņu, darīja viņu īgnu. Viņš pateicīgi paskatījās uz Ādamu, kad tas piezīmēja:

— Labāku izvadīšanu neviens nevar vēlēties.

Makkelars paraustīja savus masīvos plecus. — Kad cilvēks nonācis līdz šai robežai, viņš vispār neko vairs nevēlas.

Tēvs un Ādams apmainījās saprotošiem skatieniem, it kā noslēdzot savienību pret šo īgno nekauņu. Kaut gan ieradies tikai šorīt, Ādams jau bija paspējis nomierināt tēvu un no jauna pārliecināt, ka ar māju viss ir kārtībā un to laikam izdošoties pārdot bērnudārzam; viņš vienā mierā piedāvājis tēvam čeku, bet, kad tas svārstījies dokumentu pieņemt, to tikpat mierīgi saplēsis un iemantojis tēva uzticību tik tālu, ka, braucot mājās, abi kebā jau sākuši klusā balsī apspriesties par iespējām, kas «pavērās» tēva jaunajam kapitālam — apdrošināšanas naudai, kuru viņš beidzot saņems.

— Nogaršojiet manus plāceņus, mister Makkelar, — vecmāmiņa piedāvāja.

— Pateicos, labprāt. — Advokāts ar baudu dzēra tēju, un, izturēdamies ļoti atturīgi pret tēvu un Ādamu, draudzīgi savā pasmagnējā valodā sarunājās ar Keitu un veco dāmu. Viņš bija dedzīgs Skotijas pašvaldības tiesību aizstāvis, un abi ar vecmāmiņu atrada kopīgu valodu. Viņš bija dziļi noliecies pār savu šķīvi, bet acu skatieni pāri galdam mulsinoši pievērsās te vienam, te otram.

Jāatzīstas, es vairījos šī tēraudcietā skatiena. Pie kapa, kas bija izrakts zaļajā velēnā, man bija uzticēts godpilnais pienākums «turēt virvi», es, ļaudams vaļu savām jūtām, pavisam smieklīgā veidā parādīju, ka esmu drausmīgs muļķis. Kad laidām zārku kapā, sāku drebēt un skaļi šņukstēju... Manā vecumā! To atceroties, kaunā nodūru galvu.

— Vai jums precīzi zināma apdrošināšanas summa? — Ādams, it kā starp citu, ievaicājās.

— Jā, precīzi. — Makkelars oficiālā tonī atbildēja. Šie divi vīri — lielpilsētas apdrošināšanas sabiedrības pārstāvis, veikls gadījuma rakstura darījumu kārtotājs, un mazpilsētas zvērinātais advokāts apdrošinājumu lietās — viens otru nevarēja ciest. Ļoti interesants cilvēks bija šis Makkelars; gadiem ilgi viņš mēdza man laipni pamāt ar galvu, kad ieraudzīja mani ielas pretējā pusē. Viņš bija lēns, flegmatisks, stingrs kā klints un drīzāk nobeigtos nekā viltotu par puspensu kaut ko savā bilancē. Pateikt, ka viņš bija godīgs cilvēks, būtu nejēdzīgi nepietiekams novērtējums. Viņš dienu un nakti stāvēja nomodā par godīgumu: par visiem darījumiem, kur peļņa pārsniedza solīdos trīs procentus, viņš galvu vien nogrozīja un teica: «Tas ir nelāgs darījums. Jā, jā, ļoti nelāgs darījums.» Viņš, acīm redzot, neuzticējās Ādamam, laipotājam, jaunam cilvēkam, kurš bez uzteikšanas bija aizgājis no viņa kantora un kurš aizvien centās izvirzīties uz citu rēķina.

— Un kāda šī summa aptuveni būtu? — Ādams nelikās mierā.

— Septiņi simti astoņdesmit deviņas mārciņas septiņi šiliņi un trīs pensi... precīzi.

Ādams pielieca galvu, bet tēvs nobālēja, dzirdot tik lielu, neiedomājami lielu summu. Neviļus ienāca prātā vectētiņš, kuram šī apdrošināšanas polise tā riebās, ka viņš man aizliedza viņa klātbūtnē jebkad par to ieminēties. Paldies dievam, viņam vairs nevajadzēja dzirdēt tēva priekpilno čukstu:

— Kad jūs to varēsiet izmaksāt?

— Tūlīt. — Makkelars kārtīgi novietoja uz galda vienu otram blakus nazi un dakšiņu un pabīdīja nostāk šķīvi.

— Varbūt vēl tasīti tējas, mister Makkelar?

— Paldies, nē, visa kā pietiek.

— Tad lāsīti stingrāka dzēriena. — Tēvs, būdams visniknākais atturībnieks, viesmīlīgi piedāvāja ciemiņam alkoholu.

— Lūdzu, ja jau jūs tā vēlaties.

Kad tēvs Makkelaram pielēja pilnu glāzi, es klusītēm piecēlos no krēsla, gribēdams nemanīti aizlavīties prom. Bet Makkelara vērīgo acu caururbjošais skatiens kā prožektora stars mani notvēra.

— Kurp tu iesi?

Tēvs steidzās mani glābt. — Viņš vēl mazliet satraukts... Varbūt jūs bērēs ievērojāt. Nekas, mēs atļaujam tev iet, Robert.

— Apsēdies, zēn. — Advokāts iedzēra krietnu malku. — To nu gan nevarētu uzskatīt par goda parādīšanu vecā vīra piemiņai, ja tu ceremoniāla pašā vidū aizšmauktu prom. Ja tu viņu vispār mazliet cieni — un tu esi vienīgais, kurš liekas viņu cienām, — tad tev vajadzētu būt tik pieklājīgam un palikt šeit tik ilgi, kamēr būšu visu pateicis.

Apmulsis atslīgu krēslā. Tādā tonī Makkelars nekad agrāk netika ar mani runājis. Tas mani sāpināja un pazemoja.

— Nu, tad turpināsim, — Ādams strupi izmeta.

— Kā vēlaties. — Makkelars izņēma no svārku iekškabatas dažus dokumentus. — Šī ir apdrošināšanas polise, numurs 57430. Tā ir ar testamentu novēlēta mantiniekam, un šeit ir testaments. To es nolasīšu.

— Kāpēc? — Ādamam zuda pacietība advokāta pedantiskā gausuma dēļ. — Kam vajadzīgs šis savārstījums? Kalpoju jūsu kantori, kad jūs testamentu sastādījāt, pats visu redzēju, un zinu to no galvas.

Makkelars izskatījās pārsteigts. — Likumīgāk tomēr būs, ja nolasīšu. Tas neprasīs ne minūti laika.

— Nu, protams. — Tēvs samierinoši iejaucās.

Advokāts uzlika acenes un lēnā, skaidrā balsī nolasīja testamentu. Tas bija īss un vienkāršs dokuments. Vectētiņš novēlēja visu mātei, bet mātes nāves gadījumā, viņas testamenta izpildītājam — tēvam.

— Lieliski, — tēvs apmierināts nopūtās. — Tas ir taisni tā, kā tam jābūt. Nav vairs ko aizkavēt mūs.

— Pagaidiet! — Makkelars gandrīz kliegšus izkliedza šo vārdu, vienlaicīgi uzsitot ar savu lielo dūri pa galdu. Klusumā, kas tagad sekoja, viņš, noliecies pār dokumentu, kuplās uzacis saraucis, stingrās lūpas sakniebis, ar nežēlīgu smīnu, ko viņš līdz šim cītīgi bija slēpis, pārlaida skatienus pār visiem klātesošajiem. Izskatījās tā, it kā viņam beidzot būtu ļauts izpaust kādu apbrīnojamu noslēpumu un izbaudīt pārsteiguma prieku.

Makkelara acis atkal pievērsās man, un, ar neslēptu sirsnību mani uzlūkojot, viņš teica:

— Šim testamentam vēl ir papildinājums, novēlētāja pašrocīgs papildinājums, datēts ar tūkstoš deviņsimt desmitā gada divdesmito jūliju.

Tēva izsaucienu es tikpat kā nesadzirdēju. Bet es tik skaidri atcerējos to dienu: baismīgo bēdu dienu, dienu, kad zaudēju Maršala konkursā un kad Gēvins gāja bojā.

Makkelars turpināja, uzsvērdams katru vārdu — jā, pat tā, it kā viņš izjustu prieku, ka var tēvam pamatīgi iedzelt:

— Tajā dienā, divdesmitajā jūlijā, manā kantori ienāca Dendijs Gaus. Par Dendiju saucu viņu tāpēc, ka, par spīti visām viņa vājībām un likstām, es lepojos, ka varu teikt: viņš bija mans draugs. Viņš man atklāti vaicāja, vai viņam iespējams grozīt viņa polises izmaksas noteikumus. Tajā pēcpusdienā mēs abi, viņš un es, ilgi sarunājāmies. Šīs sarunas rezultātā visa apdrošināšanas summa līdz pēdējam penijam, es saku, līdz pēdējam penijam, un, nudien, vārda tiešajā nozīmē — līdz pēdējam penijam novēlēta manā aizbildniecībā šim te zēnam Robertam Šenonam, lai sagādātu viņam iespēju studēt medicīnas fakultātē Vintonas koledžā.

Nāves klusums. Es nobālēju, manu rīkli un sirdi kaut kas žņaudza; nevarēju ticēt tam, ko dzirdēju; biju pārāk apradis ar neveiksmēm, biju pārāk nomākts — un tagad tā bija aklā likteņa jauna viltība: vispirms pacelt mani lielos augstumos, lai pēc tam jo nežēlīgāk notriektu atkal zemē.

— Jūs, cik noprotu, jokojat, — tēvs iešņukstējās. — To vecais nevarēja darīt. Viņam nebija tiesības tā rīkoties.

Makkelara smīns kļuva vēl nežēlīgāks. — Viņam bija visas tiesības tā rīkoties saskaņā ar noteikumiem, kuri neatļauj polisi ne ieķīlāt, ne izmantot parādu dzēšanai, viņam dzīvam esot, bet atļauj grozīt testamentu un novēlēt naudu, kam grib.

Tēvs uzmeta žēlu skatienu Ādamam.

— Vai tā ir?

— Tas bija vienīgais noteikums, kuram māte piekrita. — Ādams paskatījās uz advokātu. — Vecis taču nebija pie pilna prāta.

— Ne jau nu toreiz, kad viņš pirms diviem gadiem uzrakstīja šo papildinājumu. Toreiz viņam bija tikpat gaišs prāts kā jums.

— Es novēlējumu apstrīdēšu! — tēvs augstā, svešādā balsī iesaucās. — Iesniegšu prasību tiesai.

— To jūs varat darīt. — Makkelars pārstāja smaidīt. Viņš ļoti draudīgi uzmeta skatienu Ādamam, tad tēvam. — To jūs varat darīt. Un es jums apsolu, ka pats ar jums tiesāšos; ja vajadzēs, prāvošos līdz pat grāfistes tiesai un līdz augstākajai tiesai. Tiesāšos līdz pašam parlamentam. Jūs, Lekij, iekulsieties trakā ķezā. Tad jums, godājamais, vairs nav ko cerēt uz ūdens apgādes stacijas priekšnieka vietu. — Viņš apklusa, visā pilnībā izbaudot mazo melodrāmu, kura viņam tagad bija atgadījusies pēc ilgiem mierīgas prakses gadiem. — Jūsu sieva nevēlējās izņemt polises summu, kaut gan lielāko daļu maksājumus bija kārtojusi pati. Bet, ja runājam par veco vīru, tad jāsaka — viņam nebija nekādu izredžu saņemt kaut vai fārtingu pret šo polisi. Tomēr viņš gribēja, lai nauda kalpotu labam, derīgam mērķim. Un tādam mērķim tā arī kalpos, vai mani vairs nesauks par Dankanu Makkelaru.

Ak dievs, izrādījās, tā tiešām tomēr bija patiesība... Šo brīnišķīgo dāvanu man atstājis vectētiņš, kurš nekad ne ar pušplēstu vārdu nebija man par to ieminējies? Neuzdrošinājos ne acis pacelt, ne elpot; sejas muskuļi zem sastingušajiem vaibstiem man raustījās. Pēkšņi dzirdēju Keitas balsi, jutu viņas roku apskaujam manus plecus.

— Nezinu, ko domā pārējie... taču, manuprāt, tas ir vislabākais veids, kā šo naudu izmantot... jā, vislabākais.

— Klausieties! Klausieties! — Džemijs, skaļi čukstot, piebalsoja.

Cik laba tomēr ir Keita ar visu savu slikto raksturu un puniem pierē un Džemijs, kura rokās nauda arvien šķiet kaut kas tīrs un pieklājīgs... No visas sirds gribu ticēt, ka jūsu dēlēnam nebūs jāuzaug tik grūtos apstākļos, kādos vajadzēja augt man. Makkelars salocīja dokumentus, tad pieceļoties pievērsās man:

— Ierodies rīt pulksten desmitos pie manis kantorī. Bet pagaidām nāc mani pavadīt. Svaigs gaiss tev nenāks par ļaunu.

Nekā neredzošām acim kopā ar viņu izgāju laukā. Mēdz taču būt dzīvē tādi mirkļi, kad cilvēks, saspringts līdz pēdējam, nekā vairs nespēj sajēgt.

11. n o d a ļ a

Tajā vakarā no advokāta Makkelara nama vēlu iznāk satraukts mazpilsētiņas zīdītāju cilts pārstāvis Homo sapiens, īsi sakot, nožēlojamais, tomēr siltasiņu mugurkaulnieks Roberts Šenons. Kaut gan šim savādajam divkājim pašreiz astoņpadsmit gadu un vēl pavisam nesen viņa kamiešus liekusi šausmīga gadu nasta, mīlestība bez atbildes un neskaitāmas citas nelaimes, viņš vēl joprojām ir nenorūdīts un nenobriedis indivīds. Bet tagad, priecājoties par rāmā, klusā vakara skaistumu, par bezgalīgi plašajām, dzidrajām debesīm, kas nosētas ar gavilējošām zvaigznēm, izjūtot paša sirds gaviles, viņš atplaucis skatās apņēmīgi uz priekšu.

Tagad viņam pavērusies plaša nākotne. Pasausais skotu advokāts, kurš tik ilgi ar viņu bija runājis, būs viņa aizbildnis un padomdevējs, viņa draugs. Viņš nekad vairs neatgriezīsies rūpnīcā. Nākammēnesi, jaunajam mācību gadam sākoties, viņš dosies uz universitāti, dzīvos studentu kopmītnē un ar prieku studēs medicīnu. Bioloģija ... praktiskā zooloģija ... šie maģiskie vārdi likuši viņa vaigiem koši kvēlot. Viņš jau sajūt formalīna un Kanādas balzama reibinošās smakas, jau redz garajās rindās sakārtotos Ceisa mikroskopus, katram ir brīnišķīgas eļļas imersijas lēcas, un viens no tiem būs viņa mikroskops — par spīti nožēlojamam misteram Smitam, ar kuru viņš labprāt atkal sastapsies. Kas to varēja iedomāties! Un, ja uzsmaidīs laime, tad viņam būs atjauts jau pirmajā semestrī preparēt dzeloņu haizivi mustelus canis!

Naudas pietiek visam studiju laikam: dažu nenozīmīgo vectētiņa atstāto parādu samaksai Makkelars paņēmis mazāk nekā divdesmit mārciņas un teicis, ja viņam, mājās pārnākušam, jādzird nepatīkami vārdi — un viņa seja saspringst, — tad tie nav jāņem vērā. Viņš taču drīz aizbrauks no «Lomonda lepnuma» uz visiem laikiem.

Ak, jā, nākotne pavērusies viņam spoža un gaiša. Lai Reids un Elisona brauc prom! Arī viņš aizbrauks... Viņš tiem parādīs, ka liktenis viņam nav lēmis būt par neveiksminieku. Viņa jūtas pret Elisonu mazliet mainījušās, viņa kvēle tagad ir apvaldītāka. Varbūt diža zoologa dzīvē nav vietas sievietēm? Jeb varbūt kādu dienu Vīnē, kad slavena primadonna dziedās titullomu «Karmenā», orķestra ložā mierīgi ienāks nopietns, ievērojams doktors ar nelielu koptu bārdu un ordeņa lenti pogcaurumā.

Nē, nē, šādas fantāzijas atļautas pusaudžu vecumam, tas šim jauneklim jau aiz muguras. Tagad jādomā par darbu, kas darāms ... par nopietno, brīnišķīgo laboratorijas darbu.

Bet pagaidiet... vienu mirklīti, viena pretruna viņa raksturā mums vēl jāparāda, pirms no viņa šķiramies. Ejot pa Čepelstrītu, pretī, ielas labajā pusē, paceļas tumšās, nicinātās Svēto eņģeļu baznīcas celtne. Viņam, viņa gaišajam prātam nekas nav meklējams šajā ēkā, kura viņu vairs nemaldina. Drosmīgi viņš bija pretojies visām kanoniķa Roša viltībām atvest viņu atpakaļ pie baznīcas. Bēdas viņu nebija piespiedušas mesties ceļos... Ak, sen pagājuši laiki, kad viņu varēja mānīt; būtībā viņš jau tagad ir tikpat kā brīvdomātājs.

Un tomēr šajā brīdī, pašam neapzinoties, viņu pārņem un pieveic kāds nepārvarams spēks. Atcerieties — viņš ir lasījis visu — no «Sugu izcelšanās» līdz Renāna «Jēzus dzīvei», viņš ir pasmaidījis par pasaku, ka sieviete radīta no Ādama ribas, un pievienojies asprātīgā franču kardināla domai — kura vārdu aizmirsis, — ka kristietība balstās uz jauka mīta. Taču šoreiz tas ir kaut kas tāds, kas viņu saviļņo, kas mīt viņa asinīs, viņa miesā, viņa visdziļākajā būtībā, kaut kas tāds, no kā viņš nemūžam neatbrīvosies, kas viņu vajās līdz nāves stundai.

Mēs te sastopamies ar pirmo nozīmīgo reakciju. Bet mēs bijām zvērējuši būt vispirmām kārtām patiesi. Cik reižu šis pats Roberts Šenons nākotnē vēl svaidīsies starp vienaldzību un aizrautību, cik reižu celsies un atkal zemu kritīs, to mums nav lemts paredzēt, ne arī to, cik bieži viņš noslēgs mieru ar būtni, no kuras cilvēku cerības gaida piepildījumu, un cik bieži viņš šo mieru lauzīs. Taču patiesībā šobrīd gluži neapzināti viņš izjūt nepieciešamību izteikt savu dziļo dvēseles saviļņojumu dzirdīgajam klusumam. Viņš pēkšņi jūt, ka viņa pateicības lūgšana neizzudīs tukšumā. Un, mazliet nokaunējies, viņš iesteidzas tumšajā baznīcā.

Vienīgais, ko varam pateikt, ir tas, ka viņš tur nepalika ilgi. Varbūt viņš pakavējās, tikai lai aizdegtu lēto svecīti vai drūmā altāra priekšā nomurminātu dažus nesakarīgus vārdus. Bet varbūt viņa rīcībai bija cita nozīme. Kad viņš iznāca laukā, mazliet apžilbis no spožo zvaigžņu mirguļošanas un kāviem, kas tagad šaudījās ziemeļu pamalē, tad devās uz priekšu raitākā gaitā, soļiem skaņi atbalsojoties tukšajā ielā.

ŠENONA CEĻŠ

.

PIRMĀ GRĀMATA

.

1. n o d a ļ a

Tūkstoš deviņi simti deviņpadsmitā gada piektā decembra drēgnajā vakarā — šis datums iezīmēja manā dzīvē lielas pārmaiņas — universitātes torņa pulkstenis bija nositis seši, un viegla migla, kāpjot augšup no Eldonas, tinās ap eksperimentālās patoloģijas katedras ēkām Fenerhila pakājē, iespiezdamās mūsu garajā laboratorijas zālē, kur mazliet oda pēc formalīna un ko apgaismoja tikai zemās, ar zaļiem abažūriem segtās galda lampas.

Profesors Ašers vēl atradās savā kabinetā — cauri aizvērtajām durvīm man pa labi es, nedabiski sasprindzinot dzirdi, uztvēru viņa noteikto valodu, kad viņš gari un plaši runāja pa telefonu. Pazagšus paskatījos uz abiem pārējiem asistentiem, ar kuriem kopā strādāju pie profesora.

Pie galda man pretī stāvēja Spenss, pārcilādams mēģenes ar baktēriju kultūrām un gaidīdams savu sievu. Viņa katru piektdienu atbrauca vīram pakaļ un tad abi aizgāja kādā lokālā paēst pusdienas un pēc tam uz teātri. Ieslīps gaismas stars, skardams Spensa vaigu, uzmeta uz sienas nežēlīgi izķēmotu viņa profila ēnu.

Laboratorijas pašā attālākajā stūrī Lomekss, pārtraucis darbu, dīki ar cigareti vieglītēm piesita sev pa īkšķa nagu — tas bija viņa ierastais, nepiespiestais un bezbēdīgais aiziešanas signāls. Šobrīd viņš garlaikodamies piecēlās un, gurdena dūmu mākonīša apņemts, sakārtoja savus viļņainos matus pie spoguļa virs laboratorijas izlietnes.

— Aiziesim šovakar kaut kur, Šenon. Uzaicinu jūs pusdienās un pēc tam paskatīsimies kādu filmu.

Aicinājums bija glaimojošs, bet šovakar es to, protams, nepieņēmu.

— Un ko jūs par to sakāt, Spens? — Lomekss pagriezās pret otru galdu.

— Diemžēl nevaru, mēs ar Mjūrielu šovakar izejam.

— Tā nu gan ir sasodīti nesabiedriska pilsēta, — Lomekss žēlojās.

Neils Spenss vilcinājās un tādā kā vainas apziņā aizklāja zodu ar kreiso roku, tas bija neapzināts žests, kurā viņš šķita smeļamies drosmi un kurš mani katrreiz aizkustināja, vēl jo vairāk palielinot simpātijas un dziļo draudzību, ko izjutu pret viņu.

— Bet kāpēc jūs nevarētu nākt līdzi mums?

Priekšlikums Lomeksu pārsteidza.

— Man negribētos būt piektajam ritenim un samaitāt jums vakaru.

— Tā nemaz nebūs.

Šajā brīdī ārā bija dzirdama automobiļa taure, un gandrīz tūdaļ ienāca laborants Smits, paziņodams, ka atbraukusi misis Spensa.

— Neliksim Mjūrielai gaidīt. — Spenss, jau apģērbis mēteli, pie durvīm stāvēdams, draudzīgi teica. — Domāju, ka luga jums patiks... «Kalnu meitene». Ar labvakaru, Robert!

— Ar labvakaru.

Kad viņi bija aizgājuši, elpoju mazliet straujāk un mani skatieni, klejojot pa šo pasauli, kuru es mīlēju, pa šo mums dārgo, slepeno, mistisko laboratorijas pasauli, apstājās beidzot ar baiļu pilnām gaidām pie profesora kabineta durvīm.

Tieši šajā mirklī tās atvērās un iznāca Hugo Ašers. Viņa atnākšanai un aiziešanai, jā, pat visām viņa kustībām piemita kaut kas mazliet teatrāls, kas tik ļoti saskanēja ar viņa bargo ārieni, tēraudpelēkajiem matiem un apcirpto ķīļbārdu; man aizvien uzmācās nepatīkama sajūta, ka viņš nav tik liels zinātnieks, bet drīzāk aktieris, kurš pārlieku precīzi tēlo šo lomu. Viņš apstājās pie Hofmana centrifūgas, netālu no mana galda. Lai cik lieliski viņš prata savaldīties, pēc viegli sarauktajiem pieres muskuļiem man nenācās grūti noprast, ka viņš nosoda manas dīvainības: gan apvalkāto jūrnieka uniformu, kuru joprojām nēsāju, gan manu nespēju pēdējo sešu nedēļu laikā izrādīt sajūsmu par pētījumiem, pie kuriem viņa uzdevumā strādāju.

Valdīja klusums. Tad profesors ar labvēlīgu balss pieskaņu, kurā viņš mēdza runāt, lai mīkstinātu savu bardzību, īsi noteica:

— Nē, Šenon ... Tas nav iespējams.

Sirds man, lēnām pamirstot, pārstāja klauvēt, un seja aiz vilšanās un aizvainojuma pietvīka.

— Bet, ser, ja jūs būtu izlasījis manu memorandu, tad...

— Es izlasīju, — viņš mani pārtrauca un par pierādījumu nolika uz mana laboratorijas galda ar mašīnu aprakstītu lapu, kuru es pirms dažām stundām biju iesniedzis un kurā pašreiz manas satrauktās acis redzēja tikai netīru un nožēlojamu, atraidītu manuskriptu. — Ļoti žēl, bet es nevaru pieņemt jūsu priekšlikumu. Darbs, kurš jums uzticēts, ir ārkārtīgi svarīgs. Man nav iespējams... atļaut jums to pārtraukt.

Nodūru acis, aizvainotais pašlepnums liedza atkārtot lūgumu, turklāt zināju, ka profesors savus lēmumus nemēdz grozīt. Kaut gan biju noliecis galvu, tomēr jutu, ka viņa skatiens pievērsts priekšmetu stikliņiem, kuri atradās kaudzītē salikti uz skābju saēstās galda virsas.

— Vai jūs pabeidzāt mūsu pēdējo aplēšu pārskatus?

— Vēl ne, — atbildēju, skatienu nepacēlis.

— Jūs taču zināt, ka man tie ir ļoti svarīgi, tiem jābūt gataviem līdz pavasara kongresam. Tā kā šeit vairākas nedēļas nebūšu, tad pēdējais laiks piespiesties un darbu pabeigt.

Kad nekā neatbildēju, grumbas profesora pierē padziļinājās. Viņš nokrekšķējās. Es jau gaidīju, ka man tūlīt būs jānoklausās lekcija par patoloģijas pētīšanas darba cēlumu, jo šis darbs saistījās ar viņa iemīļoto tēmu, ar opsonīnu teoriju. Taču, dažus mirkļus pagrozījis savu mīksto, melno platmali, viņš to uzbīdīja uz pakauša.

— Ar labvakaru, Šenon!

Atvadīdamies no manis ar ceremoniālu paklanīšanos, ko bija iemācījies ārzemēs, viņš izgāja no laboratorijas.

Paliku krietnu brīdi sēžam pavisam nekustīgi.

— Es tūlīt aizslēgšu laboratoriju, ser!

Kārns un pelēki bāls, kā aizvien, mani pa acu kaktiņiem novēroja laborants Smits — tas pats Herberts Smits, kurš pirms sešiem gadiem, kad es pirmoreiz ienācu zooloģijas laboratorijā, ar savu pesimismu apslāpēja manu jauneklīgo entuziasmu. Tagad viņš bija patoloģijas katedras vecākais laborants, tomēr paaugstinājums postenī viņu nebija pārvērtis, un viņš izturējās pret mani ar īgnu neuzticību, kuru mani nedaudzie panākumi — to vidū medicīnas doktora tituls un Listera zelta medaļas piešķiršana — vēl bija tikai padziļinājuši, nevis izkliedējuši.

Nesacīdams ne vārda, aizklāju mikroskopu, noliku vietā priekšmetu stikliņus, paņēmu cepuri un izgāju ārā. Mani urdīja rūgtas domas, kad devos lejā no Fenerhila pa tumšo, izmirkušo aleju, šķērsoju dzīvo Pārdeika prospektu, kur, blāvu loka spuldžu apgaismoti, pāri dubļainajiem bruģakmeņiem zvanot un dārdot ripoja tramvaji, un iegriezos drūmajā Kērkheda rajonā. Šeit veselas rindas senlaicīgu māju, izmisīgi cīnoties par savām tiesībām pret tuvējo doku strādnieku vajadzībām sacelto traktieru, saldējuma kafejnīcu un daudzdzīvokļu namu iebrukumu, slēja augšup savas augstās, nokvēpušās fasādes ar aplūzušajām ģipša dzegām, zemē iegrimušajiem portikiem un nolūzušajām notekcaurulēm, acīm redzot, apraudot seno dienu greznību zem mūžīgi dūmakainajām debesīm.

Nonācis līdz piecdesmit otrajam numuram, kur virs durvju pusapaļā loga bija uzrakstīts elegantais nosaukums «Rotseja»[ Bjūtas salas galvaspilsētas nosaukums. Rotseja ir plaši pazīstams kūrorts.] un zem tā ar nelieliem, aplupušiem zelta burtiem — «Pansija», uzkāpu pa nedaudzajiem kāpieniem līdz parādes durvīm un iegāju iekšā.

2. n o d a ļ a

Mana istaba augšstāvā bija maziņa, gandrīz bēniņos, un trūcīgi iekārtota — dzelzs gulta, balti krāsots koka mazgājamais galdiņš un dzīpariem izšūts bībeles pants melnā koka ietvarā. Toties istabai bija liela priekšrocība: tā atradās blakus mazam, zaļi krāsotam, aizstiklotam ziemas dārzam, kur joprojām stāvēja dažādas etažeres un soli, vēl saglabājušies no šīs mājas ziedu laikiem. Lai arī ziemā auksta un vasarā tveicīga, šī telpa tomēr diezgan labi noderēja par darbistabu.

Par šo patvērumu un divām maltītēm dienā maksāju māsām Dīrijām, kurām šis uzņēmums piederēja, nedēļā mērenu summu, trīsdesmit četrus šiliņus, tūlīt jāpiebilst — tas bija tieši tik, cik varēju atļauties. Naudas, kuru man ar testamentu bija atstājis vectētiņš, lai palīdzētu mani «izvilkt cauri universitātei», bija pieticis tieši šī mērķa sasniegšanai, bet alga, ko saņēmu kā asistents, kopā ar naudu par trešā kursa studentu nodarbību vadīšanu bakterioloģijā sasniedza gadā simts gineju, kas radīja maldīgu priekšstatu par zelta kalniem, bet kas faktiski noslēpa patiesību, ka Skotijā ļaudis sargājas lutināt savus nākamos ģēnijus. Līdz ar to sestdienās, kad biju norēķinājies par ēdienu un jumtu virs galvas, man kabatā palika tikai pieci šiliņi, ar kuriem vajadzēja samaksāt par lenču studentu virtuvē, par apģērbu, apaviem, grāmatām, tabaku, īsi sakot, biju ārkārtīgi trūcīgs un spiests valkāt veco jūrnieka uniformu, kas tik ļoti aizvainoja profesora Ašera pieklājības izjūtu, — nebija citas izejas, tas bija mans vienīgais uzvalks.

Taču grūtie apstākļi mani gandrīz nenomāca. Audzināšana Līvenfordā bija mani pieradinājusi pie spartāniskās dzīves daudzveidības — pie kunkuļainas auzu putras, savdabīgi un neaizmirstami zila ūdeņaina piena, salāpītām drēbēm un biezi pazolētiem apaviem, kuri lielākas izturības labad tika apkalti ar naglām. Turklāt uzskatīju savu pašreizējo stāvokli par vienkāršu pārejas posmu, par priekšspēli spožai nākotnei, un manu prātu pārāk kvēli nodarbināja plāni, kuriem vajadzēja vainagoties ar lieliem un tūlītējiem panākumiem, tā ka man nebija laika uztraukties par sīkumiem.

Kad uzkāpu savā augstajā mansardā, kur pavērās skats uz kailu ķieģeļu sienu, aiz kuras rēgojās pilsētas atkritumu sadedzinātavas dūmeņi, es paliku dažus mirkļus, domās iegrimis stāvot un pētot papīru, kuru man bija atdevis atpakaļ profesors Ašers.

— Jūs nokavēsiet vakariņas!

Satrūcies pagriezos pret nelūgto viesi, kurš bikli stāvēja uz sliekšņa. Tā, protams, bija mis Džīna Lo, mana kaimiņiene augšstāva gaitenī. Šī jaunā meiča, viena no piecām medicīnu studējošām personām, kas dzīvoja «Rotsejā», apmeklēja manas nodarbības bakterioloģijā un šajā sesijā ar kaimiņienes tiesībām bija izraudzījusies mani par savas gādības objektu.

— Gongs jau noskanēja pirms piecām minūtēm, — viņa nomurmināja ar ziemeļskotu akcentu, bet, pamanījusi, ka esmu uzbudināts, pasteidzās pietvīkt, un, kaut gan maigajai sejai pārlija tumšs, kautrs sārtums, meitene brūnās acis tomēr nenodūra.

— Es klauvēju, bet jūs nedzirdējāt.

Saburzīju papīru.

— Es taču jūs lūdzu, mis Lo, netraucēt mani, kad strādāju.

— Jā, protams... Bet jūsu vakariņas... — viņa iebilda, samulsumā skaņu «r» norunājot vēl izteiktāk nekā parasti.

Man tomēr vajadzēja pasmaidīt, skatoties uz meiteni, kas te stāvēja savos zilajos sarža svārkos, vienkāršajā, baltajā blūzītē, melnajās zeķēs un smagajās kurpēs un tik nopietni aicināja mani lejā, it kā es, atsakoties paklausīt, pastrādātu īstu nāves grēku.

— Labi, — es piekāpos un atdarināju viņas toni. — Tūlīt nākšu.

Kopīgi nogājām ēdamistabā, drausmīgā telpā, kas bija mēbelēta ar nodilušiem sarkana plīša krēsliem un līdz pat grīdas linolejam piesātināta ar vārītu kāpostu smaku. Uz kamīna dzegas, ko klāja bārkstaina samta sedziņa, stāvēja abu Dīriju jaunkundžu lepnums, viņu nelaiķa tēva cienīguma un viņu pašu «aristokrātiskās» audzināšanas pierādījums: riebīgs, zaļš marmora pulkstenis, kas sen vairs negāja, bet ko joprojām atbalstīja divas figūras ar zelta ķiverēm galvā un cirvīšiem rokās un ko greznoja uzraksts «Kapteinim Hemišam Dīrijam, aizejot no Vintonas ugunsdzēsēju komandas priekšnieka amata».

Šī maltīte bija bāla un nožēlojama ēna tradicionālajam, sātīgajam skotu tējas galdam, jau sākusies, un mis Besa Dīrija sēdēja ar salāpītu, bet tīru, baltu galdautu klāta sarkankoka galda galā. Uz tā atradās daži šķīvji ar maizi, plācenīšiem un magoņkūku, bļoda ar žāvētām siļķēm — katram pa vienai — un metāla tējkanna, kurai bija uzmaukts zils adīts sildītājs.

Mis Besa — liela auguma, lietišķa, stūraina, četrdesmit piecus gadus veca vecmeita, kuras novītusī seja liecināja par kādreizēju daiļumu un kuras matus kārtīgi apņēma tīkliņš, bet kleita ar augsto, stāvo karalienes Elizabetes Stjuartes mežģīņu apkaklīti pasvītroja viņas seno dienu aristokrātiskumu, — mūsu tasēs tēju liedama, lai gan izjuta cieņu pret manu medicīnisko grādu un mis Lo bija viņas atzīta mīlule, noraudzījās uz mums ar savu bālo cietējas smaidu, kurš izzuda tikai tad, kad iemetu peniju mazajā koka lādītē, kura atradās galda vidū blakus tukšajai biskvītu kārbai un kuru greznoja uzraksts «Neredzīgajiem». Precizitāte, tāpat kā pieklājība bija viens no daudzajiem principiem, pie kuriem vecākā mis Dīrija cieši turējās, un visi, kas ieradās pie galda pēc tam, kad viņa jau bija «izlūgusies svētību», zināja, ka viņiem jāizpērk savs grēks, kaut gan dažam labam būs jāpiedod šaubas, vai šie ziedojumi patiešām tika izlietoti minētajam mērķim.

Klusu ciešot, sāku ēst savu siļķi, kas bija trekna, sāļa uņ vēl sīkāka nekā parasti. Abām cienījamām labākās sabiedrības dāmām bija smagi jācīnās, lai savilktu galus kopā, un mis Besa — kura «reprezentēja» pansiju pasaules priekšā, kamēr mis Elija vārīja un rūpējās par kārtību aizmugurē — stingri raudzījās, lai viņas klātbūtnē nekad netiktu pastrādāts nesātības grēks. Un, kaut arī tas bija tā, pansija ar savu pedantiskā apzinīguma slavu bija iecienīta universitātes ļaužu aprindās un nekad nevarēja žēloties par iemītnieku trūkumu.

Šovakar, kā redzēju, no viņas sešiem pansijas iemītniekiem divi pie galda nebija ieradušies — Galbreits un Haringtons, divi ceturtā kursa studenti, kuri pa nedēļas nogali bija aizbraukuši uz mājām; tagad man pretī sēdēja abi pārējie mediķi — Herolds Mass un Lals Četerdžijs.

Mass bija sīks, vārgs, astoņpadsmit gadus vecs jauneklis ar piņņainu seju un pārsteidzoši lieliem, uz āru izvirzītiem zobiem. Viņš mācījās vēl tikai pirmajā kursā un lielāko tiesu izturējās ar bijīgu klusumu, bet laiku pa laikam, kad viņš šķita izdzirdējis kādu asprātību, pēkšņi laida vaļā mežonīgus smieklus.

Lals Četerdžijs, Kalkutas induss, bija vecāks par Masu, viņam bija apmēram trīsdesmit trīs gadi; viņš bija ļoti apaļš un drukns, allaž smaidā starojošu, neiedomājami muļķīgu seju un gludu, safrāndzeltenu ādu, ko vēl pasvītroja rūpīgi koptā melnā bārdiņa. Jau vismaz piecpadsmit gadus viņš klaiņāja no vienas Vintonas auditorijas uz otru, valkādams platas bikses, kas mugurpusē kuļājās kā tukšs kartupeļu maiss, nēsāja līdzi lielu, zaļu lietussargu, bez panākumiem pūlēdamies iegūt ārsta diplomu. Labsirdīgs, pļāpīgs, ar neizsmeļamu krājumu daždažādu interesantu notikumu, iesaukts par «babu», viņš bija kļuvis par universitātē vispār pazīstamu komisku figūru. Viņa augstā vienmuļā balss, kura skanēja gluži kā arābu muedzinam, lūgšanas stundu vēstījot, tiklīdz mēs ienācām, tā pārsviedās minorā, teikdama:

— Ā, sveicināti, doktor Robert Šenon un mis Džīna Lo. Baidos, ka visu esam apēduši. Par sodu, ka nosebojāt, jums tagad droši vien būs jānomirst bada nāvē. Jā, droši vien jānomirst, ha, ha, ha! Mister Herold Mas, lūdzu, pasniedziet man sinepes. Griežos pie jums, sava aroda biedra, ar jautājumu: pasakiet lūdzu, doktor Robert Šenon, — vai sinepes ierosina siekalu dziedzeru darbību? Cilvēkam taču ir divi siekalu dziedzeri, viens ir zemmēles dziedzeris un otrs, kura nosaukums ierakstīts manā piezīmju burtnīcā. Atvainojiet, ser, kā tomēr sauc šo otro dziedzeri?

— Tas ir aizkuņģa dziedzeris, — es atbildēju.

— Ak, jā, protams, ser, aizkuņģa dziedzeris, — «babu» piekrītoši pamāja ar galvu un pasmaidīja. — Tā jau es domāju.

Mass, kurš tieši tobrīd dzēra tēju, aiz smiekliem drausmīgi aizrijās.

— Aizkuņģa dziedzeris! — viņš elsa. — Es gan daudz neko vēl nezinu, bet tas taču atrodas vēderā!

Lals Ceterdžijs pārmetoši paskatījās uz Masu, kurš raustījās smieklos.

— Ak, nabaga mister Herold Mas! Neparādiet taču tik klaji savu nezināšanu! Neaizmirstiet, ka es esmu students daudz ilgāk nekā jūs. Man bija gods izkrist eksāmenos Kalkutas universitātē un nedabūt mākslas bakalaura diplomu jau tad, kad jūs, acīm redzot, nebijāt pat vēl piedzimis.

Mis Lo visu laiku centās notvert manu acu skatienu un iesaistīt mani sarunā ar mis Besu. Viņas abas ar nopietnu, taču dedzīgu aizrautību, kas piemīt ļaudīm, kurus saista savstarpējas evaņģēliskas simpātijas, apmainījās domām par gaidāmo «Mesijas» uzvedumu svētā Andreja zālē, kas allaž ziemā bija liels notikums Vintonā, bet, tā kā es aiz zināmiem iemesliem izturējos loti atturīgi pret reliģiskiem jautājumiem, tad nepacēlu acis no šķīvja.

— Man ļoti patīk korāļi, jums arī, mister Šenon?

— Nē, — es atbildēju. — Man diemžēl nepatīk.

Šajā brīdī no virtuves nedzirdami savās izmītajās filca čībās ienāca mis Ēlija Dīrija, nesdama «kristālu» — stikla bļodu ar sautētām, taču pavisam sīkstām plūmēm, kas «siļķu vakariņās» ar nāvei līdzīgu nenovēršamību noslēdza mūsu drūmo maltīti.

Pretstatā savai māsai mis Ēlija bija sirsnīga, pret savu ārieni diezgan nevīžīga, maiga sieviete ar smagnēju augumu, lēnīgām kustībām un darbā deformētiem, mezglainiem pirkstiem. Klīda baumas, — acīm redzot, blēņas, ko sadomājuši studenti, tāpēc ka misi Ēlijas vienīgā izklaidēšanās vakaros bija no publiskās bibliotēkas paņemto romānu lasīšana, — ka viņa, jauna meitene būdama, pārdzīvojusi mīlestības traģēdiju. Viņas labsirdīgā seja, sasārtusi no nemitīgas rosīšanās pie pavarda, pacietīga un mierīga arī tad, kad māsa viņai ar savu aso mēli uzbruka, parasti bija skumja un domīga, un plāno matu šķipsnu, kas nemitīgi krita uz pieres, viņa, jocīgi izstiepjot lūpas, bija pasākusi ar vieglu pūtienu atmest atpakaļ. Iespējams, ka personiskas raizes modināja viņā līdzjūtību pret manām nelaimēm. Pašlaik viņa ar laipnu interesi noliecās man pie auss un čukstus jautāja:

— Nu, kā šodien klājas, Robert?

Lai nomierinātu mis Ēliju, izmocīju smaidu, bet viņa, iepriecināta pamājusi ar galvu, nopūta matu šķipsnu no pieres un izgāja ārā.

Mis Ēlijas sirds bija mīkstāka par viņas žāvētajām plūmēm! Nākamajās piecās minūtēs nedzirdēja nevienu citu skaņu kā tikai niknu košļāšanu un Masa zobu čirkstoņu, kad tie nejauši iecirtās plūmju kauliņā.

Kad uz galda vairs nebija palicis nekā ēdama, maltīte skaitījās beigusies, tiklīdz Besa Dīrija piecēlās kā pils īpašniece, kas sarīkojusi banketu. Tad mēs visi izklīdām pa savām istabām, — Herolds Mass, kā sapņos aizmirsies, ar rādītājpirkstu no zobu starpām asakas izvelkot, Lals Četerdžijs ar zināmu austrumniecisku cildenumu atraugājoties.

— Mister Šenon, — steigdamās man nopakaļ, mis Lo izdvesa, beidzot es viņu biju atradinājis uzrunāt mani ar «doktoru», titulu, kas savienojumā ar profesionālu viduvējību mani toreiz šausmīgi kaitināja. — Neesmu pārliecināta, vai uzrakstīju pareizi darbu par «Trypanosoma gambiense» ... ziniet, par tematu, kuru jūs mums šodien uzdevāt? Tas mani ļoti interesē... varbūt jūs... Vai jūs nevarētu būt tik labs un izskatīt manu darbu?

Lai gan pats biju satraukts un personisku domu nomākts, man tomēr pietrūka gribas spēka viņai atteikt — kaut kādi viņas uzticīgās sejas svaigums arvien apklusināja manas visasākās atbildes.

— Nu, tad nesiet šurp, — es noburkšķēju.

Pēc piecām minūtēm es, jau sēdēdams oranžērijā uz vienīgā tur palikušā krēsla salūzušajām atsperēm, lasīju viņas darbu, bet viņa sēdēja, taisni izslējusies, uz taburetes, ko klāja saplaisājusi vaskadrāna, aptvērusi ar rokām ceļus, kurus apsedza sarža svārki, un satraukti un nopietni mani vēroja.

— Nu, vai ir pareizi? — viņa jautāja, kad beidzu lasīt.

Darbs bija neparasti labs, ar vairākiem diezgan oriģināliem spriedumiem un daudziem ļoti kārtīgi izpildītiem zīmējumiem, kas attēloja parazīta attīstības stadijas. Skatījos uz meiteni, un man vajadzēja atzīt, ka mis Lo it nemaz nelīdzinās jaunajām sievietēm, kas bariem vien plūst uz universitāti, lai «veltītu sevi» medicīnai. Dažas tur iestājas iegribas pēc, citas turp sūtīja godkārīgi vecāki no vidusšķiras, daža laba turp gāja, lai rastu iespēju apprecēties ar piemērotu jaunekli, kurš kādu dienu kaut kur piepilsētas rajonā darbosies kā neinteresants, cienījams ārsts, savā profesijā vairāk vai mazāk nemākulīgs, taču materiāli nodrošināts. Nevienai nebija īstu dotību vai aicinājumu šim arodam.

— Redziet, — viņa murmināja, it kā drošinādama mani izteikt savas domas, — man jau sarunāta darba vieta. Tāpēc man arī ir tik svarīgi dabūt diplomu.

— Jūsu darbs ievērojami pārsniedz parasto kursa darbu līmeni, — es teicu. — Tas, patiesību sakot, ir ļoti labs.

Viņas vaigos ielija silta asiņu šalts.

— Ak, paldies, dok... mister Šenon. Tas nozīmē ļoti daudz, ja jūs to sakāt. Jūs nemaz nezināt, cik ļoti mēs, studenti, cienām jūsu domas... un jūsu ... jā ... ludzu, atļaujiet man pateikt... jūsu ģenialitāti... turklāt es, protams, zinu, cik grūti jums klājās karā...

Noāvu mājas tupeles un sāku aplūkot purngalu, kur mazliet bija atnākusi vaļā zole. Esmu jau mēģinājis paskaidrot, kādēļ nespēju darīt pāri šai savdabīgajai kaimiņienei, — manai slimīgajai mazvērtības sajūtai tomēr vajadzēja atrast kaut kur gandarījumu. Pēc rakstura biju atturīgs un noslēgts, nebiju arī nekāds melis, un tomēr šo tiešo, uzticīgo acu skatiena ietekmē pēdējās nedēļās kāds velns manī, kuru es varbūt biju mantojis no sava nelabojamā vectētiņa, bija pasācis strādāt neiedomājamus nedarbus, slēpdamies aiz manas domīgās, pat skumjās sejas.

Mūsu biežo sarunu gaitā biju savai kaimiņienei uzticējis, ka esmu bagātas, aristokrātiskas Livenfordas ģimenes atvase, bet man kā bārenim, kurš izvēlējies medicīnisku pētījumu ceļu, nevis viņam izraudzīto karjeru, atņemtas mantojuma tiesības un aizliegts spert kāju tēvu tēvu namā.

Viņas naivā ticība mudināja mani stāstīt aizvien jaunus izdomājumus.

Četrus kara gadus pavadīju vienmuļi un drūmi kā kuģa ārsts uz viegla kreisera, kas kopā ar zemūdenēm patrulēja pa Ziemeļu jūru. Mūsu iknedēļas izlūkbraucieni pa ienaidnieka mīnu laukiem droši vien bija diezgan bīstami, bet neizsakāmi garlaicīgi. Ostā stāvēdami, mēs dzērām džinu, spēlējām majongu [Ķīniešu viesību spēle ar 144 kauliņiem] un makšķerējām zušus. Reiz pārsteidzām savu vecāko virsnieku nepilnīgā formas tērpā viņa kajītē kopā ar glītu sievieti, kurai, kā pats mums vēlāk stāstīja, viņš esot mācījis sarežģīto navigācijas mākslu. Šis gadījums bija vienīgais, nekas cits neielauzās mūsu dzīves vienmuļībā, kamēr sākās Jitlandes kauja, kad notikumi sekoja cits citam tik ātri, ka man atmiņā palicis tikai neskaidrs iespaids par dunoņu, spilgtiem uzliesmojumiem un to, kā es rāvos pa starpklāju, kur bija ierīkota lazarete, visu darīju aplam, ar trīcošiem pirkstiem un tik izbijies, ka pēc tam vēl veselu nedēļu nevarēju atģisties.

Protams, tas viss nebija piemērots stāsts mis Džīnai Lo, tāpēc es, viņai aizrautīgi klausoties, izdomāju jaunus un daudz interesantākus piedzīvojumus. Mūs torpedēja; dienām ilgi peldējām uz plosta pa Kluso okeānu; visādas traģiskas slāpju un bada ainas; mums bija jācīnās ar haizivīm, un gadījās dažnedažādas drausmīgas likstas, kamēr kādu dienu bāls, toties kā īsts varonis atmodos Dienvidamerikas hospitālī.

Kad es pašreiz klusēju, viņa, acīm redzot, bija mazliet nomierinājusies, un tagad viņas skropstas sāka trīsēt, kas arvien liecināja par iekšējo satraukumu.

— Es jau sen domāju... Man liekas... tas nav visai taisnīgi, ka es zinu par jums tik daudz... bet jūs nezināt nekā par mani. — Viņa mazliet sastomījās, tad, tumši piesarkusi, drosmīgi turpināja, — varbūt kādu sestdienu jūs atbrauktu uz manu māju Bleirhilā.

— Redziet, — es atbildēju mazliet pārsteigts. — Visu ziemu būšu ļoti aizņemts.

— To es saprotu. Bet jūs bijāt tik labs pret mani, ka es gribētu jūs iepazīstināt ar saviem tuviniekiem. Protams, — viņa steidzīgi piebilda, — mēs esam ļoti vienkārši ļaudis, ne tādi kā jūs. Mans tēvs, — atkal viņa nosarka, taču ar tāda cilvēka izskatu, kurš pēc ilgiem apsvērumiem pieņēmis smagu lēmumu, drosmīgi turpināja, — nav nekas sevišķi ievērojams. Viņš ir ... maiznieks.

Iestājās ilgs klusums. Tā kā nezināju, ko teikt vai darīt, sēdēju, gandrīz vai pārlieku ilgi klusēdams. Jau sāku justies neomulīgi, kad viņa pēkšņi pasmaidīja un pierādīja, ka viņas eņģeliskai aizrautībai netrūka arī savas humora dzirksts.

— Jā, viņš cep maizi. Strādā ceptuvē kopā ar manu jaunāko brāli un vēl vienu palīgu. Un ik cepienu pats izvadā ar ratiem vietējiem iedzīvotājiem. Tas ir pavisam mazs uzņēmums, bet sen dibināts. Tāpēc lūdzu jūs, kaut arī jums ir ļoti smalki radi, nenoraudzīties uz mums no augšas.

— Ak dievs, ko jūs par mani domājat! — Aizvainots uzmetu viņai ātru skatienu, bet viņai ne prātā nebija pateikt kaut ko divdomīgu.

— Tad jūs atbrauksiet. — Iepriecināta viņa piecēlās, paņēma no mana krēsla rokas atzveltnes savas loksnes un skatījās uz tām. — Esmu jums ļoti pateicīga, ka palīdzējāt man darbā ar šīm tripanosomām. Mani ļoti interesē tropiskas slimības, — pamanījusi manu jautājošo skatienu, viņa paskaidroja: — Ziniet... mēs piederam pie Bleirhilas brālības... un, tiklīdz saņemšu savu diplomu... tā braukšu strādāt par ārsti mūsu draudzes apmetnē ... Rietumāfrikā ... Kumasi.

Man aiz izbrīna plati atvērās mute. Vai tad nekad vairs beigu nebūs viņas neiedomājamām spējām mani pārsteigt? Pirmā impulsa mudināts, es gandrīz skaļi iesmējos, taču viņas acis, kas tik spoži staroja, it kā viņa skatītu svēto Grālu, lika man savaldīties. Un, kad es paraudzījos uz meiteni vērīgāk, tad vajadzēja atzīt, ka viņai vismaz piemita atklātības tikums.

— Vai sen jums radusies šī neprātīgā ideja?

— Kopš sāku studēt medicīnu. Tieši tāpēc gribu tai sevi veltīt.

Tātad viņa nebija iestājusies universitātē ne iegribas dzīta, ne arī lai apprecētos, kā to darīja daudzas citas meitenes. Taču joprojām nebiju par to pilnīgi pārliecināts.

— Tas viss skan ļoti cēli, — es lēnām teicu. — Romantika un pašuzupurēšanās... uz papīra. Bet, kad jūs turp aizbrauksiet... nezinu, vai pati vispār apzināties, ko jūs uzņematies.

— To man gan vajadzētu apzināties, — viņa mierīgi pasmaidīja. — Mana māsa jau piecus gadus tur strādā par slimo kopēju.

Šie vārdi lika man apklust. Mazlietiņ vēl vilcinādamās, viņa pastāvēja pie durvīm, tad ar laipnu smaidu sejā izgāja laukā. Kādu brīdi paliku turpat sēžam, pastulbi blenžot kaut kur, un neviļus jutos diezgan neomulīgi, ieklausoties viņas mierīgajos soļos viņpus sienas, tad paraustīju plecus un, zobus sakodis, sāku apsvērt pats savu pašreizējo stāvokli.

Vai lai paklausu profesora Ašera norādījumiem vai pakļaujos saviem ieskatiem, kuri bija vēl diezgan neskaidri un juceklīgi, un strīdos ar autoritāti un likteni?

3. n o d a ļ a

Nākamā diena, sestdiena, bija mana iknedēļas brīvdiena, un pulksten sešos no rīta es izgāju no vēl snaudošā nama un uzsāku ceļu kājām uz Drīmas ciemu, divdesmit sešas jūdzes no šejienes. Vintonas ielas vēl bija tumšas, visgarām rasas klātas un tukšas, reizumis tikai noklaudzēja soļi, kad dažs labs strādnieks steidzās agri uz darbu. Kad saule iznira no dūmakas, es jau, izgājis cauri pilsētas nomalei un ar atvieglojuma sajūtu atstājis aiz sevis vasaras mājeles, kas šeit bija izkaisītas sakņu dārzu vidū, atrados laukos; acu priekšā, saplūzdama tālumā ar plašo jūru, pletās platā, zaigojošā Klaidas grīva, mirguļojoša, gaiša aina, kas aizvien pacilāja manu sirdi.

Ap pusdienas laiku apēdu ābolu, kuru mis Ēlija, riskēdama izraisīt savas māsas dusmas, vakar vakarā bija paslepšus iebāzusi man kabatā. Pēc tam es pie Erskinas, kas atrodas piecas jūdzes no Līvenfordas, pārcēlos ar prāmi uz pretējo krastu un nokļuvu pašā dabas krāšņumā, kas ietver abus grīvas krastus, — īsti pastorālā ainavā, kur ganījās aitas un govis paugurainajās upes pļavās, ko apņēma pelēki, zemi akmens žogi.

Jo tuvāk nācu savam mērķim, jo dziļāk pārdomāju šī pašreizējā ceļojuma jēgu, lai cik naiva tā būtu. Kopš universitātes padome man pēc demobilizēšanās no armijas tūkstoš deviņsimt astoņpadsmitajā gadā bija piešķīrusi Eldona stipendiju, mani profesors Ašers bija iesaistījis jau minētajā opsonīnu pētīšanas darbā, kas viņu interesēja, bet man nelikās sevišķi nozīmīgs, jo pasaules progresīvākie zinātnieki būtībā jau bija aizsteigušies garām opsonīnu teorijai.

Iespējams, ka manu aizspriedumu pamatā pret profesoru Ašeru bija dziļā cieņa, ko izjutu pret katedras iepriekšējo vadītāju profesoru Čelisu, kas savā laikā universitātē bija mani mācījis un iedvesmojis. Tas bija brīnišķīgs sirmgalvis, kurš, sasniedzis septiņdesmit gadu vecumu, bija atstājis universitāti un dzīvoja pavisam vientuļi. Turpretim pret viņa pēcteci es neizjutu ne simpātijas, ne uzticību. Būdams dzedrs, bet brīžiem glaimīgi laipns, Hugo Ašers, bagātas, sabiedrībā pazīstamas sievas skubināts, šķita cilvēks bez kvēles, bez radošas domas, kurš nespēj pētnieciskam darbam veltīt sevi ar visu sirdi un dvēseli, tipisks karjerists, kurš bija sasniedzis pašreizējo stāvokli ar prasmi izmantot savā labā ciparu datus un tabulas, bet jo vairāk ar neatlaidību, savlaicīgu reklāmu un apbrīnojamu talantu iedzīvoties uz citu cilvēku smadzeņu rēķina. Iesaistot savā katedrā daudzsološus jaunus cilvēkus, viņš bija iekarojis tāda zinātnieka slavu, kurš nodarbojas ar oriģinālām , problēmām; tā, piemēram, mana monogrāfija par hipofīzes funkcijām, kas varbūt bija tikai mazs, neievērojams darbiņš, bet ar sviedriem pierē radīts, tika publicēta kā profesora Hugo Ašera un doktora Roberta Šenona kopīgs darbs.

Tādā nebrīvībā strādājot, visu laiku ar patiešām patētisku cītību meklēju sev piemērotu pētniecības lauku, meklēju tēmu, kas būtu tik acīm redzami nozīmīga, ka tās atrisinājums ietekmētu, jā, pat mainītu vispārējās medicīnas turpmākās attīstības gaitu.

Tas, dabiski, bija grūts uzdevums. Bet es biju jauns, man bija tikai divdesmit četri gadi, un, ikdienas darba savažots, cietu klusu un noslēgtu raksturu svelošās godkārības mokas, ilgojoties izrauties no sava trūkuma un necilības un pārsteigt pasauli.

Mēnešiem ilgi velti biju meklējis šādu tematu, kamēr pēkšņi pati no sevis, gluži kā no zilām debesīm nokritusi, radās iespēja tādu atrast. Šajā rudenī visā zemē daudzus lauksaimniecības rajonus bija apsēdusi dīvaina epidēmija, kuru, varbūt tādēļ, ka neviens nezināja labāka apzīmējuma, neprecīzi nosauca par influenci. Mirstība no šīs infekcijas slimības bija liela un izplatība plaša — presē vienā laidā parādījās sensacionāli virsraksti un medicīnas žurnālos lasīju vairākos ziņojumos no Amerikas, Holandes, Beļģijas un citām valstīm, ka tur plosās līdzīga slimība. Akūtas saaukstēšanās simptomiem — drudzim, stiprām galvas un muskuļu sāpēm sekoja plaušu karsonis, kas bieži beidzās ar nāvi, bet izveseļošanās gadījumos sekoja ilgstošs vārgums. Kad sāku pētīt šīs infekcijas izpausmes, man radās nojauta, ka mēs šajos gadījumos sastopamies ar pavisam jaunu, īpatnēju sērgu. Tās bija aizdomas, kas ar laiku padziļinājās un lika manām asinīm dzīslās ritēt straujāk.

Manu interesi vēl pastiprināja apstāklis, ka viens no šīs epidēmijas galvenajiem perēkļiem bija Drīmas ciema apkaime. Un pašreiz, kad es pulksten trijos pēcpusdienā, smagi vilkdams kājas, iegāju šajā ciemā, kur zemās, pelēkās ēkas izkaisītas gar rāmi plūstošās upes krastu, kad iegāju šajā ciemā, ko pazinu kā ļoti klusu vietu, bet kas tagad nesen pārciestās epidēmijas dēļ bija vēl mēmāka un tukšāka, aizmirsu savu nogurumu un sāku iet raitākā solī. Es pat neiegriezos kā parasti vienīgajā ciema krodziņā, lai iekostu kādu siera maizīti, bet nekavējoties devos uz Alekša Djūtija namu.

Viņš bija mājās, sēdēja ar pīpi zobos savā omulīgajā virtuvē, dēlēns Saimons viņam pie kājām uz paklājiņa rotaļājās, bet sieva Alise, ražena, mierīga sieviete, rullēja mīklu uz galda.

Alekss bija neliela auguma, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, solīda izskata vīrs, ģērbies svītrainā flaneļa kreklā, moleskīna biksēs, biezām vilnas zeķēm kājās. Viņš sasveicinājās ar tikko manāmu galvas mājienu, būtībā tikai ar vieglu, gandrīz nejaušamu smaidu, kurā tomēr izpaudās vairāk sirsnības nekā garu garās runās. Bet vienlaicīgi viņš arī ar tādu kā ironiju ievēroja manu nogurumu un ceļa putekļiem klātās drēbes.

— Vai jūs nokavējāt autobusu?

— Nē, Aleks! Man gribējās izstaigāties. — Un, nespēdams apvaldīt savu nepacietību, tūlīt ķēros pie darba: — Cerams, ka neesmu ieradies par vēlu. Vai... vai jums izdevās visu noorganizēt?

Viņš laikam it kā nebija dzirdējis, tad atturīgi pasmaidīja un izņēma pīpi no mutes.

— Jūs nu gan esat gudrinieks, izvēloties atbraukšanai sestdienas pēcpusdienu. Ļaudis gandrīz visi taču tādā stundā jau atpūšas pēc padarītā darba... jo sevišķi tagad, pēc visa, ko esam pārdzīvojuši. — Iestājās klusums, kas bija pietiekami ilgs, lai liktu man uztraukties. — Bet man tomēr izdevās vairākumu pierunāt. Taču dosimies nu uz klubu.

Kad nomurmināju pateicības vārdus, viņš piecēlās un piegāja pie kamīna režģa, lai aizšņorētu zābakus.

— Vai jūs nevēlētos tasi tējas, doktor? — jautāja misis Djūtija. — Šādā laikā der iedzert karstu.

— Nē, pateicos, Alis! Labāk ķersimies pie darba.

— Vakariņas jūs, protams, ēdīsiet pie mums un arī pārnakšņosiet tepat. — Alekss paziņoja tādā tonī, kas nepieļāva iebildumus. — Sims jums grib parādīt jauno makšķerkātu, kuru es viņam nogriezu.

Alekss paņēma savu naģeni, un mēs abi devāmies ceļā. Pieci gadi vecais Sims, tikpat atturīgs un mazrunīgs kā tēvs, pavadīja mūs līdz durvīm.

— Es jums droši vien esmu jau apnicis, Aleks, — ieminējos, kad gājām pa ceļu. — Bet es jūs neapgrūtinātu, ja tas nebūtu tik svarīgi.

— Jā, — viņš, greizi pasmaidot, teica. — Jūs jau nu gan esat mums mazliet apnicis, Rob. Bet, tā kā mēs jūs labi ieredzam, tad ar to būs jāsamierinās.

Iepazinos ar Alekšu Djūtiju un, taisnību sakot, ar Drīmas ciemu pirms sešiem gadiem, vēl pirms kara, kad es, vientuļš universitātes students, nolicis malā grāmatas, atdevos makšķernieka kaislei šajos rāmajos ūdeņos, jo katru pavasari šurp lieliem bariem atpeldēja sudrabainās jūras foreles. Kādu vakaru Alekss palīdzēja man izvilkt milzīgu zivi; šī nozīmīgā sastapšanās un brīnišķīgā uzvaras apziņa lika pamatus mūsu nesaraujamai draudzībai. Lai gan Djūtijs bija vienkāršs cilvēks un strādāja par vecāko ganu Drīmas lauksaimniecības savienības fermā, visi apkārtējie ļaudis viņu ļoti cienīja un vairākus gadus pēc kārtas ievēlēja par sava mazā ciema «galvu». Brīžiem viņa izturēšanās varēja būt barga un mēle dzēlīga, bet nekad netiku dzirdējis, ka viņš rīkotos zemiski vai nelietīgi. Tā kā ciems atradās nomaļā vietā un tam nebija pastāvīga ārsta, tad griezos pie Alekša ar savu pašreizējo neparasto lūgumu, ar tādu lūgumu, ko izteikt varēja tikai godīgs un aizrautīgs jauneklis un kas, taisnību sakot, varēja šķist mazliet neprātīgs.

Tā saucamais klubs atradās nelielā ķieģeļu ēkā, ko nesen bija uzcēlusi lauksaimniecības savienība un kur bija vairākas atpūtas telpas un bibliotēka. Alekss gāja pa priekšu un ieveda mani no galvenā gaiteņa istabā, kur sēdēja aptuveni trīsdesmit cilvēku, daži lasīja, citi sarunājās, tomēr visi izskatījās tā, it kā ko gaidītu. Kad mēs iegājām, viņi apklusa.

— Redziet! — Alekss iesaucās. — Te nu ir doktors Šenons. Daudzi no jums viņu pazīst kā pietiekami prasmīgu makšķernieku, bez tam viņš vēl ir kaut kas līdzīgs universitātes profesoram un grib sadzīt pēdas šai sasodītajai influencei, kas mūs visus tik drausmīgi moka. Tāpēc viņš atnāca šurp, lai lūgtu no jums pakalpojumu.

Viņš bija aizskāris pareizo stīgu, vairāki klātesošie pasmaidīja, kaut gan to vidū daži izskatījās vēl bāli un neveseli. Es viņiem pateicos par ierašanos klubā, paskaidroju, ko man vajag, un apsolīju viņus ilgi neaizkavēt. Tad nocēlu mugursomu, izņēmu no tās veselu sēriju ar numuriem apzīmētu kapilārcaurulīšu un sāku darboties.

Visi šeit atnākušie ļaudis, dabiski, bija ciema iedzīvotāji — lielāko tiesu vīrieši, kuri strādā uz lauka, un viņi visi nesen bija pārcietuši nepazīstamo infekcijas slimību. Dažus es pazinu personiski, piemēram, Semu Loudenu, kas man daudzkārt bija pagādājis ēsmu, acīgo Hariju Vensu un citus, ar kuriem biju sastapies ne vienu reizi vien rīta mijkrēslī, kad tie, līdz ceļiem ūdenī stāvot, izmeta upē garās, nesen nogrieztās makšķeres. Man vajadzēja izdarīt pavisam vienkāršu operāciju, katram noņemt mazu asinsprovi, un viņu draudzīgā, labsirdīgā pacietība manu darbu atviegloja. Bet arī tad tas man prasīja vairāk laika, nekā biju iedomājies, jo drebēja pirksti, tiklīdz man ienāca prātā, ko tas viss varētu nozīmēt man, ja es kaut ko atrastu.

Beidzot viss bija paveikts, mans pēdējais pacients nolocīja uzrotīto piedurkni, mēs sarokojāmies, un viņš aizgāja. Tad, paceļot acis no bloknota, pamanīju Aleksu, kas sēdēja tepat tuvumā uz sola un cieši raudzījās manī — it kā vēlēdamies izpētīt manu raksturu — ar dīvainu, asu, caururbjošu skatienu, kas tomēr atspoguļoja dzīvu interesi, kuru, tiklīdz mūsu acis sastapās, viņš pasteidzās noslēpt.

Telpā valdīja klusums. Es viņam jau pirmīt biju pastāstījis, ko esmu nolēmis. Tagad apņēmīgi teicu:

— Tas man jādara, Aleks, citādi es nevaru... jāatrod patiesība.

Djūtijs neatbildēja, bet, brītiņu pagaidījis, viņš nesteidzīgiem soļiem pienāca man klāt, satvēra aiz rokas un sacīja:

— Jūs esat gudrs puisis, Rob, un es jums no sirds vēlu veiksmi. Ja jums atkal ievajadzēsies mana palīdzība, tad padodiet ziņu. — Rāms smaids ievilka sīkas grumbiņas ap viņa acu kaktiņiem. — Bet nu gan iesim paēst vakariņas. Alise pagatavojusi garšīgu gaļas pudiņu.

Arī es pasmaidīju.

— Ejiet vien, Aleks. Atnākšu, kad būšu pabeidzis ierakstus.

— Labi, draugs. Tikai nekavējieties ilgi.

Kad viņš aizgāja, es vēl pastrādāju kādu pusstundu, pārskatot un atzīmējot visu tabulās, tad, uzmetis plecos mugursomu un izgājis no kluba, devos pa šauru taku uz Djūtija namu. Pār zemi bija noslīgusi skaidra nakts, dzedrajās debesīs mēness sirpītis, blakus tam uzlēkusi zvaigzne. Viegli zaigojošais gaiss bija vēss un kluss, un pēkšņi mana oma uzlabojās, kad, prieka pārņemts, iedomājos, kas man vēl veicams grūtību un briesmu pārpilnajā pirmatklājēja ceļojumā pa kartēs neatzīmētajām jūrām.

Pie Alekša namdurvīm es apstājos. Visapkārt mirguļoja ciema ugunis, bet tā aizmugurē tumši, brīžiem noslēpumaini iespīguļodamies, pletās upes grīvas plašie ūdeņi. Stāvot nekustīgi un skatoties, kā mēness kāpj aizvien augstāk, klausoties, kā pēdējie zemes trokšņi izdziest ziemeļu nakts klusumā, jutu pār manu dvēseli klājamies mūžīgās vientulības plīvuru. Tagad es aptvēru, kas es esmu un kam man jābūt, — man aizvien jābūt vientuļam, vienam pašam aci pret aci ar pasauli.

Pār muguru pārskrēja salti drebuļi, un, apzinoties, ka atradīšu ēdienu, siltumu, draudzību un mazā Sima rāmos smieklus, iegāju Alekša namā.

4. n o d a ļ a

Nākamajā piektdienā notika tas, ko biju paredzējis un ar ko rēķinoties, biju kalis savus plānus.

Visu nedēļu mehāniski pildīdams darbu, pie kura jutos kā piekalts, novēroju profesoru Ašeru, kurš pēkšņi izturējās neparasti laipni pret mums; viņš gan joprojām vēl staigāja apkārt ar skarbu un īgnu seju, taču ap viņa lūpām laiku pa laikam iezīmējās tik samāksloti laipns smaids, ka man tirpas pārskrēja pār kauliem.

Piektdienas pēcpusdienā šī liekulīgā biedrisku attiecību tēlošana sasniedza kulmināciju, kad profesors apstaigāja laboratoriju un beidzot nokrekšķinājies, laipni smaidīdams, mūs uzrunāja.

— Džentlmeņi, jūs, bez šaubām, zināt, ka esmu pagodināts uzņemties gaidāmā patologu kongresa sagatavošanas komitejas priekšsēdētāja pienākumus; izcilais stāvoklis uzliek man par pienākumu kopā ar savu augsti cienījamo kolēģi profesoru Haringtonu apbraukāt un iepazīt attiecīgos institūtus, lai sastādītu lietišķu un visaptverošu kongresa darba kārtību.

Mirkli iespaidīgi klusējis, viņš turpināja;

— Misis Ašera un es šovakar pulksten sešos izbraucam uz Londonu. Būsim projām apmēram divus mēnešus. Esmu pārliecināts, ka manā prombūtnē darbs katedrā ritēs gludi un labi saskaņā ar zinātniskās pētniecības darba vislabākajām tradīcijām. Vai ir kādi jautājumi?

Neviens neizteicās. Viņš pamāja ar galvu, it kā apstiprinot mūsu savstarpējo saprašanos; pēc tam paskatījās pulkstenī, palocījās mums katram atsevišķi un izgāja ārā. Smits sekoja viņam, lai uzņemtos rūpes par bagāžu.

Man bija grūti apvaldīt savu prieku, kad durvis aizvērās aiz profesora, jo, kaut gan biju rēķinājies, ka varēšu kādu īsu laiku atpūsties no profesora nemitīgās uzraudzības, ziņa, ka viņš aizbrauc uz veseliem diviem mēnešiem, likās tik brīnišķīga, ka mani galīgi izsita no sliedēm. Ko visu nevarēja padarīt šajā laikā!

Lomekss jau bija paguvis piecelties un, aizdedzinādams cigareti, paskatījās uz mani ar viņam raksturīgo, gurdeno smaidu.

— Vai jūs ievērojāt, kā viņš mūs apstrādāja, lai mēs turpinām cītīgi strādāt, kamēr viņa nav šeit? Es tik ļoti mīlu profesoru, ka nemaz nezinu, kā pārdzīvošu viņa prombūtni.

Adriens Lomekss, bāls cilvēks ar neapmierinātu izteiksmi acis, gaišiem matiem un mazliet cinisku seju, bija apmēram četrus gadus vecāks par mani; viņš piederēja pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kuri ar savu valdzinošo ārieni un laipno uzvedību nevilšus iemanto ļaužu simpātijas. Viņš bija savas mātes, bagātas Londonā dzīvojošas atraitnes vienīgais dēls, izglītību guvis Vinčesteras un Oksfordas koledžās, kas viņu bija nodrošinājušas ar labi audzināta cilvēka manierēm. Pabeidzis augstskolu, viņš gribējis turpināt studijas ārzemēs, taču karš pārvilcis šim nodomam svītru, un, tā kā viņa ģimenei bija attāla radniecība ar profesoru Ašeru, viņš tagad nīka Vintonā, lai ar nokavējumu divpadsmit mēnešos «izstrādātu» savu zinātnisko darbu. Viņš sajūsminājās par eksotiku, gandrīz visu citu nicināja un neatzina nekā, ko nevarēja izskaidrot ar dabzinātniskiem jēdzieniem. Aiz vēsās skepses šķita slēpjamies lieli zināšanu krājumi, un ar vieglu plecu paraustīšanu, augstprātīgu smīnu vai ar metafiziskiem spriedelējumiem viņš palaikam centās iedzīt kādu naglu manas konfesijas zārkā. Būdams egocentrisks, afektēts, viņš ar pārāk acīm redzamu neiecietību pret mani un Spensu atsedza savu pārmērīgo iedomību. Un tomēr viņš atstāja pievilcīga cilvēka iespaidu. Gatavojoties spožai karjerai, bet nicinot neslēpti parādītu pūliņu vulgaritāti, Lomekss nestrādāja sistemātiski un, gauzdamies par trimdinieka dzīvi, bezbēdīgā omulībā savā grezni iekārtotajā komfortablajā dzīvoklī bezrūpīgi prata patērēt viņam atvēlētos līdzekļus, lai neliegtu sev itin nekā.

Pašreiz viņš aizrautīgi rakņājās pa savu laboratorijas sienas skapīti, no kura beidzot ar šķelmīgu sejas izteiksmi izvilka pudeli benediktīnieša.

— Tā man te pagadījās pa rokai. Atzīmēsim ievērojamo notikumu. Un tūlīt. — Viņš atkorķēja pudeli un ar plašu vērienu ielēja zeltaino šķidrumu trīs tīrās menzūrās.

Neils Spenss, profesora Ašera līdzstrādnieku grupas trešais loceklis, ja neskaita ik nedēļas izklaidēšanos kopā ar sievu, nebija sevišķi noskaņots uz jautrību, — šis krabim līdzīgais vientuļnieks tikai ārkārtīgi retos gadījumos uzdrošinājās izlīst no savas čaulas, bet šoreiz viņš omulīgi pienāca klāt Lomeksam un neatteicās no cienasta.

To pašu darīju ari es. Pārdrošais nodoms izmantot katedras laboratoriju personiskajam eksperimentam dāvāja man brīvības un sajūsmas izjūtu, kas sasniedza gandrīz eksaltāciju un izraisīja manī vēlēšanos pamatīgi atzīmēt šo gadījumu.

— Par draugiem prombūtnē! — Lomekss iedzēra malku. — Kuri saistīti ar vārdu «Herr Professor Hugo». Ceru, jums ies pie sirds šī lāsīte. Savu lielisko kolēģu iepriecināšanai nekas man nav par dārgu.

— Pat ļoti garšo, — Spenss atbildēja savā mierīgajā, lietišķajā balsī.

— To brūvējuši mūki. — Lomekss pievērsa man ironisku skatienu. — Par to it sevišķi vajadzētu priecāties jums, Šenon. Jūs taču esat katolis?

— Jā ... protams, — liku atbildei skanēt ar atbruņojošu pārliecību.

Savādi, zobgalīgi iesmejoties, Lomekss atkal piepildīja menzūras.

— Bet es domāju, Robert, ka jūs esat zinātnieks. Bībelisko pasaules radīšanas stāstu, manuprāt, grūti saskaņot ar sugu izcelšanos.

— Es arī nemaz negrasos to darīt. — Iedzēru malku biezā, stiprā liķiera. — No vienas puses te ir netīra patiesība, no otras romantiska mistērija.

— Hm, — Lomekss norūca. — Bet ko jūs sakāt par pāvestu?

— Man pret viņu nav nekādu iebildumu.

— Vai viņš jums patīk?

— Ļoti. — Es vairs nesmaidīju. Lomeksa joki par šo tematu parasti beidzās ar to, ka es sadusmojos. — Atzīstos, neesmu nekāds paraugs... drīzāk gan otrādi. Un tomēr ir kaut kas tāds, no kā es nespēju atbrīvoties... pretēji veselam saprātam, ja jums tā patīk... Jūs, domājams, negaidāt no manis, lai es saku, ka nožēloju?

— Nekādā ziņā, dārgais, — Lomekss nevērīgi izmeta.

Neils Spenss paskatījās savā pulkstenī.

— Drīz seši. Kuru katru brīdi Mjūrielai jābūt klāt.

Viņš izņēma kabatas lakatiņu un paslepus noslaucīja lūpu kaktiņos sakrājušos mitrumu.

Kādā naktī tumšā, netīrā tranšejā pie Marnas vācu šrapnelis viņam bija sašķaidījis apakšžokli, kad viņš mazliet nepiesardzīgi piecēlies, lai atslābinātu notirpušās kājas; un, kaut gan ķirurgi bija paveikuši īstu plastiskās operācijas brīnumu, izmantojot vienu no paša Spensa ribām, galarezultāts tomēr atspoguļoja tikai cilvēka sejas nepatīkamu kroplumu: zodu aizstāja plata tumši sarkana rēta, kas nobeidzās pie stingi savilktajām lūpām; tas bija nežēlīgs kontrasts skaisti veidotajai, platajai pierei, zem kuras instinktīvi centās paslēpties tumšās, mazliet tramīgās acis. Bet kroplums bija vēl jo skumīgāks tāpēc, ka Spenss kādreiz bija ļoti izskatīgs jauneklis, kuru Vinstonas labākā sabiedrība, kas mīlēja saviesību, aizvien uzaicināja piedalīties deju sarīkojumos, piknikos un tenisa sacīkstēs.

— Jums ir jauka sieva, — Lomekss pieklājīgi sacīja. — Teātra apmeklējums pagājušajā nedēļā man sagādāja lielu baudu. Varbūt iedzersim vēl vienu glāzīti uz «Herr Hugo» veselību?

— Nē, nevajag, — Spenss apvaldīja Lomeksu. — Pietiek.

— Bet viņš taču pats mudināja mūs iedzert, pavēlot sekot labākajām katedras tradīcijām, — es iebildu.

Visi smējās, pat Spenss. To viņš reti darīja, jo smiekli neizsakāmi drausmīgi izķēmoja viņa seju. Šajā brīdī mums visiem atskatīties lika negaidīts troksnis aizmugurē.

Bez pieteikuma laboratorijā bija ienākusi misis Spensa, kuras sejā atspoguļojās tāda cilvēka izaicinošā izteiksme, kurš ignorējis pieklājības normas un pats to apzinās. Viņa mums mundri uzsmaidīja cauri punktiņiem nobārstītajam plīvuram, kas nokarājās no cepures malām un piešķīra viņas vaibstiem zināmu pikantumu.

— Smitu nekur nevarēju atrast, es gaidīju... un gaidīju...

Mjūriela Spensa bija aptuveni divdesmit septiņi gadus veca, vidēja auguma, pavāja, bet gracioza, ar gleznām rokām un potītēm, gaišbrūniem matiem, šauru, mazliet bezkrāsainu seju, kurā pelēkās acis brīžiem iepletās un bērnišķīgi iemirdzējās. Nepārspīlējot Mjūrielu varēja uzskatīt par balzamu Spensa nelaimē. Pirms kara Mjūriela bija saderinājusies ar Spensu un, kad viņš galīgi salauzts atgriezās, apprecējās ar viņu pretēji savas ģimenes gribai un viņa paša mēģinājumiem atdot viņai brīvību. Viņu kāzas, kurās ieradās ļoti daudz viesu, izraisīja vispārēju interesi. Kaut gan Mjūriela tagad bija daudz zaudējusi no jaunības svaiguma un viņas manierēm piemita zināma samākslotība, viņa joprojām izskatījās ļoti pievilcīga, un šobrīd, kad viņa te stāvēja, tērpusies tumšajā kostīmā ar brūnu zvērādas apkakli, visa mūsu drūmā laboratorija pēkšņi šķita kļuvusi gaišāka. Vairākkārt biju centies iekarot Mjūrielas simpātijas Spensa dēļ, kurš bija mans labākais draugs. Bet būdams pēc dabas, acīm redzot, neveikls un, bez šaubām, arī nesabiedrisks, arvien saskatīju viņā kaut ko, kas man lika domāt, ka esmu viņai nepatīkams, un tādēļ katru reizi ierāvos sevi.

Mjūriela pacēla plīvuriti un viegli noskūpstīja vīru uz vaiga, un ar pārmetuma pieskaņu teica:

— Mēs nokavēsim pusdienas, kur esam uzaicināti, mīļais. Kāpēc tu vēl neesi saposies?

— Ziniet, misis Spensa, — Lomekss ierunājās, siržu lauzēja manierē saraucot vienu uzaci uz augšu, — ja jau jūs esat šeit ienākusi, tad no šī briesmu kambara ārā netiksiet.

Viņa mazliet pielieca sānis galvu un ļāva savam starojošajam, izaicinošajam skatienam pārslīdēt man.

— Jūtos pavisam drošībā, ja šeit ir misters Šenons.

Misis Spensa un Lomekss man nezināma iemesla dēļ sasmaidījās. Spenss, kura tumšās acis ar gluži sunisku padevību raudzījās sievas sejā, jau bija uzvilcis mēteli, un viņa ar savu cimdoto roku ieķērās vīra elkonī.

— Mēs ar Neilu braucam uz jūsu pusi, mister Lomeks, — Mjūriela aicinoši teica. — Varbūt aizvest jūs pa ceļam līdz mājām?

Iestājās neilgs klusums.

— Pateicos, — Lomekss beidzot atbildēja. — Jūs esat ļoti laipna.

Es atstāju laboratoriju kopā ar viņiem. Šķīrāmies pie Mjūrielas mazās automašīnas, kas stāvēja pie katedras vārtiem. Kamēr viņi brauca pilsētas virzienā, tikmēr es kāpu lejā no Fenerhila, nolēmis paņemt mājās Drīmā iegūtos asinsparaugus un tūlīt atkal atgriezties laboratorijā.

Eldonas parkā man pa labai rokai pašreiz uz ezera «gāja augsti», tas bija pilns ar slidskrējējiem. Rāmajā gaisā varēja dzirdēt skaņo, priecīgo tērauda asmeņu šņirkstoņu, kad tie saskārās ar ledu. Benediktīnieša un lieliskās domas pacilāts, ka Ašers aizbraucis, jutos tik brīnišķīgā omā, ka gandrīz vai sāku dziedāt. Galva tīkami skurba, un pasaule man likās neizsakāmi jauka.

Kad tuvojos ierastajai pansijai, durvis atvērās un iznāca Herolds Mass mis Lo pavadībā, abi divi ar slidām, kas šūpojās ap rokas locītavām apmestajās saitēs. Šajā brīdī liķieris, noliedzot savu klosterisko izcelsmi, izrādījās daudz iedarbīgāks, nekā biju gaidījis. Nevarēju sev izskaidrot, kāpēc man uznāca klusa smieklu lēkme, kad ieraudzīju mis Lo glītā, baltā svīterī, ar adītu cepurīti galvā, ko rotāja sarkans pušķis, veltījam sevi nevis tuvākmīlestībai vai dvēseļu glābšanai, bet veselīgam sportam un vēl šādā sabiedrībā.

— Kas ar jums noticis, mister Šenon? — mis Lo, ieraudzījusi mani, apstājās un apvaicājās. — Vai esat slims?

