Kronins Ārčibalds Džozefs

Jūdas koks

Ārčibalds Džozefs Kronins

Jūdas koks

.

PIRMĀ DAĻA

/

1. nodaļa

/

Rudens rīts atausa tik burvīgs, ka Morejs, lūkodamies termometrā aiz loga, nolēma brokastot uz sava guļamistabas balkona. Viņš jutās labi izgulējies; iepriecinošs fakts pēc sešām bezmiegā pavadītām stundām. Saule sildīja caur Grīdera zīda halātu, un Artūro, kā parasti, bija sagatavojis lielisku paplāti. Ielējis sev karstu Toskanīni kafiju no sudraba termosa, un apsmērējis ar kalnu medu svaigo franču radziņu, Morejs Jāva skatienam slīdēt jaunatklāsmes neizmērojamajā priekā. Ak Dievs, kāds skaistums! Vienā pusē virs zaļajām pļavām, vietumis piebārstītām ar mazām, sarkani apjumtām zemnieku majelēm, pret debesīm slējās Visvarenā rokas simetriski veidotais Reisbergs; otrā — Ešenbrikas lēzenajās nogāzēs kuploja bumbieru, aprikožu un ķiršu dārzi; priekšā, dienvidos vīdēja attāla sniegoto Alpu grēda un lejā, ak jā, pie viņa līdzenumu kājām dusēja mīļotais, bezgala daudzveidīgais Švansija ezers — pārsteidzošs, mežonīgs un brīnišķīgs reizē, bet šorīt tik mierīgi vizošs, it kā tinies tikko samanāmā miglas tīmeklī, kam cauri slīdēja maza, balta laiviņa, gandrīz… gandrīz kā gulbis, viņš dzejiski salīdzināja.

Kāda tā bija laime, pēc ilgajiem meklējumiem uziet šo mierīgo, jauko, tūristu nepiesārņoto vietu, kas tomēr atradās pietiekami tuvu Melsburgas pilsētai, lai Jautu baudīt visus attīstītas un civilizētas sabiedrības labumus. Arī kādam slavenam zviedru arhitektam celtā māja bija nevainojama; neko labāku viņš nevarēja vēlēties. Varbūt nedaudz par vienkāršu savam pamatīgumam, taču ērtību tajā netrūka. Pārsteidzošā chauffaged mazout,sienas skap*ji, ar flīzēm izliktā virtuve, brīnišķīgais, iegarenais gleznu salons un pat modernās vannasistabas, kuras, pēc ilgstošās uzturēšanās Amerikā, viņam bija kjuvušas par nepieciešamību, šķita īsti atradumi! Malkodams apelsīnu sulu, kuru vienmēr baudīja līdz pēdējai bonnc bouchc, Morejs, juzdamies tīkami apreibis un neaizsniedzami tāls draudošajai nelaimei, labsajūtā nopūtās.

Nez, ko lai šodien dara? Piecēlies un sākdams ģērbties, viņš pārdomāja iespējas. Varbūt piezvanīt Altšofera kundzei un uzaicināt pastaigāties pa Teifentālu? — tik jaukā rītā viņa, protams, vēlēsies palaist izskrieties savu neparasto, brīnišķīgo veimāriešu baru. Nē, nav ko pārcensties — bija taču nolemts tīkami pavadīt laiku, aizvedot viņu uz Festivāla svinībām piecos pēcpusdienā. Bet ko tad? Varbūt aizbraukt uz Melsburgu uzspēlēt golfu? Vai izvilkt laivu un piebiedroties makšķerniekiem, kuri cerēja uz sīgām. Piemērotāka tomēr šķita mierīga izklaidēšanās, un beidzot Morejs nolēma nodoties savu rožu aprūpei, kuras vēlīnā sala dēj šovasar nebija tā īsti ziedējušas.

Viņš nokāpa slēgtajā terasē. Pie šūpuļkrēsla mētājās

pasta sūtījumi un vietējā avīze, — angļu laikraksti un Parīzes Herald Tribunc pienāca tikai pēcpusdienā. Vēstules, kurās nekā satraucoša nebija, viņš it kā vilcinādamies, it kā negribīgi — izjuzdams pret tām parasto muļķīgo riebumu — atplēsa ar īkšķi. Virtuvē dziedāja Artūro: La donna č mobilc… Sempre un amabile… La donna d mobile… Ē sempre misero.

Morejs pasmaidīja. Opera bija virssulaiņa lielā vājība — reiz pats maestro Melsburgas vizītes laikā atzinīgi novērtējis viņa izvēlēto kafijas maisījumu — bez tam, Artūro bija dzīvespriecīgs, kārtīgs un uzticams puisis, bet viņa pārlieku prāvā un enerģiskā sieva Elena — brīnišķīga pavāre. Pat ar kalpotājiem Morejam bija nenoliedzami veicies, bet varbūt tā nav tikai veiksme vien, viņš, pašapzinīgi šķērsodams zālāju, labpatikā nodomāja. Konektikutā, ar tās akmeņaino zemi un neiznīdējamo mežonīgo zāli, viņam nekad nebija bijis īsta mauriņa, nerunājot jau nemaz par tādu īsi apcirptu klājienu kā šis. Pārņēmis īpašumu, Morejs bija neatlaidīgi sācis to veidot, izceldams neskaitāmu vecu ozolu celmus.

Smaržīgo velēnu no asfaltētā celiņa, kurš aizvijās uz ūdensrožu dīķi ar nekustīgi gulošajām spoguļkarpām zem lielām, sulīgām lapām, atdalīja koša puķu apmale. Dīķis dusēja iesarkanīga dižskābarža paēnā, bet aiz tā dižojās japāņu dārza klinšainā, cidoniju iekrāsotā nokalne, kas bija piebārstīta pundurklavām un neskaitāmiem sīku augu un krūmu pulkiem ar atmiņu apgrūtinošiem latīņu nosaukumiem.

Zālāja viņā galā ceriņu, forsītiju, irbenāju un citu krāšņumkrūmu dzīvžogs atdalīja sakņu dārzu no mājas.

Aiz tā kuploja augļu dārzs — nobriedušu ābolu, bumbieru, plūmju, Damaskas plūmju un renkložu pārpilns. Kādā vaļas brīdī Morejs bija saskaitījis ap septiņpadsmit atšķirīgu pasugu, skaitlis gan bija nedaudz pārspīlēts, jo tajā ietilpa arī mespili, valrieksti un varenās dižlazdas, kuras bez skaita auga nokalnes virsotnē, ieskaudamas mazu, jauku namiņu, kuru viņš bija pielāgojis viesu izmitināšanai.

Un kur tad vēl pats vērtīgākais augu valsts dārgums: lielais, krāšņais Jūdaskoks, kurš slējās augstu jo augstu virs nokalnes, ezera un mākoņu fona. Tas tiešām bija rets eksemplārs, kura cēlais, kuplais vainags pavasarī, vēl nepaguvis salapot, izbira smagos, sārtos ziedos. Visi Moreja viesi to apbrīnoja un dārza svētkos viņš dāmu klātbūtnē labprāt padižojās ar savām zināšanām, aizmirsdams gan piebilst, ka to visu izlasījis «Britu enciklopēdijā». «Jā,» viņš parasti iesāka, «tas ir Cercis $iliquastrum… no Lcguminosac dzimtas… lapām ir patīkama garša, un austrumnieki tās labprāt lieto salātos. Jūs, protams, būsiet dzirdējušas par šo dīvaino un visai izplatīto paražu. Artūro, mans lāga māņticīgais itālis gan apgalvo, ka koks nes nelaimi un dēvē to par I'albero dci dannati,» te viņš parasti uzsmaidīja un it kā starp citu paskaidroja, «par zudušo dvēseļu koku.»

Tad Morejs pamanīja, ka viņa vismaz septiņdesmitdeviņgadīgais dārznieks Vilhelms, kurš gan apgalvoja, ka neesot vecāks par septiņdesmit, pie gurķu lecekts knaiba pumpurus. Sirmgalvim piemita Svētā Pētera vecišķie sejas vaibsti un kavalērijas seržanta stingrība. Kaut gan saprasties ar Vilhelmu varēja tikai taktisks cilvēks, večuks bija pierādījis sevi kā neaizstājamu tiklab zināšanās, kā darbā, un vienīgais trūkums, kas liktos neciešatns, ja nebūtu savā ziņā derīgs, bija niķis čurāt komposta kaudzē.

«Grьss Gott.»

«Die Rosen, Herr Vilhelm,» Morejs diplomātiski iesāka. «Wollen wir diese ansehen?»

Viņi kopā devās uz rožu dārzu, lai pēc tam, kad vecais vīrs būs izgāzis savu žulti par visām iespējamām nebūšanām, apspriestos un vienotos par vairāku jaunu sugu ieviešanu. Vilhelmam aizejot, Moreja uzmanību piesaistīja burvīgs pārītis: gluži aizelsušies no steigas un atbildības par nododamo pavadzīmi, augšup pa stāvo taku kāpa divi sīki, septiņus un piecus gadus veci augumiņi, — ciemata ostas priekšnieka bērni. Sjūzija, kura bija vecākā no abiem, turēja rokā stingri satvertu dzeltenu aploksni, bet Hanss — viņas brālis — nesa grāmatu un zīmuli, ar ko parakstīties par saņemšanu. Tie bija neparasti valdzinoši bērni mirdzošām acīm, un Moreja parastās atbildes gaidās smaidīja, jeb drīzāk gan staroja jau pa gabalu. Uzmetis skatu pavadzīmei — kas, protams, bija no Frankfurtes un apliecināja divu īpašā 1955. gada Johansburgerieša kastu pienākšanu — viņš nosodoši pakratīja galvu.

«Par to, ka esat tik labi bērni, jums jāsaņem sods.»

Mazie spurgdami sekoja Morejam pie sava iemīļotā koka — varenās, dzeltenu augļu piebirušās Reine Claude plūmes. Viņš papurināja kādu zaru un bērni, pār kuriem nolija sulīgo augļu lietus, skaļi smiedami laidās lejā pa nokalni un tvarstīja gatavās plūmes.

«Danke, danke viemals, Herr Moray.»

Tikai tad, kad mazie bija piepildījuši kabatas, Morejs ļāva viņiem iet un, palūkojies pulkstenī, nolēma doties

ceļā.

Iegājis garāžā, kas atradās līdzās namiņam, viņš izvēlējās sporta jaguāru. Vīram, kurš sasniedzis piecdesmit piecu gadu vecumu un labprātīgi nodevies laiskai, mierīgai dzīvei, šāds transporta līdzeklis varētu likties par sportisku, vēl jo vairāk tāpēc, ka abas pārējās mašīnas, Hambera ģimenes auto un jaunais rolls, sudraba mākonis — acīmredzot Morejs cienīja britu markas — bija sevišķi drošas. Taču viņš jutās un arī izskatījās, kā visai bieži nācās dzirdēt, krietni jaunāks par saviem gadiem: Morejam bija slaids augums, veselīgi un līdzeni zobi, matos nebija iezadzies neviens vienīgs sirms pavediens, un apburošais smaids, kurš joprojām dažkārt atplauka negaidīts un gandrīz vai zēnišķs, piešķīra viņam īpašu pievilcību.

Vispirms ceļš veda cauri ganībām, kur, skandinādamas paprāvos, no iepriekšējām paaudzēm mantotos kakla zvaniņus, smagnēji kustējās brūnas govis skumjām acīm. Lēzenajos laukos vīri un sievas cīnījās ar nebeidzamajiem lauku darbiem. Daži nolika izkaptis, lai pamātu Morejam sveicienu, jo ļaudis viņu pazina un mīlēja tiklab par laipno izturēšanos pret bērniem, kā, iespējams, arī tāpēc, ka viņš rūpējās un interesējās par visiem vietējiem saietiem. Moreju patiešām uzjautrināja un izklaidēja gan zemnieku kāzas ar Alpu gana taures smeldzīgo izskaņu; gan tradicionālie baznīcas un sadzīves gājieni; gan ne visai labskanīgais ciema pūtēju orķestris, kurš pat bija ieradies nospēlēt viņa dzimšanas dienas apsveikumu.

Pēc brīža Morejs iebrauca priekšpilsētā; ielas tur spīdēja un laistījās kā noberztas, pie baltajām mājiņām ar zaļiem slēģiem pletās asteru un begoniju dobes, bet logus rotāja kastītes ar plaukstošām ģerānijām un petūnijām. Kas par ziediem — viņš vēl nekad nebija redzējis tādu krāšņumu! Apkārtni apņēma tīra, mierīga savāktības un gaumības gaisotne, it kā viss te būtu sakārtots ar domu, ka tā paliks mūžīgi — un palika arī — jo šķita, ka godīgums, laipnība un pieklājība ir šo ļaužu dzīves stūrakmens.

Cik prātīgi, par spīti sarežģītajiem apstākļiem, viņš bija rīkojies, apmezdamies tik tālu no laikmetīgās vulgaritātes: hipijiem un bitnikiem, striptīza, rokenrola, muļķīgās agresīvo jauniešu plātīšanās, modernās mākslas vājprātīgajām abstrakcijām un visām citām, jūkošai pasaulei raksturīgām šausmām un nejēdzībām.

Amerikas draugus, kuri bija iebilduši pret Moreja lēmumu, un jo sevišķi savu Stemforda sabiedrības partneri Holbruku, kurš pat atļāvās izsmiet Šveici un tās iedzīvotājus, viņš mierīgi un loģiski bija pārliecinājis. Vai gan pats Vāgners, komponēdams Die Meistersinger un pat — atļaujiet pasmaidīt — lielisko maršu vietējai ugunsdzēsēju brigādei, nebija še pavadījis septiņus laimīgus un raženus gadus? To joprojām apliecina viņa māja, kurā tagad ierīkots muzejs. Vai Šellijs, Kīts un Bairons tepat tuvumā nebija ilgstoši baudījuši romantisko brīvību? Bet kas attiecas uz ezeru, Tērners to bija gleznojis, Ruso iepazinis, irdamies ar laivu, bet Raskins kaismi apdziedājis.

Morejs nebūt nebija nolēmis sevi bezcerīgam tukšumam. Viņam piederēja brīnišķīga grāmatu un skaistu lietu kolekcija. Bez tam, ja no vietējiem šveiciešiem neizdotos iegūt — kā lai to labāk pasaka — iegūt intelektuālu piepildījumu, Melsburgā eksistēja skaitliski paprāva trimdinieku sabiedrība, un Altšofera kundze bija tā, kura, pati saiedamās ar šiem burvīgajiem cilvēkiem, bija iepazīstinājusi ar savu domubiedru pulku arī viņu. Bet ja ar to vēl nepietika, tad četrdesmit minūšu braucienā no mājām atradās Clrihes lidosta, no kuras nepilnu pāris stundu laikā viņš varēja nokļūt Parīzē… Milānā… Vīnē… nodoties Ticiāna neatkārtojamā La Mise au Tombeau audekla apbrīnošanai; klausīties Tosca āriju Kalasas izpildījumā; Zahera bārā baudīt lielisko Schafsragout mit Weiskraut.

Tā prātodams, Morejs sasniedza Lauerbaha dēstu audzētavu. Tur viņš izvēlējās rožu stādus, Vilhelma sarakstu apņēmīgi papildinādams ar dažiem paša izraudzītiem, lai gan neskaidra nojauta viņam teica, ka tieši tie dīvainā kārtā iznīks, kamēr pārējie augs un zels. Kad Morejs atstāja tirgotavu, pulkstenis rādīja tikai vienpadsmit; viņš nolēma atgriezties Melsburgā un nokārtot dažas darīšanas.

Pilsēta šķita tīkami tukša, lielākā daļa vasarnieku jau bija aizbraukuši, un ezermalas promenāde trauslo kastaņlapu šalkās izskatījās pavisam vientulīga. Šis bija gadalaiks, kuru Morejs mīlēja un izjuta kā atdzimšanu. Katedrāles dvīņu smailes, šķiet, dūrās debesīs asāk nekā parasti; vecais nocietinājuma ieloks, pamests un neapgaismots, novecoja un nosirmoja, bet senlaicīgais Melsbrukas tilts, atbrīvojies no negausīgajiem tūristiem, dižojās kādreizējā cienībā.

Morejs nolika mašīnu laukumā pie strūklakas un, pat neiedomādamies to aizslēgt, devās pastaigā pa pilsētu. Vispirms viņš iegāja pie tabakas preču tirgotāja un nopirka kasti ar divsimt savām iecienītajām Sobrānijas cigaretēm, bet pēc tam pie aptiekāra, kur iegādājās lielu pierastā tonizējošā matu ūdens Pineau's Eau de Quinine flakonu. Nākamajā ieliņā atradās slavenā Meijera kunga konditoreja. Aprunājies ar saimnieku, viņš nosūtīja uz

Konektikutu prāvu saini piena šokolādes Holbruku bērniem, jo Stemfordā tik laba nebija dabūjama. Starp citu — pats būdams kārs uz saldumiem, Morejs paņēma sev puskilogramu jaunāko sezonas marrons glacйs. Viņš atzina, ka iepirkšanās te sagādā vienu vienīgu baudu; visapkārt tikai smaidi un laipnība.

Nemanot kājas bija aiznesušas Moreju līdz Stadtplatz. Viņš nespēja apslēpt smaidu, kurā jautās kaut kas no vainas apziņas. Piepeši priekšā iznira Leishnera galerijas. Viņš vilcinājās, juzdamies smieklīgi nespējīgs pretoties kārdinājumam. Taču, atcerējies Vilāra pasteli, Morejs devās tālāk. Šķērsojis ielu, viņš atvēra galerijas durvis un iegāja iekšā.

Leishners patlaban savā kantorī aplūkoja tušas skiču folio. Mazais, apaļīgais, gludenais vīrelis, kura ikdienas ģērbs — svītrotas bikses un pērle kaklasaitē — izskatījās sevišķi de rigueur, neviltotā cieņā, tomēr tik brīvi sveicināja Moreju, it kā viņa klātbūtne galerijā būtu gluži nejauša. Vīri parunājās par laiku.

«Tīri glīti,» Leishners, norādīdams uz folio, pēc brīža ieminējās. «Un pieņemamā cenā. Kandinskis netiek pietiekami novērtēts.»

Moreju neinteresēja Kandinska izkāmējušie ķermeņi ar pērtiķveidīgajām sejām un, kaut gan viņam šķita, ka tirgotājs to zina, nākamās piecpadsmit minūtes abi vīri pavadīja,pētot un novērtējotzīmējumus. Morejs paņēma cepuri.

«Starp citu,» viņš bez ievada iesāka, «es ceru, ka jums ir saglabājies tas mazais Vilārs, kuru pagājušajā nedēļā apskatījām.»

«Daļēji.» Tirgotājs pēkšņi sadrūma. «Kāds amerikāņu kolekcionārs par to pastiprināti interesējas.»

«Nieki,» Morejs bezrūpīgi atteica. «Melsburgā nav

amerikāņu.»

«Viņš ir no Filadelfijas… Mākslas muzeja pārzinis. Vai vēlaties redzēt telegrammu?»

Iekšēji satraukts, Morejs šķietami vienaldzīgā neizpratnē pakratīja galvu. «Vai jūs joprojām turaties pie šīs smieklīgās cenas? Galu galā tas taču ir tikai pastelis.»

«Tas ir vidēja izmēra Vilāra pastelis,» Leishners mierīgi, bet noteikti atbildēja. «Un varat man ticēt, kungs, ka tas ir to vērts. Nu iedomājieties kaut vai, ka daži pavirši Renuāra otas triepieni, tas pusducis nejēdzīgo zemeņu — patiešām nožēlojamais darbs, par kuru māksliniekam vajadzētu izjust dziļu kaunu — Londonā nesen pārdots par divdesmit tūkstošiem mārciņu. Bet šis, šis ir īsts dārgums, jūsu brīnišķīgās kolekcijas vērts, turklāt, pats taču zināt, cik reti sastopami labi postimpresionisti, un tomēr es par to prasu tikai deviņpadsmit tūkstošus dolāru. Ja jūs gleznu nopirksiet, uz ko es jūs nebūt nemudinu, jo tā ir jau gandrīz pārdota, nekad nenožēlosiet šo soli.»

Iestājās klusums. Pirmo reizi viņi abi pievērsās pastelim, kurš karājās savrup uz bezkrāsainās papes sienas. Morejs to visu lieliski saprata, glezna bija atzīmēta katalogā un izskatījās patiešām jauka, gaismas un krāsu — sārto, pelēko un zaļgano toņu pārpilns iekšskats. Arī tēma visā pilnībā atbilda viņa gaumei — Melo kundzes un viņas mazgadīgās meitiņas sarunas fragments kādas aktrises mājas salonā.

Iekāres alkas aizžņaudza Morejam kaklu. Viņam glezna jāiegūst, lai tas maksātu ko maksādams, un jāpakar iepretī Sislejam. Cena, bez šaubām, bija šokējoša, taču Morejs to mierīgi varēja atļauties; viņš bija bagāts, daudz bagātāks nekā lāga Leishners spēja izskaitļot, jo tirgotājam, protams, nebija lemts ielūkoties mazajā, melnajā grāmatiņā, kura glabājās ieslēgta seifā ar amizantajām šifru rindām. Un kādēļ gan pēc visiem šiem veltīgi aizvadītajiem darba un laulības gadiem viņš nevarētu atļauties visu, ko vēlas? Krietnajai summiņai, kas bija ienākusi no Royal Dutch, labāku pielietojumu nemaz nevarēja iedomāties. Morejs izrakstīja čeku, paspieda Leishneram roku un, saudzīgi paņēmis padusē pasteli, uzvaras priekā atstāja galeriju. Tagad tik atpakaļ uz vasarnīcu, un pirms vēl Artūro aicinās lenčā, glezna jau būs piekārta. Lieliski… lieliski… Morejs, braukdams mājup, triumfēja. Viņš cerēja, ka arī Frīdai fon Altšofera kundzei tā patiks.

2. nodaļa

f

Morejs bija uzaicinājis Altšofera kundzi uz pulksten pieciem, un, tā kā punktualitāti viņa pieskaitīja labām manierēm, tad ieradās precīzi noteiktajā laikā — gan ne kā parasti savā mazajā, palietotajā krēma krāsas dofinā, bet kājām. Zēburgas noplukusī pils, kurā viņa dzīvoja, atradās ezera pretējā krastā, divu kilometru attālumā, un kad Altšofera kundze ienāca viesistabā, Morejs, satverdams sievietes rokas, pārmeta tai braucienu ar kuģīti — kāpēc gan viņai tik karstā laikā vajadzējis mērot stāvo taku uz vasarnīcu, Artūro būtu varējis aizbraukt pretī.

«Man tīri labi patīk mazais kuģītis.» Viņa smaidīja. «Un tā kā jūs bijāt tik laipns un piedāvājāties mani aizvest, es nolēmu neapgrūtināt sevi ar mašīnu.»

Angliski viņa runāja nevainojami, ja neskaita niecīgo un patiešām pievilcīgo atsevišķu zilbju pārāk stipro uzsvaru.

«Tā, tagad jums jāiedzer tēja. Es jau pasūtīju.» Viņš piespieda zvana podziņu. «Sarīkojumā mēs neko, izņemot atšķaidītu vermutu, nedabūsim.»

«Jūs esat tik uzmanīgs.» Altšofera kundze graciozi apsēdās un novilka cimdus — viņai bija spēcīgi, lokani pirksti, koptiem, taču nelakotiem nagiem. «Ceru, ka Kunsthaus jūs negarlaikos.»

Kamēr Artūro klanīdamies, kasdrīzākgan atgādināja kniksēšanu, iestūma galdiņu un salēja tēju, Morejs nopētīja viešņu. Jaunībā viņa noteikti bijusi ļoti skaista. Sejas vaibsti šķita nevainojami. Vēl tagad četrdesmit piecu vai * sešu… nu varbūt pat četrdesmit septiņu gadu vecumā, kad matos jau bija iezadzies sirmums un āda sākusi krunkoties, šur tur atklājot pa brūnganam plankumam, viņa joprojām bija pievilcīga sieviete ar staltu, svaiga gaisa un treniņu uzturētu stāvu. Visiespaidīgākās tomēr bija tumšās, dzeltenbrūni zaļās, melno punktiņu piebārstītās acu zīlītes. «Kā kaķenei.» Par atbildi uz Moreja komplimenta mēģinājumu, viņa bija pasmaidījusi… «Bet es neskrāpēju… varbūt tikai retumis.»

Jā, Morejs līdzcietīgi nodomāja, viņa ir daudz pārdzīvojusi, bet nekad par to nerunā. Altšofera kundze dzīvoja nožēlojamā nabadzībā, taču viņas skaitliski trūcīgo garderobi veidoja tikai labi, modei pielāgoti apģērbi. Viņu kopīgajās pastaigās kundze parasti devās pabalējušā rūsganbrūnā kostīmā, koķetā Bcrsaglicri cepurītē, baltās adītās zeķēs un izturīgos, roku darinājuma ādas apavos. Šodien viņa bija ieradusies vienkāršā, prasmīgi piegrieztā dzeltenbrūnā kostīmā, kurpēs, kuru krāsas tonis piestāvēja cimdiem, un kailu galvu. Gaumes izjūta, oriģinalitāte un nevainojama audzināšana jautās tiklab viņas skatienā kā kustībās — Morejs tikai lieku reizi pārliecinājās, ka Altšofera kundze ir izglītota augstākas sabiedrības dāma.

«Jūs mani vienmēr cienājat ar tik garšīgu tēju.»

«Tvinings,» viņš paskaidroja. «īpašs, Švansija kaļķainajam ūdenim sagatavots maisījums.»

Viņa it kā pārmetoši pakratīja galvu.

«Tiešām… jūs esat tik prātīgs.» Altšofera kundze pieklusa. «Cik jauki, ja var piepildīt visas savas vēlmes.»

Kādu brīdi viņi klusēdami malkoja tēju, līdz piepeši, pametusi skatienu augšup, Altšofera kundze iesaucās:

«Mīļais draugs… jūs esat to nopircis!»