— Nemaz, — es atbildēju, noņemot roku no margām, pie kurām turējos. — Esmu varenā morāliskā un fiziskā formā... paveikšu varoņdarbu, kas satricinās visu pasauli. Vai jūs to saprotat?

Mass apvaldīja smieklus; viņš nojauta manu dīvaino simptomu cēloni, bet mis Lo nopietnajā sejiņā atspoguļojās vienīgi līdzjūtība un vēl lielākas bažas.

— Vai jūs negribat doties mums līdz uz ezeru? Svaigs gaiss jums nāks par labu.

— Nē, — es atbildēju, — neiešu vis uz ezeru. — Un loģiski piebildu; — Man nav slidu.

— Es jums aizdošu savējās. — Mass viltīgi piedāvāja. — Bet ledus ir slidens.

— Beidziet, Mas! — es viņu bargi apsaucu. — Vai tad es nestrādāju, galvu nepaceldams, jūsu... un visas cilvēces dēļ!

— Jūs strādājat par daudz, mister Šenon. — Neizpratnē mis Džīna manus vārdus uztvēra burtiski. — Atcerieties, jūs taču apsolījāties atbraukt paciemoties pie mums Bleirhilā. Es šovakar braucu mājās. Paņemiet taču rīt brīvdienu un atbrauciet pie mums.

Kad skatījos viņas labsirdīgajās, brūnajās acīs, man pēkšņi zuda ikkatra atteikšanās iespējamība. Neatrazdams piemērota iegansta, es brītiņu klusēju, tad nedroši teicu:

— Labi, atbraukšu.

5. n o d a ļ a

Vilciens, kas atiet uz Bleirhilu pusdivos, brauca neciešami lēni, un vecie vagoni bija tik neizsakāmi netīri, ka ikreiz, kad lokomotīve strauji nobremzēja, no kožu saēstās drēbes, ar ko bija apvilkti sēdekļi, pacēlās gaisā putekļu mākoņi. Kamēr vilciens, pieturēdams katrā mazā stacijā, vilkās pa nokvēpušo Skotijas dienvidu rūpniecības rajonu garām kūpošiem fabriku skursteņiem, kuru tuvumā neredzēja neviena paša zāles stiebriņa, es lādēju sevi par to, ka pildu solījumu, kuru nekad nebiju gribējis dot, un apsvērums, ka atpūtas diena dāvās man jaunus spēkus darbam, maz ko līdzēja.

Beidzot, apmēram pēc stundas, kad biju izbraucis cauri visam Vintonas līdzenumam un atstājis aizmugurē «melnās zemes» nelādzīgāko daļu, nokļuvu Bleirhilā. Lai pats nelaimīgākais ceļotājs nekādā ziņā nevarētu paglābties no sava likteņa, pilsētiņas nosaukums bija izlikts ar baltiem akmeņiem uz mazā stacijas laukuma starp divām varenām priedēm. Un turpat uz perona, nedaudz pacēlusies pirkstgalos, ar starojošām acīm pētot vagonu izliekto rindu, stāvēja arī mis Džīna Lo.

Kad izkāpu un gāju viņai pretī, ievēroju, ka, vai nu par godu manai atbraukšanai, vai arī tikai lai atzīmētu nedēļas nogales brīvdienu, Džīna zem platā mēteļa bija apvilkusi adīto balto svīteri un uz kastaņbrūnajiem matiem, kuri diez kāpēc šodien vairāk nekā parasti dūrās acīs, uzlikusi mazo, ar garu pušķi rotāto, adīto bereti, ko Skotijā dēvē par «aplīti». Kad bija pamanījusi mani izkāpušo pasažieru vidū, viņas seja atplauka gaišā smaidā. Mēs sarokojāmies.

— Ak, mister Šenon! — viņa priecīgi iesaucās. — Cik jauki, ka jūs atbraucāt! Es jau baidījos...

Viņa apklusa, bet es pabeidzu teikumu viņas vietā:

— ... ka es jūs piemānīšu.

— Nu, jā... — Viņa pietvīka, jo sarka ļoti ātri. — Es taču zinu, cik ļoti nodarbināts esat. Bet tagad jūs atbraucāt, un diena ir tik jauka, un man jums jāparāda tik daudz, kas... un kaut arī man to nevajadzētu teikt... es domāju, jums patiks.

Kamēr viņa runāja, mēs kopīgi jau bijām iznākuši šaurajā, galvenajā ielā. Pilsēta izrādījās mazāk nokvēpusi, nekā biju iedomājies; tā atradās hercogu Bleirhilu plašo dzimtīpašumu vidū un izskatījās kā viduslaicīga ar aizsargcietoksni izbūvēta apmetne ar kaltajām akmens plāksnēm klātajām ietvēm, pārsteidzoši līkumotajām ieliņām un veco tirgus laukumu. Bezgala lepodamās ar savu dzimto pilsētu, mana ceļa biedrene pastāstīja, ka «tagadējais hercogs» kopā ar Bleirhilas vēstures biedrību daudz darījis vietējo vēsturisko pieminekļu saglabāšanas labā, un ar visnopietnāko sejas izteiksmi dedzīgi paziņoja, ka viņa kopā ar mani dosies plašā pastaigā un visu izrādīs, tiklīdz būsim nokārtojuši iepazīšanās formalitātes.

Pirms devāmies lejup pa nogāzi, mis Lo pēkšņi apstājās pie nelielas, zemas ēkas un, mazliet neveikla un nervoza juzdamās, par ko liecināja viņas drebošās skropstas, teica:

— Tā ir mūsu ceptuve, mister Šenon. Ienāciet un iepazīstieties ar manu tēvu.

Es sekoju cauri zemai vārtu velvei nelielā, laukakmeņiem bruģētā pagalmā, kur pagājām garām svaigi krāsotiem redeļu ratiem, kuru ilksis slējās augšup pret debesīm; pēc tam nokāpām dažus pakāpienus zemāk un, izejot pa šaurām durtiņām cauri miltu maisu rindām, nokļuvām pagrabā ar klona grīdu, kurā vēdīja salda smarža un kuru vāri apgaismoja divu ar malku izkurināto krāšņu kvēles atblāzma. Pamazām, kad manas acis pierada pie pustumsas, es atšķīru divus kreklos izmetušos cilvēkus, kuri, garām koka lizām apbruņoti, rosījās enerģiski ap atvērto krāsns muti, un viņu baltie priekšauti izskatījās spilgti sarkani liesmu atspulgā, kad viņi izņēma maizes klaipus un novietoja uz garenām koka paplātēm.

Dažus mirkļus klusēdami vērojām šo procesu, kas, acīm redzot, prasīja enerģiju, izveicību un ātrumu. Tiklīdz jauns cepiens pazuda krāsnīs un dzelzs durtiņas bija aizbultētas, tā virs, kas stāvēja tuvāk, pagriezās un nāca mums klāt, pa ceļam slaukot rokas priekšautā, un, kad viņš to sveicienam izstiepa, ap nagiem vēl joprojām bija sakaltusi maizes mīklas kārtiņa.

Daniels Lo bija apmēram piecdesmit pieci gadi vecs, vidēja auguma vīrs, gan bāls kā visi šī aroda ļaudis, bet nenoliedzami spēcīgs, platiem pleciem un drukns. Acenes tērauda ietvarā un kupla melna bārda gan mazliet apslēpa sejas vaibstus, taču bija redzama nopietna, atklāta izteiksme un plata piere, ko pašreiz klāja sīkas sviedru lāses. Viņš, cik varēju spriest, nepiederēja pie smaidīgajiem; bet, kad mistera Lo siltie pirksti satvēra manu roku, viņa lūpas, sasveicinoties ar mani, mazliet pavērās un atsedza stiprus zobus, kurus mazliet bija samaitājuši milti, kas še atradās visgarām.

— Priecājos ar jums iepazīties, ser. Meita man stāstīja, cik laipni jūs izturaties pret viņu koledžā. Meitas draugi mūsu mājās vienmēr ir gaidīti viesi.

Viņa zemajai balsij piemita kaut kas patriarhāls, un šo iespaidu padziļināja vēl gari stiepti un lēni izrunātais vārds «koledžā». Kad viņš pieminēja mis Džīnu Lo, viņa acis aiz briļļu stikliem silti iemirdzējās. It kā atvainodamies viņš turpināja:

— Žēl, ka mums pašreiz tik daudz darba. Bet sestdienas vakaros mums abiem ar dēlu vieniem pašiem jātiek galā. — Viņš atskatījās pār plecu un sauca: — Lūk! Panāc vienu mirklīti šurp!

Jauns, aptuveni septiņpadsmit gadu vecs puisis, kas, uzģērbis svārkus un tos mazliet paraustot, nāca mums klāt, bija ļoti līdzīgs savai māsai, ar tādu pašu sejas krāsu, tādiem pašiem matiem un acīm. Viņš likās lielisks, dzīvespriecīgs zēns un tūlīt iemantoja manas simpātijas. Bet viņš nevarēja šeit kavēties, viņam vajadzēja iejūgt zirgu un izvadāt maizi. Ievēroju, ka arī misters Lo steidzas, kaut gan viņš ļoti laipni ar mums aprunājās; tādēļ, uzmetis savai pavadonei ātru skatienu, ieminējos, ka mums nevajadzētu laupīt cilvēkiem dārgo laiku.

Misters Lo piekrītoši pamāja ar galvu.

— Mūsu klienti jāapgādā ar maizi. Un rīt ir svētdiena. Bet mēs redzēsimies vēlāk mājās. Apmēram piecos. Pagaidām par jums parūpēsies mana meita.

Kad bijām iznākuši ārā un devāmies prom uz pilsētas nomali, garām jaunākajām mājelēm, ko ietvēra mazi dārziņi, mana pavadone nemitīgi paslepus skatījās uz mani pa pusei satrauktām, pa pusei nepacietīgām acīm, it kā gribēdama noskaidrot, kādas ir manas domas par viņas tuviniekiem. Negaidot iegriežoties klusā alejā, pār kuru jurnās pagaidām vēl kailie, taču plaši izvērstie kastaņzari, nonācām pie ļoti kārtīgas un lietišķi atturīgas, nelielas mūra savrupmājas, kam pie logiem bija nevainojami balti mežģīņu aizkari un ko no ielas norobežoja glīti apcirpts ligustru dzīvžogs.

Jau uzlikusi roku uz dzelzs vārtiņiem, pie kuriem bija piestiprināta vara plāksnīte ar nosaukumu «Siloama» [Skotijā parasts katrai savrupmājai dot nosaukumu. Puritāņu, kvēkeru un citu reliģisku brālību locekļi izvēlējās bībeliskus nosaukumus, kā šajā gadījumā.], mis Lo nespēja ilgāk savaldīties un iesaucās:

— Jūs iepatikāties abiem — tētim un Lūkam! To es redzēju. Tagad jūs iepazīstināšu ar māti.

Kamēr viņa runāja, parādes durvis atvērās un mums pretī iznāca melnā alpakas ķitelī tērpusies trausla sieviete sudrabainiem matiem un laipnu seju, kas likās gandrīz caurspīdīga. Uzmetusi ašu skatienu meitai un nemaz necenzdamās paslēpt spalvu slotiņu, ko turēja rokā, viņa pagriezās un krietnu brīdi vērās manī ar pētījošiem, nesatraucami mierīgiem skatieniem. Tad, acīm redzot, apmierināta, viņa sāka ar mani runāt, kā jau tādos gadījumos pieņemts.

— Jūs mani sastapāt, pirms paguvu pārģērbties, mister Šenon. Tikko pabeidzu uzkopt dzīvojamo istabu, kad pēkšņi ieraudzīju jūs abus soļojam pa aleju. Lūdzu, ienāciet un apsēdieties.

— Nē, māt, — mis Džīna tūlīt iebilda. — Mēs nekavējoši iesim pastaigāties, lai lietderīgi izmantotu šo pēcpusdienu.

Misis Lo pievērsa manai pavadonei rāmu, pieredzējuša cilvēka skatienu, kurā līdztekus sirsnībai un iecietībai pret jaunatnes straujumu vīdēja arī tikko jaušama pārākuma apziņa dzīves pieredzē.

— Jums vēl daudz laika, bērns.

— Taču ne tik daudz, lai apstaigātu visu, ko nolēmu apskatīt.

— Vai tu aicināsi līdz arī Melkolmu?

— Protami, nē, — meita mazliet pikti atbildēja. — Tu taču zini, ka šodien viņa šeit nav.

«Kas tas par Melkolmu?» klusībā sev jautāju. «Varbūt kāds gados jauns radinieks... varbūt... suns.»

— Nu... tad ejiet vien. — Misis Lo lietišķi noteica. — Bet katrā ziņā esiet atpakaļ vakariņās. Mēs visi būsim mājās un pie galda sēdīsimies tieši pulksten sešos. Pagaidām uz redzēšanos, mister Šenon.

Kad māte ar smaidu lēnām iegāja viesistabā, mis Džīna Lo atviegloti uzelpoja, jo visas formalitātes bija garām, un pilnīgi ņēma mani savā ziņā.

— Tagad, — viņa sarosījās, — es jūs izvadāšu pa mūsu saimniecību.

Iedama man pa priekšu, Džīna ieveda mani dārziņā aiz mājas, kurš bija apmēram pusakra lielumā, un ar pedantisku noteiktību lika izstaigāt visas grantētās taciņas starp rūpīgi koptajām dobēm, rabarberu stādījumiem un sakņu vagām. Kad es uzslavēju visgarām valdošo kārtību, viņa man pateicīgi uzsmaidīja.

— Protams, mūsu zemes gabaliņš ir ļoti mazs... varētu pat teikt... kā jau priekšpilsētā. Esmu pārliecināta, mister Šenon, ka to nemaz nav iespējams salīdzināt ar jūsu mājām.

Izlikdamies, ka neesmu saklausījis viņas balss vaicājošo intonāciju, steidzīgi norādīju uz darba rīku šķūnīti, kur atbalstīts stāvēja sarkans motocikls.

— Tā ir Lūka mašīna, — viņa laipni atbildēja uz manu vārdos neizteikto jautājumu. — Viņš ir kā uzburts uz motoriem un ļoti daudz ar tiem noņemas, kaut gan tēvam tas nepatīk. Bet nabaga puisim iznāk gaužām lēni vilkties ar maizes izvadājamiem ratiem, tāpēc viņš grib gūt gandarījumu, drāžot ar savu «Indianu».

Manas domas par Lūku, kas jau tā bija augstas, pacēlās vēl augstāk. Tāpat kā cilvēks vienmēr tiecas pēc neiespējamā, tā es arvien biju ilgojies pēc mašīnas, kas spētu mani aizraut prom, kurp vien vēlos, gaisu šķeļot ar vismaz septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Es labprāt būtu apstājies un papētījis mašīnas izcilās spējas, bet mis Džina skubināja mani doties atpakaļ un izveda mani garām mājai uz ceļa. Uzspiedusi vēl ciešāk galvā savu «aplīti», viņa lietišķi paskatījās savā pulkstenītī un noteikti paziņoja:

— Mūsu rīcībā turpat trīs stundas. Pacentīsimies pabūt visur.

— Bet vai sākumam nederētu mazliet atpūsties? — es ieteicos, uzmezdams skatienu diviem krēsliem, kas stāvēja verandas aizvēja pusē. Es taču naktī tikpat kā negulēju, pārdomājot metodi, kuru pielietot paraugu tīrkultūras izaudzēšanā.

Viņa priecīgi iesmējās un, it kā es būtu pateicis kaut ko uzjautrinošu, šķelmīgi piezīmēja:

— Jūs gan, mister Šenon, nudien, esat savādnieks. Mēs taču pastaigu tikai vēl sākam.

Varu apzvērēt: visā pasaulē nebija apzinīgāka tūrista un jūsmīgāka ceļveža par šo daiļo Bleirhilas maiznieka meitu.

Ar aizrautību un nenogurdināma mis Džīna Lo vadāja mani apkārt pa senlaicīgo, kādreizējo karaļa pilsētiņu. Viņa parādīja man pilsētas rātsnamu, publisko bibliotēku, brīvmūrnieku templi, hercogu dzimts kapenes, senlaicīgos audēju namus, romiešu mūra paliekas (trīs apdrupušus laukakmeņus!) un ar bijīgu izteiksmi sejā... viņas draudzes lūgšanas namu Lamblēnā. Viņa mani pat aizveda tieši klāt pie vietas krusta pakājē, kur providence likusi Kleverhauzam beigtam novelties no kara zirga, kad viņš bija dzīries izklīdināt prezbiterāņu sanāksmi.

Kad es jau sāku priecāties, ka tagad mūsu svētceļojums beidzies, viņa, pat neatvēlēdama man laiku ievilkt elpu, priecīgi pamāja ar galvu, rādīdama tik noslēpumainu seju it kā beigām pataupījusi visinteresantāko.

— Nedrīkstam palaist garām izdevību un nepaskatīties uz baltajām govīm, — viņa teica, sakniebusi lūpas, it kā citējot no ceļveža. — Tie ir unikāli dzīvnieki.

Lai paskatītos uz šiem brīnumkustoņiem, kuri, kā mis Džīna Lo paskaidroja, piederēja pie ievērojamās Šatoleruā šķirnes, kurus nelaiķa hercoga tēvs savā laikā ievedis no Francijas, bijām spiesti soļot atkal atpakaļvirzienā apmēram divas jūdzes un tad cauri kolonu arkai ieiet plašā dārzā, ko ļaudis visā apkārtnē pazina ar nosaukumu «Muižas parks», kuru nelaiķa hercogs cēlsirdīgi bija atdalījis no saviem īpašumiem un uzdāvinājis pilsētai.

Tas bija nenoliedzami skaists zemes stūrītis ar plašiem mežiem un leknām pļavām, tur valdīja joprojām — nekur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles — kādreizējā vientulības noskaņa.

Bet mis Džīnai Lo neparko neizdevās atrast balto govju ganāmpulku. Lai gan viņa to meklēja aizrautīgi un cītīgi — it kā uz spēles būtu likts viņas gods, — kāpjot pāri dēļu žogiem un spraucoties cauri biezi saaugušajam krūmājam, skatieniem kļūstot aizvien satrauktākiem un sejai sarūgtinājumā izstiepjoties aizvien garākai, — viņai tomēr vajadzēja beidzot, kad bija uzkāpusi pēdējā, ar zāli apaugušā kalna virsotnē, apstāties un ar kaunu atzīt, ka cietusi neveiksmi.

— Diemžēl... mister Šenon... — Aizvainotā patmīlībā vēl piebilstot: — Nudien, es to nevaru saprast.

— Dzīvnieki droši vien, slēpdamies no mums, uzrāpušies ... kokos.

Viņa tikai purināja galvu un nemaz nevēlējās saskatīt savā neveiksmē kaut ko jocīgu.

— Tādi brīnišķīgi kustoņi! Balti kā sniegs un ar skaisti izliektiem ragiem! Varbūt viņi pa ziemu sadzīti kūtī. Es jums tos parādīšu citu reizi.

— Lūdzu, — es atbildēju, — taču pagaidām pasēdēsim tepat kādu brītiņu.

Pašreizējam gadalaikam pēcpusdiena bija ārkārtīgi klusa un silta; saule, ko pa pusei aizklāja viegla dūmaka, izplatīja maigu dzintardzeltenu gaismu, kas šķita visu apkārtējo ainavu gremdējam kādas vēl neatklātas pasaules pirmatnējā klusumā. Tālu apakšā mums pie kājām pletās klusie meži un noslēpa mūsu acīm strautu, kurš, pakļaudamies vispārējam noskaņojumam, apslāpēti čaloja, steigdamies no līča uz līci un pavēlēdams klusēt arī mums.

Mis Džīna, kodīdama brūnu izžuvušās zāles stiebriņu un raudzīdamās kaut kur tālumā, sēdēja, taisni izslējusies, man blakus, joprojām dziļi pārdzīvodama savu neveiksmi, bet es, atbalstījies uz elkoņa, pats īsti neapzinoties, sāku viņu pētīt un censties izprast viņas dziļāko būtību. Es, protams, nevarēju grozīt savus uzskatus par viņas naivitāti, tomēr biju spiests atzīt, ka viņa ir visdabiskākā no visām man pazīstamām meitenēm. Viņai piemita — un jo sevišķi šajā apkārtnē — pārsteidzošs, jaunavīgs svaigums. Viņas brūnās acis, matu un sejas krāsa iederējās mežainajā apvidū tikpat labi kā vingrais kakls un ieapaļais zods. Viņas zobi, kas kodīja sīksto stiebriņu, bija balti un stipri. Kad aplūkoju Džīnas seju no apakšas, tad gandrīz varēju redzēt siltās asinis ritam pa viņas maigi izliekto augšlūpu. Taču visapbrīnojamākais bija tas, ka viņa izskatījās un pat smaržoja pēc kaut kā neizsakāmi svaiga. Man, šeit dīki sēžot, iešāvās prātā, ka viņa noteikti ik rītus un vakarus cītīgi mazgājas no galvas līdz kājām ar Vindzoras ziepēm, ja tīrību uzskata par tikumu, kas robežojas ar dievišķīgumu. Viss, ko acis varēja saskatīt, un noteikti arī tas, ko acis neredzēja, bija nevainojami tīrs un košs.

Kad es viņu tā kritiski aplūkoju, viņa pēkšņi pagrozīja galvu un negaidot notvēra manu pētījošo skatienu. Vienu mirkli viņa to pacieta savā parastajā drosmīgajā godīgumā, tad nodūra acis — un viegls sārtums ielija viņas vaigos. Iestājās saspīlēts klusums, kas kaut kādi šķita visapkārt valdošā, vēl dziļākā klusuma sastāvdaļa un kas, it kā gaidot, lai es pasaku kādu vārdu, ko es neteicu, vai daru kaut ko, ko es nedarīju, šķita pārpilns mokošu gaidu. Tad Džīna, it kā vairīdamās pakļauties savam mulsumam, gandrīz nikni paskatījās uz savu apaļo sudraba pulkstenīti un žigli pielēca kājās.

— Laiks doties mājup! — Un klusā balsī, kurai viņa centās piedot lietišķumu, piebilda: — Jūs jau būsiet galīgi izbadējies.

Kad nokļuvām «Siloamā», visa ģimene mūs jau gaidīja nevainojami spodrajā dzīvojamā istabā; misis Lo uzģērbusi savu baložzilo zīda «viesību» tērpu, bet misters Lo un Lūks bija uzcirtušies linaudekla kreklos un korektos melnos smalkos vadmalas uzvalkos. Man par pārsteigumu, istabā atradās vēl viens viesis, ar kuru mani iepazīstināja kā ar misteru Hodenu un kurš, uzrunāts ar vārdu Melkolms, tūlīt ar laipnu smaidu pievērsās Džīnai un, acīm redzot, bija patiešām draudzīgās attiecībās ar visiem Lo ģimenes locekļiem.

Misters Hodens bija laipns, nopietns, apmēram divdesmit piecus gadus vecs, stalti noaudzis, ar atklātu, pārlieku nopietnu seju, enerģisku muti un smagnēju, stūrainu galvu, ģērbies pedantiski kārtīgi brūnā tvīda uzvalkā un kreklā ar augstu, cietinātu apkakli. Tā kā arvien tiecos apskaust cilvēkus tādu īpašību dēļ, kuru man pašam trūka, es nejutos visai omulīgi viņa sabiedrībā, jo viņš atstāja ļoti solīdu iespaidu un uzvedās kā jauneklis, kurš apmeklē katru dienu «kristīgo jaunekļu savienības» pasākumus; viņš izturējās vīrišķīgi atklāti, it kā apzinādamies savu personisko godīgumu un pārliecināts, ka sastaps līdzcilvēkā tādas pašas īpašības. No viņa labās krūšukabatiņas rēgojās ārā kamertonis un vairāki uzsmailināti zīmuļi, kuri viņam, bez šaubām, bija nepieciešami viņa arodā, jo viņš bija — to es drīz uzzināju — Bleirhilas tautskolas skolotājs.

Kad viņš bija laipni ar mani sarokojies, misis Lo mūsu iepazīšanos nostiprināja.

— Jums abiem droši vien ir daudz kopēju interešu. Melkolms mūsu ģimenē ir tikpat kā savējais. Viņš katru nedēļu vada mācības mūsu svētdienas skolā. Ticiet man, viņš ir īsts darba rūķis.

Tā kā vakariņas bija galdā, mēs sēdāmies klāt. Daniels svinīgi noskaitīja garu lūgšanu, laiku pa laikam uzmetot aizplīvurotu skatienu misionāres drēbēs tērptas sievietes portretam uz kamīna dzegas, aizkustinājuma pilnā balsī pieminēja meitu Agnesi, kas tālu no mājām «strādā svešās druvās». Pēc tam misis Lo ļoti devīgās porcijās sāka sadalīt lielo vārītā laša gabalu, kas bija novietots viņai priekšā.

Pamatīgi izbadējies, metos virsū zivij ar tādu ēstgribu, kādu varēja sagaidīt no abu Dīriju jaunkundžu pansijas iemītnieka. Uz galda atradās vēl daudz visvisāda cita ēdamā: ar mizu vārīti kartupeļi, zaļie zirnīši, sautēts šķiņķis un vārīta mēle, dažādas marinādes, mājās gatavoti konservi; patiešām, šī vienkāršā, sātīgā maltīte spēja iepriecināt arī izsmalcinātāku gaumi par manējo. Manai atbraukšanai par godu maiznieks bija izcepis biskvītkūku ar marcipāna glazūru un garnējis ar sacukurotiem ķiršiem. Taču vairāk par visu man garšoja maize. Tā bija čaugana, labi uzrūgusi, ar plānu, kraukšķīgu garoziņu, brīnišķīgu smaržu un kusa mutē. Kad uzdrošinājos slavēt viņa ražojumu, Daniels likās patiešām iepriecināts. Viņš paņēma no paplātes šķēli, aplūkoja to pētījoši, paostīja mazliet un, it kā svētku rituālu pildīdams, ar pirkstiem pārlauza pušu. Ar profesionālu lepnumu viņš pāri galdam uzmeta skatienu dēlam un piezīmēja:

— Drusciņ par maz cepusies. Lūk ... bet, lai būtu kā būdams, maizīte nav slikta. — Tad, pievērsies man, neliekuļoti vienkārši turpināja. — Mēs uz savu arodu skatāmies ļoti nopietni, ser. Lielākajai tiesai vietējo trūcīgo lauku ļaužu mūsu maize ir galvenais dzīves balsts. Daudz neko vairāk viņi nedabū — visi šie šahtinieki, fermu kalpi un lielu ģimeņu tēvi, arāji, kas nedēļā nopelna kādus trīsdesmit piecus šiliņus. Tieši tāpēc mēs cepot lietojam vislabākos miltus, vissaldāko ieraugu un mīklu mīcām ar rokām.

— Tā ir vislabākā maizīte visā apkārtnē, — Melkolms piemetināja. Viņš sēdēja blakus Džīnai un ar rāmu prieku pasniedza ēdienu traukus tālāk.

Daniels smaidīja.

— Jā, daži ļaudis nāk pat veselas piecas jūdzes kājām pretī mūsu ratiem, lai maizi nopirktu. — Viņš apklusa un izslējās ar pašcieņu. — Jūs droši vien zināt mūsu ražojuma bībelisko nozīmi, mister Šenon. Jūs taču atceraties, kā pestītājs ar dažiem maizes klaipiem paēdināja daudzus, kā viņš pēdējā vakarēdienā dalīja maizi saviem mācekļiem.

Es kaut ko nesaprotamu nomurmināju un, tā kā Lūks centās mazināt manu apmulsumu, pasniedzot man, viegli ar aci pamirkšķinot, zemeņu ievārījumu, mēģināju pusbalsī uzsākt ar viņu sarunu par ārā redzētā motocikla priekšrocībām. Bet Daniels nebija atvairāms. Būdams mājās ģimenes galva un draudzes sapulcē sludinātājs, viņš bija pieradis, ka viņu uzklausa, un pašreiz, pievērsis man savu starojoši nopietno un labvēlīgo skatienu, viņš likās nolēmis mani izprašņāt.

— Jums, protams, doktor, arī ir cēls uzdevums. Ārstēt slimos, atdot veselību kropliem, likt staigāt paralizētajiem. Kas var būt vēl svētīgāks? Kad mana meita nolēma veltīt sevi šim dižajam un brīnišķīgajam arodam, tad tas bija lepns un laimīgs mirklis manā mūžā.

Es klusēju, jo taču nevarēju viņam paskaidrot, ka mans nodoms nekad nav bijis darboties kā praktiķim, ka gribu atdot sevi tīri zinātniskiem mērķiem.

Bet mana atturība nesamulsināja Danielu; savā īpatnējā runas veidā, kurā dīvaini jaucās pašapziņa ar lēnprātību, viņš atgriezās pie iepriekšējā temata, runāja par brālīgajām attiecībām starp cilvēkiem un kristīgo ļaužu tikumu palīdzēt savam tuvākam; tad, juzdamies drošās pozīcijās, viņš man pavisam tieši jautāja;

— Vai drīkstu vaicāt, ser, pie kādas konfesijas jūs turaties?

Iedzēru lēnām tēju. Hodena acis atspoguļojās tikko jaušama neuzticība, visi pārējie skatījās uz mani ar laipnu uzmanību un sirsnību, gaidīdami atbildi, it kā tas būtu pats galvenais, stūrakmens, kam jānostiprina viņu draudzīgās atzinības ēka. It sevišķi starojoši uz mani — mazliet pavērusi muti un pēc stiprās karstās tējas viegli pietvīkusi — lūkojās mis Džīna.

Ko lai es viņiem saku? Zināju pietiekami daudz par dažādu reliģiju naidu, kas mutuļo mazās pilsētiņās, lai saprastu, kādu satraukumu es izraisītu, ja skaidri un gaiši atzītos, ka esmu katolis, kuram gadījies iemaldīties mazliet gaišākajos skepticisma gaiteņos, bet kurš sirds dziļumos turas pie savas bērnu dienu ticības. Šie apsvērumi lika man meklēt glābiņu tādās pasakās, kādas biju sacerējis mis Lo vajadzībām. Un kāda gan tam būtībā nozīme? Droši vien man nekad vairs neiznāks sastapties ar šiem ļaudīm, tāpēc prātīgāk būs nesagraut starp mums valdošo saskaņu šai mirklī, turklāt, ja rīkošos pietiekami veikli, nevajadzēs pat melot.

— Redziet, ser, — es uzsāku tik gludi, ka pats brīnījos, jo visa šī augstākās tikumības draudze šķita izraisām mana rakstura visļaunākās viltības, — mans biologa darbs gan mazliet kavēja mani apmeklēt baznīcu. Taču Līvenfordā esmu baudījis bargu puritānisku audzināšanu. Bez tam, — es .turpināju, it kā garāmejot pieminot savu šķietamo stingro audzināšanu, ko izpušķoju ar manas vecmāmiņas vismazāk ticamo pasaciņu, — mans tēvocis no mātes puses bija viens no kovenantiešiem, kas apliecināja ar paša asinīm savu pārliecību Mārstonas tīrelī [Kauja starp parlamenta karaspēku Olivera Kromvela vadībā un karaļa karaspēku, kuras rezultātā skoti ieguva tiesības brīvi sludināt protestantismu.].

Iestājās klusums. Bet, kad līdz viņu apziņai beidzot nonāca šīs atbildes jēga, tā viņus ne tikvien apmierināja, bet pat neizsakāmi iepriecināja.

— Ko jūs sakāt! — Daniels ar gluži piedodamu interesi pastiepās pret mani. — Mārstonas tīrelī? Ak, tā taču bija svēto mocekļu upuru vieta. Ar šādu senci jūs varat lepoties, mister Šenon, — un ar mazu viltībiņu viņš piebilda: — Ceru, ka jūs nākotnē to nekad neaizmirsīsiet.

Tiklīdz šķērslis bija pārvarēts, vakars turpinājās vispatiesīgākās draudzības atmosfērā. Kad Melkolms ar viskvēlākiem nožēlas vārdiem no mums atvadījās, jo viņš strādāja Bleirhilas institūta vakara nodaļā kā pasniedzējs, līdz ar to veikdams papildu darbu, kuru viņš bija uzņēmies, lai palīdzētu savai mātei atraitnei, kā misis Lo man uzticēja, — mēs iegājām viesistabā, kur pārējie pierunāja mis Džīnu nospēlēt uz klavierēm kādu no Grīga kompozīcijām. Pēc tam sarunas pievērsās tālajai Agnesei. Ar lepnumu Daniels nolasīja viņas pēdējo, dzīvespriecīgo vēstuli. Ar lielu sirsnību cits pēc cita tika laisti apkārt fotouzņēmumi, kas visi bija mazliet nodzeltējuši un miglaini un attēloja pulciņos sastājušos vietējo iedzīvotāju izstīdzējušos bērnus ieplestām acīm, tiem visiem bija apsieti dīvaini svinīgi, balti priekšautiņi; turpat blakus stāvēja uzticīgā un smaidīgā aukle. Katrā ainavā redzēja arī koka būdiņas, kailu zemes stūrīti un kuplu mežu ar neparastiem paparžveidīgiem kokiem, turklāt visa ainava šķita slīgstam te spilgtā saulē, te tumšā, drūmā ēnā.

Kad pulkstenis nosita astoņi, es piecēlos un, neņemot vērā iebildumus, laipni no visiem atvadījos.

— Jūs mums parādījāt lielu godu, serr — Daniels teica, un viņa acis negaidot atmaiga. — Varbūt jūs nākamreiz paliksiet pa nakti.

— Jā, atbrauciet labi drīz. — Misis Lo iespieda man rokā sainīti un slepus pačukstēja: — Te būs krietns gabals skotu smilšu kūkas, lai būtu ar ko pamieloties Dīriju jaunkundžu pansijā.

Ārā jau bija pavisam tumšs, kad Lūks un viņa māsa pavadīja mani līdz stacijai. Pa ceļam Lūks man augstsirdīgi piedāvāja savu motociklu, kad vien tas būtu vajadzīgs. Kad vilciens jau sāka kustēties, mis Džīna Lo pāris soļu nostaigāja blakus manas kupejas logam un teica:

— Ceru, ka esat apmierināts ar savu ciemošanos, mister Šenon. Mūs visus tā ļoti iepriecināja, ļoti.

Būdams kupejā viens, iesēdos kaktiņā, gluži noguris no visas šīs pārmērīgās viesmīlības, un tūlīt centos izanalizēt gūtos iespaidus. Patiesību sakot, iepazīšanās ar šo vienkāršo, darbīgo ģimeni viesa manī vēl jo dziļāku riebumu pret sevi pašu, jutos mazvērtīgs un nekrietns, jā, — es nezinu pat, kādēļ, bet jutos kā īsts nelietis.

Pēkšņi manām gara acīm parādījās Džīna Lo tāda, kad viņa, muižas parkā man blakus sēžot nodurtām acīm, nevainīgi pietvīka. Man nebija liela pieredze saskarē ar sievietēm, tādēļ šajā ziņā man trūka pārliecīgas iedomības. Taču tagad piepeši kā bulta prātā iešāvās doma. Es no tās satrūkos un izbijos; izslējos pavisam taisns šajā tukšajā kupejā.

— Nē! — es iesaucos skaļi. — Viņa taču nevar... nē, nevar... tas būtu pārāk muļķīgi!

6. n o d a ļ a

Arvien tuvāk nāca februāris ar bargāku salu, ar aukstākām, skaidrākām, spoži mirguļojošām dienām, kas lika asinīm dzīslās straujāk ritēt. Jau vairāk nekā mēnesi biju atdevies savam darbam. Un līdz sirds dziļumiem izjutu, cik brīnišķīgi ir dzīvot.

Lomekss un Spenss, dabiski, ievēroja manu pēkšņo aktivitāti, bet Smits, kaut es laiku pa laikam notvēru viņu skatāmies uz mani un kodījām savu noplukušo ūsu galus, nevarēja nojaust, ko es īsti daru. Tagad, kad profesors Ašers bija aizbraucis, Smits dienu lielāko daļu nokvernēja bārā «Universitātes ģerbonis».

Uzdevumu, kuru biju sev spraudis, nevarēja saukt par vieglu. Nevajag iedomāties, ka pētnieka darbs norit jaukā poētiskā pacilātībā; pirms izdodas saskatīt kaut visbālāko pirmsausmas gaismas staru, jāizstaigā daudzi labirinti vai, līdzīgi Zīsifam, nemitīgi jāveļ akmens kalnā.

Kad biju izdarījis eksperimentus ar dažādām barotnēm un konstatējis, ka tie visi ir nederīgi manam mērķim, man beidzot izdevās peptona buljonā izaudzēt no Drimas paraugiem tīrkultūru, kurā, pēc manām domām, slēpās epidēmijas izraisītājs. Kad es noraudzījos uz bāli dzeltenajām svītrām, kuras dzidram topāzam līdzīgajā šķidrumā izveidojās par safrāndzelteniem pavedieniem, kļuva pakāpeniski garāki un pamazām saauga kopā, izskatīdamies kā spilgts krokuss, tie man likās daiļāki par visretāko ziedu, un sirds man pukstēja visdziļākajā satraukumā. Tā bija man nepazīstama kultūra, kura solīja kaut ko neparastu un jaunu, kura balstīja manu cerību nedrošo ēku.

Jo mazāk manā rīcībā atlika laika, jo vairāk es nopūlējos ar selektīvas kultūras metodes palīdzību iegūt spēcīgu, tīru šī neizsakāmi dārgā organisma paraugu. Man bija atslēga no Patoloģijas katedras ēkas sānu durvīm, tā ka es varēju iekļūt laboratorijā arī tad, kad visi jau bija aizgājuši. Paēdis vakariņas un padzēris tēju Dīriju jaunkundžu pansijā, atgriezos atkal katedras vēsajā zaļgano lampu vientulībā un paliku šeit kā nirējs zem ūdens, kuru ar ārpasauli saista tikai pavisam tieva apziņas saite, kamēr pār kluso universitātes teritoriju pulkstenis nosita divpadsmit. Šīs bija visražīgākās darba stundas.

Biju pārliecināts, ka man šo visnozīmīgāko posmu izdosies pabeigt līdz nākamajai sestdienai, tas ir, līdz pirmajam februārim, tā ka es varēšu šo pašu nakti iznīcināt visas manu eksperimentu pēdas. Viss lieliski saskanēja kā precīzi izstrādāta mozaīka — profesors Ašers bija rakstījis, ka atgriezīšoties mājās pirmdien, trešajā datumā, — un tātad, kad viņš ieradīsies, es jau sēdēšu pie sava galda.

Pēdējās nedēļas trešdienā, tūlīt pēc pulksten deviņiem man šķita, ka kultūra beidzot ir nogatavojusies pārbaudei, un, paņēmis mazu piciņu, uztriepu to ar platīna cilpu uz priekšmeta stikliņa. Tas bija izšķirošs mirklis. Aizturējis elpu, novietoju stikliņu zem eļļas imersijas objektīva; kad uz spilgti apgaismota fona izcēlās tumši ķeburiņi, es nevilšus iekliedzos.

Lauks bija kā nosēts ar sīkiem, komatveidīgiem baciļiem, kādus es pirms tam nekad netiku redzējis.

Labu bridi sēdēju nekustīgs un stingi skatījos uz savu atklājumu, aiz dziļa satraukuma man reiba galva. Beidzot atguvies, atvēru piezīmju grāmatiņu un sāku zinātniski precīzi aprakstīt šo organismu, kuru es pēc tā ārējā izskata nosaucu pagaidām par bacili «C». Apmēram piecpadsmit minūtes es tā darbojos, te pēkšņi manu uzmanību pārtrauca gaismas kūlis, kas iespīdēja istabā pa laboratorijas durvju stikla augšdaļu. Dažus mirkļus vēlāk dzirdēju soļus gaitenī, durvis atveramies, un, kamēr es ledainās šausmās sastingu, profesors Ašers ienāca laboratorijā. Viņam mugurā bija pelēks uzvalks un tumšs, uz pleciem uzmests apmetnis; viņa bālo, bargo seju klāja ceļa putekļi. Sākumā nevarēju ticēt, ka tas patiešām ir profesors. Tad redzēju, ka viņš bija nācis šurp tieši no vilciena.

— Labvakar, Šenon. — Viņš lēnām un vienmērīgā gaitā tuvojās. — Jūs vēl te?

Acis mirkšķinot, skatījos uz viņu pāri kultūru kolbām. Viņš skatījās uz tām.

— Jūs apbrīnojami cītīgi darbojaties. Kas tas ir?

Galīgi zaudējis drosmi, tādēļ ka esmu pieķerts, klusēju. Kādēļ, kādēļ viņš atgriezās agrāk, nekā bija solījis?

Pēkšņi es ieraudzīju aiz profesora Ašera muguras stāvam šo nelaimes putnu Smitu bez baltā halāta, slikti pašūtā ielas uzvalkā, ar zemu nokārtu galvu un dziļi dobumos iekritušām acīm. Tad es sapratu, ka man jāsaka profesoram taisnība.

Kad es stomīdamies un ar vislielāko atturību sāku stāstīt, Ašera izturēšanās kļuva aizvien dzedrāka un bargāka. Kad beidzu, viņa seja bija salta kā ledus.

— Vai jūs ar to gribat teikt, ka tīšuprāt esat kavējis manu darbu, lai veicinātu savējo?

— Nākamnedēļ atkal atsākšu aprēķinus.

— Bet cik jūs paveicāt, kamēr biju projām?

Brītiņu vilcinājos.

— Neko.

Viņa šaurā, putekļiem klātā seja aiz dusmām kļuva pelnu pelēka.

— Es jums taču speciāli piekodināju, lai līdz šī mēneša beigām referāts būtu uzrakstīts... profesoram Haringtonam... kurš man parādīja viesmīlību... manam vecajam draugam un kolēģim. Bet, tiklīdz pagriežu muguru... — viņš mazliet sastomījās. — Kādēļ? Kādēļ?

Nenovērsu skatienu no viņa apmetņa oderes. Tas bija tumši zaļš zīds. Es nomurmināju:

— Man jāatrisina šis...

— Protams! — Nobāla pat viņa nāsis. — Nu, ser, nespēlēsim nekādu slēpšanos. Tūlīt izbeidziet šo te!

Jutu, ka saraujos, taču es apvaldīju savus satrauktos nervus.

— Man taču kā ārstu padomes loceklim arī kaut kas sakāms šai lietā?

— Kā Eksperimentālās patoloģijas katedras profesoram galavārds pieder man.

Es nebiju ātri uzbudināms; pēc savas dabas biju atturīgs un miermīlīgs; es cieši ticēju savstarpējai iecietībai un svētīgajai devīzei: «Dzīvo un ļauj citiem dzīvot» — taču pašreiz man acu priekšā sāka peldēt sarkana migla.

— Nevaru pamest šo pētījumu. Uzskatu to par nesalīdzināmi svarīgāku nekā opsonīnu eksperimentus.

Smits aizmugurē pēkšņi sāka rīstīties, viņa stūrainais gāmurs kustējās augšup un lejup pa kaklu, it kā viņš baudītu gardu kumosu. Ašers izslējās visā savā staltumā, viņa lūpas saspringa plānas kā stieples.

— Jūs esat vienreizēji nekaunīgs tips, Šenon. To liecina jūsu manieres, kas ir taisni nožēlojamas, jūsu apģērbs, kas it nemaz neatbilst jūsu profesionālajam stāvoklim, un jūsu neiedomājamā necienība pret mani. Es esmu radis sadarboties ar džentlmeņiem. Ja līdz šim esmu izturējies iecietīgi pret jums, tad vienīgi savas pārliecības dēļ, ka jūs attiecīgajā vadībā varētu sasniegt ļoti daudz. Bet, ja jums labpatīk uzvesties kā lempim, tad zināsim, kā ar jums tikt galā. Ja jūs līdz pirmdienai neiesniegsiet rakstisku atvainošanos par šo gandrīz nepiedodamo nekaunību, tad būs jūs jāpalūdz atstāt manu katedru.

Sekoja nāves klusums.

Brīdi pagaidījis, Ašers izņēma kabatas lakatiņu un noslaucīja lūpas. Viņš redzēja, ka bija mani apklusinājis, un, kā parasti, virsroku ņēma viņa personiskās intereses:

— Pavisam nopietni, Šenon, jūsu pašu labā es jums ieteicu saņemt sevi rokās. Lai kas būtu noticis, man tomēr negribētos pārtraukt mūsu sadarbību. Bet šobrīd jūs mani atvainosiet... neesmu vēl bijis mājās.

Noplivinājis apmetni kā matadors, viņš apgriezās un gāja prom. Pēc Ašera aiziešanas Smits vēl brītiņu pastāvēja, tad, savās pinkainajās ūsās klusi svilpodams, viņš, pat nepaskatījies uz mani, izlikās kaut ko darām pie Spensa izlietnes.

Viņš, protams, gaidīja, ka es sākšu runāt, un es biju pietiekams muļķis, lai iekristu viņa lamatās.

— Nu, — es rūgti izmetu, — jūs laikam domājat, ka esat man savārījis pamatīgu putru?

— Jūs taču dzirdējāt, ko šefs teica. Man jāizpilda viņa rīkojumi. Man arī ir savas saistības.

Es zināju, ka tā ir kaila liekulība. Patiesībā Smits gluži neticamu iemeslu dēļ savā sirdī izjuta drausmīgu skaudību pret mani. Kā trūcīgs jauneklis viņš kādreiz, tāpat kā es, bija tiecies pēc zinātnes kalngaliem. Tagad, salauzts, vīlies, nenovīdības tirdīts, Smits nevarēja paciest domu, ka es varētu gūt panākumus tur, kur pats bija cietis neveiksmi.

— Es neesmu vainīgs, ser. — Viņš berza izlietni, izaicinoši smīnēdams. — Es darīju tikai savu pienākumu.

— Ar to es jūs apsveicu.

Novācu savas mēģenes ar kultūrām, pārslēdzu termostata regulatoru uz vajadzīgo temperatūru, bet viņš visu laiku no sāniem tā dīvaini skatījās. Tad es paņēmu savu naģeni un izgāju laukā.

Pavisam slims aiz sašutuma, devos tumsā lejup pa Fenerhilu.

Pārdeikrodas un Kērkhedterases stūrī iegāju ormaņu krodziņā, lai mazliet atgūtos, un pasūtīju sev lielu krūzi kafijas. Apsēdies uz augstā ķebļa, atbalstījies ar elkoņiem uz bāra letes un dzerot tumšo, tumīgo dzērienu, kā akls neredzēju šī trūcīgā kvartāla vakara stunaas burzmu — ierastos ļaužu pūlīšus, kas drūzmējās ap dzertuvēm un ceptu zivju veikaliņiem; ielu tirgotājus, kas zem petrolejas laternām, pie saviem ratiņiem stāvēdami, skaļi piedāvāja preces; sievietes, kas pastaigājās lēnā gaitā; avīžu iznēsātājus, kas lodāja pa dzīvajām ielām un skaļā balsī izklaigāja jaunākās sensācijas.

Kad es te sēdēju, domās iegrimis, mani pēc brītiņa iztraucēja viegls lietussarga piesitiens pa plecu, un atskatīdamies ieraudzīju sev blakus Četerdžiju, kā arvien labvēlīgu un draudzīgu pret saviem līdzcilvēkiem.

— Labvakar, ser.

Es uzmetu viņam drūmu skatienu, bet viņš piebīdīja tabureti un, smagi tusnīdams, uzbuksēja uz tās savas ļumīgās miesas.

— Kāda laimīga sastapšanās. Es biju varietē teātrī, protams, otrajā izrādē, ārkārtīgi uzjautrinoši. — Viņš vairākkārt piesita ar lietussargu, lai pievērstu sev viesmīļa uzmanību. — Lūdzu kafiju un daudz cukura. Un lielu porciju augļu kūkas. Labi skaistu gabalu, lūdzu!

Es uzgriezu viņam muguru. Bet atkratīties no Četerdžija nebija iespējams: skaļi strēbdams kafiju un vienā laidā ķiķinādams, viņš neliedza sev prieku atstāstīt man izrādi, kurā ievērojamu lomu bija tēlojis slavenais skotu komiķis Harijs Londers.

— Hi, hi, hi! Par jautrā muižnieka jokiem es smējos tik sirsnīgi, ka gandrīz novēlos lejā no balkona pirmās rindas. Es jums saku, esmu tik ļoti iemīlējis skotu mūziku, ka no visas sirds vēlos iemācīties spēlēt dūdas. Vai jūs man varat ieteikt kādu skolotāju?

— Dieva dēļ, lieciet mani mierā!

— Bet kā tas patiktu maniem draugiem Kalkutā, kad es, atgriezies mājās ar akadēmisko diplomu, pats ģērbies skotu svārciņos, spēlētu arī skotu melodijas! — Vicinādams pa gaisu resno rādītājpirkstu, viņš spalgā falsetā trallināja: — Ei, ei, ei... la, la, la... meitene man līdz... Klaidas krastā dzimtā... Saule gulēt iet... mijkrēslī ir jauki... abiem kopā... abiem klejot iet. Piedodiet, dakter Robert Šenon, ko īsti precīzi nozīmē skotu valodā «mijkrēslis»? Vai ar to domāts mežs, sils, izsīkusi upe vai kāda slepena vieta, kas varbūt der mīlestībai? Hi, hi, hi! Vai man nav taisnība, ser?

Sataustīju kabatā monētu, noliku to uz letes par izdzerto kafiju un spēji piecēlos.

— Pagaidiet, pagaidiet, pagaidiet, dakter Robert Šenon. — Viņš centās mani aizķeksēt ar lietussarga rokturi. — Uzminiet, ser, ko es šovakar no sava balkona ieraudzīju skatītāju zālē? Divus jūsu draugus vienā ložā. Dakteri Adrienu Lomeksu un daktera Spensa kundzi, abi sēdēja blakus un uzjautrinājās par izrādi. Neejiet projām, ser. Gribu jūs pavadīt.

Bet es jau atrados ārā. Manā prātā bija ieperinājušās pēkšņas bailes, kas lika man steidzīgi doties atpakaļ uz katedru.

«Man jāizpilda viņa rīkojumi.»

Kamēr steidzos atpakaļ, ļaunā priekšnojautā atcerējos, kā, man aizejot, iezalgojās laboranta acis.

Katedras ēka grima dziļā tumsā, kad es tur nonācu. Steidzīgi atvēru sānu durvis, iegāju laboratorijā. Jau ieejot samanīju, ka trūkst klusās nomierinošās termostata dūkoņas. Sirdij pamirstot, iededzu gaismu virs sava galda un atvēru inkubatoru. Tagad es visu skaidri redzēju. Smits bija izmetis manas kultūras; mēģenītes tukšas stāvēja uz galda, un četras nedēļas mana sūri grūtā darba bija vējā.

7. n o d a ļ a

Nākamajā rītā es negāju uz universitāti, bet devos tūlīt pēc brokastīm uz Pārksaidterasi, kur kādā mierīgā un klusā ielā, no kuras paveras skats uz Kalvingrova dārziem, pēc aiziešanas pensijā dzīvoja profesors Čeliss. Biju pārliecināts, ka atradīšu padomu un palīdzību pie šī labsirdīgā sirmgalvja, kurš mani senāk tik bieži bija iedrosminājis. Kad piezvanīju, man durvis atvēra Beatrise, viņa precētā meita — jauna, patīkama sieviete, ģērbusies puķainā uzsvārcī, bet, aiz brunčiem paslēpušies, raudzījās viņas bērni, divas spulgacainas, mazas meitenītes.

— Piedodiet, ka traucēju jūs tik agri, Beatris. Vai varu sastapt profesoru?

— Bet, Robert! — viņa iesaucās savā siltajā balsī un nevilšus pasmaidīja, redzot manu satraukto seju. — Vai tad jūs nezināt? ... Viņa nav mājās.

Mana vilšanās, acīm redzot, bija tik klaja, ka viņa tūlīt sāka steidzīgi un pavisam citā tonī paskaidrot, ka draugi profesoru, kuru artrits galīgi nomocījis, aizveduši uz Ēģipti veseļoties. Viņš tur uzturēšoties visu ziemu.

— Varbūt jūs ienāksiet uz brītiņu? — viņa laipni piebilda. — Mēs ar bērniem pašreiz dzeram karstu kakao ar biskvītiem.

— Nē, pateicos, Beatris. — Atvadām pacentos pasmaidīt.

Lielāko daļu dienas, kas bija pelēka un apmākusies, es bezmērķīgi klaiņāju pa pilsētu, pa Sinklera un Mensfīlda ielām, nekā neredzošām acīm blenzdams lielo veikalu skatlogos; pēcpusdienā es aizstaigāju līdz dokiem, kur, dzedrā miglā tīti, cieši cits citam blakus stāvēja ziemas guļā novietotie balti melnie upju tvaikoņi. No turienes atgriezos savā pansijā un vairāk aiz ieraduma nekā cita iemesla dēļ iegāju ēdamistabā vakariņās.

Pa acu kaktiņu pametis skatienu, redzēju, ka mis Džīna Lo, kura pēdējās trīs dienas bija izbraukusi — nezināju, kurp, — atkal sēž parastajā vietā. Man šķita, ka viņa izskatās dīvaina, pagalam slima: seja bija bāla, deguns sasarcis un acis pietūkušas, it kā viņai būtu pamatīgas iesnas; es tomēr biju pārlieku nodarbināts pats ar savām drūmajām domām, lai veltītu viņai vairāk nekā paviršu acu uzmetienu. Viņa ātri piecēlās no galda.

Bet, kad es apmēram pēc desmit minūtēm devos augšā pa kāpnēm, viņa stāvēja, taisni izslējusies un atbalstījusies ar muguru pret manas istabas durvīm.

— Mister Šenon, man ar jums mazliet jāparunā, — viņa teica tādā kā nedabiskā balsī.

— Taču ne tieši šobrīd, — es atbildēju. — Esmu noguris. Esmu aizņemts. Turklāt manā istabā nekārtība.

— Tad ienāciet jūs manā istabā, — lūpas teica enerģiski.

Viņa atvēra durvis, un, pirms paguvu kaut ko iebilst, es jau stāvēju viņas mazajā istabelē, kura salīdzinājumā ar manu nesakārtoto, piemētāto kambari bija uzlūkojama par vēsas šķīstības paraugu. Kad pirmo reizi redzēju viņas šauro, tīri saklāto, sniegbalto gultu, ar rokām sieto paklājiņu, uz galdiņa viņas vecāku fotogrāfiju spoža sudraba ietvarā blakus ķemmei un matu sukai, atcerējos, viņa man reiz bija teikusi, ka pati sakārtojot savu istabu, lai atvieglotu darbu mis Ēlijai.

— Apsēdieties, mister Šenon. — Kad es jau dzīros iekārtoties uz palodzes, viņa drebošā balsī, kura pēkšņi ieskanējās ironiski, teica: — Nē, ne tur... Paņemiet atzveltni... tas labāk piestāv tādam džentlmenim kā jūs.

Es cieši uz viņu palūkojos. Viņa strauji elpoja un bija bālāka nekā pirmīt — šis bālums lika izskatīties viņas brūnajām, pietūkušajām acīm vēl lielākām un lokiem zem tām vēl tumšākiem. Sev par pārsteigumu, redzēju, ka viņa dreb. Taču, acis nenovēršot no manis, nicīgi saviebjot lūpas, viņa noteiktā balsī sāka runāt:

— Mister Senon, man jums, protams, daudzkārt jābūt pateicīgai. Tas, nudien, ir atzīstami, ka tik augsti stāvoša persona kā jūs atļāvāties parādīt laipnību tik nožēlojamam radījumam kā es, vienkārša maiznieka meitai.

Negribīgi un drūmi klausījos viņas vārdos.

— Jūs varbūt esat pamanījis, ka manis šeit pansijā dažas dienas nebija. Vēti jūs nevēlaties uzzināt, kur es biju?

— Nē, — atbildēju. — Negribu.

— Bet es jums to pateikšu, mister Šenon. — Viņas tumšās acis meta niknus zibšņus. — Biju jūsu dzimtajā pusē. Katru gadu mūsu brālības «telts sapulcēs» uzstājas mans tēvs, un, kaut arī jums tas varbūt liksies dīvaini, es viņu pavadu. Šogad telti uzcēla Līvenfordā.

Man lēnām atausa neskaidra nojauta, kas nu sekos, un manu sirdi urdīja vēl dziļāks sarūgtinājums.

— Ceru, telts jums nesabruka virs galvas.

— Nē, nesabruka, —viņa satraukti atbildēja, — lai gan esmu pārliecināta, jūs par to būtu priecājies.

— Nebūt ne. Man patīk cirka izrādes. Ko tad jūs tur darījāt, lēkājāt caur papīra apļiem?

— Nē, mister Šenon. — Balss viņai trīcēja. — Mēs tur darījām krietnu un auglīgu misijas darbu. Jums jāzina, ka Līvenfordā mīt ne mazums cildenu cilvēku. Ar vienu no tiem iepazinos pēc mūsu pirmās sapulces. Tā bija lieliska, veca lēdija... misis Lekija.

Lai cik savaldīgs biju, tomēr satrūkos. Kaut arī nebiju viņu sastapis vairāk kā gadu, man tomēr bija savs pamats atcerēties šo nelokāmo sievieti, šo manas bērnības atbalstu un sodību, šo tikumības paraugu, sievieti, kura valkāja sešus apakšsvārkus un gamašas un ar kuru es jūtīgajā septiņu gadu vecumā biju gulējis vienā gultā, draudzes brīvdabas sapulču, Gregorija pulveru un piparmētru pastilu cienītāju, kurai tagad — ātri galvā sarēķināju — vajadzēja būt astoņdesmit četri gadi. Tā bija mana vecvecmāmiņa.

Mis Lo zibsnījošām acīm stāvēja man pretī un tagad redzēja, ka ievainojusi mani visvārīgākajā vietā. Piepeši viņa sāka drebēt kā drudzī.

— Tā kā mēs atradāmies jūsu dzimtajā pusē, tad, pavisam dabiski, iesākām runāt arī par jums. Mans tēvs, taisnību sakot, ieminējās, vai nebūtu iespējams ierosināt kādu no jūsu bagātajiem radiem atbalstīt mūsu pasākumus. Vecā lēdija uz mums skatījās dziļā neizpratnē, tad sāka smieties. Jā, skaļā balsī smieties, mister Šenon.

Jutu, ka nosarkstu, skaidri iztēlojos grumbainās, indīgās sejas smieklus, bet mana spīdzinātāja nežēlīgi un dzēlīgi turpināja:

— Jā, viņa mums visu par jums pastāstīja. Sākumā nemaz negribējām ticēt. Mans tēvs iebilda: «Te noteikti jābūt kādam pārpratumam. Šim jauneklim ir ļoti augsti radi.» Tad viņa mūs aizveda pāri pilsētiņas nomales pļavai.

— Pietiek! — es pēkšņā niknumā uzbrēcu. — Man neinteresē, ko viņa darīja!

— Viņa mūs aizveda pāri pļavai un parādīja jūsu dzimtsmuižu. — Bāla, dreboša un gandrīz gluži bez elpas mis Džīna Lo izgrūda vārdus. —Noplukušu, šauru dvīņu mājeli! Visās malās nezāles, uz visām auklām izkārta veļa. Citu pēc cita viņa atsedza visus jūsu nekrietnos melus. Viņa mums pastāstīja, ka jūs nekad neesat karā pēc kuģa avārijas meklējis glābiņu uz plosta. «Tādu nevar noslīcināt,» viņa par jums sacīja. «Viņš ir tāds pats kā viņa nešpetnais vectētiņš.» Jā, viņa mums arī pastāstīja, — šo visu šausmu kulmināciju pieminot, viņas balss aizlūza, — pie kuras baznīcas jūs piederat.

Drausmīgās dusmās uzlēcu kājās. Tas manā bēdu kausā bija pēdējais piliens.

— Kādas jums tiesības man pārmest? Es taču to visu stāstīju pa jokam.

— Pa jokam? Tad tas ir vēl jo nekaunīgāk!

— Nomierinieties! Klusējiet! — es kliedzu. — Es tā nemaz nebūtu darījis, ja jūs man nebūtu skrējusi pakaļ, uzplijusies man ik uz soļa ar saviem sasodītajiem medicīniskajiem apcerējumiem un ... ar savām idiotiskajām baltajām govīm.

— Ak tā! — Viņa spēji iecirta zobus augšlūpā, taču asaras novaldīt nespēja. — Tad, lūk, kur meklējama patiesība. Ak, jūs cēlais džentlmen, ak jūs varoni, jūs aristokrāt... jūs nožēlojamais Anānijs [Bībeles personāžs, viltus pravietis], jūs būtu pelnījis, ka zibens jūs nosper. — Viņa pārmaiņus sarka un bālēja, šķita visu laiku cenšamies kaut ko kaklā iesprūdušu norīt, un pēkšņi neapturami ļāva vaļu kaisliem, skaliem šņukstiem. — Es jūs nekad vairs negribu redzēt, nekad, nekad visā savā mūžā.

— Lieliski, to pašu vēlos arī es. Es jūs vispār nekad neesmu gribējis redzēt. Man ir vienalga, vai jūs braucat uz Bleirhilu vai uz Rietumāfriku, kaut vai uz Timbuktu. Manis dēļ jūs varat vākties pie velna. Sveiki!

Izgāju no viņas istabas, durvis aiz sevis aizcirzdams.

8. n o d a ļ a

Gandrīz visu nakti novalstījos nomodā, mocīdamies domās par savu nenokārtoto nākotni. Istabā bija auksts. Pa logu, kuru aizvien turēju atvērtu, dzirdēju pēdējos tramvajus norībam pa Pārdeikrodu. Troksnis sagādāja man galvassāpes. Laiku pa laikam no doku puses atskanēja kāda kuģa kluss, gari stiepts pūtiens, kad tas līdz ar paisumu aizpeldēja lejup pa upi. No blakustelpas šurp neatlidoja ne mazākais čauksts. Gulēju uz muguras, rokas sakrustojis aiz pakauša, un drūmas domas mani urdīja.

Ašers nesaprata, ko nozīmē iekšēja nepieciešamība — vai, ja jums tā labāk patīk, iedvesma, kas lika man pievērsties šiem pētījumiem. Kā gan es tos varētu pamest, nepiekrāpjot savu zinātnieka sirdsapziņu, nepārdodoties verdzībā! Vēlēšanās atrast neizprotamās epidēmijas cēloni, atrast šo dīvaino bacili — tā bija nepārvarama. Nespēju no tās atteikties.

Kad ausa rīts, piecēlos kā salauzts. Apģērbjoties pārplēsu adīto svīteri, ko valkāju zem žaketes — vecu apģērba gabalu, kuru nēsāju kopš kara laikiem un pie kura biju pieradis. Dusmās skujoties iegriezu sev vaigā. Ātri iedzēru tasi tējas, izsmēķēju cigareti un devos uz universitāti.

Bija skaists, dzestrs rīts, un visi cilvēki šķita vislabākajā omā. Pagāju garām jaunu meiteņu pulciņam. Apsējušas lakatus ap galvu, viņas smejot un triecot devās uz savu darba vietu, Gilmora veļas mazgātavu. Uz ielas stūra redzēju tabakas preču tirgotavas īpašnieku spodrinām sava veikala skatlogu.

Vēl joprojām biju dusmīgs un sarūgtināts, bet, jo tuvāk nācu Patoloģijas institūta ēkai, jo vairāk nervozēju. Tas sniedzās pāri maniem spēkiem, sarežģītās situācijās nepratu parādīt sevi no labākās puses. Kad iegāju laboratorijā, redzēju, ka visi jau bija savā vietā. Jutu, ka nobālu.

Visi skatījās uz mani. Piegāju pie sava galda, atrāvu vaļā visas atvilktnes un sāku kraut ārā savas grāmatas un piezīmju klades. Kad profesors Ašers to redzēja, viņš pienāca man klāt.

— Jūs visu novācat, gatavojoties jaunajam uzdevumam, Šenon? — Viņa runas veids bija mundrs, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ka es viņam pakļaujos. — Kad jūs te būsiet sakārtojies, es labprāt pārrunātu mūsu darba plānu.

Ievilku dziļi elpu un centos piedot balsij mierīgu skanējumu.

— Nevaru uzņemties šo darbu. Šorīt pat es aizeju no jūsu katedras.

Stings klusums. Mani vārdi, protams, izraisīja sensāciju, taču apmierinājumu tā man nesniedza. Acis man sūrstēja. Profesors Ašers neapmierināti sarauca uzacis. Redzēju, to viņš nebija gaidījis.

— Vai tad jūs neapjēdzat, ko tas nozīmē, ja jūs tik pēkšņi pametat darbu šeit?

— To visu esmu ņēmis vērā.

— Universitātes vadība jūsu vārdam blakus pievilks melnu krustu. Jums nekad vairs nebūs iespējas strādāt katedrā.

— Man ar to vajadzēs samierināties.

Kāpēc es tik nenoteikti runāju? Es taču gribēju izturēties mierīgi un nosvērti, jo sevišķi šobrīd, kad nepatiku un pārsteigumu profesora sejā nomainīja neslēpts naids.

— Jauki, Šenon, — viņš bargi noskaldīja. — Jūs rīkojaties ārkārtīgi muļķīgi. Bet, ja jūs to tieši vēlaties, es jūs aizkavēt nevaru. Es tikai mazgāju rokas nevainībā. Par sekām atbildēt nāksies jums pašam.

Viņš paraustīja plecus un, uzgriežot man muguru, iegāja kabinetā, atstājot mani kārtojam savas grāmatas un piezīmes. Kad visu biju sakravājis kaudzē, saņēmu nesamo ar abām rokām, pārlaizdams skatienu laboratorijai. Lomekss sēdēja, kā parasti, smīnēdams un aplūkodams savus nagus, bet Smits, pavērsis man muguru, ar uzspēlētu vienaldzību rosījās ap sprostiem. Tikai Spensa sejā atspoguļojās raizes, un, kad es devos garām viņa galdam, viņš man klusi teica:

— Ja es jums varu ar kaut ko izpalīdzēt, lūdzu, padodiet ziņu.

Vismaz viens cilvēks juta man līdz. Pamāju Spensam, tad augsti paceltu galvu devos projām, bet, ejot cauri virpuļdurvīm, mana nasta zaudēja līdzsvaru un, lai kā pūlējos to saturēt, grāmatas un klades izbira pa visu gaiteni. Man vajadzēja tumšajā gaitenī nomesties uz ceļiem un rāpojot un taustoties vākt kopā savu mantību.

Kad biju iznācis uz ielas un jutu vēju ietriecamies pietvīkušajā sejā, — mani pēkšņi uzveica dīvaina mulsa par to, ka es gaišā dienas laikā atgriežos mājās, — dīvaina sajūta, kas kļuva vēl skaudrāka, kad pansijas tumšajā priekšistabā gandrīz paklupu pār ziepju ūdens spaini. Visa māja man šķita sveša un gaiss vēl vairāk sasmacis nekā parasti.

Uzkāpu savā istabā, pa ieradumam nomazgāju rokas, apsēdos pie galda un stingām acīm skatījos uz noplukušajām tapetēm. Ko lai es tagad daru? Pirms paguvu atbildēt uz šo jautājumu, durvis atvērās un istabā ienāca mis Ēlija, ģērbusies vecā halātā, ar nomīdītām tupelēm kājās, ar slotu un saslauku lāpstiņu rokās. Aiz pārsteiguma viņa satrūkās.

— Rob? Kas noticis? Vai esat slims?

Noliedzoši pakratīju galvu, bet viņa nobažījusies uz mani skatījās.

— Bet kādēļ tad jūs neesat universitātē?

Mirkli vilcinājos, tad pateicu visu patiesību.

— Pametu darbu, mis Elija.

Viņa nemēģināja mani izprašņāt, tikai ilgi un mierīgi viņas acis kavējās pie manis ar brīnišķīgu izteiksmi, kas bija gandrīz maiga. Nopūtusi matu šķipsnu, kas bija pārkritusi pār viņas izbalējušām, zilajām acīm, viņa teica:

— Bet tādēj nevajag bēdāties, Rob. Gan atradīsies cits darbs.

Brīdi valdīja klusums; tad, it kā vēlēdamās novērst manas domas no rūpestiem, viņa piebilda:

— Nelaime nekad nenāk viena. Šorīt mūs atstāja mis Lo. Pavisam negaidot. Tāda jauka meitene. Viņa aizbrauca, nolēmusi gatavoties pārbaudījumiem mājās.

Klusu ciešot, uzņēmu šo ziņu, bet jutu sev pievērstu mis Elijas godīgo skatienu, nodūru galvu un it kā vainīgs piesarku.

— Jā, jā jā, — viņa izmeta. — Ko tur var darīt!

Nekā cita vairs nesakot, viņa izgāja no istabas; bet drīz atgriezās ar glāzi paniņu un smilšu kūkas gabalu rokā. Taisni jābrīnās, kā viņai izdevies novērst savas māsas modrību un nočiept virtuvē šos kārumus. Viņa apsēdās un ar acīm redzamu patiku noskatījās, kad es, negribēdams viņu aizvainot, atnesto cienastu apēdu. Ēdiens misis Elijas uztverē bija zāles pret gandrīz visām kaitēm. Tāds viedoklis šajās mājās bija arī gluži saprotams.

— Redziet nu! — viņa iesaucās, kad viss bija apēsts. Tikai šos divus vārdus! Bet cik daudz sirsnības tajos bija! Un kādu veldzi manai nomāktajai dvēselei dāvāja viņas labsirdība!

Tagad man nākothe nelikās vairs tik drūma. Lēnām, tā kā saule austot izpeld no tumšas miglas, manā satrauktajā sirdī radās apņemšanās. Es turpināšu patstāvīgi savu darbu, jā, vienalga kur, vienalga kā, bet gluži viens to sekmīgi novedīšu līdz galam. Kāpēc gan ne? Arī citi bija strādājuši gandrīz nepārvarami smagos apstākļos. Savilku roku dūrē un ar visu spēku triecu pret galdu... Nudien, es savu darbu padarīšu. Sameklēšu sev kaut kur ārsta vietu ... tūlīt... nekavējoši... un strādāšu, turpināšu strādāt savu pētniecisko darbu.

9. n o d a ļ a

Atguvis .ticību sev, es diezgan paļāvīgi izgāju no mājām un devos uz Ziemeļu slimnīcu, kas atradās netālu no pansijas Eldonas upes kreisajā krastā, no kurienes varēja redzēt universitātes torni. Skaidrs, pats labākais, ko tagad varēju darīt, — kaut arī to dažs labs uzskatītu par «soli atpakaļ», — bija pieņemt štata ārsta vietu kādā no lielajām pilsētas slimnīcām, kur man būtu kaut ierobežotas, tomēr zināmas iespējas turpināt savus pētījumus. Un Ziemeļu slimnīcu es izraudzījos ne tikvien tāpēc, ka tai bija laba slava un tā man būtu ļoti izdevīga, bet arī tāpēc, ka pazinu tās atbildīgo administratoru Džordžu Koksu.

Pilsētas slimnīcas vestibils ir telpa, kas spēj apmulsināt jebkuru apmeklētāju, bet es ar profesionāļa vienaldzību aizsteidzos garām iespaidīgai baltos halātos tērpto sanitāru, kopēju un medicīnisko māsu armijai, izsoļoju cauri vairākiem, ar flīzēm izliktiem gaiteņiem un iegāju administratora kabinetā, kur apsēdos pie Koksa galda un noskatījos, kā viņš no papīru kaudzes uz galda izraugās veselu žūksnīti diētu lapu un tās ātri paraksta.

— Koks, — es teicu, kad viņš beidza. — Es gribētu strādāt jūsu slimnīcā.

Paskatījies uz mani, viņš jautri pasmaidīja, tad aizsmēķēja cigareti. Viņš bija drukns, atlētisks, apmēram trīsdesmit divus gadus vecs, ar labsirdīgu, plakanu, neglītu seju, īsi apgrieztām, gaišām ūsām un parupju, sarkanu, lielām porām izraibinātu, taukainu ādu. Viņš bija ārkārtīgi spēcīgs — un taisnību sakot — no viņa taisni dvesa bezbēdīga vitalitāte, un neskaitāmās vaļības, kuras viņš sev atļāvās, gan kaislīgo smēķēšanu, gan «pastaigas ar jaunkundzēm», kā pats to dēvēja, — tā nebija viņa veselībai ne vismazākā pārslodze. Savā laikā aizrāvies ar sportu, kā medicīnas students pārstāvējis universitāti visos ievērojamos mačos, un, tā kā viņš ne sevišķi ilgojās saraut saites ar organizāciju, kuras kalpībā sev faktiski bija gandrīz salauzis visus kaulus, viņš beidzot ar prieku pieņēma galvenā administratora vietu universitātes klīnikā.

Ar mazliet drūmu humoru viņš man beidzot atbildēja:

— Direktors vēl nedomā iet pensijā. Kad viņš būs nolēmis to darīt, padošu jums ziņu.

— Es nemaz nejokoju, — steidzos iebilst. — Es patiešām gribu strādāt jūsu slimnīcā par štata ārstu.

Viņu tas tik ļoti pārsteidza, ka viņš nespēja tūlīt pārslēgties uz nopietnu toni.

— Bet kas tad noticis ar jūsu zinātnisko darbu katedrā?

— Tas izbeidzās pēkšņi... šorīt.

Kokss sagrozījās krēslā un rūpīgi nopurināja cigaretes pelnus uz grīdas.

— Cik nelaimīgi, Šenon! Pašreiz mums nav nevienas vakantas vietas. Saprotiet, mēs tikko pieņēmām, visas vietas nākamajam pusgadam aizņemtas; turklāt visi štata ārsti izskatās nomācoši veselīgi.

Iestājās klusums, dzirdēja tikai rakstāmmašīnu klaboņu aiz stikla šķērssienas. Redzēju, ka šis lāga puisis jūtas ārkārtīgi neērti, pat nelaimīgs, ka cilvēkam ar manu kvalifikāciju jāskrien apkārt, medījot tūlītēju, vienalga kādu, jaunākā slimnīcas ārsta darbu. Bet es zināju, ka viņa atbilde ir simtprocentīgi godīga.

— Neko darīt, Koks. Pamēģināšu kaut ko atrast Aleksandras slimnīcā.

— Pamēģiniet, — viņš dedzīgi ieteica. — Bet varbūt man turp piezvanīt?

— Pateicos, — es atbildēju un piecēlos. — Apjautāšos pats.

Es apjautājos Aleksandras slimnīcā, apjautājos arī Lielajā Austrumu slimnīcā, Karaļa Džordža un Karaliskajā bezmaksas slimnīcā. Vārdu sakot, ar aizvien skumjāku sirdi veicu tikpat nogurdinošas, cik veltīgas ekskursijas pa visām pilsētas slimnīcām. Man līdz šim pat prātā nebija nākusi doma, ka mani darba meklējumi varētu izrādīties veltīgi. Biju aizmirsis, ka kara gados, kad valstī radās steidzīga vajadzība pēc medicīniskajiem kadriem, medicīnas studiju laiks bija ticis tā saīsināts un paātrināts, ka no simtiem jaunu vīriešu un sieviešu neiedomājamā tempā tika safabricēti ārsti, kuri tad ar diplomu kabatā tūlīt kā pa slīdošu lentu tika izmesti pieprasījumu tirgū. Tā radās šo speciālistu pārprodukcija, un tagad es biju tikai viens no daudzajiem.

Šī patiesība kļuva man vēl skaidrāka nākamajās dienās, kad, vēlēdamies dabūt bezdarbnieku pabalstu, biju nostājies rindā pie Vintonas medicīniskā darba aģentūras. Vakantu vietu nebija nevienā slimnīcā. Bija tikai iespēja nopirkt vispārējo ārsta praksi par trīstūkstoš mārciņām sterliņu. Varēju arī, ja gribēju, dabūt aizvietotāja darbu uz divām nedēļām vientuļajā Skai salā. Bet, kamēr es pārdomāju, vai vērts samierināties ar tādu pārejošu grūtību atrisinājumu, šo iespēju man deguna priekšā nocēla bālais, briļļainais jauneklis, kurš stāvēja rindā aiz manis. Nedēļas beigās es gluži apkaunots biju spiests doties pie vecākās mis Dīrijas viņas mazajā kabinetā blakus kāpnēm.

— Piedodiet, mis Besa. Es nevaru jums samaksāt par šo nedēļu. Man nav neviena penija.

Redzēju viņu pustumsā izslejamies gluži kā bālo žņaudzējčūsku un raugāmies uz mani ar pārmetumu pilniem mocekles skatieniem, dzirdēju viņu ar vissvētāko un cēlāko sejas izteiksmi atbildam:

— Es jau to paredzēju, doktor... man šajā ziņā ir sava pieredze... diemžēl. Protams, mūsu noteikumi attiecīgajos gadījumos ir ļoti stingri. Taču jūs esat vecs klients. Jūs varat te palikt.

Kad atstāju viņas svētnīcu, tad klusībā ar pateicību nodomāju, ka mis Besa izrādījusi lielu iecietību pret mani. Bet, ak vai! Šāda labsirdība nebija viņas rakstura pastāvīgākā īpašība; kad dienas aizritēja cita pēc citas un tikpat neveiksmīgi, mis Besa, pie galda sēdēdama, aizvien biežāk pacēla acis pret debesīm, tā ka redzami kļuva baltumi, aizvien biežāk nopūtās kā mocekle, laiku pa laikam uzmezdama man svētulīgus, rezignētus skatienus, it kā es viņai, gatavodams sārtu, krautu žagaru kaudzi pie kājām, piedevām viņa vienā laidā pievērsās tik izteikti drūmiem jautājumiem kā elektrības maksai un gaļas cenām, kas nemitīgi kāpjot. Es arī ievēroju, ka manas porcijas ar matemātisku precizitāti kļuva aizvien mazākas. Beidzot, lai nebūtu jājūtas kā ubagam, es nemaz vairs negāju pie vakariņu galda, iztiku ar maizes doniņu un siera gabaliņu, ko bada aizdzīšanai istabā slepeni ienesa mis Ēlija.

Mēneša beigās, kaut gan visādi biju centies izvairīties no sastapšanās ar mis Besu, nojautu, ka kritiskais brīdis nav tālu, kad es, taisnību sakot, izmests no pansijas, atradīšos uz ielas, kur debesis būs mans jumts virs galvas. Tad kādu sestdienu mis Ēlija izsauca mani no patvēruma vietas un aicināja pie telefona. Izdzirdēju Spensa balsi:

— Vai jūs jau kaut ko atradāt, Šenon? — Kad vilcinājos ar atbildi, jo kaunējos atzīties, ka esmu sakauts, viņš turpināja: — Ja ne... tikai nupat uzzināju par vakantu vietu Dalneiras ciema slimnīcā. Tā ir neliela ārstniecības iestāde infekciju slimniekiem, un pašreizējais ārsts Heinzs negaidīti aiziet no turienes. Vai atceraties Heinzu? Viņš arvien izskatījās tāds kā samiegojies. Viņš saka, tur neesot daudz darba. Jums būs brīva laika vairāk nekā pietiekami. Tāpēc iedomājos, ka jūs šī vieta varētu interesēt... jo vairāk tādēļ, ka slimnīca atrodas ceļā uz Līvenfordu... jūsu dzimtajā pusē.

Kad mēģināju viņam pateikties, viņš nokāra klausuli; tad arī es nokāru klausuli un sevī nodomāju, cik tomēr labs draugs ir Spenss visā savā klusumā un atturībā. No Lomeksa nebiju dzirdējis ne vārda. Šī vieta man jādabū par katru cenu, un, tā kā Dalneira atradās tuvu Līvenfordai, es instinktīvi jutu, kā to vislabāk nokārtot. Nu bija pienācis laiks, kad man vajadzēja atbrīvoties no pašām pēdējām sava lepnuma druskām.

Atgriezies savā istabā, ar drebošu sirdi uzrakstīju vēstuli vienīgajam cilvēkam, uz kuru — to droši zināju — varēju paļauties. Aizņēmos marku no mis Ēlijas un iemetu vēstuli pastkastītē, kas atradās mūsu pansijas priekšistabā. Pēc tam, tiklīdz iestājās krēsla, tā ieliku savu mikroskopu zaļajā audekla futrāli un aizgāju cauri parkam pie Hiljera, kurš netālu no universitātes turēja lombardu un iedzīvojās galvenokārt uz trūcīgu un izputinātu studentu rēķina. Tur es ieķīlāju savu instrumentu par astoņām mārciņām un piecpadsmit šiliņiem. Tas bija «Leika» markas mikroskops un vērts droši vien vismaz divdesmit gineju, bet es nepratu kaulēties un bez ierunām pieņēmu piedāvāto summu.

Ignorējot garmataino, gados jauno ierēdni, kuram aiz auss aizbāztais zīmulis, šķita, bija domāts vispārējas veiklības iespaida radīšanai un kurš, tikko nokritizējis citu pēc citas visas mana mikroskopa labās īpašības, tagad iedomājās uzsākt ar mani laipnu sarunu par laiku, ieliku tūlīt aploksnē septiņas mārciņas, — īres naudu par četrām nedēļām, lai atdotu mis Besai. Piecus šiliņus dzelzceļa biļetei līdz Līvenfordai un atpakaļ, drošs paliek drošs, iebāzu vestes augškabatā. Līdz ar to man vēl palika trīsdesmit šiliņu, kurus, atceroties pēdējā mēneša badošanos, manas skopās porcijas, maizes doniņas un siera gabaliņus, es savā bezprātībā nolēmu tūlīt atdot par pusdienām tepat tuvumā esošajā Robroja tavernā, kuru parasti apmeklēja universitātes ļaudis un kur bija lieliska tautisko ēdienu virtuve.

Kad iznācu no Hiljera lombarda, jau priekšlaikus aplaizīdams lūpas, iegriezos klusajā, vientuļajā alejā, kas bija drīzāk ar akmens plāksnēm bruģēta taka un mīkleņu iežogota vijās augšup pakalnā, kur atradās universitāte. Pēkšņi ieraudzīju lejup nākam vientuļu sievieti, mazliet paliekušos uz sāniem, nesot grāmatu nastu, un dodamies tramvaja piestātnes virzienā ar neparasti domīgu un skumju sejas izteiksmi, kura man kā ar nazi iedūra sirdī, tiklīdz pazinu, ka jaunā sieviete ir mis Džīna Lo. Tā kā viņa gāja, galvu noliekusi un skatienus nodūrusi, viņa mani dažus mirkļus nemaz neredzēja; bet, kad mūs šķīra kādi divdesmit soļi, viņa, it kā instinktīvi brīdināta par nesaderīgas protoplazmas tuvošanos, pacēla aizplīvurotās acis, kas tajā pašā brīdī sastapa manu skatienu.

Viņa satrūkās, skaidri redzami sagrīļojās, taču tad atguvusies turpināja ceļu, bet seja, kas man tikko šķita apātiska un mazliet noputējusi pēc garās darba dienas un sīkāka un satrauktāka nekā jebkad, tagad kļuva tik balta kā milti viņas tēva ceptuvē. Viņa centās skatienus novērst, bet nespēja, un visu laiku, kamēr mēs devāmies viens otram pretī, viņas tumšās acis, izbiedētas un tramīgas kā nāves grēku pastrādājušam noziedzniekam, nespēja atrauties no manis. Viņa nāca aizvien tuvāk. Nu jau mēs atradāmies vienā augstumā un viens otram tik tuvu, ka man nāsīs iesitās Vindzoras ziepju smarža. Kas ar mani notika? Šajā brīdī, kad viņa ar mani gandrīz saskārās, manās krūtīs kaut kas ietrīsējās, asinis uzplūda un atplūda. Bet viņa pagāja garām ar augsti paceltu galvu un pazuda manām acīm.

Es neatskatījos, bet bālās, vientuļās meitenes tēls mani bija satraucis un aizkustinājis. Kāpēc es viņu neuzrunāju? Šobrīd, kad man kabatā atradās nauda, taču būtu bijis tik vienkārši un pieklājīgi izpirkt savu vainu un lūgt viņu neatteikties paēst kopā ar mani pusdienas. Izmisis, aizkaitināts par savu stulbumu, es beidzot pavēros atpakaļ pār plecu. Bet no viņas vairs nebija ne vēsts, pazudusi samtainajā mijkrēslī, kas satumsa aizvien biezāks plaukstošo mīkleņu ēnā. Pateicu ļoti nelāgu vārdu.

Bet pēc tam ... pats nevaru izskaidrot... tiklīdz tas bija noticis, tūlīt nožēloju, arī nevaru mēģināt kaut ko attaisnot, jo pārāk skaidri redzams, ka tas nav attaisnojams. Bet, tā kā esmu zvērējis būt atklāts, tad, lai arī kā kaunētos, tomēr pastāstīšu patiesību.

Turpinot savu ceļu kalnup pa šaurajām, senlaicīgajām ieliņām, kas vijās aiz universitātes, un visu laiku pārmetot sev, es pēkšņi atrados pie Kristus dzimšanas baznīcas, kurā studiju pirmajos gados iegriezos katru dienu un kur es joprojām, par spīti savai nenokārtotajai dzīvei un saprāta radītajam konfliktam, kāda iekšēja neatvairāma instinkta mudināts, maiguma uzplūdu brīžos gāju klausīties mesu, lai nokrēslī rastu izlīdzinājumu, lai dotu sev solījumu laboties un, izkratījis sirdi, iemantotu mieru.

Un tagad, neatvairāma impulsa uzveikts, es apstājos, it kā ļaundaris mani jau būtu satvēris aiz apkakles, un ar joni pavisam automātiski ieskrēju mazajā baznīcā, kas bija pārpilna saldas vīraka un sveču smaržas un miglas mikluma. Šeit pie pašām durvīm, it kā pastrādājot kādu noziegumu, es steidzīgi iebāzu savas trīs jaunās desmit šiliņu banknotes ar piekarināmo atslēgu aizslēgtajā metāla lādē, uz kuras ar pelēkiem burtiem stāvēja rakstīts «Svētajam Vinsentam de Polam», un, neuzmetot pat skatienu altārim, izgāju ārā.

— Ņemiet! — es bez gandarījuma uzsaucu svētajiem, kuri šobrīd varbūt uz mani nolūkojās. — Un, tu muļķi, iztiec tagad bez pusdienām!

10. n o d a ļ a

Nākamajā dienā pulksten divos nokļuvu Līvenfordā. Bieži vien sev biju apsolījis doties sentimentālā ceļojumā uz šo pilsētiņu Klaidas upes krastā, kur biju uzaudzis, kur Akadēmijas skolas pelēkā fasāde, zaļais laukums pilsētas nomalē ar mazo dzelzs estrādi, ziloņveidīgais, neveiklais Pils klints siluets, kas pacēlās pāri kuģu būvētavas augstajiem dūmeņiem, un aiz tā tālumā redzamais Bens Lomonds — uz katra soļa bērnības atmiņas. Bet man nekad nebija gadījusies izdevība atvēlēt sev šo prieku — laiks bija pārrāvis daudzas saites, kas bija saistījušas mani ar šo pilsētu. Un šobrīd, kad gāju pa Haistrītu uz Dankana Makkelara kantori un mani visu laiku nodarbināja domas par gaidāmo satikšanos, kuru pats biju meklējis, es savā apkārtnē uztvēru drīzāk prozaisku pelēcību nekā romantisku skaistumu. Pilsētiņa man šķita maza un netīra, iedzīvotāji nomācoši ikdienišķi, un kādreiz iespaidīgais advokāta kantoris iepretim tagad skumīgi sarukušajam rātsnamam brēktin brēca pēc svaiga balsinājuma.

Bet Makkelars pats bija maz ko pārvērties; varbūt uz deguna biezāks kļuvis dzīsliņu tīkls, taču seja joprojām gludi skūta, mati īsi apgriezti, acis raudzījās vērīgi no rudo uzacu apakšas, un izturējās viņš tikpat apvaldīti un lietišķi kā senāk. Viņš nelika man ilgi gaidīt, un, kad es apsēdos viņam iepretī pie lielā sarkankoka rakstāmgalda, viņš, ieslīdzis krēslā, kam aizmugurē pacēlās melni lakotais dokumentu skapis, nopietni pārvilka ar roku pār mazliet izvirzīto, biezo apakšlūpu un mirkli mani nopētīja.

— Nu, Robert, — viņš, beidzis apskati, rāmā balsī ierunājās. — Ko tu man teiksi šoreiz?

Jautājums bija diezgan parasts, bet mierīga nosodījuma tonis, kas tajā ieskanējās, lika man it kā aizsargājoties pacelt acis uz viņu. Kopš agrās bērnības, kad viņš, satiekot mani uz ielas, bez vārda runas iespieda man rokā biļeti uz arodapvienības koncertu, zināju, ka šis cilvēks izturas pret mani ar interesi un sirsnību. Viņš nostājās manā pusē, kad es vēl biju zēns; stāvēja nomodā par godīgumu, pārvaldīdams naudu, kas bija atstāta manai izglītībai, un kā neoficiāls aizbildnis pamācīja un uzmundrināja studiju gados. Tagad vīlies viņš drūmi grozīja galvu.

— Nu stāsti! Es klausos, puis. Ko tu vēlies?

— Nekā, — es atbildēju, — ja jūs tā izturaties.

— Nu, nu. Nemuļķojies. Runā.

Apvaldot aizvainojumu, izstāstīju viņam visu, kā vien mācēju.

— Tagad jūs saprotat, cik tas ir svarīgi. Ja gribu turpināt savus pētījumus, tad man jādābū darbs slimnīcā. Var jau būt, ka Dalneira nav nekāda ievērojama vieta, toties tur es atlicinātu vairāk laika personiskajam darbam.

— Vai tad tu domā, ka es kabatā nēsāju ārsta vietas kā marmora bumbiņas?

— Nē, bet jūs taču esat grāfistes veselības aizsardzības valdes kasieris. Ietekmīga persona. Jūs varētu mani iekārtot darbā.

Makkelars atkal pētīja mani ar sarauktām uzacīm, tad, nespēdams ilgāk apvaldīt dusmas, pateica:

— Palūkojies, kāds tu izskaties. Noplucis un nožēlojams. Žaketei norauta viena poga, apkaklīte saburzīta, mati sen nav apgriezti. Viens zābaks arī caurs. Es tev saku, ser, tu dari kaunu man, sev un visai mediķu saimei. Sasodīts, tu nu gan neizskaties kā ārsts. Pēc visa tā, kas tavā labā darīts! Tu izskaties kā klaidonis!

Šo vētraino uzbrukumu pārlaižot, es mēmi kodīju lūpas.

— Turklāt visļaunākais tas, — viņš turpināja, dusmās aizvien vairāk un vairāk pāriedams uz skotu plato izrunu, — ka tu ar savu spītību un stulbumu pats pie visa esi vainīgs. Kad iedomājos, kādu karjeru tu taisīji, kādas medaļas un atzinības guvi, kā tev uzticēja darbu katedrā, un kā tu tad... kad no tevis tik daudz gaidīja... varēji noslīdēt tik zemu... ak nudien, tas ir gaužām nožēlojami.

— Man viss skaidrs. — Es piecēlos. — Sveiki. Liels paldies.

— Sēdies! — viņš uzbrēca.

Klusums. Es atkal apsēdos. Ar pūlēm viņš savaldījās un aizžņaugtā balsī atsāka:

— Es gluži vienkārši viens pats vairs nespēju nest atbildību par tevi, Robert. Tāpēc esmu ataicinājis šurp padomnieka lomā pazīstamu cilvēku, kuram tu esi tuvs tāpat kā man un kura veselo saprātu es augstu vērtēju.

Viņš uzspieda uz rakstāmgalda zvana pogas, un mirkli vēlāk mis Glenija, viņa uzticīgā kalpone, cienīgi ieveda istabā sievieti — kā paša likteņa sūtītu, kā baigu nenovēršamību — viņas parastajā, ar melnajām pērlītēm izšūtajā apmetnī, gamašām kājās un ar baltu kruzulīti rotātu aubi galvā.

No visiem maniem radiem — pārējie bija izklīduši pa pasauli — Līvenfordā palikusi tikai vecvecmāmiņa Lekija. Pēc sava dēla nāves, kurš pēc darba gadu izbeigšanās pilsētas veselības aizsardzības nodaļā bija nomiris ar trieku, viņa turpat dzīvoja «Lomonda lepnumā». Viņa jau bija astoņdesmit četrus gadus veca, taču žirgta un pie pilnas saprašanas, nesalaužama un nepieveicama — sabrūkošās ģimenes pēdējais pīlārs.

Vecā sieviete atsēdās krēslā, ļoti taisni izslējusies un pieklājīgi palocījusies pret Makkelaru, kas mazliet piecēlās no sava sēdekļa, tad viņa uzmanīgi pievērsās man, bet viņas garajā, bargajā, grumbām izvagotajā, iedzeltenajā sejā itin nekas neliecināja, ka būtu mani pazinusi. Kā aizvien, cimdotajās rokās viņa turēja somiņu kā diez kādu dārgumu. Mati, tāpat kā senāk, pāršķirti vidū uz celiņa, šķita plānāki kļuvuši, taču nebija vēl sirmuma skarti, tāpat kā pūciņas, kas spraucās ārā no brūnās dzimumzīmītes virs augšlūpas. Runājot viņa joprojām klikšķināja ar zobiem.

— Tātad, cienīgā, — Makkelars teica, oficiāli uzsākot izmeklēšanu. — Te nu mēs esam.

Vecā sieva pamāja ar galvu, un, it kā atrazdamās baznīcā un grasīdamās uzklausīt neparasti bargu sprediķi, izņēma no somiņas piparmētru pastilu un ar dzedru sejas izteiksmi iebāza mutē.

— Lietas būtība faktiski tāda, — advokāts turpināja, ka Roberts, kuram labi veicās, kuram pavērās vislieliskākās perspektīvas, sēž pašreiz te mūsu priekšā bez plika penija kabatā.

Dzirdot šo apsūdzību, kas atbilda patiesībai, jo, neņemot vērā biļeti atpakalbraucienam uz Vindzoru, man kabatā patiešām nebija nekā, vecmāmiņa atkal pamāja ar galvu, it kā apliecinādama, ka saprot manu neapskaužamo stāvokli.

— Nu jau viņam vajadzēja būt savai praksei, — Makkelars sprieda, atkal uzbudinoties. — Ir taču cilvēki, kuri viņam palīdzētu tikt pie tās, ja viņš pateiktu kaut vārdu. Viņš ir gudrs. Viņš ir patīkams. Kad grib, tad spēj būt patiešām apburošs. Šeit, Līvenfordā, viņš varētu nopelnīt gadā bez jebkādām grūtībām savas tūkstoš mārciņas skaidrā sudrabā. Viņš varētu apmesties šeit uz dzīvi, apprecēt krietnu meiteni un kļūt par solīdu, cienījamu sabiedrības locekli, ko draugi viņam no sirds novēl. Bet ko dara viņš? Ceļ gaisa pilis, kas viņam nekad neienesīs ne fārtinga. Tagad viņš te sēž un lūdz, lai es viņu iekārtojot darbā nožēlojamā kādreizējā eksotiskā drudža hospitālī, vecā lauku slimnīcā, kur viņš būs kā pazudis, kā dzīvs aprakts atpalikušajā nomalē un gadā nenopelnīs vairāk par simt divdesmit mārciņām!

— Jūs kaut ko aizmirstat, — es ierunājos. — Šajā slimnīcā man būs iespējams strādāt darbu, ko gribu padarīt, darbu, kas mani izraus no atpalikušās nomales un sagādās man — arī pēc jūsu materiālās mērauklas — daudz lielāku atzinību dzīvē, nekā es to iemantotu kā praktizējošs ārsts Līvenfordā.

— Hē! — Makkelars atvairīja manu argumentu, nikni paraustot plecus. — Tas vēl viss karājas gaisā. Un tā ir tava nelaime. Tu esi neizsakāmi nepraktisks.

— Es par to tik pārliecināta neesmu! — tagad vecā sieviete pirmo reizi pacēla balsi un ar savu neizdibināmo skatienu paraudzījās uz advokātu. — Roberts ir vēl jauns. Viņš grib paveikt ko dižu. Bet, ja mēs viņu pataisīsim par praktizējošu ārstu, viņš mums to nekad nepiedos.

Es gandrīz neticēju savām ausīm. Makkelars, kurš, acīm redzot, bija rēķinājies ar vecās sievas varenu atbalstu, pavisam vīlies skatījās uz viņu.

— Mēs nedrīkstam aizmirst, ka bērnībā Roberts bija pakļauts visdažādākām ietekmēm. Jādod viņam laiks atbrīvoties no tām. Manuprāt, tas Robertam nemaz nenāktu par ļaunu, ja viņam šāda iespēja tiktu dota. Ja viņa nodoms izdodas, tad tas būs skaisti un labi. Ja ne... — viņa brīdi klusēja, un es zināju, kas nu sekos, —... tad viņam būs jāpieņem mūsu noteikumi.

Advokāts tagad pavisam jocīgi uzlūkoja vecmāmiņu ar īpašiem, vērtējošiem skatieniem, viebjot lūpas un rotaļājoties ar smago lineālu, kas atradās uz galda.

Izmantoju šo klusumu.

— Palīdziet man dabūt vietu Dalneiras slimnīcā. Apsolu: ja gadījumā man nekas neizdosies un atkal vajadzēs griezties pie jums pēc palīdzības, tad darīšu visu, ko jūs man liksiet darīt.

— Hm! — Makkelars noburkšķēja un caur pieri paskatījās uz vecenīti ar gluži dīvainu izteiksmi, kurā tomēr varēja sajaust negribīgi atzītu cieņu.

— Šis priekšlikums man liekas pavisam saprātīgs,— vecā sieviete laipni piezīmēja, bet ar tikko manāmu, Makkelaram domātu, lūdzošu smaidu.

— Hm! — Makkelars atkal noburkšķēja. — Man jāsaka... man jāsaka... Nu...—Tagad viņš pieņēma lēmumu. — Lai notiek. Liec vērā, Robert, es nevaru tev apsolīt šo darbu, bet darīšu visu, kas manos spēkos. Es diezgan labi pazīstu Māsteru, valdes priekšsēdētāju. Un, ja es tev šo vietu izgādāšu, tad ceru, viss paliek tā, kā norunāts.

Mēs pakratījām viens otram roku, brītiņu vēl parunājāmies, un tad es atstāju kantori.

Gribēju aiziet, pirms vecā sieviete būtu paspējusi sagrābt mani savā varā. Bet, kad jau sāku iet projām pa ielu, dzirdēju viņu sekojam man cieši pa pēdām.

— Robert!

Vajadzēja atskatīties.

— Neskrien taču tik ļoti.

— Man jātiek laikā uz vilcienu.

Viņa ignorēja manu aizbildinašanos.

— Padod man savu elkoni. Es vairs neesmu tik jauna, kāda biju, Robert.

Griezu zobus. Biju divdesmit četrus gadus vecs, bakteriologs, kas, ne aci nepamirkšķinot, darbojās ar visbriesmīgāko slimību mikrobiem, pēc kara izgājis smagu dzīves skolu. Bet viņas klātbūtnē šie gadi pazuda, un es biju atkal bērns. Viņa mani padarīja mazu. Viņa mani nomāca. Un pēc vecmāmiņas valdonīgā tvēriena es sapratu, ka man jāsamierinās un visa atlikusī pēcpusdiena jāpavada kopā ar viņu, un ka viņa, izlietojot savu mēli kā rīksti, izvilinās no manis visu manu dzīves stāstu.

Kad abi roku rokā cienīgi iegriezāmies Baznīcas ielā, viņa atbalstījās pret manu plecu un aizslaucīja vējā manas pretošanās pēdējās paliekas.

— Pats pirmais, kas mums tagad jādara, tas ir — jātiek vaļā no šiem vecajiem formas svārkiem. Mēs aiziesim tūlīt uz pilsētu un kādā no kooperatīviem nopirksim tev vienkāršu, pieklājīgu uzvalku. Pēc tam šo noplīsušo apavu vietā nopirksim tavām neceļus staigājušām kājām jaunas kurpes. Jā, jā, mīļais, nepaies ne stunda — un tev jau būs kārtīga cilvēka izskats.

Man drebuļi skrēja pār muguru, iedomājoties, kā apavu un gatavu apģērbu nodaļas pārdevējas mani «ietērps» vecmāmiņas ērgļa acs uzraudzībā.

Viņa pieliecās man tuvāk un, izplatīdama siltu un spēcīgu piparmētru aromātu, iečukstēja ausī:

— Un tagad, Robert, pastāsti man visu par šo meiču Džīnu Lo.

OTRĀ GRĀMATA

.

1. n o d a ļ a

Dalneiras stacijā mani sagaidīja slimnīcas šoferis un palīgstrādnieks ar vecu, sagrabējušu Ārgaila markas ātrās palīdzības mašīnu, kura gan drīzāk izskatījās pēc līķratiem, krāsojums bija nomazgājies, toties stikli mirguļoja. Vispirms viņš stādījās priekšā kā Pīters Pims, tad gausām kustībām novietoja manu čemodānu mašīnā un pēc vairākkārtējas kurbulēšanas iedarbināja motoru. Gāzelēdamās mašīna devās ceļā, aizgrabēja garām pussabrukušu mājeļu pudurim, netīrai, mazai bodelei, dažiem mālu karjeriem un pamestam ķieģeļceplim, pēc tam pārdārdināja pāri upei, kas vīrišķīgi centās attīrīt savu dūņaino gultni, un tad mēs iebraucām izmirkušajos piepilsētas laukos, kuriem agrīnais pavasaris tomēr jau bija pārklājis svaigu, zaļu segu.

Kratīdamies uz cietā, priekšējā sēdekļa, es laiku pa laikam uzmetu pētījošus skatienus sava ceļabiedra nezteiksmīgajam profilam, kas zem augstas naģenes pauda tādu letarģisku mieru, ka vilcinājos uzsākt sarunu. Galu galā tomēr iedrošinājos izteikt komplimentu par lielisko stāvokli, kādā viņš saglabājis antīko transporta līdzekli, kurš, spriežot pēc tā, kā Pims pārvaldīja bremzes, bija, acīm redzot, viņa lepnums.

Viņš neatbildēja tūlīt, taču tad, taisni raudzīdamies uz priekšu, izteica kaut ko līdzīgu ilgi pārdomātam spriedumam:

— Man patīk mehānika, ser.

Ja nu patiešām tā, tad viņš man varbūt varēs izpalīdzēt, un es izteicu cerības, ka mēs būsim labi draugi.

Atkal viņš ierāvās sevī.

— Droši vien sadzīvosim, ser. Es arvien daru, kas manos spēkos. Man bija lieliskas attiecības ar doktoru Heinzu. Viņš bija jauks, patīkams džentlmenis, ser. Ļoti nožēloju, ka viņš no mums aizgāja.

Šis manam priekšgājējam veltītais cildinājums un melanholiskais tonis, kurā viņš to izteica, mani atvēsināja, un es iegrimu klusēšanā, kas ilga tikmēr, kamēr uzmocījāmies augšā pa šauro gatvi un iegriezāmies grantētā piebraucamajā ceļā, kas, pusloku metot, pieveda mūs pie nelielas glītu ķieģeļēku grupas. Pie pašas lielākās mājas pieturējām un, izkāpjot no ātrās palīdzības mašīnas, ieraudzīju formā tērptu nelielu, melnīgsnēju sievieti, kurai, manuprāt, vajadzēja būt slimnīcas vadītājai, viņa aizsargāja pret vēju savu plīvojošo, balto galvassegu un mani sagaidīja ar starojošu smaidu.

— Doktors Šenons, ja nemaldos? Priecājos ar jums iepazīties. Esmu mis Tradžena.

Kamēr Pims saīdzis aizmanījās prom, viņa dzīvespriecīgi ar mani sasveicinājās, un, pirms es īsti paguvu attapties, viņa bija jau ievedusi mani manā dzīvoklī — viesistabā, guļamistabā un vannas istabā, kas visas atradās galvenās ēkas austrumpusē. Tad, pārpilna enerģijas un sajūsmas, lepni izvadāja mani pa visu iestādi.

Tā bija pavisam maza slimnīca — četri atsevišķi paviljoni, izvietoti katrs vienā kvadrātveida laukuma stūrī aiz administrācijas ēkas; šīs mājiņas paredzētas skarlatīnas, difterijas, masalu un «citu pārējo infekciju» ārstēšanai. Iekārta bija primitīva, taču veclaicīgās palātas ar labi vaskotām grīdām un mazām, nevainojami spodrām gultām aiz tīrības laistījās. Nedaudzo pacientu lielais vairums bija bērni, un, kad viņi tagad savās sarkanajās naktsjaciņās uzslējās sēdus un smaidīja, kad mēs gājām garām, un pa augstajiem logiem telpā spīdēja pēcpusdienas saule, man radās sajūta, ka darbs šeit būs patīkams. Arī vecākās māsas — katra pārzināja savu paviljonu — šķita nomierinoši klusas un saprātīgas. Vārdu sakot, mazajā, vienkāršajā slimnīcā, kas no augstās, vēja pātagotās kalna virsotnes nolūkojās uz ielejas ciematiņiem, kuriem tā kalpoja, viss likās lietderīgs un savā vietā.

Slimnīcas teritorijas lejasgalā, mazliet atstatu no četriem paviljoniem, stāvēja neparasts kastaņbrūns, apbružāta rievota skārda namiņš, gandrīz pavisam pazudis krūmājā.

— Tas kādreiz mums bija baku paviljons, — mis Tradžena paskaidroja, ar savām mazajām, vērīgajām acīm pamanījusi manu jautājošo skatienu. — Kā redzat, tas vairs netiek lietots... tāpēc arī tur nav ko iet. Par laimi, lauru krūmi to aizsedz. — Pašapmierināta viņa vēl piebilda: — Pēdējo piecu gadu laikā mums nav bijis neviena saslimšanas gadījuma.

No šejienes, joprojām ar to pašu pamatota pašlepnuma izteiksmi sejā, viņa mani aizveda uz māsu atpūtas istabu, virtuvi un uzņemšanas kantori, kur viss mirdzēja tādā pašā nevainojamā spodrībā, un beidzot telpā ar garu koka leti, kam bija pierīkoti gāzes un elektrības vadi un divas porcelāna izlietnes. Daži lakoti galdi un pāris soli bija sabīdīti kopā pie sienas.

— Te ir mūsu analīžu telpa, — vadītāja paskaidroja. — Vai nav skaista?

— Ļoti.

Vairāk es, protams, neteicu. Bet tūlīt redzēju, ka esmu atradis ideālu vietu savai laboratorijai. Kamēr aizgājām atpakaļ līdz piebraucamajam ceļam, domās jau biju aplēsis, kā es šo man noderīgo telpu sadalīšu un kādus pārkārtojumus tur veikšu.

Kad bijām atgriezušies galvenajā ēkā, mis Tradžena neatlaidās, kamēr nebiju padzēris tasi tējas viņas viesistabā — plašā, skaistā istabā, kas atradās nama fasādes pusē, ar augstu lokveidīgu logu, ar čincu [Vaskots kokvilnas audums] apvilktiem atzveltņiem un dīvānu, lēzenu porcelāna bļodu ar ziedošām hiacintēm uz klavierēm, telpā, kas — nevarēju to neievērot — bija jaukāka par visām, kurās bijām kāju spēruši pirms tam. Kad viņa bija nospiedusi zvana podziņu, lauku meiča, sārtiem vaigiem, cietinātā aubē un priekšautiņā, — ar kuru mis Tradžena mani iepazīstināja kā ar Keitiju, «mūsu izpalīdzi», — iebīdīja galdiņu ar tējas servīzi trīs personām un augstu vairākplākšņu kūku trauku. Visu laiku čalodama, mis Tradžena sēdēja ceremoniāli aiz šīs armatūras, piedāvādama pēc izvēles Indijas vai Ķīnas tēju ar lielisku gabalu plūmju tortes, kas tikko bija izņemta no slimnīcas maizes krāsns.

Mis Tradženai varēja būt tā ap piecdesmit, pirms savas «apmešanās» Dalneiras slimnīcā — kā pati man stāstīja — viņa desmit gadus strādājusi Bengālijā par armijas māsu, un droši vien tur pavadītais laiks bija pārklājis spilgto vara krāsas toni viņas parupjajiem un asajiem sejas pantiem un piešķīris viņas balsij un uzvedībai īpašības, kādas parasti mēdz būt vecākiem seržantiem. Pirmīt, apstaigājot slimnīcas teritoriju, man jo sevišķi bija acīs dūrušās viņas izgāztās krūtis, pašapzinīgā gaita un īso, bet iespaidīgo gurnu spēcīgā līgošanās, kad viņa man pa priekšu gāja cauri palātām. Un pašreiz viņas strupā vaļsirdība, skaļie smiekli, aprautās, nenoteiktās kustības šķita papildinām tāda cilvēka tēlu, kas vairāk iederētos kazarmās nekā slimnieku palātā.

Taču vairāk par visu mani pārsteidza viņas pašpārliecinātā dižošanās ar slimnīcu, itin kā tā būtu gandrīz vai viņas privātīpašums. Pašreiz viņa, pa pusei jokodamās, atkal atgriezās pie šīs dominējošās tēmas.

— Es priecājos, ka jums patīk mūsu mazā iestāde. Tā, protams, ir mazliet vecmodīga, bet es centos uzlabot stāvokli kā vien spēdama ar dažādu kara viltību palīdzību. Smagi strādāju, kamēr savedu visu pašreizējā kārtībā. Es, nudien, plēsos melnās miesās.

Iestājās neveikls klusums, bet drīz man par atvieglojumu pie durvīm kāds ļoti piesardzīgi pieklauvēja, un, paklausot mis Tradženas pavēlētajam «Iekšā!» — durvju rokturis klusi pagriezās un uz sliekšņa parādījās gara auguma, kalsna, sarkanmataina medicīniskā māsa. Ieraudzījusi mani, māsa satrūkās, un viņas gaiši zaļās, salmu dzelteno skropstu ietvertās acis meklēja mis Tradženas skatienu verdziskā padevībā, kas izraisīja priekšnieces bronzas sejā iecietīgu smaidu.

— Nāciet, nāciet vien, mīļā, nebēdziet prom. Doktor, tā ir mūsu naktsmāsa Efija Pīka. Viņa parasti dzer kopā ar mani tēju, kad pēcpusdienā uzceļas. Apsēdieties, mīļā!

Māsa Pīka kautrīgi ienāca istabā un, apsēdusies zemā krēslā, satvēra viņai pasniegto tējas tasīti.

— Ļoti priecājos, ka jūs iepazīstaties ar māsu Pīku, — mis Tradžena turpināja. — Viņa ir — gribētos teikt — visvērtīgākais darbinieks manā štābā.

— Ak, nē! — Bālā, sarkanmatainā māsa atvairīja šo uzslavu, necilam augumam nodrebot; tad, pievērsusies man, viņa nomurmināja; — Priekšniece ir pārāk laipna. Taču viņas teiktajam vārdam, protams, liela nozīme. Ziniet, viņa ir autoritāte visiem. Un viņa šeit jau ir tik ilgi, ka mēs vispār nezinātu, ko iesākt bez viņas. Galu galā mūsu ārsti iet un nāk. Bet priekšniece paliek arvien.

Šādi pārfrāzējusi Tenisona dzejoli «Avots», šī izbalējusī būtne — pat rudie mati bija blāvi un āda balta kā piens — iegrima goddevīgā klusumā. Pēc maza brītiņa, it kā neuzdrīkstēdamās ilgāk aizkavēt mūs, māsa piecēlās un, uzmetusi priekšniecei padevīgas stirnas skatienu, izslīdēja no istabas, lai uzsāktu naktsdežūru. Es arī daudz nekavējos. Piecēlos un, pateicies mis Tradženai par laipno saņemšanu, lūdzu atļauju atvadīties ar ieganstu, ka man jāizkravā mantas.

— Labi, doktor. Mums abiem būs jāsadarbojas. Kā māsa Pīka teica, es šeit esmu vecs karotājs. — Viņa pielēca kājās un, smaidīdama pār visu seju, mirkli mani cieši uzlūkoja, tad jautri piebilda:

— Domāju, arī jūs piekritīsiet, ka manas metodes ir vislabākās.

Ar savādi juceklīgām jūtām aizgāju uz savu dzīvokli, apmierināts ar sagaidīšanu, un, pastaigājoties pa savu istabu un aplūkojot lietišķo, bet stāvoklim atbilstošo iekārtu ar tāda cilvēka acīm, kuram šeit būs jādzīvo un jāpierod pie svešiem priekšmetiem, sevī nospriedu, ka mis Tradžena, par spīti savām, iespējams, paskarbām manierēm, tomēr ir dzīvespriecīga, sirsnīga dvēsele, bet vienlaikus mani tomēr mazliet satrauca viņas izturēšanās un dažas šodien gūtās izjūtas, kurām nevarēju atrast īsto vārdu.

2. n o d a ļ a

Taču nekas, it nekas nespēja nomākt manu garastāvokli vai apslāpēt gandarījumu, ko izjutu, kad pēc šīm garajām, bezdarbībā pavadītajām nedēļām atkal bija izredzes ķerties pie saviem pētījumiem.

Kā jau varēja paredzēt, mani oficiālie pienākumi šeit bija patīkami un nenogurdinoši. Slimnieku uzņemšanas iespējas bija mazas, kad visas gultas bija aizņemtas, arī tad slimnīcā neatradās vairāk par piecdesmit pacientiem, bet šobrīd, kad neplosījās nekādas sērgas, šeit uzturējās tikai kādi divpadsmit bērni, turklāt visi jau atveseļojās pēc parastajām masalām, un, lai kā vilku garumā savu apgaitu pa nodaļām, ap pusdienu laiku es arvien biju visu padarījis un brīvs.

Medicīnisko analīžu telpa noderēja man labāk, nekā biju iedomājies. Skapjos un atvilktnēs es atradu visdažādākos piederumus, kurus varēju ņemt un izmantot. Slimnīcās arvien mēdz uzkrāties visādas lietas, kuras, entuziasma uzplūdu brīžos pasūtītas, vēlāk, tiek kaut kur nobāztas un aizmirstas. Man nepieciešamā aparatūra drīz bija sagādāta un, aizņēmies avansu par pirmo mēnešalgu, izpirku pie Hiljera ieķīlāto mikroskopu. Jau biju uzsācis uz slimnīcas rakstāmpapīra plašu saraksti ar vairākiem ārstiem, kas darbojās citos epidēmijas apsēstajos lauku rajonos, un no asinsparaugiem, kurus viņi man laipni atsūtīja, un no tiem, kas man vēl bija palikuši no Drīmas, sāku atkal kultivēt bacili «C».

To visu es, protams, darīju slepeni. Ar vislielāko rūpību veicu savus tiešos pienākumus un visādi centos izpalīdzēt un izpatikt priekšniecei, kura, slēpdamās aiz labvēlīga smaida, pirmajās dienās centās mani tomēr izpētīt kā pieredzējis bokseris savu pretinieku pirms pirmā raunda ringā.

Viņa bija dīvains mistrojums. Kad viņa uzradās Dalneirā «vecos, labos laikos», ko apraudāja Pims, kurš, kā es drīz noskaidroju, bija profesionāls īgņa, slimnīca bija ļoti nolaista. Soli pa solim mis Tradžena mainīja toreizējo vadības sistēmu, ar neatlaidīgām pūlēm iemantoja slimnīcas komitejas cieņu un saņēma visu noteikšanu savās rokās. Tagad viņa droši, taupīgi un nenogurstoši pārvaldīja šo iestādi no bēniņiem līdz pat pagrabam.

— Visu dienu man jābūt viņas rīcībā, — Pims man ar skumīgu cieņu pastāstīja, sēdēdams uz apgāzta spaiņa, un viss priekšpusdienas cēliens viņam pagāja, spodrinot veco ātrās palīdzības mašīnu. — Arī sīkā piepelnīšanās beigusies. Vai jūs ticat vai ne, pat par izlietotajām mazgājamām ziepēm viņa prasa norēķinu.

Lai gan brokastis un vakariņas ēdu viens, Dalneirā bija ieviesusies paraša, ka lenču ārsts un priekšniece ēd kopīgi. Tādēļ katru dienu pulksten vienos mis Tradžena ieradās manā istabā «ieturēties», kā pati teica, apsēdās pie galda un aizbāza salveti aiz tērpa izgriezuma. Viņa mīlēja pamatīgi paēst, jo sēvišķi ar pipariem un keriju gatavotus ēdienus, kuri bieži parādījās galdā un tika pasniegti ar mango šķēlītēm un kokosriekstu skaidiņām. Piekrāvusi sev pilnu šķīvi, viņa visu cītīgi sajauca un smaržīgo maisījumu smēla ar karoti — tāds esot vienīgais pareizais veids ēst keriju, tā viņa man paskaidroja, — uzdzerot virsū lieliem malkiem ar citronsulu atšķaidītu zelteri. Viņa lepojās ar savām Bengālijas ēdienu receptēm un zināja stāstīt daudz ar tām saistītu anekdotu. Viņas iemīļotākais stāsts bija saistošais apraksts, kā viņi abi ar Bengālijas sanitārās daļas pulkvedi Satleru tūkstoš deviņsimt otrajā gadā Bogrā apkarojuši holeru.

Kaut gan šie stāsti nemitīgi atkārtojās, viņai piemita humors, gan pārāk trakulīgs manai gaumei, tomēr neizraisīja nepatiku. Viņa varbūt arī prasīja armijas disciplīnu, taču viņas smiekli spēja atbruņot jebkuru, un palaikam viņa varēja būt patiešām labsirdīga. Pret māsām, kas strādāja labi un nerunāja pretī, viņa visumā izturējās laipni un taisnīgi. Daudzus gadus viņa bija centusies kā mācēdama ietekmēt slimnīcas komiteju, bet tas nebija viegls uzdevums, — uzlabot personāla darba apstākļus un paaugstināt atalgojumu. Tādā ārstniecības iestādē kā Dalneiras slimnīca darbā arvien varēja gadīties risks saslimt ar kādu infekcijas slimību, un, ja kādai māsai šāda nelaime gadījās, tad mis Tradžena, kura pirms nedēļas būtu bijusi ar mieru tai noraut galvu, tagad kopa sirdzēju tik rūpīgi kā māte.

Viena no mis Tradženas kaislībām bija dambrete; un nereti viņa mani vēlā pēcpusdienā pagodināja ar uzaicinājumu viņas istabā saspēlēt dambretes partiju. Tūlīt jāpiezīmē, ka mans vectētiņš, kādreizējais šīs mākslas meistars, bija iemācījis man kā puikam visus slepenos un velnišķīgos trikus, kā «nocelt dāmu», un mūsu neskaitāmo cīņu laikā pie dambretes galdiņa biju pārņēmis no viņa savdabīgo, zemiskas markas viltību, kas uzglūn pretiniekam, lai to pazudinātu.

Kad pirmo reizi spēlēju ar priekšnieci, man bija vajadzīgas tikai trīsdesmit sekundes, lai konstatētu, ka viņa man nav nekāda līdzvērtīga partnere, taisnību sakot, viņai grūti nāktos mani sakaut. Tomēr es katru reizi diplomātisku apsvērumu dēļ zaudēju — viņai par lielu prieku. Kad mis Tradžena mani bija uzveikusi, viņa atgāzās atzveltnī un aiz gandarījuma gavilēja un zobojās par manu nespēju viņu uzvarēt. Šajos gadījumos viņa neapnikusi mala atkal un atkal savu vēsturisko stāstu par dambretes partiju, kuru viņa spēlējusi ar pulkvedi Satleru Bogrā holeras epidēmijas laikā tūkstoš deviņsimt otrajā gadā.

Kārdinājums uzveikt viņu bija liels, bet, tā kā es paturēju prātā savu galveno mērķi, tad ar atzīstamu izturību pacietu savas sakāves. Tad kādu dienu priekšniece tomēr cirta pār strīpu, un viņas dzēlīgās nievas mani aizskāra.

— Ak jūs nabadziņš! — viņa ņirgājās. — Kur gan ir jūsu smadzenes? Taisni jāpabrīnās, kā jūs varējāt tikt pie sava medicīniskā grāda! Man jums būs jādod dambretes stundas. Vai jūs dzirdējāt stāstu par dambretes partiju, kuru ...

— Drīz to zināšu no galvas, — es viņu pārtraucu. — Izvietojiet kauliņus...

Viņa to izdarīja un locījās aiz smiekliem, ka beidzot viņai izdevies mani saērcināt. Spēle sākās, un ar pieciem gājieniem es pārrāvu viņas aizstāvēšanās līniju un viņu galīgi pieveicu.

— Oho, kā jums laimējās! — viņa iesaucās, nespēdama ticēt savām acīm. — Spēlēsim vēlreiz.

— Protams.

Šoreiz viņa spēlēja piesardzīgāk, bet viņai nebija vismazākās izredzes uzvarēt. Diviem lāgiem es atņēmu viņai viena man atņemta kauliņa vietā trīs kauliņus, un četrās minūtēs viņa bija sakauta.

Iestājās sasprindzināts klusums. Viņas seja pietvīka tumši sarkana. Tomēr joprojām viņa nespēja iedomāties, ka viņas otrreizējā sakāve bijusi kaut kas cits nekā gluži neticama sagadīšanās.

— Ar uzvaru es jums nejaušu aiziet. Vēl vienu partiju!

Šajā stadijā man gan vajadzēja rīkoties prātīgāk, bet viņas asā mēle mani bija pārlieku aizvainojusi. Turklāt nemitīgā sēdēšana pie dambretes galdiņa atņēma laiku, ko biju nolēmis veltīt darbam; gribēju šai dambretei reiz darīt galu. Pielietojot vecā Dendija Gaua dubultatklātni, noziedoju viņai citu pēc cita četrus kauliņus; bet pēc tam divos gājienos atņēmu viņai visus kauliņus.

Uzvaras smaids, kas bija sācis plaiksnīties viņas sejā, sastinga ļaunā grimasē, dzīslas uz kakla un pieres pietūka. Viņa aizvēra dambretes galdiņu, ar troksni iemeta kauliņus kārbā.

— Šodienai pietiks, doktor.

Jau nožēlodams to, ko biju pastrādājis, samierinoši pasmaidīju:

— Taisni apbrīnojami, kā šīs partijas beidzās.

— Patiešām apbrīnojami, — viņa stīvi piekrita. — Jūsos, šķiet, slēpjas mazliet vairāk, nekā liekas pirmajā acumirklī.

— Man taču nevarēs aizvien smaidīt tada aplama laime. Esmu pārliecināts, ka nākamo reizi droši vien uzvarēsiet jūs.

Mis Tradženu pārvarēja sarūgtinājums, un viņa piecēlās.

— Par ko jūs mani uzskatāt? Par galīgu muļķi?

— Nudien, ne, priekšniec!

Ar grūtībām viņa savaldījās.

— Tādā gadījumā aizveriet durvis no otras puses.

Atgriezies savā istabā, sapratu, cik neprātīgi rīkojos, viņu aizkaitinādams; drūmi sabāzis rokas kabatās, stāvēju un skatījos ārā pa logu, dusmojoties vairāk uz sevi nekā uz mis Tradženu.

Šajā mirklī mana dzirde uztvēra spēju parkšķēšanu un tūlīt arī redzēju piebraucamajā ceļā iegriežamies sarkanu motocikletu un apturam pie mana loga. Kad motociklists, kas brauca bez ķiveres, bija atbalstījis mašīnu, viņš noņēma acenes, un es, nodrebēdams aiz izbrīnas, pazinu viņu. Tas bija Lūks Lo.

Atvēru logu.

— Hallo, Lūk, sveicināts!

— Sveicināts!

Viņa jautrais smaids izkliedēja manas bažas, un, kad viņš bija ienācis manā istabā — gluži vienkārši pārkāpjot pāri palodzei, — viņš novilka garos ādas cimdus un pakratīja man roku.

— Es jums atvedu motociklu, — viņš paziņoja un, redzot manu izbrīnu, piebilda: —Vai atceraties? Es taču teicu, ka aizdošu jums to uz kādu laiku.

— Vai tad jums pašam tas nav vajadzīgs?

— Nē, — viņš papurināja galvu. — Vismaz ne tuvāko nedēļu laikā. Es aizbraucu uz Ņūkāslu, lai iepazītos, kā Tainas maiznieku savienības ceptuvēs cep maizi no rupja maluma miltiem. Tēvs pazīst vietējo direktoru.

Tādu laipnību nebiju gaidījis, un man uzbruka neveiklības sajūta, kas liedza pieņemt piedāvājumu, bet Lūks ar visdabiskāko sejas izteiksmi atvairīja manus iebildumus un, atlaidies krēslā, izstiepis kājas, aizdedzināja vienu no manām cigaretēm.

— Jūsu padevīgajam kalpam, taisnību sakot, nav atļauts smēķēt. — Viņš pavīpsnāja. — Bet man patīk uzvilkt dūmu, un es sev arī aizvien atvēlu kādu, ja zinu, ka to nevarēs saostīt. Jums pat priekšstata nav, kas tās ir par mocībām, ja cilvēkam no visa kā jāatturas. Man gribas būt tādam pašam kā citiem puišiem. — Viņš dumpīgi un jocīgi izpūta dūmus caur degunu. — Bez tam gribu strādāt darbu, kas man pa prātam! Kam šodien vēl vajadzīgs maiznieks, kas visu dara ar rokām? Rupja maluma milti! Tfu! Par divdesmit gadiem atpalicis jauninājums. Es gribu strādāt ar mašīnām, ar motocikliem un automobiļiem, gribu iekārtot sev mazu fabriciņu. Es kaut ko sajēdzu... protu riteņus iedarbināt. Ja vien es varētu modernizēt mūsu uzņēmumu... uzstādīt mehāniskās mīklas jaucamās ierīces ... elektrisko krāsni...

— Gan jums tas izdosies... kādreiz vēlāk.

— Ak, — viņš nopūtās, — var jau būt.

Man bija skaidrs: lai cik jauns un labsirdīgs viņš bija, tomēr jau sāka skaisties par tēva pavēlēm un ierobežojumiem un prasīt sev tiesības lemt pašam par savu nākotni.

Brītiņu klusējis, viņš uzmeta man skatienu, kurā gan nebija ne vismazākā pārmetuma, bet kurā būtībā atspoguļojās gandrīz vai uzjautrinoša nožēla par visa sieviešu dzimuma muļķību un vājībām un kurš manī tomēr izraisīja kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem.

— Mūsu mājās gāja diezgan smagi. Džīnas dēļ...

Lai slēptu savas jūtas, noliecos un izņēmu no kārbas cigareti. Jau šo vārdu dzirdot, mani pāršalca visdažādāko jūtu vilnis. Lūks viņai bija tik ļoti, pat līdz smieklīgumam līdzīgs — ar tādu pašu atklātu sejas izteiksmi, tādām pašām brūnām acīm, cirtainiem matiem un svaigu, brūnu iedegumu, — un šajā brīdī gandrīz neuzdrīkstējos paskatīties uz jaunekli.

— Vai viņa bija slima? — es piesardzīgi vaicāju.

— Nē jau, daudz ļaunāk! — viņš iesaucās. — Sākumā viņa staigāja apkārt, šķendēdamās un šausminādamās par drausmīgajiem neģēļiem un bezkauņām, ar kuriem pilna pasaule. — Viņš iesmējās. — Tas, protams, attiecās uz jums. Tad viņa pamazām sadrūma. Bet pēdējās nedēļās nedara nekā, tikai raud. Viņa cenšas to slēpt, bet es tūlīt redzu.

— Varbūt viņa uztraucas eksāmena dēļ, — es ierunājos — Viņai taču vasarā jākārto gala pārbaudījums, vai ne?

— Eksāmenu dēļ Džīna nekad tā neuzbudinās. — Viņš brīdi klusēja, tad slepus piebilda pasaules pazinēja balsī: — Jūs taču zināt tikpat labi kā es, kas tam visam par iemeslu. Tā! Viņa lūdza nodot jums šo vēstulīti.

Pameklējis mazliet savu norfolkiešu svārku kabatā, viņš izvilka salocītu papīra lapu, kuru es paņēmu ar strauji pukstošu sirdi.

Godājamais mister Šenon!

Nejaši uzzinājusi, ka brālis brauc savās personiskajās darīšanās pie Jums, nolēmu izmantot izdevību un aizsūtīt Jums dažas rindiņas. Lietā tā, ka man Jums jāpasaka kaut kas pavisam nepersonisks un nesvarīgs, un tāpēc man gribētos zināt, vai Jūs — ja Jūs gadījumā trešdien būtu Vintonā — nevēlētos kopā ar mani padzert tēju Granta konditorejā Botāniskā dārza alejā ap pulksten pieciem? Iespējams, ka Jūs esat aizņemts ar svarīgākām lietām. Varbūt Jūs mani vispār esat aizmirsis. Šajā gadījumā tas neko nenozīmē. Lūdzu, piedodiet manu uzmācību.

Arvien Jūsu

Džīna Lo.

P. S. Sestdien es pastaigājos viena pati pa muižas parku un uzzināju, kādēļ mēs toreiz nedabūjām redzēt baltās govis. Ganāmpulkam bija uzbrukusi kāda sērga, un daudzi kustoņi nobeigušies. Vai tā nav nejēdzība?

P. S. Es zinu, ka man piemīt daudz trūkumu, bet es vismaz saku patiesību.

Iebāzu lapiņu kabatā un cieši paskatījos uz jaunā Lo ziņkārīgo un atklāto seju, jautādams sev, vai Džīna pati nebija visu noorganizējusi — gan Lūka braucienu šurp, gan piedāvājumu izmantot viņa motociklu, gan uzaicinājumu uz tēju nākamnedēļ — pavisam nevainīgā, bet noteiktā nolūkā? Mans pirmītējais īgnums pazuda; man pārlija silta prieka šalts.

— Vai atbrauksiet? — Lūks jautāja.

— Laikam gan, — par spīti straujajiem sirds pukstiem, centos runāt iespējami prozaiskā un ikdienišķā tonī.

— Sievietes ir apnicīgas būtnes, vai ne? — Lūks piezīmēja pēkšņā līdzjūtībā.

Es iesmējos un piepeši jutos tik labā omā un pierunāju viņu palikt pie manis uz vakariņām. Mēs lieliski paēdām, pēc tam pasēdējām pie kafijas un cigaretes; atpogājuši kreklu apkaklītes, spriedelējām, kā tas pienākas stiprā dzimuma pārstāvjiem, par motocikliem, par lidmašīnu tipiem, par brālību starp visām pasaules tautām, par elektriskajām mīklas mīcāmajām mašīnām un par pretējā dzimuma neizprotamo ietiepību.

3. n o d a ļ a

Vintona bija diezgan garlaicīga, pelēka pilsētiņa, aizvien kvēpošu dūmeņu loka ietverta, biežu lietu slacīta, monumentālas arhitektūras un vairāku biedīgu skulptūru nomākta; bet par savu slavu, ja te vispār varēja runāt par slavu, pilsētiņai jāpateicas savām kafejnīcām. Ik uz stūra tās atdzīvināja vienmuļās ielas kā oāzītes, kur rod atpūtu un spirdzinājumu Vintonas iedzīvotāji — ierēdņi, mašīnrakstītājas, pārdevējas, studenti, pat nopietni tirgotāji un veikalnieki, izgājuši cauri priekštelpai, kur pārdeva kūkas un cepumus, — jebkurā stundā tie pulcējās pie balti segtiem un bagāti ar plāceņiem, smilškūkām un neskaitāmiem sīkiem cepumiem piekrautiem galdiem, lai pie tasītes tējas vai kafijas apmainītos domām.

Universitātes ļaudis visvairāk bija iecienījuši Granta kafejnīcu, kur apmeklētājus iepriecināja ne vien lieliskās krēmkūkas, bet arī «labā toņa» atmosfēra — tumša ozola iekārta, Skotijas Akadēmijas locekļu darinātās eļļas gleznas, kurām pa vidu pie paneļiem klātajām sienām bija izvietoti senlaicīgi dunči un zobeni.

Nākamajā trešdienā tātad ar dīvainu nepacietību un baiļu sajūtu nokļuvu Granta kafejnīcā. Biju atprasījies no slimnīcas uz visu pēcpusdienu, jo man vēl vajadzēja nokārtot kādu speciālu, ar maniem pētījumiem saistītu jautājumu. Ierados agrāk par nolikto stundu, bet arī mis Lo bija ieradusies agrāk. Kad iegāju pārpildītajā kafejnīcā, kur nedzirdēju nekā cita kā sarunu dunoņu un tējkarotīšu šķindu, telpas viņā galā, kur karājās visietekmīgākie zobeni, mazliet piecēlās neliels stāvs un nervozi aicināja mani pie galdiņa, kuru viņa, par spīti lielajam publikas pieplūdumam, bija drosmīgi aizņēmusi. Citādi viņa ar mani nesasveicinājās, un, kad es izlocījos cauri drūzmai un, ne vārda nesakot, apsēdos viņai blakus, redzēju, ka viņa pretstatā senajām «aplīša» un svītera dienām valkāja diezgan atturīgu, tumšpelēku kostīmu un vienkāršu, melnu cepuri. Turklāt viņa bija bāla, ļoti bāla, acīm redzot, novājējusi un mokoši uzbudināta, kaut arī pūlējās to noslēpt.

Vienu brīdi valdīja sasprindzināts klusums, kamēr viņa, saliekusi rādītājpirkstu un pacēlusi to gaisā, centās pievērst sev viesmīles uzmanību.

— Ar citronu vai krējumu?

Tie bija viņas pirmie vārdi, un viņa šo jautājumu izteica klusinātā balsī, neuzdrīkstēdamās paskatīties uz mani, kamēr viesmīle stāvēja un nepacietīgi grozīja zīmuli.

Pasūtīju tēju ar citronu.

— Vai jūs vēlaties krēmkūku?

Es pieņēmu piedāvājumu, bet piebildu:

— Jūs, protams, būsiet mans viesis.

— Nē, — viņa atbildēja trīsošām lūpām, zodam spītīgi izslejoties. — Es uzaicināju jūs.

Sēdējām, ne vārda nepārmīdami, kamēr atgriezās viesmīle, tad, klusu ciešot, pievērsāmies tējai un kūkai.

— Te ir ļoti pilns, vai ne? — uzdrošinājos beidzot piezīmēt. — Iecienīta kafejnīca.

— Jā, tā ir. — Atkal klusums. — Ārkārtīgi iecienīta. Turklāt pelnīti.

— Ak jā. Lieliskas krēmkūkas.

— Jums garšo? Patīkami dzirdēt.

— Vai nevēlaties vēl vienu?

— Nē, pateicos. Neesmu sevišķi izsalkusi.

— Man bija tik žēl, kad uzzināju, kas noticis ar jūsu balto ganāmpulku.

— Jā, nabaga kustoņi... ļoti mocījās.

Atkal klusums.

— Šogad diezgan slapja vasara, kā jums liekas?

— Ļoti slapja. Nesaprotu, kad tas lietus reiz piestās.

Vēl ilgāks klusums. Tad, sevis nomierināšanai iedzērusi malku tējas, — un es ievēroju, ka, tasīti noliekot, viņas roka drebēja, — Džīna pievērsa man savas nopietnās acis.

— Mister Šenon, — viņa ar vienu elpas vilcienu izgrūda. — Beidzot man tomēr gribētos zināt, vai tas ir iespējams, ka mēs paliekam draugi?

Skatījos uz viņu pavisam apmulsis, bet viņa runāja tālāk. Sārtums viņas sejā uzplūda un atplūda, balss brīžiem aizlūza, kad viņa centās runāt mierīgi un prātīgi.

— Ja es saku «draugi», tad arī domāju «draugi»... ne mazāk un ne vairāk. Draudzība ir kaut kas brīnišķīgs. Cilvēks tik reti to atrod. Tas ir, patiesu draudzību. Jūs, protams, varbūt esat noskaņots nebūt draugos ar mani. Es taču neesmu nekas. Un atzīstos, bija muļķigi ņemt visu pie sirds un strīdēties ar jums. Bet tagad es saprotu, ka jūs tikai jokojāties un ka es izturējos pārāk bērnišķīgi. Galu galā mēs tomēr esam pieauguši cilvēki, vai ne? Mēs piederam pie dažādām reliģijām, bet — kaut arī iemesls ir ļoti nopietns, — tas nav nekāds noziegums, vismaz nav nekāds šķērslis, lai mēs šad un tad iedzertu kopā tasi tējas. Būtu taču ļoti žēl, ja mēs bez iemesla izbeigtu būt draugi... un izšķirtos, būtībā, ne par ko... kā kuģi, kuri nakti sastopas ... es domāju, ja mēs nekad vairs neredzētu viens otru... turpretim, būdami prātīgi, mēs bieži varētu satikties, tas ir, dažkārt... kā draugi...

Viņa aprāvās un kaitējās ar tējkarotīti; viņas vaigi bija koši sarkani pietvīkuši, bet brūnās acis, gaiši mirdzēdamas, kaut arī mazliet izbijušās, drosmīgi sastapās ar manējām.

— Redziet, — es šaubīdamies ieminējos. — Tas ir mazliet pagrūti izdarāms, vai jums arī tā neliekas? Man ir savs darbs, un jūs cītīgi gatavojaties eksāmenam.

— Jā, es zinu, ka esat ļoti aizņemts. Un arī man būs jāpaliek pie sava darba. — Dīvains entuziasma trūkums izpaudās šis kādreiz tik aizrautīgās patoloģijas studentes balsī, un viņa ātri piebilda, it kā lūgdama tādu pašu saprātīgu pieeju jautājumam, kā cilvēks cenšas iegūt zināšanas: — Dažkārt mums jāizraujas uz pāris stundām. Nav taču iespējams visu laiku strādāt.

Tagad mēs klusējām. It kā apzinoties savu tumšo piesarkumu, viņa beidzot nodūra acis un atslējās atpakaļ sēdeklī, lai izvairītos no kafejnīcas apmeklētāju ziņkārības. Es viņai uzmetu paslepus skatienu un biju pārsteigts, ka kādreiz esmu varējis izturēties ar nicinājumu pret viņu. Viņas pietvīkums, viņas nolaistās skropstas, kas meta samtainu ēnu uz samtainajiem, ziedošajiem vaigiem, piešķīra viņai maigu, jā, pat eņģelisku izskatu. Nekas — ne viņas vienkāršie, melnie ādas cimdi, ne apaļais, vecmodīgais rokas pulkstenītis, pat ne viņas muļķīgā, cietā, mazā cepurīte nespēja kliedēt viņas daiļuma neizsakāmo burvību.

Un pēkšņi, pats sev par pārsteigumu, jutu siltu šalti uzbangojam krūtīs. Dzirdēju sevi ar loģiska sprieduma noteiktību atbildam:

— Nav tāda likuma, kas to aizliegtu. Man gan liekas, mēs varētu reizreizēm satikties.

Viņas seja atplauka. Viņa pieliecās ar vāru, laimīgu smaidu un iesaucās tādā balsī, kas ļoti glaimoja man:

— Es tik ļoti priecājos. Man jau bija bailes... manuprāt, ir taču prātīgi visu uzlūkot šādi.

— Labi. — Atļāvos pieņemt viņas glaimus ar cēlsirdīgu galvas mājienu un, neizprotama impulsa mudināts, paskatījos viņas starojošās acīs. — Ko jūs darāt šovakar?

Atbilde uz šo negaidīto jautājumu bija viņas auguma tikko jaušams sastingums.

— Nu... esmu nodomājusi apciemot Dīriju jaunkundzes ... jūs taču zināt, cik viņas bija laipnas pret mani. Pēc tam es sešos un trīsdesmit minūtēs braucu atpakaļ uz Bleirhilu.

Bezbēdība manī augtin auga. Vēsi piezīmēju:

— Vai jums negribētos labāk kopā ar mani aiziet uz teātri?

Viņa manāmi satrūkās, un acīs atkal parādījās dīvainās bailes, kas pieņēmās, kad es turpināju:

— Man vēl nokārtojamas kādas darīšanas, kas prasīs apmēram stundu. Satiksimies pie Karaliskā teātra pulksten septiņos. Martins Harvejs uzstājas lugā «Vienīgais ceļš». Jums noteikti patiks.

Apmulsumā viņa, joprojām klusēdama, skatījās uz mani, it kā mans uzaicinājums būtu viņai parādījis visas pasaules apslēptās šausmas un briesmas. Tad viņa nomierinājās un teica:

— Mister Šenon, jūs to droši vien nesapratīsiet. Es nekad mūžā neesmu bijusi teātrī.

— Ak dievs! — Lai gan man vajadzēja būt sagatavotam to dzirdēt, es gandrīz nespēju ticēt savām ausīm. — Bet, mīļā pasaulīt, kāpēc ne?

— Jūs taču zināt, kāda stingrība valda mūsu mājās.

Acis nodūrusi, viņa ar pirkstu vilka ķeburus uz galdauta. — Mūsu reliģiskā brālība neatzīst kāršu spēles, dejas un teātra apmeklējumus. Tēvs, protams, to visu mums tieši neaizliedz... bet šķiet — mēs par to nekad neesam domājuši.

Pārsteigts es uz viņu lūkojos.

— Nu tad ir pēdējais laiks par to domāt. Ko jūs par to sakāt? — es ar plašu vērienu teicu. — Teātris taču ir viena no svarīgākajām kultūras iestādēm pasaulē. Ņemiet vērā, es neesmu pārāk augstās domās par «Vienīgo ceļu». Bet sākumam pietiks.

Viņa neteica ne vārda un skumjās šaubās turpināja zīmēt ķeburus. Tad viņa lēnām — jo viņas puritāniskais raksturs negribēja padoties — pacēla galvu un trīsošā balsī nomurmināja:

— Es diemžēl, mister Šenon, nevarēšu iet.

— Bet kāpēc?

Viņa neatbildēja, bet viņas atmaigstošais skatiens liecināja par dziļu apmulsumu. Visas skumjās un drūmās, bērnībā dzirdētās mācības, bargie brīdinājumi no visa pasaulīgā, apokaliptiskie pastarās dienas pareģojumi zemu novilka svaru kausu pret viņas dzīvespriecīgām un aizrautīgi dabiskām tieksmēm.

— Ak! — aizkaitināts iesaucos. — Tas ir par daudz! Jūs izniekojat visu pēcpusdienu, cenšoties mani pārliecināt, ka mums dažkārt jāpavada kopā kāds brīdis. Un, kad es jūs tad uzaicinu nevainīgi izklaidēties, būtībā uzaicinu noskatīties klasisku lugu pēc Čarlza Dikensa romāna, jūs kategoriski atsakāties nākt līdzi.

— Ak, Dikenss... — viņā tikko dzirdami nomurmināja, it kā puslīdz nomierinājusies. — Čarlzs Dikenss! Tas bija ļoti cienījams rakstnieks.

Bet es dusmās biju aizpogājis svārkus un ar skatienu meklēju viesmīli, lai samaksātu.

Mana īgnuma sāpināta, viņa ar jaunu satraukumu samanīja šīs nenovēršamo atvadu pazīmes; tad ar klusu nopūtu, krūtīm strauji cilājoties, trīsēdama piekrita.

— Labi, — viņa nevarīgi čukstēja. — Iešu līdz.

Lai cik lūdzošs bija viņas skatiens, es viņai nepiedevu tūlīt. Tikai tad, kad biju samaksājis rēķinu — pret ko viņa tagad neuzdrīkstējās iebilst — un pavadījis viņu līdz ielai, es pievērsos viņai un atvadīdamies laipnā, bet brīdinošā balsī teicu:

— Pulksten septiņos pie teātra. Nenokavējieties.

— Būšu, mister Šenon, — viņa pazemīgi nomurmināja un tad, uzmetot man vēl pēdējo, nedrošo mirkli, devās prom.

Brīdi uzkavējies, aizgāju līdz patoloģijas katedrai, kur cerēju satikt Spensu, kuram pirms tam biju aizrakstījis vēstuli.

Pulkstenis rādīja ceturksni pēc sešiem, kad nonācu pie katedras ēkas, un, tā kā es nebūt nevēlējos sastapt Ašeru vai Smitu, tad rūpīgi izlūkoju gaiteņus, pirms iegāju laboratorijā. Kā biju cerējis, tur atradu Spensu vienu pašu dziļi iegrimušu darbā pie galda.

Tā kā tuvojos ļoti klusi, viņš pamanīja manu klātbūtni tikai tad, kad jau stāvēju viņam blakus. Tad mazliet pārsteigts ievēroju, ka viņš nemaz nestrādā, bet domīgi lūkojas kādā fotogrāfijā.

— Ak jūs tas esat, Robert. — Viņš skatījās uz mani diezgan nopietnām acīm. — Jūs man ļoti pietrūkāt. Kā jums klājas Dalneirā?

— Gluži labi, — atbildēju mundri. — Mazliet sakasījos ar priekšnieci. Bet es atkal izaudzēju savu bacili, īstu tīrkultūru.

— Lieliski. Vai jūs to jau identificējāt?

— Nē, bet es to darīšu. Pie tā pašreiz strādāju.

Viņš pamāja ar galvu.

— Arī man gribētos tikt prom no šejienes. Ja vien varētu dabūt kādā no mazākajām augstskolām pasniedzēja darbu... Eberdīnā vai Sanandrjūsā.

— To jūs dabūsiet, — es drošinot teicu.

— Jā, — viņa balss skanēja dīvaini domīgi. — Pēdējos četrus gadus es diezgan smagi nopūlējos ... Mjūrielas dēļ. Viņa negribētu dzīvot Sanandrjūsā.

— Kā klājas Lomeksam? — es jautāju.

Spenss man uzmeta tukšu skatienu. Iestājās manāms klusums.

— Skaists un apburošs kā arvien. Gluži apmierināts ar dzīvi... un pats ar sevi.

— Veselu mūžību neesmu viņu redzējis.

— Pēdējā laikā viņš liekas diezgan aizņemts. Nu, bet es priecājos, ka jūs tiekat uz priekšu. Saņēmu jūsu vēstuli. Varu jums dot kultūrām tik daudz glicerīna, cik vien jums vajag.

— Paldies, Spens! Zināju, ka uz jums varu paļauties.

Viņš atvairīgi pameta ar roku. Iestājās dīvains klusums. Neveikli pacēlu skatienu, kas apstājās pie fotogrāfijas, kura atradās viņam priekšā. Viņa acis sekoja manējām.

— Apskatieties labi, — viņš teica un pasniedza man fotogrāfiju. Tas bija skaists uzņēmums, kas atainoja jaunekli ar glīti veidotiem vaibstiem un skaidru, enerģisku seju.

— Ļoti jauks, — es izmetu. — Kas tas ir?

Viņš iesmējās, un šīs skaņas man likās savādas, jo, lai gan viņš bieži, savelkot lūpas, smaidīja, smejoties es viņu reti kad biju dzirdējis.

— Vai jūs to varat ticēt? — viņš teica. — Tas biju es.

Izgrūdu neskaidru skaņu. Nezināju, ko sacīt. Neērti juzdamies, es uz viņu skatījos. Viņš tagad nemaz vairs nebija tik rāms un mierīgs kā parasti.

— Jā, tāds es biju, kad man bija astoņpadsmit gadi. Taisni jābrīnās, cik nozīmīga ir seja... es nemaz nedomāju daiļu seju... bet parasta, pat neglīta seja. Jūs taču zināt, kā mēdz lasīt romānos: «Viņa seja bija apburoša savā neglītumā.» Bet pusi sejas jūs nevarat romantizēt. Tas ir neiespējami. Uz Romas kolizeju ir ko paskatīties. Bet tikai mēnesnīcā un pusstundu. Kas tad grib skatīties uz nolādētām drupām nemitīgi? Un, taisnību sakot, Šenon, ja jūs man jautātu, tad es jums pateiktu, ka beidzot tādam skatam sasodīti jākrīt uz nerviem.

— Nē, es nekad netiku redzējis Spensu tik sadrūmusu, tik slimīgi satrauktā garastāvoklī. Viņa mierīgā atturība lika aizmirst, ka viņam vienmēr vajadzēja sevi turēt stingri grožos, lai sevi nežēlotu. Apjucis, mazliet neveikli juzdamies, nezināju, vai lai es ko saku. Bet šajā mirklī, kad Spenss šķita jau gandrīz sabrūkam, viņš pēkšņi saņēma sevi rokās, piecēlās un piegāja pie plaukta.

— Nāciet, — viņš mundri teica. — Sakravāsim jūsu mantiņas.

Lēnām sekoju viņam.

Kopīgi izraudzījāmies kādu duci puslitra pudeļu ar kultūras audzēšanas šķīdinājumiem, kurus kopā ar salmiem iesaiņojām līdzņemšanai. Tad es aizgāju, vēlreiz sirsnīgi pateicies Spensam. Jutos atvieglots, kad viņš likās esam atkal tas pats parastais Spenss. Pirmītējā dīvainā noskaņa, kādā viņu nekad vēl netiku redzējis, bija mani satriekusi.

4. n o d a ļ a

Kalna pakājē iesēdos sarkanajā tramvajā un aizbraucu uz galveno staciju, kur nodevu savu saini bagāžas glabātavā. Tad iegāju bufetē un steigā iestiprinājos, apēzdams aukstu desas pīrādziņu un uzdzerdams glāzi alus. Es jau sāku nervozēt vakara dēļ un šaubīties, vai mis Džīnas jūtīgā sirdsapziņa beidzot tomēr neizrādīsies nepārvarams šķērslis mūsu izpriecai.

Bet lai būtu kā būdams, kad pie teātra satikāmies, viņa bija tikusi vaļā no saviem sirdsapziņas pārmetumiem, sejas izteiksme bija mundra un atsaucīga, tumšās acis mirdzēja priecīgā satraukumā.

— Apskatījos afišas, — viņa teica, kad iegājām foajē. — Es tur nesaskatu nekā ļauna.

Mūsu vietas gan nebija dārgas, bet pietiekami labas, divi krēsli partera trešajā rindā, un, kad mēs ienācām skatītāju zālē, orķestris tieši sāka skaņot instrumentus. Blakus sēdētāja man uzmeta aizrautīgu divvientulības skatienu un iedziļinājās programmā, kuru es viņai biju pasniedzis. Bet tad viņa, it kā vēlēdamās atbrīvoties no jebkura apgrūtinājuma, noņēma rokaspulksteni un uzticēja man.

— Lūdzu, paglabājiet to. Aprocīte ir vaļīga. Visu pēcpusdienu tā man sagādāja raizes.

Šajā brīdī nodzisa gaisma; pēc īsas uvertīras pacēlās priekškars un atsedza astoņpadsmitā gadsimta Parīzes skatu, un uz franču revolūcijas lielo notikumu fona melodramatiski sāka risināties nelaimīgās mīlestības un varonīgās sevis ziedošanās tēmas.

Tas bija mūžam dzīvais uzvedums, ko, dramatizējot «Stāstu par divām pilsētām», bija radījis ievērojamais impresārijs Martins Harvejs, kurš cēlsirdīgi vakaru pēc vakara un trešdienās arī dienā nolika galvu uz ešafota, lai valdzinātu provinces publiku vismaz divdesmit gadus pēc kārtas.

Sākumā blakussēdētāja šķita piesardzīgi atturamies izteikt savu spriedumu; taču tad viņa izslējās aizvien taisnāk, viņas skaidrās acis kvēloja aiz intereses un sajūsmas. Nenovēršot skatienus no skatuves, viņa man ar gandrīz sirsnīgu pieskaņu balsī teica:

— Cik brīnišķīgi!

Tad viņa padevās Sidneja Kartena noslēpumainajam valdzinājumam un Lūcijas Manetas maigajai, trauslajai burvībai.

Pirmajā starpbrīdī viņa atraisījās lēnām, ar nopūtu, vēdinot ar programmu pietvīkušos vaigus un uzmetot man pateicīgu skatienu.

— Cik tas ir lieliski, mister Šenon. Pavisam citādi, nekā biju iedomājusies. Nespēju jums izteikt, kāda man ir bauda.

— Vai nevēlaties saldējumu?

— Ak, nē, nenāk ne prātā. Pēc tā, ko tikko redzējām, tā būtu īsta zaimošana.

— Bet tā patiešām nav nekāda pirmšķirīga luga.

— Ir gan, ir gan, — viņa teica ietiepīgi. — Tā ir brīnišķīga. Man tik ļoti žēl nabaga Sidneja Kartena. Viņš tik ļoti mīl Lūciju, un viņa... Ak, tam gan jābūt kaut kam drausmīgam, ja cilvēks kādu mīl un nerod pretmīlestību.

— Tā ir, — es nopietni piekritu. — Viņi, protams, ir ārkārtīgi labi draugi. Un draudzība ir kaut kas brīnišķīgs.

Viņa iedziļinājās programmā, lai slēptu pietvīkumu.

— Man visi aktieri patīk, — viņa teica. — Meitene, kura tēlo Lūciju, ir jauka; viņai ir tik skaisti, gari, gaiši mati. Viņu sauc mis N. de Silva.

— Patiesībā viņa ir Martina Harveja sieva, — es piezīmēju.

— Ak! — viņa iesaucās un sajūsmināta pacēla skatienu. — Cik interesanti!

— Viņai droši vien jau ir četrdesmit pieci gadi, un mati ir parūka.

— Lūdzu, nē, mister Šenon! — viņa sašutusi iesaucās. — Kā jūs varat jokoties ar šādām lietām? Mani sajūsmina katrs brīdis. Sst! Priekškars atkal paceļas.

Otrais cēliens iesākās ar zaļu gaismu un maigu, skumju mūziku. Aizvien vairāk Džīnas Lo jūtīgie vaibsti atspoguļoja pārdzīvojumus, kas modās viņas krūtīs. Nākamajā starpbrīdī viņa bija dziļi satraukta un tikpat kā nerunāja. Bet, kad norisinājās pēdējā cēliena darbība un viņa atkal bija līdz sirds dziļumiem aizgrābta būtne, notika kaut kas savāds — es nemaz neatskārtu, kā tas notika, — taču kaut kādi viņas mazā, miklā plauksta iegūla manā rokā. Tik satraucoša bija viņas silto asiņu plūsma, ka nespēju pārtraukt šo pieskārienu. Un tā mēs sēdējām roku rokā, it kā gribēdami atbalstīt viens otru, kamēr Kartena pašuzupurēšanās drāma tuvojās sirdi plosošajām beigām. Kad cēlais jauneklis nesa pēdējo upuri un ar vingriem soļiem, bālu seju un rūpīgi no pieres atglaustām, piķa melnām cirtām soļoja uz giljotīnu un viņa runājošais skatiens izteiksmīgi aptvēra galerijas un parketa publiku, es jutu, kā konvulsīvas trīsas skrēja pār blakus sēdētājas augumu, kas atradās ļoti tuvu manējam; un pēc tam kā lietus lāses pavasarī cita pēc .citas uz manas delnas bira viņas siltās, maigās asaras.

Beidzot luga bija beigusies; nošalca aplausi, un publika vairākkārt izsauca mis de Silvu un Martinu Harveju, kas pašreiz izskatījās laimīgs un glīts zīda kreklā un spīdīgajos atloku zābakos, tik brīnumainā kārtā uzcēlies no miroņiem. Taču mis Džīnu viss bija pārāk dziļi ietekmējis, lai viņa pievienotos tādiem banāliem aplausiem. Klusu ciešot, it kā viņu būtu satriekušas jūtas, kas bija pārāk dziļas, lai tās varētu izteikt vārdos, viņa piecēlās un kopā ar mani atstāja teātri. Kad bijām jau izgājuši uz ielas, tikai tad viņa pievērsās man.

— Ak, Robert, Robert, — viņa čukstēja asaru pilnām acīm. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, cik ļoti man patika.

Tā bija pirmā reize, kad viņa mani uzrunāja vārdā.

Klusējot aizgājām līdz galvenajai stacijai, un, tā kā viņas vilciens — pēdējais šajā dienā atgāja tikai pēc piecpadsmit minūtēm, mēs stāvējām mazliet kautri pie biļešu kasēm zem lielā pulksteņa.

Pēkšņi, it kā atmozdamās no sapņiem, mis Džīna mazliet satrūkās un kaut ko atcerējās.

— Mans pulkstenis! — viņa iesaucās. — Gandrīz aizmirsu.

— Ak, protams. — Es pasmaidīju. — Arī man pavisam piemirsās.

Tvēru svārku kabatā un meklēju dārgumu, kuru viņa man bija uzticējusi.

Bet es to nevarēju atrast. Velti izmeklējos pa visām kabatām, pa iekšējām un ārējām. Tad sāku augošā apjukumā vandīties pa vestes kabatām.

— Ak dievs, — es murmināju. — Šķiet, man tā vairs nav.

— Bet tam jābūt pie jums. — Viņas balss skanēja saspīlēti un dīvaini. — Es jums to iedevu.

— To es zinu. Bet esmu tāds izklaidīgs. Aizvien visu kaut kur nobāžu.

Tagad pārmeklēju bez panākumiem un mazliet izmisis savas bikšu kabatas, un, kad nevilšus pacēlu skatienu, redzēju izteiksmi mis Džīnas sejā, izteiksmi, ko atspoguļo jauna krietna sieviete, galu galā pārliecinājusies, ka viņa tomēr sastapusies ar blēdi, kas viņu pievīlis, apkrāpis un piemānījis — tādu sāpju, šaubu un apmulsuma pilnu izteiksmi, ka es sarūgtināts pārtraucu veltīgo meklēšanu.

— Kas noticis?

— Tas nemaz nav mans pulkstenis. —; Viņas lūpas bija nobālušas gluži baltas, balss skanēja klusāk nekā jebkad. — Tas ir mātes pulkstenis, ko tēvs viņai iedevis. Es to paņēmu, iedomājos, tā būs iespaidīgāk. Ak vai, ak vai! — Neizsīkstošie asaru avoti atkal pārplūdināja viņas acis. — Pēc šī skaistā vakara... kad es jums tik ļoti uzticējos un... jūs mīlēju.

— Ak dievs! — iesaucos. — Vai jūs domājat, ka es nozagu šo sasodīto pulksteni?

Viņa neatbildēja, bet galīgi sabruka. Tad, viņa atvēra rokassomiņu, lai izņemtu izmirkušo kabatas lakatiņu, un pēkšņi zelta mirdzums iespīdēja stacijas tumsā. Tajā pašā brīdī, kad viņa satrūkās, atcerējos, ka drošības pēc — jo es patiešām baidījos, ka nepazaudēju pulksteni, — biju to iebāzis viņas rokassomiņā, kamēr viņa sēdēja teātrī dziļā aizgrābtībā.

— Ak! — viņa izdvesa kā pārakmeņojusies. — Ak dievs, ak dievs... — viņa drausmīgā nožēlā skatījās uz mani un stomījās: — Kā gan... varu izlūgties piedošanu ... par to, ka šaubījos par jums?

Es nebildu ne vārda.

Aiz mums atskanēja dzelzceļierēdņa spalgā svilpe, kam sekoja lokomotīves pūtiens.

— Robert! — viņa šausmās kliedza. — Ko lai es saku ... ak, mīļais, ko lai es daru?

Dzedrām acīm uz viņu nolūkojos. Atkal lokomotīve svilpa.

— Ja negribat pavadīt nakti uz Vintonas bruģa, es jums ieteicu kāpt vilcienā.

Izmisīgi viņa skatījās no manis uz peronu, kur, lēnām ieklandīdamies, vilciens uzņēma gaitu. Vienu mirkli viņa vilcinājās, tad, klusi ievaidoties, sāka skriet.

Kad redzēju, ka viņa laimīgi iekāpusi, devos atpakaļ, izņēmu no glabātavas savu saini un dažas minūtes vēlāk iekāpu vilcienā, kas brauca uz Dalneiru, un nemaz nebiju neapmierināts ar sevi. Es tagad pavisam skaidri apzinājos, ka mazliet tēloju, tomēr tagad, tāpat kā Sidnejs Kartens, spīdēju oreola mirdzā; vismaz pašreiz, un šī patīkamā sajūta mani iepriecināja.

5. n o d a ļ a

Īsi pirms pusnakts atgriezos slimnīcā un, sev par pārsteigumu, ieraudāju, ka mis Tradženas logā vēl deg uguns. Tā kā sarakstā, kas izlikts vestibilā, nebija atzīmēti nekādi jaunuzņemtie slimnieki, aizslēdzu durvis, nolēmis doties tūlīt pie miera. Bet, tikko biju ienācis savā dzīvoklī, tā dzirdēju gaitenī atskanam glaimīgo balsi, kura varēja piederēt tikai māsai Pīkai.

— Dakter... Dakter Šenon.

Atvēru durvis.

— Dakter, — viņa teica man ar savu padevīgo, gurdo smaidu. — Priekšniece vēlas ar jums runāt.

— Ko?

— Jā, tūlīt, dakter, viņas kabinetā.

Šis kundziskais uzaicinājums, ko šādā stundā paziņo trešā persona, mani aizvainoja. Vienu mirkli, cenšoties saglabāt mieru, jau grasījos paklausīt. Taču tad nospriedu, ka tas tomēr ir par daudz.

— Pasveiciniet priekšnieci no manis. Ja viņa vēlas runāt ar mani, tad viņai zināms, kur mani var atrast.

Šausmās māsa Pīka pārgrieza acis, taču pēc tā, kā viņa aizsteidzās, redzēju, ka viņa nemaz nenožēlo, ka var uzstāties kā tikumīga vidutāja, padziļinot jau radušos nesaskaņu starp priekšnieci un mani. Viņa laikam manu vēstījumu bija pateikusi vēl ar uzsvaru, jo mirkli vēlāk mis Tradžena ienāca manā dzīvoklī, melnajā formas tērpā, bet bez galvassegas, aprocēm un apkaklītes. Kad viņai bija laupīts šis baltā lina izskaistinājums, viņas seja izskatījās vēl dzeltenāka nekā parasti.

— Dakter Šenon! Savā ikmēneša inspekcijas gaitā iegāju šodien medicīnisko analīžu istabā. Atradu to drausmīgā nekārtībā, piebāztu ar visādiem draņķiem, netīru, savandītu un sajauktu.

— Nu, un tad?

— Vai tas jūsu darbs?

— Jā.

— Jums nebija tiesības tā darīt, nekādas tiesības. Jums vajadzēja man vispirms prasīt atļauju.

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka Jums to vajadzēja darīt. Tā ir mana teritorija.

— Varbūt visa slimnīca ir jūsu teritorija? — Es vairs nevaldījos. — Jūs gribat visu turēt savās rokās. Jūs esat apmierināta, kamēr visi verdziski zemojas un klanās jūsu priekšā. Jūs faktiski izturaties tā, it kā šī iestāde būtu jūsu privātīpašums. Bet tā tas nav. Man šeit ir tādas pašas tiesības kā jums. Pašreiz strādāju svarīgu zinātnisku darbu. Tāpēc izmantoju medicīnisko analīžu istabu.

— Tad jūs būsiet tik laipns un to atbrīvosiet.

— Vai jūs gribat teikt, ka man jāpārtrauc pētījumi?

— Man ir pilnīgi vienalga, ko jūs darāt, kamēr jūs neatstājat novārtā savus pienākumus. Bet man nepieciešams, lai šī istaba būtu atkal tīra un kārtīga.

— Bet kādēļ? Nekad taču šo telpu nelieto.

Viņa īsi iesmējās.

— Jūs maldāties. Šajā gadalaikā to arvien lieto. Māsu lekciju kursam. Vai tad jūs neredzējāt solus? Mācības sākas sestdien.

— Jūs taču varat izmantot kādu citu istabu, — es iebildu, jūtoties tā, it kā man būtu izrauti pamati zem kājām.

Viņa nogrozīja galvu.

— Man nav citas istabas ar vajadzīgo iekārtu. Vēl tikai izolācijas palāta. Bet tā ir pārāk mitra un sliktā stāvoklī. Nerunājot nemaz par māsām, man negribas sagādāt nepatikšanas arī jums, doktor. Jūs redzat, — un nu viņa ar dzēlīgu humoru izšāva pēdējo bultu, — jūs taču esat tas, kurš lasīs lekcijas.

Atbruņots — taisnību sakot, iedzīts strupceļā — varēju tikai, nevarīgi klusējot, skatīties uz viņu. Zobgalīgais uzjautrinājums, kas iedzalkstījās viņas acīs, kad viņa pagriezās uz durvju pusi, pierādīja viņas gandarījumu, ka bija nolīdzinājusi rēķinus starp mums un ierādījusi man savu vietu.

Dodoties pie miera, apsvēru savā prātā šo jauno šķērsli. Norūdījusies dzīvē, kur galvenais bija skaļas frāzes un izrīkošana, kļuvusi sīksta mūžīgajos strīdos ar kalpiem, preču piegādātājiem, kopējām un māsām, iztapīgu ārstu pavadībā gāzelēdamās uz priekšu, peldēdama savā ierastajā ķīļūdenī, mis Tradžena bija ciets rieksts. Lai gan mani šis gadījums kaitināja, šobrīd nevarēju darīt nekā cita kā vien stratēģiski atkāpties.

Nākamajā dienā pie lenča galda es viņai oficiāli paziņoju, ka izvākšos no medicīnisko analīžu telpas.

Par atalgojumu manai kapitulācijai viņa apveltīja mani ar drūmu smaidu.

— Tā jau domāju, ka jūs būsiet prātīgs, doktor. Vai jūs man, lūdzu, nepasniegtu garšvielas? Atceros, kad es biju Bogrā ...

Man uznāca vēlēšanās triekt viņai ar garšvielu pudeli pa galvu. Taču es viņai to pasniedzu ar tādu pašu drūmu smaidu.

Stundu vēlāk, pulksten pustrijos, lēnā garā aizstaigāju līdz vecajam baku izolatoram un tad ātri meklēju patvērumu krūmos, kas to noslēpa. Mis Tradžena gan bija nodarbināta veļas istabā, tomēr labāk piesargāties.

Izolators bija grausts — cits vārds te nav vietā. Varēju tajā ielauzties, atraujot vienu no sarūsējušiem rievotā skārda paneļiem. Tumšs un aizvērtiem slēģiem, vēss kā kapenes un bez jebkādas iekārtas, pilns ar putekļiem un zirnekļu tīkliem, tas, acīm redzot, nebija lietots jau gadiem ilgi. Uzvelkot sērkociņus, pie kuriem apdedzināju pirkstus, aplūkoju pamesto postažu. Apšuvumā, kur bija nojaukta krāsns, rēgojās caurums. Nodzeltējusi un saplaisājusi emaljēta izlietne gulēja uz grīdas. Nolūzis bija pat ūdensvads un krāns sarūsējis.

Nomākts iznācu atkal ārā, uzmeklēju garāžā Pimu un izstāstīju viņam savas bēdas.

— Es pārvākšos vecajā baku izolatorā.

Viņš neticīgi smējās.

— Izolators? Tas nekam vairs neder.

— Mēs to varētu savest kārtībā.

— Nekad.

Viņš vienā laidā apgalvoja, ka tas nav iespējams; bet, kad es viņam iespiedu saujā desmit šiliņus, tad beidzot, kaut arī negribīgi, piekrita manam plānam.

Tajā pašā vakarā, tiklīdz satumsa, pārvācām visas manas mantas no analīžu telpas uz pamesto paviljonu. Pēc tam Pims, visu laiku burkšķēdams, saveda graustu primitīvā kārtībā, piemontējot jaunu ūdenskrānu, savienojot pārgrieztos elektrības vadus un novācot visvairāk sabrukušās koka daļas. Netīri un noguruši beidzām darbus pulksten desmitos, jo šajā stundā viņam vajadzēja atvest dažas medicīniskās māsas no stacijas.