Beidzot viņa bija pamanījusi Vilāru un satraukti, tomēr veikli nolikusi tasīti un apakštasīti, piecēlās, lai dotos aplūkot gleznu.

«Brīnišķīga… vienkārši brīnišķīga! Te tā izskatās daudz labāk nekā galerijā. Ak, šis jaukais bērns uz zemā soliņa. Cerams, ka Leishners jūs pārāk neaplaupīja.»

Morejs nostājās viņai līdzās, lai kopīgi apbrīnotu pasteli. Sevišķai apjūsmošanai Altšofera kundze bija par atturīgu un, ļaudama skatienam slīdēt tālāk pār lieliskajām astoņpadsmitā gadsimta mēbelēm, gaiši pelēko tepiķi un Luija XVI laika gobelēna krēsliem, pār Gogēna paša parakstīto un datēto Pont Avcn, kurš karājās virs Tanu dinastijas figūriņām rotātā karaļa Džordža stila kamīna, pār brīnišķīgo Degā aktu uz pretējās sienas, agrīno Utriljo un Sislē ainavu, pustoņiem bagāto Bonāru, maigi mātišķo Meriju Kasētu un nu vēl Vilāru, viņa tikai nomurmināja:

«Es dievinu jūsu istabu. Te dzīve paiet, cildinot skaistumu. Un turklāt vēl paša veidotu.»

«Laikam būšu to pelnījis.» Viņš vienkārši noteica. «Jaunībā… kad dzīvoju Skotijā… man nebija nekā. Patiešām, toreiz es biju pliks un nabags.»

Šie vardi bija kļūda. Tikko izteicis, Morejs tos jau nožēloja. Vai tad viņš nebija apņēmies nekad vairs nedomāt par pagātni un raudzīties tikai un vienīgi nākotnē? Morejs steidzīgi piebilda:

«Bet jūs… pirms kara jūs taču bijāt radusi…» viņš meklēja vārdus, «… dzīvot pārticībā.»

«Jā, mums netrūka skaistu lietu,» viņa sapņaini smaidīja.

Atkal iestājās klusums. Atturīgajā atbildē slēpās patiesa varonība. Viņa bija senas ebreju dzimtas atvase, barona fon Altšofera atraitne; pagājušajā gadsimtā valsts tabakas koncesijās iegūtie ģimenes milzu īpašumi stiepās no Bavārijas plašajām muižām līdz pat Slovakijas mednieku būdiņām. Barons ticis nošauts jau pirmajos kara mēnešos, un kaut gan Altšofera kundze nav piederējusi vīra ticībai, viņai tomēr nākamos trīs gadus nācies pavadīt Lensbahas koncentrācijas nometnē. Pēc atbrīvošanas viņa bija šķērsojusi Šveices robežu. Tagad Altšofera kundzes vienīgais īpašums bija Zēburgas māja ezera krastā, kurā, palikusi gandrīz bez penija kabatā, viņa visiem spēkiem pūlējās no jauna iekārtot savu dzīvi. Altšofera kundze sāka ar reto veimāriešu suņu sugas audzēšanu; tā kā par apkaunojošo pansijas turēšanu nevarēja būt ne runas, draugi — un to viņai netrūka — ieradās kā īrnieki, lai padzīvotu un atpūstos plašajā, milzīgā, pāraugušā dārza ieskautajā vācu Schloss. Patlaban Zēburgā pulcējās skaitliski neliela, taču ļoti izmeklēta sabiedrība, kuras centrs bija pati Altšofera kundze. Cik interesanti būtu atjaunot un atbilstoši laikam mēbelēt skaisto, veco pili, pārstādīt dārzu un savest kārtībā skulptūras. Vai viņa uz to būtu vēlējusies norādīt? Nē, neiespējami… tā bija tikai paša iedoma, iztēles lidojums… samulsis, viņš strauji palūkojās rokas pulkstenī.

«Šķiet, mums laiks braukt, ja neiebilstat.»

Morejs vēlējās aizvest viņu uz sarīkojumu īpaši smalki. Artūro, tērpies savā labākajā zilajā mundierī — nedaudz gaišākā nekā jūrnieka formas tērps, pavadīja viņus uz mašīnu. Tā kā Moreja rolls bija vienīgais Melsburgā, tā parādīšanās vienmēr piesaistīja skatītāju uzmanību.

Mašīna aizslīdēja, un Morejs, juzdams viņas piedurknes pieskārienu, ļāvās vaļsirdīgām pārdomām. Kaut gan viņa laulība bija izrādījusies pilnīgi neveiksmīga, kopš dienesta atstāšanas viņš nopietni pārdomāja — kā vulgāri izteiktos Vilenskis — nākamo gājienu. Jau astoņpadsmit mēnešus viņi dzīvoja kaimiņos un savstarpējā draudzība bija kļuvusi tik cieša, ka ļāva domāt par tuvākām attiecībām. Taču Moreja iztēle joprojām kavējās pie jauniem un maigiem tēliem — Frīda fon Altšofera nebija tāda un gultā vairs nespētu būt tik iekārojama, kā viņš vēlētos, turklāt, pirmās sievas pārmērīgo prasību izraisītā priekšdziedzera hipertrofija modināja tieksmes, kuras, ja vien veselība atļaus, nāksies apmierināt. Nevarēja tomēr noliegt, ka Frīda bija spēcīga un vitāla, dziļu, taču apvaldītu jūtu sieviete, spējīga varbūt pat uz neapjaustu kaisli. Nereti — kā viņš savā mediķa praksē bija novērojis — tieši tā reaģēja sievietes pēc klimaktērija. Citādi, protams, aristokrātiskā Altšofera kundze būtu visbrīnišķīgākā sieva.

Iebraukuši pilsētā, viņi traucās gar parku ar augsto strūklaku centrā. Artūro pieturēja, izlēca no mašīnas un, pacēlis savu formas cepuri, atvēra durvis. Viņi devās augšup pa trepēm uz Kunsthaus.

«Iespējams, ka uz šo pasākumu būs ieradušies daži mani draugi no Bernes diplomātiskā korpusa. Ja neiebilstat, es jūs ar viņiem iepazīstināšu.»

Morejs jutās ļoti apmierināts. Un nebūdams mietpilsonis — ak Dievs, nekādā ziņā ne! — viņš tomēr cienīja sakarus ar «īstajiem cilvēkiem».

«J ūs esat apburoša, Frīda,» Morejs nočukstēja, uzmezdams viņai īsu, intīmu mirkli.

3. nodaļa

/

Kādu laiku viesību jautrība pieņēmās spēkā. Gareno zāli pildīja troksnis un cilvēku drūzma. Te pulcējās lielākā daļa kantona slavenību, vairāki ievērojami melsburdzieši, kā arī Festivāla artistes, kuri bija uzstājušies pēdējās nedēļas laikā. Diemžēl tie pārsvarā gan bija vecā kaluma, jo pretēji Montreksas un Lucernas kūrortiem, Melsburga nebija bagāta un tāpēc, tiklab sentimenta kā līdzekļu trūkuma dēļ, komiteja, gadiem ejot, atgriezās pie jau zināmajiem vārdiem un sejām. Dūmu aizsegā Morejs sazīmēja veco un nevarīgo, pret podiju grīļīgi atslīgušo Flekmeistera stāvu, kurš vēl turējās kopā vienīgi pateicoties šaurajai frakai ar zaļganajām, gadiem sviedrētajām padusēm. Turpat netālu, no ilgstošās instrumenta turēšanas ceļgalos ieliecies — tievs un garš kā maikste stāvēja čellists Tubroze. Viņš sarunājās ar vareno krūšu īpašnieku, angļu kontraltu Amiju Riversu Foks-Finderu. Izskatam galu galā nav nekādas nozīmes, Morejs, līksmi vadīdams savu draudzeni cauri burzmai, nodomāja, aplausi koncertos vienmēr skanējuši vētraini un ilgi, tomēr, lai cik tīkama arī būtu publika, viņam tā parasti atgādināja priecīgu, rindās izkārtotu, priekškājas plaukšķinošu aitu baru.

/

Tika pasniegts kāds nekad agrāk nebaudīts vēss dzēriens, kurā peldēja kūstoši ledus gabaliņi. Altšofera kundze to pat nenogaršoja, tikai uzmeta Morejam vaļsirdīgi zobgalīgu, garām slīdošu skatienu, kurš nepārprotami nozīmēja: «Cik jūs bijāt prātīgs… esmu sajūsmā par lielisko tēju un arī par jums!» Ar vieglu elkoņa pieskārienu viņa aicināja Moreju pāri zālei, lai iepazīstinātu vispirms ar vācu, pēc tam ar austriešu ministriem. Viņam nepaslīdēja garām neievērota ne patiesā cieņa, ar kādu katrs no kungiem apsveica Altšofera kundzi, nedz arī viņas atturība pret izteiktajiem komplimentiem. Atgriežoties, Moreju uzmācīgi skaļi pāri burzmai sveicināja kāds švītīgs anglis, smaidošām zobu protēzēm un alkoholiķa skatienu, ģērbies koši zilā jakā ar divrindu misiņa pogām, platās, dzeltenīgi brūnās biksēs un padilušās ziemišķādas kurpēs.

«Prieks tevi redzēt, veco zēn,» Ārcijs Stenčs sauca, plātīdamies ar nešķaidīta viskija glāzi. «Pašreiz netieku ne no vietas. Turies braši. Es tev piezvanīšu.»

Moreja vaigs, pamājot paviršu atbildes sveicienu, nedaudz apmācās. Viņš neņēma par pilnu Londonas Daily Echo korespondentu Stenču, kurš «piepelnījās», veidodams iknedēļas īso, tukšo un bieži vien dzēlīgo rakstiņu slejas Tageblatt laikrakstam. Arī Morejs bija saņēmis dažu labu knābienu.

Par laimi, viņi jau tuvojās telpas otram galam, kur pie lielā erkerveida loga bija salasījies parastais draugu pulciņš. Atturīgā Ludinas kundze no «Europa Hof» viesnīcas un viņas izsmalcinātais vīrs stāvēja līdzās drūmajam, augstāko zinātnes virsotņu iekarotājam dakterim Alpenstikani. Cienījamais ārsts, kādreiz slaidais, staltais un pazīstamais jodelētājs, neizlaida nevienu Festivālu. Aiz viņiem, līdzās neglītajām Kurtē māsām, pie apaļa galda, no kura rokas stiepiena attālumā jau bija pazuduši visi kokteiļa cepumi, sēdēja Galja — vecā, sakritusi un tuvredzīgā Krievijas princese Galjatine; viņa bija pilnīgi kurla un reti bilda kādu vārdu, taču vienmēr ieradās uz maltīti un turklāt vēl visai veikli pamanījās paņemt līdzi ēdienu lielā, saplaisājušā, no pārlieku smagumu nēsāšanas izstaipītā rokassomā, kuru tāpat kā dokumentus, kas apliecināja viņas radniecību ar cara brāļameitas vīru, — slaveno princi Jusupovu, vienmēr nēsāja sev līdzi. Neskatoties uz visām pagātnes nodarītajām pārestībām, šī bālā, sīkā un klibā būtne bija saglabājusi maigi pievilcīgu smaidu. Un kaut arī vairs ne pārāk cienīga, viņa tomēr bija princese. Leonora Šuts-Spenglere, kura stāvēja pulciņa vidū, bija pilnīgs pretstats Galjai un Altšofera kundze, tuvodamās draugiem, zobgalīgi nomurmināja:

«Mums nāksies noklausīties Leonoras medību piedzīvojumus visos sīkumos.»

Pārtraukusi stāstījumu, Leonora apsveica pienācējus ar apburošu smaidu. Mazā, ņiprā Tezīnas brunete ar sārto, smejošo muti, spriganajām acīm un glītajiem zobiem pirms dažiem gadiem bija nolīdzinājusi sev ceļu uz Hermaņa Šuca — bagātākā Šveices siera eksportētāja, lielā, neizteiksmīgā, smagnējā, it kā no paša ražotā produkta veidotā vīra sirdi. Kā sieviete Leonora varētu būt šīs mīlestības cienīga, ja vien savas kalnu vasarnīcas sarkanīgā koka saimniecības ēkā, kas pacēlās virs pilsētas, nerīkotu spožās un uzjautrinošās piknikveida balles, kur sveču gaismā neskaitāmi krāšņi austrāliešu papagailīši šaudījās un tupās uz dzīvnieku līkajiem ragiem pie sienām, kamēr saimniece, uzlikusi

papīra cepuri, dāsni piedāvāja boršču, meloņu viru, gulašu, kaviāru, siera plāceņus, pekiniešu trifeļus portvīnā un citus eksotiskus ēdienus, kam sekoja trakulīgas un neiedomājamas, viņas pašas izgudrotas spēles.

Morejs kā parasti nepievērsa uzmanību Leonoras aizrautīgajai vāvuļošanai, un kamēr viņa franciski aprakstīja ceļojumu, no kura abi ar vīru tikko bija atgriezušies, ļāva domām klīst savrup. Pa ausu galam Morejs bija dzirdējis, ka pēdējos gados Šucs it kā izvirzījis sev mērķi kļūt par Jtigcr un, šķiet, kaut kur Ungārijā īrējot medību vietas.

Taču, Leonorai aizgrābti turpinot, Moreja auss uztvēra kādas frāzes, kas lika sirdij sāpēs sažņaugties. Runa bija nevis par Ungāriju, bet gan par kādu Hailandes kalnu apvidu,.kura apraksts Morejam piepeši likās pazīstams. Neiespējami, viņš noteikti bija pārklausījies. Taču, jo tālāk Leonora stāstīja, jo viņa nemierpilnās aizdomas auga augumā. Viņa minēja ceļu, kurš vijās augšup no plašās upes grīvas, un virsotnes pavērto purvu ainavu, straumes skrējienu caur augsto krastu ieskauto ieleju uz ezeru, un kalnu krāšņumu visapkārt. Negribot Morejs juta, ka sāk drebēt, un sirds, šķita, izlēks no krūtīm. Ak Dievs, tik spēju pavērsienu viņš nebūtu varējis iedomāties. Leonora taču bija pieminējusi gan kalnus, gan upi, gan ezeru; visbeidzot arī purvus, kurus viņas vīrs īrēja, un šie tik negaidītie vārdi pildīja visu viņa būtni ar sāpīgu, kaunpilnu izmisumu un ļaunām nojautām.

Kāds pavaicāja: «Kā jūs nokļuvāt šai vientuļajā vietā?»

«Ar visneparastāko vilcienu — viensliežu, kurš kursē trīs reizes dienā… līdz burvīgai, mazai stacijai ar tik jauku nosaukumu… viņi paši to dēvē par…»

Morejs nespēja un tomēr bija spiests dzirdēt, lai neizbēgami atsauktu atmiņā visu līdz pēdējam sīkumam. Nomurminājis pāris atvainošanās vārdus, viņš aizgriezās, gribēdams doties projām, taču uzdūrās lāga Stenčam.

«Vecīt, vai jau taisies pazust? Jeb vairs nespēj izturēt mednieku stāstus?»

īsti neapjēgdams kā, Morejs tomēr tika no viņa vaļā. Vēsā gaisa šalts foajē atspirdzināja un daudzmaz sakārtoja juceklīgās domas. Viņš nedrīkst aizbēgt un likt Altšofera kundzei atgriezties vienai. Jāpagaida, jāuzmeklē kāda mierīgāka vieta — lūk, tur pie tā pīlāra līdzās durvīm — viņš cerēja, ka draudzene vairs ilgi iekšā neuzkavēsies. Patiešām, Morejs vēl nebija paguvis sasniegt izraudzīto vietu, kad Altšofera kundze jau stāvēja viņam blakām.

«Mīļais draugs, jūs neesat vesels.» Viņas balsī skanēja bažas. «Es redzēju, kā jūs nobālējāt.»

«Jūtos patiešām nelāgi.» Viņš izmocīja smaidu. «Tur iekšā ir pārāk karsts.»

«Tad dosimies tūdaļ pat projām,» viņa izlēma.

Morejs it kā grasījās iebilst, taču pārdomāja. Artūro ārā sarunājās ar vairākiem šoferiem. Viņi aizbrauca. Altšofera kundze nekavējoties vēlējās nogādāt Moreju vasarnīcā, taču viņš, ne tik daudz aiz pieklājības, cik aiz nepārvaramas vēlmes palikt vienatnē ar sevi, uzstāja, ka vispirms jābrauc uz Zēburgu.

«Ieiesim kaut ko iedzert,» nokļuvusi mājās, Altšofera kundze piedāvāja. «Kaut ko īstu.» Bet kad Morejs, aizbildinādamies ar nogurumu, atteicās, viņa gādīgi piebilda: «Draugs, esiet prātīgs. Ja varēšu, rīt piezvanīšu.»

Mājās Morejs kādu stundu nogulēja, pūlēdamies tikt skaidrībā. Viņš nedrīkst ļaut nejauši uztvertam vārdam, visparastākajai sakritībai izpostīt tīkamo mieru, kurā tik rūpīgi bija ieritinājies. Taču tas diemžēl nebija nejaušs, bet gan rēgaini mokošs, dziļi aizgājušo dienu atmiņās aprakts vārds. Viņam tas jānomāc, jāiedzen atpakaļ zemapziņas tumsā. Morejs jutās bezspēcīgs, nespēdams atvairīt uzbrūkošās domas. Pusdienās viņš tikpat kā neko neēda: mājā valdošā nospiestība uzgula arī kalpotājiem, kuri it kā jutās līdzvainīgi pie neparastā stāvokļa.

Pēc maltītes, iegājis viesistabā, Morejs nostājās pie loga, kas izgāja uz terasi. Tuvojās vētra — straujā un žilbinošā dabas izrāde, kuru viņš, uzsaucis Artūro, lai uzliek Berliozu, parasti dziļā baudā vēroja un klausījās. Taču šoreiz Morejs saīdzis stāvēja un skatījās, kā virs Reisberga nemanāmi savelkas dubļainas tumšu mākoņu gubas. Dabā valdīja pilnīgs miers un pār sastingušo tveici gūlās spokaina, dzeltenīgi brūna gaisma. Atskanēja tikko samanāma, tāla nopūta. Lapas nodrebēja, un mierīgo ezera virsmu sakustināja viegla ņirba. Debesis, uzguldamas kalniem, pamazām satumsa līdz duļķainam, necaurredzamam svina pelēkumam, un pēkšņi, nez no kurienes izšāvās zila šautra, bet tūliņ pēc tam norībēja pirmais pērkona grāviens. Sagriezās vēja virpulis — sauss un piepešs kā pletnes cirtiens. Tas lieca un locīja drebošos kokus, svaidīdams lapas uz visām pusēm kā kādus gružus. Dārza stūrī divas dvīņu papeles pātagoja zemi. Putās sakultais ezers plosījās trakā dejā, viļņi šaustīja mazo ostu, bet dzeltenais karogs rāvās augšup. Zibeņoja bez mitas, un pērkona dārdi viens pēc otra atbalsojās neredzamajās virsotnēs. Beidzot lielas, retas un gausas lāses — ne spirdzinoša valgme, bet draudoša ūdensgāze, izvērsdamās īstos plūdos, šņākdama šāvās lejup.

Morejs strauji aizgriezās un, nespēdams valdīt uzbudinājumu, devās augšā uz guļamistabu. Zāļu skapītī viņš uzmeklēja fenobarbitāla pudelīti. Morejs nebija domājis, ka vēl kādreiz nāksies to lietot. Viņš iedzēra četras tabletes — taču juta, ka pat tās nepalīdzēs iemigt. Izģērbies, Morejs iekrita gultā un aizvēra acis. Arā lietus joprojām kapāja terasi, viļņi plīsa pret krastu, bet viņa ausīs bez mitas skanēja vārds… Merija… Merija Duglasa… Merija… Duglasa… aicinādams cauri gadiem atpakaļ uz Kraigdoranu un jaunības dienām.

OTRĀ DAĻA

..

/

1. nodaļa

/

Ja Braisa vecais motocikls nebūtu salūzis, viņi nekad nebūtu tikušies. Bet it kā liktenīgi toreiz, putekļainās aprīļa sestdienas pēcpusdienā, atgriežoties no īsā izbrauciena pa Dorana kalniem, satrūka mehānisma jau gandrīz nelietojamā dzensiksna, un kāda atlūzusi detaļa savainoja viņa labo ceļgalu. Nobremzējis, viņš stīvi noslīga no motocikla, apskatīja rētu kājā, kas izrādījās sīkāka nekā sākumā bija licies un palūkojās visapkārt. Uz palīdzību te nebija ko cerēt, pa neapdzīvoto, ērgļu papardēm apaugušo kalnu apvidu mutuļoja Doranas upe, bet cauri plašajiem purviem lauzās vientuļais ceļš un šaurā viensliežu dzelzceļa līnija. Pat nelielā Kraigdoranas stacija, kurai viņš tikko bija pabraucis garām, šķita pamesta.

«Nolādēts,» viņš sodījās — kaut ko muļķīgāku bija grūti pat iedomāties. Tuvākā pilsēta Ardfilana atradās apmēram septiņu jūdžu attālumā; neatlika nekas cits kā doties uz staciju.

Pagriezies un atstutējis smago motociklu, viņš kliboja kalnup uz vientulīgo staciju. To apņēma balsināta mūra apmale, pār lepno uzrakstu «Rietumhailandes vārti» vijās sausserdis, bet dzelzceļa taka bija piebirusi vilkābeles dzīvžoga vīstošajiem ziediem; taču apjūsmošana viņam nebija prātā. Jau grasīdamies doties projām, viņš caur rakstaini matētā loga stiklu, uz kura trafareta burtiem bija uzkrāsots «Uzkožamie», samanīja dzīvības zīmi; iekšā uz palodzes apmierināti mazgājās melns kaķis. Viņš nospieda rokturi un iegāja iekšā.

Telpa, pretēji parastajām stacijas bufetēm, bija pārsteidzoši glīta un uzkopta. Četri galdiņi apaļām marmora virsām bija izvietoti uz tīri noberztas dēļu grīdas, pie sienām karājās krāsainas Hailandes ainavas, bet viņā galā atradās pulēta sarkankoka lete, aiz kuras dižojās ovāls spogulis ar Brauna un Polsona miltu reklāmām. Pie spoguļa ar muguru pret viņu stāvēja jauna sieviete un patlaban grasījās uzlikt cepuri. Pārsteigti un stingi kā vaska figūras, viņi lūkojās viens uz otru spogulī.

«Cikos iet nākošais vilciens uz Vintonu?» viņš pārtrauca klusumu, ar neslēptu īgnumu balsī uzrunādams meitenes attēlu.

«Pēdējais jau ir aizgājis. Nākošais būs tikai svētdien.» Viņa pagriezās pret ienācēju un maigi piebilda: «Rīt pulksten divos.»

«Un kur ir nesējs?»

«Ak, Duglass aizgāja pirms krietnas pusstundas. Vai jūs viņu pa ceļam nesatikāt?»

«Nē… nesatiku…» Pēkšņa, dīvaina vājuma pārņemts, viņš noliecās sāņus, lai atbalstītos pret galdu, un meitene ieraudzīja savainoto kāju.

«Jūs esat cietis,» viņa piesteigdamās iesaucās. «Apsēdieties tepat… es apskatīšu brūci.»

«Sīkums,» viņš, noslīgdams uz krēsla, visai mulsi atteica. «Neliela plēsta brūce paceles bedrē. Ar motociklu…»

«Man šķiet, es dzirdēju kaut kādu troksni. Dziļi iecirsts. Kāpēc neteicāt uzreiz?»

Viņa aizsteidzās pēc silta ūdens un mirkli vēlāk, ceļos nometusies, jau bija iztīrījusi, apstrādājusi un rūpīgi pārsējusi ievainojumu ar saplēstas salvetes strēmelēm.

«Tā!» meitene pabeigusi piecēlās. «Ja man būtu adata un diegs, es salāpītu jūsu bikšu staru. Nekas, aizšūsiet pats, kad nokļūsiet mājās. Tagad jums nenāktu par sliktu kārtīga tējas glāze.»

«Nē… ko jūs…» viņš iebilda. «Es sagādāju tikai neērtības… jūs jau tā man esiet palīdzējusi vairāk nekā vajag.»

Taču meitene jau rosījās pie letes, grozīdama metāla tējkannas krāniņus. Viņš, protams, bija pārdzīvojis zināmu satricinājumu, un stiprais, karstais dzēriens palīdzēja atgūties. Meitene apsēdās un lūkojās uz viņu ar neslēptu ziņkāri. Tūdaļ pat viņai klēpī ierāpās kaķis un sāka murrāt. Meitene to maigi glāstīja.

«Labi, ka mēsarDākiju bijām mājās. Tikagrā pavasarī Kraigdoranā nav pārāk daudz cilvēku.»

«Tāpat kā jebkurā citā gadalaikā?» viņš pasmaidīja.

«Nē,» meitene nopietni paskaidroja. «Zvejas un medību sezonai sākoties, te ierodas pulciņš jauku apmeklētāju. Tāpēc mans tēvs šo māju uztur. Mūsu ceptuve ir Ardfilanā. Ja vēlaties, varam jūs uz turieni aizvest. Nedēļas nogalē tēvs man parasti atbrauc pakaļ.» Viņa iegrima pārdomās. «Jūsu motocikls, protams, palika ceļmalā. Vai stipri sadauzīts?»

«Ne pārāk. Taču būs jāatstāj tepat. Jūs man ļoti palīdzētu, ja atsūtītu to ar Vintonas vilcienu. Redziet, motocikls nav mans. Tas pieder kādam puisim no slimnīcas.»

«Domāju, ka Duglass varētu izlīdzēt, ielikdams to lokomotīves vagonā. Pirmdien no paša rīta aprunāšos. Bet ja jau jūsu draugs ir slimnīcā, tad kādu laiku viņam motocikls nebūs vajadzīgs.»

«Viņš nav slimnieks,» meitenes secinājuma uzjautrināts, viņš paskaidroja. «Pēdējā kursa students, tāpat kā es.»

«Ak tā.» Viņa sirsnīgi iesmējās. «Būtu zinājusi, nebūtu tik naski ķērusies pie pārsiešanas.»