Mums bija vajadzīgi vēl divi vakari, lai visu pabeigtu, taču panākumi nebija diez cik spoži. Un tomēr tā bija mana valstība, kur gan vilka caurvējš un ko nevarēja kurināt, bet tur bija izturīgs galds, ūdens, elektrība, četras sienas un jumts virs galvas. Māsa Kamerona, kas pārzināja skarlatīnas paviljonu, bija man pašuvusi no vecām naktsjakām trīs sarkanus flaneļa aizkarus, kuri, pakārti aiz slēģiem, neļāva izlauzties uz āru nevienam gaismas staram. Jauna, durvīm pierīkota slēdzene deva man vienīgajam tiesības nākt un iet. Un, pievienojis neredzamu vadu, kas sniedzās no mana dzīvokļa durvīm līdz šejienei, Pims bija ierīkojis signālu, kas mani brīdinātu, tiklīdz mana klātbūtne būtu nepieciešama. īsi sakot, man šeit bija sava slepena laboratorija, savs cietoksnis, savs pētniecības arsenāls, no kura mani neviens nevarēja padzīt. Katru vakaru pēc pēdējās apgaitas pa slimnīcas palātām ar līkumu aizstaigāju līdz krūmu puduram, un, tiklīdz satumsa, tā pazudu aiz kuplajiem laurājiem un iegāju paviljona svētnīcā. Pulksten deviņos aizvien jau biju iestidzis savā darbā.

Nomodā mani uzturēja melna kafija, kuru es pats pagatavoju, un strādāju parasti līdz pulksten vieniem naktī. Dažkārt, kad biju it sevišķi iedziļinājies darbā, turpināju to līdz rītausmai un nemaz nelikos gultā; tad aukstai dušai un spēcīgai masāžai vajadzēja uzmundrināt mani nākamās dienas pienākumiem.

Mans darbs gāja uz priekšu milzu soļiem, bet šī mūžīgā slēpšanās raustīja manus nervus, tāpēc es pēcpusdienās sāku izmantot Lūka motociklu. Nezināju nekā nomierinošāka par straujo traukšanos pa tukšajiem lauku ceļiem, par dūcošo liela ātruma anestēziju. Un, it kā pasta baloža instinkta vadīta, mašīna mani aizvien aizveda līdz Bleirhilai, kur tā rībēdama un tarkšķēdama aiznesa mani garām villas «Siloama» vārtiem.

Kādu pēcpusdienu es neaizdrāzos savrupmājai garām, bet, samazinājis ātrumu, iebraucu mazā sānieliņā un apstājos pie mūra dārza pusē. Mūris nebija augsts, un es viegli varēju uzkāpt. Tur, gandrīz pie manām kājām, no latiņām saslietā lapenē ieraudzīju Bleirhilas maiznieka meitu.

Viņa nenojauta manu klātbūtni un sēdēja pie vienkārši darināta galda, kailu galvu, īsā jaķelē, zodu atbalstījusi plaukstā, ar medicīnas mācību grāmatu un plūmju turzu sev priekšā. Viņa, protams, mācījās. Taču viņas izteiksme bija tik sapņaina, visa izturēšanās tik izklaidīga, skatiens vērsts kaut kur tālumā un pirksti tik bieži grāba papīra turzā, ka sāku baidīties, vai viņas cītība, Oslera «Medicīnas praksi» studējot, ir tik liela, kādai tai vajadzētu būt. Viņa patiešām kopš manas ierašanās šeit, nepāršķīrusi nevienu pašu lappusi, jau bija melanholiski apēdusi trīs nogatavojušās plūmes; tagad viņa ar skumju seju izraudzījās ceturto un, viegli nopūzdamās, iekoda tās sulīgajā mīkstumā, tā ka pa zodu notecēja mazi, iesārti pilieni. Taču šajā brīdī viņa pacēla acis un pēkšņi ieraudzīja mani uz žoga. Viņa satrūkās un gandrīz norija kauliņu.

— Neuztraucieties, — es teicu. — Nenācu šurp, lai kaut ko nozagtu.

Viņa joprojām mocījās ar kauliņu.

— Ak, mister Šenon... es tik ļoti priecājos, jūs redzot... es nupat domāju... par mūsu drausmīgo pārpratumu... un gudroju, kā to vērst par labu.

— Es domāju, ka jūs mācāties.

— Jā, to es darīju, — viņa piekrita, viegli piesarkdama. — Zināmā mērā. Pēc četrām nedējām man jāliek eksāmens. — Viņa nopūtās. — Man tāda sajūta, ka nemaz netieku uz priekšu.

— Varbūt jums derētu paelpot drusku svaiga gaisa, — es ieminējos. — Man tepat ir Lūka motocikls. Vai jūs negribētu izvizināties?

Džīnas acis iemirdzējās.

— Ak, ļoti labprāt!

Viņa piecēlās, un es pieliecos, lai viņai palīdzētu, bet tas nebija vajadzīgs, jo viņa viegli un veikli uzkāpa uz mūra. Otrā pusē mēs nolēcām zemē. Nākamajā mirklī viņa jau sēdēja uz bagāžnieka, es iedarbināju starteri, un prom mēs bijām.

Bija brīnišķīga augusta diena, un, kad Bleirhilas līkumotās ielas palika mums aizmugure, es, spožas saules un brīnumaini ātrās traukšanās iedrošināts, un dīvaini, itin kā dzimtās puses aicināts, nogriezos uz Mārkinča ciemu, kas atradās Lomonda ezera dienvidu krastā. Apvidus bija pasakaini skaists: Daroha kalnu pakājē liesmoja nobriedušās, koši sarkanām magonēm piebārstītās kviešu druvas. Gaurija auglīgajās nogāzēs koku zari dārzos līka zem pārgatavoto bumbieru, ābolu un plūmju nastas, un novācēji, kuri lika augļus pie jostas piesietajos grozos, māja mums, kad drāzāmies garām. Pārkliedzu gaisa plūsmu un pāri plecam uzsaucu savai ceļa biedrenei: — Vareni, vai ne? — Smējāmies, kad pa grambaino ceļu mūs nemitīgi svaidīja, un tikai par mata tiesu pabraucām garām kādiem stāvošiem zemnieku ratiem. — Jūs lieliski protat turēties. Laikam bieži vizināties ar Lūku?

Lūpas piespiedusi man pie auss, viņa kliedza pretī:

— Jā, bieži. — Taču viņas balsī ieskanējās toņi, kuri noniecināja visas iepriekšējās ekskursijas, stingri ierādīdami brālim brāļa vietu un paceļot pašreizējos mirkļus nesalīdzināmos augstumos. Aizvien skaidrāk un skaidrāk apzinājos skāvienu, kurā manu vidukli ietvēra līdzbraucējas rokas, man aizmugurē sēdošā stāva vieglos pieskārienus, meitenes vaiga pieglaušanos man pie sāniem, kad viņa pieliekdamās meklēja patvērumu no vēja.

Ap pulksten pieciem mēs jau traucāmies pār Mārkinčas Breja kori, un tepat lejā mūsu acu priekšā jau pletās Lomonda ezers — vēss un gluds, atspoguļodams sevī tīro debesu spilgto zilgmi; no paša krasta stiepās augšup kupliem mežiem noaugušas nogāzes, kas aizsniedzās līdz šķautnainajām kalnu virsotnēm, kas mirdzēja gaišākā zilumā. Rāmo ūdens klajumu pārtrauca vienīgi virkne nelielu saliņu, kas kopā ar savu atspulgu laistījās kā nefrīta kaklarota, bet tuvējā krasta malā kā pudurī cits citam kļāvās klāt, sausseržu un mežrožu apvīti, koši balsināti namiņi.

Tā bija Mārkinča, zēna gados mana visiemīļotākā ekskursiju vieta, kur bieži ierados viens vai kopā ar draugu Gēvinu Blēru, lai rastu veldzi savai ievainotajai dvēselei. Un pašlaik, kad mēs braucām lejup pa kraujo vītņu ceļu, es atkal un turklāt vēl skaudrāk samanīju savās krūtīs šo īpatnējo, iekšējo siltumu, ko atmodināja miegainais, vasaras mierā un sausseržu smaržā iegrimušais, aizmirstais ciems, kur nedzirdēja citu skaņu kā bišu sanoņu, zivju plunkšķus braslā un nemanīja nekādas citas dzīvības zīmes kā vienu vienīgu skotu aitu suni, snaudulīgu sargu, kas gulēja izstiepies baltajos ceļa putekļos netālu no steķa, pie kura reizi nedēļā piestāja nelielais ezera tvaikonītis ar sarkano dūmeni.

Īsā ceļa galā apturēju motociklu, stīvi un mazliet apjukuši nokāpām no mašīnas, kura, gan vēl kūpēdama un izplatīdama pārkarsušas eļļas smaku, tomēr bija godam izturējusi šīs dienas tveici un slodzi.

— Nu... — es ierunājos un pēc tik ciešā tuvībā pavadītā brauciena man likās kaut kā dīvaini grūti sastapties ar manas līdzbraucējas acīm. — Tas bija brīnišķīgi. Tagad jums noteikti būs pamatīga ēstgriba.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu un pārlaida skatienu visapkārt, bet, tā kā neieraudzīja neviena paša lauku veikaliņa, smaidot pievērsās man un biedriski, sirsnīgi sacīja:

— Te ir tik jauki. Taču paēst mēs nekur nedabūsim.

— Bet es jums neļaušu nomirt badā. — Gāju uz tuvējās ieliņas pēdējo balti krāsoto mājeli, kur virs ieejas, gandrīz paslēpusies aiz tumši sarkanajām fuksijām, karājās laika zoba saēsta izkārtne ar mistisko vārdu «Minerāli», kas šajā ziemeļu novadā nozīmēja «bezalkoholiskie dzērieni».

Pieklauvēju pie durvīm, un tūlīt parādījās sīka, salīkusi sieviete tumši rūtaina vilnas auduma kleitā.

— Labdien. Vai mēs pie jums varētu dabūt tēju?

Viņa pacēla skatienu uz mums un noraidoši pagrozīja galvu.

— Nē, nē, es pārdodu tikai gāzētos ūdeņus... Reida «Citronu limonādi» un Barra «Spēka dziru».

Ceļa biedrene uzmeta man gandarītu skatienu, bet es neatlaidos:

— Tas mani pārsteidz, Dženet. Savā laikā jūs mani tik bieži cienājāt ar ļoti garšīgu tēju. Vai tad neatceraties, kā mēs šurp braucām ... Gēvins un es... un lasi, kuru mēs aizvien priekš jums nomakšķerējām? ... Esmu Roberts Šenons.

Kad sievieti uzrunāju vārdā, viņa satrūkās, un tagad, cieši klāt pienākusi un kā raganiņa mani nopētījusi un pazinusi, viņa iesaucās, tik sirsnīgi iekliedzās, kā to prot tikai skots, kas ir tik atturīgs pret svešinieku, bet neizsakāmi atsaucīgs, aizvien dziļi atsaucīgs pret draugu.

— Ak dievs! Ja man uz acīm būtu bijušas brilles, es jūs tūlīt būtu pazinusi. Vai tiešām tas esat jūs, Robert?

— Protams, Dženet! Un tā ir mis Lo. Ja jūs mūs tagad aizraidīsiet no sava sliekšņa, mēs pazudīsim un nemūžam neatgriezīsimies.

— Nē, nē, to es nedarīšu! Nekad! — Dženeta ņipri atbildēja. — Nē, nē. Lai dievs pasargā! Pēc desmit minūtēm jūs dzersiet pašu gardāko tēju visā Mārkinčā.

— Bet vai jūs mums atļautu to iebaudīt dārzā, Dženet?

— Protams, kāpēc ne! Tavi brīnumi! Roberts Šenons pieaudzis un doktors!... Jā, jā, to neviens nevar noliegt. Pati izlasīju «Lenoksas Vēstnesī» ...

Ar šiem un daudziem citiem izsaucieniem Dženeta mūs ieveda dārzā aiz mājas; tad viņa iesteidzās mazajā, tumšajā virtuvītē, kur mēs pa atvērto logu redzējām viņas salīkušo stāvu rosāmies ap lielu dzelzs pannu.

Kad viņa priecīga tā bija darbojusies, mēs drīz vien sēdējām koka režģu lapenē pie vienkāršas, bet gardas maltītes, kādu senos laikos šeit bieži tiku ieturējis, mielodamies ar svaigi ceptiem plāceņiem un paškultu sviestu, vārītām, svaigi dētām olām, viršu medu šūnās un stipru melno tēju. Džīna, aizvērusi acis, nopietni noskaitīja lūgšanu un tad ar apskaužamu ēstgribu pievērsās veselīgajam lauku cienastam.

Sākumā vecā Dženeta lodāja mums apkārt, kāra uzzināt visvisādus jaunumus, skatīdamās uz mums ar vientiesīgu ziņkārību un ļoti samulsinādama mūs ar saviem jautājumiem. Bet pēc brīža, kad viņa vēlreiz bija piepildījusi tējkannu, viņa mūs atstāja, un mis Džīna, atviegloti uzelpodama, pagriezās pret mani.

— Cik jauki! — viņa iesaucās neviltotā priekā. — Bet ja iedomājos, ka mēs šo izbraucienu būtu palaiduši garām. Ja es jūs toreiz Granta kafejnīcā nebūtu lūgusi palikt draugos ar mani... Jums nav ne jausmas, cik daudz drosmes tas prasīja... Es trīsēju pie visām miesām.

— Vai jūs to nožēlojat?

— Nē. — Viņa mazliet nosarka. — Un jūs?

Es mēmi kratīju galvu, joprojām Džīnai pievērsis acis, likdams viņai nodurt skatienu; šis kautrības žests, tāpat kā viņas skumjais un vientulīgais izskats toreiz Fenerhilā, kad sastapu viņu netālu no Hiljera lombarda, lika manai sirdij ietrīsēties maigumā. Cik tomēr viņa bija glīta šai dabas klēpī, vējā appūstiem, sasārtušiem vaigiem, jaunavīga un jauka! Kā čigānu meitene! Viņas kuplie mati bija brūni, un brūna bija lenta, kas tos saturēja, brūnas bija arī acis un sīkiem, mazliet tumšākiem vasaras raibumiem nobārstītā seja.

Nemierīgi spēlēdamās ar tējkarotīti, viņa, it kā mēģinādama sarunai piedot ikdienišķu skanējumu, man jautāja:

— Vai jūs manāt sausseržu aromātu? Tie droši vien zied tepat dārzā.

Es neatbildēju, lai gan manās asinīs ieplūda ziedu smarža vai kaut kas vēl saldāks. Sveša un dīvaina uzbudinājuma tirdīts, centos savas domas novirzīt saprāta gultnē, pievērst maniem zinātniskajiem eksperimentiem, neskaitāmajām sekcijām, ko vēsā mierā izdarīju katru dienu katedras morgā. Kā es pēc šādiem skatiem vēl spēju atrast skaistumu cilvēka tēlā? Bet ak vai! Tomēr spēju! Tad izmisīgi nopūlējos, piespiezdams sevi domāt par tām amēbām — celulārdzīvības viszemāko veidu, — kuras instinktīvi pievelk cita citu, ja tās novieto uz mikroskopa priekšmetu stikliņa. Vai man pietrūka prāta, atziņas un gribas pasargāt sevi no šīs aklās reakcijas? Bet, lai ko es arī vēlējos, dzirdēju sevi sakām:

— Varbūt pastaigāsimies mazliet? Nav taču vēls. Neiesim nekur tālu.

Viņa vilcinājās. Arī viņa nevēlējās kliest burvību, kas turēja mūs savā varā.

— Nāciet, — es skubināju. — Ir vēl agrs.

— Nu... mazu gabaliņu, — viņa klusā balsī piekrita.

Atstāju uz galda bagātīgu atlīdzību, un mēs atvadījāmies no Dženetas. Lēniem soļiem aizgājām prom pa šauro taku uz līkumoto ezera krastu. Metās krēsla, augstu debesīs austrumu pusē zvīgoja mēness sirpis, un to savās skavās ietvēra tumšo ūdeņu noslēpumainās dzīles. Gaiss bija rēns un maigs kā glāsts. Tālumā brēca pelēkais gārnis, bet viņa draudzene atsaucās no vēl lielāka tāluma. Pēc tam ezera klusie šļaksti iekļāvās vakara mierā.

Nerunādami ne vārda, mēs gājām gar apklusušo krastu, kamēr, sasnieguši mazu līcīti, ko slēpa vīgriezēm un piparmētrām noaugušas nogāzītes, apstājāmies un pagriezāmies aci pret aci. Īss gaidu mirklis. Viņas lūpas bija siltas un sausas; mazliet pavērtas, it kā ziedojoties, tās sniedzās šķīstā un skaidrā apziņā, ka neviens vīrietis tās līdz šim nebija skūpstījis.

Neteicām ne vārda. Aizturēju elpu, un sirds man krūtīs pukstēja it kā nāves nojautas bailēs. Bet nē, burvestība vēl nebija gaisusi, nekas cits nenotika, bija tikai šis saldais skūpsts, šis vienīgais skūpsts. Džīnas nevainība bija uzvarējusi.

Kad lēnām devāmies atpakaļ, pār ūdeņiem slīdēja tīra, balta migla kā dvaša pār spoguli. Balti garaiņi mutuļoja virs zemes, smagiem, rēgainiem vāliem piepildīdami ielejas. Un, kaut gan man mēness tagad spīdēja gaišāk un mirdzošāk, manai mīļajai draudzenei — tas bija dīvaini — pārskrēja drebuļi.

6. n o d a ļ a

Divdesmit devītā septembra pēcpusdienā savā laboratorijas žurnālā, kuru izmantoju arī par dienasgrāmatu un bloknotu, izdarīju šādu ierakstu:

«Šodien pulksten divos no rīta man izdevās galīgi identificēt bacili «C».

Tas nav nekas cits kā Brucella melitensis, diezgan nenoskaidrots koks, kuru Deivids Bruss izolēja inficēta kazas piena izraisīta drudža laikā Maltas salā tūkstoš astoņsimt astoņdesmit sestajā gadā.

Šis bacilis, kura izplatība aprobežojās ar Vidusjūras joslām un kuru, kā raksta mācību grāmatās, pārnēsājot vienīgi kazas, līdz šim tika uzskatīts par interesantu parādību drīzāk no vēsturiskā viedokļa vai vismaz par maznozīmīgu vispārējās medicīnas laukā. Bet šis pieņēmums ir galīgi aplams.

Brucella melitensis, tieši pretēji, ir nesenās, smagās epidēmijas izraisītājs. Tas droši vien būs izraisījis arī citas, klīniski līdzīgas epidēmijas, par kurām pēdējā laikā ienākušas ziņas no Eiropas un Savienotajām Valstīm. Rūpīgi salīdzinājis visus manā rīcībā esošos datus, esmu nācis pie pārliecības, ka konkrētajā gadījumā šīs slimības pārnešana ar kazas pienu ir izslēdzama kā neiespējama. Es, taisnību sakot, pieņemu, ka infekcijas pārnēsātājs ir govs piens. Ja pierādītos, ka tas tā ir, tad šī atklājuma nozīmīgumu nav iespējams novērtēt par augstu.»

Noliku spalvu un, uzmetis skatienu pulkstenim, paņēmu žokejcepuri un steidzos no slimnīcas uz Dalneiru, lai nenokavētu vilcienu. Biju norunājis satikties pulksten trijos Vintonā ar Džīnu, un tagad, satraukumā kvēlodams, gandrīz nespēju sagaidīt brīdi, kad varēšu paziņot viņai šo brīnišķīgo vēsti.

Šajā nogurdinošajā vasarā, kas ar savu dienu pasakaino skaistumu šķita kā nozvērējusies uzveikt visus saprāta spēkus, mēs abi ar Džīnu bijām ļoti saraduši. Es laikam biju padevīgs upuris, bet mana draudzene — sava temperamenta, reliģiskās brālības un viņas ģimenē valdošo dzīves uzskatu dēļ — spēja labāk par mani novērtēt šķērsli, kurš stājās pretī mūsu attiecībām un kuru viņa liktenīgajā vakarā Mārkinčā bija spilgti saskatījusi. Radniecības pinekļu sasaistīta, savas ticības, nepielūdzamos ierobežojumos ietverta, Džīna nebaidījās neviena lietuvēna tik ļoti kā manas reliģijas baigo rēgu. Ne vienu reizi vien viņa ar asarām acīs bija apgalvojusi, ka mīlestība starp mums nav iespējama. Tomēr, kad es pēc skumjas atvadīšanās atgriezos Dalneirā, manā istabā iezvanījās telefons, un Džīnas balss pa vadiem trīsēdama atsteidzās pie manis.

— Ak nē, Robert, nē ... mēs nevaram atteikties viens no otra.

Šo jauno, brīnumaino jūtu uzveikti, kā virpulī ierauti, bezcerīgi mīlējām viens otru.

Kad pēc pusstundas iebraucu Vintonā un izkāpu no vilciena, visu laiku lija rudens lietus, kamēr steidzos uz kluso kafejnīcu, kuru bijām uzgājuši galvenās stacijas tuvumā. Viņa tur jau sēdēja gandrīz tukšas telpas pašā viņējā galā kā vientuļš tēls.

— Džīn? — es saucu, steidzoties pie viņas un satverot viņu aiz abām rokām. — Beidzot esmu to atradis.

Apsēdies viņai blakus uz sienas dīvāna, pastāstīju par saviem panākumiem.

— Vai saproti, kāda tam milzīga nozīme? Ne tikvien kazas piens ... Maltas salā! Bet govs piens ... visur. Govs piens, siers, visi piensaimniecības produkti visvairāk lietotie barības līdzekļi pasaulē... Tā šīs slimības izraisītājs tiek pārnēsāts. Vēl vairāk. Šorīt runāju pa telefonu ar Aleksu Djūtiju. Viņš man pastāstīja, ka ciemā īsi pirms epidēmijas sākšanās esot bijis daudz nepatikšanu ar ganāmpulkiem. Vairāki kustoņi nobeigušies. Tā nav nekāda nejauša sagadīšanās. Tur noteikti ir kāda savstarpēja sakarība. Viņš man arī pateica, ka visā valstī bijušas smagas lopu sērgas... trīsdesmit pieci procenti kritušu dzīvnieku. Ja Drīmā atkal saslims kāds dzīvnieks, Alekss man atsūtīs piena paraugus. Vai tu neredzi iespēju, Džīn ... ak dievs, ja pastāvētu sakarība starp šiem diviem faktoriem!...

Satraukumā apklusu, bet viņa skatījās uz mani ar mierīgu interesi.

— Es loti priecājos, Robert, — Džīna mirkli vilcinājās, un viņas smaids izdzisa. — Man nebūtu nekas pretim, ja man šo jautājumu uzdotu rīt eksāmenā.

Iestājās klusums, mana sajūsmas kvēle lēnām izplēnēja. Biju pavisam aizmirsis, ka šī bija pēdējā diena pirms izšķirošā notikuma Džīnas dzīvē, pirms viņas gala eksāmena, un viņa tik acīm redzot baidījās mocību, kas sāksies nākamajā rītā un ilgs piecas dienas, ka manī pēkšņi izraisīja sirdsapziņas pārmetumus. Ar neizsīkstošu enerģiju nakti pēc nakts biju virzījis uz priekšu savus pētījumus, brīnumainā kārtā izvairīdamies no visām lamatām. Bet kas pa to laiku notika ar viņu? Kad viņa gluži bāla stāstīja par stundām, kad mocījusies bailēs par nākotni, es parasti atbildēju, ka tas ir viņas darbs, un palaikam arī pārrunāju ar viņu dažus jautājumus, uz kuriem viņai, iespējams, vajadzētu atbildēt. Bet vai es nevarēju viņu nopietnāk un pacietīgāk sagatavot, nevis nemitīgi atraut no mācīšanās.

— Viss būs labi, — teicu, viņu drošinot. — Tu taču tik uzcītīgi mācījies.

— Tā jau ceru, — viņa gurdi atbildēja. — Taču nejūtos sevišķi pārliecināta. Eksaminēs pats profesors Kenerlijs ... un viņš ir ļoti stingrs.

Atkal mana sirdsapziņa ierunājās. Vai šī vairs bija tā pati mundrā iesācēja, kas, aizrāvusies ar savu misiju, kvēlās ilgās ārstēt cilvēkus, bija ienākusi manā istabā, lai izdibinātu tripanosomu noslēpumus.

— Džīna, — klusi nomurmināju. — Es biju egoistisks nelietis.

Viņa skumji purināja galvu, un lūpa izstiepās.

— Es esmu tikpat vainīga kā tu.

Ne vārda nesakot, pieliecos un cieši satvēru viņas pirkstus. Viņa čukstēja:

— Mums vismaz ir mūsu mīlestība.

Kad atstājām kafejnīcu, es vēl mocījos pašpārmetumos, un ceļā uz staciju, gribēdams viņu uzmundrināt, bet varbūt arī noklusināt pats savu vainas sajūtu, apstājos pie mazā antīku lietu veikala Vilnas tirgus stūrī. Diendienā ejot pa šo mazo ieliņu, biju ievērojis skatlogā zaļu kaklarotu, pavisam necilu, tās bija tikai stikla krelles, bet ļoti gaumīgas un neviltoti senlaicīgas. Pirms Džīna nojauta, kas man padomā, palūdzu viņu pagaidīt; iegāju veikalā un kaklarotu nopirku. Mirkli vēlāk, jau stacijā, nostājušies zem pulksteņa pie biļešu kases, vietā, kur parasti atvadījāmies, es iedevu viņai krelles.

— Tās tev nesīs laimi, — teicu. — Zaļš ir mana laimes krāsa.

Viņa spēji pietvīka aiz pārsteiguma, un viņas seja, no kuras pazuda nomāktība, lēnām atplauka priekā. Pirms tam es viņai nekad neko nebiju dāvinājis.

— Cik skaistas! — viņa izdvesa.

— Nē, nē. Tām nav nekādas vērtības. Ļauj, lai tev aplieku.

Paņēmu kreļļu virkni un apliku viņai ap kaklu, un tad mani uzveica jauna maiguma šalts, un, nerēķinādamies ar garām ejošiem ļaužu pūļiem, nerēķinādamies ar publisko vietu, apskāvu Džīnu un... noskūpstīju.

Viņai nekavējoties vajadzēja iekāpt vilcienā. Kad apgriezos, pēkšņi ieraudzīju slaidu un elegantu lēdiju, . kas stāvēja kā pārakmeņota, acis šausmās un neticībā pievērsusi man. Ar bailēs trīcošu sirdi es viņu pazinu, zināju, ka viņa bijusi lieciniece kaklarotas dāvināšanai, sirsnīgajam apskāvienam. Paspēru soli uz viņas pusi, bet viņa ar stiklainu skatienu un ledussaltu seju, tikko jaušami palocījusi galvu, jau devās prom. Tā bija mis Besa Dīrija.

Kā bijām norunājuši, visas nākamās nedēļas laikā nemēģināju sastapt Džīnu. Bet, Dalneirā smagi strādājot, nemitīgi domāju par viņu, un nākamās pirmdienas rītā agri uzcēlos un aizsteidzos uz sarga telpu, lai ielūkotos «Vēstnesī», pirms avīze tika nogādāta mis Tradženas kabinetā. Paziņojumi, kas attiecās uz medicīnu, atradās aizvien pēdējās lappuses pašā augšā; tagad es pidžamā un mētelī apstājos uz piebraucamā ceļa un steidzīgi pārskrēju ar acīm pār sarakstiem. Tad pētīju vēlreiz, rūpīgāk, jau ar augošām bažām.

Džīnas tur nebija. Nespēju tam ticēt. Viņa izkritusi!

Lai gan viņa bija piekodinājusi nezvanīt, es tomēr, dziļas līdzcietības skubināts, jutu, ka jāpiezvana. Piegāju vestibilā pie komutatora un, māsai Pīkai ziņkārīgi apkārt šaudoties, pieprasīju Bleirhilu.

— Hallo! Vai drīkstu palūgt mis Lo?

Atbildēja sieviete; taču, ak vai, tā nebija Džīnas balss. Laikam viņas māte.

— Kas vaicā?

Mirkli vilcinājos.

— Draugs.

Sekoja klusums. Tad atkal ierunājās balss.

— Mis Lo diemžēl nav šeit.

— Bet lūdzu, uzklausiet... — es teicu. Tad apklusu, jo asais knikšķis, kas iesitās manā bungādiņā, teica, ka runātāja vada viņā galā nolikusi klausuli.

Visu dienu nezināju, ko īsti iesākt, un centos uzveikt savu izmisīgo nomāktību. Pēc vakariņām, kad pulkstenis nosita septiņi un es dzīros savā iknakts laboratorijas darbā smelties jaunus spēkus, Keitija, jau novākusi vakariņu traukus, pieklauvēja pie manām durvīm.

— Kāds džentlmenis vēlas ar jums runāt, ser.

— Pacients?

— Nē, ser.

— Kāds piederīgais?

— Šķiet, nē, ser.

Neizpratnē skatījos uz viņu, nebiju pieradis pie apmeklētājiem šajā stundā.

— Nu ... tad ievediet viņu.

Tajā vakarā manas prāta spējas laikam nedarbojās normāli, jo es tā izbijos kā nekad mūžā, kad istabā noteiktiem soļiem ienāca Daniels Lo.

Tiklīdz durvis aizvērās aiz viņa, viņš pievērsa man savu nopietno, ciešo skatienu.

— Ceru, ka netraucēju jūs nelaikā, doktor? Ja jums nav iebildumu, labprāt pārmainītu ar jums kādu vārdu.

— Bet... lūdzu, — es stomījos.

Tad viņš paklanījās un noģērba smago, melno mēteli, kuru viņš lēnā garā salocīja un kopā ar cepuri novietoja uz dīvāna. Tad, pievilcis tuvāk cieto krēslu, viņš apsēdās pavisam oficiāli, ģērbies melnā uzvalkā ar baltu krūtežu un šauru kravati, uzlika rokas uz ceļiem un atkal ieurbās manī ar savām mierīgajām acīm.

— Doktor, — viņš sāka nesteigdamies. — Man nebija viegli... atnākt pie jums. Pirms šo soli spēru, ilgi gremdējos lūgšanā. — Viņš apklusa. — Pēdējā laikā jūs bieži satikāties ar manu meitu?

Stipri nosarku.

— Laikam gan.

— Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

— Nu... taisnību sakot... es jūsu meitu ļoti mīlu.

— Ā! — Vienkāršajā izsaucienā neslēpās ne nosodījums, ne ironija; tajā skanēja vienīgi nopietnas, mazliet dzedras bažas. — Arī mēs viņu mīlam, doktor. Atklāti sakot, kopš mazām dienām viņa mums ir tas pats, kas jērs ganam. Tādēļ jūs sapratīsiet, cik dziļa bija mūsu vilšanās, kad šodien uzzinājām, ka viņai nav izdevies iegūt medicīnisko grādu. Un es baidos, ka galvenais iemesls tas, ka viņa nestrādāja, bet izšķieda savu laiku vieglprātīgās izpriecās.

Es klusēju.

— Protams, — viņš turpināja ar sapņainu sejas izteiksmi, — es uzticos savai meitai. Mums jāpacieš dieva tā kunga roka, kad tā mums smagi uzgulstas. Mana ticīgā sieva un es apspriedāmies ar meitu, un viņa mēģinās pēc nepārtrauktas cītīgas mācīšanās vēlreiz likt eksāmenus. Bet, kas mums sagādā rūpes, tas ir kaut kas daudz nopietnāks. Nezinu, cik tālu sniedzas jūsu abu pazīšanās, doktor — par to es no savas meitas nevaru izdabūt ne vārda, un man vispār jāpateicas mis Dīrijai par nelielo informāciju, kas ir manā rīcībā, — taču es baidos, ka tādos apstākļos pazīšanās sniedzas pietiekami tālu.

— Nesaprotu, — es strauji ieteicos. — Kādi jums var būt iebildumi pret to, ka pazīstu jūsu meitu.

Viņš neatbildēja tūlīt. Saspiežot kopā pirkstu galus, viņš iegrima dziļās pārdomās.

— Doktor, — viņš pēkšņi un ar lielāku noteiktību sacīja. — Ceru, ka mana meita apprecēsies. Ceru, ka viņa kādu dienu kļūš laimīga sieva. Bet šo laimi viņa atradīs tikai pie cilvēka, kuram ir tāda pati reliģiskā pārliecība kā viņai.

Nu mēs bijām iebraukusi bīstamajos ūdeņos, bet, nerēķinoties ne ar ko, es nepiekāpos.

— Es jums nepiekrītu, — ieteicos. — Reliģija ir cilvēka personiska lieta. Neviens taču nevar izvēlēties, kādā reliģijā piedzimt, bet diviem cilvēkiem taču iespējams izturēties ar iecietību vienam pret otra ticību.

Viņš drūmi purināja galvu, un ap viņa lūpām rotājās vēss un dīvaini satraucošs smaids, kas šķita gandrīz vai vēstījam, ka viņam ļoti labi zināmi kāda visvarena dieva norādījumi un ceļi, pa kuriem jāiet.

— Es ņemu vērā jūsu jaunību un dzīves pieredzes trūkumu. Bet iespējams tikai viens patiesīgs apliecinājums dieva dēla izlietajām asinīm, tikai vieņs ticīgo pulks. Mana meita uzaugusi šai īstenajā ticībā, un viņa nekad nevar saplūst kopā ar Bābeles ūdeņiem.

Kamēr viņš runāja, manas domas dīvainā antitēzē pēkšņi un skumīgi aiztraucās pie skaistajiem Mārkinčas upes ūdeņiem, gar kuriem abi ar Džīnu staigājām, kur zem samtainās, iecietīgās debess velves apmainījāmies ar mūsu pirmo, saldo skūpstu.

— Jaunais cilvēk! — pamanījis sarūgtinājuma un dumpības pazīmes manā sejā, viņš sāka runāt skarbā tonī. — Es jums vēlu labu un ceru, ka jums kādu dienu atausīs gaisma. Tomēr man ir savs iemesls prasīt, lai jūs reizi par visām reizēm saprastu, ka mana meita nav novēlēta jums. Mūsu draudzes pulkā ir kāds brālis, kuram viņa ir tikpat kā saderēta. Es runāju par Melkolmu Hodenu. Jūs ar viņu iepazināties zem mana jumta. Pašreiz viņš ir skolotājs, bet cenšas kļūt kādu dienu par evaņģēlija sludinātāju un nest gaismas lāpu necivilizētajos apvidos. Ar visīstāko sava prāta un gara radniecību viņš pierādījis, ka ir cienīgs vadāt manu meitu pa šīs pasaulīgās dzīves takām.

Atkal sekoja klusums. Viņš šķita gaidām, lai es kaut ko pasaku, bet, tā kā es, atzveltnī ieslīdzis, nebildu ne vārda, viņš piecēlās, mierīgs kā aizvien, un lēnām uzģērba mēteli. Kad pēdējā poga bija aizpogāta, viņš pievērsa man skatienu, kurā atainojās gan skumja lēnprātība, gan ledains brīdinājums.

— Priecājos, ka mūsu saruna izrādījās svētīga, doktor. Mums visiem jāmācās pakļauties tam kungam... lai mēs nonāktu pie skaidras viņa gribas atklāsmes... Atvadoties novēlu jūs tā kunga gādībai.

Paņēmis cepuri, viņš ar stingriem soļiem, kā arvien, rāms un nesatricināms izgāja no istabas.

Es ilgi nekustēju no vietas. Lai cik sastinguši un aprobežoti bija viņa uzskati, man tomēr, godprātības mudinātam, vajadzēja atzīt, ka viņš rīkojas saskaņā ar saviem principiem. Bet tas man neko nepalīdzēja. Viņa tonis, it kā ikkatrs vārds būtu svēts un pravietisks un no Parādīšanās grāmatas ņemts, mani bija dziļi aizskāris. Un Hodens... ak, tas bija rūgts piliens.

Manas skaistākās jūtas bija aizvainotas, un es domāju par Džīnu. Cieši sakodu zobus. Vismaz nebiju apsolījis netikties vairs ar viņu.

7. n o d a ļ a

Satraukts, ar smagu sirdi vakara vizītē izstaigāju pa slimnieku palātām. Kad biju devis norādījumus naktsmāsai Pīkai, gāju kā arvien uz veco izolatoru, taču nespēju koncentrēties. Tīri zinātniskā problēma, kam biju nodevies, prasīja pilnīgu atbrīvošanos no ikdienas trauksmes. Bet pašreiz es nemaz nerūpējos par šo nopietno nolīgumu. Džīnas tēls stāvēja acu priekšā, slaids un svaigs, jaunības plauksmē mirdzošām, brūnām acīm Es viņu mīlēju. Man vajadzēja viņu redzēt.

Nākamajā pēcpusdienā steidzos, tiklīdz biju brīvs, uz garāžu. Divas reizes biju jau izsaucis villu «Siloamu», bet abas reizes pie telefona pienāca misis Lo, un es bez vārda runas nokāru klausuli, it kā tā būtu kvēlojoša dzelzs. Bet šobrīd, kaut arī smidzināja, sēdos motociklā un traucos pats uz Bleirhilu.

Apgājis apkārt «Siloamai» no sētas puses, ar pukstošu sirdi tuvojos lapenei. Tā bija tukša, krēslā neviens nesēdēja, uz galda neredzēja Oslera «Medicīnas praksi». Nezinādams, ko iesākt, apsēdos uz mūra un skatījos, kā lietus pilieni ritēja lejup pa krāsoto lapenes režģi; tad nolēcu zemē, apgāju apkārt dārzam un nokļuvu pie mājas fasādes. Gandrīz pusstundu slēpdamies nīku krūmājā un sasprindzināti vēroju noslēpumainos logus ar mežģīņu aizkariem. Lai gan vairākkārt manīju Džīnas māti, kas «viesistabas» tumsā šurp un turp staigāja, ne reizi neizdevās ieraudzīt Džīnu.

Pēkšņi dzirdēju tuvojamies soļus. Sākumā domāju, ka nāk Daniels Lo, bet brīdi vēlāk ap stūri iegriezās Lūks.

Iznācu no krūmiem.

— Lūk! — es iesaucos. — Nezināju, ka jūs esat atpakaļ.

— Jā, esmu atpakaļ, — viņš atbildēja.

— Kāpēc tad jūs man to nepaziņojāt? Jūs taču esat vienīgais, kas man var palīdzēt.

— Jums tā liekas?

— Jā, Lūk. Bet tagad paklausieties. — Es teicu ar tādu neatlaidību, ka grūti bija parunāt. — Man jāredz Džīna un tūlīt.

— Tas jums neizdosies, — viņš atbildēja vilcinādamies un pārsviezdams skatienu no manis uz mēmo mājas fasādi. Tad, acīm redzot, pieņēmis lēmumu man par labu, iebilda: — Šeit mēs nevaram runāt. Nāciet līdz.

Viņš pagriezās atpakaļ pilsētas virzienā un gāja man pa priekšu, laiku pa laikam atskatīdamies pār plecu; tad viņš diezgan apšaubāmā ielā netālu no tirgus laukuma iegāja spilgti izkrāsotā restorānā, kam virs ieejas bija izkārtne ar uzrakstu «Bleirhilas sportistu bārs». Kad mēs šī nomācoši nepatīkamā lokāla attālākajā telpā bijām apsēdušies pie galdiņa, — pēc greznā iekārtojuma spriežot, šī bija Bleirhilas zelta jaunatnes pulcēšanās vieta, — Lūks pasūtīja divas glāzes alus. Tad viņš man uzmeta ilgu, šaubīgu skatienu.

— Šoreiz jūs visu esat sabojājis, — viņš beidzot sacīja, — ja gribat zināt manas domas... viss pagalam.

Es ātri paliecos pret viņu.

— Kas noticis?

— Ļaunākais, ko vien var iedomāties. Kad māte no mis Dīrijas uzzināja šo atgadījumu, viņa pasauca Džīnu sānis, ļoti mierīgi un skumji, un tad Džīna raudāja tā, ka skanēja pa visu māju. Kad tēvs pārnāca vakarā, notika gara apspriede. Tad, kamēr māte aizgāja pēc Melkolma, tēvs kopā ar Džīnu uzkāpa viņas istabā, un abi lūdza tur dievu apmēram stundu. Pat virtuvē varēja dzirdēt, kā viņa šņukstēja, it kā viņai lūztu sirds. Kad abi nonāca lejā, viņa vairs neraudāja. Viņa bija pavisam bāla, bet mierīga. Redziet, tad viss bija garām.

— Lūk! Ko jūs ar to gribat teikt?

— Es domāju, ka tēvs licis viņai dot solījumu nekad vairs nesatikties ar jums.

Pagāja labs brīdis, pirms spēju aptvert visā pilnībā šī paziņojuma nozīmi, un biju stingri pārliecināts, ka viņš runā patiesību. Lai gan progresa laikmetā tas šķita kaut kas gandrīz neiespējams, šajā ģimenē tomēr pastāvēja tāda autoritāte, kuras pamati sniedzās līdz Vecajai Derībai, kad Gileada un Gada ciltis pavadīja savu mūžu Moāba līdzenumā, rūpējoties par aitu un liellopu ganāmpulkiem, pakļaujoties cilts vecākajiem un akli paļaujoties uz dievu.

Daniels Lo bija šāda veida patriarhs. Viņš vēl šodien dzīvoja saskaņā ar «Ķēniņa grāmatas», Mozus Ceturtās un Piektās grāmatas idejām. Un šai mašīnu gadsimta dunoņā, trokšņainajos džeza ritmos, vilinošajos kinoteātru mirgojumos viņš bija uzaudzinājis savus bērnus tādu tradīciju garā, nevis viņus biedējot, — viņš nebija tirāns, — bet mācot viņus ar līdzsvarotu stingrību un galvenokārt ar nelokāmu savu uzskatu atsegšanu, ar sava personiskā parauga nemitīgo gaismu. Populāro, mazliet komisko priekšstatu par ielās sprediķojošo evaņģēlija sludinātāju nevarēja attiecināt uz Dānieļu Lo, tāpat kā nevarēja salīdzināt nīkstošu nezālīti ar tēraudcietu ozolu. Viņš nebija mīkstčaulīgs traktātu izplatītājs, ne arī gaudulīgs psalmu skaitītājs. Viņš bija vārda tiešā nozīmē īsts Pāvils [Pēc bībeles leģendām kādreizējais kristīgās ticības apkarotājs, vēlāk kvēls kristietības sludinātājs] — taisnīgs un drosmīgs, tam acīs bija mirdzums, kas iebiedēja ļauno čūsku, pirms viņš to ar savu papēdi samina. Protams, Danielam Lo piemita arī viņa tikumiem atbilstošie trūkumi. Viņa skatiens bija noteikts, bet viņš prata skatīties tikai taisni uz priekšu. Kompromisi gāja pāri viņa spējām: viņam viss bija vai nu melns, vai balts. Ārpus viņa personiskās, iekšējās gaismas mestā, mirdzošā loka viņam eksistēja tikai tumsa, ik uz soļa dieva izredzētajiem uzglūn kārdinājumi un sātana izliktās lamatas — gluži kā sapinušās saknes tumšā mežā. Iecietība bija aizliegta vājība, patiesību sakot, — vārds, kuru viņš nemaz nesaprata. Ja kāds nebija «glābts», tad tas bija, ak vai, mūžīgi pazudināts. Šī patiesība arī būtībā bija tā, kas viņa meitu gadiem ilgi bija turējusi uz akmeņainās takas, paglābusi no dejām, kāršu spēlēm un teātra izrādēm, ierobežojusi viņas lasāmvielu ar «Labajiem vārdiem» un «Svētceļnieka gaitām» un tagad lūgšanas un pārliecināšanas ietekmē izvilinājusi asarās mirkstošo solījumu atteikties no sevis necienīga iemīļotā.

Tas viss man zibenīgā ātrumā iešāvās prātā, kad ar Lūku sēdēju lētajā un vēsajā alus zālē, un, kaut gan no šiem apsvērumiem man reiba, it kā es būtu ieskrējis ar pieri mūrī, kaut gan jutu sevī mostamies kvēlojošas dusmas pret Džīnu, ka viņa no manis bija atsacījusies, es tomēr nespēju, gluži vienkārši nespēju atteikties no viņas.

— Lūk, — es nervozā sasprindzinājumā teicu. — Jums man jāpalīdz.

— Tā? — viņš atbildēja ne sevišķi pārliecināti.

— Man jāsatiek jūsu māsa, — es diezgan izmisīgi paskaidroju.

Viņš neatbildēja. Pārlaizdams ar miltiem noputējušo piedurkni sev pār lūpām, paskatījās uz mani ar skumju smaidu.

— Jūs taču to varat izdarīt, — es turpināju. — Pagaidīšu tepat, kamēr jūs ieiesiet un pateiksiet Džīnai, lai viņa iznāk ar mani parunāt.

Joprojām mierīgi un līdzjūtīgi viņš purināja galvu.

— Džīnas nav mājās. Viņa ir aizbraukusi.

Sastindzis es uz viņu skatījos, bet viņš lēnām pamāja.

— Tūlīt redzams, ka jūs nepazīstat tēvu. Vakar vakarā Džīnu aizsūtīja pie mūsu krustmātes Elizabetes uz Betnalgrīnu. Tur viņai jāpaliek nākamie četri mēneši un jāmācās, kamēr vēlreiz liks eksāmenus. — Viņš apklusa. — Un misis Raselai, mūsu krustmātei, dots rīkojums atvērt visas Džīnas vēstules.

Betnalgrīna, Londonas piepilsēta, vairāk nekā trīssimt jūdžu no šejienes, — mērķis, kas nelietim Šenonam nebija aizsniedzams. Un bez vēstulēm, jo doti attiecīgi rīkojumi! Ak, gudrais, viltīgais Daniel! Patiešām īsts pravietis Daniels! Es sēdēju pavisam mierīgi, bet manas acis sāpju pilnas urbās grīdā.

Valdīja diezgan ilgs klusums, no kura mani iztraucēja Lūka balss. Viņš līdzjūtīgi jautāja:

— Varbūt jūs vēlaties vēl vienu alu?

Pacēlu galvu.

— Nē, Lūk, pateicos! — Vismaz viņš vēlēja man labu. — Bet man nupat kaut kas ienāk prātā. Jums pašam taču vajadzīgs motocikls.

— Nav jau tik steidzami.

— Jums tas tomēr jāņem atpakaļ. — Es redzēju, ka viņš tikai pieklājības pēc atteicās. — Tas atrodas tepat ieliņā aiz jūsu mājas. Es ar to rūpīgi apgājos. Te ir atslēga.

Viņš bez kādas pretošanās paņēma atslēgu; tad piecēlāmies un izgājām no lokāla. Uz ielas, paskatījies vispirms pa labi, tad pa kreisi, viņš man ar tādu kā melanholisku biedriskumu pakratīja roku. Tad devos projām uz staciju.

Tagad lija vēl stiprāk, ūdens tecēja pa notekām, šauro ielu pārklājot ar dubļiem un visai apkārtnei piešķirot pelēku un nožēlojamu izskatu.

Ak dievs, — pēkšņi man iedūrās sirdī — ko es te meklēju šai skumjajā, garlaicīgajā pilsētiņā? Es ilgojos būt saulē, tālu prom no visa šī virpuļa, šīs neziņas un šīs bezgalīgās cenšanās tikt uz priekšu. Es ilgojos būt laivā, kas peld lejup pa Nīlu, vai spilgti zaļajos Sorento kalnos, sildīties saulē augstu virs zilās Tirēnu jūras. Nē, lai velns parauj, es daudz vairāk ilgojos būt Betnalgrīnas miglā un kvēpos.

Bet zināju, ka tur es nevaru būt.

8. n o d a ļ a

Tad man uzbruka visas nelaimes uzreiz... bet es pacentīšos mierīgi pastāstīt visu pēc kārtas. Man nav nekāda nodoma daudz pievērsties manam garastāvoklim. Biju tāds pats kā laiks, kad nebeidzās nemitīgie lieti un aurojošās rudens vētras, kas norāva kokiem vēl zaļās lapas un zariņus, noklājot piebraucamo ceļu ar slapjajiem pakaišiem.

Mums tagad bija ārkārtīgi daudz darba palātās, galvenokārt ar difterijas slimniekiem, jo šī epidēmija bija uzbrukusi Vintonšīras rietumu apgabalam. Es pats kādreiz biju slimojis ar šo infekciju, un tas manī izraisīja biedriskas jūtas pret saslimušajiem bērniem, ko ieveda mūsu slimnīcā. Pagaidām mēs varējām lepoties, jo līdz šim nebija neviena nāves gadījuma, mis Tradžena staigāja lepni apkārt, it kā tas būtu viņas personiskais nopelns. Un varbūt tā arī bija — viņas prasme ietekmēja mani arvien vairāk un vairāk, un klusībā, pats to nemaz negribot, sāku apbrīnot šo apzinīgo, dūšīgo, nevaldāmo, mazo kaujas zirgu, kura apslēptās īpašības daudzkārt pārspēja redzamās, nesalīdzināmi mazāk simpātiskās īpatnības. Bet es sargājos likt viņai kaut ko manīt. Savā pašreizējā omā izturējos īgni un nelaipni pret visiem.

Tad, trešā novembra vakarā — šis liktenīgais datums neizdzēšami iespiedies man atmiņā, — es, gurdi nokāris galvu un kājas smagi vilkdams, atgriezos no slimnīcas savā dzīvoklī un ieslīgu atzveltnī.

Nebiju nosēdējis ne desmit minūtes, kad izdzirdēju neatlaidīgu dūkoņu. Tas bija telefons, kas atradās uz naktsgaldiņa, zvans skanēja tik klusu tāpēc, ka biju aizmirsis pirms iziešanas no palātas to pārslēgt. Iegāju guļamistabā un gurdeni pacēlu klausuli.

— Hallo.

— Hallo. Vai jūs, doktor? Priecājos, ka jūs sazvanīju. — Kaut arī slikti varēju sadzirdēt, nopratu pēc runātāja balss, ka viņš jūtas atvieglots. — Te runā Djūtijs, Alekss Djūtijs no Drīmas. Doktor ... Robert... Jums man jāpalīdz.

Pirms paguvu atbildēt, viņš turpināja:

— Runa ir par mūsu Simu. Kopš nedēļas viņš slimo ar difteriju. Un viņam nekļūst labāk. Gribu viņu vest uz jūsu slimnīcu.

Nevilcinājos ne mirkli. Mums gan visas vietas bija aizņemtas, un Aleksam, kurš dzīvoja ārpus musu grāfistes, nebija tiesību griezties šai slimnīcā. Bet es nevarēju iedomāties viņu noraidīt.

— Labi. Lai jūsu ārsts izraksta norīkojumu uz slimnīcu, un es pavisam agri no rīta aizsūtīšu pakaļ ātrās palīdzības mašīnu.

— Nē, nē! — balss strauji atsaucās. — Zēnam klājas ļoti slikti, Robert. Mēs viņu ietinām segās, un automašīna jau stāv pie durvīm. Gribu viņu tūlīt vest pie jums.

Nezināju īsti skaidri, vai man bija tiesības pieļaut šādu neparastu uzņemšanu. Taču, ņemot vērā manu dziļo cieņu pret Aleksu, vajadzēja riskēt.

— Nu tad brauciet. Es jūs gaidu apmēram pēc stundas. Tikai skatieties, lai viņš pa ceļam būtu labi ietīts.

— Tiks izdarīts. Un liels paldies, draugs... liels paldies.

Noliku klausuli un aizgāju pa gaiteni līdz priekšnieces istabai. Taču gaisma bija nodzēsta, un man vajadzēja iedarbināt nakts zvanu, kas atsauca māsu Pīku. Kad viņa ieradās, liku sagatavot gultu paviljona «B» sānu istabā — mazā, mājīgā blakus telpā, ko mēs galvenokārt rezervējām privātiem pacientiem un kas tagad bija vienīgā brīvā vieta. Tad apsēdos un gaidīju.

Nepagāja ilgs laiks. īsi pirms pusnakts piebrauca īrēta automašīna pie galvenās ieejas, — un, kad es, vējam plosoties un lietum straumēm līstot, atvēru durvis, parādījās Alekss ar segās ietīto dēlu uz rokām. Ievedu viņu uzņemšanas telpā. Viņa seja bija pavisam bāla un nomākta.

Kad zēns bija noguldīts uz kušetes, māsa Pīka sākaviņu gatavot izmeklēšanai; Alekss ar plaukstu noslaucīja pieri, klusiņām pagāja sānis un lūkojās uz mani it kā jautādams.

— Neesiet taču tik bēdīgs. Kad Sims saslima?

— Nedēļas sākumā.

— Un vai viņš dabūja antitoksīna injekcijas?

— Divas reizes, bet tas neko daudz nepalīdzēja. — Djūtijs tagad runāja ātrāk. — Slimība ir dziļi rīklē. Kad mēs redzējām, ka viņam ar katru mirkli kļūst sliktāk, man viņu vajadzēja atvest šurp. Mēs uz jums paļaujamies, Robert. Apskatiet viņu, dieva dēļ!

— Labi. Tikai neuztraucieties.

Es pagriezos pret kušeti, un tūlīt no manas sejas pazuda mierinošā izteiksme, kuru Djūtija dēļ biju pieņēmis. Tiklīdz mans skatiens pievērsās zili pelēkajam bērnam, kurš ar aizvērtām acīm un sažņaugtām dūrītēm cīnījās par katru elpas vilcienu, jutos dziļi satriekts. Klusējot es viņu izmeklēju. Temperatūra rādīja 103° F. Pulss tik vārgs, tikpat kā nebija sataustāms. Es nemaz nemēģināju saskaitīt elpas vilcienus. Sīksta, dzeltena plēve aizklāja rīkles mugurējo daļu un jau iesniedzās balsenē. Bērns, acīm redzot, atradās in extremis [Ļoti smagā stāvoklī (lat.).], tuvu nāvei.

Es paskatījos uz Djūtiju, kas, valodu zaudējis, stāvēja man blakus un ar vēl lielākām bailēm nekā pirmīt mēģināja nolasīt manas domas; un, kaut gan man viņa bija no sirds žēl, izjutu niknas dusmas par to, ka viņš mani bija novedis tādā kļūmīgā stāvoklī.

— Jums nevajadzēja viņu šurpu vest. Stāvoklis ļoti nopietns.

Viņš norīstījās.

— Kas viņam ir?

— Balsenes difterija. Plēve aizslēdz balss spraugu... neļauj viņam elpot.

— Vai nekā nevar darīt?

— Jāizdara traheotomija... un tūlīt. Bet šeit tas nav izdarāms. Mums nav operāciju zāles, nav nekādas aparatūras. Bērnam jau sen vajadzēja atrasties kādā no lielajām pilsētas infekciju slimnīcām. — Es gāju pie telefona. — Piezvanīšu Aleksandras slimnīcai, lai Simu tūlīt nogādā turp.

Es jau sāku griezt ciparu ripu, kad bērns pēkšņi iegārdzās, tā bija vārga, izmisīga krākšana un istabā griezīgi atbalsojās.

Alekss pavilka mani aiz piedurknes.

— Mēs viņu ne uz vienu slimnīcu vairs neaizgādāsim. Dievs zina, jau pietiekami grūti bija atkļūt šurp. Dariet jūs pats, kas jādara.

— Es nevaru. Tas ir speciālista darbs.

— Lūdzu, dariet jūs to, dariet jūs!

Pārtraucis griezt ciparu ripu, skatījos uz viņu, izbijies un nevarīgs kā muļķis. Kā jau minēju, man bija ļoti ierobežota pieredze praktiskās medicīnas jomā, un nekad visā savā dzīvē nebiju mēģinājis izdarīt nopietnu operāciju. No skaidrajiem tīrās zinātnes augstumiem skatoties, arvien biju izlicies, it kā es nicinātu rosīgo praktiķi, kas vienā rāvienā tiek galā ar visu. Taču šī gadījuma drausmīgā neatliekamība bija nenoliedzama. Šeit izšķiroši patiešām bija mirkļi, un es skaidri sapratu, — ja es no operācijas izvairos, ar ieganstu, ka pacients jānogādā Aleksandras slimnīcā, — bērns dzīvs nekad tur nenokļūs. Apzinoties, cik nevarīgs un cik maz piemērots biju šim gadījumam, biju gaužām noraizējies.

— Uzmodiniet priekšnieci, — teicu māsai Pīkai. — Un pārvietojiet pacientu blakus telpā.

Sešas minūtes vēlāk mēs visi jau atradāmies blakus telpā. Mis Tradžena, māsa Pīka un es stāvējām ap vienkāršo priedes koka galdu, uz kura tīrā slimnīcas naktskreklā nesamaņā gulēja smagi elsošais bērns. Šajā mazajā, šaurajā telpā nedzirdēja nekā, tikai šo gārdzošo elpu. Valdīja nāves klusums. Biju uzlocījis krekla piedurknes, rokas steidzīgi nomazgājis karbola šķīdinājumā un pašreiz atrados tādu baiļu varā, ka nevilšus, lai cik neticami, kā palīdzību meklēdams, uzmetu skatienu priekšniecei.

Viņa bija apbrīnojami mierīga, bezpersoniska, lietišķa, un — lai gan tikko no miega izrauta, steigā uzmetusi formas tērpu — kārtīgi saģērbusies. Pat baltā galvassega bija uzlikta tā, ka neizspraucās laukā neviens mats. Lai cik naidīgas bija mūsu attiecības, nevarēju apspiest apbrīnas, kā arī skaudības jūtas. Viņa strādāja loti prasmīgi, un viņas drosme bija lieliska.

— Vai jums nav vajadzīga anestēzija? — viņa pusbalsī jautāja.

Es purināju galvu. Slimnieka elpošana to vairs nepieļāva. Bērna stāvoklis jau bija pārāk bezcerīgs.

— Nu labi, — mis Tradžena drosmīgi teica. — Es ņemu galvu un rokas. Jūs saturiet kājas, māsa Pīka.

Runājot viņa paņēma no emaljēta trauka uz salocītas marles novietoto lanceti un pasniedza man, tad mierīgi nostājās galda galā un ar stingru tvērienu saņēma Sima rokas. Naktsmāsa nedrošām rokām satvēra bērna potītes.

Lai gan viss, bez šaubām, ilga tikai vienu mirkli, man šķita, it kā es te stāvētu — ar nazi neveiklajā, bezspēcīgajā rokā — veselu mūžību.

— Tātad esam gatavi, dakter, — priekšniece mani skubināja, un, ticat vai neticat, viņas balsī atkal skanēja nepārprotams uzmundrinājums.

Ievilku dziļi elpu, sakodu zobus un, pastiepjot pacienta kakla ādu, izdarīju griezienu. Biezas un tumšas asinis piepildīja brūci. Es tās noslaucīju, tad atkal un atkal, griezu dziļāk. Sims gulēja nesamaņā un noteikti nekā nejuta; pie katra pieskāriena viņš tomēr sarāvās un locījās uz galda kā slābanā agonijā. Tajā pašā laikā ar pārtraukumiem norisinājās drausmīga cīņa pēc elpas, kas lika krampjaini raustīties bērna ķermenītim, it kā viņš būtu zivs, kas tvarsta gaisu. Šīs pēkšņās, neapzinātās kustības palielināja manas grūtības. Centos ievadīt refraktoru atverē. Izdevās ievadīt, taču tas tūlīt izslīdēja un šķindēdams nokrita uz grīdas. Tad atkal tecēja biezas asinis, nevis ar gaišu, spēju strūklu, ar ko es būtu varējis tikt galā, bet lēnā, stīgainā plūsmā, kas visu aptašķīja. Es vairs nevarēju lietot lanceti. Biju pārāk tuvu lielajam kakla asinsvadam. Viens nepareizs grieziens — un es ievainotu jūga vēnu. Mēģināju ar rādītājpirkstu pārdalīt audus, taustījos pa brūci un asinīm, izmisīgi meklējot traheju. Ja es to drīz neatradīšu, Sims nomirs. Bērna seja jau tagad bija tikpat kā melna. Viņa mokošie pūliņi ieelpot gaisu, kuri rāva uz iekšu visas viņa ribas un krūšu kaulu — balts un tukšs izskatījās mazais krūšu kurvis, — tagad bija kļuvuši vēl krampjaināki, taču retāki un daudz vārgāki. Aizvien garāki kļuva brīži, kuros viņš vispār vairs neelpoja. Ķermenītis jau likās vēss, un āda gluži lipīga.

Uz pieres man izspiedās lielas sviedru lāses. Jutos tik nelabi, ka man šķita — es paģībšu. Nevarēju atrast traheju, gluži vienkārši nevarēju, un bērns jau bija tikpat kā izdzisis. Ak dievs ... Kristus dēļ... palīdzi man atrast traheju!

— Pulsa vairs nav, dakter. — Šo maigo, pārmetuma pilno blējienu izgrūda māsa Pīka, kura laiku pa laikam piespieda pirkstus pie bērna plaukstas locītavas. Bet priekšniece galvgalī neteica ne vārda.

Es nezinu, kas ar mani notika — ar izmisīgu drosmi satvēru lanceti un izdarīju dziļu griezienu. Pēkšņi, kā uz burvja mājiena brūcē parādījās tieva, balta caurulīte, spīdīga kā sudrabs — manu izmisīgo meklējumu mērķis. Mana paša krūtis, dziļi ievelkot elpu, konvulsīvi pacēlās, un, noslaucījis sev sviedrus no acīm, pārgriezu tagad atsegto traheju. Tūlīt arī izdzirdēju svelpjošu nekavēta gaisa ieplūšanu — svētīto strāvu, kas piepildīja šīs smacētās un slāpētās plaušas. Pāris reižu izslāpušās krūtis smagi pacēlās visā savā platumā. Atkal un atkal, gluži kā atvieglojuma ekstāzē. Tad vispirms lēnām, pēc tam ar pieaugošu spēku nāvei atkarotais bērns sāka vienmērīgi elpot. Ādas tumšā nokrāsa pazuda, zilganās lūpas pamazām atguva sārtumu, puisēns beidza valstīties.

Ātri, trīcošiem pirkstiem ievadīju dubulto traheotomijas cauruli, uzliku šuves pāris mazām asiņojošām vietām un apšuvu un apsaitēju brūci tā, ka redzama bija tikai šaurā iekšējās caurules metāla atvere. Man saļodzījās ceļi, sirds dauzījās kā negudra, un visnejēdzīgākais bija tas, ka man šo uzbudinājumu vajadzēja noslēpt. Stāvēju šļaugans, nosvīdis, izpūrušiem matiem, asinīm notašķītiem pirkstiem, kamēr priekšniece veikli nogādāja Simu gultā, aplika ar termoforiem un galvu ērti novietoja uz spilvena.

— Nu tātad, — mis Tradžena beidzot piezīmēja, — tagad vajadzētu būt labi. Jūs, māsa, rūpēsieties par šo slimnieku speciāli un uzraudzīsiet visu nakti.

Kad priekšniece enerģiski pagriezās, lai aizietu, viņa man iesānis uzmeta ātru skatienu, kas nebija ne slavējošs, ne peļošs, it kā sacīdama: «Tā, tas bija par mata tiesu, bet jūs izlocījāties labāk, nekā esat pelnījis.» Tā bija pirmā reize, kad mēs viens otru sapratām.

Pat tad, kad priekšniece jau bija aizgājusi, es gandrīz nespēju piespiest sevi atstāt šo telpu. Māsa Pīka bija pievilkusi pie gultas krēslu un nolikusi sev pa rokai paplāti ar vates kušķīšiem, lai notīrītu gļotas, kas palaikam izburbuļoja no caurules, un, stāvēdams viņai aiz muguras, es novēroju puisēnu, kas tagad gulēja un kam vaigos bija laba krāsa. Pilnīgā pagurumā viņš bija ieslīdzis snaudā, taču pēkšņi, vienu mirklīti viņa acis atvērās un — dīvaina sagadīšanās — sastapās ar manējām. Brītiņu viņš pasmaidīja, vismaz tā bija smaida nojausma, kas viegli pārslīdēja viņa lūpām. Tad plaksti aizvērās, un viņš aizmiga.

Nekas mani tā nebūtu varējis aizkustināt kā šis biklais, bērnišķīgais smaids. Lielāku atalgojumu nemaz nevarēju vēlēties.

— Es tagad aizeju, māsa, — noteicu lietišķā balsī. — Jūs taču zināt, kas darāms.

— Protams, doktor.

Tikko izgāju no istabas, tā atcerējos Aleksu Djūtiju, kurš joprojām gaidīja uzņemšanas telpā, un, priecādamies — par iespēju darīt galu viņa neziņai, pasteidzināju savu gaitu, soļojot zem starojošām, gavilējošām zvaigznēm. Jā, tur viņš bija, sēdēja cietajā krēslā, seju pavērsis pret durvīm, un turēja rokā atdzisušo un tukšo pīpi, it kā viņš nebūtu pakustējies, kopš viņu tur atstājām. Kad ienācu, viņš sastinga vēl vairāk, bet, kad viņš piecēlās, skatīdamies mēmi uz mani, tad viņa acīs liesmoja jautājums, kuru viņš nevarēja pārdabūt pār lūpām.

— Viss kārtībā.

Viņa izteiksme bija tik ļoti sastingusi, ka viņš nevarēja seju tūlīt atslābināt. Redzēju, ka viņa žokļu muskuļu dzīslas zem ādas saspringa. Taču tad pavisam pēkšņi viņa mute sāka raustīties. Beidzot viņš klusā balsī vaicāja:

— Jūs to izdarījāt?

Pamāju ar galvu.

— Tagad viņš var elpot. Taisnību sakot, viņš guļ. Kad difterija būs izslimota — tā apmēram pēc desmit dienām — mēs izņemsim caurulīti, un brūce ātri aizdzīs. Gandrīz nepaliks rēta.

Djūtijs paspēra soli uz priekšu, satvēra manu roku un saspieda to pateicībā tik sirsnīgi un spēcīgi, ka es sarāvos.

— Nekad neaizmirsīšu, ko jūs šonakt mūsu labā esat darījis. Nekad, nekad! Es taču jums teicu, ka mēs uz jums paļaujamies — mana sieva un es. — Par laimi, viņš tagad palaida vaļā manus iespīlētos pirkstus. — Vai drīkstu viņai piezvanīt no šejienes. Viņa gaida pie fermas vadītāja.

Mirkli vēlāk viņš jau atradās vestibilā un stomīdamies paziņoja priecīgo vēsti. Kad viņš bija beidzis runāt, piegāju klāt un pavadīju viņu līdz automašīnai, gar kuru aizmirstais šoferis pacietīgi staigāja šurp un turp, cepuri pārvilcis pār ausīm.

— Viss kārtībā, Džo! — Djūtijs pacilātā tonī sauca. — Puisēns grūtākajam nu ir pāri.

Pateicībā lāga vīrs izliecās pa logu, viņa balss drebēja aiz satraukuma.

— Rīt būšu atkal klāt, draugs, un atvedīšu sievu. Vēlreiz... no visas sirds ... paldies.

Kad mašīna bija aizbraukusi, es vēl kādu brīdi uzkavējos dzestrajā, vējainajā tumsā. Kad dzirdēju pulksteni vestibilā nositam vienu, kā apmāts aizgāju līdz savam dzīvoklim. Jutos tik apjucis, ka nespēju ne par ko vairs domāt. Zināju tikai, ka manā sirdī kopā ar vilšanos un rūpēm mita dīvains miers. Es gandrīz tūiīt aizmigu un domāju vienīgi par Sima smaidu.

9. n o d a ļ a

Laikam biju gulējis četras stundas, kad mani atkal pamodināja, turklāt uzstājīgi, kāds purināja mani aiz piedurknes. Atvēru acis, redzēju istabu pilnā apgaismojumā un ar šausmās saviebtu seju māsu Pīku stāvam pie manas gultas. Histēriskā balsī viņa man kliedza ausī:

— Nāciet tūlīt... tūlīt!

Viņa mani gandrīz vilkšus izvilka no segām, un, kad nebiju vēl īsti atmodies, nojautu, ka tikai katastrofa varējusi pamudināt šo iebiedēto radījumu ielauzties manā istabā šādā veidā un šajā stundā. Nudien, viņa šķita gandrīz vai prātu zaudējusi, un, kamēr es pusskriešus steidzos viņai līdzi uz paviljonu «B», viņa kā iemācītu dzejoli vienā laidā atkārtoja.

— Es neesmu vainīga. Es neesmu vainīga.

Pustumšajā, siltajā blakustelpā Sims, spilvenu atbalstīts, gulēja tāpat, kā es viņu biju atstājis, ļoti rāmi un mierīgi. Taču viņš likās nedabiski kluss, un, kad nakts lampiņas abažūru pabīdīju sānis un ieskatījos tuvāk, es spējās šausmās redzēju, ka apsaitējumā trūkst spīdīgās atveres un caurules vairs nav viņa kaklā. Steidzīgi paņēmu pinceti un izvilku gļotu korķi no brūces, tad satvēru bērna ļenganās rokas un uzsāku mākslīgo elpināšanu.

Vairāk nekā stundu pūlējos kā neprātīgs ap Simu. Bet, pirms es ierados, bērns jau bija miris, jā, miris. Pārtraucu elpināšanu, aizpogāju saburzīto naktskreklu, noliku atkal taisni atpakaļ nedzīvo stāvu, kas tik smagi bija cīnījies un tik daudz izturējis, un novietoju galvu uz spilvena.

Pēkšņi, nogludinot gultas drānas, ievēroju kādā saburzītās segas krokā traheotomijas cauruli pavisam aizsprostotu un pilnu ar gļotām. Apmulsis skatījos uz to, tad pievērsos māsai Pīkai, kura visu laiku stāvēja, cieši piespiedusies pie durvīm.

— Caurule aizsērējusi, — es teicu pārsteigts. — Viņš to, acīm redzot, izklepojis.

Tad man viss bija skaidrs, un, pirms paspēju viņu apsūdzēt, viņas sejas izteiksme liecināja, ka manas aizdomas ir pamatotas. Man iešāvās prātā vēl viena doma. Lēnām pagāju viņai garām un iegriezos palātas virtuves telpā. Jā, šeit uz galda — uz tā paša priedes koka galda, uz kura tika izcīnīta cīņa par Sima dzīvību, — stāvēja tējas kanna, šķīvis ar sardīņu maizītēm un pusizdzerta tase atdzisušas tējas. Kārdinoša, maza maltīte.

— Ak, dakter! — Rokas lauzīdama, viņa man bija sekojusi. — Es neiedomājos... viņš gulēja tik mierīgi ... es atstāju viņu tikai uz vienu mirkli.

Vairs nevarēju izturēt. Šķita, ka sirds man lūzīs. No virtuves caur paviljonu izgāju ārā. Tagad pēdējās nedaudzās zvaigznes dzisa un agrīnās, vēl neredzamās rītausmas pirksti no austrumu debesīm bija notraukuši tumsu. Sažņaugtām dūrēm situ sev pa pieri, kad ienācu savā istabā un ieslīgu atzveltnī pie galda. Ne jau tas mani satrauca, ka manas personiskās, nenozīmīgās pūles bijušas veltas. Bet, kas man krūtīs dega un sūrstēja, kas sagandēja visu manu būtību, tā bija nejēdzīgā uzvaras pārvēršana sakāvē, egoistiskā, noziedzīgā cita dzīvības aizlaišana postā. Aklā trulumā iegrimis, ļāvos izmisumam.

Acīm redzot, ilgi biju sēdējis it kā nekustīgi, jo vēl joprojām sēdēju turpat pidžamā un mētelī, kad Keitija ieradās pulksten deviņos klāt brokastgaldu. Nespēdams izvairīties no viņas rūpju pilnā skatiena, izgāju cauri guļamistabai uz vannas istabu, automātiski noskuvos un apģērbos. Kad atgriezos, mani gaidīja īpaši labas brokastis: grauzdēta maizīte, kafija, karsts uzcepts speķis ar olām zem metāla sildītāja. Lai gan vajadzēja ēst, nespēju norīt ne kumosa, mans kuņģis sacēlās pat pret dažiem malkiem kafijas. Piegāju pie loga un skatījos ārā. Bija vēss, miglains rīts, apmākušās, mitrās ziemas vēstnesis.

Pie durvīm kāds klauvēja. Kad atskatījos, istabā lēnām un mierīgi, kā arvien, ienāca mis Tradžena, taču ar manāmu satraukumu acīs. Viņas izturēšanās bija laipna. Viņa nostājās pie kamīna, kur sprēgāja dažas zaļas malkas šķilas un mutuļoja mikli dūmu virpuļi.

— Pie manis bija māsa Pīka, — viņas balss skanēja nopietni un saspīlēti. — Viņa ir ļoti uztraukusies.

— Par to nebrīnos, — es rūgti izmetu.

— Zinu, kā jūs jūtaties, dakter. It sevišķi pēc visām jūsu pūlēm. Šis notikums ir ārkārtīgi bēdīgs. — Viņa apklusa. — Es šo gadījumu ļoti nožēloju, jo nevienam slimnīcas intereses nevar būt tik tuvas kā man. Bet šādas lietas, dakter, mēdz atgadīties pat vislabāk vadītajās iestādēs. Un savā ilgajā pieredzē esmu nākusi pie pārliecības, ka šādās reizēs var darīt tikai vienu.

— Un kas tas būtu? — negribīgi jautāju.

— Jāaizver acis.

Ievilku dziļi elpu.

— Šeit nevar aizvērt acis. Tas nebija nelaimes gadījums. Tā bija rupja nevīžība, kas jāsoda.

— Nu, un, ja mēs tā izdarīsim, kā jūs ieteicāt, kas tad notiks? Māsu Pīku atlaidīs, būs liela runāšana un skandāls, slimnīca iegūs sliktu slavu, un nevienam tāpēc nekļūs labāk.

— Viņa jāatlaiž, — es ietiepos. — Viņa ir slikta kopēja, un šī bērna dzīvība ir uz viņas sirdsapziņas.

Mis Tradžena nomierinoši pacēla roku.

— Es saprotu jūsu viedokli, doktor. Es to atzīstu. Bet... šajā slimnīcā... jāņem vērā citi praktiskas dabas apsvērumi.

— Nevar taču pieļaut, ka viņa šeit paliek un vēlreiz izdara to pašu.

— To viņa vairs nedarīs, — priekšniece ātri iebilda. — Tā viņai būs mācība, kuru viņa nekad neaizmirsīs. To es jums garantēju. Ticiet man, dakter, māsai Pīkai ir ļoti daudz labu īpašību, un tas būtu galīgi neprātīgi — negribu teikt netaisnīgi — šī vienīgā gadījuma dēļ izpostīt viņas karjeru, jo ar to tas beigtos.

Dziļi nomākts, skatījos uz viņu, ievēroju, cik ļoti viņa tagad pretēji savam paradumam centās aizstāvēt naktsmāsu Pīku. Un pārsteigts sev jautāju — vai māsa Pīka šeit neieņem kādu sevišķu privileģētu stāvokli? Tieši dzīros to teikt, kad pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens, un Keitija atkal parādījās uz sliekšņa.

— Misters un misis Djūtiji vēlas jūs redzēt, viņi gaida uzņemšanas istabā.

Jutu, ka sastingstu, un man patiešām pār kauliem parskrēja nevilši drebuļi. Atbilde, kuru gribēju dot priekšniecei, sasala uz manām lūpām. Vienu brīdi drūmi skatījos grīdā, tad ar mokām piespiedu sevi virzīties uz durvīm.

Kad gāju ārā, mis Tradžena pienāca man klāt un nepārprotamā tonī lūdza:

— Esiet prātīgs, dakter. Jūsu pašu interesēs... un manās.

Acu priekšā viss šķita sašķobījies un izplūdis, gaitenis likās miglas pilns; bet, kad nedroši iegāju uzņemšanas palātā, tad pietiekami skaidri redzēju, ka Djūtijs un viņa sieva smaida, it kā viņi nespētu noslēpt dziļu un neizsakāmu laimi. Alekss patiesām, man ienākot, piecēlās ar starojošu seju un satvēra manu roku.

— Ceru, ka neieradāmies par agru, draugs. Bet šodien sievu un mani nekas nevarēja aizkavēt. Šurp braucot, dziedāt vien gribējās.

— Tā ir, dakter. — Arī Alise Djūtija bija piecēlusies un nostājusies blakus vīram. Viņas vienkāršā, rūpju izvagotā seja staroja. — Un par visu mums jāpateicas jūsu spējām un gudrībai.

Es atbalstījos pret galdu, kājas atteicās paklausīt, galva šķita kā ar vati piebāzta, un visļaunākais bija tas, ka man šķita, es tūlīt sabrukšu un raudāšu.

— Ei, draugs! — Alekss iesaucās. — Jūs esat galīgi beigts. Nav arī nekāds brīnums, ja mūsu dēļ upurējat savu miegu. Mēs jūs vairs neaizkavēsim nevienu mirkli. Mēs tikai gribam ieiet palātā un paskatīties uz Simu.

— Pag... — vārgā un aizlauztā balsī izgrūdu šo vārdu.

Viņi skatījās uz mani: sākumā pārsteigti, tad satraukti un beidzot drausmīgās bailēs.

— Kas noticis? — Alekss runāja pārvērstā balsī. Tad, brīdi klusējis, jautāja, it kā vārdi no viņa lūpām tiktu izrauti ar varu:

— Vai mūsu puisēnam atkal ir slikti?

Nekā neredzēdams, pamāju ar galvu.

— Daudz sliktāk? Ak dievs, nestāviet taču tā! Pasakiet mums taču beidzot, kā viņam klājas!

Nevarēju paskatīties uz Alisi, jau Aleksa seja, kurā bija apdzisis viss gaišais starojums, kura pelēka un nožēlojama lūkojās manī, atņēma man pēdējos spēkus.

— Kungs, dievs debesīs! — viņš teica apslāpētā, dobjā balsī. — Nevar taču būt t a s!

Sekoja ilgs klusuma brīdis. Cik ilgs, to neatceros. Laiks bija zaudējis ikkatru nozīmi, viss bija izdzēsts un tukšs. Es vēl redzēju, ka Alise raud un ka Djūtijs aplicis roku ap viņas pleciem. Kad viņš beidzot ierunājās, viņa balss skanēja vēsi un cieti.

— Vai varam viņu redzēt?

— Jā, — nomurmināju. — Vai lai eju līdz?

— Ja jums nav iebildumu, iesim vieni paši.

Jau dodoties uz durvīm, viņš vēlreiz pagriezās pret mani kā pret svešinieku.

— Tas būtu vieglāk panesams, ja vakarnakt jūs nebūtu modinājis manī cerības, ka izglābāt mūsu puisēnu. Es jūs nekad vairs negribu redzēt!

Atgriezos savā istabā, kur bezmērķīgi staigāju šurpu turpu, te paņemot kādu priekšmetu rokā, te atkal noliekot.

Bet mirklī, kad paskatījos pa logu, redzēju, ka Alekss un misis Djūtija iznāk ap ēkas stūri un lēnām dodas uz piebraucamo ceļu. Djūtija augums izskatījās salīcis un sabrucis, viņa roka joprojām bija aplikta ap sievas pleciem, turot un balstot viņu, bet viņa devās uz priekšu akla un nevarīga aiz asarām.

Tad vairs nespēju valdīties. Izgāju no istabas un devos taisni pa gaiteni prom uz māsu istabu. Kā paredzēju, māsa Pīka tur bija viena. Viņa sēdēja ērtā atzveltnī pie degoša kamīna, gan ar sasārtušām acīm, bet ar daudzmaz mierīgu sejas izteiksmi, it kā pietiekami «labi izraudājusies»; viņa tagad juta, ka ļaunākais jau garām. Māsa Pīka tikko bija pabeigusi savu lenču — agro maltīti, ko viņa aizvien iebaudīja pirms došanās pie miera, un es pamanīju uz viņas šķīvja divus rūpīgi apgrauztus karbonādes kauliņus.

Man uzbruka mežonīga un neprātīga niknuma lēkme.

— Ak jūs nožēlojamā, nelietīgā, bezjūtīgā nevīža! Kā jūs uzdrošināties šeit sēdēt un dzert, un ēst, un sildīties pēc tā, ko esat pastrādājusi? Vai tad jūs nezināt, ka jūsu egoistiskā vieglprātība maksāja nabaga puisēnam dzīvību? Tā ir jūsu vaina, jūsu nolādētā, riebīgā vaina, ka viņš tagad te guļ beigts un pagalam.

Mans izskats māsu Pīku, acīm redzot, ļoti izbiedēja. Viņa lēnām piecēlās no atzveltņa un atkāpās istabas stūrī. Es viņai sekoju, sagrābu aiz pleciem un purināju, līdz viņai zobi sāka klabēt.

— Tāds cilvēks sevi sauc par māsu! Velns un elle, tur jāsmejas pat kaķim! Ja jūs šeit paliksiet, es par to parūpēšos, lai jūs dabūtu pa kaklu. Par to, ko jūs esat izdarījusi, jūs vajadzētu pakārt. To atcerieties, kad jums atkal uznāk patika aizlavīties prom no slimnieka tāpēc, ka jums gribas iedzert tasi tējas.

Viņa nemēģināja atbildēt. Kad viņa tur verdziskā pazemībā stāvēja slābana, bailēs drebēdama, viņas zaļās acis skatījās uz mani.

Novērsos un izgāju no istabas. Lai gan es savu nesavaldību nenožēloju, tomēr nokaunējies apzinājos, ka mans dusmu izvirdums bija lieks un muļķīgs. Bet, cik muļķīgs, to atskārtu tikai vēlāk.

10. n o d a ļ a

Trīs nedēļas vēlāk, kad pēc lenča dzērām kafiju, mis Tradžena ar laipnu sejas izteiksmi parādīja man kādu vēstuli. Liktenīgā nakts, kad izdarīju traheotomiju, iezīmēja mūsu saspīlēto attiecību beigas. Viņa mani vairs nevajāja, un es jau gandrīz biju ar mieru ticēt viņas godīgumam, uzticēties viņai. Jā, man gandrīz radās sajūta, ka gribot negribot kļūstu viņai simpātisks.

— Šodien pēcpusdienā pie mums savā ikgadīgā inspekcijā ieradīsies direkcijas komitejas pārstāvji.

Pārlasīju mašīnraksta paziņojumu, kuru viņa man pasniedza.

— Tad jau par godu šiem notikumiem jāapliek balta apkakle.

— Būtu ieteicams. — Viņa mirkšķināja ar savām mazajām acīm. — Komisijā būs tikai trīs locekļi... Māsters, Hons un Gloags. Bet viņi ir diezgan sīkumaini. Šogad viņi ierodas agrāk nekā parasti.

— Kā tas viss norisinās?

— Vispirms mēs viņus pabarojam — ar to kauja puslīdz uzvarēta — tad mēs viņus vadājam apkārt. — Viņa šķībi uz mani paskatījās. — Jums nav ko uztraukties, vainu meklē manā darbā.

Nepievērsu sevišķu uzmanību gaidāmajai inspekcijai. Vēl joprojām nebiju atguvies pēc nesen notikušās nelaimes un tikai pašās pēdējās dienās biju atkal uzsācis savus pētījumus. No Džīnas nebiju saņēmis nekādu ziņu, un divas vēstules, kuras es viņai aizsūtīju, man atsūtīja atpakaļ ar piezīmi svešā rokrakstā. Tūlīt pēc pusdienām manīju dažādus sagatavošanās darbus, skriešanu un trauksmi gaiteņos, jau tā nevainojamās grīdas un sienas vēl tika spodrinātas. Turklāt manā istabā uz bufetes parādījās paplāte ar alkoholiskiem dzērieniem, un vairāki papildu šķīvji tika uzlikti uz galda, kas bija greznots ar ziediem un klāts bagātīgai maltītei.