Meitenes dabiskie un gluži apburošie smiekli pakļāva to sev. Tie it kā līdz ar visu būtni izstaroja siltumu — ne .tāpēc, ka viņai bija rūsganbrūni mati ar zeltītām stīdziņām, un stirnas acis gaišajā, neuzkrītošiem vasaras raibumiem nosētajā sejā mirdzēja tumšas kā dzīles — bet gan kādas īpašas pievilcības un dabiskuma dēļ. Meitene varēja būt gadus četrus jaunāka par viņu, tā ap deviņpadsmit, un spēcīgais, mazais augums gan nebija slaids, tomēr glīts un labi veidots. Viņa valkāja rūtainus vilnas svārkus ar laka jostiņu ap vidu, pašadītu īsu, pelēku žaketi, apvalkātus sporta apavus un mazu, pelēku cepurīti ar kuitalas spalvu sānā.

Meitenes laipnība Moreju pēkšņi aizkustināja, kas gadījās ļoti reti. Jā, viņa bija labsirdīga — lūk, īstais vārds — sasodīti labsirdīga. Un, aizmirsis uzmācīgi nelāgo sajūtu ceļgalā un pamatīgo ķibeli, kas bija piemeklējusi vienīgo uzvalku, viņš uzsmaidīja meitenei savu atklāto uzvarētāja smaidu, kurš tik daudzreiz bija vadījis viņu cauri grūtajiem un bezcerīgajiem gadiem. Kaut gan Morejam bija augsta piere, pareizi veidoti vaibsti, veselīga āda un glīti, gaiši brūni, dabīgi lokaini mati, viņu nevarēja uzskatīt par skaistuli šī vārda tiešajā nozīmē; sejas lejasdaļai trūka stingrības. Bet sirsnības apdvestais smaids izlīdzināja visus viņa trūkumus, atdzīvināja seju, solījumu, intereses un — sapratnes pilns — iedvesa uzticību, bet, ja gribēja, prata būt arī nopietns.

«Ceru, ka saprotat,» viņš iesaucās, «cik pateicīgs jūtos par neizmērojamo laipnību. Vai pēc tam, kad esat izglābusi man dzīvību, es drīkstu cerēt arī uz jūsu draudzību? Mani sauc Morejs — Deivids Morejs.»

«Bet es esmu Merija Duglasa.»

Viņas vaigos ielija sārtums, taču meitenei nebija nepatīkama šī vaļsirdīgā iepazīšanās. Viņa stingri paspieda Deivida roku.

«Labi,» Merija mundri noteica, «ja vēlaties atvest motociklu, tad man jāpaņem Dākjjs un jāaizslēdz māja. Tēvam kuru katru brīdi jābūt klāt.»

Viņi tikko bija paguvuši nonākt līdz ceļam, kad kraujas malā tiešām parādījās divričos iejūgts ponijs. Merijas tēvs, ar kuru Morejs tika iepazīstināts, visos sīkumos izklāstot arī negadījumu, bija mazs, sīks vīrs, bālu, sūru seju, vienmēr miltu apputējušām rokām un nagiem un darbā sabojātiem zobiem. Stāvā matu šķipsna uz pieres un neparasti spožās, brūnās acis atgādināja kaut ko no putna.

Ar ierastu mēles klakšķi licis ponijam apgriezties, viņš vērīgiem sānskatiem nopētīja Moreju un apkopoja Merijas stāstīto.

«Man, kā pats redzi, tādas mašīnas nav vajadzīgas. Gadījuma darbiem izmantoju poniju Semu, bet maizes ratos jūdzu savu labo un uzticamo Klaidsdeilu. Bet tev varēja iziet arī ļaunāk. Mēs tevi sveiku un veselu nogādāsim uz Ardfilanas vilcienu, kas atiet pulksten astoņos. Bet tikmēr vari ienākt pie mums un kaut ko iekost.»

«Negribētu jūs vēl vairāk apgrūtināt.»

«Nekļūstiet nu smieklīgs,» Merija teica. «Jums jāiepazīstas ar pārējiem Duglasiem un manu līgavaini Valteru. Esmu pārliecināta, ka viņš priecāsies. Ja nu vienīgi,» viņa it kā atcerējusies piebilda, «jūsu vecāki sāks raizēties.»

Morejs smaidīdams noraidoši papurināja galvu.

«Neuztraucieties. Esmu gluži viens.»

«Viens?» Duglass pārjautāja.

«Vecākus pazaudēju jau agrā jaunībā.»

«Bet kāds radinieks taču tev ir?»

«Neviens, kura man vajadzētu… nedz arī, kuru es jebkad būtu interesējis.» Atbildējis maiznieka neuzticības pilnajam skatienam ar platu smaidu, Morejs vaļsirdīgi paskaidroja. «Dzīvoju viens kopš sešpadsmit gadu vecuma. Taču kaut kā ir izdevies tikt cauri koledžai… un, par laimi, reizēm iegūt arī pa stipendijai.»

«Ak vai,» apbrīnas pilns paklusi noelsās mazais vīrs. «Tas ir ko vērts.»

Likās, ka viņš, ratos kratīdamies, pārdomāja dzirdēto; tad izslējās un, manāmi atmaidzis, sāka aprakstīt apkārtni, pieminot 1314. gada notikumus, kuri, kā viņš apgalvoja, ievadījuši Banokbernas kauju.

«Tēvs lieliski pārzina skotu vēsturi,» Merija it kā atvainodamās paskaidroja Morejam. «Diez vai atradīsies kas tāds, ko viņš nezinātu par Brūšu, Vollesu vai kādu citu

no viņiem.»

/ _

Braucēji tuvojās Ardfilanai, un Duglass piebremzēja, lai ponijam būtu vieglāk tikt lejā uz vietējo pilsētu, kas saulrieta dūmakā vizošā Firtas līča ielokā gulēja pakājē. Apbraukuši esplanādei, viņi nokļuva mazu, klusu ieliņu rajonā un apstājās pie neliela veikala ar izbalējušu zelta krāsas uzrakstu: «Maiznieks un konditors Džeimss Duglass», bet zem tā mazākiem burtiem: «Viss kāzu galdam», un vēl mazākiem: «Dibināts 1880. gadā.» Nams izskatījās stipri vecmodīgs un skatlogs, kurā rēgojās viena vienīga vairākstāvu kāzu torte, bet abpus tai pa stikla cukura cepumu kārbai, radīja iespaidu, ka tas turas pēdējiem spēkiem.

Pa to laiku maiznieks bija ielocījis makstī pātagu. «Vilij!» viņš uzsauca.

No veikala izskrēja žirgts, jauns zēns pārmērīgi lielā priekšautā, kas stiepās no zoda līdz papēžiem.

«Pasaki tantei, ka esmu klāt, dēls. Un atteci man palīgā izjūgt Semiju.»

Duglass prasmīgi aizvadīja poniju pa sānceliņu līdz bruģētam staļļa pagalmam.

«Esam klāt,» viņš priecīgi uzsauca. «Ved savu invalīdu augšā, Merij. Es arī tūliņ nākšu.»

Pa lēzenām un izliektām ārējām akmens kāpnēm viņi devās augšup uzdzīvojamām telpām virs veikala un caur šauru vestibilu nokļuva viesistabā, kas bija iekārtota ar sarkana, padiluša plīša mēbelēm un tāda paša auduma sakrokotiem aizkariem. Telpas vidū stāvēja smags, vakariņu tējai saklāts sarkankoka galds, bet kamīnā, pie kura omulīgi mētājās melns aitādas paklāja mudžeklis, tīkami kvēloja ogles. Dākijs, atbrīvojies no Merijas rokām, tūdaļ pat saritinājās uz tā. Meitene bija novilkusi savu žaketi un, juzdamās brīvi kā jau mājās, palikusi glītajā, baltajā blūzītē.

«Sēdieties un atpūtiniet savu kāju. Es noskriešu uz brīdi lejā paskatīties, kas tur notiek. Šovakar mēs slēdzam sešos. Sestdienas vakaros tēvs nestrādā,» vina ar zināmu lepnumu piebilda.

Kad Merija bija aizgājusi, Morejs atlaidās sēdeklī, dīvaini krēslainās, siltās un svešādās istabas apburts.

Kamīnā klusi sprakstēja ogles. Tumšajā kaktā, skatienam apslēpts, vienmērīgi tikšķēja vectēva pulkstenis, un tikai senlaicīgā misiņa ciparnīca brīžiem iemirdzējās ugunskura atblāzmā. Arī zilās tasītes ar ķīniešu zīmējumiem, kas bija sarindotas uz galda, laistījās gaismēnu rotaļā. Kāpēc viņš galu galā sēdēja šeit, nevis savas jumtistabas sprostā, cītīgi noliecies pār Osleru un Kaninhamu? Viņš bija devies izbraukumā, lai izvēdinātu galvu — kaut cik atpūstos, pirms ieslīgtu atpakaļ nebeidzamajā nedēļas nogales vienmuļībā. Neprāts, tik muļķīgā veidā nosist laiku, kad līdz izlaiduma eksāmeniem atlikušas tikai piecas nedēļas. Taču šie ļaudis bija tik viesmīlīgi un cienasts uz galda tik sasodīti vilinošs… naudas tikpat kā vairs nebija, un jau vairākas nedēļas viņš netika baudījis labu, kārtīgu ēdienu.

Pēkšņi atvērās durvis un, nesdama tējas paplāti, atgriezās Merija kopā ar druknu, šķiet, tūskas mocītu sievieti un tievu, garu, gadus divdesmit sešus vai septiņus vecu, ļoti pieklājīgu vīrieti tumši brūnā uzvalkā un augstu, iestīvinātu apkaklīti.

«Lūk, vēl daži no mums.» Merija iesmējās. «Minnijas tante un,» viņa viegli piesarka, «mans līgavainis, Valters Stodarta kungs.»

Kamēr Merija čaloja, atgriezās arī tēvs ar Viliju, maiznieks nomurmināja īsu lūgšanu un viņi visi sēdās pie galda.

«Cik man zināms,» Stodarts, vēlīgi smaidīdams, pievērsās Morejam, kamēr Minnijas tante viņu pirmo pagodināja ar aukstu šķiņķi un īpašu cieņu, bet Merija salēja tēju, «jūs esat izturējis visai smagu pārbaudījumu. Es reiz zēna gados uz Lusas ceļa piedzīvoju kaut ko līdzīgu. Kad tas īsti bija, pag, nu jā, tūkstoš deviņi simti devītā gada karstajā vasarā. Man tikko bija palikuši trīspadsmit gadi, un es ātri augu. Toreiz, protams, braucu ar velosipēdu un pārdūru riepu. Par laimi, tiku cauri ar kreisā elkoņa nobrāzumu, bet varēja beigties traģiski. Merij, vai varu palūgt vēl vienu cukura graudiņu. Tu taču zini, ka es vēlos trīs.»

«Ai, Valter, mīļais, piedod.»

Acīmredzot ne tikai viņš pats sevi, bet visa ģimene Stodartu uzskatīja par visai svarīgu vīru. Un mirkli vēlāk Minnijas tante, kura, šķiet, bija dedzīgākā Valtera cienītāja, čukstus paziņoja Morejam, ka līgavainis ir pilsētas rakstveža dēls ar lielisku vietu Gāzes departamenta norēķinu daļā — īsts ķēriens Merijai, — un apstiprināja teikto ar svarīgu un pašapmierinātu galvas mājienu.

Situācija intriģēja, un Morejs uztvēra tās komiskumu. Valtera uzspēlētais smalkums un augstprātīgi lepnā izturēšanās pret Duglasiem, ko vēl pasvītroja mazpilsētas birokrāta pārliekā pašpārliecinātība un strausveidīgā, tievā, garā kakla staipīšana dzerot tēju, izskatījās visnotaļ smieklīgi. Morejs baudīja labumus, kas atradās uz galda, un uzjautrinājās, piebalsodams Valteram un pat nedaudz izaicinādams viņa iedomību, bet par savu stāvokli, aizraujoši izceldams interesantāko slimnīcas poliklīnikas darbā, runāja kā par līdzvērtīgu. Jau pēc brīža viņš ar gandarījumu uztvēra Valtera pieaugošo atzinību. Maltītei beidzoties, Stodarts izvilka savu zelta pulksteni — arī lielisks veids kā padižoties — un, ar klikšķi to atvēris, veltīja Morejam platu smaidu.

«Ļoti žēl, ka man jūs tik ātri jāpamet. Pavadīšu Meriju uz Labdarības biedrības saietu. Citādi man būtu prieks uzkavēties jūsu sabiedrībā ilgāk. Taču es gribētu izteikt kādu priekšlikumu. Esmu pārliecināts, ka jums būs ļoti apgrūtinoši nogādāt motociklu uz Vintonu bez biļetes, kā izteicās Merija — pa zaķi. Tas var izraisīt visdažādākās nepatikšanas un sodus. Galu galā Ziemeļbritu dzelzceļa likumi nav priekš tam, lai vietējā vara ar tiem dzītu jokus. Ak vai! Es piedāvāju, lūk, ko,» viņš pārlaida galdam vēlīgu smaidu, «mūsu draugs Morejs var iegādāties nepieciešamo detaļu Vintonā un nākamās nedēļas nogalē atgriezties, šepat salabot motociklu un braukt mājās. Tā

mums radīsies izdevība vēlreiz vinu satikt.»

/

«Lieliska doma,» Merija staroja. «Kā mums tas ātrāk neienāca prātā?»

«Mums, Merij?…» pārjautāja Valters, cienīgi iebāzdams pulksteni atpakaļ kabatā. «Man šķiet, ka es…»

«Ak, tu esi tik attapīgs zēns, Valter. Es nezinu, ko mēs bez tevis iesāktu,» mazais maiznieks pārtrauca, zobgalīgi piemiegdams Morejam ar aci, kas liecināja, ka viņš nebūt nav sajūsmā par Stodarta augstprātīgo izturēšanos. «Katrā ziņā atbrauc, puis. Mēs tevi gaidīsim.»

Tā arī palika, Merija piecēlās, uzlika cepuri, uzvilka žaketi un, ielikusi roku Valtera piedāvātajā elkonī, lai dotos uz baznīcas pasākumu, pār plecu uzsmaidīja Morejam.

«Līdz nākamajai sestdienai… es neatvados.»

«Es arī ne.» Valters palocīja galvu. «Ceru uz turpmāku pazīšanos.»

Pēc pusstundas arī Morejs devās uz staciju. Bet Vilijs, kurš mirdzošām acīm bija klausījies par dzīvi slimnīcā, katrā ziņā vēlējās viņu pavadīt.

2. nodaļa

r

Morejs mitinājās mazā jumtistabiņā, vienā no cieši kopā sablīvētajiem terasveida namiem Bleirlovdokas tuvumā. Apvidus, kuram visapkārt pletās pilsētas atkritumu izgāztuve, pazīstama ar nosaukumu Tipss, neapšaubāmi bija viens no nabadzīgākajiem Vintonā. Uz saplaisājušām, ar krītu sašvīkātām ietvēm rotaļājās skrandaini, rahītiski bērni, bet sievietes, savīstījušās šallēs un micītēm galvās, tērgāja pie savu «sprostu» durvīm. Uz katras ielas bija pa krogam jeb «Fish-andchips» veikaliņam, bet cauri Klaidsaidas miglai uzmācīgi aicināja lombarda izkārtne ar trim misiņa bumbām. No upes skanēja velkoņu sirēnas, bet no kuģu būvētavām — nemitīga āmuru klaudzoVia. Rajons, protams, nebija nekāda atpūtas zona, taču, dodoties kājām vispirms cauri Bleirhilai, bet pēc tam — Eldongrovai,diezgan ātri varēja nokļūt gan universitātē, gan arī Rietumu slimnīcā. Un pats galvenais — dzīve te bija lēta.

īsais, bet neparastais Moreja dzīves stāsts, ar kuru viņš bija iepazīstinājis maiznieku Duglasu, tikai daļēji atbilda patiesībai. Pirmie vienpadsmit gadi, kā jau vienīgajam bērnam iztapīgu vidusšķiras vecāku ģimenē, zēnam bija aizritējuši normāli, ne vienmēr pārpilnībā, taču bezrūpīgi un mierīgi. Tad Deivida tēvs, Kaledonijas apdrošināšanas sabiedrības Overtonā vietējais aģents, saslima ar gripu, kā pārējiem šķita, no mūžīgās staigāšanas pa mājām iekasējot naudu. Kādu nedēļu sieva viņu kopa, taču stāvoklis pasliktinājās. Ataicinātais ārsts negaidot atklāja vēdertīfu, kas jau bija paguvis pielipt arī mātei. Pēc mēneša, kā nevēlams bērns un smaga nasta, Deivids tika nodots attālai radiniecei — mātes pusmāsai, atraitnei. Nākamos četrus gadus jaunais Morejs, protams, dzīvoja kā pagadījās, baudīdams sūro patstāvības maizi, bet no sešpadsmit gadiem stājās spēkā tēva tālredzīgi noslēgtā izglītības apdrošināšanas polise. Summa, protams, nebija nekāda lielā, tikko pietika, lai samaksātu par mācībām un šā tā iztiktu, bet ar to bija diezgan, un, piepalīdzot labsirdīgajam skolotājam, kurš savā audzēknī saskatīja neparastas spējas, Morejs sāka studēt medicīnu Vintonas universitātē.

Taču šo sirsnīgo gādību viņš vai nu savtīgos nolūkos, vai arī aiz dabiskas vēlēšanās pārspīlēt paša pūles mēdza vienkārši aizmirst.

Moreja neuzbāzīgā pievilcība, ko vairums ļaužu uzreiz uztvēra, bija tā, kas viņam bieži noderēja un palīdzēja gan izkļūt no sarežģītām situācijām, kurās gadījās iepīties, gan cīnīties pret ļaunumu un viltu, ar ko dzīve neskopojās, gan izturēt izsmieklu — par blusām bikšu atlokos, par kopīgo tualeti trepju galā, par paša mazgātajiem krekliem un ceptajiem kartupeļiem taukainā avīzē — spēka avotu varonīgajai apņēmībai izrauties no pūļa un pacelties tam pāri.

Reizēm izdevās arī izklaidēties vai nu pusdienojot pie drauga Braisa, vai ar kāda slimnīcas darbinieka laipnu gādību iegūstot pat brīvbiļeti uz teātri vai koncertu; bet reiz, vasaras brīvdienu laikā, Deivids izņēmuma kārtā bija pavadījis veselu nedēļu bioloģijas profesora jūrmalas mājā. Protams, vairums šo iespēju radās ne tāpēc, ka viņš prastu būt īpaši pateicīgs par sagādātajām ērtībām, bet gan patiesi sirsnīgās izturēšanās dēļ, kas iedvesa uzticību un modināja simpātijas. «Cik mīļi no jums, ka palīdzējāt man atvilkt elpu, kungs,» jeb «Tas bija lieliski, vecīt.» Vai gan kāds spēja pretoties šīm vienkāršajām, pazemīgajām frāzēm un atklātajam, godīgajam skatie11.un? Deivids bija sirsnības iemiesojums. Un patiesībā, ja l.ibi gribēja, tad tiešām arī pats ticēja visam, ko teica.

Skotijas universitātes nekad nav izcēlušās ar pārmērīgu uzdzīvi, un pēdējo mēnešu laikā tikpat kā nekas nebija noticis. Tāpēc nejaušā iepazīšanās ar Duglasu ģimeni šķita jo vilinošāka. Visu nedēļu, pa dienu uzturē(I.unies slimnīcā, bet vakaros līdz vēlai naktij mācīdamies, I Vivids šad tad ar labpatiku par to atcerējās. Viņš juta, ka gaida nākamās sestdienas apmeklējumu.

Rīts atausa apmācies, bet patīkams. Pieņēmis ambulatoriskos pacientus, Deivids pulksten vienos iesēdās strādnieku vilcienā, kas atgāja no Vintonas centrālās stacijas. Tas bija lēts — neticami, biļete maksāja tikai četrus pensus — devās uz Klaidas grīvu un vadāja kuģu būvētavas strādniekus. Deividam līdzi bija jauna dzensiksna — Braiss, paredzēdams ķibeli, jau pirms vairākām nedēļām bija iegādājies vienu rezervē un, daudz nedomādams, labprāt to atdeva Deividam. Līvenfordas Mezglā viņš pārsēdās viensliežu vilcienā un gandrīz tieši četrpadsmitos trīsdesmit, līdz ar saules stariem, kas bija izspraukušies caur mākoņiem, ieradās Kraigdoranā.

Mazā, baltā stacija ar ziedošo vilkābeli un sausserža lodājošo mudžekli tagad likās labi pazīstama. Gaisu pildīja sausserža smarža un kaut kur aizdūca agrīna bite. Divi jaunieši alpīnistu drēbēs un somām plecos izkāpa pirms Deivida. Viņi iegāja bufetē, un Deivids redzēja, kā, nenovērsdama acu no zemā lodziņa, Merija pergamenta papīrā tina viņiem sviestmaizes. Meitene sekoja jauniešiem līdz durvīm un, it kā ko meklēdama, pētīja peronu.

«Jūs esat klāt.» Viņa smaidīja. «Es jau sāku baidīties, ka neatbrauksiet. Kā ceļgals?»

Merija ieveda Deividu iekšā un piedāvāja apsēsties. Pietipināja kaķis un sāka glausties viņam pie kājām.

«Droši vien neesat brokastojis. Atnesīšu sviestmaizes ar pienu.»

«Lūdzu, nevajag,» viņš iebilda. «Es iekodu… Līvenfordas Mezgla bufetē…»

«Ak vai,» Merija, saraukusi uzacis tāpat kā tēvs, zobgalīgi noteica. «Dīvaini gan. Mezglā nekad nekādas bufetes nav bijis.» No stikla kupola apakšas, kurš stāvēja uz letes, viņa izņēma šķīvi ar sviestmaizēm un ielēja glāzē putojošu pienu. «Diez vai nedēļas nogalē te vēl kāds ieradīsies, nevar taču labam ēdienam ļaut aiziet bojā. Jums man vienkārši jāpalīdz tikt no tā vaļā.»

Pēc mirkļa Merija nosēdās Deividam pretī, šķiet, tikko valdīdama kādu iekšēju uzbudinājumu, kas draudēja izlauzties uz āru.

«Man priekš jums ir jaunums,» viņa iesaucās. «Jūs esat izpelnījies visaugstāko atzinību.»

«Kā!» Deivids neizpratnē atvirzījās.

«Valters,» viņas lūpas drebēja, «ir pārjums sajūsmā. Kopš aizbraucāt, viņš to tik vien dara, kā dzied jums slavas dziesmas. Jūs esot patiešām patīkams jauns puisis.» Merija tikko valdīja smieklus. «Valters jutās pilnīgi satriekts, ka nevar ar jums šovakar tikties — jāapmeklē pilsētas valdes sapulce Vintonā — man uzdots jūs sirsnīgi sveicināt.» Pirms Deivids spēja ko bilst, Merija turpināja. «Uz rītdienu viņš ir sarunājis neparastu izpriecu pasākumu. Mēs brauksim ar laivu gar Bjūtas salām, brokastosim Geirsijā un tad atgriezīsimies mājās.»

Deivids lūkojās viņā, neizteiksmīgi saraucis pieri.

«Ik't es nekādā ziņā nevaru rīt atkal braukt šurp.»

«Protams, ne,» viņa mierīgi noteica. «Tēvs saka, ka jūs v.ii.it palikt tepat. Pārgulēsiet pie Vilija.»

Joprojām sarauktu pieri, Deivids skatījās uz meiteni, lid/ rievas pamazām sāka izlīdzināties. Viņš nekad vēl nebija sastapis tik vienkāršus un atklātus cilvēkus. Rīt •«limnīcā pacientu pieņemšana nav paredzēta un viņš, protams, neko daudz nezaudēs, izlaižot vienu darbadienu. Bez tam, Vintonas svētdienas ir neizturamas, un I )eivids tās vienmēr bija ienīdis.

«Brauksiet?» Merija vaicāja.

«Ar prieku. Bet tagad man jāsalabo motocikls.»

«Tas ir bagāžas glabātavā. Duglass to tur ieveda, lai nemētājas pa kājām.»

Kādu stundu viņš strādāja, pielāgodams un sastiprinādams jauno dzensiksnu. Sad tad pienāca Merija un, nebilzdama ne vārda, vienkārši stāvēja un tāpat, kompānijas pēc, skatījās. Pabeidzis remontu, Deivids izveda motociklu ārā un iedarbināja.

«Vai nevēlaties izmest kādu līkumu?»

Merija, aizspiedusi ausi ar roku, lai paglābtos no briesmīgās motora rēkoņas, šaubīdamās palūkojās viņā.

«Tur nav nekā bīstama,» Deivids drošināja. «Sēdieties tik uz bagāžnieka un turieties stingri.»

«Es nedrīkstu nekur iet līdz puspieciem. Bet pēc tam jūs varbūt varētu mani aizvest mājās. Es piezvanīšu tēvam no kases, lai velti nebrauc.»

«Sarunāts,» Deivids līksmi noteica.

Viņu pārņēma neparasti viegla sajūta. Vai nu tāpēc, ka bija izrāvies no darba, vai zaļo lauku iespaidā, bet Deividam šķita, ka elpo kādu dīvaini spirgtu gaisu, kas tūdaļ pat pacels viņu spārnos. Kamēr Merija uzkavējās bufetē, Deivids, izmēģinādams motociklu, žigli apmeta līkumu pa Tulihevanas kalniem. Atgriezies, viņš atrada meiteni jau saposušos ceļam. Tā kā Dākijam bija jāpaliek mājās, Merija atstāja viņam trauciņu ar vakariņu pienu.

«Tad te man jāsēž,» viņa noteica, sāniski uzrāpdamās uz bagāžnieka.

«Tā nevar. Jūs nokritīsiet. Sēdiet jāteniski.»

Merija vilcinājās, tad kautrīgi un tik nemākulīgi cēla kāju pāri bagāžniekam, ka pirms vēl Deivids paguva novērsties, viņa skatiens jau bija uztvēris ko burvīgu. Nosarkusi, meitene piebilda:

«Es lāgā neprotu.»