Puspiecos pie parādes durvīm piebrauca slēgta mašīna, tad dažus mirkļus vestibilā skanēja smiekli un sarunas, un parādījās priekšniece, smaidā starodama, tērpta savā vislabākajā ģērbā, un ieveda komitejas locekļus istabā.

— Doktors Šenons ... misters Bens Māsters ... misters Hons... un misters Gloags.

Mani viņa stādīja priekšā ar jautru dzirksti acīs, gandrīz rotaļīgi, it kā mēs arvien būtu bijuši paši labākie draugi un sadzīvojuši vislabākajā saskaņā, un tad viņa nekavējoties ielēja viesiem lielās glāzēs viskiju, ko džentlmeņi ar cienīgu atbildīgo darbinieku seju pieņēma, it kā viņiem tas pienāktos.

Komisijas priekšsēdētājs, misters Māsters, bija liela auguma, kalsns, brutāla izskata vīrietis, kam varēja būt apmēram piecdesmit gadu, ar asiem, vēja appūstiem vaibstiem, dziļi iekritušām acīm un skaļu, bargu balsi, kāda mēdz būt cilvēkam, kurš pieradis dot pavēlēs svaigā gaisā. Viņš atstāja uz mani brigādes priekšstrādnieka iespaidu un bija — to es vēlāk uzzināju — būvuzņēmējs un māklers tuvajā Prentonas pilsētā. Kamēr viņš dzēra viskiju un, nesakot ne vārda, klausījās priekšnieces čalošanā, manīju, ka viņš pāri briļļu ietvariem nopēta mani.

Tikmēr mani aizkavēja otrs komisijas loceklis, misters Hons, resns, izveicīgs vīrs ar pomādētām ūsām, cieši pieguļošā zilā uzvalkā un getrām kājās. Viņš šķita izklaidīgs un pļāpīgs, taču viņa izturēšanās, lai gan tipiski veikalnieciska, bija laipna.

— Ziniet, dakter, — viņš man uzticēja, — kas gan var būt vēl cildenāks, kā saviem līdzcilvēkiem palīdzēt, strādājot slimnīcas komitejā. Tas, protams, prasa laiku, un laiks ir nauda mūsu dienās, jo sevišķi, ja cilvēkam ir savs personiskais uzņēmums — esmu speciālists drapēšanas un tapsēšanas nozarē — bet iedomājieties, cik daudz laba man iespējams darīt... Paldies, priekšniece. Darbinieks sava atalgojuma cienīgs. Ļoti labs viskijs — šis te. Labprāt uzzinātu, cik tas mums izmaksā ... Un darbs ir tik interesants, dakter, jums nav ne jausmas, cik daudz esmu apguvis medicīnā. Pavisam nesen sieva rādīja man izsitumus, kas bija uzmetušies mūsu mazulim — ļoti skaistam bērniņam, lai gan man kā tēvam to nevajadzētu teikt, — un, kad es teicu, lai viņa neuztraucas... jo iemesls tam ir netīras asinis, viņa sacīja: «Jā, Albert, varu tev izteikt komplimentu, lai arī esi mans vīrs, tu daudz ko saproti, tu man esi tikpat gudrs kā ārsts...» Es jums atstāšu savu vizītkarti! — Viņš izņēma no augšējās vestes kabatas veikala reklāmas karti un slepus iespieda man saujā. — Kā redzat, līdztekus nodarbojos arī ar apbedīšanas lietu kārtošanu. Ja kādiem no jūsu turīgāko pacientu palicējiem būtu vajadzīgs šai ziņā padoms, labprāt izpalīdzētu. Mans uzņēmums visu noorganizē solīdi, dakter. Turklāt par pieņemamu maksu.

Misters Gloags, komisijas trešais loceklis, neliels pusmūža vīrs ar caururbjošu skatienu, līdz šim bija klusējis; bet viņš dīvaini pielieca galvu, ieklausoties sarunā, it kā nolēmis neļaut nekam paslīdēt sev garām, un laiku pa laikam, piekrizdams savu kolēģu izteicieniem, kaut ko noņurdēja.

— Un tagad, mani kungi, —; mis Tradžena teica vissaldākajā tonī, — ceru, ka esat ieradušies ar labu apetīti. Vai mēs tagad nesēstos pie galda?

Viesi bez vilcināšanās pieņēma uzaicinājumu. Viņi, bez šaubām, šurp braucot, jau bija gatavojušies, šo ikgadējo brīvo cienastu notiesājot, parādīt savas spējas, un, lai gan misters Māsters goda vietā brīžiem atļāvās kādu nepieklājīgu asprātību, visu laiku nedzirdēja gandrīz neko citu kā nažu un dakšu šķindoņu un vienmērīgu čāpstināšanu.

Taču beidzot, lai cik viesmīlīgi mis Tradžena skubināja, komisija atslāba un pagura. Pēc brīža misters Māsters atbīdīja atpakaļ krēslu un piecēlās, notraucot drupatas no vestes un rādot lietišķu seju:

— Tagad, priekšniece, ja jums nav iebildumu, mēs labprāt apstaigātu visu iestādi kopā ar jums. Un ar dakteri.

Viņa oficiālā izturēšanās piedeva toni, kad komisija uzsāka inspekcijas gājienu, un es drīz vien nomanīju pēc priekšnieces sasprindzinātās sejas un vieglā pietvīkuma, ka viņai šī procedūra tomēr bija mokošāka, nekā pati man atzinās.

Administrācijas ēkā komisija apskatīja kanceleju, veļas mazgātavu un virtuvi, kur misters Gloags parādīja izcilu talantu okšķerēt pa skapjiem, izošņāt tumšus kaktus un, paceļot vākus pannām un katliem, pārbaudīt darbiniekiem domāto vakariņu garšu.

Tad mūsu grupa devās uz palātām, kur komisijas kungi, paturot prātā savu galveno uzdevumu, lēnām un gandrīz kā karaļnama pārstāvji izstaigāja visas telpas. Nolēmis neko neatstāt nepamanītu, Gloags ielūkojās it visur, pat zem gultām, cenzdamies saskatīt kādu puteklīti. Reiz viņš nomaldījās paviljona «B» tualetes istabā, taču, atradis tur visu priekšzīmīgā kārtībā, atkal piebiedrojās mums ar tādu kā vilšanos. Māsters darbojās tikpat pamatīgi, pacientus izprašņāja aizsmakušā čukstā, kas bija dzirdams visā zālē, — vai kādam esot iemesls sūdzēties. Hons pa to laiku atzina par savu pienākumu izzondēt darbiniekus, it īpaši jaunākās māsas, ar svētulīgu laipnību interesējoties par viņu veselību un dzīves veidu. Vienu reizi viņš apstājās un, norādot uz kādu skaidri izteiktu masalu gadījumu, skatuves čukstā, ar zinātāja pārliecību pagriezies pret mani, piezīmēja:

— Skaisti izsitumi, dakter. Vēja bakas, vai ne? Es jau konstatēju pa veselu jūdzi.

Nerunāju viņam pretī. Izturējos tik neuzkrītoši, cik vien iespējams. Šeit, acīm redzot, par visu atbildēja priekšniece, un, lai gan jutu viņai līdzi, man nebija nekāda vēlēšanās ienaidnieka uguni pievērst sev.

Varbūt izturējos aizspriedumaini, varbūt komisija veica savu uzdevumu viscēlākajos nolūkos, taču netiku vaļā no domas, ka šie trīs vīri bija tumši, neaptēsti darboņi — mazpilsētas politikāņi, turklāt tādi, kas oficiālos darījumos grozās pa priekšu, lai nodrošinātu sev personisku labumu, un, tikko viņam iedota neliela vara, tā cītīgi cenšas izmantot to visā pilnībā.

Beidzot apgaita bija cauri, iznācām no pēdējā paviljona svaigā novembra gaisā, un es jau, atviegloti uzelpodams, nodomāju, ka nu mūsu nelūgtie viesi brauks prom, te pēkšņi Māsters apņēmīgi iesaucās:

— Tagad mēs apskatīsim paviljonu «E»!

Vienu mirkli jutos pārsteigts, un, taisnību sakot, izbrīnu izrādīja arī pārējie; tad satrūkos, jo pamanīju, kur viņš skatās.

— Jūs domājat veco baku izolatoru? — priekšniece neticīgi jautāja.

— Ko tad citu? — Māsters atbildēja īgni. — Tā arī ir slimnīcas ēka, gribu to aplūkot tāpat kā visu pārējo. — Viņš mirkli vilcinājās. — Iespējams, ka mēs to atkal savedīsim kārtībā.

— Protams, — priekšniece sacīja, nekustēdama no vietas, — tas ilgi nav lietots.

— Jā gan! — es strauji iemetu starpā. — Tas ir galīgi pamests.

— Par to spriedīsim mēs. Tātad ejam.

Gāju pārējiem līdzi un visu laiku lauzīju galvu, kā tas sagadījies. Spriežot pēc priekšnieces acīm redzamā pārsteiguma un neapmierinātības, redzēju, ka viņa šeit nebija iejaukta. Māsters jau stāvēja pie durvīm, pagrieza rokturi un atspiedās ar plecu pret durvīm. Tā kā tās nepadevās, es izlēmu galīgi aplam.

— Durvis laikam aiznaglotas. Mēs netiksim iekšā.

Iestājās dīvains klusums. Tad Hons nedroši iejautājās:

— Vai tad jūs negribat, lai mēs tur ielūkojamies, dakter?

Pa to laiku Māsters bija aizdedzinājis vaska sērkociņu un pieliecies jau darbojās gar atslēgas caurumu. It kā izdarījis lielu atklājumu, viņš iesaucās: — Tā ir jauna slēdzene... pavisam jauna! — Viņš izslējās:

— Kas te notiek? Gloag, ejiet un pasakiet Pimam, lai viņš atnes lauzni.

Tagad redzēju, ka man jāatzīstas. Negribēju Pimu iejaukt, un arī priekšniece šķita ļoti nobijusies. Tāpēc pagrābstījos pa savu iekškabatu un izvilku atslēgu.

— Es jūs varu ielaist. — Darīdams prātīgāko, ko šajā situācijā varēja darīt, atvēru durvis un iededzu elektrību.

Tagad, kad šo triju vīru detektīvu instinkti bija atmodināti, viņi spiedās iekšā un sašutuši blenza uz manu iekārtu. Pēc līdzšinējās nesekmīgās ekskursijas šī pārkāpuma atklāšana viņiem nozīmēja īstu nektāru un ambroziju.

— Sasodīts! — Māsters iesaucās. — Ko tas nozīmē?

Skatījos uz viņiem un samierinoši smaidīju.

— Ļoti vienkārši, džentlmeņi. Es nodarbojos ar zinātniskajiem pētījumiem un, tā kā šo paviljonu neviens nelieto, nolēmu izmantot sev par laboratoriju.

— Kas jums deva atļauju?

Kaut arī apņēmies būt lēns un pazemīgs, jutu, ka Māstera tonis liek man piesarkt.

— Vai tad bija nepieciešama atļauja?

Māsters sarauca pieri. Nikni skatījās uz mani.

— Vai tad nezināt, ka jūs slimnīcas komitejai atbildat par visu? Jums nebija tiesību ignorēt noteikumus.

— Es nesaprotu jūsu viedokli. Vai tad es ignorēju noteikumus, ja nodarbojos ar zinātniskajiem pētījumiem?

— Protams. Jūs esat šīs infekciju slimnīcas ārsts, nevis sasodīts eksperimentētājs.

Hons klusi ieklepojās, aizsedzis muti ar plaukstu.

— Vai drīkstētu jautāt, kur jūs ņemat laiku šiem tā saucamajiem pētījumiem? Man aizdomas, ka jūs strādājat šeit tad, kad jums jābūt palātās un jārūpējas par mūsu pacientiem.

— Es šeit strādāju savā brīvajā laikā, naktī, kad mani oficiālie pienākumi beigušies.

— Jūsu oficiālie pienākumi nekad nav beigušies! — Māsters mani rupji pārtrauca. — Te ir neierobežots darba laiks. Mēs jums maksājam algu, lai jūs divdesmit četras stundas dienā būtu uz kājām, nevis lai jūs izvairītos no sava uzdevuma un ieslēgtos kaut kur kopā ar veselu lērumu slimības dīgļu. Ko tad jūs, velns parāvis, ar tiem darījāt?

Aizmirsis priekšnieces gudro pamācību, — ka visprātīgāk ir sadzīvot ar uzpūtīgu amatpersonu, tai glaimot un iztapt, — zaudēju savaldību.

— Ko tad jūs, sasodīts, domājat, ko es ar tiem daru? Auklēju kā luteklīšus?

Patiesi sašutis, Hons iejaucās:

— Nekaunība jums nepalīdzēs, dakter! Tas nu nepiederas. Ļoti nepatīkama lieta. Kas tad, pēc jūsu domām, samaksā par elektrību, ko jūs šeit nodedzināt, un par gāzi? Arī mēs pārstāvam nodokļu maksātājus. Jūs taču nevarat uz sabiedriska laika un sabiedriskas naudas rēķina atvērt privātuzņēmumu?

— Mums tas viss būs jāziņo galvenajai komitejai, — Māsters teica, — es pats to darīšu.

— Jā, jā, — Gloags piebalsoja.

Nevarīgās dusmās kodīju lūpas. Hona vārdos ietvertais patiesības graudiņš nepadarīja piezīmi patīkamāku. Kaut gan es šādas attieksmes iespēju nebūtu varējis iedomāties pat sapnī, es tagad redzēju, ka prātīgāk būtu rīkojies, ja pašā sākumā būtu paprasījis atļauju. Tagad es varēju tikai mēmās dusmās griezt zobus, un nelaime kļuva vēl lielāka, kad jutu sev pievērstu mis Tradženas dīvaino, nožēlas pilno skatienu, kad aizslēdzu liktenīgā paviljona durvis un sekoju pārējiem uz galveno ēku, kur, nodrošinādamies pret salu, ātri iedzēruši alkohola malku, mani trīs apspiedēji ievīstījās mēteļos un šallēs un gatavojās aizbraukšanai.

Viņu atvadīšanās no virsmāsas bija sirsnīga, taču mani viņi tikpat kā neievēroja un pagāja garām ar ledussaltiem skatieniem.

Nelāgā omā atgriezos savā istabā. Mana neveiksme bija ārkārtēja; bet es nespēju ticēt, ka šim notikumam varētu būt nopietnas sekas. Es taču nebiju pastrādājis noziegumu, un, kad šie vīri mierīgā prātā visu pārdomās, tad viņiem vajadzēs atzīt, ka tas noticis aiz visgodprātīgākiem motīviem. Ja nu gadītos kāda nejaušība, drošs paliek drošs, piesēdos pie galda un uzrakstīju plašu pārskatu par to, ko gribēju sasniegt ar saviem pētījumiem. Jutos daudz drošāk, kad biju to nosūtījis.

Tajā pašā vakarā, nākot no savas pēdējās vizītes, sastapu gaitenī māsu Pīku. Viņa gatavojās uzsākt darbu, nakts dežūras grāmata viņai bija padusē. Acīm redzot, viņa bija mani gaidījusi. Kad parādījos, viņa spēji ievilka elpu.

— Labvakar, dakter Šenon. Ceru, ka jūs pavadījāt patīkamu pēcpusdienu?

— Ko jūs sakāt? — es viņai jautāju.

— Ceru, ka šīsdienas viesi jūs iepriecināja.

Nakts māsas balss skanēja dīvaini spalga, un jau fakts, ka viņa mani uzrunāja, bija pietiekami savāds, lai pievērstu manu uzmanību. Pēdējā laikā viņa bija izvairījusies no manis un arvien, nepacēlusi skatienu, paslīdējusi man garām, kad gadījās sastapties. Cieši raudzīdamies uz viņu gaiteņa blāvajā gaismā, redzēju, ka viņa gandrīz pustupus bija atspiedusies pret sienu. Tomēr ar visu savu gļēvumu viņa steidzīgi un aizgūtnēm turpināja:

— Tas gan laikam bija patīkami, kad inspekcija iegāja izolatorā! Un atklāja jūsu brīnišķīgo laboratoriju. Esmu pārliecināta, par to jūs varen priecājāties.

Joprojām pētīju viņas seju. Tiešām jābrīnās, cik ļoti viņa mani ienīda.

— Tā jā, mans smalkais dakter Šenon! Mani no šejienes neizmetīs. Redziet! Varbūt tas jums iemācīs neapvainot dāmu. Un, ja jūs to vēl nezināt, — viņa rīstīdamās baigā uzvaras priekā izgrūda, — komisijas priekšsēdētājs misters Māsters ir mans... svainis.

Pirms paguvu ko teikt, viņa pagriezās, un, it kā baidīdamās, ka es viņai varētu iesist, steidzīgi aizmuka prom.

Stāvēju pavisam nekustīgi... ilgi pēc tam, kad viņa bija aizgājusi.

Tagad man viss bija skaidrs, bet tas bija pēdējais, kas man būtu varējis ienākt prātā. Kādreiz es baidījos, ka priekšniece varētu mani nodot, bet vismazāk to gaidīju no Efijas Pīkas. Nakts dežūrās viņa bija redzējusi mani iznākam no izolatora un pēc vairākkārtējas izokšķerēšanas informējusi savu godājamo radinieku. Tā bija salda atriebība. Kad mans pirmais mežonīgais niknums norimās, jutos kā salauzts. Kā gan cilvēks lai cīnās pret šādu nelietību? Biju nepiedodami aizskāris viņas gļēvo jūtelību. Tā nebija parasta atriebība vai ļaunprātība, bet kaut kas vairāk. Viņa, acīm redzot, bija neirotiskas lēkmes upuris, viņa nemaz nevarēja rīkoties citādi. Bet man nebija aizsargāšanās iespēju un pēc šīs pieredzes arī ne dzirkstelītes cerību.

Mēneša pēdējā dienā saņēmu Bena Māstera parakstītu oficiālu Galvenās komitejas paziņojumu, kas uzaicināja mani atstāt darbu Dalneiras slimnīcā. Lasīju šo vēstuli ar pārakmeņotu seju.

Darbinieki izturējās ļoti iejūtīgi. Priekšnieces vadībā viņi sarīkoja mazu atvadu ceremoniju, kurā man pēc dažām laipnām uzrunām tika pasniegts skaists lietussargs. Tad Pims ar melanholisku, paštaisnu izteiksmi sejā aizveda mani uz staciju vecajā ātrās palīdzības mašīnā. Nu es atkal stāvēju pasaulē bez pamata zem kājām ar vislabākajām izredzēm turpināt savus pētījumus uz ielas. Iesāku ar to, ka gluži apjucis Vintonā izkāpu no vilciena, aizmirsis savu jauno lietussargu vagonā.

TREŠĀ GRĀMATA

.

1. n o d a ļ a

Trokšņainajā pilsētas centrā nelielā sānieliņā, kas nogriezās no Trongeitas, tirgotāju viesnīcā «Globuss» sameklēju istabu, bez paklājiem, sasmakušu — mūžīgi aizvērto logu dēļ, ar izbalējušām tapetēm un koka mazgājamo galdiņu, ko bija izraibinājušas degošu cigarešu pēdas. Man nepatika šī istaba, tā likās sveša, notašķīta, jo tik daudz ce]otāju šeit mitinājušies. Toties lēta.

Apakšstāva netīrajā brokastu zālē iedzēris tasi tējas, devos prom uz Pārksaidu, Vintonas viņā galā. Nonācis klusajā rajonā, jutos atvieglots, uzzinājis, ka profesors Čeliss ir mājās un mani pieņems.

Gandrīz tūlīt arī viņš pats ienāca krēslainajā, brūnu aizkaru un grāmatplauktu ieskautajā kabinetā — kustēdamies mazliet nedroši, tievo, zilganām dzīslām caurausto roku pretī stiepdams un sasveicinoties vērdamies manī ar nopietnu, sirsnīgu skatienu pelnu pelēkajās acīs, kuras bija vēl dzidras, bet aiz vecuma iegrimušas dziļi dobumos.

— Kāds negaidīts prieks, Robert. Jūs jau šeit bijāt pirms vairākiem mēnešiem. Ļoti žēl, ka toreiz jūs nesatiku.

Tagad Vilfredam Čelisam bija vairāk nekā septiņdesmit uz pleciem, trausls, mazs, salīcis vīrs, ģērbies vecmodīgos svārkos, šaurās, melnās biksēs un pogājamos zābakos, kuri piešķīra viņam senlaicīgu izskatu, reizē aizkustinošu un jocīgu. Vārgās veselības dēļ viņš bija aizgājis no universitātes, viņa vietā tagad darbojās profesors Ašers, un ārpus šaurajām speciālistu aprindām Francijā un Šveicē, kur bija tapuši daudzi profesora Čelisa labākie darbi, vecā vīra vārds bija tikpat kā nepazīstams. Bet viņš bija īsts zinātnieks, kurš ar savu nodomu nesavtību un domu cildenumu bez jebkādas materiālas atlīdzības ienesis arī savu artavu gaismas pasaules tumsā. Manos studenta gados profesors bija kļuvis par manu ideālu, daudzkārt viņš bija apliecinājis man savu labvēlību. Viņa vecīgā seja ar augsto pieri un rāmo, dižuma un silta cilvēciskuma apskaidroto izteiksmi bija laipna un mierīga.

Profesors apsēdās atzveltnī man blakus, un līdzi ienākušais Gulivers, vecais, brūnais spaniels, tūlīt nogūlās viņam pie kājām; tagad viņš pievērsa man visu savu uzmanību un ar pieaugošu interesi klausījās manā stāstījumā. Īsu brītiņu klusējis, viņš apvaicājās par dažiem tehniskas dabas jautājumiem, tad, kaut ko pārdomādams, ļāva saviem slaidajiem, jūtīgajiem pirkstiem pāris reižu pārslīdēt pār plānajiem, sirmajiem matiem,

— Interesanti, — viņš teica. — Ļoti interesanti, Robert. Arvien man bijusi tāda sajūta, ka jūs mani nepievilsiet.

Pavisam negaidīti samanīju, ka acīs man sariešas asaras.

— Ja vien varētu saņemt subsīdiju, ser, — es nopietni teicu. — Man taču droši vien ir tiesības to dabūt? Negribētu saistīties atkal jaunā darbā. Jūs pats redzat, cik loti mani kavē naudas trūkums.

— Mīļo zēn... — Viņš laipni pasmaidīja. — Mūža pieredze man mācījusi, ka zinātniskajos pētījumos visgrūtākais ir sadabūt naudu to veikšanai.

— Bet zinātniskā padome, ser, taču tam domāta... Man vajadzīga tikai laboratorija un naudā apmēram simt mārciņu. Ja jūs parunātu ar šiem ļaudīm... jums tomēr ir tik liela ietekme.

Ar bālu un skumju smaidu viņš pakratīja galvu.

— Es tagad esmu aizmirsts cilvēks, veca grabaža, nobāzta kaut kur plauktā. Un tas, ko jūs lūdzat, grūti panākams. Bet es jums apsolu, ka mēģināšu kaut ko darīt. Ne vien dabūt subsīdiju, bet palīdzēt kā vien varēdams. — Mirkli klusējis, viņš turpināja. — Kādu dienu, Robert, es no sirds priecāšos, kad man izdosies sameklēt jums vietu kontinentā. Šeit mūs joprojām vēl saista aizspriedumi. Parīzē vai Stokholmā jums būtu brīvākas rokas.

Viņš nevēlējās ne dzirdēt par pateicību, bet ar dzīvu interesi pievērsa mūsu sarunu atkal pētījumiem. Kamēr es runāju, Gulivers laizīja viņam roku, uguns kamīnā dega gaiši, un augšstāvā varēja sadzirdēt viņa mazbērnu jautro čalošanu. Jutu, ka mana sirds vēlas pateikt visu šim laipnajam, vecajam vīram, kurš ienīda ikkatru ārišķību un šķita vēl jauns, jo viņa acīs staroja labsirdīgs humors. Pusstundu vēlāk, kad atvadījos, viņš cītīgi pierakstīja manu adresi un apsolīja drīz vien dot kādu ziņu.

Uzmundrināts un iedrosmināts cauri pilsētai devos atpakaļ uz viesnīcu. Bija dzidra pēcpusdiena, pie debesīm peldēja augsti, gaiši mākoņi, un ietvēs Mensfīldstrītā, galvenajā veikalu ielā, drūzmējās ļaudis, kuri izmantoja piemīlīgo laiku, lai apskatītos pavasara izpārdošanā piedāvātās preces. Galvenā pasta tuvumā šķērsoju ielu, pāriedams dienvidus pusē.

Tad pēkšņi satrūkos, iztraucēts klusajās pārdomās, mans augums piepeši saspringa. Taisni pretī kopā ar māti ieraudzīju stāvam Džīnu ar vairākiem sainīšiem rokās, lūkojoties liela universālveikala skatlogā.

Kaut gan biju zinājis, ka viņai vajadzēja atgriezties un kārtot pārbaudījumus, līdz kuriem bija atlikušas vairs tikai divas nedēļas, tik negaidīta sastapšanās tā pārsteidza, ka man elpa aizrāvās. Sirds dauzījās kā negudra. Spēru jau soli viņai pretī, taču savaldījos. Pūlis mani paslēpa, joprojām ausīs dunēja, kad sasprindzinātiem skatieniem vēroju Džīnu. Viņa šķita vecāka kļuvusi, tāda kā nobriedusi un, kaut gan viņas sejā nevarēja samanīt acīm redzamu skumju, interese pret vārdiem, kurus teica māte un laikam gan par tumšo mēteli spoguļstikla skatlogā, — likās vienīgi bērna paklausība un pasivitāte. Laiku pa laikam viņas uzmanība gan apdzisa, un viņa pārlaida skatienu visapkārt ar tik domīgi vaicājošu izteiksmi, ka sirds man iesmeldzās. Kāpēc, ak kāpēc viņa nebija viena?

Tad, prātīgi pašūpojot galvu, misis Lo paņēma Džīnu zem rokas, un abas aizgāja no skatloga. Redzēju, ka viņas bija jau iepirkušās un tagad devās galvenās stacijas virzienā, lai brauktu mājās. Sekoju viņām kā zaglis, sirds kvēloja aiz ilgām pieiet viņai klāt, taču mani atturēja doma par apmulsumu, ko izraisītu mana tik pēkšņā parādīšanās.

Pie maza piena veikala misis Lo apstājās un paskatījās pulkstenī. Mirkli apspriedušās, abas iegāja iekšā un apsēdās pie maza galdiņa ar marmora virsu. Palicis ārpusē, mocīdamies un nespēdams izšķirties, vēroju viņas pasūtām un dzeram karstu pienu. Kad viņas iznāca laukā, sekoju viņām pa pēdām līdzi stacijas kņadā. Tur ļaužu burzmā pie grāmatu kioska, kur tik bieži bijām satikušies, atrados Džīnai tik tuvu, ka varēju viņai gandrīz pieskarties. Kāpēc viņa nepagriezās un nepaskatījās uz mani? Izmisis un ar visu savu gribas spēku vēlējos, kaut viņa to darītu. Bet nē, roku rokā ar māti viņa lēnām izgāja uz perona, iekāpa vilcienā un pazuda manam skatienam.

Tikko viņa bija prom, tā pārmetu sev, ka muļķības dēļ palaidu garām šo izdevību, un aizsteidzos atpakaļ uz savu nožēlojamo viesnīcas istabu, kur, kādu laiku apjucis šurpu turpu soļojis pa šauro telpu, paņēmu papīra lapu un spalvu un apsēdos čīkstošajā gultā. Gribējās izliet savas ilgi apspiestās jūtas vārdu straumē, bet doma, ka vēstule varētu nenonākt viņas rokās, mani atturēja. Beidzot Lūkam adresētā aploksnē slepus nosūtīju šādas rindiņas:

«Mīļo Džīn, — redzēju Tevi šodien Vintonā, bet nebija izdevības ar Tevi runāt. Saprotu, Tev drīz atkal jāliek eksāmeni, un negribu Tevi traucēt ne pirms tam, ne pārbaudījumu laikā. Bet, kad viss būs cauri, lūdzu Tevi katrā ziņā ar mani tikties. Man Tevis drausmīgi pietrūka un tik ļoti daudz Tev sakāms. Lūdzu, atbildi uz šo adresi. Vislabāko veiksmi eksāmenos.

Tavs Roberts.»

Nākamajās dienās drudžaini uzmanīju viesnīcas pasta plauktu, gaidot atbildi uz savu vēstuli, mana mīlestība pret Džīnu bija atkal atmodusies un uzliesmojusi. Viņai taču vajadzēja atbildēt? Ilgas pēc viņas kļuva gluži nepārvaramas.

Ar dziļām bažām gaidīju arī ziņu no profesora Čelisa, jo mani līdzekļi bija pavisam izsīkuši un drīz vajadzēja izlemt par savu nākotni. Negribēju vairs saistīties nekādā darbā, cerībā, ka zinātniskā padome man piešķirs subsīdiju. Bet, kad es sāku taupīt uz pārtikas rēķina, apēdot lenčā vienīgi desu pīrādziņu, un vēlāk pusdienas nemaz neēdu, sāku jau nožēlot, kāpēc gan vecajam profesoram skaidrāk neizklāstīju savus kritiskos materiālos apstākļus. Vai tas varētu būt, ka viņš mani aizmirsis, ka no viņa vārgās atmiņas izslīdējis mana apmeklējuma galvenais iemesls? Drošības dēļ aizgāju uz mediķu darba aģentūru un atstāju tur savu adresi, bet darba jautājuma kārtošanas gaitā man radās nesaprašanās ar dežurējošo ierēdni, vārdu pārmaiņa, tāpēc nebija vairs diez kādas izredzes. Bažas, ka nesaņēmu ziņas no profesora un ka Džīna arvien vēl klusē, nožēlojamie materiālie apstākļi, kādos dzīvoju, un vairāk par visu — apziņa, ka atkal aizkavējas mani pētījumi, sāka mani neciešami mocīt.

Izmisumā izņēmu vienu flakoniņu no mantu saiņa, kas stāvēja uz grīdas gultas kājgalā, un sāku pats pie sevis izmēģināt veselu sēriju ādas reakciju ar karstumā nonāvētu baciļu suspensiju, ieskrāpējot sev augšdelmā un iepotējot skrambiņā novājināto baciļu kultūras šķīdumu. Man par prieku, tur attīstījās vesela rinda raksturīgu čūlu, dodot man iespēju pētīt svarīgas ādas reaģēšanas norises. Uzmanīgi tās novēroju, un, tā kā neko vairāk nevarēju iesākt, cītīgi pierakstīju visas izmaiņas un uzskicēju attēlus par to veidošanos.

Reizēm staigāju bezgala daudz pa pilsētu, it sevišķi klejodams pa ielām, kas veda uz Vintonas galveno staciju, cerībā kādreiz ieraudzīt Džīnu nākam no Bleirhilas vilciena. Vairākas reizes pūlī ieraudzīju meiteni, kas tik ļoti atgādināja viņu, ka sirds pamira. Bet, kad dedzīgs un satraukts steidzos tai klāt, man allaž vajadzēja ielūkoties gluži svešas sievietes acīs.

Kādā lietainā vakarā, kad pēc sevišķi neveiksmīgas dienas veltīgi klaiņoju ap staciju, jutu kādu roku uzgulstamies uz pleca.

— Kā klājas, Robert?

Strauji apmetos apkārt ar cerības staru sejā. Bet tas bija Spenss, ģērbies līdz kaklam aizpogātā lietusmētelī, pasitis padusē tikko nopirkto avīzi. Spēji nodūru galvu, protams, priecīgs viņu redzēt, taču arī apmulsis, ka viņš mani satika šeit tādā stāvoklī.

Abi neteicām ne vārda. Neils nekad nav bijis liels runātājs, bet pēc mirkļa neveiklas klusēšanas viņš, kā parasti, stomīdamies jautāja:

— Ko tu te Vintonā dari? Brīvdienu paņēmi?

Baidoties viņa līdzjūtības, nepacēlu skatiena.

— Jā, — atbildēju, — nupat iebraucu no Dalneiras.

It kā atvainodamies viņš uz mani no sāniem noskatījās.

— Nāc līdz uz manām mājām, paēdīsim kopā pusdienas.

Vilcinājos. Mani nekas cits negaidīja, varēju vienīgi velti nonīkt vakaru «Globusā» un ieslēgties savā istabā, ja nevēlējos drēgnajā atpūtas telpā klausīties ceļojošo tirdzniecības aģentu trokšņainajās sarunās. Biju samircis, nosalis un izsalcis. Galva džinkstēja no ielu troksnī pavadītās dienas, augšdelms joprojām sāpīgi pulsēja. Veselu nedēļu nebiju ieturējis kārtīgu maltīti, patiesību sakot, pēdējās divdesmit četrās stundās faktiski nebiju ēdis nekā. Jutos novārdzis un slims. Kārdinājums bija liels.

— Tātad norunāts, — viņš sacīja, pirms paguvu atteikt.

Iekāpām autobusā, kas gāja uz Mountplezentu, pilsētas nomales rajonu, kur jau kopš kāzām Spenss ar sievu īrēja mazu, pa pusei no koka celtu namiņu, vienu no daudzajiem, kas rindojās vienkāršā priekšpilsētas ieliņā. Brauciena laikā nesarunājāmies. Izlikdamies, ka lasa avīzi, Spenss mani netraucēja, taču reizi vai divas jutu viņa skatienu pievēršamies man, un, kad. mēs no autobusa bijām izkāpuši un tuvojāmies viņa mājai, viņš, gribēdams palīdzēt man atgūt iekšējo līdzsvaru, teica:

— Mjūriela ļoti priecāsies, ka tu atbrauci.

Māja gan nebija plaša, bet ļoti gaiša un silta. Kad iegājām iekšā, man pēc āra dzestruma pēkšņā gaisa maiņā uznāca muļķīgs reibonis, tā ka, lai noturētos uz kājām, vajadzēja atbalstīties pret sienu. Pirms Spenss noģērba mēteli, viņš izveda mani cauri priekšnamam savā kabinetā un, apsēdinājis pie kamīna, neatlaidās, kamēr nebiju stiprinājies ar glāzi heresa un biskvītu. Viņa godīgajā sejā atspoguļojās patiesas rūpes, kas man lika justies neērti.

— Vai tu tagad jūties labi?

Mēģināju pasmaidīt.

— Kāpēc gan ne?

Vēl pāris mirkļu parosījies, izliekoties nepievēršam man nekādu uzmanību, viņš izgāja no istabas, piezīmējot:

— Jūties kā mājās... Mjūriela tūlīt nonāks lejā.

Atlaidies atzveltnī, aizvēru acis un, vēl joprojām vārgs, turējos pretī Spensa labsirdības izraisītajai, bezjēdzīgajai tieksmei sabrukt. Bet drīz vien es mazliet atžilbu; heress mani bija uzmundrinājis, un ērtais krēsls mani gandrīz iemidzināja. Pēc minūtēm desmit satrūkos un redzēju durvīs stāvam misis Spensu.

— Sēdiet vien, — ienākot viņa ar roku pamāja, lai nepieceļos.

Par spīti Neila apgalvojumam un viņas pašas pieklājīgajam smaidam, misis Spensa nelikās sevišķi iepriecināta par manu ierašanos. Viņa bija tikpat izskatīga kā arvien, pat vēl valdzinošāka, tā man šķita, kad redzēju viņu sārtā, jaunavīgā tērpā ar dziļu kakla izgriezumu un cieši pieguļošu, vizuļiem nošūtu ņieburu. Viņas tikko sakārtotie mati mirdzēja iesarkani, ko agrāk nekad netiku pamanījis. Seja viņai bija stipri krāsota, un tumšā pomāde piešķīra plānajām lūpām mākslīgu siltumu.

— Ceru, ka nesagādāju jums neērtības, — neveikli ieminējos.

— Ak, nē! — Viņa pakratīja galvu un mazliet teatrālām kustībām aizdedzināja cigareti. — Misters Lomekss noteikti arī atnāks, tad jūs visi trīs satikušies jutīsieties kā senos laikos.

Iestājās klusums, kas mūs abus galīgi nomāca, kad parādījās Spenss, nomazgājies un pārģērbies. Viņš bija smokingā, ar melnu kaklasaiti.

— Piedod man šo svētdienīgo uzciršanos, Šenon, — viņš pielabinādamies uzsmaidīja sievai. — Mjūriela tā vēlas.

— Viesi mūsu mājā nav bieži, — misis Spensa skarbi ierunājās. — Un tāpēc mēs tos vismaz uzņemam, kā pieklājas.

Spenss mazliet nosarka, bet viņš bija nodarbināts ar dzērienu pildīšanu karafēs un neteica nekā. Mjūriela, vienu aci visu laiku pievērsusi pulkstenim, ar mazliet neapmierināti sarauktu pieri sāka pārkārtot miniatūros ziloņkaula zilonīšus, kuri atradās uz kamīna dzegas.

— Vai man tev palīdzēt, mīļā? — Spenss vaicāja. — Tie aizvien gāžas apkārt.

Viņa papurināja galvu. — Gribas, lai mums ir gaumīgas greznumlietiņas.

Man bija kaut kā sāpīgi redzēt Spensu tik iztapīgu, tik pārlieku norūpējušos izpatikt sievai — redzēju arī, ka viņš ielēja sev otru glāzi viskija, turklāt daudz vairāk nekā parasti.

Ap pulksten astoņiem, kad pusdienas jau kādu pusstundu bija gatavas, dzirdēja piebraucam taksometru, un ieradās Lomekss, nevarēdams vien atvainoties par nokavēšanos. Viņš bija apburošs, dabisks, nepiespiests un iepriecināts — tā viņš teica — mani atkal satiekot; viņa drēbes, tāpat kā manieres, bija vienlīdz nevainojamas.

Ēdamistabā galds bija pārklāts ar mežģīnēm rotātu galdautu, un uz tā svečturos dega zaļas vaska sveces zem gofrēta papīra abažūriem. Kad es senāk apciemoju Spensu, maltītē parasti pasniedza vienkāršu, kārtīgu ēdienu, bet tagad pusdienās bija smalki un daudzi ēdieni, kaut gan nebija nekā krietna ko paēst. Mani tas nesatrauca, jo, kaut gan tikai vēl pirms stundas jutos mežonīgi izsalcis, tagad ēšana nebija ne prātā, un man vispār vairs nebija nekādas ēstgribas. Istabene, kurai kundze bija iedīdījusi «labāko māju» paražas, stāvēja durvis, lai nepalaistu garām mirkli, kad kaut kas jāpasniedz vai jānovāc un, elpojot caur muti un acis nenolaidusi, skatījās, kā mēs ēdam. Spenss runāja ļoti maz, bet Mjūriela nemitīgi čaloja, visvairāk gan ar Lomeksu. Jautrā un mundrā omā viņa kā zinātāja spriedelēja par sabiedriskās dzīves jaunumiem un notikumiem, par kuriem viņa, bez šaubām, bija visu uzzinājusi no modes žurnāliem, kurus tik aizrautīgi lasīja, un ar tik pārspīlēti smalkām augstākās sabiedrības manierēm centās notušēt kalpones tūļību, ka man jau sāka krist uz nerviem.

Beidzot pusdienas bija galā, trauku šķindoņa virtuvē aprima, kalpone pazuda, un misis Spensa mūs laipnīgi uzrunāja:

— Jūs trīs tagad varat iet un izkūpināt savas pīpes kabinetā. Pēc pusstundas ienāciet viesistabā. — Pie durvīm viņa, īsi iesmiedamās, apturēja Lomeksu. — Vispirms jums jāpalīdz man nopūst sveces.

Spenss kopā ar mani iegāja kabinetā, kur klusēdams sabikstīja uguni kamīnā, ielēja glāzēs nedaudz viskija un pasniedza man cigareti. Viņš paskatījās uz kamīna dzegu, tad aptaustīja kabatas.

— Vai tev ir sērkociņi, Robert?

— Tūlīt dabūšu, — es atbildēju.

Atgriezos priekšnamā un tur pa atvērtajām ēdamistabas durvīm ieraudzīju Lomeksu un Misis Spensu. Lomeksa skavās Mjūriela bija viņam cieši piekļāvusies, rokas intīmi uzlikusi viņam uz pleciem, un dievinošiem skatieniem vērās viņa acīs. Ne tikvien izturēšanās, bet pilnīgā apmātība viņas sejā mani apstulbināja. Vienu mirkli stāvēju sastindzis, tad, viņu lūpām sakļaujoties, novērsos, izņēmu no mēteļa kabatas sērkociņu kastīti un iegāju atpakaļ kabinetā.

Spenss sēdēja krēslā, saliecies uz priekšu, un stingi lūkojās ugunī. Viņš lēnām aizdedzināja pīpi.

— Tādi vakari Mjūrielai sagādā prieku, — viņš pateica, neskatoties uz mani. — Viņai, liekas, patīk Lomeksa apciemojumi.

— Droši vien, — es piekritu.

— Dažreiz, Robert, domāju, kaut es nebūtu tik garlaicīgs. Cenšos būt jautrāks, bet nekas neiznāk. Nemaz neprotu kult tukšus salmus.

— Priecājies par to, Neil.

Viņš uzmeta man pateicīgu skatienu.

Pēc brīža kabinetā ienāca Lomekss. Viņam ierodoties, iestājās īss klusuma mirklis, bet tas viņu nesamulsināja; šķita, ka Adrienu Lomeksu vispār nekad nekas nesatrauc. Izņēmis no etvijas cigareti, viņš nostājās uz paklāja pie kamīna un atstāstīja savu sarunu ar taksometra šoferi, kurš viņu šurp atvedis. Lomekss bija patīkams un interesants vīrietis, un nepagāja ilgs laiks, kad Spenss, kurš sākumā viņu uzlūkoja ar sadrūmušu seju, smaidot viņā klausījās. Bet es nevarēju smaidīt. Nebiju nekāds pārlieku jūtīgais un jau arvien klusībā biju turējis Lomeksu aizdomās, tomēr manī aiz riebuma viss sagriezās. «Būtu tā gadījies kādam citam, nevis Spensam...» nemitīgi domāju.

Nespēju vairs valdīties. Kamēr Lomekss vēl turpināja stāstīt, es piecēlos un, nomurminājis dažus atvainošanās vārdus, izgāju no kabineta un cauri priekšnamam devos uz viesistabu.

Misis Spensa stāvēja pie kamīna, vienu kāju uzlikusi uz misiņa režģīšiem, elkoni atbalstījusi uz dzegas, un ar sapņainu smaidu lūkojās savā atspulgā spogulī. Viņa šķita bezgala apmierināta ar sevi, bet arī trauksmaina nemiera pārņemta. Kad es ienācu un aizvēru aiz sevis durvis, viņa aši pagriezās.

— Ak jūs! Kur tad pārējie?

— Kabinetā.

No mana toņa viņa, acīm redzot, noprata, ka kaut kas nav īsti kārtībā. Pēkšņi skropstas paceldama, viņa uzmeta man ātru skatienu.

— Misis Spensa, — es beidzot akmens saltā balsī ierunājos. — Pirms dažām minūtēm redzēju jūs un Lomeksu.

Viņa mazliet nobāla, tad dusmās tumši pietvīka.

— Jūs tātad mūs izspiegojāt?

— Nē, ieraudzīju jūs tīri nejauši.

Valodu zaudējusi, viņa meklēja vārdus, vaigiem sašutumā liesmojot. Es turpināju:

— Jūsu vīrs ir mans labākais draugs. Un labākais cilvēks pasaulē. Piespiest es jūs, protams, nevaru. Bet es jūs lūdzu, padomājiet par viņu.

— Padomāt par viņu! — misis Spensa iesaucās. — Kāpēc neviens pārmaiņas dēl nepadomā par mani? — Viņai aizrāvās elpa pēkšņā kaislīgu dusmu uzplūdā. — Vai jūs maz zināt, ko es šajos pēdējos piecos gados esmu izcietusi?

— Jūs dzīvojāt diezgan laimīgi, kamēr uzradās Lomekss.

— Tā jums šķiet. Es biju neizsakāmi nelaimīga.

— Kāpēc tad apprecējāties ar Neilu?

— Tāpēc, ka biju īsta muļķe, ļaudamās sentimentalitātei, līdzcietībai un vispārējai atzinībai... «Tāda jauka meitene, kas rīkojas tik lieliski, tik cildeni.» — Viņa savieba lūpas. — Es neapzinājos, ko uzņemos. Ak, sākumā, kara laikā viss likās kārtībā. Tad bija tik daudz aizrautības. Orķestri spēlēja, un karogi plīvoja. Ļaudis pat piecēlās kājās un aplaudēja viņam, kad abi ieradāmies teātrī. Bet tagad tas viss sen pagājis un aizmirsts. Viņš vairs nav varonis. Viņš ir biedēklis. Ļaudis ielās viņam noskatās pakaļ. Puikas viņu apsaukā. Vai varat iedomāties, ko izjūtu es? Pavisam nesen bijām restorānā, un kompānija pie blakus galdiņa viņam aiz muguras sāka tā ņirgāties, ka man aiz kauna bija jālien vai zemē.

Viņas gara nabadzības atbaidīts, stingām acīm skatījos, tomēr nepiekāpos.

— Dažreiz cilvēki var būt drausmīgi nežēlīgi. Jums nevajag iziet ļaudīs. Jums taču ir skaista māja.

— Šaura, maza būda pilsētas nomalē! — viņa nikni atcirta. — Šī dzīve nav tā, kam mani audzināja. Es garlaikojos, jā, garlaikojos līdz nāvei. Tupot šeit vakaru pēc vakara, es varētu brēkt. Kad ar viņu saderinājos, mēs kalām plānus, ka viņš kļūs ārsts konsultants. Vai varat iedomāties viņu tagad lepnā rajonā kā praktizējošu ārstu — tādā izskatā? Reiz viņu aizsauca pie mazas meitenītes tepat mūsu ielā, un, kad viņš noliecās pār gultiņu, bērnam gandrīz uznāca krampji. Viņš nekad nebūs nekas cits kā tikai laboratorijas kraķis.

— Tāpēc jums vajadzētu censties būt jo labākai pret viņu.

— Ak, mitējieties! — viņa man uzkliedza. — Jūs, pusizceptie ideālisti, visi esat vienādi. Diezgan esmu viņam upurējusi. Apnicis vārīt viņam galertus un viras. Nevaru vairs kā līdz šim izniekot sava mūža labākos gadus.

— Viņš jūs mīl, — es ieminējos. — Tas tomēr jums abiem kaut ko nozīmē. Pacentieties to novērtēt.

Misis Spensas niknais skatiens itin kā iesita man. Gaidīju dusmu izvirdumu. Taču viņa novērsās un raudzījās kamīnā. Istabā kā uzvelkamas lelles sirds puksti skanēja pulksteņa klusā tikšķēšana. Kad viņa atkal uzlūkoja mani, viņas seja bija mierīga, skatiens atklāts un apburošs.

— Klausieties, Robert. Jūs saceļat brēku gluži ne par ko. Tas tikai mazs flirts mums ar Adrienu. Zvēru jums, nav nekā ļauna.

Viņa panācās uz priekšu un ar roku viegli pieskārās manai piedurknei.

— Dzīve šajā sasodītajā nomalē ir trula. Dažreiz cilvēks taču vēlas mazliet papriecāties. Katrai sievietei patīk, lai viņai glaimo, katra grib... grib justies valdzinoša. Tas arī ir viss. Jūs taču Neilam neko nestāstīsiet?

Papurināju galvu, cieši uz viņu skatoties, neizpratnē, vai viņas vārdi izsaka kaut ko patiesībai līdzīgu.

— Es izpirkšu šo neapdomību ar labu. Esmu patiešām mīļa pret viņu. — Viņa smaidīja pamudinoši, joprojām manu piedurkni glaudīdama. — Apsolāt, ka neteiksiet viņam ne vārda?

— Neteikšu. Neteikšu viņam neko. Man tagad jāiet. Ar labvakaru, misis Spensa.

Kabinetā, aizbildinoties, ka jātiek pulksten desmitos uz Dalneiras vilcienu, pateicu, ka man jāiet, un atvadījos no Lomeksa. Spenss, diezgan apjucis par manu pēkšņo aiziešanu, nāca pavadīt līdz durvīm. Vējtverī viņš aplika roku man ap pleciem.

— Kaut taču tu tik ātri nesteigtos prom, Robert. — Viņa tumšās acis lūkojās manējās. — Taisnību sakot ... gribēju tevi lūgt palikt dažas dienas pie mums... ja tev kādas grūtības.

— Grūtības! — es atsaucos.

Viņš novērsa skatienu.

— Viņnedēļ zvanīju uz Dalneiru. Man pateica, tu no turienes esot aizgājis. — Viņš meklēja vārdus, kuri šķita nākam no viņa nesavtīgās sirds dzīļu dzīlēm. — Redz, es labprāt palīdzētu... Man šeit klājas tik labi... Netīkas domāt, ka tev jāmētājas kaut kur apkārt kā pazudušam grasim.

— Paldies, Spens, paldies! Viss kārtībā. — Jūtas mani uzveica, nevarēju vairs parunāt. Saspiedu tikai viņa roku un metos skriešus prom vakara drēgnajā tumsā.

Visu ceļu, ejot atpakaļ uz pilsētu, pūlējos saņemties. Delms man bija karsts un uztūcis, bet šīs sāpes bija vieglāk panesamas nekā smeldze, kas dedzināja sirdi. Apziņa, ka dzīve ir nežēlīga, mani nomāca.

Pulkstenis rādīja vienpadsmit, kad nonācu viesnīcā un, iegājis vēsajā vestibilā, ieraudzīju korespondences plauktā man pienākušu vēstuli. Steidzīgi to paņēmu.

«Dārgo Šenon. Diemžēl man jāziņo, ka, par spīti manām lielajām pūlēm, zinātniskā padome atteikusies subsidēt Jūsu darbu. Šķiet, šis lēmums ir galējs. Jūsu vajadzības tomēr paturēšu prātā. Bet, tā kā pagaidām Jums vajadzīga telpa savu darba piederumu novietošanai, tad esmu sarunājis, ka varēsiet tādu dabūt vecajā aptiekāru mītnē Svētā Andreja gatvē. Nezaudējiet dūšu.

Jūsu Vilfreds Čeliss.»

Nespēju vairs lasīt, gluži vienkārši nespēju saskatīt vārdus. Vajadzēja sakost zobus, lai apvaldītu asaras, kas saskrēja acīs.

2. n o d a ļ a

Nākamajā rītā gluži kā zemē notriekts, neveikls bokseris, kuram jācenšas atkal tikt uz kājām, devos bez lielām cerībām uz aptiekāru mītni. Tā bija veca ēka ar piebūvēm — farmācijas fakultātes filiāle, kas atradās Velgeitas tuvumā, kur mācījās studenti, lai iegūtu aptiekāru apvienības diplomu. Tā bija mācību iestāde, kas nemaz nebija salīdzināma ar universitāti.

Vārtu sargs jau bija informēts par manu ierašanos, un, kad pateicu savu uzvārdu, viņš aizveda mani uz kādu apakšstāva istabu, garu, zemu, patumšu telpu, kur atradās galds, ādas kušete, aptiekāru svari stikla kastē, statīvs ar mēģenēm un divi mazi plaukti ar vienkāršiem ķīmiskajiem reaktīviem. Telpa patiešām zināmā mērā atbilda manam priekšstatam, kāda tā būs; tā it labi noderēja farmācijas studentam, un, kad iepazinos ar tās ierobežotajām iespējām, tad vaicāju sev, vai man vispār jebkad šajā pasaulē izdosies rast darbam pienācīgus apstākļus. Šeit, pastāvīgi kaut ko uzlabojot, iekārtojot un nervus sasprindzinot, vismaz varētu pavirzīt uz priekšu zinātnisko darbu. Bet, pūloties vienam pašam, bez naudas un jebkāda atbalsta darbs veiksies visai gausi.

Iznācis ārā, iedevu vārtsargam šiliņu un palūdzu aiziet ar rokas ratiņiem līdz «Globusam» un pārvest no turienes manu aparatūru. Vismaz biju atradis savām mantām bezmaksas glabātavu. Tā tomēr bija zināma priekšrocība, jo nevarēju pateikt, cik ilgi man būs iespējams uzturēties viesnīcā. Bet vai manām pūlēm būs panākumi, ja turpināšu darbu šeit, par to vēl šobrīd nebiju pārliecināts. Ejot laukā pa efejām apaugušo vecās ēkas vārtu velvi, sirdī izjutu tādu kā sarūgtinājumu pret profesoru Čelisu. Tomēr nespēju ticēt, ka viņš tīšu prātu atstājis mani likteņa ziņā.

Iedams atpakaļ uz viesnīcu, mocīdamies ar šīm domām, devos pāri Trongeitas laukumam. Tas bija trokšņains, satiksmes līdzekļiem pārblīvēts, lētiem veikaliņiem un augstiem īres namiem ietverts trīsstūris, ko pilsētas trūcīgajā rajonā veidoja trīs šauru, dzīvu ielu krustojums. Pāri laukumam virzījās visa satiksme, kas nāca no ostas, smago pajūgu un kravas automašīnu nemitīgā straume juku jukām ar Oldhaistrītas tramvaju un autobusu plūsmu.

Dzīros jau iegriezties ap stūri Trongeitā, kad manas pārdomas spēji kā zibens pārtrauca savāda, nelaimi vēstījoša priekšnojauta. Uz pretējās ietves ļaužu burzmā blakus savai draudzenei stāvēja gadus četrpadsmit veca skolniece ar skolas somu padusē, gaidīdama, kad varēs pāriet ielu. Domājot, ka iela brīva, viņa, smiedamās atvadījusies no biedrenes, nokāpa no ietves. Šajā mirkli no Oldhaistrītas negaidīti strauji izbrauca autobuss. Meitene to ieraudzīja un metās skriet. Šķita, ka viņa būs glābta. Bet tajā pašā brīdī no pretējās puses traucās smagā kravas mašīna. Atstarpe starp abām mašīnām samazinājās. Meitenīte, apjukusi apstājusies, redzēja, ka iekļuvusi lamatās, un neveikli pagriezās, lai dotos atpakaļ, bet kāja paslīdēja, un viņa nogāzās visā augumā uz slapjā asfalta. Skolas soma aizlidoja pāri ielai, izbārstot grāmatas man pie kājām. Griezīgi iečīkstējās bremzes, atskanēja spalgs briesmu kliedziens, un ostā ar čugunu piekrautās, smagās mašīnas ritenis šņirkstēdams pārvēlās pāri bērna ķermenim.

Atskanēja šausmu pilni kliedzieni, visi skrēja turp, un nākamajā brīdī jau pūlis ielenca upuri. Es nevarēju atturēties. Kaut gan aizvien instinktīvi vairījos demonstrēt publiski savu profesiju, es tomēr izspiedos cauri blīvajai ļaužu burzmai un nometos uz ceļiem blakus cietušajai meitenītei. Viņas seja, ar dubļiem notašķīta, bija līķa bāla; meitenīte nekustējās un vārgi vaidēja. Kāds polismens atbalstīja viņas galvu savā saliektajā elkonī, bet ļaudis, labu domādami, spiedās klāt un deva padomus.

— Nogādājiet viņu kaut kur telpās, — pateicu polismenam. — Esmu ārsts.

Polismena sarkanā, uzbudinātā seja tūlīt atplauka. No blakus stāvošās smagās mašīnas palīdzīgas rokas sniedza lejup dēli. Atskanot vēl skaļākām klaigām un satraukumam pieaugot, meitenīti uzlika uz šīm improvizētajām nestuvēm un aizgādāja uz kāda ārsta kabinetu, kas atradās tepat pāri ielai blakus veikaliem, un tur cietušo novietoja dibentelpā uz kušetes. Apmēram divdesmit cilvēku liels ziņkārīgo pūlītis mums nopakaļ ienāca telpā. Nekavējoties polismens izsauca ātro palīdzību. Bet, nostājoties man blakus pie kušetes, viņš teica:

— Paies vismaz desmit minūtes, kamēr tā šādā burzmā atkļūs šurp.

— Lūdzu, izsūtiet šos ļaudis laukā.

Kamēr viņš centās atbrīvot trūcīgo ārsta privātprakses kabinetu no ziņkārīgajiem, noliecos un atpogāju cietušās meitenes notašķīto un saplēsto blūzi. Pārplīsušais ņieburiņš nokrita, atsedzot bērna mazās, plakanās krūtis. Cietis bija kreisais plecs, cik varēju konstatēt, — komplicēts kaula lūzums. Pārlūzusī kreisā roka ļengani nokarājās, taču daudz ļaunāks par šo ievainojumu bija plašais, zilganais, nemitīgi pieaugošais pietūkums kreisajā padusitē. Ar pirkstiem aptvēris delnas locītavu, uzmetu ašu, bažu pilnu skatienu bērna sejai, kas tagad bija pavisam balta, bet acis stingas un mazliet augšup pavērstas.

Polismens atkal stāvēja man blakus. Tagad klāt pienācis bija vēl šī kabineta ārsta palīgs sanitārs, pusmūža vīrs īsos, baltos svārkos.

—.Kam šis kabinets pieder? — es vaicāju.

— Dakterim Māzeram. Bet viņa diemžēl pašlaik te nav.

— Skats ir diezgan bēdīgs, — klusā balsi piezīmēja polismens.

Raugoties uz pulsējošo tūkumu, ātri visu apsvēru. Acīm redzot, trūce rokas artērijā, bet pārāk augstu, lai būtu iespējams uzlikt žņaugu, un asinis plūda strauji, varēja iestāties nāve, pirms ieradīsies ātrā palīdzība.

Nedrīkstēju vilcināties. Nesakot ne vārda, pievilku kušeti pie loga, piegāju pie mazā emaljētā instrumentu skapīša istabas stūrī, izņēmu no tā skalpeli, Spensera saspiednes un stikla stobriņu ar ketgutu šuvēm. Apakšējā plauktā atradās pudele ar ēteri. Uzpilināju to uz marles, ko uzliku meitenītei uz nāsīm. Viņa vāji iekunkstējās, tad mierīgi gulēja.

Normālai antisepsei vairs neatlika laika. Uzlēju sev uz rokām mazliet joda, un ar to pašu kodīgo šķidrumu noziedu pietūkušo padusīti. Poiismens un sanitārs stingiem skatieniem vēroja mani. Durvīs drūzmējās bariņš klusu ziņkārīgo. Nepievēršot viņiem nekādu uzmanību, paņēmu skalpeli un izdarīju griezienu piepampušajā rokā.

No brūces tūdaļ izšļāca liels asiņu receklis. Es ieraudzīju bojātās artērijas asiņojošo plīsuma plaisu. Nekavējoties aizspiedu artēriju ar saspiednēm. Tad piesardzīgi, gandrīz gausi aizšuvu asinsvadu. Tas nesagādāja grūtības, un piecās minūtēs viss bija padarīts. Noņēmis meitenītei ētera masku, atlaidu vaļā saspiednes, uzliku mazu tamponu uz brūces un krustenisku pārsēju, lai viss būtu izdarīts pēc noteikumiem. Pulss tūlīt kļuva spēcīgāks, eipošana dzijāka un vienmērīgāka. Paņēmu rupjo, pelēko segu no kušetes kājgaļa un cieši apsedzu meitenītes vājo augumiņu. Slimnīcā viņai varēs izdarīt asinspārliešanu, varbūt intravenozi injicēt fizioloģisko šķīdumu, bet īstās briesmas jau bija garām.

— Tagad izķepurosies, — īsi piezīmēju.

Polismens atviegloti uzelpoja, un no durvju puses dzirdēju atskanam atzinīgu murmināšanu. Bet, kad atskatījos, ieraudzīju mazu, druknu, spēcīgu vīru ar sarkanu seju un cirtainu matu cekulu blenžam manī ar nelaipnām acīm.

Nepatīkamais tips mani kaitināja.

— Man šķiet, es teicu, lai visi iziet ārā no šejienes.

— Tad jau viss kārtībā, — viņš strupi attrauca. — Vācieties ārā!

— Vācieties jūs! — drusku aizsvilies atbildēju.

— Kāpēc tad es? Tas ir mans kabinets.

Sapratu, ka ienācējs bija dakteris Māzers. Šajā brīdī piebrauca ātrā palīdzība, un tas visu uzmanību pievērsa meitenei; radās zināms satraukums. Kad mazā paciente bija pavisam ērti novietota un saudzīgi aiznesta, polismens aizvēra savu piezīmju grāmatiņu, svinīgi pakratīja man roku un mūs atstāja. Sanitārs izgāja priekštelpā, pūlis izklīda, ielā atsākās satiksmes dunoņa. Dakteris Māzers un es palikām divatā.

— Jums nu gan netrūkst nekaunības, — viņš ierunājās. — Ienākt manā kabinetā. Notašķīt to ar asinīm. Un es par to pat nesaņemu honorāru.

Norotīju lejā krekla piedurknes un uzģērbu svārkus.

— Kad tikšu pie naudas, atsūtīšu jums čeku par desmit ginejām.

Viņš kādu mirkli kodīja nagus, it kā manu piezīmi pārdomādams. Viņam bija apgrauzti visiem pirkstiem nagi.

— Kā jūs sauc?

— Šenons.

— Jūs laikam esat kaut kas līdzīgs ārstam?

Paskatījos uz viņa iestikloto diplomu, kas karājās pie sienas viņam aiz muguras. Tā bija vispārējo kursu beigšanas apliecība par iespējami zemākās kvalifikācijas iegūšanu, lai būtu tiesības strādāt par praktizējošu ārstu.

— Jā, — es teicu. — Un jūs?

Viņš mazliet pietvīka, bet tad ar tādu izskatu, itin kā būtu atklājis krāpšanu, spēji pagriezās pret savu rakstāmgaldu un paņēma no tā gadskārtējo «Medical Directory» [Izziņas par ārstiem.] izdevumu. Ar visām viņa kustībām raksturīgu enerģiju pāršķirstot lapas, viņš drīz atrada manu vārdu.

— Šenons, — viņš teica. — Roberts Šenons. Tūlīt redzēsim. — Bet, izlasot par tur minētajām kvalifikācijām, kuras biju ieguvis, un man piešķirto balvu uzskaitījumu, viņa seja izstiepās aizvien garāka. Viņš aizcirta grāmatu un apsēdās ar ādu apsistajā rakstāmgalda grozāmajā krēslā, atstūma pakausī katliņu, kas viņam joprojām bija galvā, un sāka pētoši manī raudzīties pavisam citādām acīm.

— Vai jūs esat dzirdējis par mani? — viņš beidzot jautāja.

— Nekad.

— Noteikti būsiet. Es esmu Džeims Māzers. Man ir lielākā prakse pilsētā. Trīstūkstoš slimokasnieku. Maksimums! Visi pārējie ārsti mani neieredz. Atņemu viņiem maizes kumosu. Vienkāršo ļaužu vidū esmu loti iecienīts.

Joprojām mani novērojot, viņš prasmīgi uztina cigareti un ar kreiso roku iebāza to nokareni mutē. Viņa pašapziņa bija apbrīnojama. Ārsta profesijas pārstāvim viņš bija ģērbies pārlieku uzkrītoši: plati svītrotās biksēs, īsos melnos svārkos, ar stāvu apkaklīti un kaklasaiti, kurā bija iesprausta briljanta adata. Toties zods vizēja zilgans; viņam derēja noskūties.

— Jūs esat bez darba? — viņš pēkšņi vaicāja. — Kāds tam iemesls... plostošana vai sievietes?

— Gan viens, gan otrs, — izmetu. — Esmu arī morfinists.

Viņš neatbildēja... tad ar spēju kustību, krēslā sēdēdams, izslējās.

— Vai jums nepatiktu strādāt manā vietā? Trīs vakarus nedē]ā. Slimniekus pieņemt kabinetā un vēlās vizītēs izstaigāt. Man vajadzīgs brīvs laiks. Prakse mani beidz nost.

Pavisam pārsteigts, mirklīti apsvēru.

— Cik jūs maksāsiet?

— Trīs ginejas nedēļā.

Es atkal apdomāju. Tas bija diezgan augstsirdīgs piedāvājums, kas dotu man iespēju paturēt istabu «Globusā» un aiztaupītu pazemojumu stāvēt rindā mediķu darba aģentūrā. Turklāt atliktu arī laiks pētījumiem, ja vien izdotos noorganizēt darbu aptiekāru mītnē.

— Esmu ar mieru.

— Norunāts. Esiet šeit šovakar tieši sešos. Es jūs brīdinu, man jau agrāk bijuši asistenti. Bet tie ne velnam nederēja. Izspēru viņus laukā, ka nebija ko redzēt.

— Paldies par norādījumu.

Dzīros doties uz durvīm, kad viņš, drūmi smīnot, pasauca mani atpakaļ.

— Pagaidiet. Jūs izskatāties tāds, it kā jums itin labi noderētu mazs avansiņš.

Viņš izvilka no kabatas bikšu mugurpusē pārāk biezi piebāztu ādas maku un, uzmanīgi izņēmis no tā naudu, piestūma man pāri galdam trīs šiliņu monētas un trīs mārciņas naudas zīmēs.

Biju kļuvis saprātīgāks. Ne vārda neteicis, paņēmu naudu tikpat uzmanīgi, kā viņš to bija nolicis.

3. n o d a ļ a

Tajā pašā vakarā atnācu pulksten sešos un tāpat arī visus trīs vakarus nedēļā, kad strādāju kabinetā pie Trongeitas krustojuma. Kad tur ierados, uzgaidāmā telpa arvien bija bāztin piebāzta ar pacientiem — sievietes ietinušās lakatos, noskranduši bērni, doku strādnieki, un drudžainais darbs bieži ievilkās līdz vienpadsmitiem vakarā, pēc tam vēl parasti vajadzēja aiziet vienā vai divās steidzamās mājas vizītēs, par kurām man paziņoja sanitārs Tompsons, pirms aizslēdza durvis vakarā. Darbs bija smags. Nevarēju pārmest dakterim Māzeram, ka viņš būtu pārspīlējis, stāstīdams par savu milzīgo praksi. Drīz pārliecinājos, ka trūcīgo iedzīvotāju vidū, kuri mitinājās šajā graustu rajonā, viņš patiešām bija iecienīts.

Jau dakterim Māzeram piemītošais straujums pacēla viņa prestižu, turklāt viņa metodes bija strupas, efektīvas un dramatiskas. Viņš instinktīvi noteica diagnozes un nekad nevilcinājās izteikt savas domas — parasti platā, vietējā skotu dialektā. Nekad viņš sevi netaupīja, strādāja kā galēru vergs un savus pacientus pamatīgi iebiedēja. Tāpēc tie viņu arī ieredzēja. Viņš rakstīja radikālas receptes. Visas zāles nozīmēja maksimālās devās, un pacients, kurš bija dabūjis pamatīgi iztīrīt kuņģi un zarnas vai arī drausmīgi izsviedrēties, saprotoši pamājot ar galvu, varēja teikt:

— Jā, mūsu mazā dakterīša zāles, tās tikai ir ko vērts!

Māzers ļoti pārdzīvoja, ka viņam tik mazs augums, bet viņam piemita sīkaudžiem raksturīgā iedomība, un viņam arī veicās. Viņam neizsakāmu baudu sagādāja apziņa, ka viņš guva uzvaru tādos gadījumos, kādos citi kolēģi netika galā, un klusībā nosmējās, kad varēja «izgriezt pogas» kādam amatabrālim. Bet vairāk par visu viņu iepriecināja fakts, ka, pārtiekot tikai no šīs nožēlojamās, mazās prakses trūcīgo ļaužu rajonā ar viszemākās ārsta kvalifikācijas diplomu, viņam bija iespējams dzīvot ar plašu vērienu lielā piepilsētas savrupmājā, braukāt savā «Sunbeam» markas automašīnā, nodrošināt vienīgajai meitai lielisku izglītību, uzdāvināt sievai lepnu kažoku, vārdu sakot — kā pats mēdza teikt — dzīvot kā lordam. Viņam bija ārkārtīgi spēcīgi attīstīta naudas, vērtības izjūta. Kaut gan viņš ņēma ļoti zemu honorāru, no viena šiliņa līdz divarpus šiliņiem, viņš prasīja samaksu skaidrā naudā.

— Tiklīdz viņi attapsies, ka var jūs izmantot gluži par velti, dakter, — viņš mani brīdināja, — tā jūs esat pagalam.

Vienā no rakstāmgalda atvilktnēm viņš glabāja garenu zamšādas somu, kurā kādreiz atradušās dzemdību stangas un kurā tagad ieplūda visi honorāri. Slimnieku pieņemšanas stundu beigās tā aizvien bija pilna ar sīknaudu. Kad mans darbs pirmajā vakarā tuvojās noslēgumam, gluži negaidot kabinetā ienāca dakteris Māzers, pacēla naudas somu un lietpratīgi to pasvēra rokā. Tad viņš paskatījās uz mani, bet neko neteica. Redzēju, ka viņš ir apmierināts, kaut gan centās to neizrādīt.

Otrās nedēļas sākumā, kad pirmdienas vakarā ierados, lai sāktu slimnieku pieņemšanu, iebāzu roku ķiteļa kabatā un izvilku laukā vienas mārciņas naudas zīmi.

— Tā pieder jums. — Kad Māzers mani cieši uzlūkoja, es turpināju: — Bērns, kuru todien sabrauca, lieliski atveseļojas. Piektdien šeit ienāca meitenes tēvs un uzstāja, ka gribot samaksāt šādu honorāru. Viņš ir krietns cilvēks un ļoti pateicīgs.

Māzera sejā atainojās dīvaina izteiksme. Viņš uztina cigareti, nokoda galā vaļējās tabakas šķiedriņas un izspļāva uz grīdas.

— Paturiet to sev, — viņš beidzot noteica.

Es aizkaitināts atteicos.

— Jūs man maksājat algu. Viss, ko es te nopelnu, pieder jums.

Iestājās klusums. Māzers aizgāja līdz logam un atnāca atpakaļ, piemirsis aizdedzināt cigareti.

— Vai lai es jums kaut ko saku, Šenon? — viņš gausi iesāka. — Jūs esat pirmais godīgais asistents, kas man mūžā vispār gadījies. Ziniet, nu tad ņemsim šo papīru un aizsūtīsim slimajam knauķim ķekaru melno vīnogu un kādus ziediņus.

Tā bija viena no dīvainajām šī mazā vīra īpašībām — viņš naudu mīlēja, bet nebija sīkumaini skops un ar vērienu izdeva to gan savām, gan citu vajadzībām.

Pēc šī gadījuma Māzera attieksme pret mani kļuva daudz sirsnīgāka. Taisnību sakot, viņš pat sāka izturēties draudzīgi, lepni parādīja man fotouzņēmumus, kas attēloja viņa sievu un septiņpadsmit gadus veco meitu Adu, kura pašreiz beidza lepno un dārgo «Svētās sirds» klostera skolu Grentlejā. Viņš arī parādīja fotogrāfiju, kurā bija redzama viņa grandiozā savrupmāja ar lielo automašīnu durvju priekšā, un lika saprast, ka drīz mani turp ielūgs. Laiku pa laikam viņš man deva padomus, kā jādarbojas brīvā ārsta praksē, un kādu dienu vaļsirdības uzplūdā atzinās, ka patiešām gadā nopelnot trīstūkstoš mārciņas skaidrā naudā. Savā ziņkārībā vēlēdamies izdibināt, kā es pavadu pārējo laiku, viņš bieži vien mēģināja no manis kaut ko izvilināt, bet es allaž ievēroju pieklājīgu atturību. Kaut gan man nepatika šis darbs, jutos labā omā, jo man bija savāda priekšnojauta, ka beidzot man tomēr uzsmaidīs laime. Un tā tas tiešām arī šķita.

Kad tonedēļ ceturtdienā vēlā pēcpusdienā devos atpakaļ uz viesnīcu, mijkrēslī ieraudzīju pāri ielai vīrieša stāvu, kas likās pazīstams. Mani ieraugot, cilvēks izkustējās no savas pacietīgā gaidītāja pozas un lēnām nāca klāt. Atceroties apstākļus, kādos bijām šķīrušies, sirds vai pa krūtīm kāpa laukā, kad pazinu pretimnācēju — tas bija Alekss Djūtijs.

Mums satiekoties, iestājās ilgs klusums, un sev par izbrīnu redzēju, ka viņa satraukums un saviļņojums bija daudz lielāks nekā mans. Beidzot viņš zemā balsī sacīja:

— Man gribētos ar jums aprunāties, Robert. Vai varam ieiet?

Iegāju kopā ar viņu vestibilā pa virpuļdurvīm, abi uzkāpām manā istabā, kur viņš, nolicis uz grīdas kasti, kuru bija nesis padusē, apsēdās uz krēsla malas, spēcīgajās plaukstās grozot apaļo cepuri; tad viņš man pievērsa savu norūpējušos, atklāto acu skatienu.

— Rob... Atnācu lūgt jums piedošanu.

Ar lielām pūlēm viņš pārdabūja šos vārdus pār lūpām, bet, kad tie bija izteikti, tad atviegloti uzelpoja.

— Viņnedēļ aizbraucām uz Dalneiru. Bijām savākuši Sima rotaļlietas no bēniņiem, jo sieva gribēja tās visas nodot bērniem slimnīcā. Kamēr tur kavējāmies, iznāca gara runāšana ar priekšnieci. Viņa, mums uzticēdamās, visu izstāstīja. Man žēl, ka es jūs apvainoju, Robert. Tagad varētu sev mēli nokost.

Nemaz nezināju, ko viņam teikt. Ikkatra pateicība mani aizvien neticami mulsināja. Taču manas un Djūtija draudzības izjukšana mani toreiz bija dziļi sāpinājusi, un tagad es jutos atvieglots, ka pārpratums noskaidrojies. Ne vārda nesakot, sniedzu viņam roku. Viņš satvēra to kā skrūvspīlēs, un viņa sārti brūnganā sejā atplaiksnījās kluss, skumjš smaids.

— Tad nu atkal viss būtu kārtībā, draugs?

— Protams, Aleks.

— Rudenī jūs nāksiet kopā ar mani zvejot?

— Ja būsiet tādā omā.

— Būšu, — viņš lēnām atbildēja. — Ar laiku cilvēks tiek pāri visam, jūs taču to zināt, Robert.

Iestājās īss klusums. Viņš mazliet paberzēja rokas un, it kā kaut ko meklēdams, pārlaida skatienu istabai.

— Vai jūs vēl joprojām turpināt pētījumus?

— Jā.

— Tas ir labi. Vai atceraties piena paraugus, kuri jums bija vajadzīgi? Es tos šodien, šurp braucot, paķēru līdzi.

Izslējos krēslā kā elektrizēts.

— Vai pie jums atkal plosījās lopu sērga?

Djūtijs apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Smaga?

— Ļoti, Rob. Piecas no mūsu govīm atnesās priekšlaicīgi un nobeidzās, lai kā mēs pūlējāmies glābt.

— Un tagad jūs man atvedāt piena paraugus? — satraukumā sasprindzis vaicāju.

— No viņām govīm. Sterilos traukos. — Viņš pamāja ar galvu uz saini, ko bija nolicis zemē. — Šajā cinkotā kastē.

Neizsakāmā pateicībā skatījos uz viņu. Tik daudzreiz man nebija veicies, ka šoreiz nemaz nespēju ticēt lieliskajam likteņa pavērsienam.

— Aleks! — es līksmi iesaucos. — Jums nav ne jausmas, ko tas man nozīmē! Tas ir tieši tas, ko man vajadzēja! ...

— Bet šis gadījums nemaz nav tik vienkāršs, — viņš nopietni atbildēja. — Teikšu atklāti, Rob, mūs visus fermās šī nelaime uztrauc. Šķiet, ka visi mūsu labākie ganāmpulki inficējušies. Direktors saka, — ja jūs mums kaut cik varētu palīdzēt, viņš to, protams, pratīšot novērtēt.

— Pamēģināšu, Aleks. Apsolu, ka pamēģināšu. — Brīdi nevarēju vairs parunāt. — Ja kaut kas vispār būtu vajadzīgs, lai mēs izlīgtu... tad nekā labāka jūs nebūtu varējis izvēlēties ...

— Ja tas jums sagādā prieku, tad arī es priecājos.— Viņš paskatījās savā lielajā sudraba pulkstenī. — Bet nu man laiks iet.

— Palieciet vēl mazliet. — Es lūdzos. — Gribu jūs pacienāt ar kādu glāzīti vīna.

Ar lielāko prieku būtu atdevis viņam visu, kas man ir.

— Nē, draugs... man jānokļūst uz to pašu veco autobusu, kas atiet sešos piecpadsmit. — Viņš uz mani nolūkojās ar savu lēnīgo, rāmo smaidu. — Es taču šeit ārpusē gaidīju vairāk nekā stundu, kamēr jūs ieradāties.

Kopā ar viņu nogāju lejā un atvadījos ar vissirsnīgākām pateicības jūtām. Noskatījies, kamēr viņa dižais augums pazūd tumsā, atgriezos viesnīcā, kā laimes spārnos.

Jau grasījos skriet augšā pie Drīmas fermas kastes, kad korespondenču plauktā ieraudzīju man adresētu vēstuli. Rokrakstu nevarēju nepazīt; tā bija no Džīnas, Vēstuli rokā turot, aizelsdamies uzskrēju augšā, aizvēru durvis un drebošiem pirkstiem atplēsu aploksni;

«Mīļo Robert,

Lūks pēdējās trīs nedēļas uzturējās Tainkāslā. Tāpēc es arī Tavu vēstuli saņēmu tikai šodien pēcpusdienā. Tagad gandrīz nezinu, kā lai Tev atbildu. Ja man jāsaka patiesība, nevaru noliegt, ka jutos laimīga, saņemot no Tevis ziņu, un ka man Tevis ļoti pietrūkst. Varbūt nav pareizi Tev to teikt. Varbūt nevajadzēja vispār šo vēstuli rakstīt. Bet man ir kādi jaunumi, un tos es gribu izmantot sev par aizbildinājumu.

Šajās pēdējās dienās es atkal liku eksāmenus un, kaut gan vienu otru reizi pārteicos, ļoti priecājos Tev pastāstīt, ka nemaz tik slikti tos nenokārtoju. Profesors Kenerlijs, kā par brīnumu, izturējās diezgan labvēlīgi. Un vakar, kad nokārtoju pēdējo mutisko pārbaudījumu, viņš pasauca mani sānis un paziņoja, ka esmu nolikusi ar izcilību visus priekšmetus. Man, protams, laimējās, kāds tas ir atvieglojums!

Izlaidums nebūs ātrāk par semestra beigām, tikai trīsdesmit pirmajā jūlijā. Tikmēr esmu nodomājusi noklausīties tropu medicīnas kursu, kas sāksies nākamnedēļ Sendersona institūtā. Lekcija sākas katru rītu pulksten deviņos un ilgst vienu stundu.

Tava

Džīna Lo.»

Izturējusi... izturējusi ar izcilību... un viņai manis trūkst... ļoti trūkst! Acis man mirdzēja, lasot šos vārdus, kas pēc grūtajiem, skumju un neveiksmju pilnajiem mēnešiem remdināja manu vientuļo sirdi kā dievišķīgs balzams. Mana nožēlojamā viesnīcas istaba bija pārvērtusies. Gribējās lēkāt, smieties, dziedāt. Atkal un atkal lasīju šīs rindiņas, kuras, tāpēc ka tās bija rakstījusi viņa, šķita apveltītas ar vienreizēju, maigu daiļumu. Vēstulei cauri skanēja apslēpts ilgu sauciens, tas mani noveda tādā kā ekstāzē, kas pēkšņi atmodināja tādu nākotnes nodomu sajūsmu virpuli, ka gandrīz noreibu. Paņēmu vēstules lapu, ko tik nesen bija turējušas viņas rokas, un spiedu to pie lūpām.

4. n o d a ļ a

Sendersona institūts atradās upes pretējā krastā puslīdz aizmirstajā pilsētas daļā starp pensionāru namu un senatnīgo Svētā Enoha baznīcu. Tas bija kluss rajons, un Svētā Enoha skvēra apstādījumi tam piešķīra lauku ainavas noskaņu. Iepriekšējā naktī bija smidzinājis lietus, maigs pavasara lietus, un, kad es gāju pa akmens plāksnēm klāto Olddžordžstrītas ietvi, jutu gaisā svaigas zāles un plaukstošu lapu smaržu. No upes pūta liegs vējiņš un šūpoja pumpuriem pilnos lielo gobu zarus, kur zvirbuļi čivināja kā negudri. Gluži pēkšņi ziemas aukstais skāviens, šķiet, bija atslābis, un miklā zeme, saules stariem atsegdamās, izgaroja skurbinoši saldu vēsmu, kas manī modināja ilgas, neizsakāmas alkas, gandrīz vai sāpīgu smeldzi.

Pie pensionāru nama kāda vecenīte tirgojās ar puķēm. Nevilšus apstājos un nopirku par sešiem pensiem saišķīti sniegpulkstenīšu, kas slīga pāri groza malai. Būdams pārāk kautrīgs, lai nestu tās atklāti, ietinu trauslos ziedus nēzdodziņā un iebāzu kabatā. Kad steidzīgā solī iegāju institūta pagalmā un nostājos novērotāja posteni pie lekciju zāles, Svētā Enoha baznīcas torņa vecais pulkstenis, it kā smaržīgā gaisa apreibināts, jautri nozvanīja desmito stundu.

Dažas minūtes vēlāk no institūta lekciju zāles sāka nākt ārā studenti. To nebija vairāk par sešiem. Pati pēdējā parādījās Džīna, domās iegrimusi un viena. Viņa bija pelēkā tērpā, kas viņai tik labi piestavēja, un vingrā, slaidā auguma apveidi daiļi izcēlās, kad svaigais vējš uzpūšot pieplacināja kleitas audumu jaunavīgajam ķermenim. Lūpas viņai bija mazliet pavērtas. Novalkātajos cimdos tērptās rokas turēja piezīmju burtnīcu. Mīļās, brūnās acis raudzījās lejup.

Piepeši viņa tās pacēla, mūsu skatieni sastapās un, panācis uz priekšu, satvēru abas viņas rokas.

— Džīn ... beidzotl

— Robert!

Viņa nosauca manu vārdu vilcinādamās, apmulsusi, it kā cīnīdamās pret savu sirdsapziņu. Bet tagad viņas seja priekā staroja, košs siltums sārtoja vaigus. Gribējās viņu cieši jo cieši apskaut. Bet nē, to es neuzdrošinājos darīt. Vārdi nāca pār lūpām pavisam aizsmakuši.

— Cik tas ir brīnišķīgi, tevi atkal redzēt.

Kādu mirkli, raugoties viens otra acīs sajūsmas reibumā, neviens no mums nespēja parunāt. Mums aiz muguras gobās čiepstēja zvirbuļi un kaut kur tālu upmalā rēja suns. Beidzot — joprojām vēl bez elpas — iesaucos:

— Un tu izturēji... ar izcilību... apsveicu tevi!

— Tas nav nekas. — Viņa smaidīja.

— Tas ir lieliski. Tu pirmo reizi būtu tāpat nolikusi ... nebijusi mana kaitīgā ietekme!

Viņa bikli iesmējās. Mēs smējāmies abi. Vēl aizvien turēju viņas rokas, it kā negribēdams tās nekad vairs palaist vaļā.

— Tu aizgāji no Dalneiras? — viņa jautāja.

— Jā, — es jautri atbildēju, — mani padzina. Nu tu redzi, ka neesmu nekur liekams. Tagad strādāju par asistentu ar nepilnu slodzi pie kāda trūcīgo ļaužu privātprakses ārsta Trongeitā.

— Bet tavi pētījumi? — viņa tūlīt jautāja.

— Ak tie! — es izmetu. — Tieši par tiem man gribējās ar tevi parunāt.