«Jums viss izdodas brīnišķīgi.»

Deivids žigli uzmetās sēdeklim un devās prom. Sākumā viņš brauca lēni un uzmanīgi, izvairījās no pauguriem, bet juzdams, ka Merija kļūst drošāka, atlaida bremzes. Braucēji traucās pāri tīreļiem un vējš svilpa viņiem gar ausīm. Meitenes rokas bija cieši apskāvušas Deivida vidukli, bet galva iesānis kļāvās viņam pie pleca.

«Kā jūtaties?» viņš kliedza.

«Labi,» Merija atsaucās.

«Vai patīk?»

«Pat… pat ļoti. Nekad mūžā vēl nebiju tā traukusies.»

Ātrums bija sasniedzis vismaz trīsdesmit jūdzes stundā.

Kad Deivids pieturēja pie Ardfilanas veikaliņa, Merijas vaigi kvēloja un atrisušie mati plīvoja vējā.

«Kaspar baudu.» Viņa smējāsDeividam sejā un,ātruma apreibināta, vēl nedaudz šūpojās. «Ejiet augšā. Man jāaizskrien notīrīties. Droši vien izskatos briesmīgi.»

Maiznieks saņēma Deividu draudzīgi, bet Vilijs vēl sirsnīgāk nekā iepriekš. Minnija, kā šķita, gan izturējās pret Deividu uzsvērti atturīgi, apveltīdama viņu piesardzīgiem, reizēm pat vēsiem, aizdomu pilniem skatieniem — vēlāk tantes sirds tomēr atmaiga, jo Deivids, uzklausījis viņas sūdzības, ieteica sirds zāles, kas varētu līdzēt pret elpas trūkumu. Cienastam viņa bija sagatavojusi veselību ēdienu — makaronus ar sieru, taču šoreiz neapšaubāmi trūka tā smalkuma, ar kādu tika uzņemts Valters. Vakara atlikusī daļa pagāja mierīgi, Morejs ar maiznieku spēlēja dambreti un tika pārliecinoši sakauts trīs reizes pēc kārtas; Merija pa to laiku sēdēja uz maza soliņa kamīna priekšā un tamborēja, šķiet, kādu pūra gabalu. Vērojot, kā darbs top,Deividam ienāca prātā, ka tā varētu būt naktskrekla apmale — mīļa, patīkama doma, ne vairāk. Brīdi pa brīdim Merija palūkojās pulkstenī un, nopietni ieinteresēta, it kā nemaz nebūtu tā jautrā un dzīvespriecīgā meitene, kura tikai pirms stundas līksmi traucās ar viņu pāri laukiem, bilda:

«Valters pašreiz ir sapulcē.» Tad atkal: «Viņš noteikti tiks pie vārda… runa bija tik pamatīgi izstrādāta… un viņš tik ļoti gribēja to teikt.» Un visbeidzot: «Nu jau viņam vajadzētu būt atceļā uz vilcienu. Cerams, ka Valters nebūs aizmirsis savas galošas, viņš tik ļoti necieš, ka salst kājas.»

Viņi visi devās pie miera. Vilija galaistabā ar logu uz pagalmu norisinājās Moreja pirmā nopietnā saruna ar zēnu, kurš aiz kautrības līdz šim bija klusējis. Izrādījās, ka viņš nesen skolā kā balvu saņēmis aizraujošu Deivida Livingstona grāmatu, un drīz viņi abi jau ceļoja pa Āfrikas tuksnešiem, atklāja Niasa ezeru un juta līdzi beri-beri un cece mušas upuriem. Morejam nācās atbildēt uz neskaitāmiem svarīgiem jautājumiem, līdz beidzot viņš izdzēsa gaismu un abi sarunu biedri aizmiga.

3. nodaļa

/

Nākamajā rītā precīzi pusdesmitos, iepriekšējā vakara panākumu pārņemts, ieradās Valters un apsveica Moreju kā vecu draugu. Kaut gan vairāki neaudzināti tipi atstājuši zāli pirms laika, Valtera runa izdevusies neparasti laba un ilgusi krietnas trīs ceturtdaļstundas. Viņš neapšaubāmi bija pelnījis atpūtu un grasījās šo dienu izmantot. Nekas, kā Valters pats apgalvoja, neesot sagādājis viņam tādu prieku, kā gatavošanās izbraukumam.

Valtera augstprātīgā jūsma mulsināja Moreju. Vai tā bija tikai sievišķīga pļāpība, vai varbūt pastāvīgi atstumts no saviem vienaudžiem, Valters pielipa pirmajam garāmgājējam, kurš iegriezās mājā? Iespējams, ka viņu, kā jau kārtīgu snobu, piesaistīja topošā ārsta autoritāte. Taču nebija arī izslēgts, ka šī liekuļošana vienkārši palīdz viņam demonstrēt savu svarīgumu svešinieka priekšā. Noskurinājies, Morejs pārstāja prātot.

Tā kā Merija un Vilijs jau bija gatavi, viņi visi atstāja māju un ar Valteru priekšgalā devās cauri esplanādei uz kuģu piestātni, izskatījās, ka līgavainis ir nolēmis uzturēt pasākumu pienācīgā līmenī. Pie tvaikoņa kases viņš pasūtīja pirmās klases biļetes turp un atpakaļ, it kā starp citu piemetinādams:

«Trīs, un vienu pusaudžu… zēns vēl nav pilngadīgs.»

Kasiera asais skatiens nopētīja Viliju.

«Četras pieaugušo,» viņš izlaboja.

«Man šķiet, es teicu trīs pieaugušo un vienu pusaudžu.»

«Četras pieaugušo,» kasieris apnicīgi atkārtoja.

No Valtera puses sekoja īss, bet dedzīgs iebildums, ko pārtrauca Vilijs, uz kasiera jautājumu par savu vecumu atbildēdams godīgi un tā zaudēdams iespēju saņemt lētāku biļeti. Ne pārāk labs sākums, Morejs nodomāja, zobgalīgi vērodams, kā Valters aizvainots nomet sīknaudu.

Nelielais tvaikonis ar sarkano skursteni pukšķināja pa upi uz piestātni. Tā bija Lusija Aštone. Cik necik atguvies, Valters sāka skaidrot Morejam, ka visi ziemeļbritu kuģi ir nosaukti V. Skota romānu varoņu vārdos, taču, šķiet, jutās sarūgtināts, ka viņiem nav gadījusies Karaliene Aleksandra,punam kaledoniešu tvaikonis ar diviem skursteņiem — tas nedaudz aizskāra Valtera cienu.

/ /

Prasmīgi tika nolaistas trepes, viņi uzkāpa uz kuģa, un, palūkojies apkārt, Valters izvēlējās sēdvietas pakaļgalā. Ritenis kūla ūdeni, un viņi, slīdēdami pāri mirdzošajai grīvai uz atklāto līci, attālinājās no krasta.

«Jauki, vai ne?» Valters nomurmināja, atlaizdamies krēslā. Brauciens vairs nelikās tik bezcerīgs.

Taču no ūdens nāca dzestrums un pēc brīža atklājās, ka Valtera izvēlētās vietas ir pašā vējā.

«Vai tev nešķiet, mīļais, ka te pārāk pūš?» Merija pēc brīža mēģināja ieminēties. Piešķiebusi galvu, viņa turēja cepuri, lai vējš to neaiznes.

«Nebūt ne,» Valters strupi atcirta. «Es vēlos parādīt dakterim Morejam visas mūsu apkārtnes ievērojamākās vietas. Un šeit mēs varēsim mierīgi vērot.»

Pasažieru netraucētais skats — visi steidzās patverties kajīšu aizvējā — bija tiešām jauks, varbūt pat skaistākais visā Rietumhailandē. Valters gan atzina apkārtnes burvību, taču ar pilnām vadoņa tiesībām galveno uzmanību veltīja pilsētu komerccentriem, kas rindojās krastmalā.

«Lūk, tur ir Skūrija.» Viņš norādīja. «Plaukstoša sabiedrība. Pagājušajā gadā viņi uzstādīja jaunu gāzes tanku. Tilpums — divdesmit tūkstoši kubikpēdu. Progress. Izstrādāts arī jauns notekūdeņu attīrīšanas projekts, kas jau iesniegts izskatīšanai pilsētas valdē. Mans tēvs pazīst pašu mēru. Bet pāri viņā pusē ir Doranas osta. Vai varat saskatīt municipalitātes ēkas tur aiz tās baznīcas smailes?»

Viņi visi pamatīgi sala. Pat Vilijs bija gluži zils aiz aukstuma un nomurminājis, ka vēlas apskatīt motoru, pazuda. Taču Valters gāja pār līķiem. Kas par sasodītu garlaicību, izstiepis kājas un rokas kabatās sabāzis, domāja Morejs. Tikpat kā neklausīdamies, viņš vēroja Meriju, kura, pavisam pieklususi, reižu reizēm iesprauda pa apstiprinošam vārdam. Deivids bija ievērojis, kā meitene Valtera klātbūtnē pārvēršas. Pazuda gan dzīvesprieks, gan jautrība, viņa kļuva atturīga un apzinīgi paklausīja kā skolniece skolotāja tuvumā. Pēc kāzām ar šo puisi viņas dzīve pārvērtīsies par elli, Deivids starp citu nodomāja — no vēja un Valtera monologa viņam uzmācās snaudiens.

Beidzot tvaikonis bija ticis garām salām un, iešūpojies Geirsijas līcī, piestāja ostā. Vilijs pēc mašīntelpu apskates bija atsilis, un viņi izkāpa krastā.

«Cik labi,» Merija atviegloti nopūtās.

Pilsēta bija pazīstams kūrorts un atstāja patīkamu un bagātīgu iespaidu — krastmalā rindojās skaisti veikali, aiz tiem, mežiem apaugušajos kalnos pakāpušās, vīdēja viesnīcas, bet vēl tālāk — tikai lauki un meži.

«Un tagad brokastīs,» it kā pārsteigumu solīdams, izsaucās Valters.

«Ai, jā,» Merija līksmi piekrita. «Iesim pie Langa. Tas ir tepat… pavisam tuvu.» Viņa norādīja uz vienkāršu, bet patīkamu restorānu ielas otrā pusē.

«Mīļumiņ,» Valters bilda. «Man nenāk ne prātā vest dakteri Moreju uz Langu. Un šoreiz arī tevi ne.»

«Mēs ar tēvu tur vienmēr iegriežamies,» Vilijs noteikti piebilda. «Viņam ir lieliski jēra plāceņi un Komrija limonāde.»

«Jā, Valter, mīļais, lūdzu.»

Pacēlis cimdoto roku, viņš apklusināja Meriju un mierīgi paziņoja savu dienas piccc dc rčsistancc.

«Mēs brokastosim Grandā.»

«Ai, nē, Valter. Tikai ne tur. Grands ir tik… tiksnobisks un… dār…»

Valters pagodināja Moreju ar sabiedrotā saprotošo smaidu, kas nozīmēja: «Ak, šīs sievietes.»

«Tas ir pats labākais,» viņš noburkšķēja. «Esmu jau iepriekš pasūtījis galdiņu caur sava tēva kantori.»

Četrinieks sāka kāpt kalnup uz Grandu, kas valdonīgi slējās virs viņiem. Zilajiem zvaniņiem piebārstītā stāvā, pat klinšainā taka aizvijās tālu cauri mežam. Vietumis koki ļāva saskatīt lepnas mašīnas, kas šāvās augšup pa galveno autoceļu. Morejs juta, ka Meriju nogurdina Valtera uzsāktā briežu mednieku tēlošana. Lai lautu viņai

/ /

atpūsties,Deivids apstājās,salasīja mazu zvaniņu pušķīti un, apsējis ar sausas zāles stiebru, uzdāvināja to meitenei.

«Gluži kā jūsu kleita.» Viņš smaidīja.

Beidzot virsotne bija klāt, un Valters, nosvīdis un smagi elsdams, izveda viņus uz viesnīcas plašās terases, kur vairāki apmeklētāji sēdēja un gozējās saulē. Nelielajam pulciņam parādoties, iestājās klusums, daži viņus ar interesi vēroja, citi nosmējās. Viesnīcas parādes durvis atradās otrā pusē, un Valters nebija mācējis atrast ieeju terasē. Taču, nedaudz paklaiņojuši, viņi tomēr beidzot

nonāca lepnajā, marmora pīlāriem rotātajā foajē un, pajautājis ceļu iespaidīgai, ar zelta tresēm izgreznotā uniformā tērptai personai, Stodarts veda pārējos uz milzīgo, nospiedošo restorāna zāli ar varenajām kristāla lustrām un dārgo, sarkano vilnas paklāju.

Bija nepieklājīgi agrs, tik tikko divpadsmit, un kaut gan viesmīļi jau rosījās un, sapulcējušies pie zāles pārziņa galdiņa, savā starpā pļāpāja, apmeklētājus vēl neredzēja.

«Lūdzu, kungi?»

Drukns, sārts pārzinis svītrainās biksēs, baltā vestē un frakai līdzīgos vizītsvārkos, atdalījās no pārējiem un, it • kā šaubīdamies, tuvojās viņiem.

«Brokastis trim pieaugušajiem un zēnam,» Stodarts pasūtīja.

«Šeit, lūdzu.»

Pārziņa skatiens zem smagajiem plakstiņiem vienā mirklī bija novērtējis ienācējus: viņš grasījās tos nosēdināt attālākajā alkovā telpas viņā galā, taču Valters svinīgi paziņoja:

«Vēlos galdiņu pie loga. Esmu pasūtījis vietas caur Ardfilanas pilsētas rakstvedi.»

Pārzinis vilcinājās. Ja viņš cer uz dzeramnaudu, Morejs iekšēji smīkņādams domāja, tad smagi maldās!

«Jūs teicāt, pie loga, kungs?»

«Jā, tur pie tā galdiņa.»

«Piedodiet. Tieši to savām svinībām jaunu angļu kungu sabiedrībā ir izvēlējies Lokšīlas majors Lindsejs.»

«Nu tad pie tā līdzās.»

«Tas paredzēts Menzija kungam. Rezidentam. Taču… ' viņš parasti neierodas pirms trīspadsmitiem piecpadsmit un jūs, protams, līdz tam laikam būsiet pabrokastojuši… Ja tas jūs apmierina?»

Viņus nosēdināja pie Menzija kunga galdiņa. Valteram pasniedza ēdienkarti. Tā bija rakstīta angliskotā franču valodā.

«Potagcft la Reine Alexandra,» viņš, nesteidzīgi izlasījis pārējiem priekšā, pašapmierināti nobeidza: «Nekā no franču virtuves un turklāt vēl piecu ēdienu porcija.»

Vientuļi un nerunīgi viņi sēdēja, kamērvisai nevērīgi, ar slēptu nicinājumu, tika apkalpoti. Tās bija parastās, nejēdzīgās Grand Hotel viesnīcas brokastis, tikai sliktas. Vispirms pasniedza biezu, dzeltenīgu, ūdeņaini miltainu un turklāt vēl vēsu zupu; tai sekoja asakains zivs gabals, kurš, kā likās, bija pārāk ilgi ceļojis no Aberdīnas caur Bilingsgeitas zivju tirgu uz Ceirsiju, jo pat biezā glumās un sārtās mērces kārta nespēja uzlabot tā garšu.

«Zivs nav svaiga, Merij,» Vilijs noliecies iečukstēja māsai ausī.

«Kuš, mīļais,» viņa nomurmināja, sēdēdama taisni kā svece un šķīvim pievērstu skatienu, cīnījās ar asakām. Morejs redzēja, ka šķietamais miers slēpa Merijas dziļo izmisumu. Kas attiecās uz Deividu, viņam, paša vārdiem izsakoties, bija vienalga — kā jau vērotājam no malas — taču dīvainā kārtā skumdināja Merijas sāpes. Deivids centās izdomāt kaut ko gaišu un priecīgu, kas spētu viņu uzmundrināt, taču nekas neienāca prātā. Galda pretējā pusē Valters varonīgi pūlējās sakošļāt trešo ēdienu, — stiegrainu jēra gaļas šķēli, ko papildināja konservētas pupiņas un kartupeļi, gan pēc skata, gan garšas atgādinādami ziepes.

Saldajā ēdienā pasniedza miltainu krēmu ar sīkstām, žāvētām plūmēm. Bet tūliņ pēc tam, liekot saprast, ka jāpasteidzas, viņiem atnesa uzkodu, kaut ko līdzīgu ķēmīgi sastingušai, zilgani mirdzošai, uz pārgrauzdēta maizes iesmiņa uzdurtai sardīnei. Nekavējoties tika sastādīts rēķins, kaut gan pulkstenis vēl nebija pat viens un telpa joprojām bija tukša.

Ja Stodarts nebūtu kavējies ar maksāšanu, bet izlēmis uzreiz doties projām, viss būtu beidzies labi. Bet tobrīd caur Valtera biezo ādu bija izzagušās aizdomas, ka Ardfilanas pilsētas rakstveža dēls tomēr netiek pagodināts ar pienācīgo cieņu, un ar to viņš, protams, nespēja samierināties. Bez tam Valters mīlēja precizitāti. Viņš izvilka vienu no daudzajiem zīmuļiem, kuru vestes kabatā nekad netrūka, un sāka pārskaitīt rēķinu. Pa to laiku no bāra iesoļoja pamatīgs, švītīgi ģērbies vīrs iesirmiem matiem, apcirptām ūsām un izbalējušā Melnās gvardes kiltā. [1] Viņam sekoja trīs jaunekļi tvīda žaketēs un visi, kā Morejs uzreiz ievēroja, bija krietni iereibuši. Viņi apsēdās pie blakus galdiņa un sāka trokšņaini pārspriest zveju Ceiras upē, kas acīmredzot piederēja kiltā tērptajam vīram. Viens no ienācējiem, uzkrītoša izskata zeņķis blondiem matiem, gaļīgu muti un ne tik piedzēries kā pārējie, apsēdies pie galda, sāka pētīt Meriju. Kamēr viesmīlis pasniedza pirmo ēdienu, viņš, pagriezies un pārkāries pār krēsla atzveltni, raidīja meitenei dedzīgus mirkļus, bet tad sāka bikstīt un mirkšķināt draugiem, lai piesaistītu arī

viņu uzmanību.

/

«Re, kur mīļa skotu mailīte, Lindsej. Labāka par visām tām, ko tu šorīt izcēli.»

Nodārdēja smiekli, un arī pārējie divi puiši pagriezās, lai apskatītu Meriju.

«Ķeries labāk pie zupas,» atteica Lindsejs.

«Pie velna zupu. Uzaicināsim mazo pie sava galdiņa.

Viņa neizskatās pārāk laimīga skotu tēvoča sabiedrībā. Ko jūs par to sakāt, zēni? Uz priekšu?»

Viņš uzlūkoja pārējos, gaidīdams sajūsmu un atbalstu.

«Tev nekas neiznāks, Haris,» viens no draugiem pavīpsnāja.

«Ko tu atļaujies?» viņš atgrūda krēslu un piecēlās.

Valters vairs nespēja koncentrēties rēķiniem, viņš bija satraukti vērojis vīrus, kopš viņu parādīšanās brīža. Bet tagad, galīgi nobijies, ar acīm ieurbās galdā.

«Neievērojiet,» viņš murmināja. «Pārējie viņu nelaidīs.»

Bet Hariss jau tuvojās un, pārspīlēti zemu klanīdamies, noliecās pie Merijas un satvēra viņas roku.

«Piedod, mīļā. Vai nevēlies piebiedroties mums?»

Morejs redzēja, ka meitene saraujas. Vispirms viņa tumši pietvīka, bet tad no Merijas sejas, šķiet, pazuda pēdējā asins pilīte. Bālās lūpas drebēja. Viņa lūdzoši palūkojās uz Valteru. Arī Vilijs, plati ieplestām, izbiedētām acīm aizkaitināts vēroja Stodartu.

«Kungs,» Valters rīstījās, ar mokām izgrūzdams vārdus, «vai jūs zināt, ka uzmācaties manai līgavai? Jums par to nāksies atbildēt. Es būšu spiests ataicināt saimnieku.»

«Mierā, onkul. Tu mūs neinteresē. Nāc, mīlulīt.» Viņš mēģināja uzvilkt Meriju kājās. «Mēs burvīgi pavadīsim laiku.»

«Lūdzu, ejiet projām,» meitene aizvainota nočukstēja.

Kaut kas viņas balsī lika Harisam atkāpties. Puisis saminstinājās un, nošķobījies, atlaida meitenes roku.

«Par gaumi nestrīdas.» Viņš paraustīja plecus. «Bet… ja tu pati pie manis nenāc, tad es vismaz paņemšu mazmazītiņu suvenīriņu.» Hariss pasniedzās pēc Merijas puķu pušķīša, teatrāli piespieda to pie lūpām un, ardievas mādams, atgriezās pie sava galdiņa.

Iestājās kapa klusums. Visu skati bija pievērsti Valteram. Vīrs izbalējušajā kiltā, nekaunīgi irgdams, vēroja līgavaini. Viņa apjukums patiešām modināja līdzcietību. Valters bija aizmirsis apņemšanos pārbaudīt rēķinu, parakņājies kabatas portfelī, viņš nometa uz galda dažas naudaszīmes un, stipri atgādinādams sabozušos vistu, piecēlās.

«Iesim, Merij.»

Arī Morejs piecēlās. Ne varonība, nedz arī tieksme pēc morāla gandarījuma nebija viņa dabā, Deivids vienkārši jutās aizkaitināts… visvairāk, šķiet, par izbojāto dienu. Un pēkšņi, kādas iekšējas dziņas mudināts, viņš devās pie blakus galdiņa. Morejs palūkojās uz Harisu, kuram viņa parādīšanās, kā likās, ne pārāk patika.

«Vai tev nelika ķerties pie zupas? Tu esi drusku nokavējies. Bet es tev palīdzēšu.»

Sagrābis Harisu aiz skausta, viņš iegrūda puiša seju šķīvī vienu, otru, trešo reizi. Ar to pietika, lai biezā potagc ā la Reine Alexandra vira pagūtu pielipt un, kad Hariss pacēla galvu, lai atvilktu elpu, pār viņa seju tecēja dzeltenīgs klīsteris. Visi sastinga, vienīgi cietušais nedroši taustījās pēc servjetes. Morejs paņēma puķu pušķīti, atdeva to atpakaļ Merijai, drebošu sirdi mirkli nogaidīja un redzēdams, ka nekas nenotiek, vienīgi kiltā tērptā vīra ņirdzīgo smīnu bija nomainījis smaids, atstāja restorānu, lai piebiedrotos pārējiem. Ārā uz trepēm viņu gaidīja Vilijs. Uztraukti berzēdams rokas, zēns nebeidza slavēt Morej u.

«Malacis, Deivid. Es esmu sajūsmā.»

«Jums nevajadzēja iejaukties,» Valters pārtrauca klusumu, kad viņi pa meža taku devās lejup. «Taisnība bija mūsu pusē. It kā solīdiem ļaudīm vairs nebūtu tiesību mierīgi ieturēt maltīti. Es pazīstu šo Lindseju… mazdārziņu karalis… īpašums bez zivīm un putniem… viss izīrēts kaut kādiem zemas kārtas koknejiešiem no Londonas, bet es… ziņošu par notikušo… iestādēm. Es to tā neatstāšu, tas ir skandāls.» Tādā pašā garā Valters turpināja spriedelēt par indivīda tiesībām un cilvēka pašcieņu, bet, sasniedzot kuģu piestātni, viņa atriebības alkas izlauzās uz āru visā to pilnībā. «Es, protams, visu notikušo darīšu zināmu savam tēvam.»

«Un ko viņš iesāks?» iejautājās Vilijs. «Aizgriezīs savu gāzes krānu, vai?»

Atpakaļceļš bija skumjš un kluss. Sāka smidzināt, un viņi apmetās salonā. Valtera monologs beidzot bija galā, viņš klusēdams dziedēja brūces, bet Merija, stīvi lūkodamās sev priekšā, nebilda tikpat kā ne vārda. Vilijs bija aizvedis Moreju uz mašīntelpu parādīt motorus.

Ardfilanā Valters visžēlīgi piedāvāja Merijai elkoni. Sasnieguši ceptuvi, viņi iegāja pagalmā, un Morejs sāka darbināt savu motociklu.

«Nu,» Valters īgni pastiepa roku, «mēs droši vien vairs netiksimies…»

«Atbrauc gan,» Vilijs žigli iemetās starpā. «Noteikti atbrauc.»

«Uz redzēšanos, Merij,» Morejs atvadījās.

Pirmo reizi kopš viņi bija atstājuši viesnīcu, meitene, strauji elsodama, valgām acīm palūkojās uz Deividu. Viņa klusēja. Bet stingajā skatienā jautās kaut kas aicinošs un noteikts. Viņš ievēroja, ka Merijai rokā vairs nebija zvaniņu pušķīša — tas bija piesprausts pie blūzes un rotāja viņas krūtis.

4. nodaļa

/

Nākamās nedējas beigās Morejam uzsmaidīja necerēta laime. Ar reģistratora īpašu gādību viņš tika pārcelts no poliklīnikas uz slimnīcu un uz mēnesi nozīmēts par asistentu profesora Dramonda palātās, kas, protams, nozīmēja, ka viņš var atstāt savu nožēlojamo mitekli un līdz pēdējam eksāmenam pārcelties uz dzīvi slimnīcā. Reiz, noklausījies, kā Morejs izjautā pacientu, profesors Dramonds, gan bez īpašas sajūsmas, bija atzīmējis: «Tu tālu tiksi, puis. Nebija vēl gadījies sastapt studentu, kurš apietos ar slimnieku tik saudzīgi kā tu.» Turklāt Dramonds eksaminēja klīniskajā medicīnā un šo svarīgo faktu Morejs nolēma paturēt prātā un nākamo četru nedēju laikā, cik iespējams, izmantot. Viņš būs uzmanīgs un centīgs, jebkurā brīdī atrodams, īsts darbarūķis — nodaļas pastāvīgs iedzīvotājs. Enerģiskam un uzņēmīgam jauneklim tāda apņemšanās, šķiet, nevarētu sagādāt īpašas grūtības. Taču bija kāds apstāklis, kas neizprotamā kārtā darīja Moreju īgnu: viņam nebūs laika aizbraukt uz Ārdfilanu.