Aizvedu Džīnu pāri ielai skvēra apstādījumos, kur apsēdāmies uz zaļa, apaļa sola, kas aptvēra zaraina koka stumbru. Ap mums lidinājās un cienīgi staigāja baloži, tāpat kā pārējie putni, no pavasara jaukās viļņošanas apreibuši. Neredzēja neviena cilvēka, tikai vecu pensionāru spilgtos sarkanos svārkos un ar melnu naģeni galvā aizklibojam pa celiņu. Izņēmu no kabatas sniegpulkstenīšu pušķīti un pasniedzu Džīnai.

— Ak! — viņa sajūsmināta iesaucās, bet tūdaļ aprāvās, baidīdamās, ka viņas vārdi vai skatiens varētu izteikt pārāk daudz.

— Piespraud tās, Džīn, — es klusā balsī lūdzos. — Tas nav nekas nosodāms. Saki — vai tevi piespieda apsolīt ar mani netikties?

Iestājās pēkšņs klusums.

— Nē, — viņa pēc mirkļa lēnām atbildēja. — Ja to būtu apsolījusi, tad manis šeit nebūtu.

Skatījos, kā viņa ar mazliet skumju izteiksmi sejā dziļi ieelpo ziedu maigo smaržu un tad piesprauda baltās, trauslās puķītes, kas viņai tik brīnumaini skaisti piestāvēja, pie ņiebura zem mazās, mīkstās zvērādas apkaklītes. Viņai cieši blakus sēžot, jutu visam ķermenim cauri strāvojam kvēli; vaigi un piere man kaisa. Zināju — ja tūdaļ neizklāstīšu domu, kas mani visu laiku nodarbina, nepārvaramie jūtu uzplūdi mani uzveiks.

— Džīn, — es teicu, cenšoties savaldīties. — Pēc lekcijas tu taču tagad dienā esi brīva ... Manuprāt, pēc pulksten desmitiem tev būtībā nav vairs nekā daudz ko darīt?

— Jā. — Viņas acīs atspoguļojās jautājums, un, tā kā es neko neteicu, viņa piebilda: — Un tad?

— Man vajadzīga tava palīdzība, — klaji un godīgi atbildēju, apzinādamies, ka runāju patiesību. Cieši viņā raugoties, turpināju: — Ar saviem pētījumiem esmu jau pāri pusceļam. Gatavojos spert nākamo soli un tādēļ esmu šausmīgi uztraucies. Tu taču zini, kādas grūtības man bija, vienam pašam visu darot... Ak, es nesūdzos, bet nākamajā posmā man nepieciešama palīdzība. Ir tādas analīzes, kuras viens izdarīt nespēju. Profesors Čeliss sagādājis man telpu. — Aprāvos. — Vai tu ... būtu ar mieru strādāt kopā ar mani?

Viņa viegli nosarka un īsu mirkli priecīgi mani uzlūkoja, tad lēnām nodūra skatienu. Valdīja klusums.

— Ak, Robert, kaut es to varētu. Bet es nevaru. Tu noteikti zini, kādā sarežģītā stāvoklī pašlaik atrodos? Mani vecāki... esmu viņiem tik daudz pateicības parādā... visas savas cerības viņi likuši uz mani... es viņus mīlu... sevišķi māti... viņa ir labākais cilvēks pasaulē. Un viņi... viņi nav mani tieši piespieduši... — šķita, viņa meklēja vārdus, lai vājinātu triecienu, — viņi negrib, lai es ar tevi sastopos. Pat tagad, šobrīd ... esmu nepaklausīga.

Iekodu lūpā. Ar visu viņas maigumu Džīnai piemita kaut kas nepielūdzams; viņa uzticējās, padevīgi pakļāvās saitēm, kuras viņu nevienoja ar mani. Viņai bija dziļa pienākuma apziņa, kas izraisīja viņā šausmas par ikkatru izlikšanos.

— Tavi vecāki laikam ienīst mani?

— Nē, Robert. Viņi gluži vienkārši saprot, ka mūsu ceļiem jāiet savrup.

— Bet šis taču nav nekāds personiskas dabas jautājums, — es nenovaldījos. — Tagad tu esi ārste, un te runa ir par zinātni.

— Es tik labprāt to darītu. Mani tas tik ļoti interesē. Bet tas nav iespējams.

— Tas ir pilnīgi iespējams, — es neatlaidos. — Nevienam tas nav jāzina. Tavi tuvinieki domās, ka tu strādā praktiskos darbus tropu medicīnas jomā...

Viņas mokpilnais skatiens lika man apklust.

— Ne jau tādēļ es bīstos, Robert.

— Kādēļ tad?

— Tādēļ, ka mēs būsim kopā.

— Vai tas ir tik briesmīgi?

Viņa pacēla tumšās skropstas un skumji mani uzlūkoja.

— Saprotu, ka pati esmu vainīga... Sākumā neapzinājos, ka jūtas, kas mūs saista, būs... tik dziļas. Un, ja mēs būsim kopā, tās kļūs vēl dziļākas. Beigās mums būs tikai vēl grūtāk.

Pēc šī vienkāršā paskaidrojuma atkal kļuva silti ap sirdi. Spēji ievilku elpu, apņēmies par katru cenu viņu pierunāt.

— Paklausies, Džīn. Ja es tev apsolu, ja zvēru, ka nekad, ne reizi nerunāšu par mīlestību, pat nepieminēšu šo vārdu, vai tad tu asistēsi? Man tik ļoti vajadzīga palīdzība. Ja man to nesniegs, esmu pagalam.

Ilgs, dziļš klusums. Neticīgi manī lūkodamās, sārtumam sejā te uzplūstot, te atplūstot, viņa iegrima šaubu virpulī. Steidzu izmantot šo brīdi.

— Tā taču ir tik brīnišķīga iespēja. Esmu pavisam tuvu grandiozam atklājumam. Nāc un apskaties pati!

Aizrāvies pielēcu kājās ūn sniedzu viņai roku. Pagāja īss mirklis, un viņa lēnām piecēlās.

Līdz aptiekāru mītnei nebija tālu. Desmit minūtēs nokļuvām turp. Aizvedu Džīnu tūlīt uz savu darba telpu un tur, izņēmis no mazā termostata vienu no stobriņiem, kur biju iepildījis kultūru no paraugiem, kurus bija atvedis Djūtijs, dedzīgi viņai to parādīju.

— Redz, — es teicu, — te tās ir. Un aug diezgan ātri. Vai nepazīsti, kas tas ir?

Viņa papurināja galvu; bet, interesei mostoties, lielajos, tumšajos redzokļos iedzirkstījās jautājums.

Noliku stobriņu atpakaļ ūdenī, uzmetu skatienu regulatoram un aizvēru cinka durtiņas. Tad pavisam vienkārši pastāstīju viņai, kas man bija padomā.

Džīnas vaigos iezagās sajūsmas sārtums. Acis spožas, bet dziļi satrauktas klejoja apkārt pa telpu, tad pievērsās atkal kultūrām, pēc tam no jauna man. Sirds man strauji pukstēja. Lai noslēptu saviļņojumu, piegāju pie loga un to atvēru, ielaižot istabā sauli. Ārā pie zilajām debesīm peldēja pūkaini mākoņi. Pagriezos pret Džīnu.

— Robert, — viņa klusi teica. — Ja strādāšu kopā ar tevi... tāpēc ka uzskatu tavu darbu par nozīmīgu — vai tad tu apsolies godīgi turēt doto vārdu?

— Jā, — es atbildēju.

Redzēju, ka Džīnai, pēkšņi nopūšoties, strauji cilājas krūtis. Kamēr es vēl skatījos uz viņu, viņa nolika savu piezīmju burtnīcu, noņēma cepuri un sāka vilkt nost cimdus.

— Nu, labi, — viņa teica. — Sāksim.

5. n o d a ļ a

Katru rītu tūlīt pēc pulksten desmitiem, tiklīdz lekcija bija beigusies, Džīna ienāca istabā, kur es jau sēdēju pie darba un, paņēmusi aizdurvē no pakaramā savu ķiteli, uzģērba to un nekavējoties ķērās pie darba garā galda viņā galā. Sasveicinoties mēs apmainījāmies tikai ar dažiem vārdiem, bieži tikai ar smaidu. Dažreiz, kad biju aizņemts ar kādiem aprēķiniem, izlikos nemanām viņas ienākšanu — man šķita, ka šāda bezpersoniska attieksme no manas puses varētu viņu varbūt pavisam nomierināt. Viņa taču bija šeit; un, kad es vēlāk piesardzīgi pacēlu skatienu, redzēju viņu aiz statīvā iespailētajām mēģenēm ar nopietnu un vērīgu izteiksmi sejā mērījam un titrējam, un katru novērojumu pierakstām nobružātajā melnajā piezīmju grāmatā.

Kā biju paredzējis, viņas rūpīgums un uzmanīgā precizitāte sniedza man visneatsveramāko palīdzību, jo sevišķi tad, kad vajadzēja sagatavot simtiem priekšmetu stikliņu ar preparātiem pārbaudei. Uztriepšanas tehnika bija sarežģīta un bīstama, jo šīs buljonā izaudzētās kultūras bija ārkārtīgi virulentas. Bet, strādājot mierīgi, pirkstiem nedrebot, nopietni koncentrējusies, dziļi darbā iegrimusi, ar stingru skatienu, Džīna ne reizi nekļūdījās. Kad viņa juta, ka skatos uz viņu, tad, pārtraucot darbu, ne vārda nesakot, zīmīgi manī pavērās, un šie skatieni mūs vēl ciešāk vienoja kopīgajā darbā, kuru bijām uzņēmušies. Rēnais pavasara gaiss pa plaši atvērto logu plūda iekšā mūsu patumšajā, mazajā istabā, atnesot sev līdzi klusinātas skaņas no kādas pavisam citas pasaules — satiksmes dunoņu, tvaikoņa svilpes pūtienu un kādas melodijas motīvu, ko tālumā spēlēja leijerkaste. Ar savu klātbūtni, savaldību un mieru Džīna mani iedvesmoja tādam darba entuziasmam, kādu nekad nebiju pazinis.

Pulksten vienos darbu pārtraucām, lai paēstu lenču. Kaut gan tepat tuvumā atradās viena otra laba kafejnīca, bija vienkāršāk, patīkamāk un lētāk ieturēt maltīti tepat laboratorijā. Šim nolūkam likām kopā naudu, un katru rītu, no stacijas nākdama cauri tirgum, Džīna nopirka un atnesa uz laboratoriju kaut ko ēdamu. Pamērcējuši rokas trīs minūtes kodīgajā sublimāta šķīdumā — tā bija piesardzība, kuru mēs stingri ievērojām, — abi apsēdāmies uz palodzes un, uz ceļgaliem balansējot šķīvi, ar baudu ieturējām maltīti svaigā gaisā. Kad diena bija apmākusies un dzestra, tad ēdām viru, ko ātri uzvārījām uz Bunzena degļa. Bet parasti mēs stiprinājāmies ar svaigiem plāceņiem, desas šķēlēm, Danlopa sieru un saldēdienā kādu ābolu vai turziņu ķiršu. Ārā, pagalmā, dzīvoja melnais strazds, kas ik dienas cītīgi nāca diedelēt arī sev kaut ko no mūsu gardumiem. Kad putns redzēja, ka mums ir ķirši, tad uzmetās uz Džīnas plaukstas locītavas un rijības sajūsmā svilpoja tā, ka šķita, tūlīt, tūlīt tam sirds izlēks pa knābi.

Septītajā pēcpusdienā, kad klusēdami strādājām, sadzirdēju so]us un atskatījos. Uz sliekšņa stāvēja profesors Čeliss, salīcis un ģērbies izbalējušos, cieši aizpogātos vizītsvārkos; glaudīdams sudraba ūsas, viņš, acis piemiedzis, skatījās uz mums.

— Man ienāca prātā palūkoties, Robert, — viņš teica, — kā jums te veicas.

Es tūlīt piecēlos un iepazīstināju profesoru ar Džīnu, kurai viņš ar vecmodīgu galantumu paklanījās. Redzēju, ka viņš bija pārsteigts, un — kaut gan pārāk labi audzināts, lai to izrādītu, — gan ziņkārīgs, gan šaubu pilns. Bet drīz vien kļuva acīm redzams, ka Džīna viņam patīk, un nomierinājies viņš pamirkšķināja man un uzsmaidīja.

— Piemērots asistents pētnieciskajā darbā, Robert, jau ir puse uzvaras.

Viņš klusi iesmējās, it kā pateicis lielisku joku, tad apstaigāja telpu, saudzīgi pakratīja traukus ar kultūrām, pārbaudīja preparātus, ieskatījās mūsu piezīmēs, visu laiku nekā nesakot, bet ar savu izturēšanos izrādot mēmu atzinību, kas mūs vairāk satrauca nekā vārdi.

Kad apskate bija beigusies, viņš pagriezās un mūs cieši uzlūkoja.

— Dabūšu jums vēl citus paraugus, eksemplārus arī no citiem apvidiem ... no kontinenta... kur mani vēl ciena. — Viņš aprāvās un izstiepa abas rokas. — Strādājiet, strādājiet, nepievērsiet nekādu uzmanību tādam vecam ūpim kā man. Tikai strādājiet!

Šie vārdi neko neizteica, bet es redzēju, ka viņa acīs mirdzēja možums, kā pirmīt tur vēl nebija.

Pēc šīs reizes viņš mūs regulāri apmeklēja, bieži vien pusdienas pārtraukumā, atnesot ne tikai solītos paraugus, bet ne vienu reizi vien arī aizdaru mūsu maltītei. Krēslā apsēdies, uz priekšu paliecies, savu spieķi starp ceļgaliem turot un ar mazliet drebošām rokām atbalstoties uz kaula roktura, viņš vēroja mūs, un acis zem kuplajām uzacīm viņam mirdzēja, noskatoties, kā mēs sadalījām gaļas pīrāga gabalu vai burciņu Strasburgas aknu pastētes. Profesora simpātijas pret Džīnu pakāpeniski auga, un sirmgalvja izturēšanās pret viņu bija burvīga, maiga, bruņnieciska, bet tai piemita arī aizkustinoša, draiska, labsirdīga, gluži skolnieciska nebēdnība. Viņš nekad neko neēda, bet, kad viņa vārīja kafiju, tad neatteicās no tasītes un, uzsvērti galanti, kā viņš tagad arvien izturējās pret Džīnu, palūdzis viņai atļauju, uzsmēķēja kādu no mazajiem cigāriem, kurus dažreiz sev atvēlēja. Zilajām dūmu spirālēm augšup vijoties un izkūpot, viņš mums stāstīja par saviem pētījumiem Parīzē, kur viņš bija studējis Sorbonas universitātē un darbojies slavenā Diklo vadībā.

— Naudas man toreiz nebija. — Viņš pasmējās, pastāstījis mums par svētdienu, ko bija pavadījis Barbizonā. — Nav man tās arī šodien. Bet es allaž jutos laimīgs, darīdams darbu, kuram līdzīga pasaulē nav.

Kad viņš bija aizgājis, Džīna dziļi ievilka elpu. Acis viņai mirdzēja.

— Viņš ir jauks, Robert. Lielisks cilvēks. Un es viņu no visas sirds mīlu.

— Cik varu spriest, vecais vīrs arī mīl tevi. — Es mazliet greizi pasmaidīju. — Bet vai viņš tavai ģimenei būtu pa prātam?

Viņa nodūra skatienu.

— Ķersimies atkal pie darba?

Ap šo laiku mēs no daudzajiem piena paraugiem jau bijām paguvuši izolēt tīrā veidā gramnegatīvo mikroorganismu, kuru es identificēju kā Banga bacili, ko pirmais bija atklājis dāņu zinātnieks Bangs un pierādījis, ka tas ir visā pasaulē plaši izplatītās lopu sērgas izraisītājs. Tas tātad arī bija mūsu govslopu saslimšanas vaininieks. Un tiešām, pēc skaitļiem, kurus es aprēķinu ceļā ieguvu, mēs aplēsām, ka apmēram trīsdesmit pieci procenti visu liellopu mūsu zemē, nerunājot nemaz par aitām, kazām un citiem fermu mājlopiem, bija šīs slimības dīgļa nesēji, kuru mēs tagad lielā daudzumā bijām kultivējuši speciālajā buljona vidē.

Mums bija arī tīrā veidā Brusa bacilis, tā sauktais Maltas drudža izraisītājs, kuru biju ieguvis Dalneirā no cilvēkiem, kas bija saslimuši tā saucamās influences epidēmijas laikā, un kuru mēs bijām arī izolējuši no nesen dabūtajiem cilvēku asiņu paraugiem, ko mums bija piegādājis Čeliss. Tādējādi mums radās iespēja salīdzināt šos divus organismus — to, kuru ieguvām no lopiem, un to, kuru ieguvām no cilvēkiem — un izanalizēt abu dažādās reakcijas un izpētīt šo abu izraisītāju iespējamo radniecību.

Mēģinājumi, kurus mēs izdarījām, izrādījās ārkārtīgi komplicēti, un sākumā bija pat grūti novērtēt to nozīmi. Bet, kad pozitīvi rezultāti sekoja cits citam, tad pamazām radās pieņēmums, kas sākumā balstījās gan tikai uz minējumiem, toties vēlāk pamatojās uz drošiem pierādījumiem, kas mūs dziļi saviļņoja. Kad beidzot sapratām, kāda tam nozīme, neticīgi viens otru uzlūkojām.

— Tas nevar būt, — es lēnām teicu. — Tas nav iespējams.

— Tas varētu gan būt, — viņa loģiski atbildēja. — Un tas ir iespējams.

Saspiedu ar abām rokām galvu, šo vienīgo reizi viņas mierīgās lietišķības aizkaitināts. Iepriekšējā vakarā dakteris Māzers mani ilgi bija noturējis savā kabinetā; viņa prasības pret mani auga, un divkāršās darba slodzes piepūles rezultāti jau sāka izpausties.

— Dieva dēļ, — es teicu, — neteiksim «hop», pirms neesam pārlēkuši grāvim. Mums priekšā vēl nedēļām ilgs darbs, kamēr tiksim pie galīgām antigena pārbaudēm.

Bet pierādījumi krātin krājās, un trešā mēneša beigās, kad jau tuvojāmies izšķirošajām pārbaudēm, mūs pārņēma dziļš un nemitīgi augošs satraukums. Tajās stundās, ko bijām spiesti pavadīt, gaidot, kamēr norit aglutinēšanās process, nervu sasprindzinājums mums likās neizturams, un, tā kā nebija nekādas vajadzības pa šo laiku palikt laboratorijā, uz kādu stundu izbraucām ārpus pilsētas Vintonas tuvākajā apkārtnē.

Tagad vairs nevarēja būt runas par motociklu, jo pat Lūkam nebija ne jausmas, ka mēs atkal esam kopā; arī tramvajs bija ērts satiksmes līdzeklis un nogādāja mūs divdesmit minūtēs mūsu iemīļotajā atpūtas vietā Garās klints kalnā, ar mežu apaugušā augstienē, kur vēl nebija sabūvētas ēkas, — un no turienes pavērās brīnišķīgs skats uz upi. Šeit bieži sēdējām uz kāda apsūnojuša klints bluķa un vērojām, kā pārceltuvju kuģīši vai sīkie riteņtvaikonīši krustām šķērsām vago plato ūdens straumi, bet mums pie kājām, tālu lejā, zeltainā dūmakā pazudusi, gulēja pilsēta, saskatāma vienīgi pēc mirdzošās katedrāles kupola vai kāda slaida torņa. Mēs runājām galvenokārt par mūsu darba problēmām un, trauksmainu cerību spārnoti, spriedām par savām izredzēm uz panākumiem. Dažreiz es pārguris, bet burvīgā mirkļa varā, nogūlos uz muguras, aizvēru acis un savas provincieša sirds kvēlajās ilgās sapņoju — sapņoju par Sorbonu, ko tik uzskatāmi mums bija atainojis Čeliss, sapņoju par dzīvi, kur daudz īstu, netraucētu pētījumu.

Uzticīgs dotajam solījumam, kaut gan tas nebūt nebija viegli, ne reizi neteicu Džīnai ne vārdu par mīlestību. Apzinoties, cik ļoti Džina bažījusies, kā pārvarējusi savu sirdsapziņu, lai man palīdzētu, biju apņēmies viņai pierādīt, cik aplamas bijušas viņas aizdomas, ka nevarēs uz mani paļauties. Tikai tā es varēju sevi viņas un savās acīs attaisnot.

Kad pienāca izšķirošā diena, sakārtojām pēdējos aglutinēšanas stobriņus un devāmies laukā. Bija ceturtdiena, jūnija pēdējā diena un pavisam neparasti jauka pēcpusdiena; gandrīz vai baidoties no tā, ko, atgriežoties laboratorijā, ieraudzīsim, mums nemaz negribējās iet prom no kalna. Kamēr mēs tur sēdējām, tālu lejā mazs tvaikonītis uzsāka vakara reisu uz lejteces grīvas salām; uz pakaļējā klāja varējām saskatīt sīciņus pūtēju orķestra muzikantus. Viņi spēlēja Štrausa valsi. Karogiem plīvojot un riteņiem ūdeni kuļot, mazais kuģītis jautri peldēja prom lejup pa upi un mūsu skatienam pazuda. Bet melodijas klusie čuksti vēl kavējās un uzplūda augšā pie mums rāmi un mīlīgi — maigi kā glāsts. Tas bija sirdij dārgs mirklis. Neuzdrošinājos Džīnu uzlūkot, bet it kā žilbinošā zibens uzliesmojumā es skaidri izjutu kopējos pūliņos aizvadīto dienu saspringtību, kas, man pašam to gandrīz nemaz neapzinoties, mūsu tuvību bija vērtusi dziļāku un ciešāku. Tagad zināju, ka viņa man kļuvusi nepieciešama ik uz soļa.

Piecēlāmies, lai dotos atpakaļ. Man tovakar nevajadzēja būt slimnieku pieņemšanas kabinetā, un Džīna par godu šīsdienas lielajiem notikumiem bija iekārtojusies tā, ka varēja palikt Vintonā līdz astoņiem.

Pulkstenis tieši nosita pieci, kad nonācām mūsu mazajā laboratorijā. Svarīgais brīdis klāt! Tagad vai nekad! Piegāju pie termostata un, durtiņas atverot, ar strupu rokas kustību liku Džīnai izņemt paplāti ar stobriņiem. Uz paplātes bija divdesmit četri stobriņi; katrā bija ieliets šķidrums, kurš pirms dažām stundām bija pilnīgi dzidrs, bet kurā tagad, ja mēģinājums izdevies, vajadzētu būt duļķainām nogulsnēm. Elpu aizturējis, | skatījos, kā viņa izņēma paplāti. Tad izdvesu īsu nopūtu.

Katrā stobriņā tagad bija pārslains, balts nogulsnējums. Nespēju parunāt. Pēkšņa nespēka pārņemts, apsēdos uz ādas kušetes, bet Džīna, joprojām turēdama rokā paplāti ar stobriņiem, ar pilnīgi pārvērstu seju vēl arvien raudzījās manī.

Tātad tā bija patiesība: šie divi mikroorganismi; kuri jau divdesmit vienu gadu tika uzskatīti kā atsevišķas, viena no otras neatkarīgas sīkbūtnes, patiesībā bija viens un tas pats bacilis. Jā, to es biju pierādījis. Morfoloģiski, tīrkultūrā un aglutinācijas pārbaudē noskaidrojās, ka tie ir identiski. Šī plaši izplatītā lopu sērga bija viegli pārnesama uz cilvēkiem un ne tikvien tieša kontakta ceļā, bet lietojot pienu, sviestu, sieru un kuru katru piensaimniecības produktu. Banga lopu sērga, izrādījās, bija tas pats Brūsa Maltas salas drudzis un arī šejienes «influences» epidēmija. Visu šo slimību izraisītājs tātad bija viens un tas pats bacilis, kura tīrkultūru mēs šeit laboratorijā bijām ieguvuši. Noreibis aizvēru acis. Mēs patiešām bijām atklājuši jaunu cilvēka infekcijas slimību un tās izraisītāju; tas nebija nesvarīgs atklājums ar vietēja rakstura nozīmi, jo tā bija nopietna sērga, kas varēja izvērsties tiklab lielās epidēmijās, kā arī parādīties vieglākās hroniskās formās, sērga, kuras upuru skaitam jāsniedzas simtos tūkstošos visās pasaules zemēs. Domājot par šo sazarošanos, man izkalta rīkle. Tāpat kā Kortēss [Fernando Kortēss (1485—1547) — spāņu atklājējs, Meksikas iekarotājs 16. gs.] kalna virsotnē, es pārsteidzoši skaidri ieraudzīju mūsu atklājuma milzīgo nozīmi.

Beidzot Džīna pārtrauca klusumu.

— Tas tomēr ir brīnišķīgi, — viņa zemā balsī ierunājās. — Ak, Robert, tagad tu to visu varēsi publicēt.

Es papurināju galvu. Gara acīm spožā gaismas mirdzumā redzēju vēl lieliskāku parādību. Apvaldīju savu augošo satraukumu un, mēģinot izturēties vienkārši un cienīgi, kā īsts zinātnieks, atbildēju:

— Mēs esam atklājuši sērgu. Un dīgli, kas šo slimību izraisa. Tagad mums jārada pote, kas to izārstēs. Kad tā būs rokā, tad arī būsim paveikuši visu, pilnīgi un līdz galam.

Tā bija brīnišķīga, reibinoša doma. Džīnas acis staroja.

— Vajadzētu piezvanīt profesoram Čelisam.

— Rīt, — es teicu. Man bija sajūta, ka pagaidām mūsu uzvaras priekam jāpieder tikai mums abiem vien.

Džīna šķita to saprotam, un, kad viņa pasmaidīja, mani aizrāva jauns sajūsmas vilnis, sagraujot manu cienīgumu un iedragājot tēloto mieru.

— Mīļo dakter Lo, — es viņai uzsmaidīju, — tas ir notikums, kas ieies vēsturē. Mums tiešām vajadzētu to atzīmēt. Vai jūs šovakar nebūtu ar mieru iet kopā ar mani paēst?

Viņa svārstījās, vaigi sajūsmā kvēloja, taču tad viņa uzmeta skatienu pulkstenim.

— Mājās mani gaidīs.

— Ak, nāc taču, — es lūdzoši teicu. — Ir vēl agrs. Gan tu tiksi uz vilcienu.

Kad viņa paskatījās uz mani mirdzošām acīm, kurās pavīdēja arī tikko samanāms lūgums, es, pārpilns pašapziņas un prieka, pielēcu kājās. Palīdzot viņai uzģērbt mēteli, smējos.

— Mēs krietni pastrādājām. Esam nopelnījuši mazu izpriecu.

Līksmi paņēmu viņu zem rokas, un abi izgājām laukā.

6. n o d a ļ a

Olddžordžstrītā netālu no mūsu laboratorijas atradās mazs franču restorāns «Continental», kur kopā ar Spensu šad tad bijām iegriezušies un kurš man tagad šķita īsti piemērots pašreizējam svētku mielastam. Restorāns piederēja atraitnei, elzasietei — madame Brosārai, kuras vīrs kādreiz tepat apkaimes skolā mācīja valodas; restorāns bija vienkāršs, bet patīkams, ar labu virtuvi un pat šajā ziemeļu atmosfērā saglabājis kaut ko raksturīgi francisku. Grīda bija nokaisīta ar baltām smiltīm, vienkārša rūtaina auduma salvetes vēdekļveidīgi ieliktas krāsainās vīnaglāzēs, un uz katra mazā galdiņa stāvēja ar sarkanu abažūru segta lampa, mezdama romantisku atblāzmu uz nažiem un dakšiņām, kam bija kaula spali.

Kad ienācām, madame Brosāra, kas sēdēja pie kases, mums paklanījās un jauneklīgais oficiants, ģērbies vecā, pārāk platā frakā, aizveda mūs pie stūra galdiņa. Bijām atnākuši agri, tikai daži pastāvīgi viesi pusdienoja pie garā galda telpas vidū, restorāns bija patīkami tukšs. Pacilātā garastāvoklī apspriedāmies par ēdienu karti, kas bija rakstīta ar violetu kopējamo tinti stūrainā rokrakstā, un pasūtījām sīpolu zupu, vēršgaļas eskalopu, apelsīnu suflē un kafiju.

— Te ir ļoti jauki, — Džīna teica, sajūsmā skatoties visapkārt. — It kā mēs atrastos Parīzē. — Bet, saviebdama mazu grimasīti, tūlīt arī atkāpās. — Ja es vispār kaut ko zinu par šo pilsētu.

— Iedomāsimies, ka mēs tur atrodamies, — es jautri atbildēju. — Mēs te iegriezāmies, nākot no Sorbonas... kā mūsu draugs Čeliss stāstīja. Mēs esam ļoti slaveni zinātnieki... vai tu neredzi, kāda man bārda! ... Un mēs nupat izdarījām atklājumu, kas satricinājis visu pasauli un mums nesīs nevīstošu slavu.

— To mēs arī izdarījām, — viņa lietišķi piekrita.

Laimīgs iesmējos. Uzvaras priekā apreibis, ikdienas darba smago slogu nokratījis, metos līksmā skurbumā, mani bija pametusi arī parastā mazrunība. Oficiants atnesa mums zupu un garu, tievu, skraukšķīgu baltmaizīti, es uzrunāju viņu franču valodā. Kad viņš atvainojoties papurināja galvu un atbildēja skaidrā, platā skotu izloksnē, arī Džīna iespurcās.

— Ko tu nabaga puisim teici? — viņa vaicāja, kad oficiants bija aizgājis.

— Kaut ko, kam viņš ir par jaunu, lai saprastu. — Es pārliecos pār galdu. — Pateikšu tev vēlāk.

Sākām ēst zupu, kas bija ļoti garšīga, piebārstīta ar plānām, brūni apceptām sīpolu ripiņām un apkaisīta ar rīvētu sieru. Prieks, kas mūs bija sagrābis, pacēla mūs pāri mums pašiem, kā viļņa galotnē mēs peldējām savu panākumu augstumos. Oficiants, ko tagad uzskatījām par draugu, visai lepni atnesa karafi sarkanvīna, kas ietilpa pasūtītajā maltītē. Satraukumā drebot, līksmē dziedošu sirdi, ielēju divas glāzes vienkāršā dzēriena, kas, tikko no mucas liets, vēl dzirkstīja.

— Dzersim uz mūsu sekmēm.

Viņas skatiens nedroši šaudījās, bet tikai vienu mirkli, un it kā apzinādamās, cik šis brīdis svarīgs, viņa vispirms izdzēra mazu malciņu, tad visu glāzi.

— Sākumam nav slikti. — Es atzinīgi pamāju ar galvu. — Kad cilvēks ir Parīzē, tad arī jāuzvedas kā parīziešiem. Starp citu... atceries, tagad tu esi apaļīga, bet vēl joprojām pievilcīga pusmūža sieviete, kurai bijusi smaga diena Sorbonā, noņemoties ar aglutinēšanu. Un, kā jau svētais Pāvils teicis, cilvēkam nekaitē lāse vīna — tas ir pat veselīgi.

Viņa paskatījās uz mani pārmetoši, tad negaidīti nopietnība izgaisa; viņa pasmaidīja un mirkli vēlāk atkal spurca smieklos, priecīgos un rotaļīgos smieklos, kam nebija iemesla, gluži vienkārši, viņai bija jautri.

— Ak, Robert, nevajag!.. — viņa iesaucās, acis slaucīdama. — Mēs uzvedamies kā bērni.

Madame Brosāra, stalta sieviete, pie kases sēdēdama, laipni un labvēlīgi uz mums noskatījās.

Kad atnesa eskalopu, es atkal piepildīju glāzes un, neatvairāmi sākām pārrunāt mūsu pārdzīvojumus pēdējos trīs mēnešos, tagad jau pasmaidot par grūtībām, ar kurām bijām sastapušies, un vēlreiz pārspriedām sīki jo sīki mūsu atklājuma nozīmību.

— Vai atceries to dienu, kad tu aizsvilies dusmās?

— Es kategoriski noliedzu, ka jebkad būtu bijis dusmīgs.

— Biji gan toreiz, kad salauzu centrifūgu. Tu mann gandrīz izpļaukāji!

— Žēl, ka to neizdarīju.

Tā pietika, lai mēs atkal smietos.

Kad pieliecos Džīnai, kura tagad bija tik jautra un aizrautīga, piesarkušiem vaigiem un draiski smejošām acīm, skaidrāk nekā jebkad sapratu, ka viņā cīnās divi pretēji spēki. Nopietnā, pazemīgā, mazā kalviniste bija pazudusi un no audzināšanas ietekmē veidotās čaulas iznirusi sirsnīga, dzīvespriecīga būtne, kura, noņēmusi cepuri un elkoņus brīvi uz galda atbalstījusi, pati nemaz neapzinājās, ka padevībā tiecas pēc manis.

Jūtas sagrāba mani savā varā. Kad atkal domāju par mūsu attiecībām, pēkšņi sajutu, ka ilgāk vairs nespēšu izturēt šos nemitīgos, mūžam mainīgos prieka un ciešanu uzbangojumus. Šajā dīvainajā biedriskās draudzības laikā biju turējis doto vārdu; taču, pašam to neapjaušot, Džīnas neizsakāmā, smeldzošā burvība un viņas klātiene bija mani nomocījusi. Paveicis tagad darbu, kurš mani bija kā apsēdis, nespēju vairs ilgāk apspiest sirds dabiskās ilgas. Izdzēru savu pēdējo kafijas malku, lai noskalotu piepeši kaklā sakāpušo kamolu.

— Džīn, — es teicu. — Šajos pēdējos trīs mēnešos tu man tik ļoti palīdzēji. Kāpēc?

— Aiz pienākuma apziņas, — viņa smaidot atbildēja.

— Tātad tu nenožēlo, ka strādāji kopā ar mani.

— Tas sagādāja man prieku! — viņa iesaucās un domīgi piebilda: — Šī pieredze man noderēs, kad dzīvošu mūsu misijas apmetnē Kumasi.

Šī, neko nedomājot, izteiktā piebilde iedūra man sirdī kā nazis.

— Nevajag, — es teicu. — Šovakar ne... dieva dēļ ne.

— Nē, Robert, — viņa uzmeta man strauju, aizplīvurotu skatienu.

Tūdaļ iestājās klusums. It kā baidīdamās, ka pati sevi nodevusi, Džīna nodūra acis.

Šovakar viņā virmoja tik silts, rosmīgs, spēcīgs dzīves prieks, ka es aizturēju elpu. Mīlestības pārpilns, es tomēr cīnījos pret tās augošo burvību, lai saglabātu skaidru prātu. Bet velti, jo viss mūsos un ap mums pakļāvās šīs stundas reibinošajai saldmei. Kad bijām tik tuvu blakus, sāpes un neizsakāmās ilgas kļuva vēl skaudrākas un guva acumirklīgu remdinājumu tikai brīžos, kad neviļus satvēru viņas roku un cieši saspiedu.

Džīna nemēģināja atbrīvot sagūstītos pirkstus, šķita, it kā arī viņa censtos nezaudēt mieru. Beidzot viņa ar nopūtu izdvesa:

— Nu gan mums laikam vajadzētu iet.

Šajos klusajos brīžos, kuri mūs tuvināja daudz vairāk nekā jebkad, sajutām tikai ilgas, kas mūs ietina, un es biju pazaudējis ikkatru laika jēdzienu. Tagad, kad pasaucu viesmīli, lai samaksātu tēriņu, un Džīna klusu un lēnām lika galvā cepuri, ieraudzīju virs kases pulksteni. Tas rādīja piecas minūtes pāri astoņiem.

— Ir tomēr vēlāks, nekā domāju, — es klusu ieminējos. — Tu laikam būsi nokavējusi vilcienu.

Viņa pagriezās, lai uzmestu skatienu pulkstenim, tad atkal uzlūkoja mani. Viņas vaigi bija vēl sārtāki, acis staroja gaiši kā zvaigznes, tik gaiši, ka viņa atkal it kā aizsargādamās nolaida skropstas.

— Nu nekas.

— Kad iet nākošais?

— Tikai bez ceturkšņa desmitos.

Iestājās klusums. Džina gandrīz satraukta bija sākusi drupināt atlikušo maizes gabalu. Viņas pirkstu nervozās kustības, lejup vērstais skatiens, kakla straujais pulss lika manai sirdij pamirt.

— Nu, tad iesim.

Samaksāju par tēriņu, un mēs izgājām laukā. Iela bija klusa, debesis apmākušās, vakara gaiss silts un rāms.

— Ko darīsim? — vaicāju, lai vispār kaut ko teiktu.

— Varbūt pastaigāsimies pa parku?

— Vai tad vārtus neslēdz astoņos?

— Ak, piemirsu, — es nomurmināju, — liekas gan, ka slēdz.

Mēs stāvējām tukšajā ielā zem laternas. Manī uzvirda neprāta mutulis. Džīna bija man tuvu, tik tuvu, ka visi mani labie nodomi sagruva mežonīgu alku brāzmā. Sirds pukstēja kā neprātā. Gandrīz nespēju parunāt.

— Ieiesim uz brītiņu laboratorijā.

Ejot pa ietvi, paņēmu Džīnu zem rokas. Nerunājām ne vārda. Kad nonācām aptiekāru mītnē, atslēdzu ar savu atslēgu mūsu darba telpas durvis. Laboratorijā bija tumšs, bet no vecā gāzes luktura pagalmā iekšā spraucās blāva gaismiņa, kas līdzīgi burvestībai — liktenīgai un iepriekš nolemtai — atblāzmojās Džīnas augšup pavērstajā sejā. Acis viņai bija aizvērtas, plakstiņi caurspīdīgi, bāli, gaidot nenovēršamo. Jutu viņas vieglo elpu uz sava vaiga. It kā gribēdama nomierināt trīsas, kas viņu pārņēma, viņa man pieplaka, un viens otra skāvienos noslīgām uz mazās kušetes.

Šai apburtajā mijkrēslī mani pārņēma liega nemaņa, laimes neprāts. Aizmirsta bija pagātne, izdzēsta nākotne; tagadējais mirklis bija viss. Viņas galva bija atslīgusi atpaka], atsedzot gan kakla glezno izliekumu, gan tā maigo bedrīti. Vairoties no nedabiskās gaismas, viņas acis joprojām bija aizvērtas, bet bālā piere, ko vagoja dīvaina, dziļa grumba, saraukta kā sāpēs. Viņas krūtīm ātrā un trauksmainā elpā cilājoties, viņas sirdij kā pārbiedētam putnam strauji trīcot un drebot zem plānās blūzītes, jutu, ka visa viņas būtne tiecas man pretim, tiecas savienoties ar manējo un, straujā virpulī paceļoties, aizlidot kopā ar mani aizmirstības tālēs. Nekas, ne debesu, ne zemes važas vairs nekavēja šī lidojuma svētlaimi.

7. n o d a ļ a

Pēc četrām dienām, pirmdienas pēcpusdienā, mani apciemoja profesors Čeliss. Viņš bija pavadījis nedēļas nogali ūdens dziedniecības iestādē Bjūtā, kurp bieži brauca ārstēt artrītu, kas viņu pamazām padarīja par kropli. Atgriezies un saņēmis manu vēstuli, viņš no mājām ar kebu atbrauca pie manis uz laboratoriju.

Kad bijām sarokojušies, viņš nolika cepuri un, nokratīdams no lietussarga lietus pilienus, ar laipnu, vaicājošu skatienu pavērās visapkārt.

— Kur tad jūsu jaunā kolēģe?

Kaut gan biju sagatavojies dzirdēt šo jautājumu, es, sev par nepatiku, mazliet pietvīku.

— Šodien viņas te nav.

Stāvot un sildot rokas pie mazās krāsniņas, profesors, nesacīdams ne vārda, uzmeta man savādu, pētījošu skatienu, it kā pārsteigts, ka sastapis mani vienatnē.

— Tātad viss beidzies labi.

— Jā.

Viņš pašūpoja galvu.

— Jūs tagad pēc visa moka reakcija, Robert. Jūs esat pārguris. Sēdiet mierīgi un ļaujiet man pašam apskatīties.

Pēc brīža viņš jau stāvēja pie mana galda un veselu pusstundu cītīgi iepazinās ar ziņojumu, kuru biju uzmetis, un uz tā malām ar zīmuli rakstīja kaut kādus aprēķinus. Tad viņš jo rūpīgi pārbaudīja visas manas kultūras. Ilgu laiku sēdēja, noliecies pār mikroskopu, un beidzot pastīvi ar visu sēdekli pagriezās pret mani. Viņš izskatījās vecs, saguris un mazliet skumjš, vaigi bija vairāk iekrituši nekā parasti. Redzēju, ka viņš bija ārkārtīgi saviļņots.

— Robert... — viņš beidzot ierunājās, ar siltu skatienu mani uzlūkojot. — Jūs nedrīkstat kļūt lepns. Nekad. Iedomībai, savtīgumam nav vietas zinātnē. Un galu galā jūs taču esat tikai savas karjeras pašā sākumā. Jums laimējās. Turklāt jums arī vēl daudz jāmācās — faktiski viss. Bet tas, ko jūs esat paveicis, sasilda manu veco sirdi.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

— Protams, jūs savu atklājumu varētu publicēt tūlīt. Tas tiešām ir ārkārtīgi svarīgs. Bet es atzīstu, ka būtu labāk, pareizāk strādāt papildus vēl kādus mēnešus trīs un šo darbu pabeigt pilnīgi, radot terapeitiski pielietojamu efektīvu poti šīs jaunās slimības apkarošanai. Vai tāds ir jūsu nodoms?

— Jā.

— Tad jums tas jādara. Bet, — viņš pārlaida acis apkārt, — šeit jūs to paveikt nevarat.

Manam izbrīna pilnajam skatienam viņš atbildēja ar vieglu galvas mājienu.

— Gluži neiespējami jūsu pētījumu noslēguma posmā, kad jāveic tehniskā ziņā tik ārkārtīgi sarežģīti izmēģinājumi, strādāt šādos apstākļos. Es negribu aizbildināties, Robert; šī laboratorija bija labākā, ko jums toreiz varēju piedāvāt. Taču tagad man jādabū kaut kas labāks. Jums absolūti nepieciešama moderna, labi iekārtota laboratorija. Un te nu ir trīs iespējas, kā jūs pie tādas varat tikt.

Lai kādas bija manas ciešanas, es vērīgi viņu uzklausīju.

— Vispirms jūs varat griezties pie kādas no lielajām farmaceitiskajām rūpnīcām, piemēram, pie Vilsona vai Herleta. Ņemot vērā jūsu pašreizējo atklājumu, katra no tām, bez šaubām, labprāt piedāvās jums visu, kas viņas rīcībā: augsti kvalificētus palīgus un lielu atalgojumu, lai iegūtu tiesības ražot jūsu poti vairumtirdzniecībai. — Viņš vēl piebilda: — Tas būtu ļoti izdevīgi gan viņiem, gan jums.

Profesors mirkli pagaidīja. Bet, tā kā arvien vēl, ne vārda neteikdams, stingi viņā skatījos un nemaz nemēģināju atbildēt, viņa grumbām izvagotajā sejā atplaiksnījās bāls smaids.

— Tas nu būtu skaidrs, — viņš teica. — Otra iespēja būtu — aiziet pie profesora Ašera.

Šoreiz es neviļus satrūkos, bet, pirms paguvu attapties, viņš, pacēlis slaido, brūno roku, neļāva man neko teikt.

Lāga profesors sāk nožēlot, ka ļāvis jums aiziet. — Viņš mazliet iesmējās, vairāk uzjautrināts nekā ļaunā priekā. — Es viņā laiku pa laikam esmu pamodinājis ziņkārību ... lai neteiktu, sarūgtinājumu ... stāstot par jūsu darbu.

— Nē, — es klusā balsī teicu, un viss apslēptais nemiers, kas manī tagad virda, izpaudās šai vienā vārdā.

— Kāpēc ne? Varu jums galvot, ka viņš labprāt ņems jūs atpakaļ katedrā.

— Viņš mani no katedras izsvieda, — es, zobus sakodis, atteicu. — Darbs man jāpaveic pašam.

— Nu, labi, — Celiss atkal turpināja. — Paliek vēl... Īsteršova.

Vienu mirkli, aizmirsis nemieru, kas mutuļoja man sirdī, es, ārkārtīgi izbrīnījies, uz viņu skatījos. Vai viņš jokoja? Vai arī pēkšņi zaudējis prātu?

— Jums šī iestāde zināma? — viņš vaicāja.

— Protams.

Atkal viņa sejā pavīdēja tikko jaušams drūms smaids.

— Runāju pavisam nopietni, Robert. Tur pašreiz ir vakanta slimnīcas ārsta vieta. Esmu runājis ar direktoru doktoru Gūdolu, un viņam nav iebildumu, ja jūs nākošos mēnešus strādātu viņa slimnīcā. Saprotiet, šī ir gan veca iestāde, bet nesen tur iekārtoja modemu laboratoriju, kurā jums būtu neierobežotas iespējas pabeigt savu darbu.

Iestājās klusums. Pārlaidu skatienu šai improvizētajai laboratorijai, kuru sākumā biju nonievājis, bet kurai tagad no sirds biju pieķēries. Tātad atkal jauna pārmaiņa, sevī nodomāju. Kad reiz varēšu mierīgi strādāt?

— Es tomēr negribētu no šejienes aiziet, — lēnām ieteicos. — Esmu šeit pieradis.

Profesors nogrozīja galvu.

— Tā ir nepieciešamība, mīļo zēn, kurai reiz vajadzēja rasties. Ar šo te iekārtu pat Pastērs nebūtu atklājis nevienu poti. Tāpēc jau es visu laiku meklēju jums citu iespēju. — Kad es joprojām vilcinājos, viņš saudzīgi apvaicājās: — Varbūt jums iebildumi pret to, ka jādzīvo tādā vietā kā Īsteršova?

— Nē, — pēc brītiņa atbildēju. — Domāju, ka to es izturētu.

— Tad apsveriet visu un paziņojiet man šovakar, kā esat izlēmis. Bet neapstrīdams ir viens: laboratorija tur tāda, par kādu var tikai sapņot. — Viņš piecēlās, papliķēja manu plecu, uzmauca rokās gaišos cimdus. — Tagad man jāiet. Un vēlreiz jūs apsveicu ar sasniegto. — Viņš paņēma lietussargu un pār plecu vēl atskatījās. — Un neaizmirstiet pasveicināt no manis dakteri Lo.

Kaut ko nomurmināju, kad viņš jau gāja laukā.

Nevarēju sevi piespiest pateikt profesoram, ka pēdējās četras dienas Džīnu nebiju redzējis, ka man kabatā vēstule no viņas, aizkustinoša, asarām slacīta zīmīte, pilna pašpārmetumu un izmisīgu sirdsapziņas moku.

Kāds es biju muļķis! Neatgūstamo mirkļu kaisles skurbuļa apmāts, nebiju apdomājis, cik dziļi viņas skaidro, šķīsto dvēseli ievainos apziņa, ka viņa rīkojusies aplam. Aizvien vēl redzēju, kā viņa tovakar vēlu no manis aizgāja ar bālu un skumju seju, trīcošām lūpām un tādu skatienu acīs kā ievainotam putnam —— tik sāpju pilnu, tik bēdīgu un izmisušu, ka man sirds vai lūza.

Krietnums ir kaut kas, par ko cilvēks nekad nedomā, par ko dažs labs varbūt pasmejas. Bet šis krietnums bija visa viņas būtība.

Reiz bērnu dienās saplēsu trauslu kristāla vāzi. Tagad mani mocīja tā pati skaudrā, neremdināmā zaudējuma izjūta, ko toreiz manī izraisīja sasistā trauka šķembas. Zināju, ka eksistē cilvēki, kas tādas «dēkas» pārdzīvo ar acīm redzamu bezbēdību. Taču mums abiem, ak vai, tik dažādiem citādā ziņā, viens bija kopējs: mēs nespējām uzlikt savām brūcēm vienaldzības ziedi. Trīs teikumi viņas vēstulē man neizgāja no prāta:

«Kļūdu mēs izdarījām, iedomādamies, ka varam būt kopā. Šo kļūdu mēs nekad vairs nedrīkstam atkārtot. Es nevaru, nedrīkstu ar tevi nekad vairs tikties.»

Smaga nopūta izlauzās no manām krūtīm. Dziļi sagrauzts, jutos tā, it kā būtu aizmetis prom un uz mūžu pazaudējis ļoti dārgu pērli. Nekur nebija miera, noguris, tāda kā sveloša riebuma pilns, pats sev rūgti pārmetu. Taču neredzamo robežu mēs bijām pārkāpuši ne tik daudz tāpēc, ka bijām kopā bijuši, bet to spēku ietekmē, kas mūs gribēja šķirt. Un tagad? Vai tās bija burvības beigas... sirds pamirums? Nē! Ilgojos viņas vairāk nekā jebkad, ar visu dvēseli alku pēc viņas.

Spēji piecēlos. Kaut gan vairs ne par ko citu nebiju domājis, kopš saņēmu viņas vēstuli, tagad piespiedu sevi atgainīt šo izmisumu un pievērst domas priekšlikumam, kuru bija izteicis Čeliss. Šī ideja mani nemaz nevaldzināja, bet profesora argumentu pareizību tomēr vajadzēja atzīt. Kad es, nemiera tirdīts un pārdomās iegrimis, varbūt kādu stundu biju šurpu turpu staigājis pa istabu, nolēmu pieņemt priekšlikumu. Tā kā pulkstenis bija gandrīz pusseši, aizslēdzu laboratoriju un devos uz ārsta kabinetu Trongeitā.

Kā parasti, karstā uzgaidāmā telpa bija ļaužu pilna, gaiss sasmacis, šad tad atskanēja klusa murmināšana, klepus, sēcoša elpošana un kāju švīkoņa pret kailo grīdu. Mitrums tecēja lejup pa šokolādes krāsas sienām. Kad apsēdos pie galda, iesteidzās dakteris Māzers ar papīra lapu rokā.

— Šodien pilns ar apmeklētājiem, Šenon. Nauda griežas. Vai jūs manā vietā negribētu nokārtot šīs mājas vizītes, kad būsiet šeit beidzis?

Uz papīra, kuru viņš man pasniedza, bija uzrakstītas piecas adreses. Pamazām, kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, viņš bija palielinājis manu slodzi, un tagad es darīju daudz vairāk, nekā sākumā mums bija nolīgts.

— Labi. — Es nomākts atbildēju. — Bet man gribētos ar jums aprunāties.

— Klājiet vaļā.

— Laikam vajadzēs no jums šķirties.

Pēc paraduma viņš jau sāka vilkt no bikšu kabatas ārā sīknaudu, ko bija ieņēmis pēcpusdienā, un bāzt zamšādas somā, bet tagad viņš pēkšņi pārtrauca to darīt un mani cieši uzlūkoja. Tad sāka smieties.

— Es jau domāju — ilgi neies, un jūs pieprasīsiet algas pielikumu. Cik daudz jūs gribat?

— Neko.

— Nu, pasakiet, Šenon! Jūs neesat nekāds zemē metamais darbinieks. Došu jums nedēļā klāt vēl vienu gineju.

— Nē, — es atbildēju, acis novērsis.

— Nu, tad divas ginejas, sasodīts.

Kad es atkal purināju galvu, viņa sejas izteiksme pārvērtās un kļuva nopietna. Pacientiem redzot, viņš ar kāju aizstūma durvis ciet, uzmetās sēdus uz galda malas un blenza uz mani.

— Tas tik ir jauks pārsteigums cilvēkam, kurš taisās aiziet, lai pavadītu patīkamu vakaru. Es šovakar apmeklēšu kopā ar sievu un Adu Henglera cirku. Jums nav ne jausmas, cik ļoti jūs viņām iepatikāties, kad viņas nesen ar jums iepazinās. Tāpēc pasakiet man, cik jūs īsti gribat!

Man vajadzēja savaldīties. Pašreizējā garastāvoklī mani kaitināja, kā viņš visu pieveda pie kopējā saucēja — «skaidrā naudā».

— Tam nav nekāda sakara ar naudu.

Viņš neticēja. Tas taču nebija iespējams, ka šī vērtīgā manta mani atstāja vienaldzīgu. Viņš kodīja īkšķa nagu un visu laiku mani vēroja, it kā kaut ko aprēķinādams.

— Redziet, Šenon, — viņš negaidot teica, — jūs man patīkat. Jūs mums visiem patīkat. Es gan nesaku, ka jūs esat nez kāds sevišķs ārsts, bet es jūs varētu pamācīt. Galvenais, ka uz jums var paļauties. Jūs esat godīgs. Jums šīs puskroniņas pie pirkstiem nelīp. Jau sen nolēmu izteikt jums priekšlikumu. Klausieties. Nāciet pie manis par asistentu ar pilnu slodzi un divsimt piecdesmit... nu teiksim, pat trīssimt mārciņām gadā. Ja strādāsiet labi, pēc divpadsmit mēnešiem pieņemšu jūs par prakses līdzīpašnieku, savu daļu nomaksāsiet pret kvītīm. Ko vēl vairāk? Šī prakse ir īsta zelta bedre. Izmantosim to kopīgi. Nu, un, ja Ada un jūs kādu dienu varētu vienoties, tad mēs no šīs prakses varētu izveidot ģimenes uzņēmumu, un ar laiku jūs būsiet mans pēctecis.

— Ak, ejiet jūs ellē! — Mani nervi pēkšņi neizturēja. — Es negribu būt jūsu pēctecis. Negribu jūsu naudu. Un vispār neko.

— Nu, nu, nu, — viņš gluži samulsis murmināja. — Es taču jums iedevu darbu, kad bijāt bezizejā, vai ne?

— Jā! — es gandrīz vai kliedzu. — Esmu jums par to pateicīgs. Tāpēc arī ļāvu sevi tik neganti izmantot šos pēdējos trīs mēnešus. Bet tagad man pietiek. Man apriebies vākt kopā puskronas pa vienistabu dzīvokļiem un birdināt tās jūsu zamšādas somā. To zelta bedri paturiet sev. Man no tās nevajag nekā.

— Tas taču nav iespējams! — viņš izdvesa, blenzdams manī. — Es jums piedāvāju zelta kalnus, bet jūs tos sviežat atpakaļ. Jūs esat traks.

— Labi, — es teicu. — Lai būtu tā. Bet tagad ļaujiet man turpināt darbu.

Piespiedu zvana pogu, un tūdaļ istabā iekliboja pirmais pacients, vecītis. Kad sāku viņu izmeklēt, dakteris Māzers, cepuri pakausī atsviedis, pilnīgi apjucis, stingu skatienu vēl raudzījās manī. Beidzot viņš paņēma naudas somu, ieslēdza to seifā un, ne vārda neteicis, izgāja laukā. Tiklīdz viņš bija prom, nožēloju, ka biju ļāvis vaļu dusmām. Par ļaunu cilvēku saukt viņu nevarēja, rajonu viņš apkalpoja labi, tomēr viņa nemitīgā dzīšanās pēc pilnas naudas somas bija vairāk, nekā es spēju paciest.

Pulkstenis rādīja jau pāri vienpadsmitiem, kad pabeidzu pēdējo vizīti. Devos mājup uz viesnīcu noguris, bet zinot, ka aizmigt nevarēšu. Tagad, kad domas vairs nebija nodarbinātas, atkal atgriezās sāpes, kas manu sirdi plosīja kā zvērs ar asiem zobiem. Bet tagad, smagi soļojot pa drēgnajām ielām, es pasmīnēju par savām ciešanām. Īsts Lotario — jautrais laimes luteklis! Jaunais Romeo... Kazanova... tie bija vārdi, kādiem sarūgtinājumā pats sevi apsaukāju.

Kad nonācu viesnīcā, steidzīgi noģērbos un iekritu gultā. Tumsā es tur gulēju nepakustēdamies, acis cieši aizvēris. Bet, kad mēģināju aizmigt, smadzenēs paši no sevis urbās vārdi: «Es nevaru, nedrīkstu ar tevi nekad vairs tikties... nekad... nekad.»

CETURTĀ GRĀMATA

.

1. nodaļa

Nedēļu vēlāk, ap pulksten deviņiem vakarā, gāju pa vientuļu ceļu, savu čemodānu stiepjot un pūloties miglainajā tumsā ieraudzīt Īsteršovas slimnīcu, kas nakts šķietamajā tukšumā joprojām vēl nebija redzama. Vintonā biju nokavējis vilcienu un tāpēc, kad ar stundas novēlošanos izkāpu Šovas pieturā, kas atradās kādas četrdesmit jūdzes aiz pilsētas, nomaļajā Lošēnas mežu ganību apvidū, neredzēju nekādu satiksmes līdzekli mani sagaidām. Stacijā man pamācīja, kā atrast ceļu, bet šajā tukšajā lauku apvidū es noteikti būtu nomaldījies, ja nebūtu atdūries pret augstu mūra žogu, kura augšmala bija kā apspraudīta ar smailiem dzelzs pīķiem. Nostaigāju gar šo mūri desmit minūtes, kad tas pēkšņā pagriezienā pieveda mani pie ieejas vārtiem, kuriem blakus atradās sardzes namiņš ar tornīšiem greznotu jumtu un vējlukturi logā.

Nolicis zemē čemodānu, pieklauvēju pie smagajām, ar naglām apsistajām durvīm, kas veda sardzes telpā. Pēc brīža kāds izņēma lukturi no loga un iznāca laukā no sardzes telpas, paliekot neredzams stāvam aiz vārtiem un lūram.

— Kas tur ir?

Nosaucu savu vārdu, piebilzdams:

— Jūs droši vien gaidījāt mani atbraucam?

— Nekā par jums nezinu. Kur jūsu caurlaide?

— Caurlaides man nav. Bet jums taču būs pateikts, ka es ieradīšos.

— Man neviens nekā nav teicis.

Vārtnieks šķita jau grasāmies atgriezties namiņā un pamest mani ārā tumsā. Bet taisni tai mirklī iespīdējās vēl viens vējlukturis, un vārtnieka aizmugurē atskanēja sievietes balss, spalga, mazliet pārspīlēti kulturāla un ar jūtamu īru akcentu.

— Vai tur ārsts Šenons? Viss kārtībā, Gan, atveriet vārtus un laidiet viņu iekšā.

Vārtniekam klusu kaut ko burkšķot, kaltie dzelzs vārti atsprāga vaļā. Pacēlu čemodānu un devos uz priekšu.

— Jūs savas mantiņas arī esat atnesis? Lieliski. Nāciet līdz.

Mana ceļvede, cik varēju vārgajā vējluktura gaismā saskatīt, bija tā ap četrdesmit gadiem, neapsegtu galvu, tumšām acenēm, ģērbusies platā rupja vilnas auduma mētelī. Kad vārti rībēdami aizvērās un mēs sākām iet pa garo, tumšo piebraucamo ceļu, viņa stādījās priekšā.

— Esmu ārste Meitlenda, atbildīga par sieviešu nodaļu. — Man gar kājām nošvirksteja krūma pudura zari, gandrīz biju pazaudējis ceļu. — Ārsts Pelfrijs jūs būtu sagaidījis stacijā... viņa pārziņā ir vīriešu nodaļas rietumu un austrumu bloki, bet šodien viņam ir brīvā pēcpusdiena, un viņš aizbrauca uz Vintonu. — Brīdi pārdomājusi, vēl piebilda: — Tā tur... tieši pretim ir mūsu galvenā ēka.

Pacēlu skatienu. Nelielā attālumā no mums lēzenā pakalnā neskaidri iezīmējās pilij līdzīgs siluets, atgādinādams medus kāri, pārpilnu gaismekļiem, kuri blāvi spīdēja miklajā nakts melnumā. Migla gaismekļu spožumu slāpēja, piešķirot tiem dīvainu, maldinošu mirdzumu. Kamēr ejot uz tiem skatījos, daži gaismekļi nodzisa, citi uzliesmoja, tā ka viss šis zvaigznājs šķita mirgojam un šaudāmies.

Piebraucamais ceļš noveda mūs beidzot pie augstās fasādes, un Meitlenda devās uz akmens portiku, ko no augšas apgaismoja metāla režģī ietverta lampa. Ar atslēgu rokā apstājusies platu, lēzenu granīta kāpņu augšgalā, viņa paskaidroja:

— Šis ir vīriešu nodaļas dienvidu bloks. Šeit atrodas jūsu dzīvoklis.

Vestibils, kurā iegājām, bija liels un plašs, izklāts ar melnām un baltām marmora flīzēm; pašā viņā galā atradās alabastra statuja, bet pie sienām trīs tumšas, milzīgas, eļļā gleznotas ainavas smagos, zeltītos ietvaros. Un tad vēl divi Ludviķa XIV stila skapji, kuriem abās pusēs stāvēja grezni, zaļi, ar zeltu rotāti atzveltņi, — šī aina ar savu rokoko krāšņumu ienācēju apstulbināja.

— Ceru, jums patīk. — Meitlenda, likās, apslēpa smaidu. — Ieeja Valhallā, vai ne?

Atbildi negaidot, viņa devās tālāk pa platajām, ar paklāju nosegtajām ķāpnēm, kamēr nonāca trešajā stāvā. Šeit, visai veikli pielietojot to pašu atslēgu, kura, kā tagad redzēju, tievā tērauda stieplītē bija piestiprināta viņai pie jostas, Meitlenda atslēdza durvis uz atsevišķi izolētiem apartamentiem.

— Te nu mēs būtu. Un tagad jūs zināt pašu nepieciešamāko. Guļamtelpa, dzīvojamā telpa un vannas istaba. Viss Viktorijas laikmeta gotikā.

Lai cik dzedra bija viņas zobgalība, istabas — kaut arī mazliet vecmodīgi iekārtotas — bija neparasti mājīgas. Dzīvojamajā telpā, kur purpursārtie aizkari jau bija aizvilkti, kamīnā kvēlošās ogles meta siltu blāzmu pār misiņa režģiem un sarkano vilnas paklāju. Te atradās divi atpūtas krēsli un dīvāns, stāvlampa blakus sekreteram, kura plauktos bija ādas vākos iesietas grāmatas. Guļamistabā stāvēja ērta sarkankoka gulta, bet vannas istabā bieza porcelāna vanna ar ieapaļām malām. Pēkšņā sarūgtinājuma uzplūdā man gribējās pateikt šai pārākuma apziņas pārņemtajai kolēģei, ka salīdzinājumā ar neērtībām, ar kādām man bija vajadzējis samierināties «Globusā», šeit valda īsta greznība.

— Vai gribat izkravāt savas mantas? — viņa apvaicājās, piesardzīgi paliekot durvju tuvumā. — Vai varbūt vēlaties, lai jums atsūta vakariņas šurp?

— Jā, to vēlētos gan. Ja tas nesagādā pārāk lielas pūles.

Novietoju čemodānu aiz dīvāna un, kamēr viņa nospieda zvana pogu, kas atradās blakus kamīna dzegai, un lika uznest man vakariņas, varēju viņu pamatīgāk aplūkot. Viņa bija pārsteidzoši neglīta, ar plankumainu, spīdīgi sārtu sejas ādu, pakausī nevīžīgi mezglā saspraustiem, dzeltenpelēkiem matiem. Acis viņai bija vājas, jo pat aiz violetajiem briļļu stikliem varēja skaidri saskatīt sasārtušos un iekaisušos plakstus. It kā ar nolūku gribēdama vēl uzsvērt savu daiļuma trūkumu, viņa ģērbās bezgaumīgi — zem mēteļa valkāja sārti svītrotu flaneļa blūzi un maisveidīgus tvīda brunčus.

Pēc piecām minūtēm kalpotāja platā, melnā formas kleitā ar baltu, stērķelētu priekšautu klusi ienesa paplāti. Viņa bija maza auguma, drukna, gandrīz kā punduris, ar melnām zeķēm kājās, muskuļainiem stilbiem un pelēku, neizteiksmīgu seju.

— Paldies, Sāra, — Meitlenda laipni teica. — Izskatās tīri garšīgs! Starp citu, tas ir ārsts Šenons. Zinu, jūs viņu aprūpēsiet labi.

Kalpotāja arvien vēl cītīgi raudzījās grīdsegā, nemaz neatslābinādama saspringto seju. Taču pēkšņi viņa mehāniski pakniksēja un, ne vārda neteikusi, izgāja laukā.

Es nolūkojos viņai nopakaļus, tad ar zīmīgi jautājošu skatienu pievērsos ārstei Meitlendai.

— Jā, — viņa vienaldzīgi pamāja ar galvu. Izaicinoši un pa pusei zobgalīgi smaidīdama, viņa novēroja mani, kamēr lēju kafiju tasītē un sāku ēst sendviču.

— Šejienes ļaudis strādā ļoti rūpīgi. Mis Indra, kas vada saimniecību, rīkojas ārkārtīgi prasmīgi. Starp citu, es jūs nemaz nevadāšu apkārt, iepazīstinot ar visu personālu. Pelfrijs būs cilvēks, ar kuru jūs visbiežāk sastapsieties; kopā ar viņu jūs ik rītu ieturēsiet brokastis vīriešu austrumu blokā. Bez tam vēl ir doktors Gudols ... mūsu šefs... viņa dzīvoklis atrodas pa kreisi no ieejas, pa kuru ienācām, — tas ar sarkanajām štorām.

— Vai man nevajadzētu šovakar viņam pieteikties? — vaicāju, paceļot skatienu.

— Es viņam paziņošu, ka esat ieradies, — Meitlenda atbildēja.

— Kādi man šeit būs pienākumi?

— Vizītes rītos un vakaros. Aizvietosiet Pelfriju viņa brīvajā dienā un mani manējā. Oficiālas dežūras ēdamzālē. Reizēm arī aptiekā pie zālēm. Bet citādi darbojieties mūsu iestādes labā, kur un kā redzat, lai iemantotu mūsu mazās pasaulītes lāga ļautiņu simpātijas. Tas ir pavisam vienkārši. Dzirdēju, jūs strādājot zinātniski pētniecisku darbu. Tam nodoties jums būs jo plašas iespējas brīvajā laikā. Te būs jūsu patentatslēga.

Viņa izvilka no mēteļa kabatas atslēgu, kas bija līdzīga viņas atslēgai, ar garu, smalku tērauda važiņu.

— Jūs drīz vien iemanīsieties ar to rīkoties. Tikai brīdinu, bez tās jūs Īsteršovā nekur netiksiet. Nepazaudējiet to.

Meitlendas izturēšanās nebija vairs zobgalīga, kad viņa iedeva man lielo, vecmodīgo atslēgu, kas no pastāvīgas lietošanas bija neticami gluda un nospodrināta kā sudrabs.

— Nu man liekas, tas tad arī būtu apmēram viss. Tagad iešu apraudzīt hercogieni. Atkal trokšņo, vajadzēs viņu pamatīgi sarāt un iedot šķipsniņu heroina.

Kad Meitlenda aizgāja, pabeidzu vakariņu maltīti, kas ļoti atšķīrās no parastajiem slimnīcu ēdieniem, tomēr visumā atbilda greznajai iestādei. Klusībā sev jautāju, vai man nevajadzētu doties mazā apgaitā ar savu jauno, «allaž nepieciešamo» atslēgu. Kad kopā ar Meitlendu nācu augšā pa kāpnēm, biju ievērojis katra stāva kāpņu laukumiņā sarkankoka durvis ar izbalējušu uzrakstu virs tām. Durvīs bija bieza stikla rūtis, caur kurām varēju redzēt garu, vāji apgaismotu gaiteni, kas noslēpumaini veda uz citām durvīm, aiz kurām atradās atkal cits gaitenis.

Lai gan profesors Čeliss bija apgalvojis, — un tas jau bija apstiprinājies, — ka šī slimnīca ir viena no labākajām šāda veida iestādēm, mani urdīja īsti nenosakāms nemiers. Mūsu profesijā cilvēks parasti raugās ar tādu kā aizdomību uz darbu vājprātīgo iestādē, jo tas tomēr mazliet novirzās no parastās prakses. Protams, arī šajā jomā strādā dažs labs lielisks ārsts, taču šeit darbojas arī tādi cilvēki, kuri ir, acīm redzot, dīvaini un kuri gadu gaitā kļūst aizvien dīvaināki. Šajās iestādēs dzīve ir viegla, tāpēc kā putas pie krasta šurp atplūst daudz viduvēju mediķu. Turklāt, ja kāds šeit jau ir iekārtojies, tad nemaz vairs nav viegli tikt prom. Un — pavisam vienkārši izsakoties — dažas no šīm gara dzīves dīvainībām ir tikpat «lipīgas» kā infekciju slimības.

Lai būtu kā būdams, man šo risku vajadzēja uzņemties. Spēji piecēlos. Gulta jau bija glīti sakārtota, atsegtie palagi baltāki un smalkāki, nekā jebkad tiku redzējis. Izvilcis laukā čemodānu, ko biju nolicis aiz dīvāna, sāku to izkravāt, izvietojot mācību grāmatas, savus papīrus un nedaudzo pārējo trūcīgo mantību, cik labi vien mācēdams. Iepriekšējais iemītnieks, kura vārdu nezināju, nebija papūlējies aizvākt visu savu īpašumu, pametis šeit aizsāktu skārda kārbu ar cigaretēm, vecu sarkani svītrotu peldmēteli, vairākus romānus un nevērīgi visās malās izmētātus visdažādākos niekus.

Man bija tikai viens mazs fotoattēls lētā ielokā — saulainā dienā izdarīts momentuzņēmums, tīreļos aiz Gaurija kalna — sēpijas tonī vienkārša, atklāta, maza seja ar vēja izpluinītām matu cirtām un smailu, drosmīgu zodu ... tumšās acis smaida ... vai tas maz ticams... jā, nudien, tās smaida dīvainā, atmodinātā laimē. Nez, vai tās tagad arī smaida? Vismaz, kad novietoju to uz kamīna dzegas blakus pulkstenim, manās lūpās pretsmaids neatplauka. Es piegāju pie kalendāra, kas stāvēja uz sekretera, un ar savādu, stingu izteiksmi sejā pievilku ķeksīti blakus 31. jūlijam.

Tieši tajā brīdī steidzīgs klauvējiens pie durvīm lika man nevilšus pietrūkties kājās, un, kad uz sliekšņa ieraudzīju lielo, stūraino augumu, nopratu, ka viesis ir pats direktors.

— Labvakar, dakter Šenon! — viņa balss skanēja laipni un likās gausa. — Apsveicu ar ierašanos Īsteršovā.

Augumā garš, bet lempīgs, ārsts Gūdols izskatījās izdēdējis un bezgala noguris; viņa tēraudpelēkie mati, kas pakausī nekārtīgi nokarājās pār apkakli, tā vien prasījās pēc šķērēm. Seja viņam bija gara un drūma,; ar paprāvu degunu, atpakaļ atvirzītu zodu, smagiem plakstiem un iedzeltenīgām acīm, kuras itin kā likās vienaldzīgas, tomēr tur jautās dziļš cilvēciskums, silts iejūtīgums un savāds, valdzinošs, hipnotisks dziļums.

— Esmu daudz par jums dzirdējis no profesora Čelisa. — Viņš, domās iegrimis, smaidīja. — Man ienāca prātā, ka jūs droši vien tūlīt gribēsiet apskatīt mūsu laboratoriju.

Ar rokas žestu viņš aicināja mani līdz. Devāmies lejup pa kāpnēm un tad zem galvenās ēkas diezgan lielu gabalu prom pa flīzēm izliktu gaiteni, ko apgaismoja spuldzes matēta stikla kupolos, tad pa slīpni augšup, kamēr nokļuvām mazā, augstu mūru iežogotā pagalmā zem klajas debess. Klusi atslēdzis kādas durvis, viņš iededza gaismu.

— Te nu mēs būtu, dakter Šenon. Ceru, tas jūs apmierinās.

Biju mēms. Ne vārda neteicis, kā apstulbis raudzījos apkārt. Es, protams, biju cerējis atrast pieklājīgu darba telpu, kaut gan, spriežot pēc līdzšinējās pieredzes, nebiju iedomājies diez ko sevišķu. Bet tas, kas šeit pavērās manām acīm, pārspēja manus vispārgalvīgākos sapņus. Tā bija maza, bet pati lieliskākā laboratorija, kādu jebkad tiku redzējis, pat labāka par katedras laboratoriju, ar plauktu plauktiem, pilniem ar aizkorķētiem reaktīvu traukiem, ar Ekstona skopometru, vilkmes skapjiem, elektriskām ierīcēm un sterilizācijas aparātiem, viss — sākot ar flīžu sienām līdz pašai pēdējai pipetei — bija iekārtots, nerēķinoties ar līdzekļiem.

— Diemžēl, — Gūdols laipni, it kā atvainodamies teica, — tā nav bieži lietota. Dažus aparātus varbūt vajadzēs noregulēt.

— Ak, tā ir lieliska! — balss man aprāvās.

Viņš mazliet pasmaidīja.

— Mēs to iekārtojām pavisam nesen, un mūsu rīcībā bija vislabākie tehniskie padomdevēji. Doma, ka tagad tā tiks izmantota lietderīgi, mani dziļi iepriecina.

Tādā pašā bezpersoniskā, taču laipnā tonī viņš turpināja:

— No jums mēs gaidām lielus darbus, dakter Šenon. Esmu vientuļš vecpuisis, bet Īsteršova ir mans lolojums. Un, ja jūs tai darīsiet godu, es būšu laimīgs.

Devāmies atkal atpakaļ. Vestibilā pie kāpnēm, kas veda uz manu dzīvokli, viņš apstājās, un no smago plakstu apakšas viņa acis man vēlreiz viegli pārslīdēja.

— Ticu, ka esat apmierināts ar to, ko Īsteršova jums var dot. Jūsu dzīvoklis taču ir diezgan ērts?

— Vairāk nekā ērts.

Mirklis klusuma.

— Nu tad, ar labu nakti, dakter Šenon!

— Ar labu nakti!

Kad viņš bija prom, iegāju savā istabā, galvā viss jaucās kā virpulī, ko izraisīja šis savādais, neatvairāmais cilvēks.

Lēnām izģērbos, nomazgājos karstā vannā un ielīdu gultā. Kad jau laidos miegā, dziļajā klusumā sadzirdēju pēkšņu, gaudulīgu kliedzienu. Tas izklausījās kā mežonīgs, vientulīgs pūces brēciens. Tā nebija pūce. To zināju, bet kliedzienam nepievērsu uzmanību. Bailēm manā sirdī vairs nebija vietas.

Kliedziens vēlreiz atkārtojās un tad lēnām sastinga nakts tumsā.

2. n o d a ļ a

No mazā dzelzs balkoniņa mana loga priekšā nākamajā rītā pavērās skats uz Īsteršovas iespaidīgo panorāmu.

No pelēka granīta celtā galvenā ēka, kas rīta gaisā vizuļoja, bija veidota feodāļu piļu stilā ar robotiem frontoniem un četriem masīviem torņiem. Ēkas priekšā plaša, ar balustrādi apjozta terase, kuras vidū bija strūklaka, ko ietvēra rakstā sastādīti buksusi. Tālāk pletās plašs zālājs ar rožu dobēm gar malām; tas sniedzās līdz spēļu laukuma mauram, kur stāvēja mazs tiroliešu namiņš. Zaļos klajumus dažādos vizienos šķērsoja alejas, bet augstais mūris, kas apņēma visu plašo teritoriju, piešķīra visai ainavai tādu kā noslēgtību, itin kā privātā muižā.

Es noskuvos un apģērbos; kad pulkstenis nosita astoņi, atstāju dzīvokli, lai pabrokastotu kopā ar ārstu Pelfriju. Vīriešu nodaļas austrumu bloka augšstāva viesistabā sastapu mazu, paresnu, sārtu, ar papliku galvvidu, apmēram piecdesmit gadus vecu vīru, sēžot pie galda un cītīgi ēdot rīta avīzes aizsegā. Mūsu skatieni sastapās.

— Ak mīļo kolēģi, nāciet tik iekšā! — Joprojām ēdot, viņš pacēla roku sveicienam un paguva vēl iebāzt mutē sviestmaizīti. — Jūs, protams, esat Šenons. Es esmu Pelfrijs — Edinburgas tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada izlaidums. Kedžerijs [Indiešu ēdiens no vārītiem rīsiem, zivs un olām], bekons un olas stāv tur... un šeit... kafija. Lielisks rīts... zilas debesis un skaidrs gaiss... to mēs saucam par «īstu Īsteršovas dienu».

Pelfrijs likās laipns, miermīlīgs un mazliet aušīgs, vaigi viņam bija gludi un apaļi, pie vismazākās kustības tie trīcēja kā želeja. Viņš izskatījās rūpīgi mazgājies un rūpīgi manikirēts, krekla aproces bija stērķelētas, zelta pensnejs turējās gandrīz neredzamā saitītē, akurāti kaklā pakārts. No matu vainaga, kas pakausī sniedzās no vienas auss lidz otrai, dažas izbālējušas, viegli iesarkanas matu šķipsnas bija cītīgi pārsukātas pāri plikajai sārtajai galvas virsai. Viņš vienā laidā viegliem piesitieniem ar salveti susināja ūsas un sārtās lūpas.

— Man jau vakar vakarā vajadzēja ar jums iepazīties. Bet es biju projām. «Projām ārpasaulē», kā mēs šeit sakām. Operā. Karmena! Ak, brīnišķīgais, nelaimīgais Bizē. Ja iedomājas, ka viņš nomira, dziļi satriekts, pēc sava darba neveiksmīgā pirmuzveduma komiskajā operā, pat nenojaušot, kādu popularitāti tā piedzīvos nākotnē. Es šīs operas uzvedumu esmu apmeklējis precīzi trīsdesmit septiņas reizes. Dzirdēju tajā dziedam Bresleri—Džamoli, Lēmani, Mēriju Gārdenu, Destinu... Dzirdēju dona Hozē lomā de Raski un Eskamiljo lomā Amato. Mums ļoti palaimējās, ka šajā sezonā Vintonā viesojas Karla Rozas trupa. — Pelfrijs nodūca motīvu no «Toreadora dziesmas», ar pirkstiem bungojot takti pa «Vēstnesi» priekšā uz galda. — Šeit kritikā teikts, ka dziedātāja Skoti bijusi labā formā. Protams! Ak, kāds tas ir mirklis, kad Mikaēla — visa maiguma iemiesojums — ienāk mežonīgajā klinšu aizā kontrabandistu midzenī. «Es teicu, nemaz nebaidos!» Ak, kāds smalkums... kāds melodiskums... lieliski! Vai jūs interesējaties par mūziku?

Kaut ko neskaidri nomurmināju.

— Ak! Jums jānāk man līdzi uz auditoriju pie klavierēm. Gandrīz ik vakaru eju turp nospēlēt kādus gabalus. Man jums jāatzīstas: mūzika ir mans dzīves prieks. Mana mūža trīs visdižākie brīži bija... kad dzirdēju Patiju dziedam «Sicīliešu vakara dziesmu»; Galikurčiju — āriju «Skaistais putns» operā «Brazīlijas pērle», un Melbu — Masnē «Seviļietē».

Viņš turpināja tādā garā, kamēr es pabeidzu brokastis, tad ar sievišķīgu žestu pameta skatienu rokas pulkstenī.

— Priekšnieks mani lūdza jums visu parādīt. Nāciet!

Rosīgi Pelfrijs gāja man pa priekšu, viņa īsās, resnās kājeles neticamā ātrumā cilpoja prom pa apakšzemes gaiteni, — tad, iegriezdamies pa kreisi, gluži negaidot izveda mani dienas gaismā — gaitenī, kas atradās zem mana dzīvokļa.

Šeit lepni šurpu turpu soļoja ar gumijzoļu apaviem kājās tukls, muļķīga izskata, aptuveni piecdesmit gadus vecs vīrietis nekārtīgā, traipainā, pelēkā formas tērpā. Pelfrijam uzrodoties, viņš izgāza vēderu un gan padevīgi, gan arī neparasti svinīgi pacēla roku sveicienam.

— Sveiks, Skemon! Dakter Šenon, tas ir Semjuels Skemons — mūsu vecākais uzraugs... un — ja drīkstu piebilst — arī mūsu Īsteršovas pūtējorķestra cienījamais diriģents.

Mums piebiedrojās vēl Skemona palīgs, uzraugs Brogens, jauns, glīts puisis ar spriganām, zilām acīm, un mēs devāmies uz pirmo galeriju, virs kuras durvīm tagad ieraudzīju izbalējušiem zelta burtiem rakstīto nosaukumu «Balaklava». Skemons kā burvju mākslinieks rīkojās ar savu atslēgu, un mēs jau bijām iekšā.

Galerija bija garena, augsta un klusa telpa, ko labi apgaismoja gar vienu sienu izvietoto lielo logu rinda, bet gar otru sienu virknējās aptuveni divdesmit durvis, kas veda uz atsevišķām guļamistabām. Šajā telpā, tāpat kā apakšstāva vestibilā, atradās Ludviķa XIV stila mēbeles, paklāji un aizkari bija gan pabalējuši, taču grezni. Šeit stāvēja arī daudz atpūtas krēslu, redzēju plauktus ar grāmatām un laikrakstiem un vienā stūri globusu. Šeit valdīja tāda pati atmosfēra kā omulīgā, bet vecmodīgā klubā, viss dvesa senlaicīgumu, juta ziepju, ādas un mēbeļu politūras smaržu, kurām tikko samanāmi piejaucās naktstrauku smaka.

Šeit uzturējās kādi divdesmit džentlmeņi, kuri mierīgi sēdēja un baudīja galerijas ērtības. Netālu no durvīm divi bija aizrāvusies ar šahu. Kāds cits domīgi ar pirkstu grieza zemeslodi istabas stūrī. Daži lasīja rīta laikrakstus. Citi nedarīja nekā, sēdēja atzveltņos klusēdami, ļoti taisni izslējušies.

Pelfrijs, pārlaidis skatienu ziņojumam, ko Skemons viņam bija iedevis, priecīgs steidzās tālāk.

— Labrīt, džentlmeņi. Interesanta partija, vai ne? — starojoši smaidot, viņš draudzīgi uzlika rokas abiem spēlētājiem uz pleca. — Ārā ir brīnišķīgs laiks. Es galvoju, mazā pastaiga jums sagādās īstu prieku. Tikai pavisam mazu brītiņu, kamēr visu apskriešu ... tad jūs varēsiet doties laukā.

Viņš steidzās tālāk pa galeriju, laiku pa laikam apstājoties, labā omā, laipnus padomus dāļādams. Viņa vieglā čalošana gan bija mazliet šabloniska, taču neapsīka ne uz brīdi. Sūdzības viņš uzklausīja ar iecietīgu un nomierinošu sejas izteiksmi, klusi kaut ko savā nodabā dūkdams. Bet viņš neizšķieda veltīgi nevienu mirkli savā skubīgajā apgaitā.

Nākošā galerija saucās «Alma», aiz tās nāca «Inkermana»; pavisam to bija sešas, un, kad mēs beidzot, visu apstaigājuši, iznācām laukā pirmā stāva vestibilā, pulkstenis bija jau gandrīz viens. Nekavējoši Pelfrijs izveda mani svaigā gaisā un tad steidzās kopā ar mani pāri terasei prom uz sieviešu rietumu korpusu, lai ieturētu lenču.

— Starp citu... Šenon, man jūs varbūt vajadzētu brīdināt... Meitlenda un mūsu saimniecības vadītāja mis Indra dzīvo ciešā sadraudzībā, viena par otru sajūsmā. Viņas mani neko sevišķi nemīl. — Viņš bezbēdīgi ar to samierinājās: — Man ir pilnīgi vienalga. Taču tas tikai vēl viens iemesls, lai arī mēs turētos kopā.