Kopš šķiršanās pēc izbraukuma pa Geirsiju, viņa jūtīgo un godkārīgo dvēseli plosīja dīvainas izjūtas. Merijas klusais un neatlaidīgais atvadu skatiens bija ievainojis Deividu kā bultas dūriens. Viņš nespēja un — kas izklausījās vēl bīstamāk — arī nevēlējās atbrīvoties no mazās, saspringtās sejas vīzijas. Neskatoties uz visu Deivida centību, gadījās atelpas brīži, kad palātu vai laboratorijas klusumā viņš pieķēra sevi izklaidīgi lūkojamies tālumā. Deivids garā skatīja Meriju, visā tās maigumā un vienkāršībā, un viņu pārņēma vēlēšanās būt meitenei līdzās, izpelnīties viņas smaidu, tikt atzītam par draugu — skaļāku un precīzāku vārdu viņš vēl neuzdrošinājās lietot

Deivids cerēja saņemt no Merijas vai viņas tēva kādu ziņu vai varbūt pat uzaicinājumu ierasties, kurš, kaut arī pašreiz nepieņemams, ļautu uzturēt ar ģimeni sakarus. Kāpēc viņi klusē? Pēc Duglasu viesmīlīgās izturēšanās Deivids nevēlējās uzbāzties, iepriekš nesaņēmis kādu mājienu, ka tiek gaidīts. Un tomēr, kaut ko vajadzēja darīt… lai izbeigtu šo… šo neskaidrību. Beidzot, pēc desmit dienām, būdams jau tuvu izmisumam, Deivids slimnīcā saņēma atklātni ar Ardfilanas skatu. Teksts bija īss.

Mīļo Dcivid!

/ _

Ceru, ka Tev iet labi. Es cītīgi lasu par Āfriku. Tur izcēlušies kaut kādi nemieri. Kad Tu atbrauksi? Man Tevis pietrūkst.

Tai's Vilijs.

Tai pašā dienā pēc vakara apgaitas, Deivids iegāja blakus telpā un piezvanīja uz Ardfilanu. Pēc brīža viņu savienoja ar Duglasu veikalu. Cauri līnijas dūkoņai atskanēja Minnijas tantes balss.

«Šeit Deivids Morejs,» viņš iesāka. «Es saņēmu no Vilija jauku pastkarti un nolēmu piezvanīt, lai apvaicātos, kā jums iet.»

Iestājās īsa, nogaidoša pauze.

«Paldies, labi.»

Viņas vēsais tonis pārsteidza Deividu. Pēc mirkļa viņš turpināja. «Pašreiz esmu ļoti aizņemts jaunajā darbā… citādi jau sen būtu piezvanījis.»

Viņa neatbildēja. Taču Deivids turpināja.

«Vai Vilijs mājās? Es vēlētos pateikties viņam par pastkarti.»

«Vilijs mācās. Man negribētos viņu traucēt.»

«Un Merija?» Deivids, izmisuma dzīts, riskēja. «Varbūt varu parunāties ar viņu?»

«Merija ir izgājusi. Ar savu puisi. Pēdējā laikā viņa jutās sagurusi, bet nu viss ir atkal kārtībā. Viņa droši vien atgriezīsies vēlu.»

Tagad apklusa Deivids. Un tikai pēc brīža izmocīja: «Lūdzu… pasakiet viņai, ka es zvanīju… un sveiciniet.»

Viņš dzirdēja, kā Minnijas tante strauji ievelk elpu. Tad vārdi steidzīgi, it kā nevēlama pienākuma dzīti, sāka birt viens aiz otra.

«To es nevaru uzņemties un ceru, ka savu lūgumu * vairs neatkārtosiet. Man nav ne mazākās vēlēšanās jūs sāpināt, Moreja kungs, taču visiem, jūs pašu ieskaitot, būs labāk, ja turpmāk mūs vairs neapgrūtināsiet.»

Otrā galā atskanēja klikšķis un klausule tika nolikta. Mirkšķinādams acis it kā būtu dabūjis pliķi, Deivids nesteidzīgi nolika arī savējo. Kas noticis? Neapgrūtināt! Ar ko viņš izpelnījies tik negaidītu un asu noraidījumu? Atgriezies savā istabā koridora galā, viņš apsēdās pie rakstāmgalda un mēģināja rast atbildi.

Minnija nekad nebija izturējusies pret viņu pārāk vēlīgi un biežo galvassāpju dēj, ko pēc Deivida domām izraisīja hronisks nefrīts, tante, protams, bieži bija sliktā omā. Taču te jābūt nopietnākam iemeslam — varbūt padevība Valteram mudināja atbalstīt nepatiku pret viņu, ko līgavainis, acīm redzot, vairs neslēpa. Tā savā nospiestībā prātodams, Morejs nekādi nespēja ticēt, ka arī Merija būtu piekritusi viņa negaidītajai izstumšanai, un pēkšņi, paņēmis no atvilktnes recepšu blanku, uzrakstīja īsu vēstuli ar lūgumu atrast iespēju satikties. Tā kā tovakar Deivids dežurēja un nevarēja pat uz mirkli atstāt slimnīcu, viņš palūdza kādam praktikantam to nosūtīt.

Vairākas nākamās dienas Deivids ar augošu nepacietību gaidīja atbildi. Taču vēstule pienāca tikai uz nedēļas beigām, kad viņš jau gandrīz bija zaudējis visas cerības.

Mīļo Deivid!

t

Trešdien, 9. datumā abas ar tanti brauksim uz Vintonu iepirkties. Ja varat, gaidiet mani pie pulksteņa Kaledonijas stacija, domāju, ka būšu tur ap pulksten sešiem, taču ilgāk par pusstundu uzkavēties nevarēšu, jo astoņpadsmitos trīsdesmit atiet vilciens uz mājām. Ceru, ka Jums iet labi un ka neesat pārstrādājies.

Merija.

P. S. Nu jau droši vien būsiet saņēmis arī Vilija atklātni.

Vēstule bija pelēka kā vilcienu saraksts, taču zem šīs garlaicības pulsēja dzīvība, kas saviļņoja Moreju līdz sirds dziļumiem. Viņu sāpināja Merijas nomāktais dzīvesprieks, ko viņš, būdams ar meiteni divatā, bija jutis ik

brīdi. Bet nākamtrešdien vini satiksies. Vismaz tik daudz

/

Deivids bija panācis.

Līdz norunātajai dienai viņš jau visu bija izdomājis — kolēģis Kers solījās Deividu uz divām stundām aizvietot. Profesors Dramonds vakara apgaitā nekad negāja agrāk par astoņiem, tā ka, ja paveicas, viņš var pat izsprukt sveikā. Pēcpusdiena pienāca drēgna, un kad Deivids, atstājis slimnīcu, iekāpa dzeltenajā tramvajā Eldongrovā, pār pilsētu klājās migla. Viņš baidījās nokavēt, taču ieradās pie Kaledonijas stacijas centrālā pulksteņa vēl krietni pirms norunātā laika. Kūsāja pēcpusdienas steiga, zem augstā, gadu kvēpiem necaurredzamā stikla kupola ļaudis plūda uz vietējiem vilcieniem. Tvaika, miglas un

sēra jūkli kūpošo staciju tricināja aizejošo vilcienu griezīgie signāli. Bet no «prastajiem» apakšzemes peroniem kā no pekles dibena, gredzenos griezdamies, augšup locījās pretīgi garaiņi.

Pulkstenis nosita seši. Pētīdams nepazīstamo seju mudžekli, Morejs beidzot ieraudzīja viņu. Sirds dauzījās, kamēr Merija, apkrāvusies neskaitāmiem saiņiem un viļņojošā pūlī izskatīdamās sīka un neaizsargāta, viņam tuvojās. Meitenei mugurā bija tumši brūns kostīms ar īsu žaketi un šauru zvērādas apkakli, bet galvā maza, brūna cepurīte. Apģērbs Merijai lieliski piestāvēja. Deivids ♦ nekad nebija redzējis viņu tik eleganti ģērbušos. Tas padarīja meiteni pārsteidzoši pievilcīgu, un Deivids juta,

ka iekāro vi nu.

/

«Merij!» viņš saņēma meitenes saiņus, atbrīvodams no auklām mazās, cimdotās rokas. Viņa uzsmaidīja Deividam blāvu noguruša cilvēka smaidu. Kāds sodrēja puteklis bija notraipījis Merijas vaigu, bet migla ievilkusi zem acīm vieglas ēnas.

«Jūs tomēr tikāt projām?»

«Jā,» Deivids atbildēja, lūkodamies viņā. Pēc neilga klusuma brīža, viņš turpināja: «Vai iepirkāties?»

«Šis tas'bija vajadzīgs. Minnijas tantes parastā izprieca.» Merija centās izturēties nepiespiesti. «Patlaban viņa ir pie draudzenes… citādi es nebūtu tikusi prom.»

«Vai nevarat palikt ilgāk?»

Nodūrusi acis, meitene papurināja galvu.

«Viņi mani sagaidīs… Ardfilanā.»

Vai Merija gribēja teikt, ka tiek uzmanīta? Lai kā tur arī būtu, bet viņas acīm redzamais gurdenums, apātiskais tonis un vairīšanās palūkoties viņam acīs nedeva Deividam miera.

«Šķiet, ka jums nekaitētu malks tējas. Ieiesim?»

Ar zināmām bažām viņš norādīja uz pārpildīto, spilgti apgaismoto bufeti, kas bija pilnīgs pretstats klusajai Kraigdoranas kafejnīcai. Merija noraidoši pakratīja galvu.

«Mēs jau dzērām tēju pie Frazera.»

Tas bija liels saimniecības preču tirdzniecības centrs. Deivids juta, ka galva pieplūst asinīm.

«Tad vismaz nestāvēsim pašā burzmā. Iziesim pastaigāties.»

Viņi devās ārā pa galveno izeju un nogriezās mazajā ieliņā, kas veda uz Argailpleisu un stacijas otru pusi. Biezēja migla. Tā kļāvās ap viņiem, nomākdama ielu spuldzes un apslāpēdama satiksmes kņadu. Viņi it kā kustējās kādā īpašā, savā pasaulē, taču Deividam Merija likās tik neaizsniedzami tāla, ka viņš pat neiedrošinājās saņemt tās roku. Izmocītie vārdi aizskanēja'samāksloti un pilnīgi bezjēdzīgi.

«Kā jums ar mācībām?» Merija pajautāja.

«Labi… man šķiet. Un kas jums jauns? Kā pa mājām?»

«Tā nekas, paldies.»

«Ko dara Valters?»

Merija uzreiz neatbildēja. Tad it kā nolēmusi atbrīvoties no nospiedošā smaguma, iesāka: «Visu laiku staigāja tāds sapīcis, bet nu ir atkal viss kārtībā. Redziet… viņš vēlējās nolikt mūsu kāzu dienu. Es gan negribēju steigties… varējām vēl pagaidīt. Bet nu jau ir izlemts… pirmais jūnijs.»

Iestājās pailgs klusums. Pirmais jūnijs, Deivids truli pie sevis atkārtoja — jau pēc trim nedēļām.

«Un jūs esat laimīga?» viņš jautāja.

«Jā,» Merijas atbilde skanēja lietišķi, un Deividam likās, ka kāds viņai palīdzējis šos visnotaļ pārdomātos vārdus ielāgot. «Agri apprecoties cilvēki pagūst savstarpēji pielāgoties viens otram. Valteram nav nekādas vainas, viņš būs labs vīrs. Bez tam…» Turpinot, meitenes balss ietrīsējās, «viņa sakari palīdzēs veikalam. Pēdējos gados tēvam vairs diez kā neveicas.»

Nopakšķēja dažas smagas lietus lāses un pēc mirkļa sāka pamatīgi gāzt. Viņi iemuka kāda slēgta veikala ieejā.

«Es vēlu jums visu to labāko, Merij.»

«Es jums arī, Deivid.»

Šaurajā nišā valdīja pilnīga tumsa. Deivids nevarēja saskatīt Meriju, taču ar visu savu būtni izjuta tās tuvumu. Viņš klausījās meitenes vienmērīgajā, bet straujajā elpā un slīga mitrās zvērādas smaržā. Deividu pārņēma nepārvarams vājums, mute izkalta, un ļenganie locekļi tik tikko turējās kopā.

«Es nedrīkstu nokavēt vilcienu,» Merija gandrīz čukstus noteica.

Viņi atgriezās stacijā. Vilciens jau gaidīja. Līdz tā atiešanai bija atlikusi vairs tikai minūte. Deivids sameklēja Merijai sēdvietu trešās klases vagona stūrī. Viņš stāvēja uz kāpšļa, kamēr meitene atvēra logu. Griezīgi nosvilpusi, lokomotīve izgrūda tvaika mutuli. Merija izliecās pa logu. Viņa bija neparasti bāla. Sodrēju puteklis lietū bija izsmērējies pa vaigu, bet apkaklīte kļuvusi melna. Meitenes acu zīlītes mirdzēja lielas un tumšas. Bet mazā dzīsliņa uz kakla izmisīgi pulsēja.

«Uz redzēšanos, Deivid,» viņas balss iedrebējās.

«Uz redzēšanos… Merij.» Sāpe pakrūtē kļuva neciešama. Viņa aizbrauc, lai nekad vairs neatgrieztos, lai nekad

vairs netiktos ar vinu.

/

Vilciens sakustējās, izmisīgi un neapzināti, it kā kāda spēka dzīti, viņi alka viens otra. Kaisles neprātā augumi cieši saklāvās, un lūpas atraisījās nevaldāmā, smeldzīgi ilgotā skūpstā. Vilciens jau bija uzņēmis ātrumu, kad perona galā Deivids kā nemaņā nolēca no kāpšļa un grīļodamies tik tikko noturējās kājās. Joprojām izliekušies pa logu, Merija tika ierauta tuneļa tumsā. Deivida sirds dauzījās neprātīgā laimē, un, galīgi apjucis, viņš juta, ka acīs sakrājušās asaras sāk ritēt pār vaigiem.

5. nodaļa

r

Pēkšņi Deivids kā caur miglu atcerējās, ka pulksten astoņos ieradīsies šefs, lai izdarītu lumbālpunkciju šopēcpusdien uzņemtam pacientam. Viņam jāsteidzas uz slimnīcu nomainīt Keru. Deivids izskrēja cauri stacijai un iegrima miglā, par laimi, Eldongrovas tramvajs nebija jāgaida, un kaut gan tas kustējās visai gausi, viņš nokļuva atpakaļ laikā. Taču kā pagāja nākamās divas stundas, Deivids tā arī nespēja aptvert. Viņš runāja un kustējās mehāniski un tik tikko apjauta savu klātbūtni nodaļā. Pāris reižu Deivids uztvēra Dramonda jautājošo skatienu, taču necentās neko paskaidrot un beidzot ap pulksten desmitiem devās uz savu istabu, kur varēja ļaut vaļu jūtām.

Deivids bija iemīlējies un, joprojām atrazdamies Merijas skūpsta varā, saprata, ka arī viņa mīl. Kaut kas tāds Morejam, pat garām ejot, nekad nebija ienācis prātā. Visas viņa domas, spēki un centieni vienmēr bija koncentrēti vienam: karjerai, vēlmei izrauties no nabadzības zaņķa un sasniegt dzīvē žilbinošus panākumus. Ja viņš varēja to iespēt viens, Deivids jūtu uzplūdā prātoja, vai kopā ar Meriju, kura pamudinātu un atbalstītu un, neskatoties uz vienkāršo izcelšanos, bija apveltīta visām nepieciešamajām dzīves drauga īpašībām, tas nebūs vēl vieglāk? Viņš nedrīkst meiteni pazaudēt — doma, baiga kā piepešs nāves drauds, lika Deividam nodrebēt.

Viņš sarauca uzacis: ko iesākt? Vajadzēja rīkoties nekavējoties, jo situāciju sarežģīja Merijas kāzu dienas datums pēc trim nedējām. Deivids pieņēma, ka kāda briesmīga pārpratuma dēj viņam neizdotos laulības aizkavēt. Atbaidoši dzīvi viņš iztēlojās, kā Valters visintīmākajos mīlas brīžos ar pedantisku rūpību pieprasa visas laulātā drauga tiesības. Ar to pietika, lai zaudētu prātu. Viņš nekavējoties uzrakstīs Merijai un nosūtīs vēstuli kā steidzamu.

Deivids jau grasījās sniegties pēc papīra, kad piepeši iezvanījās telefons. Viņš pukodamies pacēla klausuli. Runāja nakts telefonists Makdonalds.

«Moreja kungs…»

«Sasodīts, Mak — kas par lietu? Atkal nepareizi?»

«Personīgi jums… Es savienošu.»

Līnijā kaut kas nošņāca. Un tad:

«Deivid…»

Viņam aizrāvās elpa.

«Merij, vai tiešām tu?»

Viņas balss skanēja piesardzīgi, bet mundri.

«Es nokāpu lejā veikalā… visi jau aizmiguši un es te tupu melnā tumsā… man vajadzēja dzirdēt tavu balsi, Deivid… mīļais, es esmu tik laimīga.»

Viņa acu priekšā nozibēja acumirklīgs maigs tēls naktskreklā un rītakurpēs mazā veikaliņa tumsā.

«Es arī, mīļo Merij.»

«No pirmā mirkļa, kopš ieraudzīju tevi Kraigdoranā… spogulī… es zināju, Deivid. Mana sirds lūza, redzot tavu vienaldzību.»

«Bet tā nav tiesa. Es tevis dēļ esmu kā bez prāta.»

Deivids dzirdēja, kā viņa svētlaimes baudā dziļi ievelk elpu, un tas uzbudināja vairāk nekā vārdi.

«Es nespēju klusēt, mīļais. Gribu, lai tu zini, es nekad neprecēšos ar Valteru. Nekad… nemūžam. Es nemaz neesmu to vēlējusies, ļāvos tikai pierunāties. Man likās, ka tu mani negribi… bet tagad es viņam visu pateikšu… rīt no paša rīta.»

Deivids nedrīkstēja ļaut viņai to uzņemties vienai.

«Es gribu būt kopā ar tevi, Merij. Atprasīšos Dramondam uz vienu dienu.»

«Nē, Deivid,» viņa stingri noteica. «Tevi gaida eksāmeni. Tā ir nopietna lieta… tiec ar tiem galā. Bet pēc tam gan brauc uzreiz. Es tevi gaidīšu…» Viņa vilcinājās. «Un… ja iznāk laiks, atraksti.»

«Noteikti, Merij. Vēstule jau ir iesākta.»

«Kaut ātrāk es to saņemtu. Nu man jāiet. Ar labu

nakti, mīļo Deivid.»

' t

Merija nolika klausuli. Tagad viņa droši vien mājas klusumā zogas augšā pa trepēm uz savu istabu, kas atrodas līdzās Vilija istabai. Paņēmis pildspalvu un papīru, Deivids uzrakstīja garu, dedzīgu vēstuli un tāpat nenoģērbies kā nemaņā iekrita gultā.

Otrā rītā, iedvesmas pilns, Deivids ķērās pie mācībām ar jaunu sparu. Pēc šī enerģiskā uzrāviena laiks skrēja ātri. Pienāca eksāmena diena, Deivids iegāja Eldonsholas zālē koncentrējies, bet mierīgs un ieņēma vietu pie viena no galdiem. Izdalīja pirmās biļetes. Pārlaidis skatu jautājumiem, viņš pārliecinājās, ka tie ir viegli. Neatraudamies

Deivids līdzenā, skaidri salasāmā rokrakstā sāka aizpildīt lapas. Nākamās trīs dienas viņš strādāja gan slimnīcā, gan universitātē un, vēlreiz ieņēmis vietu pie tā paša galda, cīnījās cik spēja, ne tikai sevis, bet arī viņas dēļ.

Sekoja klīniskais eksāmens. Diagnozi pacientam Deivids uzstādīja nekļūdīgi: bronhektāzijas sekundārais smadzeņu abscess. Viņam likās, ka viss iet labi. Pēdējā dienā Deivids kārtoja mutisko eksāmenu. Dramonds, kurš sēdēja līdzās vecajam akušierijas goda profesoram Murdo Makleišam, pazīstamam ar iesauku Hailandes Stoiķis un ārpusslimnīcas eksaminētājam Purvim, apmierināti pamājis Morejam, noteica:

«Šis puisis prot apieties ar slimniekiem.» «Un arī vēl šo to citu,» piemetināja Purvis, pārlasīdams Moreja slimības vēstures aprakstu.

Sekoja jautājumi un Deivids — pārliecināts un cieņas pilns, te piekrizdams, te atturīgi pasmaidīdams — juta, ka ir izdarījis visu, ko spēj. Taču Stoiķis viņu uztrauca. Šis neizprotamais cilvēks, kurš vairākām Hailandes studentu paaudzēm bijis gan bieds, gan atbalsts, izcēlās ar savu parupjo atklātību un piedauzīgo humoru. Profesoram piemita niķis mācību gada atklāšanas lekcijā izsaukt klases priekšā kādu tramīgu jaunekli, pasviest viņam krīta galu un, nepielūdzamu smīniņu sejā, rupjā veidā pieprasīt sieviešu intīmo vietu zīmējumu uz tāfeles. Pašlaik viņš neko pārāk neiejaucās, tikai aizdomu pilns turpināja vērot Moreju ar acs kaktiņu. Beidzot eksāmens bija galā, un Purvis smaidīdams teica:

«Domāju, ka nav nepieciešams jūs ilgāk aizkavēt.» Kad Morejs bija atstājis telpu un aizvēris aiz sevis durvis, viņš piebilda: «Jauks puisis.» Stoiķis nepatikā noskurinājās.

«Smalks jau ir,» viņš norūca. «Šis sasodītais jaunais

lišķis.»

/

Abi pārējie nosmējās. Veco Murdo neviens vairs īsti nopietni neņēma.

Rezultātus solīja paziņot sestdienas rītā. Soļojot kalnup uz universitāti, Moreja pašpārliecinātība zuda. Viņš bija pieļāvis kļūdas, atbildējis neprecīzi, viņš būs izkritis. Deivids tik tikko uzdrošinājās tuvoties ziņojumu dēlim pie galvenās ieejas. Līdzās diviem citiem, Moreja uzvārds dižojās saraksta sākumā. Viņš bija beidzis ar izcilību.

Deividu pārņēma nespēks. Pēc pašaizliedzīgās cīņas gadiem, uzvaras triumfam bija grūti noticēt. Un jo nozīmīgāku to darīja patīkamā apziņa, ka drīz viņš savā priekā varēs dalīties ar Meriju. Pavirši saņēmis pārējo, pie dēļa drūzmējošos studentu apsveikumus, viņš taisnā ceļā devās uz tuvējo pastu Gilmora kalna pakājē un nosūtīja telegrammu: BŪŠU ĀRDFILANĀ 17.30 ŠODIEN.

Deivids cerēja, ka līdz tam laikam Merija būs atgriezusies no Kraigdoranas un, patiešām, meitene viņu stacijā jau gaidīja. Žigli, žigli, mirdzošām acīm, bāla, taču pievilcīgāka kā jebkad, viņa aizelsusies skrēja Deividam pretī un, neievērodama ļaudis uz perona, pieplaka mīļotā lūpām. Pēdējo dienu drudžainajā steigā Deivids bija piemirsis viņas skūpsta maigo veldzi, bet tagad to baudīja no jauna. Roku rokā viņi izgāja no stacijas un devās uz mājām. Jūtu pārņemti, viņi vēl nebija pārmijuši.nevienn sakarīga vārda. Deivids juta, ka Merija neuzdrošinās uzdot jautājumu, kas nodarbināja viņas prātus, un kaut gan Deivids bija izdomājis garu un pakāpenisku savu panākumu izklāstu, tagad tikai noteica:

«Noliku, Merij… ar izcilību.»

Satraukta, viņa pēkšņi cieši saspieda Deivida roku un jūtu apslāpētā balsī nočukstēja:

«Es zināju, ka tā būs, mīļo Deivid… un esmu tik priecīga, tik neizsakāmi priecīga. Tālāk varēsim cīnīties kopā.»

Deivids noraizējies noliecās pie viņas.

«Vai tev gāja grūti?»

«Neteiksim, ka viegli.» Maigais, augšup vērstais skatiens mīkstināja vārdu skarbumu. «Pirmajā brīdī, to izdzirdis, Valters domāja, ka jokoju. Viņš nespēj iedomāties, ka kāda sieviete varētu viņu atraidīt. Bet sapratis, ka runāju nopietni… Valters… neizturējās labi. Tad pie tēva ieradās viņa vecāki… arī tas nebija nekas patīkams…» Merija greizi pasmaidīja. «Mani nosauca dažos nejaukos vārdos.»

«Ak Dievs,» Deivids novaidējās. «Grūti pat iedomāties, kas viss tev vienai nav bijis jāpārdzīvo. Labprāt aplauztu šim sasodītajam zellim ragus.»

«Nevajag,» Merija nopietni noteica. «Es jau pati biju vainīga. Taču tagad varu tikai pateikties debesīm, ka esmu tikusi vaļā no šīs ģimenes,» viņa cieši piespiedās Deividam, «un atradusi tevi. Es mīlu tevi, Deivid.»

«Es tevi arī, Merij.»

«Tas ir galvenais,» viņa nopūtās. «Visam citam nav nekādas nozīmes.»

«Bet vai tavējie tevi neaizstāvēja?»

«Daļēji,» viņa noteica. «Neviens, izņemot Viliju, par notikušo nav sajūsmā… tā nu tas ir, bet tagad labāk vispirms dosimies pie tēva.»

Merija ieveda Deividu maiznīcā pa tuvākajām pagalma durvīm. Zemā un tumšā telpa bija abu plātskrāšņu piekarsēta un tikko ceptā maize saldi smaržoja pēc medus. Duglass ar savu palīgu Džonu Donaldsenu atbrīvoja smago pannu, kārtodami plauktos brūni apceptos skotu dubultklaipiņus. Maiznieks strādāja kreklā, miltiem pieputējušā priekšautā un baltās audekla tupelēs. Pār plecu viņš pamanīja ienākam Moreju, taču vispirms pabeidza darbu un tad, nesteidzīgi noņēmis priekšautu, piegāja pie viņiem.