Mazā, ļoti gaumīgi par ēdamistabu pārkārtotajā salonā, kas atradās blakus sieviešu rietumu korpusa vestibilam, ar smalku lina galdautu, salvetēm un mirdzošiem sudraba piederumiem četrām personām bija klāts kvadrātveidīgs galds, pie kura jau sēdēja, mūs gaidot, mis Indra un Meitlenda. Saimniecības vadītāja ar mani sasveicinājās mierīgi, mazliet pieliekdama galvu; viņa bija slaida, novītusi, trausla un nevainojami cēla, aristokrātiska izskata sieviete, pāri piecdesmitiem, ģērbusies zilā formas tērpā ar šaurām, mīkstām, baltām aprocēm un tādu pašu apkaklīti.

Kad mēs apsēdāmies, abas sievietes slepus apmainījās ar saprotošiem skatieniem un klusām piezīmēm. Maltīte noritēja saspringtā un neomulīgā atmosfērā. Pēc zupas galdā nāca cepetis, ko nolika priekšā Pelfrijam, kurš gluži apmulsis to sagrieza šķēlēs un, izdalot tās pa šķīvjiem, sparīgi dūca. Laiku pa laikam Meitlenda ar vīrišķīgu tiešumu izmeta kādu jautru piezīmi, mani uzrunājot — beidzot pavaicāja, vai es pēc lenča neizsniegtu viņas dežūrmāsai nodaļai paredzētās zāles. Pāris reižu, kad Pelfrijs kaut ko teica, viņa ar smīnu paskatījās uz mis Indru.

Nomākts no šīrīta pārdzīvojumiem un no negaidītām grūtībām, ko prasīja pielāgošanās dīvainajai videi, es klusēju. Kad Pelfrijs pēc deserta piecēlās un aizbildinoties kaut ko nomurmināja, es viņam sekoju nopakaļ terasē.

— Ak, šīs sievietes! — viņš iesaucās. — Vai es jums neteicu? Es viņas abas ciest nevaru, Šenon. Taisnību sakot, man riebjas visas sievietes. Paldies dievam, ka visā mūžā man ar viņām nav bijis nekādu darīšanu.

Viņš aizsteidzās prom, lai uzsāktu dežūru ēdamzālē, bet es ar pretrunīgām jūtām devos uz slimnīcas aptieku.

Tur mani diezgan oficiāli jau gaidīja māsa Šeda un kāda kopēja. Šeda bija vienkārša pusmūža sieviete ar kuplām krūtīm un labsirdīgām acīm. Kad ienācu, viņa paskatījās savā pulksteni, ko valkāja piespraustu pie formas tērpa.

— Labdien, dakter. Šī ir kopēja Stenveja. Vai mēs varētu saņemt mūsu nodaļai zāļu devas?

Kad māsa Šeda nolika tukšo grozu uz letes, kopēja iesāņus uzmeta man ašu skatienu, un viņas bālajā, mierīgajā, plakanajā sejā pavīdēja vārs smaids. Viņa bija apmēram divdesmit piecus gadus veca, tumšiem matiem, izturējās pārspīlēti vienaldzīgi un valkāja laulības gredzenu labās rokas pirkstā. [Lielbritānijā precētas sievas valkā laulības gredzenu kreisās rokas zeltnesī, šķirtenes, atraitnes, līgavas — labās rokas pirkstā.]

Atļaujiet jums parādīt, kur viss atrodas, — Šeda teica. — Īstu draugu iepazīst tikai nelaimē.

Vēlāk man bija lemts pārliecināties, ka māsai Šedai zināmi neizsmeļamos krājumos sakāmie, kaut vai tādi: «Seši un pusducītis», «Lietus gāž kā ar spaiņiem», «Dari ko darīdams, apdomā galu», — kurus viņa, rādīdama gudru seju, allaž izmeta. Tagad viņa ļoti iepriecināta palīdzēja man sakraut grozā standarta zāles, galvenokārt miega līdzekļus, tad, vēlreiz uzmetusi skatienu pie blūzes piespraustajam pulkstenim, devās prom, bet durvīs pāri plecam savā laipnajā, labvēlīgajā tonī, kādā arvien runāja ar Stenveju, vēl noteica:

— Saņemiet no daktera Šenona arī pārsienamos materiālus austrumu korpusam. Pēc tam nāciet un palīdziet man veļas istabā.

Kad es ar kopēju Stenveju paliku viens, kādu brīdi valdīja klusums, mainījās atmosfēra, tikko jaušams oficiālā toņa atslābums. Pabīdot grozu uz priekšu, viņa uzmeta man paviršu skatienu.

— Jums taču nav nekas pretī, ja es apsēžos?

Necēlu iebildumus. Domāju, ka viņa vēlas uzsākt sarunu ar mani, un — kaut gan biju ieņēmies nekādu uzmanību nepievērst kopējām, visa šī vide, atklāti sakot, tomēr krita uz nerviem, un man bija tāda sajūta, ka maza, gluži vienkārša saruna ar kādu cilvēku varētu man varbūt nākt par labu.

Uzraususies uz letes, kopēja raudzījās manī ar tukšu, tomēr mazliet zobgalīgu skatienu. Viņa nebija nekāda skaistule, pārāk bāla, bālām, pilnīgām lūpām, paplatiem vaigu kauliem un mazliet saplacinātu degunu. Bet viņai piemita kaut kas valdzinošs. Zem acīm viņai bija vieglas zilas ēnas un āda nostiepta pavisam gluda. Melnie, uz pieres apgrieztie mati zilgani vizēja.

— Nu, — viņa vēsi vaicāja. — Kas jūs piespieda braukt uz Īsteršovu?

Atbildēju tādā pašā tonī:

— Atbraucu, lai meklētu atpūtu.

— To jūs atradīsiet. Šeit, taisnību sakot, ir īsts morgs.

— Šis tas te liekas ļoti vecmodīgs.

— Šī ēka celta pirms vairāk nekā simt gadiem. Nedomāju, ka te kopš tiem laikiem daudz kas būtu mainījies.

— Vai tad šeit nepielieto nekādas jaunas metodes?

— Ak, pielieto gan. Tikai to nedara Pelfrijs, nabaga kunkulītis. Tas tikai ēd, guļ un dūc. Bet Meitlenda vaiga sviedros noņemas ar hidroterapiju, šoka paņēmieniem un psihoanalīzi. Viņa ir ļoti nopietna, viņa grib labu un faktiski ir gluži ciešama. Gūdola metode ir vislabākā. Viņš nekur neiejaucas. Toties stingri seko, lai viņa slimnieki tiktu kārtīgi aprūpēti, un viņš tiem savā ziņā palīdz, izturēdamies tā, it kā tie būtu normāli.

— Gūdols man patīk. Vakar vakarā ar viņu iepazinos.

— Pret viņu nav ko iebilst. Tikai viņš pats ir mazliet ķerts. — Viņa satīriski uz mani paskatījās. — Mēs visi esam mazliet jukuši.

Izsniedzu viņai pēc saraksta austrumu korpusam marli, šarpiju, visāda veida pārsienamos, baldriāna, broma un hlorālhidrāta šķīdumus. Ar paraldehīdu man nekad agrāk nebija gadījies rīkoties, un, kad es noņēmu pudelei aizbāzni, ētera smaka mani gandrīz nogāza no kājām.

— Tas nu gan ir stiprs.

— Jā. Tam iekšā spēks. Noder paģirās.

Viņa īsi iesmējās par manu izbrīnu un ievēra grozu elkonī. Uz durvīm dodoties, viņas ieslīpās acis itin kā smaidot uzmeta man vēlreiz dīvaini vaļsirdīgu skatienu.

— Šeit nemaz nav tik slikti, ja cilvēks prot iegrozīties. Dažas no mums tiešām tīri jauki pavada laiku. Ienāciet taču kādreiz mūsu atpūtas istabā, kad jums ir garlaicīgi.

Kad viņa izgāja ārā, manīju, ka esmu mazliet saraucis pieri. Viss mani šeit mulsināja. Kaut gan Stenveja bija vēl gluži jauna, viņas izturēšanās, nostieptā zilganā āda zem acīm un plakanā, neizteiksmīgā seja, kas neko neizpauda, liecināja par notikumiem bagātu mūžu.

Kad ar pienākumiem aptiekā biju galā, pulkstenis rādīja tikai trīs un tagad es jau varēju uzsākt savu darbu. Atviegloti uzelpojis, izgāju laukā. Bet tur es pēkšņi apstājos, pārsteigts par ainu, kas man atklājās.

Zālājā terases pakājē grupa džentlmeņu vecākā uzrauga Skemona vadībā nodevušies kegļu spēlei, kurai, spriežot pēc viņu biežajiem izsaucieniem, vajadzēja būt ļoti aizraujošai. Tenisa laukumā tiroliešu stila paviljona otrā pusē gāja augsti, tur Pelfrijs uzmeties par tiesnesi. Bet no paša paviljona plūda šurp ragu mūzika: jauki mazi fragmentiņi — kāda Zūzas marša glissandi un ralentandi, liecinot, ka Īsteršovas pūtēju orķestris pašreiz aizņemts mēģinājuma nodarbībās. Par krāsainību šajā ainā gādāja grupa lēdiju, kuras visai eleganti — dažas pat nēsāja mazus saulsardziņus — māsas Šedas vadībā pastaigājās ap augļu dārzu. Bet ne jau tikai izklaidēšanās bija vērojama šai ainavā. Sakņu dārzā, izvietoti vienādās atstarpēs, liela grupa austrumu korpusa vīriešu cītīgi strādāja, ar trāpīgiem cirtieniem apkaplējot nesen iedēstītās vagas.

Es ilgi skatījos, tad pamazām mani pārņēma dīvains izbīlis, vēl spēcīgāks tās pašas sajūtas atkārtojums, kas mani neapzināti bija urdījusi visu laiku, kopš es te atrados. Ko te redzēju, tas bija gan jauki, gan skaisti, tomēr, nudien, tas bija gandrīz vairāk, nekā es spēju paciest. Var jau būt, ka mani nervi nebija īsti kārtībā, bet šobrīd es jau tikpat kā nespēju vairs paciest Īsteršovu ar visām tās Krimas kara gleznu galerijām un džentlmeņiem, kas tur uzturējās, ar Pelfriju un universālo atslēgu ķēdītē, ar durvīm bez rokturiem, ar dezinfekcijas līdzekļu smaku un visu pārējo. Faktiski jau sāku pamazām sajust pakausī dīvainu, mulsinošu spiedienu. Spēji pagriezos, devos taisnā ceļā uz laboratoriju un ieslēdzos. Kad aizvēru logu, lai tālumā nedzirdētu kegļu spēlētāju klaigas, šausmīgs pamestības un vientulīguma slogs dziļi nomāca un satrieca mani. Pēkšņi izmisīgi no visas sirds ilgojos pēc Džīnas. Ko es te meklēju šajā nolādētajā vietā? Man vajadzētu būt pie viņas. Mums vajadzētu būt kopā. Es nevarēšu te izturēt... viens.

Beidzot pārvarēju sevi un apsēdos pie galda, lai uzsāktu savu pētījumu pēdējo posmu.

3. n o d a ļ a

Trīsdesmit pirmajā jūlijā — dienā, kuru es tik apņēmības pilns gaidīju, izprasīju doktoram Gūdolam atļauju un agri devos ceļā uz izlaiduma aktu universitātē. Kaut gan Pelfrijs laiku pa laikam mēģināja mani iekārdināt, lai eju līdz noskatīties kādu no viņa iemīļoto operu izrādēm, un Meitlenda jau vairākkārt bija izteikusies, ka man vajadzētu «iziet», es tomēr tik ļoti noņēmos ar darbiem laboratorijā, ka nevienu reizi netiku atstājis slimnīcas teritoriju. Sāku šeit iejusties. Man jau likās gluži nereāli, ka es atkal varētu atrasties tramvajā, redzēt automobiļus braucam un ļaudis brīvi staigājam pa ielām.

Kad ap pulksten vienpadsmitiem nonācu Fenerhilā, Moreja zāle jau bija pilna ar studentiem un to piederīgajiem. Tur valdīja parasta gaidīšanai raksturīgā dūkoņa, un zāles cienīgo, piesmakušo atmosfēru pa brīdim izjauca enerģijas pārpilnie jaunāko kursu studenti, kuri dziedāja studentu dziesmas, dzinās cits citam pakaļ pa gaiteņiem, klaigājot, svilpojot un serpentīna lentas vicinot. Tas viss man šķita bērnišķīgi un muļķīgi. Es negāju iekšā zālē, bet kavējos pūlī, kas stāvēja ārpusē pie durvīm, jo cerēju ieraudzīt Spensu vai Lomeksu, tai pašā laikā saspringti un nervozi acu skatieniem pārmeklējot gan auditoriju, gan balkonus.

Džīna nebija redzama. Bet pēkšņi seju jūrā es ieraudzīju viņas piederīgos — tēvu, māti un Lūku, kuri sēdēja kreisā sāna balkona otrajā rindā, un viņiem blakus Melkolmu Hodenu. Visi bija ģērbušies svētku drānās, ziņkārē paliekušies uz priekšu, tik pacilātām, priecīgām, lepnām un gaidu pilnām sejām, ka man vajadzēja apvaldīt nevilšus pamodušos naidu. Es paslēpos aiz tuvākās kolonas.

Tieši šajā mirkli, veikli rīkojoties ar lietussargu, kāds korpulents skatītājs, grūstīdamies un visādi manevrēdams, izspraucās cauri pūlim un nostājās tieši blakus un tad, triumfējoši elsdams, mani uzrunāja:

— Sveiks, mīļo dakter Robert Šenon!

Redzēju sev pretī neizsīkstošo baumu un labsirdības avotu — allaž starojošo Četerdžiju.

— Ak, cik neizsakāmi patīkami jūs satikt, ser. Jūs mums «Rotsejā» aizvien pietrūkstat, bet mēs, protams, ar interesi sekojam jūsu karjerai. Vai nav lieliska šīsdienas sapulcēšanās šeit?

— Lieliska, — bez kādas sajūsmas piekritu.

— Nu, klausieties, ser! Tss, tss! Nenonieciniet nu mūsu mīļo Alma mater. — Viņa piezīmes pavadīja klusa rukšķēšana, kas atskanēja ik pa brīdim, kad, pūlim drūzmējoties, kāds ar elkoni iebakstīja viņam vēderā. — Kaut gan es pats vēl neesmu diplomands, drīzumā tomēr ceru tāds būt, šī brīnišķīgā izlaiduma ceremonija man ļoti patīk. Desmit gadu laikā nevienu reizi neesmu to palaidis garām. Nāciet, ser. Vai mums neizspraukties tālāk un neaizņemt sev divas sēdvietas blakus pirmajā rindā?

— Es laikam palikšu tepat. Meklēju Spensu un Lomeksu.

Šajā mirklī virs mums iedunējās lielās ērģeles, nomācot visas pārējās skaņas, un nopratuši, ka akts sācies, ļaudis jaunā vilnī vēlās iekšā zālē, mūs abus izšķirot un aiznesot Četerdžiju līdzi, prom uz vidus eju.

Es vēl noturējos savā vietā kādu brīdi, kamēr rektors teica īsu uzrunu un ar profesora Ašera piepalīdzību, kurš stāvēja viņam blakus ar diplomu pergamentiem, izpildīja parasto ceremoniju — uzlika galvā katram no garās universitātes beidzēju rindas diplomanda bereti. Taču pūlis bija pārāk blīvs, lai es varētu labi redzēt ceremoniju, turklāt man arī nebija nekādas vēlēšanās redzēt visu; un, kad mani skatieni, velti meklējot, allaž aizklīda augšup balkonā, tad beidzot man kļuva pavisam nepanesami redzēt Lo ģimeni un Hodenu nemitīgi smaidām un aplaudējam. Par spīti aizrādījumiem un pūļa pretestībai, izspraucos atkal laukā no zāles. Kādā stūrī krusta ejā atradās telefona kabīne, un, pēkšņa impulsa dzīts, es iegāju un piezvanīju uz patoloģijas katedru. Bet Spensa tur nebija. Arī mājās viņu nevarēju sazvanīt, signāls gan skanēja, bet neviens neatbildēja.

Vīlies iznācu no kabīnes un lēnām devos augšup pa nodilušajām, lēzenajām akmens kāpnēm un tālāk prom pa gaiteni līdz ģērbtuvei. Šeit studenti — liekas, par kādu pusgineju — noīrēja sev svinību mantijas un beretes, un es zināju, ka pēc ceremonijas Džīna šurp atgriezīsies, lai nodotu aizņemto ietērpu. Šī bija vienīgā vieta, kur varēju viņu sastapt vienu, tāpēc apsēdos kaktā pie garās koka letes un sāku gaidīt.

Mani nomāca vētrainie aplausi, kas ik pēc pusminūtes lejā nošalca, mans garastāvoklis saplaka līdz skaudram, dziļam izmisumam. Pulciņš diplomandu, kuri atgriežoties jau brāzās šurpu, lika man spēji pacelt galvu, un tagad es pārējo vidū ieraudzīju steidzamies pa gaiteni arī Džīnu, mantijā, kas apsedza viņas jauno, brūno kostīmu, jaunās, brūnās zeķes un kurpes. Viņa bija pietvīkusi un ar meiteni, kas gāja viņai blakus, satraukta sarunājās, acumirklīgas sajūsmas pārņemta, kas mani pēc ilgajām atšķirtības nedēļām aizvainoja līdz sirds dziļumiem. Es viņu mīlēju, tāpēc vislabprātāk būtu viņu sastapis asarās mirkstam.

Viņa mani nebija pamanījusi. Lēnām un uzmanīgi piecēlos un nostājos pie letes viņai cieši blakus. Viņas elkonis saskārās ar manējo, bet viņa nevarēja ne iedomāties, ka atrodos tepat, un es neteicu ne vārda.

Vairākas sekundes tā stāvējām; tad, pavisam pēkšņi, nododot atpakaļ mantiju, Džīna aprāvās. Viņa mani nebija varējusi redzēt, bet siltais sārtums no sejas un kakla nozuda, un viņa kļuva ļoti bāla. Ilgu, ilgu mirkli viņa stāvēja nekustīgi; tad, it kā ar milzīgu, gandrīz pārcilvēcisku piepūli viņa piespieda sevi pagriezt galvu.

Cieši lūkojos viņai acīs. Viņa stāvēja kā sastingusi.

— Mani gan neviens neielūdza, bet es tomēr atnācu.

Garš klusuma brīdis. Viņas bālās lūpas vēlējās atbildēt. Bet viņai pietrūka spēka. Es turpināju:

— Tu diez vai varēsi dažus mirkļus man ziedot? Labprāt parunātu ar tevi vienatnē.

— Es tagad esmu viena.

— Jā, bet šeit mūs noteikti kāds traucēs. Vai mēs nevarētu kaut kur aiziet uz īsu brītiņu? Man šķiet, senāk mēs tā darījām.

— Manējie lejā gaida. Man tūlīt jāsteidzas pie viņiem.

Kaut gan visa mana būtne tiecās viņai pretī, es skarbi atbildēju:

— Četras nedēļas esmu izvairījies ar tevi tikties, neesmu tevi apkaunojis ar savu klātbūtni. Domāju, man ir tiesības ar tevi mazliet aprunāties.

Viņa aplaizīja bālās, sausās lūpas:

— Ko tas dotu?

Nežēlīgi es uz viņu skatījos. Es tik loti biju ilgojies viņu redzēt, un tagad, kad beidzot bijām kopā, mana vienīgā vēlēšanās bija aizvainot viņu, cik dziļi vien spēju. Meklēju viscietsirdīgākos, visasākos vārdus.

— Tas vismaz dotu mums iespēju atvadīties. Tagad tu taču diplomu esi ieguvusi, un es nešaubos, ka tu būsi pārlieku laimīga tikt vaļā no manis. Tu droši vien zini, es tagad esmu Īsteršovā. Jā. Vājprātīgo namā. Tātad esmu noslīdējis vēl zemāk.

Kamēr es tādā garā turpināju, likdams drūmajai sāpju izteiksmei viņas acīs padziļināties, pēkšņi redzēju staltu stāvu nākam uz mūsu pusi. Steigšus pieliecos viņai un pavisam citā tonī teicu:

— Džīn! Atbrauc un apciemo mani Īsteršovā... kādu pēcpusdienu ... tikai vienu reizi... seno dienu dēļ.

Vēroju cīņu, kas norisinājās aiz viņas bālās, izmocītās pieres, un tieši tad, kad atskārtu, ko tā viņai nozīmē, viņa tikko dzirdami nočukstēja:

— Nākamceturtdien, tad ... varbūt atbraukšu.

Tiklīdz viņa paguva to pateikt, tā jau mums blakus nostājās Melkolms Hodens, pēc skrējiena pa kāpnēm mazliet aizgūtnēm elpojot; viņš aplika roku Džīnai ap pleciem, it kā sargājot viņu no ļaužu drūzmas, un vienlaikus uzmeta kā senam paziņam man savu vērīgo, zilo acu skatienu.

— Nāc, Džīn, mīļā, — viņš mudināja bez pārmetuma balsī. — Mēs jau visi brīnījāmies, kur tu tā kavējies.

— Vai es novēlojos? — viņa satraukta vaicāja.

— Ak, nē jau! — Viņš pārliecinošā mierā smaidīja, pavadot Džīnu uz kāpnēm. — Galdiņu es pasūtīju uz pulksten vieniem — mums vēl daudz laika. Bet profesors Kenerlijs runā ar tavu tēvu un vaicāja pēc tevis.

Kamēr Džīna, man pat skatienu neuzmetusi, aizsteidzās pie saviem vecākiem, kuri stāvēja pulciņā kāpņu pakājē pagalma tuvumā, Melkolms pievērsās man bez jebkāda naida, taču ar nopietnu skatienu.

— Neraugieties uz mani tā, Šenon. Mēs neesam ienaidnieki. Tā kā varam dažus mirkļus pabūt kopā, tad aprunāsimies prātīgi.

Viņš gāja pa priekšu un izveda mani pa mūra vārtu velvi uz terasi, kur atklātā vietā, pakalna galotnē, ap universitātes karoga mastu bija ierīkots apļveidīgs dzelzs sols. Pats apsēdies, viņš ar žestu aicināja mani darīt tāpat. Viņa miers bija apbrīnojams. Viņam, taisnību sakot, piemita viss, kas man pietrūka. Stiprs, lietišķs, uzticams, ar atklātu skatienu un glītu ārieni. Viņš apzinājās savu iekšējo līdzsvaru un neizrādīja nekādu jūtelīgu svārstīšanos. Viņa dvēselē nebija apslēptu šaubu. Ar visu savu dažādiem trūkumiem un sāpju pārpilno sirdi es viņu apskaudu.

— Vismaz viens nolūks mums abiem kopējs, — viņš uzsāka, it kā manas domas nolasot. — Mēs gribam, lai Džīna būtu laimīga.

— Jā, — es izdabūju pār sakniebtajām lūpām.

— Tad padomājiet, Šenon, — viņš loģiski argumentēja. — Vai tad jūs neredzat, ka tas ir neiespējami? Jūs un Džīna kopā nesaderat nevienā ziņā.

— Es viņu mīlu, — ietiepīgi teicu.

— Bet mīlestība nav laulība, — viņš aši atbildēja. Laulība ir kaut kas nopietns. Cilvēks nevar doties laulībā tikai tādēļ vien, ka tā sadomājis. Laulībā jūs būtu nelaimīgi.

— Kā jūs to zināt? Mēs pamēģinātu savu laimi. Laulība ir kaut kas nenovēršams... varbūt posts, no kura glābiņa nav... bet nekādā ziņā projekts jaunas misijas ēkas celšanai.

— Nē, nē, Šenon! — uz manu izsmieklu viņš atbildēja vēl nopietnāk. — Laulībai divas dzīves jāstiprina, nevis jāgrauj. Pirms jūs ar Džinu sastapāties, viss bija izlemts... viņas darbs... viņas dzīve. Viņa bija nopietna, prāts mierīgs. Un tagad jūs prasāt, lai viņa no visa tā atsakās, lai atsvešinās no ģimenes,, lai atcērt pašas viņas būtības saknes.

— Tam nemaz nav jānotiek.

— Ak, tā jūs domājat. Taču atļaujiet pavaicāt kaut ko pavisam vienkāršu. Vai jūs labprāt apmeklētu dievkalpojumu Džīnas baznīcā?

— Nē.

— Redziet nu. Bet kā tad jūs varat gaidīt, lai viņa iet jūsu baznīcā?

— Tad pateikšu savu viedokli: es to nemaz negaidu. Man nav nekādas vēlēšanās viņai kaut ko uzspiest. Mums abiem būtu pilnīga domu un rīcības brīvība.

Nepārliecināts Melkolms purināja galvu.

— Tā ir skaista teorija, Šenon. Praksē tā nav īstenojama. Domstarpības atgadīsies atliku likām. Un kā būs ar bērniem? Pavaicājiet savam garīdzniekam. Viņš jums arī pateiks, ka man taisnība. Jūsu baznīca pret jauktajām laulībām arvien izturējusies noraidoši.

— Dažas laulības tomēr bijušas veiksmīgas, — es ietiepīgi apgalvoju. — Mēs kopā būtu laimīgi.

— Īsu laiciņu varbūt, — Melkolms gandrīz līdzjūtīgi teica. — Bet pēc pieciem gadiem... tikai padomājiet... nejauši saklausīta korāļa melodija, lūgšanas sapulce uz ielas... atmiņas par bērnību, atskārsme par to, no kā atteikusies... un viņa skatīsies uz jums un jūs ienīdīs.

Šie vārdi man ausīs skanēja kā kapa zvans. Klusumā, kas pēc tiem iestājās, varēju sadzirdēt karoga smagos plandienus, kas ar rīboņu pārsviedās uz mastu, it kā drebošais koks alktu dzīvības.

— Ticiet man, Šenon, cenšos domāt tikai par Džīnu. Šodien viņa jutās jau gandrīz laimīga — un atkal jūs uzradāties. Vai tad jūs tiešām vēlaties viņu aizvien sāpināt? Ak, es jūs saprotu pārāk labi! Saku jums kā vīrs vīram, Šenon — esmu pārliecināts, labais jūsos uzvarēs.

Viņš izvilka no raga futrāļa pulksteni, paskatījās uz to un vieglākā tonī piebilda:

— Džīnai par godu rīkojam mazas svinības. Lenču Vindzoras viesnīcā. — Viņš mirkli klusēja. — Būtu apstākļi citādi, labprāt redzētu jūs mūsu pulkā. Vai gribējāt vēl ko vairāk?

— Nē, — es atbildēju.

Viņš piecēlās, stingri un draudzīgi paspieda man delmu un mierīgi aizgāja. Bet es paliku sēžam viens un klausījos, kā plandīja un dūca karogs — sēdēju viens pats, savas vainas dēļ izolēts no citiem, un centos neienīst Melkolmu, bet es jutos aizvien vairāk un vairāk kā izstumtais. Neliels bariņš labi ģērbtu viesu, garām ejot, ziņkāri palūkojās uz mani, bet tad smalkjūtīgi novērsa skatienus.

4 nodaļa

Pēc tik daudzām saulainām dienām, ceturtdiena ausa drēgna un miglaina. Nobažījies skatījos uz debesīm cerībā, ka tomēr noskaidrosies, bet pat pusdienas laikā sauli slēpa mākoņi, un, kaut gan nelija stipri, zālāji bija slapji, un alejās no kokiem vienā laidā pilēja smagas lāses.

Tūlīt pēc lenča es saspringts, nervozs, ilgu pilns aizgāju līdz vārtu sardzes namam. Nonācu tur agrāk, nekā norunāts, bet Džīna bija jau klāt un, neviena neievērota, apjukusi sēdēja uzgaidāmajā telpā, kas šodien apmeklētāju dienā bija sutīga, trokšņaina un kā bāztin piebāzta ar austrumu korpusa slimnieku piederīgajiem.

Norūpējies steidzos uz priekšu un būtu satvēris viņas roku, ja viņa nebūtu piecēlusies.

— Kāpēc tu neteici vārtsargam, lai viņš man piezvana?

— Pati esmu vainīga. — Viņa atturīgi un nedroši pasmaidīja. — Atbraucu ar vienu vilcienu agrāk. Mājās valdīja smaga atmosfēra... un, tā kā man nekā cita nebija ko darīt, tad braucu šurp.

— Ja es to būtu zinājis...

— Nekas. Negribēju tevi traucēt. Bet pa dārzu pastaigāties man gan varētu atļaut.

— Tā jau ir. Bet redz, — es paskaidroju, — šeit jābūt piesardzīgam. Te ir tā, it kā cilvēks pārgājis robežu, kas šķir vienu valsti no otras. Mēs šeit esam pavisam īpaša sabiedrība. Ja tu vārtsargam Ganam būtu pateikusi, ka esi ārste, viņš tevi noteikti tūlīt būtu ielaidis.

Kaut gan mēģināju izkliedēt viņas nomākto garastāvokli, viņa palika mazrunīga un atturīga un izskatījās sīciņa un nelaimīga savā lietusmētelī un mīkstajā cepurītē ar pelēko spalvu, kas bija visgarām nosēta ar lietus lāsēm. Lai kā ilgās pēc viņas man smeldza sirds, tomēr centos savaldīt saspringtos vaibstus un izskatīties mierīgs.

— Nu, nekas, — es teicu, atkal turpinot. — Tagad tu esi šeit... un mēs esam kopā.

— Jā, — viņa atbildēja pusbalsī. — Žēl, ka laiks sagriezies tik drēgns.

Klusu ciešot pagājuši garām tiroliešu namam ar salijušo jumtu, devāmies tālāk pa dienvidu aleju, kur koki, pār slapjo ceļu nolīkuši, stāvēja pavisam klusi, it kā lietus iebiedēti, un birdināja smagus pilienus.

Lietainā laika smagme uzgūla arī mums, izdzēšot visus apveidus šajā pazudušajā, klusajā pilsētā. Vai tad Džīna nemaz nerunās?

Pēkšņi, kad tuvojāmies galvenajai ēkai, viņa lēnām pacēla skatienu un, piepeši kaut ko manā aizmugurē ieraudzījusi, pārbijusies iekliedzās.

Mums tuvojās grupa austrumu korpusa vīriešu, kuri Skemona un viņa palīga Brogena vadībā iznira no miglas, soļodami slēgtā ierindā kolonā pa divi. Viņus veda tikai pastaigā, bet, kad tumšie stāvi, cieši cits pie cita nāca mums virsū, soļiem mīkstā grantī ritmiski noplakstot, Džīna aizvēra acis un palika nekustīga kā sastingusi stāvam, kamēr viņi bija mums pagājuši garām un smago soļu dimdoņa izzudusi pelēkajā miglā.

— Piedod, — viņa beidzot nelaimīgā balsī teica. — Zinu, tas bija muļķīgi no manas puses. Bet esmu tuvu sabrukumam.

Nekas vairs negāja tā, kā vajag. Klusībā es lādēju sevi. Lietus pieņēmās, turklāt pamatīgi.

— Iesim iekšā, — es aicināju. — Gribu tev parādīt laboratoriju.

Pēc nemīlīgā āra gaisa laboratorijā bija omulīgi, bet, kaut gan Džīna noģērba cimdus, lietusmēteļa apkakli neatpogāja. Stāvējām viens otram blakus pie galda, un, pārlaidusi skatienus pār telpu, viņa paņēma rokā traukus ar kultūrām, citu pēc cita, it kā atcerēdamās kaut ko sen pagājušu, kas, atmiņās ietīts, uz mūžiem zudis.

— Uzmanīgi! — es nomurmināju, kad viņa pieskārās visspēcīgākās kultūras aizbāznim.

Viņa pagriezās pret mani, un viņas tumšie, lielie redzokļi mazliet atmaiga. Taču viņa neko neteica. Te neviena nebija; mēs bijām kopā, un tomēr mēs nebijām vieni.

— Esmu izgatavojis vakcīnu, — es viņai klusu sacīju. — Bet tagad man radusies labāka ideja. Ekstrahēt un koncentrēt nukleoproteīnu. Čeliss arī domā, ka tā mēs iegūtu daudz iedarbīgāku poti.

— Vai tu pēdējā laikā profesoru esi redzējis?

— Nē. Viņš diemžēl atkal ārstējas... Bjūtā.

Iestājās klusums. Viņas šķietamais miers, viņas tēlotais dabiskums vērta mūsu sastapšanos nereālu. Mēs stāvējām un skatījāmies viens uz otru kā hipnotizēti. Pēkšņi kļuva dzestri.

— Tev salst, — es teicu.

Iegājām manā viesistabā, kur Sāra jau bija iekūrusi uguni. Piezvanīju, un gandrīz tūlīt viņa ienesa bagātīgi piekrautu paplāti, ko viņai biju lūdzis sagatavot.

Ieslīgusi dziļajā atzveltnī, rokas pie uguns sildot, Džīna pateicīgi izdzēra tasīti tējas un apēda vienu no kūciņām, ko speciāli šim gadījumam biju atnesis no Granta kafejnīcas. Džīnas garastāvoklis šķita nomākts, it kā viņai no dzīves nebūtu gaidāms nekas cits kā tikai smagums, no kura viņa baidījās. Es gluži vienkārši nespēju pārraut šīs saltās apvaldības važas, kas saistīja mūs abus. Bet, redzot, kā viņas iekritušajos vaigos pamazām atgriežas sārtums, cerēju, ka viņa atmaigs. Viņa izskatījās aizkustinoši maza un trausla. Kad viņas seja atkal atplauka svaigā sārtumā, mana sirds kaisa baltkvēlē. Bet lepnums liedza to parādīt. Kokainā balsī teicu:

— Ceru, tu tagad jūties labāk.

— Jā, paldies.

— Ar šo iestādi vispirms jāaprod.

— Piedod, ka ārā tik muļķīgi uzvedos. Bet šeit... ir tāda sajūta, it kā tevi kāds nemitīgi novēro.

Atkal iestājās klusums, kurā pulksteņa klusie tikšķi skanēja kā likteņa pulss. Istabā sāka satumst. Ja kamīnā negailētu uguns, tad nez vai pietiktu gaismas, lai saskatītu viņas seju, kas bija tik mierīga, it kā miegā ieslīgusi. Man pārskrēja trīsas.

— Tu visu pēcpusdienu tikpat kā nekā neesi teikusi. Tu nevari man piedot... to, kas notika...

Viņa nepacēla galvu.

— Man kauns, — es teicu. — Bet es nevarēju būt citāds.

— Tas ir šausmīgi, ja cilvēks mīl pret savu gribu, — viņa beidzot ierunājās. — Kad esmu kopā ar tevi, tad nepiederu vairs sev.

Šī atzīšanās modināja manī cerības, kas, pamazām pieaugot, vērtās dīvainā varas apziņā. Cauri mijkrēslim cieši skatījos uz viņu.

— Gribu tev kaut ko lūgt.

— Jā? — Džīnas sejā parādījās saspringta izteiksme — tāda izteiksme ir cilvēkam, kurš gaida sitienu.

— Salaulāsimies! Tūlīt! Dzimtsarakstu nodaļā.

Sēdēdama klusa un uzveikta, galvu novērsusi, it kā mēģinādama izvairīties no kaut kā, — viņa šķita vairāk jūtam, nekā dzirdam, ko es sacīju.

Redzot viņu tik bezpalīdzīgu, manī uzliesmoja pēkšņas gaviles.

— Kāpēc gan ne? — es klusu un strauji turpināju. — Saki, ka tu apprecēsies ar mani. Šodien.

Elpu aizturējis, gaidīju viņas atbildi. Acu plaksti viņai bija nolaisti, seja apmulsusi, it kā pasaule ap viņu grīļotos un viņa būtu pazudusi.

— Saki «jā».

— Ak, es nevaru, — viņa sirds mokās neskaidri nomurmināja tādā tonī, kā cilvēks runā mirstot.

— Vari gan!

— Nē! — viņa iesaucās un histēriski pagriezās ar seju pret mani. — Tas nav iespējams!

Iestājās ilgs, smags klusums. Šis pēkšņais izsauciens bija apzīmogojis mani par ienaidnieku, par viņas ienaidnieku un viņas piederīgo ienaidnieku. Mēģināju atgūties.

— Dieva dēļ, neesi taču tik nežēlīga, Džīn!

— Man jābūt tādai. Mēs diezgan esam cietuši. Un citi arī. Mana māte rosās pa mājām, skatās uz mani un nerunā vairs ne vārda. Bet viņa ir slima. Man tev tomēr jāpasaka, Robert, es aizbraucu uz visiem laikiem.

Lēmuma nenovēršamība, kas skanēja viņas balsī, mani apstulbināja.

— Viss nokārtots. Grupa mūsējo aizceļos uz Rietumāfriku ar «Clan» līnijas jauno laineru «Algoa», kas izbrauc savā pirmajā reisā. Ceļā dosimies pēc trim mēnešiem.

— Pēc trim mēnešiem. — Kā atbalss atkārtoju šos vārdus — tas vismaz nebija rīt Bet, pūlēdamās saglabāt mieru, viņa skumji pakratīja galvu.

— Nē, Robert... es visu šo laiku būšu aizņemta... strādājot pagaidu darbā.

— Kur?

Viņa mazliet pietvīka, bet skatiens palika nelokāms.

— Dalneirā.

— Lauku slimnīcā? — Manam izmisumam cauri skanēja izbrīns.

— Jā.

Sēdēju mēms un apmāts. Viņa turpināja:

— Tur atkal ir vakanta vieta. Pārmaiņas pēc viņi grib pieņemt ārsti sievieti uz īsu laiku... izmēģinājuma dēļ. Priekšniece ieteica komitejai mani.

Satriekts par ziņu, ka Džīna aizceļos, es tomēr muļķīgā kārtā mēģināju iztēloties, kā viņa tur man pazīstamajos šīs slimnīcas apstākļos staigās pa gaiteņiem un palātām un dzīvos tieši tajās pašās telpās, kur biju mitinājies es. Beidzot aprauti nomurmināju:

— Tu satiec ar priekšnieci. Tu satiec ar visiem, tikai ar mani ne.

Krūtis viņai strauji cilājās. Viņa paskatījās uz mani ar dīvainu, nedabisku smaidu.

— ... Ja mēs nekad nebūtu tikušies, būtu bijis labāk. Mums par visu jāsaņem sods.

Es nopratu, ko viņa domāja. Kaut gan acis man sūrstēja un sirds vai lūza, es, izmisis un sarūgtināts, devu pēdējo triecienu:

— Es no tevis neatteikšos.

Džīna joprojām bija mierīga, bet pa viņas vaigiem ritēja asaras.

— Robert... es precēšos ar Melkolmu Hodenu.

Sastindzis es viņu uzlūkoju. Tikko dzirdami čukstēju:

— Nu, nē... nē... tu viņu nemīli.

— Mīlu gan! — viņa, bēdu sagrauzta, bāla un trīcēdama lūkoja aizstāvēties. — Viņš ir cienījams, godājams cilvēks. Mēs kopā uzaugām un gājām skolā, jā, arī svētdienas skolu apmeklējām kopā. Lūdzām dievu vienā un tajā pašā baznīcā. Mums ir vienādi nolūki un mērķi, mēs saderēsim ik uz soļa. Kad būsim apprecējušies, kopā aizbrauksim ar «Algoa» uz koloniju, es par ārsti, Melkolms par skolas direktoru.

Noriju milzīgo kamolu, kas man bija sakāpis kaklā.

— Tā nevar būt patiesība, — es nomurmināju gandrīz nedzirdami. — Tas viss ir nelabs sapnis.

— Tu un es — mēs abi esam sapnis, Robert. Mums jāatgriežas īstenībā.

Spiedu dūres pret pieri, un, kamēr, nevarības uzveikts, nespēju darīt neko citu, viņa sāka gauži raudāt.

Tas bija vairāk, nekā spēju izturēt. Pietrūkos kājās, un tajā pašā mirklī — akli, gluži kā bēgšanas instinkta dzīta — arī viņa piecēlās. Mēs saskārāmies. Tad — vienu mirkli viņa atradās manās skavās un raudāja tā, it kā sirds viņai lūztu, bet manu sirdi smacēja mežonīgs prieka skurbulis. Kad es viņu ciešāk sev piekļāvu, viņa šķita saņemam visus spēkus. Spēji un strauji viņa izrāvās no manām rokām.

— Nē... Robert... nē!

Bailes viņas sejā, ikkatrā viņas trauslā, atvairīgā auguma trīsā lika man kā piekaltam sastingt uz vietas.

— Džīn!

— Nē, nē... nekad vairs... nekad!

Viņa nespēja apvaldīt šņukstus, kas viņu žņaudza, šņukstus, kas manu sirdi plosīja un modināja manī alkas nomierināt viņu pie savas krūts. Bet viņas mirdzošo acu skumjais, mokpilnais un tomēr neganti stingrais, no dvēseles dzīlēm iznirstošais skatiens lēnām noslāpēja visas manas cerības. Mīlas kvēlie vārdi, kurus grasījos viņai teikt, sasala man uz lūpām. Rokas, ko viņai pretim biju pacēlis, nošļuka gar sāniem. Galvā dobji un smagi dunēja.

Beidzot viņa neveikli ar delnas virsu norausa asaras no vaigiem, tad noslaucīja lūpas. Ar stingu seju palīdzēju viņai uzģērbt lietusmēteli.

— Pavadīšu tevi līdz vārtiem.

Aizgājām līdz sardzes namam, ne vārda nebilduši. Urdziņas, kas bija izvagojušas alejas, čaloja gandrīz kā dzīvas, bet mūsu soļi izmirkušajā celiņā noslāpa, kā dzīvību zaudējuši. Pienācām pie vārtiem. Satvēru viņas pirkstus, kas bija slapji no lietus un asarām, bet viņa tos steidzīgi atraisīja.

— Ardievu, Robert.

Skatījos uz viņu, it kā tā būtu pēdējā reize. Pa ceļu pabrauca garām automašīna.

— Ardievu.

Šos vārdus sacīdama, viņa mazliet sagrīļojās, bet noskurinoties atguvās un aizsteidzās prom, acis piemiegusi, lai neplūst asaras, un nemaz neatskatīdamās. Nākamajā mirklī vārti aizveroties noklaudzēja. Viņa bija prom.

Nācu atpakaļ pa ceļu drūms un nelaimīgs. Sāka jau krēslot, lietus beidzot bija mitējies. Rietumu pamalē debesis liesmoja zilgani sārtas, it kā saulriets mākoņos būtu pastrādājis asiņainu slepkavību. Pēkšņi klusumā atskanēja vakara taures signāls, un augstajā mastā plīvojošais karogs tika lēnām, lēnām nolaists, bet kalna galotnē kā tumšs siluets pret debesīm iezīmējās vientulīgais, sveicienā sastingušais iestādes iemītnieks, kuram šis pienākums bija uzticēts.

«Lai dzīvo Īsteršova,» es rūgti nodomāju.

Atgriezies savā istabā, redzēju, ka uguns kamīnā gandrīz izdzisusi. Skatījos blāvajos, pelēkajos pelnos.

5. n o d a ļ a

Bija svētdiena, ar efeju apvītās baznīcas zvani dimdināja Īsteršovas gaisu. It kā tiekdamies manu drūmo omu vēl. padziļināt, rīts atkal staroja gaišs un silts. Dārzā augļi nolieca koku zarus, un ar balustrādi apjoztās terases dobēs ģerānijas un begonijas veidoja spilgtas arabeskas.

Kad es ar smagumu kaulos, tikai pa pusei atmodies, beidzu ģērbties, redzēju pa istabas logu, kā mūsu iestādes iemītnieki steidzās uz dievnamu — staltu, gotiskā stilā celtu sarkanu ķieģeļu namu, pār kuru garu ēnu meta slaido gobu puduris.

Pirmie nāca austrumu korpusa vīrieši Brogena un trīs citu Skemona padoto pavadībā; tas bija liels, blīvs pulks, un visi ģērbušies pelēkos strādnieku tērpos, stingros apavos un darbam atbilstošās cepurēs; šo ļaužu lielākā daļa strādāja tīrumos un amatnieku darbnīcās. Daži bija priecīgi un smaidīja, citi klusēja, un vēl citi gāja, drūmi skatoties uz priekšu, jo visu šo «balto avju» barā ganījās arī daža laba «melnā» avs, kas bieži vien nonāca konfliktā ar priekšniecību. Vienas grupas vīri gan šķita pārākuma apziņas pārņemti, kaut arī uzstāšanās tiem nebija tik drosmīga, tie valkāja mazliet tumšākus uzvalkus un stērķelētas apkaklītes, to vidū atradās arī tādi, kuri bija izvirzījušies un kuriem tika uzticēti īpaši uzdevumi, piemēram: pārbaudīt uz vezumu svariem atvesto ogļu un malkas kravu vai sarakstīt veļu, kas nododama mazgāšanā. Pelfrijs jau stāvēja pie baznīcas portāla un, ar vēlīgu smaidu un sārtās galvas mājieniem sasveicinoties, gluži kā gans laida nācējus iekšā dievnamā.

Tieši pēc minūtes ieradās ziemeļu korpusa sievietes, ģērbušās melnajos svētdienas tērpos, dažas no tām pazinu — iestādes apteksnes un istabmeitas. Tās piederēja pie tās pašas kategorijas kā austrumu korpusa vīrieši.

Tad arēnā uznāca džentlmeņi, kurus pavadīja Skemons, kas sava labākā formas tērpa spožumā piedeva īsto toni šai nevainojamo uzvalku parādei. Vismaz kāds ducis džentlmeņu šajā grupā bija vizītsvārkos un cilindros, šis pulciņš — ja jums tīk — bija Īsteršovas krējums.

Kad džentlmeņi bija izgājuši cauri baznīcas pagalmam, kādu brīdi neviens vairs nenāca... Ērģeles jau ducināja prelūdiju. Tad, it kā apzinādamās, ka viņas ir vainags visam, nāca rietumu korpusa lēdijas, nevis slēgtā ierindā kā šīs iestādes zemākas kārtas ļaudis, bet pa vienai un pa divām māsas Šedas pavadībā. Viņas nāca nesteigdamās, visā savā greznībā, raudzīdamās, lai kleitas neskartu putekļus. Šī bariņa pašā vidū, savu glaimotāju kliķes ielenkta, ļoti cēli portālam pirmā tuvojās viena no lēdijām. Tā bija maziņa, sirmiem matiem, kalsna, ar nelielu, līku degunu un spožām, šaudīgām acīm pergamenta sejā, ģērbusies gaišā, mēļi zilā zīda tērpā ar mežģīņu rotājumu uz krūtīm, uzlikusi galvā lielu, strausa spalvām pušķotu cepuri.

Nu baznīcā bija iegājuši visi, zvanīšana mitējās, un ātros solos pa taciņu savā ikdienas uzvalkā nāca Gūdols, lai noturētu dievkalpojumu. Kad arī viņš pazuda baznīcā, es pieri dusmīgi saraucis, aizgriezos prom no loga, piesprādzēju savu atslēgu un devos pa kāpnēm lejā.

Šī bija mēneša trešā svētdiena, oficiāli man vajadzēja dežurēt visu dienu, vismaz līdz pulksten sešiem, taču vispirms devos uz laboratoriju, kuru biju atstājis tikai pirms sešām stundām, lai pārbaudītu kolodija pūslīti, ko izmantoju kā dializējošu membrānu. Jā, tas darbojās nevainojami. Tā nu bija. Darbā man tagad viss ritēja gludi. Paņēmu statīvu ar divdesmit sterilām parafinētām mēģenītēm un ielaidu katrā no, tām kubikcentimetru dializētā šķidruma, uzmanīgi aizkorķēju mēģenes, sanumurēju un ieliku termostatā.

Kādu mirkli noguris pastāvēju un visu pārdomāju, sajūtot pakausī asas sāpes, kuru cēlonis ir pārpūlēšanās. Gribējās iedzert kafiju, bet gandrīz nespēju saņemties un aiziet brokastīs. Jā, šoreiz manā darbā par kļūdīšanos nevarēja būt runa. Es nebiju vairs tālu no sava mērķa — iespējas izolēt nukleoproteīnu, kam vajadzēja būt daudz iedarbīgākam par sākotnējo vakcīnu. Tad būšu pabeidzis savu darbu. Visu. To iedomājoties, nervi sapringa. Bet īsta satraukuma nejutu. Tikai kaut ko līdzīgu drūmam, skaudram gandarījumam.

Brokastu telpā vīriešu ziemeļu korpusā apēdu šķēlīti apceptas maizītes un izdzēru trīs tases melnas kafijas. Patīkami bija justies vienam — ne jau tāpēc, ka man būtu kāda antipātija pret Pelfriju, viņš bija draudzīgs, nekaitīgs radījums. Ne velti kopēja Stenveja bija sacerējusi viņam par godu pantiņu:

Man patīk mazais Pelfrijs, tam kažoks silts un mīksts,

Un, ja tu viņam nedzel, viņš gluži nekaitīgs.

Aizdedzināju cigareti un dziļi ievilku dūmus, it kā cenzdamies notrulināt nemitīgo smeldzi krūtīs. Viss bija beidzies, tomēr aizvien gadījās kāds nepiesardzīgs mirklis, kad Džīna man bija līdzās, kad, sirdij sāpēs sažņaudzoties, man vajadzēja viņu nežēlīgi atgrūst. Sākumā es bēdās sevi žēloju. Tagad sāpēm pievienojās kluss, svelošs aizvainojums, kas norūdīja tās kā tēraudu. Manī plosījās dziļas, urdošas dusmas uz dzīvi.

Piecēlos un devos lejā uz aptieku, kur sāku sagatavot korpusiem iesniedzamos broma un hlorīda šķīdumus. Aptieka bija klusa un padrūma; sienas klāja tumši sarkankoka paneļi, gaisā virmoja aromātiska zāļu, veca koka un zīmoglakas smarža, kas manas pretrunīgās jūtas mazliet nomierināja. Pēdējā laikā biju sācis aprast ar Īsteršovu. Sākotnējā neomulības sajūta bija izgaisusi. Tagad bez jebkādām blakus domām raudzījos uz universālo atslēgu, siltajām, rokoko stilā iekārtotajām galerijām un uz visu šīs mazās nošķirtās pasaulītes sociālo struktūru.

Gaitenī atskanēja soļi, mirkli vēlāk atvērās lodziņš durvīs un parādījās kopējas Stenvejas galva un pleci.

— Gatavs? — viņa vaicāja.

Atbildēju īsi:

— Tūlīt.

Viņa stāvēja un vēroja, kā es pēc rietumu korpusa saraksta saliku pēdējās zāles.

— Jūs uz baznīcu negājāt?

— Nē, — es atbildēju. — Un jūs?

— Šodien pārāk skaists laiks. Turklāt tas nav manā gaumē.

Es paskatījos uz viņu. Viņa sastapa manu skatienu bez redzamām izmaiņām neizteiksmīgajā sejā. Viņas spožie, zilgani vizošie mati līda laukā no cepurītes un izveidoja virs bālās pieres melnu četrstūri. Es jau zināju, ka kara laikā kopēja bija apprecējusies ar lidotāju virsnieku, kurš vēlāk no viņas šķīries. Viņa, likās, par to nebēdāja. Nekad nevarēja zināt, ko īsti viņa izjūt, šķita, nekas nespēj iedragāt viņas parasto izturēšanos, viņas pilnīgo vienaldzību pret dzīvi, it kā tā būtu kaut kas gluži nevērtīgs, ko varēja izšķiest vai vienkārši aizmest prom.

— Jūs vēl nekad neesat bijis mūsu atpūtas istabā, — viņa runāja uzsvērti gausi, gandrīz vai mazliet zobgalīgi. — Māsa Šeda par to ļoti aizvainota.

— Neiznāca laika.

Aizbildināšanos izmetu strupi.

— Bet kāpēc jūs nevarētu atnākt šovakar? Varbūt jums tur patiks. Kas to lai zina.

Viņas balsī ieskanējās tikko jaušams, ironisks izaicinājums, kas uz maniem izvārdzinātajiem nerviem iedarbojās kā spējš impulss. Ar īgnu uzmanību paskatījos uz viņu. Viņas palielajās acīs joprojām redzēju izsmieklu, bet arī zīmīgu, šaudīgu mirdzumu.

— Labi, — pēkšņi teicu, — atnākšu.

Viņa mazliet pasmaidīja un, aizvien vēl manī lūkojoties, paņēma zāles, kuras biju nolicis uz lodziņa malas. Tad, nebildusi ne vārda, pagriezās un devās, projām. Viņas gausajām kustībām piemita tāda kā fiziska vienaldzība un jutekliska grācija.

Visu dienas otru pusi mani tirdīja nemiers un es jutos neveikli. Pēc lenča izdarīju ierakstus austrumu bloka pacientu slimības vēsturu žurnālā un pulksten trijos aizgāju to nodot ārstam Gūdolam viņa dzīvoklī, kas atradās galvenās ēkas fasādes pusē.

Kad piezvanīju, durvis atvēra paveca kalpone un, iegājusi atpakaļ, lai apvaicātos, ko darīt, pēc mirkļa atgriezās, sacīdama, ka direktors gan atpūšoties, bet mani tomēr pieņemšot. Sekoju viņai kabinetā, lielā, neuzpostā istabā, kuras sienas bija noklātas ar brūniem nenosakāma koka paneļiem un kuru skopi apgaismoja gotisks, no sīkām, svinā ietvertām rūtīm darināts logs ar vitražētu ģerboni. Plata kamīna priekšā, uz dīvāna izstiepies un ar pledu apsedzies, gulēja Gūdols.

— Atvainojiet mani, dakter Šenon. Bet pēc baznīcas es nejutos labi un ieņēmu pamatīgu devu morfija. — Viņš to pateica pavisam vienkārši, un acis bija smagi un dziļi iegūlušas iekritušajā, mazliet sašķobītajā sejā. — Vai tas nebija Montēns, kurš žults kolikas salīdzināja ar pazudināto dvēseļu elles mokām? Arī es esmu tāds cietējs.

Viņš nolika malā žurnālu, ko biju viņam iedevis, un pa smago plakstu šauro spraugu pievērsa man savu skatienu.

— Jūs, liekas, esat jau tīri labi iejuties šeit. Priecājos par to. Man nepatīk pārmaiņas personālā, šeit mums ir lielas iespējas, dakter Šenon... uz šīs mazās planētas, kas pieder tikai mums. — Viņš apklusa ar dīvainu un domīgu izteiksmi sejā. — Vai jums nekad neradās doma, ka mēs, šejienieši, esam kāda pavisam īpatnēja rase, ar saviem likumiem un paražām, saviem tikumiem un netikumiem, saviem sociālajiem un intelektuālajiem slāņiem, savām attieksmēm pret dzīves nedienām? Ārpasaules ļaudis mūs nesaprot, tie smejas par mums, varbūt pat bīstas no mums. Bet mēs tomēr esam universa pilsoņi, dzīvs simbols tam, ka cilvēku nespēj iznīcināt ne dabas spēki, ne liktenis.

Sirds man uz brīdi pamira, kad viņš, man tuvu pieliecies, turpināja runāt ar to pašu izklaidīgo mirdzumu tumšajos, sīkajos redzokļos.

— Mans uzdevums, dakter Šenon, mans dzīves uzdevums ir izveidot jaunu sabiedrību no slimiem un sabrukušiem. Tas ir grūts darbs... ak jā, taču tas nav nepaveicams. Un kādas šeit ir iespējas, dakter!... Kad būsiet pabeidzis savus pašreizējos pētījumus, tad varēšu jums pavērt ceļu uz zinātniskās pētniecības lauku ar neaptverami plašu nozīmi. Gara slimību izpratnē, kuras moka mūsu ļaudis, neesam tālāk tikuši par atziņas slieksni. Smadzenes, dakter Šenon, cilvēka smadzenes, visā to noslēpumainībā un dižumā... bāli sārtas un skaidri saskatāmas, galvaskausā ietvertas, spīdīgu apvalku apņemtas, lāsmo kā brīnumains auglis... Kāds tas ir temats pētījumiem... kādas problēmas atrisināmas!

Viņa balsī skanēja sajūsma. Vienu mirkli jau šķita, ka viņš grasās pacelties vēl reibinošākos augstumos, taču tad — it kā ar lielām pūlēm — viņš tomēr atjēdzās. Uzmetis man ātru skatienu un mirkli klusējis, viņš drūmi, bet reizē laipni pasmaidīja — lika saprast, ka varu iet.

— Tikai nestrādājiet pārlieku daudz, dakter. Šad tad jāmaksā mesli arī jutekļiem.

Iznācu no viņa dzīvokļa varbūt juceklīgākā noskaņojumā, nekā biju iegājis, juzdamies gan savaldzināts, gan uzbudināts un apmulsis. Tādu iespaidu viņš arvien atstāja uz mani. Bet šovakar tas bija spēcīgāks nekā jebkad.

Gluži vienkārši nekur nevarēju rast mieru. Kāds satraucošs ferments bangoja manās dzīslās un dzīrās izlauzties uz āru. Gūdols bija teicis, ka šad tad jāmaksājot mesli arī jutekļiem.

Kaut gan vairākkārt biju apņēmies turp neiet, ap pulksten astoņiem tomēr pieklauvēju pie māsu atpūtas istabas durvīm un atvēru tās. Man bija nepieciešams atrast kaut ko, lai paglābtos no šīm drudžainajām, mokošajām domām.

Pie garā galda, kas liecināja, ka personāla lielākā daļa jau paēdusi un telpu atstājusi, vienā galā sēdēja māsa Šeda, diētas māsa mis Petena un kopēja Stenveja, kura bija ģērbusies «brīvlaika» drēbēs — zilos svārkos un baltā zīda blūzītē. Visas trīs klusā balsī sarunājās, un Šeda, kura bija pacēlusi galvu kā guzains balodis, pirmā mani ieraudzīja.

— Ak, Muhameds atnācis pie kalna! — priecīgā balsī viņa noskandināja savu «teicienu». — Mēs, nudien, jūtamies ļoti pagodinātas.

Kad ienācu, mis Petena, pusmūža sieviete, ar brūni sārtu seju, sveicinot pamāja man ar galvu. Kopējas Stenvejas sejas izteiksme bija mierīga un vienaldzīga. Šodien pirmo reizi ieraudzīju viņu bez formas tērpa. Viņas spožie mati krita pierē vēl vairāk nekā parasti un blūzes mīkstais, spīdīgais audums vaļīgi krokojās virs plakanajām krūtīm.

— Vai jūs vēl neesat beigušas? — es pajautāju.

— Taisnību sakot, mēs vēl neesam sākušas, — Šeda atbildēja uz manu vaicājošo skatienu ar robustiem smiekliem. — Varam jums to atklāti pateikt... jo tagad jūs arī piederat pie mūsu kompānijas. Dažreiz mums apnīk mūsu ēdienu karte. Bet tas ļauni ietekmētu pārējo darbinieku disciplīnu, ja mēs kritizētu ēdienu. Tāpēc mierīgi nogaidām un tad trijatā nokāpjam lejā virtuvē paēst vakariņas.

— Aha, saprotu!

Mans tonis lika Šedas biezajai ādai mazliet nosarkt. Viņa piecēlās.

— Ja jūs kaut pušplēstu vārdu — es nekad vairs ar jums nerunāšu.

Virtuve, kurp bija jāiet pa apakšzemes gaiteni, atradās pavisam pazemē, bet tā bija plaša un vēsa; vairākas matēta stikla bumbas meta rāmu gaismu. Pie vienas baltu podiņu sienas bija izvietota rinda vecmodīgu pavardu, pie otras karājās visādi virtuves piederumi, bet trešajā sienā atradās virkne biezu izolācijas durvju, kas veda uz saldētavām. Trīs mīklas mīcāmās abras, viens maizes griezējs un viena šķiņķa griežamā mašīna ar smagu tērauda riteni stāvēja telpas pašā attālajā galā blakus galdam ar balti noberztu koka virsu, uz kuras bija nolikta liela panna, kurā tika uzbriedināti auzu milti rītdienas brokastu putrai. Nevainojami tīrajā virtuvē klusi dūca ventilācijas ierīces.

Šeit, savā valstībā, mis Petenai uzradās pavisam cits ņiprums. Piegājusi pie saldētavas ar uzrakstu «rietumu — sievietes», viņa, pagriežot niķeļa rokturi, atvēra smagās durvis, un acīm atklājās lielā izvēlē auksta gaļa, mēles, šķiņķis, sardīnes stikla traukā, krēmi, želejas un konservēti augļi.

Māsa Šeda čāpstināja lūpas.

— Man gribas ēst, — viņa teica.

Kad visiem klātesošajiem bija izdalīti šķīvji un dakšiņas, sākām mieloties gluži kā piknikā. Manī atkal uzvirda sarūgtinājuma izraisītie tumšie spēki, kad pa acs kaktiņu manīju, cik valšķīgi un pašpārliecināti Stenveja uzmetās uz noberztā virtuves galda. Kājas viņa krusteniski pārlika tā, ka viena brīvi šūpojās, kas vēl vairāk pasvītroja zīdā tērptā liela slaidumu. Mazliet atpakaļ atliektā poza izcēla viņas gurna, vidukļa un krūšu apveidu.

Rīklē sakāpa smacējošs kamols. Kā drudzis mani sagrāba vēlēšanās pārvarēt visus šķēršļus, kas mani atturēja, pakļaut viņu sev, sabradāt. Nepievērsu Stenvejai uzmanību, stāvēju blakus māsai Šedai, laiku pa laikam uzliekot ēdienu uz viņas šķīvja un paciešot viņas muļķīgo pļāpāšanu. Bet, izliekoties klausāmies viņas runāšanā, es joprojām redzēju Stenveju, kura balansēja salātu šķīvi, un viņas acis, kurās gailēja šķelmīga, slepena ironija.

Beidzot, desertu paēdusi, Šeda ar nožēlu nogaudās:

— Jā! Visam labajam reiz pienāk gals. Tagad man jāiet un jāpārskata sava sasodītā veļas noliktava. Esiet, lūdzu, tik laba, mis Petena, un nāciet man līdzi. Ja jūs palīdzēsiet, tad ar darbu tiksim galā pusstundā.

Kad devāmies prom pa apakšzemes gaiteni, abas vecākās sievietes aizgāja pa rietumu slīpni, bet mēs ar Stenvēju turpinājām ceļu līdz ziemeļu korpusa vestibilam. Tur apstājāmies.

— Ko tagad?

— Es laikam pastaigāšos, — Stenveja bezbēdīgi teica.

— Iešu jums līdzi.

Mazliet paraustīdama plecus, viņa, instinktīva nežēlīguma mudināta, demonstrēja vienaldzību, taču viņai glaimoja mana uzmanība.

Ārā bija tumšs vakars, pie debesīm dažas zvaigznes gan spīdēja, bet mēnesnīcas nebija. Tikusi laukā no ēkas, Stenveja apstājās, lai aizdedzinātu cigareti. Delnās paslēptā liesmiņa vienu mirkli meta spēju atblāzmu pār viņas bezrūpīgo seju ar augstajiem vaiga kauliem un paplakano degunu. «Kāpēc,» pats sev vaicāju, «es to daru?» Būtībā es taču nekā par šo sievieti nezināju un vēl jo mazāk interesējos par viņu. Pakalpīga svešiniece, kura man palīdzēs noripot zaņķī, glābiņu meklējot. Mani sagrāba vēl spīvāks skarbums. Apvaldītā balsī jautāju:

— Kurp iesim?

— Līdz fermai... — viņa šķita smaidām. — Un atpakaļ.

— Kā vēlaties.

Kad devāmies prom pa rietumu piebraucamo ceļu, piemērojot savu soli viņas gaitai, centos turēties zināmā attālumā un skatījos taisni uz priekšu. Bet tumsā viņai telpiskuma izjūta nebija tik precīza, un laiku pa laikam viņa man piedūrās. Viņas gurna vieglā saskarsme ar manējo vērta šo domu mokošo nežēlību vēl skaudrāku.

— Kāpēc jūs neko nerunājat? — viņa, viegli iesmiedamās, vaicāja. Viņa bija līdzīga kaķei — nakts viņu satrauca un spēcināja.

— Ko lai es runāju?

— Ko pats gribat. Man vienalga. Kas tā par zvaigzni mums pretī?

— Tā ir polārzvaigzne. Pēc tās atrod ceļu, ja mežā apmaldās.

Atkal viņa iesmējās, bet ne tik nicinoši kā parasti.

— Vai tad iespējams, ka mēs apmaldīsimies? Vai jūs gadījumā neredzat arī Venēru?

— Šobrīd ne.

— Nu... – viņa joprojām vēl smējās. – Tātad cerības tomēr ir.

Es neatbildēju. Jutos tagad vēl nežēlīgāks, man viss bija vienalga, nicināju gan pats sevi, gan viņu. Šie pārāk mākslotie smiekli viņu nodeva, atmaskojot viņas šķietamo vienaldzību kā izlikšanos un pozu, tas bija slepens aicinājums no sākta gala.

Ceļa pagriezienā zem fermas gobām, starp diviem ar velēnu apaugušiem vaļņiem atradās plati piecu stieņu dzelzs vārti. Es apstājos.

— Jūs gribējāt atnākt šurp?

Viņa nodzēsa cigareti pret vārtiem. Sagrābu viņu aiz pleciem. Teicu:

— Sprandu man gribētos jums aplauzt.

— Kāpēc tad nemēģināt to darīt?

Stenveja atspiedās ar muguru pret velēnām apaugušo valni, viņas seja bija līķa bālumā, āda zem acīm zilāka nekā jebkad. Nāsis mazliet papletušās. Smaids sastindzis gandrīz grimasē. Man uzmācās riebums, bet alkas aizmirsties bija izaugušas pārāk lielas, lai varētu tās atvairīt.

Lūpas viņai bija sausas un no cigaretes mazliet rūgtenas. Tās bija radušas pavērties. Sajutu uz viņas mēles tabakas plēksnīti. Viņas elpa bija straujāka nekā manējā.

Mirklis, kad acu priekšā iznira Džīnas seja, tad mēness paslēpās aiz mākoņa, un zem gobām valdīja tumsa, kur nepalika pāri nekas, tikai vilšanās un izmisums.

6. n o d a ļ a

Visu augustu smacēja svelmīgs karstums. Kaut gan ik rītu braukāja ielu laistāmā cisterna, slimnīcas ceļos putekļu mākoņi vien griezās un koku lapas nokarājās pavisam ļenganas. Saule, spīdēdama caur logu rūtīm, pie kurām šur tur klusi sīca kāda muša, ienesa drūmajās galerijās gurdenu un sērīgu noskaņu.

Šī versmainā mēneša pēdējā vakarā gaiss bija tik sutīgs, ka atstāju laboratorijas durvis pusviru. Kad es atrotītām piedurknēm un sviedriem līstot lejup aiz neatpogātās apkaklītes, noliecos pār Diboska kolorimetru, sadzirdēju sev aiz muguras soļus.

— Labvakar, Šenon! — Man par pārsteigumu, tā izrādījās Meitlendas balss. — Nē, nē, neliecieties traucēties.

Nekad viņa mani šeit nebija apciemojusi. Spriežot pēc dzīpariem piebāztā rokdarbu groziņa viņai uz rokas, Meitlenda atgriezās no ilgās, divatā ar mis Indru pavadītās vakarēšanas, kad abas slepeni apspriedās par slimnīcas kārtējām problēmām. Tagad, pavilkusi klātāk ķeblīti, viņa apsēdās man blakus.

— Kā veicas?

Noliku spalvu un paberzēju piepūlētās, mazliet sasarkušās acis. Varēju just, ka kreisais supraorbitālais nervs raustījās. Strupi attraucu:

— Vēl dažas stundas, un darbs būs padarīts.

— Man par to liels prieks. Es jau domāju, ka jūs tuvojaties noslēgumam.

Mana strupā atbilde viņu nebija aizvainojusi. Meitlenda man nebija nesimpātiska, bet mani kaitināja, ka viņa uzradās taisni tobrīd. Tagad varēju viņu labāk apskatīt; viņas plankumiņiem piebārstītā seja bija nopietna, kad viņa cauri violetajiem briļļu stikliem cieši mani nopētīja, pūlēdamās saņemt drosmi, lai kaut ko pateiktu.

— Neesmu cilvēks, kas jaucas citu darīšanās, Šenon... Zem manas ārējās bravūras čaulas slēpjas diezgan nevarīgs un nožēlojams radījums. Un diez vai varu uzdrīkstēties dot jums padomu.

Galīgi pārsteigts, es uz viņu paraudzījos. Ar oficiālu nopietnību, kas mani vēl vairāk aizkaitināja, viņa turpināja:

Cilvēkam ir ļoti svarīgi, Šenon, atrast sev īsto vietu dzīvē. Ņemiet, piemēram, — lai tas būtu cik neinteresanti — kaut vai gadījumu ar mani. Es esmu īriete, kā jums zināms, bet faktiski mana ģimene ir tikpat kā angliska, tā dzīvo Anglijā, Veksfordā — muižā, ko tai savā laikā piešķīris Kromvels. Vairāk nekā trīssimt gadu mēs, Meitlendi, tur dzīvojam izolēti kā svešinieki, ar asinīm un asarām atšķirti no savas tautas, mūs no turienes izkvēpināja piecu paaudžu laikā diviem lāgiem; pašiem nemanot, esam nolemti iznīkšanai, bezcerībai, kas — klusa un nežēlīga kā migla uz jūras — liek sairt dvēselei.

Iestājās klusums. Dzedri viņu uzlūkoju.

— Jūs taču, acīm redzot, esat paglābusies no šī briesmīgā likteņa.

— Jā, Šenon. Es paglābos. Bet tikai aizbēgot.

Viņas skatiens bija tik zīmīgs, ka es nepacietīgi sakustējos.

— Atklāti sakot, nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

— Vai neatceraties, kā Freids definēja psihozi? Tā ir «bēgšana no dzīves... slimības valstībā».

— Kāds tam sakars ar mani?

— Nevarat iedomāties?

— Nē, nevaru! — Pēkšņi nespēju vairs valdīties, balss pacēlās satraucošā spalgumā. — Pasakiet skaidri — uz ko jūs mērķējat?

Viņa noņēma brilles un lēnām tās spodrināja. Tad nevērīgi ļāva tām iekrist klēpī un pievērsa man savu vārgo, bezskropstu acu skatienu.

— Šenon... jums vajadzētu atstāt Īsteršovu.

Es apstulbu.

— Ko! Atstāt?

— Jā, — viņa atkārtoja. — Tiklīdz pabeigsiet savus pētījumus.

Jutu, ka tumši pietvīkstu. Niknām, neticīgām acīm lūkojos viņā.

— Tas nu gan ir lielisks joks. Vienu mirkli domāju, ka jūs runājat nopietni.

— Es runāju pavisam nopietni... un nopietni domāts arī mans padoms.

— Tad pagaidiet, kamēr jums padomu lūgšu. Bet šobrīd sagadījies tā, ka es šajā iestādē jūtos tikpat labi kā jūs. Turklāt man šeit ir draugi. '

— Kopēja Stenveja? — Viņa tikko manāmi sašķobīja lūpas. — Kopš viņa šeit dzīvo, viņai bijuši jau vairāki pielūdzēji. Piemēram, uzraugs Brogens... un jūsu priekštecis...

— Gar to jums nav nekādas daļas. Man šai pasaulē klājies diezgan smagi. Es nemaz nedomāju pamest labu vietu un pirmšķirīgu laboratoriju tikai tāpēc, ka jums prātā iešāvusies traka ideja.

Šie vārdi — to skaidri redzēju — viņu apklusināja.

Kādu mirkli viņa sēdēja pavisam nekustīgi, tad piecēlās.

— Labi, Šenon. Aizmirsīsim šo sarunu. Ar labunakti.

Viņa pasmaidīja un steidzīgi izgāja laukā.

Pikts pievērsos atkal savam galdam. Kaut kur zemapziņā neskaidri atskārtu, cik loti sevi biju izsmēlis pētījumu pēdējā cēliena laikā. Biju novājējis, vaigi man bija iekrituši, kad pametu skatienu spogulī, tāda sajūta, ka raugos svešiniekā. Senāk varēju iztikt ar trim četrām stundām miega. Bet tagad nemaz vairs nevarēju gulēt. Iestājies pilnīgs bezmiegs. Lai nomierinātu nervus šajās garajās nomoda naktīs, smēķēju tik daudz, ka mēle un rīkle sūrstēja. Un šādā nemitīgi pieaugoša sasprindzinājuma ietekmē man radās visādi dīvaini ieradumi un savādas iedomas — taisnību sakot— savi fetiši. Katru reizi, kad atstāju darba galdu, man vajadzēja vēl trim lāgiem pie tā atgriezties, lai pārliecinātos, ka biretes krāns tiešām noslēgts. Biju pasācis aizvērt kreiso aci, kad lasīju, un visus skaitļus rakstīt otrādi: no labās uz kreiso pusi. Katru dienu pirms darba sākšanas pārskaitīju sienas flīzes sekcijā virs termostata. Bez tam man prātā nez kā bija ieperinājies kāds vārds — «abrakadabra» un dažu labu reizi notvēru sevi to murminām gluži kā buramos vārdus, kā stimulu, ar ko dzinu sevi uz priekšu, kā slepenu gaviļu saucienu, kad atkal bija paveikts kāds posms manos eksperimentos. Un es turpināju strādāt kā automāts, mērījot, titrējot, nemitīgi paturot prātā, ka man jātiek uz priekšu, uz priekšu... ka jāiztur. Biju jau ticis pārāk tālu, lai atkāptos; tagad jautājums bija viens — visu vai neko... jā, visu vai neko.

Pulksten astoņos noliku potes ekstraktu filtrēšanai, un, tā kā šis process ilgs apmēram stundu, piecēlos, izslēdzu gaismu un atstāju laboratoriju, nolēmis savā istabā mazliet atpūsties.

Izgājis ārā, sadzirdēju mūzikas instrumentu skaņošanu auditorijas zālē, kur katra mēneša beigās notika saviesīgs sarīkojums, pa pusei deju vakars, pa pusei koncerts, ko organizēja Pelfrijs, itin kā pacientu labā, bet patiesībā, lai mazajam «maestro» rastos iespēja, uzliekot roku uz sirds, nodziedāt āriju no Guno «Fausta».

Es reti apmeklēju šos sarīkojumus un tovakar noteikti nedomāju turp iet.

Ilgodamies atlaisties uz dīvāna, iegājis istabā, tūlīt pamanīju, ka neesmu viens. Ar nošļukušiem pleciem un īpatnēji stingu skatienu acīs pie atvērtā loga sēdēja Neils Spenss.

— Spens!—iesaucos. — Kāds prieks tevi atkal redzēt! Viņš atņēma manu sveicienu ar gurdu smaidu lielajās nekustīgajās acīs un, kad bijām sarokojušies, atslīga atpakaļ krēslā, tā ka viņa seja palika aizkara paēnā.

— Ilgi ciemoties es nevaru, Robert. Bet man ienāca prātā paskatīties, kā tev klājas. Tev taču nav nekas pretī?

— Protams, nav. — Bieži biju lūdzis viņu mani apciemot, taču dīvainā kārtā tagad brīnījos, kāpēc viņš atbraucis. — Vai tu kaut ko iedzersi?

Viņš domīgi manī paskatījās, tumšajos redzokļos joprojām kavējās nenoteiktais smaids.

— Lūdzu.

Tad pamanīju, ka viņš jau bija mazliet dzēris, bet tas nekas, turklāt arī pats gribēju iedzert kādu malku. Pie labiem alkoholiskiem dzērieniem tikt varēja viegli, ja izmantoja šo to, kas atradās stimulējošo zāļu skapītī. Pēdējā laikā turienes krājumus biju krietni paplacinājis. Tagad gandrīz neko neēdu, pārtiku no melnas kafijas, viskija un cigaretēm. Ielēju mums divas pamatīgas glāzītes.

— Lai tad ar veicas, Robert!

— Uz veselību!

Glāzi rokās grozot, viņš ļāva skatieniem klīst apkārt pa istabu. Kaut kas viņa rāmumā modināja manī nemieru.

— Kā klājas Mjūrielai? — apvaicājos.

— Liekas, tīri labi.

— Tev vajadzēja viņu paņemt līdzi.

Viņš sēdēja taisns kā miets, un viņa nekustīgums bija dīvaini biedējošs.

— Pagājušajā nedēļā Mjūriela no manis aizgāja. Viņa ir Londonā — pie Lomeksa.

Viņš to paziņoja tik lietišķi, ka man elpa aizrāvās. Iestājās klusums. Nebiju domājis, ka tik ļauni.

— Kāds zemiskums! — beidzot nomurmināju.

— Ak, nemāku teikt, — viņš atbildēja loģiski ar tādu pašu pārcilvēcisku savaldību. — Lomekss ir izskatīgs puisis un Mjūriela vēl joprojām valdzinoša, jauna sieviete. Un galu galā kopdzīve ar mani taču nav nekāds lielais prieks.

Uzmetu viņam ātru skatienu. Domīgi un tādā pašā nomāktā tonī viņš turpināja:

— Viņa droši vien izturēja tik ilgi, cik vien varēja... līdz iemīlējās Lomeksā.

Nu gan man vajadzēja kaut ko pateikt.

— Kāds viņš tomēr ir nelietis.

Spenss noraidoši papurināja galvu. Par spīti izdzertajam viskijam, viņš bija pilnīgi skaidrā prātā.

— Viņš laikam nav ļaunāks par mums pārējiem. — Spensam izlauzās klusa, gara nopūta. — Vispirms man nevajadzēja apprecēties ar Mjūrielu. Bet es viņu tik sasodīti kvēli mīlēju. Un, nudien, es darīju, ko vien spēju. Katru piektdienas vakaru es ar viņu kaut kur izgāju ļaudīs. Un, kā sevi mierinot, viņš atkārtoja: — Katru piektdienas vakaru, katru.

— Viņa vēl atgriezīsies pie tevis, — es sacīju. — Jūs varēsiet uzsākt dzīvi no jauna.

Spenss paskatījās man tieši sejā, un smaids viņa tumšajās acīs bija pilns traģisma.

— Neesi nu muļķis, Robert. Tas ir cauri. — Viņš apklusa, kaut ko pārdomājot. — Viņa pieprasījusi laulības šķiršanu. Grib būt brīva. Šajā ziņā es viņu atbalstīšu. Bet vai nav ārkārtīgi savādi... tagad es redzu, ka viņa ir sekla un nevērtīga... bet ienīst viņu nespēju.

Ielēju vēl vienu viskiju viņam un pats sev. Gandrīz nezināju, ko teikt. Veltās pūlēs pievērst viņa domas kaut kam citam, apjautājos:

— Uz katedru tu taču vēl eji?

— Jā. Redz, neviens jau vēl neko nezina. Lomekss ir atvaļinājumā... Mjūriela it kā aizbraukusi ciemos pie māsas. Bet kāda tam nozīme... man visa interese zudusi. Es neesmu tāds kā tu, Robert. Man nekad nav bijis nags uz pētniecisku darbu. — Nomāktā balsī viņš piebilda: — Nebūtu jau nemaz iznācis tik ļauni, bet, kad redzēju, kas īsteni notiek, tad runāju ar Mjūrielu, un viņa man uzkliedza: «Liec mani mierā! Man riebjas skatīties uz tevi!»

Sekoja ilgs klusums. Tad pa atvērto logu pavisam zagšus cauri naksnīgajam gaisam mūsu istabā ielavījās tūstepa melodija. Spenss paskatījās uz mani, un viņa apātiskajos vaibstos pavīdēja neizteikts jautājums.

— Tas ir deju vakars, ko te rīko reizi mēnesī, — es paskaidroju. — Personālam un dažiem pacientiem.

Viņš kādu mirkli sēdēja, domās nogrimis.

— Mjūrielai tas būtu paticis... dažkārt mēs piektdienas vakaros arī dejojām. Jādomā, tagad Lomekss viņu vedīs izklaidēties.

Viņš klausījās, kamēr tūsteps beidzās, tad nolika iztukšoto glāzi.

— Tagad man jāiet, Robert.

— Ak, nieki. Vēl taču pavisam agrs.

— Jāiet. Man norunāta satikšanās. Pulksten deviņos atiet man parocīgs vilciens.

— Varbūt tu iedzersi vēl malku?

— Nē, paldies. Satikšanos negribu nokavēt.

Viņam laikam jāsatiek savs advokāts sakarā ar laulības šķiršanu. Jutu līdz Spensam, bet neatradu vārdus, ko teikt. Pulkstenis rādīja bez divdesmit deviņi.

Aizvadīju viņu līdz sardzes namam un atvēru vārtus — vārtnieks Gans bija aizgājis uz dejām.

— Pavadīšu tevi līdz stacijai.

Viņš papurināja galvu.

— Tu droši vien ilgojies būt atpakaļ savā laboratorijā.

Spensa vājie vaigi viegli kaisa, un viņa skaisto acu drūmā izteiksme mani biedēja.

— Vai tu tiešām jūties labi?

— Lieliski. — Viņa balsī ieskanējās spokaini smiekli.

Klusums.

Mēs sarokojāmies. Kad šaubu pilns viņu vēroju, viņš tiešām smaidīja savu seno, kroplo smaidu.

— Lai tev veicas, Robert... un labie gari stāv klāt!

Lēnām devos atpakaļ. Viņš pareizi pateica. Man katrā ziņā vajadzēja tikt galā ar savu darbu vai arī — tas darīs galu man. Kad tumsā devos uz laboratoriju, joprojām ausis skanēja deju mūzika. Pašreiz jau sāka nolaisties šeit pierastā, biezā vakara migla.

Kad iegāju laboratorijā, baltajā, vēsajā telpā valdīja klusums, kurā vēl juta mūzikas apslāpētās, vājās trīsas. Izmetu no prāta visu, paturēju tikai darbu. Tomēr cauri aizvērtajiem matētā stikla dubultlogiem bija ielīdusi viltīgā migla, un tagad mīkstā, bezveidīgā plēnē plīvoja tieši zem velvētajiem griestiem, it kā ķermeni pametis gars. Zem tā, flīzēm izklātas grīdas vidū stāvēja mans darbagalds, uz tā filtrēšanas aparāts. Redzēju, ka kolba bija gandrīz pilna ar dzidru, caurspīdīgu šķidrumu. Viens acumirklis — un es biju noģērbis svārkus, atrotījis krekla piedurknes un uzģērbis traipaino virsvalku. Piegājis pie galda, pacēlu kolbu un savādā satraukumā lūkojos tajā. Tad apņēmīgi ķēros pie darba.

Gatava produkta standartizēšana un ampulēšana bija pavisam īss process. Bez ceturkšņa desmitos biju ar to galā. Beidzot, visam par spīti, biju sasniedzis bezgalīgi augstā kalna virsotni un noskatījos lejā uz pasauli, kas pletās man pie kājām.

Jutos tik apreibis, ka vajadzēja pieturēties pie galda malas. Pacilātības izraisītā dūkoņa manās ausīs pārvērta tālumā dzirdamo mūziku. Vāji, tad arvien skaidrāk uztvēru šīs skaņas kā debess simfoniju ar skaļām eņģeļu mēlēm, kam piebalsoja gaišas taures, zvani un dunošu bungu kontrapunkts. Šai ekstāzes harmonijai kļūstot aizvien varenākai, nemitējos vienā laidā klusībā murmināt:

— Paveikts!... ak visuvarenais dievs... beidzot esmu galā!

Ar pūlēm atjēdzos, saudzīgi novietoju ampulas ledusskapī, aizslēdzu laboratoriju un izgāju laukā.

Nogurušiem soļiem devos uz savu mājokli. Kad nonācu vestibilā, izdzirdēju saucam manu vārdu un atskatījies ieraudzīju uzraugu Brogenu, kas skrēja man pakaļ.

Apstājos un gaidīju, kamēr viņš pienāk klāt. Viņš bija bāls un strauji elsoja.

— Dakter Šenon, es jūs izmeklējos visur, — viņš dziļi ievilka elpu. — Noticis nelaimes gadījums, ser.

Stāvēju pavisam nekustīgs un skatījos uz viņu.

— Ziniet, ser. — Lai gan Brogenam bija liela dzīves pieredze, viņš nodrebēja. — Tas gadījās ar jūsu draugu ... mēs tikko saņēmām ziņu no stacijas.

Spenss! Man pēkšņi kļuva nelabi. Auksti sviedri izspiedās uz pieres. Ar pūlēm noriju kamolu.

— Viņš paslīdēja un nokrita, ser. Tieši tajā mirkli, kad vakara vilciens, kam vajadzēja pienākt deviņos, tuvojās stacijai. Nāve iestājās tūlīt.

7. n o d a ļ a

Nākamās dienas bija nemīlīgas un miglainas, tās nesa līdzi priekšlaicīga rudens dvesmu un melanholisku nojautu par gaidāmo ziemu, un, veicot ikdienas pienākumus, jutu arī sevi šādas pašas dzedras nojautas varā. Spensu bija apglabājuši viņa dzimtajā Olapūlas pilsētā, tālajā Rosās grāfistē, es nebiju varējis bērēs piedalīties. Vēstulē viņa vecākiem gan biju mēģinājis vājināt šo triecienu, izskaidrojot negadījumu vienīgi kā traģisku sagadīšanos. Par Lomeksu un Mjūrielu neko nebiju dzirdējis.

Laboratorija bija aizslēgta, atslēga atradās man kabatā, likās savādi, ka es turp vairs negāju. Profesoram Čelisam nedēļas beigās vajadzēja atgriezties Vintonā, un visu kārtošanos, kas bija saistīta ar publikāciju, gribēju uzticēt viņam. Ziņa par manu sasniegumu nenovēršami izplatījās pa visu Īsteršovu, un es biju spiests uzklausīt apsveikumus — atturīgus no Meitlendas un mis Indras, jūsmīgus no Pelfrija, sirsnīgus un cēlus no daktera Gūdola. Bez tam mani steidzoši pie telefona aicināja Londonas lielā farmaceitiskā firma «Vilsons», taču, pirms nebiju apspriedies ar Čelisu, atteicos sniegt jebkādus paskaidrojumus.

Bet trešdien pie manis ieradās apmeklētājs, kuru biju gaidījis vismazāk. Pēc vakariņām, kad, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, mēģināju koncentrēt izkliedētās domas un apvaldīt manus aizvien vēl nepaklausīgos nervus, staigādams šurpu turpu pa istabu, pie manis ieveda profesoru Ašeru.

Neizpratnē skatījos uz viņa stalto, dižo stāvu, kad viņš pienāca klāt un, draudzīgi smaidot, kratīja man roku.

— Mīļo Šenon, kā jums klājas? Ceru, ka neesmu ieradies jums neērtā laikā.

— Nē... — es pastīvi atbildēju. — It nemaz.

— Vai drīkstu apsēsties? — Viņš apsēdās uz krēsla un pārmeta vienu kāju pār otru. — Man gan vajadzēja jums paziņot, ka ieradīšos, bet man patīk rīkoties impulsīvi. Turklāt gribēju būt starp pirmajiem, kas jūs apsveic.

— Pateicos.

— Atrados savā kabinetā, kad profesors Čeliss man piezvanīja no Bjūtas un nāca klajā ar nelielu ierosinājumu. — Viņš smaidīja un glaudīja glīto bārdiņu. — Lai gan man jāveic neskaitāmi smagi administratīvi pienākumi, es tomēr cenšos atlicināt laiku īsti zinātniskam darbam. Tādēļ arī nekavējos ne mirkli.

Nemācēju atbildēt, tāpēc neteicu neko.

— Es, protams, arvien zināju, ka tāds būs gala iznākums. Es varu dižoties, ka vienmēr esmu lietas kursā. Manas katedras galvenais uzdevums taču ir veicināt visu, kam modernās zinātnes attīstībā ir kāda nozīme un, lai kādas bijušas mūsu mazās domstarpības, tomēr zināju, ka jūs kādu dienu attaisnosiet manu ticību jums.

Tik saltu nepatiesību dzirdot, iekodu lūpā.

— Man būtu aiztaupījies daudz smagu rūpju, ja jūs būtu rīkojies saskaņā ar šo ticību.

— Jā, — viņš savā vislaipnākajā toni teica. — Esmu gatavs godīgi atzīt, ka rīkojos pārsteidzīgi. Un tagad, kad esmu to pateicis, ceru, jūs nāksiet man pretim un aizmirsīsiet pagātni.

Galva man sāpēja vairāk nekā jebkad. Nevarēju izprast viņa nolūku. Viņa tonis kļuva vēl draudzīgāks.

— Paklausieties, Šenon. Būšu pret jums pavisam atklāts. Pēdējā laikā mums katedrā gadījās viena šausmīga neveiksme pēc otras. Mēs neguvām nekādus apmierinošus rezultātus. Īsi sakot, gribu, lai jūs nākat atpakaļ uz katedru.

Instinktīvi izdarīju atvairošu žestu, bet viņa ietekmīgais acu skatiens liedza man runāt.

— Nepārprotiet mani. Man padomā kaut kas daudz svarīgāks nekā atdot jums atpakaļ veco posteni. Universitātē notikušas ievērojamas pārmaiņas. Beidzot kolēģi mani pārliecināja par nepieciešamību iekļaut bioķīmijas laboratoriju patoloģijas katedrā, un pilnvaroto padome nolēmusi nodibināt šajā speciālajā nozarē eksperimentālās pētniecības nodaļu. Alga noteikta septiņsimt mārciņas gadā, un jaunā vadītāja pienākumi būtu, protams, visciešākā sadarbībā ar mani, organizēt un veicināt šīs laboratorijas darbu. Viņam būs docenta grāds un tiesības katrā sesijā nolasīt lekciju ciklu. Nu, Šenon ... — Viņš dziļi un zīmīgi ievilka elpu. — Gribu, lai jūs apsvērtu rezultātus, kādus šādā postenī varētu sasniegt jauns, apdāvināts cilvēks, kad viņa rīcībā būs apmācīts personāls un uzcītīgi jauni studenti. — Viņš paliecās un papliķēja man pa celi. — Ko jūs teiktu, ja šī iespēja tiktu dota jums?

Pūlējos palikt mierīgi sēžam krēslā. Man elpa aizrāvās, dzirdot piedāvājumu, par kādu es nekad nebiju uzdrīkstējies pat domāt. Es gan redzēju, ka Ašera nolūki bija caur un cauri savtīgi, es viņam biju vajadzīgs katedras un viņa paša prestiža labad. Zinātniskā un vispārējā interese, ko izraisītu mana atklājuma publikācija, preses sensācija, jaunu veselības aizsardzības likumu pieņemšana, kas tiktu ierosināta parlamentā, — tas viss viņam nozīmēja pārāk daudz, lai to palaistu garām. Bet, ja arī būtu tā, — vai tāpēc viņš bija mazāk cilvēcisks? Apmulsumā un mokās satvēru cieši ar roku pieri un nezināju, ko lai viņam atbildu.

— Padomājiet, padomājietl — Ašers bezrūpīgi izmeta. — Es gluži labi varu iedomāties, cik ļoti jūs esat nopūlējies. Pašreiz es jūs arī vairs neapgrūtināšu. Man ir tāds priekšlikums. Pirmdienas vakarā jūs atnāksiet uz pusdienām manās mājās. Tur būs arī rektors un vēl daži mani kolēģi, senāta locekļi, kuri ļoti vēlas ar jums iepazīties un jūs apsveikt. Varbūt ieradīsies arī vēl... tikai nesakiet par to nevienam ne vārda, — viņa skarbā seja atplauka, — daži avīžu izdevēji, redzami preses pārstāvji. Domāju, varu jums apsolīt interesantu vakaru.

Mēģināju izteikt savu pateicību, bet viņš smaidot mani pārtrauca.

— Nē, nē, nerunājiet, mīļo kolēģi! Tas jums jāpieņem kā mans «amende honorable». Tātad pirmdien manās mājās pulksten astoņos vakarā, precīzi. Lieliski. Vēlreiz pieņemiet manu apsveikumu, kuram pievienojas cerības, ka nākotnē mēs kopīgi kalposim zinātnes dižajiem mērķiem.

Viņš piecēlās, spieda manu roku, vēlreiz man teatrāli uzsmaidīja un atstāja istabu.

Es atslīgu atpakaļ krēslā. Šis lieliskais pavērsiens manām nomocītajām smadzenēm bija par daudz, vēl aizvien gandrīz nespēju to aptvert. Pirmais pārsteiguma satraukums nu bija garām, un es nejutu nekādu prieku, tikai savādu iekšēju saspringumu. Tas taču bija lasāmgrāmatās aprakstītais pūliņu, neatlaidības un lielas centības atalgojums. Tagad es biju atkal izcilais students, saraksta sākumā. Visi tagad atklāti apliecina savu draudzību, cenšas spiest man roku; pat slimnīcas komiteja Dalneirā tagad gribēs atsaukties uz pazīšanos ar mani. Bet visi taču bija vērsušies pret mani, visi, — toreiz, kad es tiešām cīnījos, iestidzis neveiksmju dumbrājā.

Taču zināju, ka nebūšu tik varonīgs, lai atteiktos no panākumiem. Pārāk ilgi biju pacietis nežēlīgas sāpes nogurdinošajā, smagajā darbā bez kāda atbalsta. Ašers manā darbā pārāk daudz nejauksies. Un nauda ... septiņsimt mārciņu gadā... nekad par to netiku domājis, bet tagad, pašam negaidot, būšu bagāts, varēšu pat ģērbties kā turīgs ārsts ar plašu praksi... gluži kā džentlmenis... galu galā — viss vēl beigsies labi.

Šāds sarūgtinājums man kaitēja, bet es nespēju to nomākt, un, kaut gan man nākotne nekad nebija pavērusies tik gaiša kā tagad, šķita, ka pāri manam priekam klāts līķauts. Bija tikai viens cilvēks, kurš tiešām rūpētos un no sirds priecātos par maniem panākumiem. Šobrīd iedomājos Džīnas seju. Nedēļām ilgi biju glabājis viņas tēlu savās visapslēptākajās domās, tagad nespēju vairs to atvairīt. Un pēkšņi cietajā skarbumā, kas mani bija pārņēmis, atausa liegas, maigas ilgas. Viņa bija pārrāvusi mūsu saites. To pierādīja viņas ilgstošā klusēšana. Un es biju viņu piekrāpis. Bet es gribēju ar viņu parunāt, tikai vienu mirkli, lai pateiktu, ka pētījumi pabeigti, tikai vienu mirkli, lai dzirdētu viņas balsi.

Un tā pretēji visiem prāta apsvērumiem, pretēji paša lepnumam, pretēji visam es piecēlos, lēnām aizgāju pie telefona un, vēl pēdējo mirkli mazliet pavilcinājies, pieteicu Dalneiras slimnīcu.

Tā bija tālsaruna, un man kādu laiku vajadzēja gaidīt, beidzot izdevās dabūt savienojumu. Mana balss skanēja skarbi un nedabiski.

— Es gribētu runāt ar ārsti Lo.

— Tas diemžēl nav iespējams, ser.

Strupais noraidījums mani pārsteidza un samulsināja.

— Vai viņas tur nav?

— Nē, viņa ir šeit, ser.

— Jūs gribat teikt, ka viņa aizņemta darbā?

— Nē, viņa nav aizņemta darbā.

— Ko tad jūs gribat teikt ar to? Lūdzu, aizejiet uz viņas istabu un pasakiet, ka es viņu lūdzu pienākt pie telefona.

— Viņa nav savā istabā, ser. Viņa ir palātā.

Kas tur varētu būt pie aparāta? Mēģināju uzminēt pēc balss, bet nevarēju. Piedevām lauku centrālīte darbojās, kā jau parasti, un vadā skanēja visādi dūcieni un krakšķi. Apvaldot nepacietību, pieliku klausuli pie otras auss.

— Hallo, hallo... Kas tur runā?

— Kalpone, ser.

— Keitija?

— Nē, ser, jaunākā kalpone, es šeit ierados nesen.

Mani nervi tagad bija tik saspringti, ka vajadzēja aizvērt acis.

— Lūdzu, pasauciet priekšnieci! Pasakiet, ka ar viņu vēlas runāt ārsts Šenons.

— Labi, ser. Lūdzu, pagaidiet!

Gaidīju, nemieram un bažām pieaugot, šķiet, veselu mūžību. Beidzot sadzirdēju steidzīgus soļus, kam sekoja mis Tradženas nepārprotamā baiss.

— Klausos, dakter Šenon?

— Priekšniec! — es iesaucos. — Piedodiet, ka jūs traucēju, bet man gribējās parunāt ar ārsti Lo. Vai jūs viņu nepalūgtu pienākt pie aparāta.

— Jūs diemžēl nevarēsiet runāt ar viņu, dakter. Vai jūs nekādas ziņas par mums neesat saņēmis?

— Nē.

Iestājās manāma pauze. Tad:

— Ārste Lo ir slima, ļoti slima, kopš trim nedēļām.

Kamēr sirds man krūtīs sastinga, klausulē atskanēja krakšķi, kas ikkatru turpmāko sarunu izslēdza. Bet es biju dzirdējis jau pietiekami daudz, lai manas pēkšņi radušās aizdomas kļūtu par pārliecību. Pakāru klausuli. Tā allaž bijusi mana kļūda, ka pārsteidzos ar neapdomātiem secinājumiem, un tieši to es darīju arī tagad.

8. n o d a ļ a

Nākošajā rītā agri devos uz laboratoriju un tad uz ārsta Gūdola dzīvokli. Viņš vēl nebija uzcēlies, bet, kad liku pateikt, ka esmu spiests lūgt brīvdienu, viņš neiebilda.

Debesis vēl bija pelēkas, kad gāju prom pa piebraucamo ceļu laukā pa lielajiem vārtiem. Pēc ilgās un nepārtrauktās uzturēšanās augsto mūru ietvaros bija smagi uzsākt ceļojumu uz Dalneiru. Vintonā nokļuvu desmitos. Pilsētā, pār kuru klājās zema dūmu sega, bija sutīgi silts. Troksnis un steiga ielās, skaļie ļaužu pūļi, kas galvenajā stacijā ar čemodāniem drūzmējās uz peronu izejām — tas viss pēc kārtības un miera Īsteršovā griezās ausīs. Bet man vajadzēja redzēt Džīnu — jā, par katru cenu man viņa jāredz.

Kad, domās iegrimis, sēdēju vilcienā, kas šūpodamies nesa mani tālāk, un garām slīdēja apkvēpuši lauki un dzelzceļa uzbērumu nogāzes, manī bija vairāk klusu, gruzdošu dusmu nekā līdzjūtības. Neizgāja no prāta, kā viņa turēja pirkstos traukus ar kultūrām... kā vēlāk lika mutē cepumus.

Dalneiras stacijā taksometru nevarēju dabūt, tāpēc zem pelēkajām, drēgnajām debesīm devos kājām uz slimnīcu pa stāvo taku, pa kuru savā laikā biju uzskrējis kā pa smieklam. Tagad es gāju lēnām un nožēloju, ka stacijas bufetē nebiju kādu malku iedzēris. Man aizrāvās elpa, kad sasniedzu pakalna virsotni, iegriezos piebraucamajā ceļā un piezvanīju pie slimnīcas durvīm.

Gaidīt nevajadzēja. Keitija man atvēra durvis. Nebiju iepriekš paziņojis, ka ieradīšos, un viņa man uzmeta dīvainu skatienu. Bet viņa allaž bija izturējusies labvēlīgi pret mani un, atturīgi sasveicinājusies, ieveda mani pieņemšanas istabā. Mirkli vēlāk ieradās mis Tradžena.

— Ak! — viņa, kā parasti, mundri iesaucās, ņipri smaidīdama. — Tas, nudien, ir pārsteigums! Ļoti priecājos jūs atkal sastapt.

Noguris viņu uzlūkoju un redzēju, ka šie vārdi nāca viņai no sirds; kaut gan jutos pateicīgs par laipno uzņemšanu, viņas dīvainā jautrā oma mani nespēja maldināt, jo tūlīt redzēju, ka tā ir vienīgi profesionāla maska, viltus paņēmiens, ko bieži biju redzējis pielietojam, kad viņa runāja ar rūpju nomāktajiem slimnieku piederīgajiem.

— Bet tas gan jāsaka, — viņa turpināja, iesāņus uzmetot man skatienu, — ka jaunais darbs jums labumā neiet. Jūs taču esat tievs kā vica. Ko viņi jums tur nodarījuši? Izskatāties, kā caur sietu izrauts.

— Ko jūs, man klājas labi.

— Vai tad jūs tur nebaro?

— Baro gan... uzturs ir lielisks.

It kā apšaubīdama manus vārdus, viņa viegli papurināja galvu.

— Jums derētu atkal manas labās, barojošās maltītes.

Iestājās neveikls klusums, abi vēl joprojām stāvējām, jo viņa nebija man piedāvājusi apsēsties. Priecīgais, diezgan uzmundrinošais smaids, ko viņas ilgajā pieredzē ievingrinātie sejas muskuļi, šķiet, spēja saglabāt bezgala ilgi, bija zaudējis mazliet gaišuma.

Es apslapināju lūpas.

— Kā viņa jūtas?

— Tik labi, kā pats varat iedomāties. Tagad viņa slimo jau trīs nedēļas. — Priekšniece vilcinājās, taču, redzēdama, ka gaidu tālākus paskaidrojumus, turpināja tādā pašā optimistiskā garā, izvēlēdamās vārdus tomēr tā, lai tie viņu. nenodotu. — Sākumā likās, ka viņa turas tīri labi. Bet šajās pēdējās dienās viņai klājas mazliet sliktāk.

Jutu, ka sirds man sažņaudzas. Šo frāzi es pazinu pārāk labi.

— Kas viņu ārstē?

— Doktors Frēzers, veselības pārvaldes ārsts.

Acu priekšā nostājās šis pusmūža vīrs ar paplānajiem, smilškrāsas matiem, kuplām, gaišām uzacīm un atklātu, stūrainu, grumbām vagotu seju, ko sārtu un raupju vērta pār vaigiem klātais sarkanu dzīsliņu tīkls.

— Viņš ir labs speciālists.

— Lielisks.

— Sakiet man patiesību. Ko viņš domā?

Priekšniece klusēja. Viņa viegli paraustīja plecus.

— Viņa ir ļoti slima. Būtu nolikusies gultā tūlīt pašā sākumā, tad būtu daudz labāk. Bet viņa staigāja apkārt veselu nedēļu ar pastāvīgām galvassāpēm un temperatūru, kamēr sabruka. Pie šarlaka tā gadās bieži.

— Šarlaks! — Es neaprakstāmā tonī iesaucos.

— Jā, protams, — priekšniece izbrīnījusies teica. — Es jums taču sacīju vakar vakarā pa telefonu.

Iestājās griezīgs klusums. Ievilku tik spēju un asu elpu, ka tā šķita sveloši aizplūstam līdz pirkstu galiem. Doma, ko biju ieņēmis prātā, mani tā bija apsēdusi, ka nevarēju no tās atteikties.

— Es gribētu viņu redzēt, — ieminējos.

Mis Tradženas skatiens pārslīdēja pāri manai galvai.

— Viņa nav gluži pie samaņas.

— Vienalga, es gribētu viņu redzēt.

— Kas jums no tā tiktu?

— Vienalga... — es nepiekāpos.

Tad priekšniece, izskatījās patiešām apjukusi. Viņa atklāti pateica:

— Viņas vecāki un brālis ir šeit... viņas viesistabā. Arī līgavainis. Ja viņi tam nepiekrīt, dakter, es nevaru uzņemties šo atbildību.

Jutu, ka apmulstu. Tas bija kaut kas negaidīts, šķērslis, kas jāpārvar, grēku izpirkšana, kas jāuzņemas. Bet neparko, neparko nedrīkstēju atteikties no nodoma, kura dēļ šurp biju atbraucis. Man izlauzās nopūta.

— Es ieiešu un parunāšu ar viņiem.

Viņa atkal paraustīja plecus.

— Labi. Pats vislabāk zināsiet, kas jums darāms. Ja esmu jums vajadzīga, būšu palātā.

Neko vairs nesakot, mis Tradžena īsi pamāja ar galvu, pagriezās apkārt un devās prom, atstādama mani vienu, lai es, kā pats zinu, aizeju pa gaiteni uz savu kādreizējo viesistabu. Ārpusē pie durvīm nostāvēju veselu minūti, dzirdot istabā kādu zemu balsi runājam; tad, saņemot visu drosmi, nospiedu rokturi un iegāju iekšā.

Pie galda sēdēja Daniels Lo un lasīja skaļi bībeli, viņam līdzās blakus krēslā redzēju Lūku. Loga nišā ar seju pret mani sēdēja misis Lo un Melkolms Hodens. Stāvēju kā vaininieks, elpu aizturējis, un gaidīju, kamēr lasīšana beigsies.

Iestājās zīmīgs klusums. Daniels noņēma brilles, noslaucīja stiklus ar kabatas lakatu un tad krēslā mazliet pagriezās. Kaut gan viņa poza bija saspringta, viņa nopietnajā, rūpju nomāktajā sejā neredzēju ne dusmu, ne aizvainojuma pazīmju. Viņš tikai klusā cieņas apziņā mani uzlūkoja.

Melkolms bija piecēlies. Viņš nāca man pretī. Klusajā istabā viņa balss nokrāsa bija skaidri uztverama.

— Kā jūs uzdrošināties mūs traucēt tādā brīdī? — Viņa lielās acis, kas atradās pavisam tuvu manējām, bija piesarkušas. — Vai tad jūs nevarat saprast, ka gribam būt vieni... šeit ielaužaties...

— Nē, Melkolm, — Džīnas māte klusā balsī iejaucās.

Nepacēlu nodurto skatienu no grīdas, viss, ko biju vēlējies pateikt, sastinga uz lūpām.

— Viņam nav tiesības būt šeit! — Hodens aizlūstošā balsī pēkšņi izkliedza.

— Ak, esi mierīgs, — Lūks nomurmināja.

— Klusu, dēls, — misis Lo čukstēja. Ciešu skatienu manī lūkodamās, viņa piecēlās. — Iešu tagad apraudzīt mūsu meitu. Vai nāksiet man līdzi?

Valodu zaudējis, neteicis vēl ne vārda, kopā ar viņu izgāju no istabas un devos līdzi uz mazā paviljona sānu telpu, šķērsojot braucamo ceļu. Gaismas viļņi ņirbēdami slīdēja pāri tīrajam, grantētajam pagalmam, jauna māsiņa gāja mums pa priekšu, pie kādas verandas pēc slimības atlabstoši, sarkanos ķitelīšos tērpti bērni rotaļājoties mētāja bumbu.

Pavisam nepanesami sirds man klaudzēja krūtīs, kad priekšniece atvēra durvis un mēs iegājām viņai līdzi baltajā telpā. No trim gultām aizņemta bija tikai viena, ko pa pusei aizsedza aizslietnis un kam blakus stāvēja balts, lakots krēsls. Šājā krēslā, vērīgā pozā, uz priekšu paliekusies, sēdēja māsa Pīka. Kad, sekojot priekšniecei, lēnām apgāju ap aizslietņa stūri un apstājos gultas kājgalī, neuzdrošinājos pacelt acis. Tikai ar vislielāko piespiešanos, saņemot visu gribu, pamazām pacēlu galvu, līdz mans skatiens, aizslīdot pa balto gultas segu, apstājās pie Džīnas.

Viņa gulēja uz muguras, acis plati atvērusi, vienā laidā kaut ko murminot ar drebošām, sausām lūpām un sausu mēli, bet vājās rokas visu laiku raustīja palagus. Pret lēzeno, balto spilvenu asi izcēlās sīkā, garenā seja zem atpakaļ atglaustajiem matiem. Vaigos nelāsmoja parastie spilgtie drudža plankumi, tos klāja blāvs, tumšs sārtums, bet iesarkani punktiņi, no kuriem daži jau bija izbalējuši, atstājot brūnganus plankumus, izķēmoja viņas saraukto pieri... tie bija raksturīgi toksiskā šarlaka izsitumi.

Ausīs man dunēja, un es jau jutu, ka lēnām mani viss sašļūk.

Virs gultas, Džīnas plūkājošiem pirkstiem un tverošajām plaukstām neaizsniedzama, karājās diagramma, kas attēloja drudža kalnu kontūras ar smailām galotnēm un dziļām aizām. Saspringti tajā lūkojos. Jā, pēc krietna brīža nodomāju, te nav ko šaubīties. Kāds muļķis es tomēr biju, kāds muļķis allaž esmu bijis... Te noteikti bija šarlaks.

Klusinātās balsīs misis Lo un priekšniece sāka. Manis šeit nebija. Kā nederīgu, nevajadzīgu mēbeli mani ignorēja. Es neeksistēju. Nodūru skatienu, un tas mokošajā apmulsumā aizklīda pāri slimības piederumiem, kas kārtīgi bija salikti uz naktsgaldiņa blakus gultai, — zāļu pudelītēm, pīpkanniņai, injekciju šļircei, ētera traukam un kampara ampulām. Ja jau tik tālu, tad stāvoklis bija smags.

Visa šī aina šķita kā piekārta nežēlīgajā laika pavedienā, kas, vieglītēm šūpojoties, svārstījās šurpu turpu un pamazām kļuva aizvien tievāks, aizvien nedrošāks, jo vairāk sekundes no tā atdalījās, kas, cita citai sekodamas, iekrita nezināmajā tukšumā. Ilgi tas nebija izturams. Es izgāju ārā un, šķērsojis šauro gaiteni, iegāju pretējā sānu istabā, kas bija pavisam tukša; tur es apsēdos uz gultas malas un stingām, apjukušām acīm vēros kailajā, nespodri dzeltenajā sienā. Biju nodomājis izdarīt tik daudz, un tagad nevarēju palīdzēt it nekā... Šeit nebija vajadzīga kāda dramatiska, dziļi satraucošai rīcība, kurā varētu pierādīt sevi, savas esības jēgu ... Aizvien skaudrākas un skaudrākas pašnicināšanas nomākts, noliedzot, ka esmu vispār ko vērts, izņēmu no kabatas lielo ampulu, ko šorīt biju ietinis vatē, un neviļus mani pirksti to saspieda, trauslais stikls saplīsa ar tinkšķi, kas atbalsojās ausīs kā zvans. Pie pirkstiem lipa klāt mitras vates šķipsnas. Neiespējams aprakstīt baltkvēli, kurā es degu, izmisuma pilno nevarību, ko izjutu, slogu, ko nejutu, bet kas mani nospieda, nemitīgo izsmiekla atbalsi, kas skanēja klusumā ap mani.

Taču laika pavediens arvien vēl šūpojās, sekundes krita klusi kā pūkas. Kā tas varēja notikt? Ak, ja cilvēks ir noguris vai arī, pats negribot, skumjā sapnī iegrimis, vai tad nevarēja viegli gadīties, ka aizmirstas vienkāršie piesardzības likumi, kas novelk robežu starp veselību un slimību? Cauri domas sasalušajam tukšumam auss uztvēra balsis. Dzirdēju misis Lo un priekšnieci iznākam no slimnieces istabas un aizejam pa gaiteni. Mis Tradžena mēģināja mierināt rūpju nomākto māti.

— Esiet droša, darīts tiek viss. Divdesmit četrās stundās gūsim īstu skaidrību. Doktors Frēzers par visu ir nomodā. Un par māsu Pīku, jāteic, — viņas pašaizliedzība ir apbrīnojama. Viņa jau vairāk nekā trīs nedēļas neatiet no slimnieces gultas, un bieži vien ar divkāršu slodzi. Tādu pašuzupurēšanos nekad vēl neesmu redzējusi.

Tātad arī šajā ziņā biju kļūdījies. Tas man bija raksturīgi — domāt par cilvēkiem tikai vissliktāko. Arī priekšnieci es biju aplam novērtējis, strīdējies ar viņu, izturējies pret viņu ar neuzticību. Tāds nu es biju — neizturējos pret cilvēkiem tā, kā vajag, rīkojos pretēji viņu paražām un ikkatrai pieklājības prasībai, nostājos pret visu pasauli, neiederējos nevienā vietā un nepiederēju nevienam kā tikai pats sev.

Attālajā galvenajā ēkā ieskanējās gongs, saucot māsas lenčā, un šī normālās dzīves pazīme vēl jo spilgtāk atsedza tagadnes tukšumu. Abas sievietes bija izgājušas laukā pa āra durvīm, viņu balsis, tikko sadzirdamas un skumjas, pazūdot izgaisa. Es piecēlos un automātiski, kā diegā raustīta marionete atstāju paviljonu. Ārā nebija nevienas dvēseles. Kā važās iekalts, devos pa kalnu lejā uz staciju. Sakņupis sēdēju vilciena tukšajā kupejā, manas domas joprojām vēl kavējās slimnīcas palātā, tur — uz mijkrēslī slīgstošā pakalna.

9. n o d a ļ a

Kad atgriezos Īsteršovā, atradu tur zīmīti, kurā bija teikts, ka profesors Ašers divas reizes zvanījis un licis pateikt, lai es piezvanot viņam, tiklīdz pārbraucot. Es svārstījos, bet tad nolēmu izdarīt to vēlāk. Galva sāpēja, ka plīsa vai pušu; gribējās, lai liek mani mierā, lai varu noslēgties sevī un klusībā nodoties savām bēdām un bažām.

Pulksten piecos izdzēru tasi tējas. Tā man derēja. Visas manas spējas šķita pamirušas. Uz paplātes atradās vēl viena zīmīte.

«Misters Smits no patoloģijas institūta zvanīja jums pulksten trijos. Steidzoši.»

Izjuzdams pats sevi kā smagu slogu, es tomēr neskaidri sajutu, ka mani pārsteidz un kaitina šī neatlaidība, līdz atcerējos, ka Ašers bija kaut ko ieminējies par «Vēstneša» reportiera atsūtīšanu pie manis. Smitam, acīm redzot, uzdots sarunāt interviju. Un tieši tobrīd tas man bija par daudz. Tai laika diezgan līdz pirmdienai pusdienās pie Ašera. Saburzīju zīmīti un iemetu ugunī.

Gūdols bija atvēlējis man visu dienu brīvu. Tāpēc man nemaz nevajadzēja atstāt istabu. Skumjā apmātībā sēdēju, stundas skaitot, līdz pulksten deviņiem; tad piecēlos un piezvanīju uz Dalneiras slimnīcu. Džīnas stāvoklī nebija nekādu pārmaiņu. Vairāk neko viņi man pateikt nevarēja.

Līdz nāvei noguris, satraukumā drebēju, man likās, labāk būtu, ka es noliktos gultā, taču neiralģija bija tik neciešama, ka es noteikti neaizmigtu. Aspirīna flakons, kas stāvēja vannas istabas skapītī, bija tukšs. Nokāpu apakšstāvā un, iegājis aptiekā, ieņēmu piramidonu. Kad gāju atpakaļ pa galveno apakšzemes gaiteni,

redzēju pretim nākam kādu no kopējām. Tā bija Stenveja.

Viņa bija viena un lēnām devās uz māsu istabu. Mani ieraudzījusi, apstājās, nevērīgi atspiedās pret sienu un gaidīja, kamēr pienācu klāt.

— Kur tu biji?

— Nekur īpaši.

— Tu esi ļoti pārvērties.

Kaut gan viņa runāja tēlotā vienaldzībā, tomēr mani cieši nopētīja. Tad piebilda:

— Ceru, tu nedomā, ka pārdzīvoju tavu prombūtni.

— Nē, — es atbildēju.

— Ir vēl daudzi citi, ar kuriem varu izklaidēties.

— Jā.

Iestājās klusums. Paskatījos uz viņu un tūlīt novērsos, jo pēkšņi mani pārņēma tāds riebums. Par visu pienākas sods, es nodomāju sevī, rūgti nožēlodams, ka tik daudzos drūmos vakaros, kā zaglis gar sienām slapstoties, biju devies uz viņas istabu. Zemiski un lēti... gluži bez kādas jēgas... vai vienas vienīgas maigas domas. Matētā stikla kupoli virs manas galvas klusi krakšķēja, lejot mākslīgu un nereālu gaismu. Viņai gar mani nebija nekādas daļas, un, ak vai, kā viņa man bija apnikusi.

— Kas noticis? — viņa asi noprasīja, joprojām vēl vērodama pārmaiņas manos vaibstos.

Es neatbildēju. Manu vilcināšanos pārpratusi, viņa izlieca lūpas vieglā, izaicinošā smaidā.

— Es tagad jau esmu darbu beigusi, — viņa laiski manī paskatījās. — Ja gribi, nāc līdz.

— Nē, — es drūmi atbildēju un raudzījos taisni uz priekšu.

Pavisam pārsteigta, viņa aizvainotā iedomībā sastinga, bālā seja tūdaļ dusmās neparasti tumši piesarka. Atkal iestājās klusums.

— Nu, labi. — Viņa paraustīja plecus. — Un neiedomājies, ka esmu apbēdināta. Tikai nenāc mani vairs traucēt, kad būsi citās domās.

Ar klaju nicinājumu viņa palūkojās uz mani, bet viņas mazās galvas siluets uz gaismas fona izskatījās kā nāveskauss. Tad viņa spēji pagriezās un steidzīgi aizgāja pa gaiteni, papēžiem klaudzot uz betona, līdz viss apklusa.

Jā, tās nu bija beigas, paldies dievam. Pagriezos un devos atpakaļ uz savu istabu, kur iekritu gultā. Pēc kāda laika piramidons sāka iedarboties. Es cieši aizmigu.

Nākamajā rītā, kad pamodos, jutos sliktāk nekā jebkad. Miegs mani bija tikai sagatavojis dienai, kas tagad sekoja.

Priekšpusdienā kaut kādi tomēr tiku galā ar saviem darbiem, pat nesatiekot Meitlendu vai Pelfriju — pēdējā laikā biju iemanījies izvairīties no saviem kolēģiem.

Ar drausmīgu piespiešanos biju atturējies un negāju pie tālruņa, līdz beidzot vairs nevarēju ilgāk izturēt un, drūmas nojautas mocīts, pulksten vienos atkal piezvanīju uz Dalneiru. Ar mani runāja māsa Kemerona. Viņas balss skanēja jautri, viņa taču arvien bija jautra. Atbilde, ko viņa man pateica, bija tā pati. Nekādu pārmaiņu. Turas. Itin nekādu pārmaiņu.

Labi domādama, viņa mēģināja mani mierināt.

— Katrā ziņā visļaunākais nav noticis. Kamēr vēl ir dzīvība, tikmēr ir cerības.

Ārā lija, bija uznākusi spēcīga gāzma, kas aptumšoja debesis un pāri visai slimnīcas teritorijai klāja negaisa ēnu. Devos lēnām pa kāpnēm augšā uz savu istabu. Kad iegāju, blāvajā gaismā pamanīju, ka dīvāna galā kāds sēž pie kamīna. Ieslēdzu lampu virs grāmatplaukta un, sev par muļķīgu izbrīnu, ieraudzīju, ka mans viesis bija Adriens Lomekss.

Pozu nemainot, viņš sastapa manu ilgo, drūmo skatienu ar tādu sejas izteiksmi, kas vismaz simulēja viņa parasto neiedragājamo, pārākuma apziņas pārpilno mieru, bet vienlaikus arī liecināja, ka zem šīs maskas slēpās nedrošība, kā es viņu saņemšu.

— Lomekss, — beidzot it kā no tālienes teicu. — Jūs nu vismazāk cerēju sastapt šeit.

— Kā vēroju, jūs neesat visai iepriecināts, mani redzot.

Neatbildēju. Mēs klusējām. Viņš, nudien, nebija sevišķi pārvērties, būtībā tikpat kā nemaz. Biju iedomājies, ka pēc visa notikušā viņam vajadzētu būt atbildības sajūtas un vainas apziņas sagrauztam. Tieši pretēji, viņš joprojām tikpat labi ģērbies kā aizvien, varbūt tikai bālāks un ar vienaldzīgākiem vaibstiem ap lūpām, bet citādi viņš bija pilnīgi mierīgs un sagatavojies aizstāvēties.

— Jūs nezinājāt, ka esmu atpakaļ?

— Nē.

Kaut gan faktiski viņa aizbraukšana nebija sacēlusi tikpat kā nekādu skandālu, manīju, ka lepnība viņu bija piespiedusi atgriezties. Pūloties tēlot agrāko nevērību, viņš aizdedzināja cigareti. Jā, viņš bija samulsis un mēģināja ar bravurīgu izturēšanos to slēpt.

— Varu iedomāties, ka jums ir zobs uz mani. Bet vispār vainojams es nebiju.

— Tiešām ne?

— Nepavisam. Jau no paša sākuma Mjūriela man skrēja pakaļ. Nelika mani mierā. Ak, tas, protams, no manas puses bija muļķīgi, bet nekādi nevarēju atkratīties.

— Kur viņa ir tagad?

— Piedāvājos viņu apprecēt. Gribēju, lai viss būtu kārtīgi. Bet mums iznāca riebīgs strīds. Viņa aizgāja atpakaļ pie saviem vecākiem. Un es nenožēloju. Man viņa būtu sasodīti apnikusi.

— Jūs no šīs ķibeles izkūlāties itin labi. Labāk nekā Spenss.

— Jūs taču zināt, ka tas bija nelaimes gadījums. Tas notika miglainā vakarā. Viņam misējās, paspēra kāju garām platformai. Izmeklēšanā viss noskaidrojās.

— Dieva dēļ, netaisnojieties. Tas izklausās, it kā jūs viņu tur būtu nogrūduši.

Viņa seja nobāla.

— Vai jums neliekas, ka šī piezīme ir mazliet nevietā? Es vismaz esmu nodomājis pierādīt, ka neesmu tāds nelietis, par kādu mani uzskata. Strādāšu katedrā, nopietni strādāšu un šoreiz paveikšu kaut ko, par ko visi pabrīnīsies.

Radās tāds iespaids, it kā viņš būtu nenovēršamu apstākļu upuris un nākotne viņu pilnīgi reabilitēs. Es zināju, nekad viņš neko nesasniegs, viņš zem savas lieliski tēlotās pārākuma apziņas bija nevarīgs, tukšs un pašapmierināts radījums. Man derdzās, ka viņš atrodas manā istabā. Piecēlos un sāku bikstīt uguni, cerēdams, ka viņš pratīsies un aizies.

Bet viņš negāja projām. Vēl arvien tā savādi lūkojās uz mani.

— Jūs pēdējā laikā esat paveicis krietnu darbu.

Atkāpies soli no viņa, es tikai atmetu ar roku.

— Katedrā visi par to bija kā spārnos.

Es lēnām pacēlu skatienu. Cauri apmātības miglai, kas tinās ap mani, apziņa savādi uztvēra to, ka, šo frāzi sakot, viņš lietoja pagātnes formu. Mirkli valdīja klusums.

Lomekss sēžot izslējās, un, kad viņš paliecās pret mani, ap viņa lūpām vēl skaidrāk iezīmējās dīvains, nepatīkams līdzjūtības smaids.

— Ašers lūdza mani atbraukt pie jums, Šenon... pastāstīt pēdējos jaunumus. Citi jums aizsteigušies priekšā. Jūsu darbu kāds publicējis jau pirms jums.

Es stingi skatījos uz viņu un apstulbis, neizpratnē sev jautāju, ko viņš īsti domā, taču tad pēkšņi satrūkos.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — Es tikko spēju parunāt. — Pirms savu darbu sāku, iepazinos ar visu literatūru. Tur nekā tamlīdzīga nebija.

— Nē, Šeuon, tad nebija. Bet tagad ir. Kāda zinātniece Amerikā, ārste, vārdā Īvena, nupat šī mēneša žurnālā «Medical Review» nākusi klajā ar plašu ziņojumu par saviem eksperimentiem. Par divu gadu darba rezultātiem. Viņas slēdzieni gandrīz tie paši, kas jums. Viņai izdevies bacili izolēt un parādīt šīs slimības plašo izplatību pasaulē — skaitļi, kas minēti, ir pārsteidzoši — identificēt šo infekciju govslopu ganāmpulkos, vārdu sakot, izdarīt visu.

Iestājās ilgs klusums. Visa telpa ap mani griezās.

Tad Lomekss atkal ierunājās ar pārāk uzkrītoši parādītu smalkjūtību.

— Smits bija pirmais, kurš mums to pavēstīja. Viņš jau mēnešiem ilgi sekojis ārstes Īvēnas darba gaitai. Viņam faktiski bija viņas ziņojuma signāleksemplārs. To viņš vakar atstiepa uz katedru.

— Saprotu.

Lūpas man bija stīvas un aukstas, jutos kā pārvērties par akmeni. Astoņpadsmit mēnešu pūliņi, sevi nesaudzējot, drudžains darbs caurām dienām un naktīm, — un tagad tas, visām grūtībām par spīti, ir vējā un bez kādas vērtības. Ja šo pētījumu rezultāti zinātnes pasaulei jau pieejami, pārbaudīti un publicēti, tad darbam, ko es biju paveicis, problēmām, kuras es biju risinājis — turklāt par tādu cenu — nebija vairs nekādas nozīmes. Protams, kaut kas tamlīdzīgs pagātnē arī bija atgadījies, kad it kā dīvainas telepātijas ceļā kāda strāvas plūsma skāra divus pētniekus, kurus šķīra kontinenti, kuri viens par otru nekā nezināja, un lika tiem uzsākt vienus un tos pašus meklējumus. Un, bez šaubām, kaut kas tamlīdzīgs atgadīsies arī nākotnē. Taču tas nemazināja ne briesmīgo triecienu, ne sakāves rūgtumu, kad, pie mērķa nonācis, ieraudzīju, ka cits to sasniedzis pirms manis.

— Tas gan ir sasodīti nelāgi, — Lomekss sacīja, uz mani neskatīdamies. — Lieki teikt, cik ļoti man žēl, ka tā sagadījies.

Viņa tēlotā līdzjūtība bija graujošāka par visdzedrāko vienaldzību. Viņš piecēlās.

— Starp citu, gadījumā, ja vēlaties izlasīt, es to rakstiņu paķēru līdzi. — Viņš izvilka no svārku kabatas dažas iespiestas lapiņas un nolika tās uz galda. — Tagad gan man jāiet. Ar labvakaru, Šenon.

— Ar labvakaru.

Kad viņš bija prom, paliku sēžam, trulā, bezcerīgā mierā, stingu skatienu raudzīdamies tukšumā. Tad ar dziļu nopūtu, kas šķita izlaužamies no pašiem sirds dziļumiem, piecēlos, piegāju pie galda un, paņēmis rakstu, sadūšojos to izlasīt.

Kā Lomekss bija teicis, tas bija lielisks pētījums par slimību, kas vēlāk tika nosaukta par brucelozi, — tas bija pētījums, ko pasaule kādreiz uzskatīs par monumentālu darbu. Kad divas reizes biju to uzmanīgi izlasījis, man spējā greizsirdības uzplūdā vajadzēja atzīt, ka ārste Īvena bija izcila un atjautīga zinātniece, kuras darbs bija varbūt labāks par manējo.

Saspringtā mierā salocīju rakstu un piecēlos. Šis jaunais miers, kaut arī tas varbūt bija neīsts, kā pēkšņi galvā sakāpis skurbulis izraisīja manī spēka un apskaidrības sajūtu. Pulkstenis tagad bija trīs, laiks atkal piezvanīt uz Dalneiru. Bez kādas drebēšanas devos pie telefona. Bet, pirms paguvu nocelt klausuli, pie durvīm kāds klauvēja; ienāca kalpone un pasniedza man telegrammu. Mani pirksti nedrebēja, to atplēšot.

Sirsnīgi jūtu līdzi sakarā ar publikāciju «Medical Review» slejās, kura nekādā ziņā nemazina jūsu darba patiesos nopelnus. Ceļot vēl nespēju, ceru drīzumā ar jums tikties un nokārtot turpmāko darbu. Sveicieni.

Vilfreds Čeliss.

Ja līdz tam vēl biju valdījies, tad tagad mani sagrāba jo asāka reakcija. Es biju paļāvies uz Čelisu, aizmirsis gan viņa vecumu, gan vārgo veselību. Šī līdzjūtības telegramma sagrāva manu pēdējo balstu, un, raugoties vārdos, kas ņirbēt ņirbēja, pēkšņi sajutu pierē tādu savādu klikšķi, it kā galvā kāda pārāk stingri nostiepta gumijas lentīte, slodzi neizturējusi, pārtrūkusi. Tajā pašā mirklī mani nervi vairs neizturēja; pasaule sagriezās otrādi, un vienu brīdi viss notikušais šķita kā lielisks joks. Es pasmaidīju, sākumā tik tikko, nākošajā mirklī jau aizvien dziļākā pārliecībā, līdz visbeidzot sāku smieties... par sevi, savu pašreizējo stāvokli — tad kā aktieris, kuram pēkšņi jātēlo cita loma, piepeši kļuvu mierīgs, nopietns un attapīgs.

Lietišķi paskatījos savā pulkstenī, aizmirsis, ka pirms dažām minūtēm to jau biju darījis. Tikai piecpadsmit minūtes pāri trim, tas mani nomierināja, jo pēkšņi mani bija apsēdusi vēlēšanās darboties. Visas vilšanās sāpes bija pārgājušas trulumā, kas mani bija pārņēmis; es tomēr izjutu vieglu mierinājumu, apzinādamies, ka visam, kas notika ārpusē, ir ļoti maza nozīme gan katedras, gan Dalneiras slimnīcas notikumu norisē, gan manas dzīves parastajā ritumā. Vai tad es neatrados drošībā, labi apkopts un paēdis, no ārpasaules triecieniem un bēdām izolēts šajā lieliskajā, aizsargātajā patvērumā? Un.tāpēc, ja man šeit patika, man nekad nevajadzēs to atstāt.

Šīs domas drosmināts, naskiem soļiem devos uz rietumu korpusu, kur, aizstājot Meitlendu viņas brīvdienā, man šodien vajadzēja iziet pēcpusdienas vizītē. Pēdējā laikā šo pienākumu biju veicis pavirši; varbūt nebiju veltījis pietiekami savus spēkus šai iestādei. Tā vairs turpmāk nedarīšu; tās nebija godīgi pret dakteri Gūdolu, neatbilda Īsteršovas normām. Pārmetumu pilns atzinu, ka man jālabojas. Bija vēl daudz kas, ko varētu padarīt, pirms diena būs galā.

Rietumu vestibilā piebiedrojos māsai Šedai un vizītē cītīgi apstaigāju visas sešas galerijas. Es nemaz nesteidzos un darbu neveicu pa roku galam, bet uzcītīgi un centīgi. Klusums galerijās bija dīvaini nomierinošs, un ar dažiem slimniekiem es ielaidos garākās sarunās, ar hercogieni pat izdzēru glāzi tējas viņas istabā — plašā telpā ar izbalējušiem aizkariem, lāčādas kamīna paklāju un zeltītu bronzas lustru. Hercogiene bija ģērbusies mēļā samta tērpā, rotājusies ar daudzām dārglietām un vairākām svaigi savērtu meloņu sēklu virtenēm ap kaklu. Sākumā viņas mazās, apaļās, spožās acis lūkojās it kā mani novērtējot, bet, kad pacentos viņai patikt, viņa pamazām atmaiga, un, kad es piecēlos, lai ietu prom, viņa koķeti sniedza man savu pergamentdzelteno roku.

Mazliet uzjautrināts par piekrišanu, ko biju guvis, es uzrunāju māsu Šedu, kad abi apstājāmies pie āra durvīm.

— Zīmīgi, māsiņ, vai ne... hercogiene, par spīti viņas ekstravagancei, sevī apkopo parādības, kas novērojamas pie visām šejienes lēdijām.

— Ārkārtīgi zīmīgi. — Visā vizītes laikā māsa Šeda bija klusējusi. Tagad viņa uzmeta man savādu, asi nosodošu skatienu.

— Es ar to gribu teikt, — smaidot turpināju, — ka visas viņas interesējas par tērpiem. Pat visvecākās sievietes, izejot pastaigā, mēģina uzģērbt kaut ko jaunu, pieliekot tērpam gan kādu lentu, gan mainot kādu volānu, pūloties izcelties pārējo vidū. Bieži vien viņu izdarības ir groteskas, bet, ja tās ir pietiekami oriģinālas, tad tūdaļ kļūst par modes kliedzienu. Protams, hercogienes lielais tērpu krājums dod viņai iespēju paturēt vadošo lomu.

Māsa Šeda, joprojām vēl manī skatīdamās, pavēra lūpas, bet tad ar skaidri izteiktu nepatiku tās atkal cieši saknieba.

— Interesanta arī viņu attieksme pret pretējo dzimumu ... — es turpināju. — Piemēram, pasīvās jaunavas, kas jau nobāl, tikko ierauga vīrieti... un citas, kam neliela tieksme uz romantiku un kas, pa dārzu pastaigājoties, uzmet kautru skatienu savas fantāzijas izredzētajam vīrietim... vai arī tās izmisīgās būtnes, kas pārmaiņus te jūsmo, te sūdzas, ka pārdabiskā kārtā gan zibens, gan pērkons, gan elektriskie viļņi, saules un mēness stari vai pat pats Gūdols viņas piemeklējis un izvarojis!

— Piedodiet man, dakter, — māsa Šeda strupi iejaucās. — Mis Indra mani gaida. Man tagad jāiet. — Aiziedama viņa, pieri dusmīgi saraukusi, piebilda: — Tiešām, jūs mani pārsteidzat. Kāpēc jūs nenoliekaties un mazliet nepaguļat?

Tātad viņa domāja, ka biju dzēris, — sasodīts! Tā kā tā ar viņu velti filozofēt. Mani gan kaitināja viņas aiziešana, bet es nemaz neļāvu, lai tas mani uztrauktu. Pagriezos un atkal mundri devos tālāk uz aptieku.

Sagatavoto šķīdumu krājumi bija stipri izsīkuši. Vesela stunda pagāja, kamēr tos papildināja. Kad mērīju hlorālhidrāta kristālus un bēru zilajās stikla pudelēs, pamanīju, ka dūcu... Pelfrija iemīļoto melodiju no «Karmenas»... ko bija sacerējis nabaga nelaimīgais Bizē. Ļoti jauki un iepriecinoši. Nebūtu man galva tik smaga, kā ar veseriem sadauzīta, justos pavisam labi.

Pēkšņi iezvanījās iekšējais telefons. Asā, spalgā skaņa lika man mokoši satrūkties. Taču biju mierīgs, kad nocēlu klausuli.

— Vai dakteris Šenons? — runāja vārtnieks no sardzes mājiņas.

— Jā.

— Es jau visu ēku apzvanīju, jūs meklējot. Šeit atnācis jauns cilvēks, kurš vēlas ar jums runāt.

— Ar mani? — Es truli raudzījos sienā sev pretī. — Kā viņu sauc?

— Lo, viņš saka, Lūks Lo.

Ak tā, protams, es atcerējos Lūku, manu jauno draugu ar motociklu. Ko tad viņam šādā brīdī ievajadzējies?

Man tikko pietika laika atsākt atkal dūkšanu, kad sadzirdēju Lūka balsi, dedzīgu un satrauktu, vienā elpas vilcienā viņš nobēra:

— Vai jūs, Robert?... Nāciet tūlīt lejā... man ar jums jārunā.

— Kas tad noticis?

— Nekas... daudz kas... man labas ziņas... Džīnai kļuvis daudz labāk.

— Kā lūdzu?

— Viņai nedraud vairs briesmas. Šodien pulksten divos pēcpusdienā viņai bija krīze. Viņa tagad pie samaņas. Viņa ar mums runāja. Vai tas nav lieliski?

— Protams. Es priecājos.

— Man tūlīt vajadzēja lēkt motociklā un drāzt šurpu, lai jums to pateiktu. Atnāciet pie vārtiem. Man gribas jūs redzēt.

— Diemžēl, mīļo zēn. — Mans tonis pauda ārkārtīgi aizņemta cilvēka pieklājīgu atteikumu. — Šobrīd es nekādi nevaru.

— Ko! — Klusums. — Pēc tam kad es visu šo ceļa gabalu nobraucu? ... Robert... Hallo... hallo ...

Kaut gan sirds dziļumos man bija sāpīgi, es sarunu pārtraucu un ar rāmu smaidu noliku klausuli. Lai kā es Lūku ieredzēju, tādiem tukšiem niekiem laiku veltīt nevarēju! Dabiski, savs atvieglojums tas bija, — zināt, ka mis Lo klājas labāk; tas, bez šaubām, ir liels mierinājums viņas piederīgajiem. Tā bija tāda rāma meitene brūnām acīm, brūniem matiem. Prātā ienāca dziesmiņa «Ženija ar gaiši brūnām cirtām»... Jauka melodija, tas man jāpasaka Pelfrijam. Kā pa miglu atcerējos, tā bija mana kursa studente, gudra, bet mazliet apnicīga meitene. Protams, es uz viņu neturēju ļaunu prātu, nenovēlēju ne vismazāko ļaunumu.

Atkal Bizē ... nabaga nelaimīgais Bizē... «Es teicu, nemaz nebaidos.» Pabeidzu darboties ar šķīdumiem, sakārtoju aptieku un atkal rosīgi ar neskaidru skatienu palūkojos pulkstenī.

Septiņi. Man nekad nebija paticis dežurēt ēdamzālē, bet tagad, par spīti galvassāpēm, šis pienākums šķita patīkama, loģiska nepieciešamība.

Vakariņas sākās, tiklīdz iegāju ēdamtelpā, un apteksnes, nesdamas paplāti pēc paplātes, lika ēdienu uz garajiem galdiem, kur, traukiem šķindot, krēsliem čīkstot un balsīm čalojot, visi bija uzsākuši ēst.

Mirkli paliku stāvam, tad, paaugstinājumā neuzkāpis, sāku staigāt šurpu turpu, metu apkārt laipnu skatienu, itin kā šeit viss man piederētu. Pikantā smarža un garaiņu mākoņi, kas cēlās gaisā, lika man atcerēties, ka biju par maz gulējis, un, kamēr domas kaut kur aizklīda, acu priekšā atausa aina — krāšņākos un siltākos toņos, gandrīz kā feodāla pilī, kur mielojās gan zemas kārtas ļaudis, gan dižciltīgie, ap kuriem nemitīgi rosās sulaiņi, gluži kā Breigela glezna atdzīvojusies visā krāsu bagātībā, visā cilvēku seju, ņirboņas un neiedomājamas kņadas savdabībā.

Ak, tagad es atrados atkal apakšzemes gaitenī un devos atpakaļ uz savu istabu mierīgā solī. Stāvēdams pie «Balaklavas» pieliekamās telpas, uzraugs, kurš bija atnācis uz naktsdežūru, iejauca sev ikvakara kakao.

— Dakter, es atnesu pastu. Te jums ir vēstule.

— Paldies, draugs.

Garām ejot, paņēmu cieto aploksni ar universitātes zīmogu. Smaids man tagad bija stings, kā sejai uzspiests, kā maska, zem kuras mutuļoja haoss. Vesera sitieni krita aizvien smagāk uz manu galvu, pēkšņi es visgarām nosvīdu un atskārtu, ka esmu slims. Bet apskaidrības mirklis jau bija garām, un, cenzdamies iet tālāk, apzinādamies, ka mani gaida darbs, kas padarāms, ar vēl sastingušāku smaidu iegāju vestibilā un vēstuli atplēsu.

Vintonas universitātes patoloģijas katedra. No Ašera, no profesora Ašera, šīs vislieliskākās mācību iestādes vadītāja. Jauka vēstule, jā, nudien apburoša vēstule. Lāga profesors nožēlo, nudien, viņš dziļi nožēlo, ka pašreizējos apstākļos viņam gan nav iespējas uzturēt spēkā jaunā amata piedāvājumu. Ja pētījumu rezultāti būtu nopublicēti agrāk! Nokavēšanās izvērtusies traģiska, vilšanās esot ārkārtīga un viņa jūtas šajā sakarībā gluži saprotamas. Vēstulei bija pievienots postskripts, kas stiepās pāri veselai lappusei. Ak jā, arī pusdienas, uz kurām viņš mani lūdzis, izjūkot. Diemžēl, aicinot mani uz pirmdienu, esot aizmirsies, ka viņam šai dienai bijuši citi pienākumi. Daudzkārtēja atvainošanās. Kādu citu reizi. Ak tā, nu protams, viss bija ļoti laipni un korekti. Atgriezieties taču pie sava darba galda laboratorijā. Strādājiet manā vadībā mazliet pakļāvīgākā garā, īstā sadarbībā un uzraudzībā. Augstsirdīgs piedāvājums. Bet, paldies, nepieņemšu.

Zem vestibila augstās lampas, stāvēdams blakus Demetras statujai un lielajiem Ludviķa XIV stila skapjiem, es rūpīgi saplēsu vēstuli četrās daļās. Pēkšņi man gribējās skali kliegt. Bet lūpas bija pārāk stīvas, kā kopā salīmētas, un sāpes galvā kļuvušas stiprākas, un dažādu trokšņu trīcošo vibrāciju sajūta pieņēmās tā, it kā ar trulu cirvi kāds uz mana skausta skaldītu malku. Bet, par spīti tam, ar savu nedrošo, aizmigloto skatienu es beidzot redzēju, kas man jādara. Kaut kas būtisks un svarīgs. Uz priekšu, uz priekšu ... neapstāties ... nezaudēt ne mirkli.

Izgāju laukā un steidzos uz laboratoriju. Tagad bija jau pilnīgi tumšs un sacēlies vējš, kas, lokot kokus un krūmus, raidīja dīvainus čukstus nakts melnumā. Kāda lapa pārslīdēja man pār vaigu kā spocīgi pirksti un mudināja mani gurdenos solus pasteidzināt un doties tālāk skriešus.

Tagad biju laboratorijā. Neizteiksmīgām, mokpilnām acīm apskatījis sava darba arēnu, es neatkarīgi no savas gribas piegāju pie skapja un to atvēru. Rindā saliktas stāvēja apaļās, ar vati aizbāztās kolbiņas — mirdzošas kā spožas saulītes. Apžilbis es sagrīļojos un atliecos. Bet šis vājums bija acumirklīgs. Sasprindzināju visus spēkus, paņēmu šīs vērtīgās kolbiņas un mierīgi un rūpīgi sasitu tās porcelāna izlietnē. Tad atgriezu vaļā abus krānus. Kad pēdējais šķidruma piliens bija aiztecējis, sāku kraut kaudzē uz galda papīra loksnes, šīs maniem aprēķiniem un slēdzieniem aprakstītās lappuses — tik daudzu nakts stundu pūliņus. Atkal mierīgi un rūpīgi aizdedzināju sērkociņus, lai pielaistu uguni un tad degošas turētu virs izlietnes, līdz pēdējā pārogļojusies plēksnīte būs iznīcināta. Bet, pirms to paguvu izdarīt, ātru solu troksnis piespieda mani, neciešami sāpošo galvu balansējot, atskatīties. Durvīs stāvēja Meitlenda.

— Šenon, nē! — viņa iekliedzās un piesteidzās man klāt.

Sērkociņš apdedzināja man pirkstus un nodzisa. Smadzenēs vesera sitieni atbalsojās aizvien skaļāk. Piespiedu abas rokas pie pieres. Tad viss satumsa.

10. n o d a ļ a

Oktobra pēcpusdiena bija klusa un zeltaina, brīnum rāma. Manā vecajā istabā «Lomonda lepnumā» vēlīna dienas gaisma meta ieslīpu lāsumu uz tapetes, modināja dzīvei zem dzeltenās pernicas izbalējušās rozes, pamirguļoja arī uz mana gultasgala misiņa bumbām, kas pirms daudziem gadiem bija iespiestas, kad mēģināju pret tām iztaisnot salocītu slidu. Pa logu varēja redzēt agrīnā rudens krāsu toņus zaigojam pāri ielai gobas saritinātajās lapās un tālumā virs violetās miglas Bena Lomonda zilos, kumpos plecus. Zēna gados no šīs pašas istabas bieži aizrautībā biju vērojis tālo kalna ainavu. Vēroju arī tagad.

Guļot ērti uz sāniem, apzinājos, ka mana bezdarbība bija atļauta, jo, vecvecmāmiņas Lekijas atbalstīts, dakteris Galbreits neatlaidīgi pastāvēja uz to, ka man jāatpūšas. Taču šī pēcpusdiena bija pārāk jauka, un es nolēmu, ka man jāpieceļas. Vai tad es nebiju patiesībā atkal vesels, un vai tad es nevarēju katru dienu pēc pusdienām dažas stundas mazliet pastaigāties? Nometu segas un sāku ģērbties, taču darīju to piesardzīgi, jo es joprojām nejutos drošs uz kājām un biju izbaudījis uz paša ādas, cik lēnām cilvēks atgūst spēkus pēc galīga sabrukuma. Nu, es to biju pelnījis. Viss bija noticis paša muļķības un vainas dēļ.

Gāju lejā pa kāpnēm un demonstrēju pats sev, cik atlabis esmu — pat nepieturējos pie margām. Es vēl nebiju pieradis pie dīvainās sajūtas, ka dzīvoju atkal šeit, Līvenfordas namā, kur kopš bērnības bija manas mājas. Tagad te viss piederēja vecmāmiņai, itin nekas nebija mainījies, un, kaut gan tajā mita tikai daudzu agrāko iemītnieku ēnas, tas bija saglabājis seno dienu trūcīgo, taču cieņas pilno atmosfēru. Pēc smagā trieciena mani bija atgādājuši šurp, un vecā sieviete mani bija atkal uzdabūjusi kājās ar tādu drūmu pašaizliedzību, kas lika man sirds dziļumos kaunēties par visiem ļaunajiem vārdiem, kurus kādreiz biju teicis par viņu.

Viesistabā vairs nebija papīra vēdekļa, tumšajā kamīnā kūrās koša uguns. Vecmāmiņa to bija aizdedzinājusi manis dēļ, pirms devās kādā no saviem iepirkšanās svētceļojumiem pa pilsētu, no kuras atgriezās lēnā soli, apkrāvusies ar saiņiem, kas bija bāztin piebāzti ar man domātiem gardumiem. Viņa mani lieliski baroja, turklāt ar spēcinošiem ēdieniem, kas bija pagatavoti pēc viņas personīgajām receptēm un atbilda lauciniecisko tradīciju prasībām. Pirms brīža iziedama no mājām, viņa man zīmīgi un daudzsološi bija iečukstējusi ausī:

— Šodien vakariņās būs garšīga vārīta vista, Robert.

Viņa cieši ticēja vārītai vistai, kas tika pasniegta kopā ar buljonu, kur, kā pati mēdza teikt, «esot viss labums».

Tagad biju viens mājās, kur ik uz soļa uzvilnīja atmiņas par aizgājušām dienām. Man jau kopš seniem laikiem vajadzējis atvairīt sapņus un neizturamās ilgas, ko tā manī izraisīja. Šeit bija dīvāns, uz kura man bija licis atpūsties Dendijs Gaus, kad atgriezos no zēniskās izkaušanās ar Gēvinu Blēru. Tepat uz kamīna dzegas atradās vecais koka spalvaskāts, ko vecvectētiņš bija lietojis saviem oficiālajiem norakstiem. Šajā pašā vietā pie loga es biju cītīgi mācījies, lai iegūtu Maršala stipendiju, taču bez panākumiem. Pie šī paša galda man tika paziņots, ka es nevarot iestāties universitātē, lai studētu medicīnu. Ak jā, es arvien neatlaidīgi biju gājis pa savu vientuļo taku, pa šo viltīgi līkumoto taku, kas mani bija atvedusi atpakaļ te, no kurienes biju sācis.

Drīz atkal atguvos un, paskatījies, kāds ārā laiks, nolēmu doties īsā pastaigā. Gaitenī, ņemot vērā manu kaili noskūto galvu, uzvilku cepuri dziļi uz pieres, tad noliku atslēgas zem kājslauķa, gadījumam, ja vecenīte pārnāktu agrāk nekā es, un devos ceļā.

Kaut gan gaiss bija svaigs un dzestrs, mani soļi nebija mundri, un vienu otru reizi vajadzēja apstāties, kad gāju pa ce|u, kas veda uz Drambaku. Tas joprojām vēl bija tas pats klusais, mazais ciems lēzenā kalna nogāzes tīrelī, un tam, tāpat kā senāk, tecēja cauri strauts, pār kuru loku meta divi mūra tilti. Daži bērni ripināja stīpas kalves sienas virzienā, un viņu spalgās, gaišās klaigas jautri atbalsojās šajā ainavā. Ciema laukumā es atpūtos uz sola zem lielās, slaidās priedes, kas tur auga kopš simts gadiem. No plaisām zili pelēkajā stumbrā bija tecējušas sulas sīkās straumītes un sacietējušas. Pakasīju vienu ar nagu un, paberzējis pelēkos putekļus starp delnām, ieelpoju tīro sveķu smaržu. Tā radīja sajūtu, ka mani spēki atkal atgriežas, ka mana dzīve, par spīti visam, nebija bez nākotnes.

Taču, apgājis apkārt Barlonas muitai, jutos vairāk nekā noguris. Biju laimīgs, kad nokļuvu atpakaļ savā atzveltnī, uzvilku tupeles un sasildīju kājas pie kamīna. Rīta avīze salocīta atradās uz galda man blakus — «Vēstnesis», kas mani aizvien iepriecināja, jo tā taču man bija galvenā izklaidēšanās atveseļošanās laikā. Paņēmu avīzi un uzliku uz ceļiem, tajā pašā mirklī izdzirdēju parādes durvis atveramies un aizveramies. Gaitenī atskanēja soļi, nemierīga rosīšanās sētas puses telpās. Tūlīt arī sirmgalve ienāca istabā. Mēs skatījāmies viens uz otru. Es smaidīju.

— Vai tu vistu atnesi?

— Atnesu divas, — viņa atbildēja. — Uzaicināju vakariņās Makkelaru.

— Tas jau izklausās pēc viesībām.

— Jā, — viņa atbildēja, mierīgi pamājot ar galvu. — Ieradīsies arī dakteris Galbreits.

— Ak!

Pirms paguvu atbildēt vēl kaut ko, viņa jau pievērsās citām runām.

— Tagad tev laiks iedzert karsto pienu. Neapsvilini kurpes pie kamīna. Saplīsīs zoles.

Viņa pagriezās un izgāja no istabas, bet es paliku sēžot domīgs un paklausīgs.

Es jau kādu laiku biju nojautis, kas notiks, un tagad zināju, ka šis brīdis ir klāt. Dakteris Galbreits kļuva vecs. Viņa lielā prakse, kas no Līvenfordas aizsniedzās tālu Vintonas apkaimē, viņam nebija vairs pa spēkam. Viņš meklēja sev partneri, un, man par nožēlu, viņam bija pateikts, ka viņš varot pieprasīt mani.

Jā, šīs lamatas bija sagatavotas ilgi un pacietīgi, un rokas, kas lamatas uzstādīja, bija laipnas un draudzīgas rokas. Taču, ak vai, par spīti solījumam, kuru es savā laikā biju devis, mani šis plāns biedēja. Mani gan aizkustināja fakts, ka cietpaurainais Makkelars bija ar mieru aizdot man prakses pirkšanas maksu — tūkstoš mārciņas nozīmēja lielu naudu skotu advokātam. Es ļoti labi ieredzēju veco ārstu ar viņa vēja appūsto seju, pelēko kazbārdiņu un lūpu raustīšanos, ar viņa skarbo un holerisko raksturu, kas tagad līdz ar vecumu bija kļuvis maigāks. Kamēr sēdēju pie kamīna uguns, mēģināju iztēloties, kā es Forda mašīnā braucu pa lauku ceļiem, vasarā pa koka saknēm lēkādams, ziemā, sniegu vagojot, apmeklēju tālas zemnieku sētas, ierodos ar savu melno koferīti omulīgajās savrupēkās un balsinātajās laucinieku mājās, kas stāvēja vientuļi tīrelī. Taču manu sirdi tas neiejūsmināja. Pazinu sevi pārāk labi, lai izjustu par šīm izredzēm kaut ko citu kā vienīgi nepatiku. Es nederēju praktiskam darbam un pēc līdzšinējās pieredzes zināju, ka bez jebkādas intereses darīšu savu darbu, notrulināšu savas godkārības asmeni un izvērtīšos par viduvēju, vienaldzīgu, neveiksmi cietušu cilvēku.

Apspiedu nopūtu, paņēmu rokās avīzi un tieksmē izklaidēties sāku pāršķirstīt lapas. Palasīju kaut ko vienā vietā un arī citā, visu to, kas man šķita interesants. Daudz jaunumu te nebija. Es jau gribēju pievērsties ievadrakstam, kad man pēkšņi pēdējā lappusē acīs dūrās piezīme. Tā bija maza piezīme, kopumā tikai četras rindiņas, bet es pēkšņi izbijos un ilgu laiku nespēju ne pakustēties. Zem virsraksta «Kuģu kustība» bija vienkāršs ziņojums:

«Clan» sabiedrības tvaikonis «Algoa» atstāja šodien Vintonu ar kursu uz Lagosu un Zelta Krastu. Uz klāja atrodas grupa izceļotāju, kas dodas uz apmetni Kumasi.

Pārlasīju šo piezīmi vairākkārt, kā bērns, kurš mācās uzdoto skolas uzdevumu no galvas, it kā man nebūtu skaidra tā jēga, un, kamēr es lasīju, siltā telpa kļuva arvien vēsāka un tikko manāmais, dzīvespriecīgais možums, kas mani pēcpusdienā zem priedes bija pārņēmis, izplēnēja krūtīs. Tātad arī tas bija beidzies... uz visiem laikiem. Kopš uzzināju, ka Džīna aizbrauks ar šo kuģi, biju baidījies mirkļa, kad tas dosies jūrā. Nu tas bija aizbraucis. Un šim tvaikonim atejot no krasta un lēnām pazūdot pie apvāršņa, šķita, it kā kaut kas neglābjami, neatgūstami būtu atšķelts... vientuļa bāka, kas pārmeklēja tukšo jūru, mirguļojošs stars, kas nodzisa. Un viņa pat nebija atbraukusi, nebija pat atrakstījusi atvadīšanās vēstuli, šī vilšanās padarīja mani par mīlestības mocekli, un tā man sāpēja vairāk nekā viss cits.

Ilgu laiku, varbūt stundu, īsti nezinu — cik ilgi, es tā sēdēju un skatījos kamīnā. Kaut kur tālu cauri savām skumjām un sāpju pilnām domām dzirdēju kāda cilvēka ierašanos, soļus un balsis gaitenī. Nepakustējos. Vienalga, vai tas bija Makkelars vai ārsts, es nevarēju piespiest sevi saņemt viņu sirsnīgo rokas spiedienu, sastapties ar smalkjūtīgo līdzcietību, ko katrs no viņiem man parādīs.

Kamēr es mēmi un nekustīgi sēdēju, aiz manis gandrīz nedzirdami atvērās durvis. Gaidīju atskanam spēcīgu balsi un pat nepapūlējos pakustēties. Bet pamazām atskārsme, ka te kāds stāvēja, ka stāvēja pavisam klusu man aiz muguras, piespieda mani pagriezties. Tad lēnām pacēlu savu vienaldzīgo skatienu.

Pirmajā brīdī domāju, ka esmu atkal slims. Tas taču nevarēja būt nekas cits kā jauna halucinācija, viena no tām drudzī redzētajām parādībām, kas mani pavisam nesen bija mocījušas. Taču tad pēkšņi ar skaidru apziņu redzēju, ka tā bija v i ņ a, redzēju arī izskaidrojumu viņas klātbūtnei.

Biju aizmirsis, ka kuģi, kas atstāja ostu, bieži vien pa nakti palika lielā sēkļa galā, lai uzņemtu papildu pasažierus un gaidītu labvēlīgāku laiku. Viņa tātad tomēr bija atnākusi, lai no manis atvadītos.

Manas sirds smagie klaudzieni atbalsojās ausīs, un acu priekšā nolaidās miglas plīvurs, caur kuru es uz viņu klusi skatījos. Tikpat klusi viņa skatījās uz mani. Kaut gan viņa vēl bija vāja un viņas vaigi joprojām mazliet bāli, brūnajās acīs, gaišajā sejā un mirdzošajos matos gandrīz nekā nevarēja manīt no nesen pārciestās slimības. Nevilšus vajadzēja manu veselības stāvokli salīdzināt ar šo spirgtumu. Te nu es kvernēju paguris un aizlauzts, turpretī viņa, apņēmīga un rosīga, gandrīz pilnīgi atveseļojusies, devās ceļā. Arī tumši pelēkais tērps ar mazliet gaišāku zīda rotājumu bija gluži jauns un, bez šaubām, nopirkts ceļojumam. Sirds sāpēs sažņaudzās, kad pamanīju viņai ap kaklu zaļās krelles, kuras es viņai biju dāvinājis.

Lēnām izslējos sēdeklī. Varēju redzēt, ka viņas lūpas kustējās, lai ar mani runātu. Biju gatavs saņemt triecienu.

— Kā tev klājas, Robert?

— Tik labi kā nekad. Vai tu neapsēdīsies?

— Pateicos. — Viņas balss bija klusa, bet savaldīga. Viņa apsēdās man iepretim, ļoti taisni, cimdotās rokas salikusi kopā un skatienu joprojām pievērsusi man. «Kā maza, ģipsī izlieta svētā,» klusībā nodomāju, sarūgtināts par viņas mieru, kādam pats vairs nebiju spējīgs. Es griezu zobus, lai uzveiktu sava satraukuma gļēvulīgo izpausmi.

— Tu esi pilnīgi atveseļojusies, — ieteicos,

— Man ļoti palaimējās.

— Jūras brauciena laikā tu pavisam atspirgsi.

Viņa neievēroja šo mājienu. Viņas klusēšana man izraisīja jaunas sirdssāpes. Uzliku roku uz avīzes, kas gulēja uz ceļiem.

— Nejauši izlasīju, ka tu aizbrauc. Tas ir mīļi, ka tu mani apciemo. Kā klājas Melkolmam? Vai viņš ir uz kuģa?

— Jā, Robert, viņš ir uz kuģa.

Bulta, pagriezusies atpakaļ, lēnām, bez niknuma, ieurbās man dziļi krūtīs. Centos nesatrūkties. Tā kā viņa valkāja cimdu, nevarēju redzēt laulības gredzenu, bet, ja Melkolms brauca kopā ar viņu, viņi droši vien bija apprecējusies.

— Nu... — es mēģināju mierīgi pasmaidīt, bet manas bālās lūpas bija saviebtas drausmīgās ciešanās. — Tad man tevi jāapsveic. Viņš ir lāga puisis. Ceru, jums būs labs brauciens.

Viņa neatbildēja tūlīt, taču tad nopietni jautāja:

— Un kā tev klājas?

— Pavisam labi. Man ir iespēja pārņemt labu praksi tepat Līvenfordā.

— Nē!

Šis vienīgais vārds, spēji izgrūsts, lika man satrūkties.

— Ko tu ar to gribi teikt? Būtībā tas jau norunāts.

— Nē! — viņa atkārtoja. — To tu nedrīksti darīt. Iestājās īss, saspīlēts klusums. Viņa vairs nebija tik mierīga, un viņas acīs atspoguļojās neredzēts dziļums.

— Robert, — viņa teica pārliecinoši. — Tu nevari, tu nedrīksti izšķiest savas spējas lauku praksē. Ak, es negribu neko iebilst pret lauku ārstiem. Viņi tomēr ir mazliet citādi nekā tu. Tu esi pieredzējis rūgtu vilšanos, drausmīgu likteņa triecienu, taču tās vēl nav beigas. Tu centīsies atkal, tu paveiksi kaut ko vēl skaistāku un dižāku. Tu nedrīksti aprakt savu talantu. Tev jāturpina, tev jāturpina strādāt.

— Kur? — es vaicāju rūgti. — Kādā citā kambarī... Kādā citā vājprātīgo namā?

Ar vēl lielāku nopietnību viņa mazliet paliecās.

— Tu dusmojies uz profesoru Čelisu, vai ne? Tā bija kļūda — sūtīt tevi uz Īsteršovu. Bet viņš ir vecs vīrs, un viņam līdz šim, patiešām, nebija nekādas iespējas nolikt tevi īstajā vietā. — Viņa satraucās. — Bet nu viņš to ir izdarījis. Robert, ko tu teiktu par bakterioloģijas docenta vietu Lozannas universitātē?

Nekustīgs skatījos uz viņu un gandrīz neelpoju. Tad viņa runāja aizvien straujāk un straujāk.

— Turienes vadība rakstījusi Čelisam un lūgusi viņu ieteikt visspējīgāko cilvēku, kuru viņš pazīstot, jaunu cilvēku, kurš spēj noorganizēt laboratoriju. Viņš aizsūtīja turp pilnīgu pārskatu par taviem pētījumiem. Vakar viņš man parādīja atbildi. Ja gribi, tu vari šo vietu dabūt.

Pārlaidu ar roku pār acīm, it kā cenzdamies tās aizsargāt pret pārāk spilgtu gaismu. Jauns sākums tālu no šīs šaurās zemes ierobežojumiem — Lozannā, skaistajā Šveices pilsētā mirguļojošā Ženēvas ezera krastā! Bet nē, nē ... mana pašpārliecība bija zudusi... Neuzdrošinājos to uzņemties.

— Es nevaru, — nomurmināju. — Neesmu tam piemērots.

Viņa saknieba lūpas. Zem viņas stingās, ārējās pieklājības čaulas saskatīju pēkšņu lēmumu. Viņa ātri ievilka dziļu eipu.

— Tev tas jādara, Robert! No tā atkarīga visa tava nākotne. Tu nevari atzīt sevi par pieveiktu.

Klusēju, acis, kuras nekā neredzēja, pievērsis grīdai.

— Es esmu pieveikts, —— atbildēju gausi. — Esmu devis savu vārdu abiem. Viņi šovakar nāk šurp. Viegli ir cīnīties pret ienaidnieku. Bet pret draugiem... un labsirdību... un pret savu personīgo solījumu... man nav nekādu argumentu... es nevaru vairs cīnīties.

— Es tev palīdzēšu.

Pārsteigts pacēlu acis.

— Tu? ... Tevis taču šeit nebūs.

Viņa bija ļoti bāla, un vienu mirkli viņas lūpas tik loti trīcēja, ka viņa nespēja atbildēt. Viņa sēdēja un skatījās uz savām kopā saliktajām rokām.

— Es nekur nebraukšu.

— Bet Melkolms? — iesaucos.

— «Algoa» šodien pulksten sešos izbrauca jūrā. Melkolms atradās uz klāja.

Iestājās nāves klusums. Apjucis, nespēdams viņai ticēt, jutu, ka sastingstu. Pirms paguvu kaut ko teikt, viņa turpināja tādā balsī, kas aiz bezgalīgās piepūles šķita apslāpēta.

— Kad biju slima, Robert... un vēlāk... sāku saskatīt to, kas man senāk nebija redzams. — Viņa gandrīz sabruka, bet piespieda sevi turpināt. — Es arvien apzinājos savus pienākumus pret vecākiem, pret ļaudīm, ar kuriem gribēju kopīgi strādāt. Es nesaskatīju savu pienākumu pret tevi... un, tā kā es tevi mīlu vairāk par visu citu pasaulē, tad tas uzliek lielākus pienākumus nekā viss pārējais. Ja tu būtu guvis panākumus, ja tev nebūtu gadījies piedzīvot neveiksmi, es varbūt nekad nebūtu to sapratusi... bet tagad ... es to saprotu.

Viņa apklusa un, pēc elpas cīnīdamās, skatījās uz mani dziļās mokās, it kā apspiezdama iekšējo nepieciešamību uzticēt man smagās un vārdos neizteiktās domas, kas viņai pēdējā laikā radušās. Dziļā satraukumā viņai pār vaigiem sāka ritēt asaras. Viņa runāja aizgūtnēm.

— Visu laiku, kamēr gulēju slima tādā kā sapnī, es sev nemitīgi jautāju, kāpēc es atteicos apprecēties ar tevi?... Es taču tevi mīlēju... es taču būtībā saslimu tāpēc, ka mīlēju tevi un nepievērsu uzmanību tam, ko slimnieku palātā darīju... Bet zem šis mīlestības gruzdēja lepnība un bailes, un aizspriedumi pret tavu ticību, par kuru patiesībā nekā nezināju. Dievs lika tev piedzimt par katoli un man par brālības locekli. Vai tas nozīmē, ka viņš vienu no mums ienīst un otru mīl... ka viņš vēlas, lai viens dzīvotu maldu tumsā un otrs patiesības gaismā? Ja tas ir tā, tad kristietībai nav nekādas jēgas. Ak, Robert, tu izturējies iecietīgāk pret manu ticību nekā es pret tavējo. Un tad es izjutu tik drausmīgu kaunu, ka sev teicu: ja man būtu lemts izveseļoties, tad es nāktu un lūgtu tev piedošanu.

Tagad viņa izplūda nesavaldīgos šņukstos, un, kamēr es sēdēju bāls un nekustīgs, nespēdams pakustināt stingās lūpas, viņa čukstēja:

— Robert, mīļais Robert, tev nu gan jādomā, ka esmu visuntumainākais... vispretrunīgākais cilvēks uz pasaules. Taču dzīvē notikumi tik strauji mainās, un mēs nespējam tiem pretoties. Ak, mīļais, es atstāju Bleirhilu, atstāju savus vecākus, atstāju visu uz visiem laikiem. Un, ja tu par mani vēl domā tāpat, es ar tevi apprecēšos, kad un kur tu vēlies... Mēs brauksim uz Lozannu ... strādāsim kopīgi... izturēsimies labi un saudzīgi viens pret otru...

Nākamajā brīdī viņa atradās manās skavās, viņas sirds pie manas sirds, viņas balss noslāpa šņukstos. Manas lūpas kustējās, nespēdamas izteikt ne skaņu. Sirds krūtīs bezgalīgajā priekā šķita vai lūstam.

It kā no tālas pasaules dzirdēju, ka parādes durvis atkal atvērās, dzirdēju Makkelara un daktera Galbreita smagnējo ierašanos, piesardzīgos sirmgalves čukstus, kad viņa ielaida abus priekšnamā.

Tagad tam nebija nekādas nozīmes. Es vairs nebiju viens; tumsa bija pārvērtusies spožā dienas gaismā. Dzīve bija radīta no jauna uz visiem laikiem. Mēs uzsāksim kopīgi ceļu pretī nezināmajam. Jā, šī mirkļa noslēpumainajā saviļņojumā viss kļuva iespējams, nebija nevienas domas par neveiksmi, un laime likās mūžīga.

Content

Kronins Arčibalds Džozefs Jaunibas gadi. Šenona ceļš

PIRMĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. nodaļa

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. nodaļa

9.nodaļa

10. nodaļa

11. n o d a ļ a

12. n o d a ļ a

13. n o d a ļ a

14. n o d a ļ a

15. n o d a ļ a

16. n o d a ļ a

17. n o d a ļ a

OTRĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. n o d a ļ a

9. n o d a ļ a

10. n o d a ļ a

11. n o d a ļ a

12. n o d a ļ a

TREŠĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. n o d a ļ a

9. n o d a ļ a

10. n o d a ļ a

11. n o d a ļ a

ŠENONA CEĻŠ

PIRMĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. n o d a ļ a

9. n o d a ļ a

10. n o d a ļ a

OTRĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. n o d a ļ a

9. n o d a ļ a

10. n o d a ļ a

TREŠĀ GRĀMATA

1. n o d a ļ a

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4. n o d a ļ a

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

CETURTĀ GRĀMATA

1. nodaļa

2. n o d a ļ a

3. n o d a ļ a

4 nodaļa

5. n o d a ļ a

6. n o d a ļ a

7. n o d a ļ a

8. n o d a ļ a

9. n o d a ļ a

10. n o d a ļ a