«Ak, tu tas esi,» viņš nopietni pastiepa roku sveicienam.

«Tēt,» Merija iemetās starpā, «Deivids nolicis eksāmenus ar izcilību un ir viens no pirmajiem sarakstā.»

«Tad nu tu esi ārsts. Tas jau ir kaut kas.»

Duglass atstāja ceptuvi un veda viņus augšā uz viesistabu, kur Vilijs pie nokopta galda mācījās, bet Minnijas tante pie loga adīja. Zēns īsi un sirsnīgi uzsmaidīja Morejam, bet tante, sabozusies pār zibošajām adatām, pirmajā brīdī nepievērsa ienācējiem uzmanību.

«Sēdi nost, puis,» noteica mazais maiznieks. «Šodien padzērām tēju agrāk nekā parasti… bet… varbūt vēlāk, ja vēlēsies, Merija kādu nieku sameklēs.»

Deivids apsēdās smagajā krēslā pie galda, bet Merija, pievilkusi klāt otru, iekārtojās viņam līdzās.

«Atstāj mūs vienus, Vilij,» iespraudusi adatas adīklī, tante beidzot noteica un vēsi nopētīja Moreju. «Vai nedzirdēji, ko es teicu!»

Vilijs izgāja.

«Tā, Deivid,» maiznieks iesāka, «tev jāsaprot, ka mēs jutāmies visai satriekti…»

«Un arī visi pārējie,» Minnijas tante iesprauda, sašutumā kratīdama galvu. «Visa pilsēta par mums vien tērgā. Kauns un negods.»

«Jā,» Duglass atsāka. «Esam nokļuvuši muļķīgā stāvoklī. Mana meita bija saderinājusies ar cienījamu, apkārtnē labi pazīstamu un visnotaļ ievērojamu vīru. Un ne tikai saderinājusies, bet arī piekritusi noteiktai kāzu dienai… kad pēkšņi, bez jebkāda iemesla, viņa no visa

atsakās kāda svešinieka dēl.»

/

«Iemesls ir ļoti nopietns, kungs. Mēs iemīlējāmies.» «Iemīlējāmies!» neaprakstāmā tonī izsaucās tante. «Pirms jūs uz sava sasodītā motocikla atdrāžaties kā… kā tāds Lohinvārs [2] , viņa bija iemīlējusies Valterā.»

«Nebūt ne.» Morejs juta Merijas rokas tvērienu zem galda. «Viņa nekad nav mīlējusi Valteru. Un esmu pārliecināts, ka nebūtu bijusi ar viņu laimīga, jūs nosaucāt Stodartu par cienījamu vīru. Man viņš šķiet iedomīgs, uzpūtīgs-un nejūtīgs ēzelis.»

«Diezgan,» Duglass strupi pārtrauca. «Iespējams, ka Valteram ir savas īpatnības… bet mēs zinām, ka tā ir tikai

ārišķība.»

/

«Ko nevaram apgalvot pārjums!» izmeta tante. «Žēl, ka esat tik sliktās domās par mani.» Morejs, it kā taisnodamies, uzlūkoja Minniju. «Ceru, ka ar laiku jūsu uzskati mainīsies. Saderināšanās atsaukšana nav nekāds nāves grēks. Labāk vēlāk nekā nekad.»

«Tā ir,» Merija nomurmināja. «Es neesmu mīlējusi Valteru.»

«Tad kur tu biji agrāk, vējaslota? Tagad esi noskaņojusi pret mumsStodartus. Izaicinājusi viņu naidu. Tu labi zini, ko tas nozīmē tēvam.»

«Ak, neko patīkamu… bet nav vērts to vairs pieminēt.» «Nē, Džeims, es pateikšu gan.» Tante pieliecās Morejam. «Varbūt tev liekas, ka te viss iet pa pirmo. Bet diemžēl tā nav. Pat ne tuvu. Pēdējos gados manam māsasvīram, kuram nebūt vairs nav stipra veselība, nācies

•.magi cīnīties, lai pastāvētu līdzās lielajām ceptuvēm ar rlcktriskajām krāsnīm un kravas automobiļiem, kas, piegādādami maizi, izložņā malu malas, nemaz jau nerunājot par pārmaiņām sakarā ar jaunajiem fabriku likumiem. Un Valters caur savu tēvu bija noteikti apsolījis…»

«Rimsties, Minnij.» Duglass pacēla roku. «Jo mazāk |>ar to runāsim, jo labāk. Līdz šim esmu pats saviem spēkiem spējis noturēties virs ūdens, un ar Dieva palīgu ceru tikt galā arī turpmāk.»

Iestājās klusums, un Morejs, saspiedis Merijas roku, griezās pie maiznieka. Bija pienākusi viņa kārta runāt, un apņēmības pilnā, gudrā, jaunā seja staroja neviltotā sirsnībā.

«Es saprotu, ka esmu sagādājis jums daudz nepatikšanu… un pārdzīvojumu, kungs. Man no sirds žēl. Bet ir lietas, pret kurām vienkārši nespējam cīnīties… apžilbstam kā zibens ķerti. Kā mēs ar Meriju. Iespējams, ka pašreiz jums nav pamata būt par mani sajūsmā,» Deivids pievērsās Minnijas tantei, «bet gan redzēsiet… jums nenāksies sarkt par savu znotu. Man ir augsts grāds. Darbu dabūšu pāris dienās, un nemaz ilgi nebūs jāgaida, līdz mums pašiem piederēs pirmšķirīga prakse. Vienīgais, ko mēs vēlamies, ir būt kopā.» Deivids uzsmaidīja vecīšiem savu biklo, pievilcīgo un sirsnīgo smaidu.

Iestājās klusums. Neskatoties uz apņemšanos saglabāt stingrību, maiznieks atzinīgi pamāja.

«Izklausās krietni, Deivid. Un tagad, kad esi visu pateicis, varu atzīties, ka tu ar savu neatlaidību man patiesi iepatikies jau pirmajā tikšanās reizē… tāpat kā meitai…» viņš uzsmaidīja Merijai. «Kam jānotiek, jānotiek, es neiebilstu pret jūsu saderināšanos. Bet, kas attiecas uz laulībām, būs drusku jāpagaida, lai neizraisītu tenkas pilsētā. Pastrādā kādus trīs četrus mēnešus, tad redzēs. Ko tu saki, Minnij?»

«jā…» tante nesteidzās ar atbildi. «Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi.» Arī viņas sirds pēc Moreja aizkustinošās,īsās runas bija atmaigusi. «Tev droši vien taisnība… nenosodīsim viņus pārāk bargi.»

«Ai, paldies, tēt… paldies, Minnijas tant.» Merija pietrūkās kājās un dedzīgi noskūpstīja viņus abus. Meitenes vaigi kvēloja un uz pieres rotaļājās atrisusi matu šķipsniņa. Uzvaras ielīksmota, viņa to atmeta. «Es zināju, ka viss būs labi. Tant, vai drīkstu pacienāt Deividu?»

«Sameklē viņam biskvītus un sieru. Un kādu no svaif

gājām ķiršu kūciņām. Tās viņam garšo.» Minnijas tante greizi pašķielēja uz Moreju. «Pagājušo reizi viņš notiesāja sešas.»

«Vēl tikai kāds sīkums, tēt,» Merija eņģeļa maigumā pieglaudās tēvam. «Vai Deivijs drīkst pie mums pārnakšņot? Lūdzu. Pēdējā laikā tikpat kā neesmu viņu redzējusi.»

«Labi… tikai šonakt. Rīt viņam jāsāk meklēt darbs.» Pēkšņi mazais maiznieks apdomājās un stingri piekodināja: «Ja vakarā iesiet pastaigāties, ņemiet Viliju līdz.»

Tekalēdama no virtuves viesistabā, Merija gatavoja Deividam sīku, bet izmeklētu maltīti, taču ēdiens šīs brīnumainās dienas pārsteigumu iespaidā šķita kļuvis pavisam lieks un lāgā negāja pie sirds. Pēc vakariņām Merija uzlika cepuri un uzvilka mēteli. Katra viņas kustība Deividam šķita īpaša, nozīmīga, tuva, neatkārtojama un apbrīnojami sievišķīga. Roku rokā viņi izgāja ārā un, Vilija pavadīti, devās uz Esplanādi. Zēns, notikumu satraukts, bija sevišķi runīgs un apbēra Moreju neskaitāmiem jautājumiem, un viņš savukārt nespēja Viliju atraidīt. Taču Merija, alkdama divvientulības tāpat kā Deivids, zināja, ko iesākt.

Kad viņi bija izgājuši cauri promenādei, meitene maigi uzrunāja brāli: «Vilij, mīlulīt, nupat tik atcerējos, ka Minnijas tante lūdza nopirkt melni svītrotās ledenes. Lūk, trīs pensi. Aizskrien uz Makkelleru un paņem tās par diviem pensiem, bet atlikušo vari izlietot Freija šokolādes tāfelītei. Malacis. Mēs ar Deividu tevi tepat uz soliņa pagaidīsim.»

Vilijs aizsteidzās, un Merija ar Deividu iegāja koka lapenē. Tā bija tukša. Paslēpušies vēja neskartā kaktiņā, viņi pieplaka viens otram, ļaudami trakojošajām sirdīm pārskanēt jūras šalkas. Viļņi šķīda pret krastu, un debesīs nozibsnīja kāda nejauša zvaigzne. Merijas sauso, silto lūpu aizrautīgi kaislais un nevainīgais skūpsts, aizrāva Moreju spējāk kā jebkad.

«Mīļo Deivid,» Merija, pieglaudusi viņam vaigu, čukstēja. «Es varētu mirt aiz laimes. Šķiet, mīlestība pārplēsīs manas krūtis.»

6. nodaļa

r

Dažas dienas vēlāk notika izlaiduma ceremonija. Atdevis noīrēto talāru un cepuri, Deivids nekavējoties sāka meklēt piemērotu darbu. Slimnīcā bija brīvas vismaz divas ārstu vietas. Taču algu tur solīja nožēlojamu, un Deivids jau sen bija prātīgi izlēmis, ka nemēros garo un grūto ceļu uz akadēmiķa karjeru. Bija brīvas arī dažas

lauku ārstu asistentu vietas, taču arī no tām viņš atteicās

' t

uzreiz. Deivids labi zināja, ka šiem provinces ārstiem nav vajadzīgi izcilnieki — viņiem pietiek ar veselīgiem, neprecētiem puišiem, kuri panes visa veida barību un jebkurā nakts stundā ir gatavi izlēkt no gultas, lai steigtos uz dzemdību izsaukumu. Nē, tāds stāvoklis viņu neapmierināja, un no visiem pagaidu darbu piedāvājumiem: būt par ārstu aizvietotāju, farmaceitu, īslaicīga darba kādā kuģniecības sabiedrībā, Deivids tāpat atteicās. Sevis un Merijas dēļ viņam vajadzēja atrast kaut ko labāku. Sēdēdams Karnegija bibliotēkā, viņš rūpīgi pētīja Lancet un Mcdicaljournal slejas un iedziļinājās vietējo laikrakstu sludinājumos. Taču nekas piemērots negadījās. Deivids sāka nopietni raizēties. Beidzot viņš uzdūrās neuzkrītošam paziņojumam Vintonas Vēstneša darba piedāvājumu slejā.

«Vajadzīgs galvenais ārsts Clenburnas slimnīcai Kranstounā. Alga 500 mārciņas gadā, nemēbelēta māja. Līgums slēdzams ar 1. janvāri. Griezties Vintonšīras Veselības departamenta valdē.»

Deivids dziļi ievilka elpu. īstais, tieši tas, ko viņš vēlējās, izņemot varbūt līguma spēkā stāšanās datumu, taču, salīdzinot ar visām priekšrocībām, tas bija tīrais sīkums. Viņš pazina šo slimnīcu, kuru ne vienu reizi vien bija apbrīnojis brīvdienu izbraukumos ārpus pilsētas. Uz kalnaino apvidu, kurā klīnika atradās, veda gara Vintonas tramvaja līnija un kopš tiem laikiem, kad tur uzņēma tikai infekcijas slimniekus, vietējo starpā slimnīcai bija saglabājusies «Lipīgās» iesauka. Tagad tur galvenokārt ārstējās ar tuberkulozi slimi bērni. Klīnika gan nebija liela, tā sastāvēja no kādām četrām atsevišķām ēkām ar apmēram sešdesmit gultām, administrācijas, laboratorijas, medmāsu telpām un glīta, sarkani apjumta sarga namiņa. Neko labāku nevarēja vēlēties: pieklājīga alga, pašam sava māja — acīmredzot viņi vēlējās precētu ārstu, un laboratorija, kuru varētu izmantot zinātniskajam darbam. īsta zelta bedre, viņš pie sevis prātoja. Deivids saprata, ka cīņa par šo vietu būs smaga — tā teikt, uz dzīvību un nāvi, un, juzdamies kā karavīrs pirms kaujas, viņš piecēlās, lai atstātu lasītavu.

Darbība, kuru Deivids nekavējoties sāka izvērst, bija tik daudzpusīgi, veikli un smalki pārdomāta, ka varētu tikt iemūžināta kā tipisks darba meklēšanas paraugs. No universitātes profesoriem viņš dabūja raksturojumus un ieteikuma vēstules, no Dramonda personīgu rekomendāciju Vintonšīras Medicīnas departamenta priekšniekam, bet caur Braisa tēvu, kurš bija pilsētas domnieks, izsmeļošu uzņemšanas komisijas locekļu sarakstu. Vispirms Deivids devās pie departamenta direktora, kura izturēšanās, kaut gan nenoteikta, bija laipna, bet sekretārs — Braisa vecākā draugs, arī brīvmūrnieks, neslēpa savu sirsnību. Pēc tam Deivids, pēc iespējas neuzbāzīgāk sāka ik vakaru mājās apmeklēt kādu no komitejas locekļiem. Tas Deividam veicās labi. Viņš tika pat iepazīstināts ar vairāku cienījamu kungu piemīlīgajām sievām, kurās ar savu nepārspīlēto kautrību modināja mātišķu pieķeršanos. Visbeidzot, izlūdzies atļauju transporta mašīnā apbraukāt slimnīcas teritoriju, Deivids iedraudzējās ar ārstu, uz kura vietu, pēc viņa pāriešanas darbā privātā praksē, pretendēja, sarokojās ar vecāko māsu un pēc visai sarežģīta ievada, pilnīgi apbūra mazo, drukno un nepielūdzamo virsmāsu. Viņa uzaicināja Deividu uz tēju. Visu — gan studiju laika grūtības, gan romantisko sastapšanos ar Meriju, gan izcilnieka diplomu, viņš bija pratis apvienot vienkārši, raiti plūstošā stāstā. Virsmāsas mājīgajā viesistabā pie tējas tasītēm — lieliskas tējas, Deivids novērtēja, un garšīga mājas biskvīta — viņa klausījās ar augošu labvēlību.

«Padomāsim, ko šai lietā varam darīt,» viņa beidzot noteica, izsliedamās, tā ka cieti sastīvinātā virsvalka krūtis nokrakšķēja. «Un ja kāds vispār spēj iespaidot šo stūrgalvīgo komisiju… tad tas tik tiešām esat jūs.»

Deivids nomurmināja pateicības vārdus.

«Tagad man jāiet, virsmāsas kundze. Pārāk ilgi jau esmu aizkavējis jūsu dārgo laiku.»

«Nepavisam ne. Kā jūs tiksiet atpakaļ?»

«Tāpat kā šurp,» viņš noteica, bez īpašām pūlēm tēlodams aizrautīgu jaunekli. «Ar kājām.»

«Vai jūs no Vintonas atnācāt kājām? Visu to gabalu?»

«Godīgi sakot, kundze,» uzsmaidījis bikli pievilcīgo smaidu, Deivids ieskatījās viņai acīs, «man vienkārši nebija naudas tramvaja biļetei, tā ka nāksies tāpat vien soļot atpakaļ.»

«To nu gan jūs nedarīsiet, dakter. Mūsu šoferis jūs aizvedīs atpakaļ.» Viņa piezvanīja. «Māsa, noejiet uz sarga mājiņu un sameklējiet Lekiju.»

Deivids atgriezās pilsētā, sēdēdams līdzās šoferim vecajā Argaila ātrās palīdzības mašīnā. Pārbraucis un pieteicies virsmāsai, Lekijs piemetināja:

«Cerams, ka dakteris Morejs paliks pie mums. Viņš ir tik jauks un patīkams… un traki nadzīgs. Ja tik mani pieņems, viņš saka, strādāšu sevi nežēlodams.»

Pat vissīvākā opozīcija nespētu pretoties tik virtuozai, uz visiem iespējamiem emociju reģistriem spēlētai spēlei. Pēc nedēļas Moreja uzvārds parādījās starp desmit labākajiem «īsajā sarakstā» un divdesmit pirmajā augustā komisijas sapulcē viņa kandidatūra tika vienbalsīgi apstiprināta.

Kamēr Deivids nebija saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš Ardfilanā par Glenburnas brīnišķīgajām iespējām neko neminēja. Ilgie vientulības gadi bija iemācījuši viņu klusēt, bez tam — Deivids māņticīgi baidījās pazaudēt šo vietu. Taču tagad, gaidu saviļņots, viņš gatavojās līksmajam uzvaras triumfam.

Tālāko Deivids izplānoja ar sev piemītošo rūpību. Vispirms viņš devās uz Gilhausa Universitātes grāmatu tirgotavu Fenerhila pakājē, lai pārdotu visas mācību grāmatas un mikroskopu. Tā kā Glenburnas laboratorijā būs pieejams jutīgais Ceiss, viņam vairs nevajadzēs paša veco, nolietoto Raitu un Dobsonu. Ar nelielo naudas summu kabatā, Deivids šķērsoja Eldongrovas parku un, nonācis manāmi nepievilcīgākā apkārtnē, iegāja lombardā uz Bleirhilstrītas stūra, kur pēdējo piecu gadu laikā šad tad bija iegriezies kā nevēlams klients. Tagad situācija bija mainījusies. Nesteigdamies Deivids atteicās no apšaubāmas kvalitātes dimanta, ko viņam par katru cenu gribēja uztiept, un starp neizpirktajām ķīlām izvēlējās smalku zelta gredzentiņu ar mazu, jauku akvamarīna actiņu. Sarkanā ādas kastītē uz samta spilventiņa tas izskatījās ļoti glīts un bija īsts. Iebāzis pirkumu kabatā, Deivids aizņēmās Braisa motociklu un devās uz Kraigdoranu. Viņš ieradās pulksten vienpadsmitos no rīta.

«Merij,» Deivids iesaucās, ieiedams bufetē un apskaudams viņas vidukli. «Slēdz ciet veikalu. Tūliņ. Uz karstām / /

pēdām.»

«Bet Deivij… man vēl jāsagaida divi vilcieni.»

«Pie velna vilcienus… ar visiem pasažieriem… un pašu Ziemeļbritu dzelzceļa sabiedrību. Tev jānāk man līdzi tūliņ pat. Un iemet somā kādu bulciņu un sviestmaizīti.»

It kā šaubīdamās, Merija uzsmaidīja Deividam, jo saprata, ka aiz viņa pacilātā garastāvokļa kaut kas slēpjas.

«Labi,» meitene beidzot izlēma. «Cerams, ka ar to es neizputināšu nedz sabiedrību, nedz arī tēvu.»

Pēc desmit minūtēm viņi abi jau traucās projām. Deivids brauca pa Stērlingas ceļu, Restonā nogriezās uz austrumiem un ap pulksten vieniem, apmetis loku ap Krenstounas nomali un pabraucis vēl ceturtdaļjūdzi pa Glenburnas ceļu, piestāja.

«Pastaigāsimies, Merij.»

Nesaprazdama apstāšanās iemeslu, meitene, apjukusi un nedaudz satraukta, paklausīgi sekoja Deividam. Pēc brīža viņi sasniedza dekoratīvu treliņu žogu, kas apjoza slimnīcu. Deivids apstājās, saprazdams, ka pašreiz vēl nedrīkst iet tālāk. Viņi abi skatījās caur glīto, nekrāsoto režģi. Saule apmirdzēja sētu, aiz kuras vairāki bērni sarkanās jaciņās, auklītes pieskatīti, sēdēja uz sola zaļa mauriņa malā, bet tuvējā zeltpulkstenīša krūmā vīteroja melnais strazds.

«Cik jauka vieta,» Merija iesaucās.

«Tev tā liekas?»

«Vai varētu likties arī citādi, Deivij? Kā gleznā.»

«Tad klausies, Merij,» viņš iesāka, dziļi ievilcis elpu. «Šī ir Glenburnas slimnīca. Četras kokos iegrimušās ēkas ir nodaļas. Pašā priekšā — administrācija. Bet tā tur pāri, ar dārziņu aizmugurē, ir slimnīcas galvenā ārsta māja. Nav slikta, vai ne?»

«Burvīgs mazs namiņš,» viņa izbrīnījusies atteica. «Un tik jauks dārzs. Vai tu te kādu pazīsti?»

Neievērodams jautājumu, viņš, bāls un strauji elpodams, turpināja.

«Galvenais ārsts ir vienpersoniski un pilnīgi atbildīgs par slimnīcu. Viņam ir visas iespējas veikt zinātnisko darbu vietējā laboratorijā. Alga pieci simti mārciņas gadā, plus vēl dārza veltes un, lūk, tur tā māja par brīvu, kurā ārstam ir tiesības dzīvot ar savu likumīgo sievu.» Aiz uztraukuma Deivida balss aizlūza. «Merij… no pirmā janvāra slimnīcai nozīmēts jauns galvenais ārsts. Viņš… viņš stāv tavā priekšā.»

7. nodaļa

/

Atpakaļ Deivids nesteidzās, pie Overtonas viņš izmeta plašu loku, atstādams aiz muguras Loudenas upes ieleju, Lomonda ezera dienvidu krastu un Glenfreinas tīreļus. Šis maršruts bija izslavēts kā viens no skaistākajiem rietumu daļā, taču Merija no tā visa nekā neredzēja… itin… itin nekā… pat ne vareno Lomonda kalna virsotni, kas slējās virs mirdzošā ezera. Laimes pārņemta, nespēdama noticēt visiem satraucoši brīnumainajiem pārsteigumiem, kurus Deivids bija sagādājis, meitene aizvēra acis un piekļāvās viņa augumam mīlas pārpilnās sirds tīksmē.

Arī Deivids bija laimīgs — un vai citādi maz varēja būt? — viņu gandarīja Merijai sagādātais prieks, kas bija tik rūpīgi pārdomāts un tik lieliski izdevies. Turklāt, Deivids nebūt negaidīja uzslavas, bet saglabāja mieru un palika tikpat dabisks un vienkāršs kā parasti. Viņš mīlēja Meriju un vēlējās pārsteigt viņu ne tik daudz aiz lielības, bet aiz vēlēšanās sagādāt meitenei pēkšņu prieku. Pretēji Valteram, kurš, bez sāta alkdams glaimu, nepalaida garām ne vismazāko izdevību padižoties, Deividam nepatika būt uzmanības centrā — tas aizskāra viņa smalkjūtību un lika justies neērti. Bez tam, vai tad viņam padomā nebija vēl viens pārsteigums?

Braukdams augšup pa lēzeno kalnu ceļu, kas veda no ezera uz Glenfreinas ieleju, Deivids piebremzēja un iegriezās kādā no zālainajām aitu taciņām, kuras krustām šķērsām bija izraibinājušas lauku. Pabraucis vēl ceturtdaļjūdzi, viņš piestāja pie viršu un paparžu apauguša, sudrabainu bērzu biezokņa ieskauta upes krasta. Tālumā, sārti zeltainā dūmakā tinušies, aizviļņoja lauki. Merija skatīja kalnu un ezera vizuļojošo ainavu, savā gara lidojumā pielīdzinādama to paradīzes stūrītim.

«Cik burvīga vieta.»

«Pietiekami burvīga, lai kaut ko iekostu.» Deivids viņu paķircināja. «Pēc apkārt skraidīšanas droši vien būsi izsalkusi.»

«Jūtos pārāk aizgrābta, lai domātu par ēšanu.»

Taču kad viņi apsēdās un uzklāja pusdienu galdu uz līdzpaņemtā rūtainā galdauta, Deivids lika arī Merijai ķerties pie bagātīgās maltītes, kuru, pārspīlējot viņa lūgumu, meitene bija sagatavojusi. Bez bulciņām un sviestmaizītēm Merija bija paņēmusi līdzi arī cieti novārītas olas, Klaidsaidas tomātus, desas ruleti un lielu pudeli izslavētā vietējā «Barr's Iron Brno» minerālūdens slāpju remdināšanai. Pat koka lejamkorķīti, ar ko regulēt stikla bumbiņu pudeles kaklā, viņa nebija aizmirsusi.

«Ai, Deivij,» Merija ēzdama čaloja. «Man neiziet no prāta… mūsu mazais, glītais namiņš. Pagaidi tik, gan tu redzēsi, kā es par tevi tur rūpēšos.»

«Māja vispirms jāiekārto,» Deivids sprieda. «Bet līdz janvārim laika diezgan. Tagad, kad viss nokārtots, nākamajiem četriem mēnešiem sameklēšu kādu īslaicīgu pagaidu vietu vai ko tamlīdzīgu, lai kaut cik nopelnītu iesākumam.»

«Mīļo Deivij… tu esi tik prātīgs.»

«Ak, gandrīz aizmirsu.» Steidzīgi viņš iebāza roku kabatā. «Tas tev, meitēn. Labāk vēlāk nekā nekad.»

Līdz sirds dziļumiem saviļņots, Deivids vēroja, kā Merija atver mazo, sarkano kārbiņu. Apklususi, meitene uzlūkoja gredzenu, kurš bija vienkāršs un skaists kā viņa pati. Merija nesajūsminājās, pat nepateicās par to, tikai, ieskatījusies Deividam acīs, gluži tāpat kā toreiz pēc brauciena pa Geirsiju, drebošā balsī, ko Deividam būs lemts atcerēties visu mūžu, nočukstēja:

«Uzvelc man to, mīļais.» Un tikko manāmi nopūzdamās, izstiepa roku.

Siltās saules glāstīti, viņi gulēja viens otram līdzās mīkstajās papardēs. Viršu ziedos maigi sanēja bites, kaut kur debesīs līksmi tērgāja cīrulis, bet gaiss tvanēja timiāna un meža orhideju vīrakā. Tālumā, spārnus švīkstinādams, aizlaidās rubenis, un atkal visam, pat vienmuļajai upītes burbuļošanai, uzgūla dziļš miers. Merijas svārki, guļot uz muguras, bija parāvušies uz augšu, un Deivids pieskārās meitenes ceļgalam. Viņa roka slīdēja maigā glāstā. Merijas puspavērtās, saulē viegli uztūkušās lūpas bālajā sejā šķita gandrīz sarkanas. Bet plaksti, nolaidušies pār maigajām stirnas acīm, krāsojās blāvi zilgani. Merijas siltais augums trīcēja Deivida rokās, ļaudams mīļotajiem pirkstiem liegās, kailās miesas alkās, slīdēt augšup.

Deivida ausīs atbalsojās paša trakojošās sirds puksti. Vēl tikai saudzīgs pieskāriens un roka atrada meklēto. Deivids alka viņas, taču neuzdrošinājās turpināt.

«Nebaidies, mīļais… ja vēlies.» Cieši piespiedusies viņam, Merija nočukstēja.

Saule paslēpās aiz mākoņa, bites pieklusa, gaisos riņķodama, drūmi iekliedzās kuitala. Viņu augumi gulēja nekustīgi, līdz beidzot Deivids izmocīja:

«Vai tev sāpēja, Merij?»

«Mīļo Deivij.» Meitene paslēpa seju pie viņa. «Tās bija saldākās sāpes manā mūžā.»

Kad beidzot viņi bija piecēlušies un savākuši piknika lietas, Deivids, mazliet skumjš un vainīgs, smeldzīgas nožēlas skarts, sāka lēnām braukt. Vai viņš nebija pārsteidzies, tik īsā laikā tik daudz gribēdams iegūt un tik neapdomīgi noraudams pirmos laimes augļus: Merija vēl bija nevainīgs bērns — spējš maiguma vilnis uzgūlaDeivijam — kāpēc viņš nevarēja savaldīties un pagaidīt? Patiešām, vai jau no paša sākuma viņš nebija steidzies pārāk ātri un neapdomīgi? Nē, tūkstoškārt nē… Deivids atvairīja pašpārmetumus un, atlaidis roku no stūres, saspieda viņas augšstilbu.

«Tagad esmu pilnīgi tava, Deivij.»

Merija pieglaudās viņam, klusi smiedamās tieši ausī. Nevēsts no pārdzīvojuma vai slēpta aizvainojuma! Viņa jutās atdzimusi, pārliecināta un kūsājošas dzīvības pilna. Palūkojies pār plecu atpakaļ, Deivids ievēroja, ka Merijas spožajās, valgajās acīs ielijis neparasts mirdzums. Instinktīvi sajuzdama mīļotā neizprotamo nomāktību, meitene līksmi, maigi un mātišķi gādīgi centās viņu uzmundrināt.

Braucēji tikko bija sasnieguši virsotni pie Ardfilanas, kad smags mākonis negaidot aizvilkās priekšā saulei un trakā straumē nogāzās pār viņiem. Deivids strauji atvilka ātruma pārslēdzēju un laidās lejā no kalna. Pēc mirkļa viņi jau bija pie veikala, Deivids izmircis līdz ādai, bet Merija — pārlaidusi vareno gāzienu aiz viņa muguras.

Uzkāpusi augšā, meitene centās Deividu pierunāt pārvilkt tēva sauso uzvalku, taču viņš nebija ar mieru. Deivids apgalvoja, ka neesot tik ļoti izmircis, lai kamīna uguns piesildītajā istabā neizžūtu. Beidzot viņi vienojās: Deivids uzvilka maiznieka filca čības un veco tvīda žaketi, kuru Merija bija atradusi bufetē.

Drīz pēc tam veikals tika noslēgts, ieradās Minnijas tante un mirkli vēlāk — arīDuglass. Četratā viņi nosēdās pie vakariņu galda — Vilijs, kā noskaidrojās, bija aizbraucis nedēļas nogali pavadīt Vistlfīldas Zēnu Brigādē [3] . Klusējot tika izdalītas vakariņu tējas tasītes, un Deivids, prātodams, vai pie viņiem nav manāms kāds netverams grēka liecinieks, vai upmalas kaislā piepildījuma mirkļa auras atblāzma, nespēja atbrīvoties. Merijas vaigi kvēloja; viņš pats bija pavisam bāls un Minnijas tante šaudīja daudznozīmīgus un aizdomīgus skatus no viena uz otru. Arī maiznieks likās atturīgāks un vērīgāks kā jebkad.

Taču Merija, pārtraukusi klusumu, nomierināja uztrauktos prātus. Morejs bija apsolījis ļaut viņai pašai pēc sava prāta paziņot mājiniekiem jaunumu, un meitene, iejutusies lomā, veica to tik brio, ka Deivida rīta pūles pavisam nobālēja.

Vispirms viņa parādīja savu gredzenu, kas visiem patika — izņemot tanti, kura neapmierināti norūca:

«Cerams, ka par to ir samaksāts.»

«Mīļo tant, es nedomāju, ka mums par to vajadzētu pārāk raizēties.» Merija laipnā, viegli aizbildnieciskā tonī atbildēja. Krietni sabiezinot krāsas, viņa turpināja ar Glenburnas slimnīcas aprakstu un pamazām tuvojās kulminācijai, ar ko visus satrieca.

Sekoja ilgstoša pauze. Visnotaļ apmierināts, Duglass atkārtoja:

«Pieci simti mārciņu un māja… un dārza stūris saknēm… labi… nē, vienkārši lieliski.»

«Un kur tad vēl laboratorija zinātniskajam darbam,» Merija pasteidzās iespraust.

«Stodartiem,» tante, apmierināti nosēkdamās, savieba lūpas, «tas būs īsts sitiens zem jostasvietas.»

«Paliec mierā, Minnij.» Maiznieks paspieda Morejam roku. «Apsveicu, Deivid. Un, piedod, ja kādreiz esmu šaubījies par tevi un taviem nolūkiem, tagad tas ir pagājis. Tu esi krietns puisis. Es no sirds priecājos un lepojos, ka būsi manas meitas vīrs un mans znots. Vai tev, Minnij, neliekas, ka to derētu atzīmēt?»

«Bez šaubām!» tante beidzot bija uzvarēta.

«Noskrien, Merij, lejā, mazajā sienas skapītī… augšējā atvilktnē tu atradīsi atslēgu… paņem manu veco «Glenlivet».

Merija atnesa pudeli un maiznieks, stingri ievērodams pareizās cukura, citrona un vecā viskija proporcijas, iejauca katram pa krietnai groka glāzei. Dzēriens sasildīja, taču Morejam tas nāca par vēlu. Visu vakaru viņš bija jutis, kā mitrais krekls līp pie krūtīm. Groks sakarsēja galvu, bet kājas palika ledus aukstas. Pierunāts palikt pa nakti, Deivids jutās atvieglots, taču gultā viņu sāka kratīt drebuļi — temperatūra bija sakāpusi līdz 101° pēc Fārenheita — viņš saprata, ka ir saaukstējies.

4

8. nodaļa

/

Morejs pavadīja drudžainu bezmiega nakti un, uzmodies no saraustīta miega, kurā uz rīta pusi bija iekritis, viņš nešaubīgi uzstādīja sev diagnozi — akūts bronhīts. Piedzītās krūtis elpojot sāpēja, temperatūra bija sakāpusi līdz 103°, un Deivids pat bez stetoskopa varēja saklausīt plaušās trokšņus. Pacietīgi nogaidījis līdz pulksten septiņiem, viņš pieklauvēja pie sienas, kas izgāja uz Merijas istabu. Deivids dzirdēja meitenes rosīšanos, un jau pēc pāris minūtēm viņa ienāca istabā.

«Ai, mīļais… tu esi slims,» Merija izbijusies iesaucās. «Es šonakt tikpat kā neesmu gulējusi, raizēdamās, vai tik nebūsi saaukstējies.»

«Nav nekas briesmīgs. Vajadzēs tikai kādu dienu pagulēt, bet es negribu jūs apgrūtināt. Piezvani, lūdzu, uz slimnīcu.»

«To nu gan ne.» Merija saņēma Deivida roku, kas bija tik karsta, ka viņas sirds bailēs sarāvās. «Tev jāpaliek tepat, šajā istabā. Un es par tevi rūpēšos. Nu, protams, kurš tad, ja ne es!»

«Tu domā, Merij?» Pēkšņi Deivids juta, ka ilgojas viņas gādības. Cik sarežģīti un nepatīkami būtu saukt šurp ātro palīdzību un atgriezties klīnikā kā slimniekam. «Man vajadzīgas tikai dažas dienas. Es labprāt paliktu, ja tas nesagādā pārāk lielas neērtības…»

«Skaidrs, ka tu paliksi,» viņa izlēma. «Tā… vai gribi, lai izsaucu ārstu?»

«Nē, protams… es pats parakstīšu zāles.»

Atslējies uz elkoņa, Deivids izrakstīja pāris receptes. Piepūle izsauca klepus lēkmi.

«Tas ir viss, kas man vajadzīgs, Merij. Un karsta tēja šad tad…» Viņš izmocīja smaidu. «Un tu.»

Stāvoklis izrādījās nopietnāks nekā Deividam bija licies. Desmit dienas viņš smagi cīnījās ar drudzi un mokošu klepu. Merija padevīgi, ar apbrīnojamu slimo kopējas prasmi, rūpējās par viņu. Abas ar Minnijas tanti viņas lika Deividam sautējošas kompreses, gatavoja barojošus liellopa buljonus, baroja ar teļa kājiņu galertu un pārklāja gultu, ar vārdu sakot, lika lietā visu savu izdomu un mājsaimnieču prasmi, lai atvieglotu viņa smago stāvokli. Mājas dzīvē, protams, valdīja pilnīgs haoss. Edamreizes bija sajukušas; nakts miers zudis; veikala darbība traucēta; bet Vilijs, pēc atgriešanās no nometnes, mitinājās pie priekšstrādnieka Donaldsena. Tikai otrās nedēļas beigās Deivids spēja piecelties, lai pasēdētu uz dīvāniņa pie loga un, juzdamies neveikli, atvainojās Duglasam par neērtībām, ko bija viņam sagādājis.

«Ne vārda par to vairs, Deivij,» mazais maiznieks viņu pārtrauca. «Tu esi mūsu ģimenes loceklis.» Viņš atplauka smaidā. «Pilntiesīgs… kā jebkurš no mums.»

Kad tēvs bija aizgājis, ienāca Merija un notupās pie Deivida krēsla. Meitene cieši saspieda viņa ceļgalu.

«Nekad vairs nesaki, ka esi bijis man slogs, Deivij. Kā, tu domā, es spētu dzīvot, ja nebūtu dabūjusi tevi atkal uz kājām!»

Deivida acis pildījās asarām, viņš vēl jutās ļoti vājš.

«Tu būsi viskrietnākā sieva, Merij. Es ievēroju katru sīkumu, ko tu manā labā darīji.»

Drīz Deivids, Merijas pavadīts, vispirms mierīgi, bet pamazām arvien mundrākjau pastaigājās pa Esplanādi. Beidzot viņš paziņoja, ka ir vesels un var sākt meklēt pagaidu darbu atlikušajiem mēnešiem. Vēl gan uztrauca dūrējs sānā, kas negribēja un negribēja pāriet, bet to viņš nepieminēja. Tagad par kaut ko sūdzēties nozīmētu noniecināt Duglasu rūpes. Taču nākamajā pirmdienā, braucot vilcienā uz Vintonu, lai atstātu savu uzvārdu Ārstu darba aģentūrā, Deividu pārsteidza asa sāpju lēkme, un viņš nolēma iegriezties Dramonda nodaļā un iztaisīt plaušu rentgenu.

Tovakar Deivids atgriezās Ardfilanā vēlāk nekā parasti un Merijai, kura pašreiz apkalpoja kādu sievieti, nepalika neievērota viņa nomāktība. Atbrīvojusies meitene pienāca pie Deivida un ielūkojās viņam acīs.

«Negāja labi?»

Viņš pūlējās pasmaidīt, taču no tā nekas neiznāca.

«Patiesībā es nemaz netiku līdz aģentūrai.»

«Kāpēc, mīļais?» viņa steidzīgi jautāja. Merija juta, ka Deividu kaut kas nospiež.

Tobrīd ieskanējās veikala durvju zvaniņš un ienāca kāds bērns, lai nopirktu saldos cepumus. Deivids, negaidītā traucēkļa atvieglots, apklusa. Kas par sasodītu ķibeli, Duglasi viņu tagad uzskatīs par nožēlojamu, apgrūtinošu vārguli.

«Nu, Deivij?» meitene vaicāja.

«To nav tik vienkārši paskaidrot, Merij…» viņš nespēja saņemties. «Es tev pastāstīšu, kad uziesim augšā.»

Bija pienācis laiks slēgt veikalu. Merija uztraukti aizrāva aizkarus, izslēdza gaismu un sekoja Deividam uz augšstāvu. Tēvs un Minnijas tante viņus jau gaidīja. Deivids nezināja, kā iesākt, nekas sevišķs jau nebija, vajadzēja tikai izskaidrot slimnīcas apmeklēšanas iemeslu. Atspiedis elkoņus pret ceļgaliem, viņš lūkojās grīdā.

«Es biju pie profesora Dramonda… iztaisīt plaušu rentgenu… uzņēmums parādīja kreisās plaušas pleirītu.»

«Pleirītu!»

«Tas ir pilnīgi lokalizēts,» viņš noteica, nepieminēdams Dramonda brīdinājumu, ka nevērīga izturēšanās varētu izraisīt tuberkulozi. Pūlēdamies slēpt bezcerību balsī, Deivids piemetināja: «Bet pašreiz nav ko domāt par stāšanos pagaidu darbā.»

«Un kas tagad jādara?» sadrūmis jautāja Duglass, kamēr Merija sažņaugtām rokām, sēdēja pavisam klusa.

«Varbūt… es varētu aizbraukt uz laukiem… kaut kur ne pārāk tālu…»

«Nē, Deivij,» Merija nervozi pārtrauca. «Tev nav nekur jābrauc. Mēs tepat par tevi rūpēsimies.»

Deivids drūmi palūkojās viņā.

«Apgrūtināt jūs vēl pāris mēnešus? Nekādā ziņā, Merij. Kā lai es slaistos te apkārt visiem pa kājām… pēc tām neērtībām, ko jau esmu sagādājis? Es — es sameklēšu darbu fermā.»

«Neviens prātīgs fermeris neņems darbā slimu cilvēku,» noteica Duglass. «Ārsts… profesors droši vien tev kaut ko ieteica?»

Visi apklusa. Morejs pacēla galvu.

«Jums jāzina… Dramonds uzskata, ka man nepieciešams ceļojums pa jūru… kā kuģa ārstam, protams… neklausīdamies iebildumos profesors piezvanīja uz Kināra līniju… viņam tur strādā paziņas…»

Iestājās ilgstošs klusums. Beidzot maiznieks teica:

«Tas vismaz izklausās sakarīgi. Un runa ir par tavu veselību, puis… par pašu svarīgāko. Mēs, protams, labprāt paturētu tevi mājās. Bet vai te, kur ziema jau tikpat kā klāt, tev kļūs labāk? Nē, nē. Profesoram taisnība. Vai viņam jau izdevās kaut ko atrast?»

Morejs negribīgi pamāja.

«Ir viens kuģis… Pindari, kurš atiet jaunnedēļ no «Tail of the Bank» ostas… un dodas uz Kalkutu… septiņu nedēļu ilgā ceļojumā.»

Atkal visi apklusa, tad Duglass turpināja:

«Uz Indiju. Tur vismaz dabūsi pagozēties saulē.»

«Vai tu gribi braukt?» tante vaicāja.

«Ak Dievs — protams, nē, Minnijas tant. Tieši to es vēlos vismazāk. Bet ja man tomēr būtu jābrauc, tad vienīgais labums ir tīri pieklājīgā deviņdesmit mārciņu alga. Mēs ar Meriju par to varētu iekārtot savu māju.» Tovakar par to daudz tika spriests un beidzot viņiem izdevās arī vienoties. Neskatoties uz domu dažādību, visi, pat Merija, piekrita maiznieka vienkāršajam iebildumam: nav nekā svarīgāka par veselību.

«Kam tu derēsi, ja neizveseļosies — Merijai, pats sev vai Clenburnai? Tev jābrauc, puis, un tas ir viss.»

Nākamo trešdien viņi abi ar Meriju devās uz Grīnoku. Tā bija mitra un vētraina pēcpusdiena. Deivids, šķiršanās sāpju nomākts, izskatījās un arī jutās slims. Merija cieta ne mazāk, taču viņa bija nolēmusi neļaut vaļu jūtām un turējās braši. Meitenes lietusmētelis bija līdz zodam aizpogāts, un seja zem vēja pluinītās tvīda cepures centās saglabāt nepieciešamo jautrības masku. Pindari, kurš pagājušajā vakarā bija ieradies no Liverpūles, lai uzņemtu vilnas un rūpnīcu iekārtu kravu, biezējošās miglas aizsegā šūpojās grīvā. Brāzmains vējš joņiem slaucīja doku, taču Merija bija nolēmusi pavadīt Deividu līdz pašam kuģim, lai palīdzētu aiznest veco, smago ādas portfeli.

Lejā spēcīgie viļņi mētāja un raustīja velkoni, bet pār viņu cieši un kaislīgi sakļautajiem augumiem slīga pelēka, drūma debess. Lietus lāses kā asaras ritēja Merijai pār vaigiem, bet lūpas un elpa sasildīja.

«Merij, vēl ir laiks pārdomāt. Dievs ir mans liecinieks, es negribu braukt.»

«Tev tas jādara, mīļais. Mūsu abu dēļ. Es tev rakstīšu… un skaitīšu ik minūti līdz tavai pārbraukšanai.» Viņa atrāvās un aizskrēja prom pa molu, bet Deivida rokā palika iespiests mazs sainītis, kas bija gulējis viņas lietusmēteļa kabatā. «Lai tu mani neaizmirstu, Deivij.»

Aizejošā velkoņa kajītē, pa ceļam uz kuģi, viņš attina Merijas iedoto sainīti. Tajā bija vecs, smalks zelta medaljons, mazāks par florīna monētu, kas reiz bija piederējis viņas mātei. Aiz Merijas mazās fotogrāfijas, rūpīgi nospiests, gulēja zilā zvaniņa ziediņš, ko Deivids viņai bija noplūcis Geirsijā.

9. nodaļa

Pa grīļīgajām trepēm Deivids uzkāpa uz klāja. Vintonas krava jau bija ielādēta; viņš tik tikko paguva pieteikties kapteinim, pirms piebrauca velkoņi un kuģis sāka uzmanīgi slīdēt uz priekšu pa Klaidas grīvu. Deivids stāvēja uz klāja un caur biezējošo miglu pūlējās samanīt neskaidro krasta līniju, kur stāvēja Merija, vērodama spokainā kuģa attālināšanos. Deivida sirds bija skumju un mīlas nomākta. Uz klāja manīja tikai dažus cilvēkus — viņš zināja, ka lielākais pasažieru pieplūdums gaidāms Tilbrijā — nospiedošais tukšums un pilošais balsta stienis līdzās vērta viņa melanholiju vēl dziļāku. It kā ko ļaunu vēstīdama, dobji un bezcerīgi nopūtās miglas svilpe. Krasts iegrima dūmakā, un Deivids aizgriezās, lai dotos lejā uzmeklēt savu kaktu.

Kajīte atradās kuģa pakaļgalā pie labā borta līdzās vecākā mehāniķa miteklim, Indijas ozola apdare, sarkanie aizkari pie iluminatoriem, pamatīgā drēbju kaste, grāmatu plaukts un iesārtā kojas lampiņa padarīja telpu gluži mājīgu. Kaktā atradās mazgājamais galdiņš un metāla bļoda, kas pēc lietošanas vienkārši jāizgāž, bet virs tā — elektriskais ventilators ar drošības režģi. Pieņemamā telpa un aptieka bija labi apgādātas un ērti izvietotas koridora pretējā pusē. Kaut gan Pindari bija vecais, pēc kara no Hamburgas —Atlantijas līnijas pārņemtais kuģis Isolde, pārbūvēts un pārveidots līdz nepazīšanai, plašs un ērts, tas tagad ar ātrumu septiņpadsmit mezgli, lēni un droši virzījās uz Indiju, vezdams gan kravu, gan pasažierus, kas mainījās dažādās ostās pa ceļam.

Kad Morejs bija izkrāmējis savus nedaudzos, Merijas izmazgātos un izgludinātos apģērba gabalus un divus sabiedrības centrālā kantora Vintonā piešķirtos formas tērpus, viņa spēki bija galā — mocīja arī sāpe sānā. Skarbā Īrijas jūra un nepatīkamā līkumošana līdz Lamanšam nenāca Deividam par labu. Pat savu pirmo pienākumu, komandas medicīnisko apskati, viņš veica ar piepūli, bet klepus naktīs bija kļuvis tik neciešams, ka gandrīz neļāva gulēt. Noraizējies ne tikai par sevi, bet arī par paveco skotu mehāniķi Makraisu, kurš blakus kajītē arī noteikti nevarēja aizmigt, Deivids izdzēra kodeīnu. Tilbrijā viņi divas dienas pavadīja dokā un, saņēmis Merijas vēstuli, Deivids atdzīvojās, bet kad aiz muguras palika Nore un ceļojums tā īsti tikai sākās, viņa pašsajūta nedaudz uzlabojās. Kuģis dzīvoja pats savu dzīvi, dzenskrūves spēcīgā pulsēšana, traucoties aizvien uz priekšu, jaucās ar čalu un smieklu atbalsīm trepēs.

Ēdamsalonā virsnieki ieņēma vietas katrs sava galdiņa galā. Pie Moreja bija nosēdināti pieci paveci un, jāatzīst, visai garlaicīgi pasažieri: divi rūdīti skotu tējas plantatori Hendersons un Makrimons, kuri devās atpakaļ uz Asamu, Konporas indusu kokvilnas rūpnīcas īpašnieks S.A.G. Mahrata kungs un Hant-Hanteru pāris — Anglijas valdības pārstāvis ar savu aizspriedumaino, pēc skata bargo sievu. Galdabiedri, izņemot plantatorus, kuri parasti pēc apspriedēm bārā bija jautrā prātā, un mazo, trokšņaino, reizēm pašam negribot, smieklīgo hipohondriķi Mahrata kungu, bija atturīgi un sarunas, kā likās, lāgā nevedīsies.

Aiz muguras palika Biskajas līča nemierīgā pelēcība, negaidot atmirdzēja saule un, stūrējot Marseļas virzienā cauri Gibraltāram uz Spānijas dienvidaustrumu krastu, kur bija paredzēts uzņemt vēl kravu, debesis un jūra jau laistījās zili zilas. Uzstādīja klāja spēles un pirmais stūrmanis O'Neils, gara auguma, kalsns un labsirdīgs īrs paziņoja, ka dalībnieku organizēšana ietilpst ārsta pienākumos. Apgādājies ar papīru un zīmuli, Morejs vispirms bikli, kā jau nepieradis pie liela mēroga sabiedriskiem pasākumiem, ķērās pie pasažieru aktivizēšanas, kas pamazām sāka izdoties tīri labi. Vina oficiālais stāvoklis visu

/

padarīja vienkāršāku nekā sākumā bija licies; Deividam nevienu nenācās meklēt, pasažieri paši viņu atrada — kuģa ķirurga amats acīmredzot skaitījās visai cienījams. Līdz Marselai sacensību dalībnieku saraksti rinku un

/ / r

disku mešanā, kā arī galda tenisā jau bija sastādīti un, sevī pasmīnējis, Morejs uztvēra, ka tiek dēvēts par «mūsu jauno, jauko dakterīti».

Marseļā viņu gaidīja gara, piecu lappušu vēstule no Merijas. Deivids to kajītē dedzīgi izlasīja, aizkustināti smaidīdams par viņas mazajiem jaunumiņiem un vienkāršajiem ikdienas dzīves aprakstiem, kam cauri jautās nemitīgas rūpes par viņa veselību. Merija cerēja, ka Deivida sāpes ir pārgājušas, klepus mazinājies un ka viņš turpina rūpēties par sevi. Meitene sūtīja Deividam vissirsnīgākos sveicienus. Mīļā Merija, cik ļoti viņam tās pietrūka. Apsēdies pie galda ķirurga kabinetā, Deivids, iedvesmas pārņemts, sīki aprakstīja visus pienākumus uz kuģa un vēl paguva iemest vēstuli nosūtāmā pasta maisā, pirms tas tika aizsiets. Pindari nostāvēja ostā apmēram divpadsmit stundas. Iekraušana jau bija beigusies un lūkas cieši noslēgtas, kad gandrīz pēdējā brīdī — sakarā ar Parīzes nakts vilciena nokavēšanos — uz klāja uzkāpa trīs jauni pasažieri. Tā ka gandrīz visas vietas zālē bija aizņemtas, viņus nosēdināja pie ārsta galdiņa un sarakstu papildināja ar vēl trim uzvārdiem: Arnolds Holbruka kungs ar kundzi un meitu Holbruka jaunkundzi.

Brokastu laikā Morejs paslepus vēroja jaunpienācējus.

Pašam Holbrukam varēja būt tā ap gadiem sešdesmit, viņš bija vidēja auguma un pārmērīgā druknuma dēļ izskatījās pēc aizdusas slimnieka; sarkano, poraino un plankumaino seju pa daļai klāja iesirma bārda, bet mazo, asinīm pieplūdušo acu skats šķita labsirdīgs un saprotošs. Vīrs nēsāja visai bēdīga izskata gatavo apģērbu veikalā pirktu uzvalku, pelēka flaneļa kreklu un elastīgu kastaņbrūnu kaklasaiti. Viņa mazā, omulīgā sieva ar neizteiksmīgiem, bet laipniem sejas vaibstiem, pretstatā vīram, bija ģērbusies smagās, modernās drēbēs, un mazā, smalkā cepurīte tās padarīja vēl uzkrītošākas. Holbruka kundze neprata tādas drānas valkāt un likās, ka viņa labprāt nomainītu apgrūtinošo tērpu pret kādu vienkāršāku — negribot Morejs iztēlojās viņu vecā, vaļīgā, raibā halātā rosāmies pa labiekārtotu virtuvi. Turklāt, sieviete bija tā apkrāvusies dārglietām, ka Deivids tās kļūdaini noturēja par mākslīgām. Viņu meita, šķiet, nebija vecāka par gadiem divdesmit. Slaida, neizteiksmīgi bāla, bet glīti veidotu augumu, tumšiem matiem un zilganpelēkām acīm,

viņa, īgnu skatu urbdamās šķīvī, nosēdēja taisni izslējusies un klusa visu maltītes laiku.

Holbruks bija pilnīgs pretstats meitai. Runādams mančestriešu izloksnē — sirsnīgi un vaļsirdīgi, ar pieredzējuša vīra vērienu, viņš spēra pirmo ievada soli un, pieklājīgi aizsācis sarunu, sasmīdināja tamiliešu zēnu, kurš viņus apkalpoja, bet pēc tam ķērās pie Mahrata, uzjautrinādamies par viņa nesenajām gastronomiskajām problēmām Londonā, kas pat Hant-Hanteres kundzes plānajām lūpām lika pavērties smaidā. Kad galdabiedri bija iekustināti, Holbruks it kā starp citu piebilda, ka viņa ♦ dēls Kalkutā pašreiz atver ģimenes uzņēmuma filiāli, bet Dorija — viņš palūkojās uz meitu, kura ignorēja atzinīgo skatienu — ir tikko beigusi Vainraitas jaunkundzes meiteņu pansionātu Blekpūlā un viņu brauciens uz Indiju esot gan izpriecu, gan darījuma. Holbruks mitējās tikai tad, kad, ierosinājis pasūtīt šampanieti visam galdiņam, saņēma sievas pārmetošo skatienu.

«Labi, labi, māt,» viņš it kā jokodamies piekāpās, «mēs to iebaudīsim pie vakariņu galda. Vai tā būs labi, Dorij?»

Meita aplaimoja viņu ar piktu skatienu.

«Izbeidz, tēt. Tavs dzīves stāsts nekur nepaliks.»

«Tāda, lūk, ir mana meita.» Viņš iztapīgi, ne bez lepnuma iesmējās. «Man patīk, ka tu mani pieskati.»

«Un nobremzēju īstajā brīdī.»

«Doris,» māte laipni aizrādīja un, pārlaidusi skatu galdiņam, it kā atvainodamās piemetināja: «Mūsu meita pēdējā laikā nejūtas īsti vesela. Un nakts ceļojums viņu ir pārāk nogurdinājis.»

Tai pašā pēcpusdienā, iedams garām trepēm uz savu kabinetu, Morejs satika Holbruku, kurš, rokas bikšu kabatās sabāzis, stāvēja pie ziņojumu dēļa un pētīja sacensību sarakstu.

«Šķiet, visi pasažieri jau aizņemti, dakter.»

«Sarakstu esmu tiešām pamatīgi izskatījis, kungs.»

«Mūsu Dorijai patīk spēlēt,» Holbruks domīgi piebilda. «Un viņa labi pieprot gandrīz visus pieminētos spēļu veidus. Dakter, tev katrā ziņā jāatrod Dorijai partneris.» Viņš pieklusa. «Un kā būtu ar pašu? Tu esi patīkams jauneklis.»

Morejs vilcinājās.

«Labprāt, kungs,» viņš noteica, steidzīgi piebilzdams: «Ja tas ir atļauts. Man… man jāaprunājas ar pirmo stūrmani.»

«Dari tā, puis, tas mani ļoti iepriecinātu.»

Holbruku meita uz Moreju nebija atstājusi labu iespaidu, un viņš nebūt nevēlējās uzņemties Dorisas izklaidētāja pienākumus. Bez tam, Deividam likās, ka kuģa ārsts nedrīkst piedalīties sacensībās. Pēc pieņemšanas viņš uz komandtiltiņa satika O'Neilu un izskaidro/ /

ja stāvokli — dūšīgais īrs ne reizi vien jau bija draudzīgi izpalīdzējis, norādīdams uz ārsta svarīgākajiem pienākumiem.

«Protams, drīksti, dakter,» smagajā belfāstiešu akcentā, kuru, šķiet, varētu griezt ar nazi, noteica O'Neils. «Tev jābūt laipnam pret sievietēm. Bez tam, es redzēju šo mazo uzkāpjam uz klāja. Šķiet, viņā kaut kas ir.» O'Neils piemiedza Deivijam ar aci. «Varbūt izdodas piecirst.»

«Neesmu ieinteresēts,» Morejs pārliecināti noteica. Viņa patiesā pieķeršanās Merijai lika labi domāto pamudinājumu uztvert kā kaut ko neiedomājami pretīgu.

«Vienalga, esi pieklājīgs — jebkurā gadījumā, tas var nākt tev tikai par labu. Vecais zēns ir naudīgs. Aptieku īpašnieks. Sācis kādā no Būtlas šķērsieliņām. Ar tabletītēm ticis pie turības.» Viņš pasmīnēja. «Darbinādams ļautiņu iekšas. Visa tā gudrība ir caurejas zālēs. Zini, tas man kaut ko atgādina. Vai šo te esi dzirdējis?» Drosmīgajam un galantajam vīram, kurš kara laikā pēc torpedēšanas, pirms izglābts, piecas stundas peldus bija cīnījies pa Atlantijas okeāna ūdeņiem, piemita niķis stāstīt pliekanas anekdotes. Sagatavojis dežūrsmaidiņu, Morejs bija gatavs uzklausīt: «Jenkijs drāžas pa Čikāgas ielu, kāds cits, stāvēdams uz ietves, viņu aptur. «Vai varat man parādīt ceļu uz labu aptieku?» viņš jautā. Otrs trakā steigā atkliedz: «Tikai uz paša Dieva tā kunga, brāl…»» Pie daudzpunktēm O'Neils pastūma cepuri uz pieres un, atspiedies pret binokļa maksti, sāka kratīties smieklos.

Pastaigādamies turp atpakaļ pa komandtiltiņu un vērodams zūdošo Francijas krastu, Morejs vēl kādu pusstundu uzkavējās pie kapteiņa palīga, lai ļautu spirdzinošajam vējam, kas te augšā vienmēr pūta spēcīgāk, apraut vaigus. Dramondam bija taisnība — atklātā jūra smaržoja pēc veselības. Cik nesalīdzināmi labāk viņš tagad jutās un cik jauka rādījās dzīve uz kuģa. Deivids jau bija paspējis aizmirst solījumu Holbrukiem, taču, kāpdams lejā, atcerējās un — paraustījis plecus, ierakstīja savu un Holbruka jaunkundzes uzvārdus dubultspēlēs.

10. nodaļa

/

Laiks pieturējās jauks, dienu jūra dusēja mierīga un mirdzoša, bet pievakarē violetais saulriets satumsa samtaini glāsmainā naktī, kurai Pindari vilka cauri savu fosforiscējošo dzīvības stīdziņu. Tā bija Jāsona un Odiseja jūra. Rītausmā kuģis kā mūžīgais spoks šķita karājamies starp debesīm un jūru, bet par realitāti atgādināja vien maigo un mainīgo vēsmu nestais veselīgais, priekšā vīdošo Sardīnijas krastu gaiss.

Nejuzdams ne sāpju, nedz smaguma, Morejs, dziļi un brīvi ievilcis krūtīs aromātisko gaisu, saprata, ka pleirīts ir izārstēts, nebija nekādas vajadzības pārbaudīties ar stetoskopu. Viņš bija iededzis un jutās tik labi kā nekad mūžā. Pēc garajiem, vienmuļā darbā pavadītajiem gadiem, pašreizējam stāvoklim bija grūti noticēt. Septiņos no rīta viņu modināja kuģa virtuves «zēns», kurš basām kājām atskrēja, nesdams tējas chota harzi un svaigus augļus. Pēc pusstundas Morejs cēlās un, izpeldējies sporta klāja baseinā, ģērbās. Deviņos bija brokastis, tad Morejs vai nu devās apgaitā, vai reizi nedēļā pavadīja kapteini Toransu kuģa oficiālajā pārbaudē. No desmitiem trīsdesmit līdz pusdienai viņš strādāja savā kabinetā. Vienos ieturēja lenču, bet atlikušo dienas daļu, izņemot neoficiālo pieņemšanu pulksten piecos, Morejs varēja pavadīt, kā vēlējās, un vienīgais viņa pienākums bija laipni un atsaucīgi izturēties pret pasažieriem. Deviņpadsmitos trīsdesmit kuģa ejas pieskandēja melodiskais un vienmēr patīkamais pusdienu gongs, jo maltīte bija sātīga, pikanta un bagātīga, bet vietējo kariju varēja uzskatīt par īstu delikatesi.

Nākamajā pirmdienā sākās sacensības un īsi pirms astoņiem zvaniem, atcerējies norunu, Morejs aizslēdza kabinetu un devās uz sporta klāju, lai piedalītos pirmajā tenisa dubultspēlē. Viņa partnere, ģērbusies īsos, baltos svārciņos un krekliņā, jau gaidīja. Dorisa stāvēja līdzās vecākiem, un Deivids ar nepatiku ievēroja, ka Holbruki bija pievilkuši guļamkrēslus pie paša laukuma, lai netraucēti varētu noskatīties spēli. Kaut gan Morejs nebija nokavējies, viņš atvainojās, ka licis gaidīt, taču Dorisa, uzmetusi viņam paviršu skatienu, neko neatbildēja. Deivids nesaprata, vai meitene nervozēja, vai, kā viņam jau pie galda bija licies, tikai izliekas.

Ieradās viņu pretinieki — jaunlaulāto holandiešu Hendriku pāris, kuri ceļoja uz Čitagongu, un spēle varēja sākties. Vispirms Dorisa likās vieglprātīgi neuzmanīga un, lai gan Deivids nekad agrāk nebija spēlējis, ar izmanību viņam izdevās labot partneres kļūdas, kuras, ar sev raksturīgo, tīkamo humoru, viņš it kā centās neievērot. Tas lika Dorisai saņemties un demonstrēt lielisku spēles prasmi. Viņai bija neizteiksmīga, taču laba figūra — apaļas, ļoti glītas krūtis un gūžas, un garas, pareizi veidotas kājas, kuras skatienam atklāja īsie svārciņi. Paresnais un smagnējais Hendriku pāris nespēja ar viņiem mēroties. Deivids un Dorisa pārliecinoši vinnēja ar seši pret divi.

Apsveikdams savu partneri, Morejs sacīja: «Jūsu tēvs stāstīja, ka esat laba spēlētāja, un tā tas tiešām arī ir.» Dorisa palūkojās viņā ar savu neparasto, atklāto un reizē ari nopietno, it kā garām slīdošo skatienu.

«Jā,» viņa piekrita. «Šo to esmu mācījusies un šo to apguvusi arī pati. Vai jūs nepasūtītu dzērienu? Iesim tur, augšā.»

Oficiants atnesa divas slaidas glāzes ar citronu limonādi, kurā peldēja ledus gabaliņi, un Dorisa, puspievērtām acīm atlaidusies guļamkrēslā, sāka caur salmiņu sūkt dzērienu. Neveikli, it kā nemācēdams atrast vārdus, Deivids palūkojās meitenē — dīvaini, viņš vienmēr nekļūdīgi zināja, kas kad sakāms. Spēles spars bija viegli iekrāsojis Dorisas bālo seju un pielipinājis krekliņu pie krūtīm, caur vieglo, mitro audumu Jaujot samanīt to sārtos galiņus. Pievilcīga meitene, gandrīz nikni nodomāja Morejs, bet kas, velns lai parauj, ar viņu notiek? Mēli norijusi, vai? Minējums neapstiprinājās, jo piepeši Dorisa ierunājās.

«Man prieks par uzvaru. Es gribēju sadot šiem muļķīgajiem holandiešu mīlniekiem. Vai varat iedomāties viņus gultā? Piedodiet, par izteicienu. Es vēlētos vinnēt visas spēles. Tikai lai sariebtu mūsu brīnišķīgajiem ceļabiedriem. Kas par baru… ienīstu viņus visus, jūs ne?»

«Nē, šķiet, ka ne.»

«Ceru, ka nedomājāt to nopietni, sabiedrība nolasījusiesdrausmīga, sevišķi mūsu galdiņš. Hant-Hantera kundze — īsts vecs zirga ģīmis. Pilnīgi nelabi metas no šī vecmodīgā ķēma. Un pats kuģis arī nekam neder. Ne par ko negribēju braukt šajā sasodītajā ceļojumā. Mīļotie vecāki mani aiz matiem uzvilka uz klāja. Kajīte, kurā mitinos, skaitoties viena no labākajām uz A klāja. Tēvs pat pārmaksāja. Jums derētu to apskatīt. Suņu būda ar virtuves izlietnei līdzīgu vannu. Tas ir pats trakākais, mazgāšanās nu reiz ir tā lieta, kas man sagādā baudu. Un kā jums patīk vietējie oficianti? Kāpēc pie ēdienu pasniegšanas nestrādā baltie?»

«Mūsu galdiņa zēns šķiet ļoti pieklājīgs un jauks.»

«Vai jūs nejūtat, kā viņš smird? Nobeigties var. Šai ziņā esmu ļoti jutīga, ārsts iestāstījis mātei, ka tas saistīts ar ožas nerviem. Nejēga… gatavais vējagrābslis. Man vienkārši patīk cilvēki, kas smaržo pēc tīrības.»

«Un kā ir ar mani?» Deivids nenoturējās, zobgalīgi nepajautājis.

Dorisa iesmējās, plati izstiepdama savas garās kājas.

«Gribat zināt? Patiesībā jūs esat vienīgais vārais gaismas stariņš pamalē. Vai neievērojāt, ka novērtēju jūs jau pirmajā dienā pie brokastīm? Es vai nu atzīstu cilvēku vai ne. No pirmā acu uzmetiena. Godīgi sakot, es pati palūdzu tēvu, lai pierunā jūs spēlēt. Vecais ir lāga puika, tikai pārmērīgi dzer. Mamma arī būtu tīri ciešama, ja vien nemitīgi nekladzinātu man apkārt. Bet es viņus uzmanu un, reizēm, lai panāktu savu, pat pilnīgi šokēju. Nu gan esmu aizpļāpājusies. Reizēm es runāju bez mitas, bet reizēm nebilstu ne vārda. Tāda es esmu. Lepna. Veco Vainraitu mēdzu izvest no pacietības. Kad viņa uzsāka savu parasto morāli, es vienkārši skatījos un nereaģēju.

«Vai viņa ir jūsu direktore?»

«Bija,» Dorisa vienaldzīgi atbildēja. «Viņa mani izmeta no skolas.»

«Par ko tad?»

Meitene gausi uzsmaidīja Deividam. «To atstāsim citai reizei.»

Nākamajā pēcpusdienā Dorisa un ārsts veiksmīgi vinnēja vēl vienu riņķu mešanas un divas bulborda partijas, un Holbruki atkal bija vērotāju vidū. Morejam patika piedalīties. Viņš vēl nekad nebija sastapis tik dīvaini aizspriedumainu un neiecietīgu, tik pašpārliecinātu, privileģētā stāvokļa izlutinātu un tai pašā laikā savu vēlmju īstenošanā tik parastu, varētu pat teikt, vulgāru meiteni kā Dorisa. Deividam glaimoja viņas pieķeršanās. Vecāki, neskatoties uz meitas neiecietību, dievināja viņu, un Morejs nebūt nejutās pārsteigts, kā varbūt varētu sagaidīt, kad Holbruki, pārlieku sajūsmināti par trīskāršo uzvaru, piecēlās un pienāca pie viņa — kundze atzinīgi laipnu smaidu sejā.

«Jūs likāt mūsu Dorijai atraisīties, dakter,» viņa teica. «Un pats arī bijāt lielisks.»

Meitene patlaban grasījās doties projām, taču, uztvērusi Deivida skatienu, veltīja viņam savu dīvaini atturīgo smaidu. Morejs vēl kādu brīdi patērzēja ar viņas vecākiem un tad gāja lejā uz kabinetu, bet Holbruki palika, galvas kopā sabāzuši, un izskatījās, ka kundze mudina vīru rīkoties. Tā arī bija, pēc dažām minūtēm Holbruks, apmierināts un runīgs, ienāca aptiekā.

«Man nekas nekaiš, dakter. Esmu pilnīgi vesels. Vienīgi kāda bismuta šķipsniņa derētu. Nekas tik labi neatvieglo kuņģi kā bismuts. Kur tas stāv? Es pats paņemšu.»

Morejs norādīja uz pudeli un, vērodams, kā Holbruks ieber saujā krietnu zāļu devu, prātoja, vai nevajadzētu vīram atgādināt par aknu cirozi, ar kuru viņš noteikti sirga. Izņemot sporta spēju apmeklējumus un patērzēšanu ar kapteini uz komandtiltiņa, vecais zēns, tāpat kā abi tējas plantatori Hendersons un Makrimons, bija pastāvīgs bāra viesis.

«Tās tik ir drapītes!» Holbruks iesaucās, ar aplikto mēli noslaucīdams baltā pulvera kaudzi. «Te būs samaksa, dakter.»

«Apžēlojieties, kungs, visu gan ne… tas… tas ir daudz par daudz.»

«Dakter,» iesāka Holbruks, nesteidzīgi noskatīdams Moreju ar savām mazajām, viltīgajām, caururbjošajām ačelēm. «Uzklausiet bargās pasaules rūdījumu guvuša vīra padomu… Ja jums kas vērtīgs gadās pa tvērienam… nevilcinieties!»

Sirsnīgā devībā viņš iespieda ārsta saujā piecu mārciņu naudaszīmi. /

Kad Holbruks bija aizgājis, Morejs domīgi nolika pudeli atpakaj uz plaukta un, pieķēris sevi O'Neila žargona lietošanā, pasmaidīja: «Tagad gan būtu sasodīti labi vinnēt visus mačus.»

Taču tā bija visparastākā izlikšanās. Dorisa bija viņu ieinteresējusi kā cilvēks. Reizēm meitene šķita pārāk nobriedusi saviem gadiem, reizēm — tieši otrādi. Cauru dienu viņa varēja staigāt drūmi nerunīga, lai jau otrā rītā atmaigtu uzjautrinoši izaicinošā tērgāšanā. Deivids apbrīnoja viņas pilnīgo vienaldzību pret apkārtējo ļaužu domām. Dorisa nebūt necentās pēc ievērības un, pretēji vairumam pasažieru, kuri, iepazinušies, turējās kopā nelielos bariņos un uzrunāja viens otru vārdā, viņai, šķiet, patika nošķirties savrup. Meitenei piemita īpašs talants atbaidīt cilvēkus, un viņa spēja būt apvainojoši rupja pret katru, kurš tai iedrošinājās tuvoties ar saviem komplimentiem. Dorisas nevērīgā izturēšanās izpaudās arī attieksmē pret pašas lietām, kuru viņai bija bez skaita. Uz klāja parasti mētājās meitenes soma, šalle vai džemperis, bet par citām vērtīgām, pazaudētām vai kaut kur nobāztām lietām vina vienkārši nelikās zinis. Dorisas rakstura /

dīvainības piesaistīja Deividu. Kad pie brokastu vai pusdienu galda meitene uzsmaidīja viņam savu neuzbāzīgi mulsinošo smaidu, Morejs galīgi apjuka. Dīvainā kārtā viņam bija Dorisas žēl.

Visi šie sīkumi interesei par mātes tik neveikli izteikto frāzi «likt Dorijai atraisīties sacensībās», piedeva zināmu asumu. Galu galā mači notika visai reti, jo vairums kuģa pasažieru bija padzīvojuši cilvēki. Nopietni pretinieki Dorisai un Deividam izrādījās tikai Kindērsliji — precēts pāris ar diviem maziem bērniem. Pēc triju mēnešu ilga atvaļinājuma viņi brauca atpakaļ uz Maisuras pilsētu Kaduru. Pārlieku sirsnīgajam un godīgajam, gadus trīsdesmit piecus vecajam vīram piederēja neliela kafijas plantācija, kas Brazīlijas pārprodukcijas izraisītās ekonomiskās krīzes rezultātā bija krietni cietusi. Viņa kundze, vispāratzīta laba tenisiste, bija patīkama, sīka sieviete, .ilklātu, taču visai nopietnu seju. Kindersliji sēdēja pie pirmā stūrmaņa galdiņa. Pindari tuvojoties Suecas kanālam, Morejs un viņa partnere jau bija labi saspēlējušies un iekļuvuši visos trijos pusfinālos. Tāpat arī Kindersliji.

Vakarā pirms iebraukšanas Portsaidā, Holbruka kundze, atlaidusies krēslā uz atpūtas klāja, piedāvāja ārstam apsēsties brīvajā vietā sev līdzās.

Šī nebija pirmā reize, kad Morejs tika pagodināts ar uzaicinājumu un, kundzes laipni izjautāts, jau bija paguvis izklāstīt savu cīņas ceļu — daudzējādā ziņā līdzīgu viņas pašas jaunības gājumam — tā iemantodams sievietes līdzjūtību un atzinību. Patērzējusi par jauko laiku un apvaicājusies, kad kuģis ieies dokā, viņa pieliecās Morejam.

«Rīt mēs izkāpsim krastā apskatīt apkārtni un iepirkties. Būsim ļoti priecīgi, ja jūs piebiedrosities.»

Morejs noraidoši pakratīja galvu.

«Es tiešām ļoti nožēloju, kundze. Man jāpaliek uz kuģa. Jāsagatavo dokumenti uzrādīšanai Medicīnas departamenta priekšniekam. Starp kuģa apkalpes ļaudīm ir slimnieks, kuru, iespējams, vajadzēs hospitalizēt.»

«Cik žēl,» viņa sadrūma. «Varbūt Holbruka kungs varētu parunāt ar kapteini Toransu?»

«Nē, nē,» Morejs steidzīgi pārtrauca. «Par to nevar būt ne runas. Karantīnas apliecība ir ļoti svarīga… bez tās kuģis nevar turpināt ceļu.»

«Labi,» viņa beidzot noteica, «mēs jums ticam. Dorija gan jutīsies ļoti sarūgtināta.»

Pēc īsas pauzes, Holbruka kundze vaļsirdīgi sāka stāstīt Morejam par savu meitu. Dorija esot burvīga meitene, īsts tēva acuraugs, taču reizēm, jā, gadoties, ka viņa sagādā vecākiem raizes. It kā tie nedarītu meitas labā visu iespējamo, tik tiešām, Dorisa esot saņēmusi vislabāko izglītību, kādu vien par naudu var iegūt — Vainraitas jaunkundzes skola taču skaitās viena no smalkākajām visā Ziemeļanglijā. Dorisa runājot franciski un uz klavierēm brīnišķīgi protot spēlēt pat īstus klasikas gabalus. Tēvs, vēlēdamies sniegt meitai visu, ko spēj, bija parūpējies par privātstundām tenisā, daiļlasīšanā un smalkas uzvedības mācībā. Taču Dorisa bija tik neaprēķināma, neteiksim, ka tieši stūrgalvīga, drīzāk gan kaprīza un, spēdama būt dzīvespriecīga un atklāta, viņa reizēm — pretstatā brālim Bertām, kurš bija pelnījis pasaules jautrākā puiša slavu, iegrima pilnīgā bezcerībā. Holbruka kundze apklusa, sievietes seja, domājot par dēlu, atmaiga. Visbeidzot viņa piebilda, ka abi ar tēvu esot no sirds pateicīgi Morejam par interesi, ar kādu viņš izturas pret Doriju, darīdams meitenei tik daudz laba, varētu pat teikt, atmodinādams vinu.

Morejs jutās aizkustināts. Viņam patika šī vienkāršā, sīkā, vīra dāvāto vērtīgo rotaslietu un bezgaumīgā drēbju kalna apkrautā sieviete, kura nebūt nekautrējās no savas izcelšanās un, par spīti Holbruka bagātībai, savās nenogurstošajās rūpēs par meitu palika pilnīgi vienaldzīga pret sabiedrības liekulību. īsti neapjauzdams, ko atbildēt, Morejs izlīdzējās ar vienkāršām pieklājības frāzēm.

«Dorisa ir jauka meitene. Esmu pārliecināts, ka viņa tiks galā ar savām sīkajām problēmām. Prieks skatīties, kā viņai veicas sacensībās. Nu un, protams, ja es tur varu ko līdzēt…»

«jūs esat labs cilvēks, dakter.» Viņa mātišķi saspieda Moreja roku. «Es neatgādināšu, ka mēs visi esam jums ļoti pieķērušies.»

11. nodaļa

r

Nākamajā rītā pulksten desmitos viņi pie Portsaidas i/,brauca cauri mola vārtiem ar lielo de Lesepsa statuju un, kanāla straumē nogaidījuši apmēram stundu, līdz tiek nolaists dzeltenais karantīnas karogs, iebrauca dokā, lai uzņemtu degvielu un ūdeni. Visi pasažieri, kuri vēlējās izkāpt krastā, līdz pusdienai jau bija atstājuši kuģi. Holbruki, dodamies lejā pa kāpnēm, pamāja Morejam, un viņam bija žēl, ka nevar tiem sekot. No kuģa pilsēta izskatījās noslēpumaini pievilcīga. Dzelteni baltos toņos tā pacēlās viņpus doka noliktavu jucekļa pret karstuma dūmakā slīgstošo apvārsni. Košie kārniņu jumti un balkoni mirdzēja saulē. Slaidie dvīņu minoreti, kā zīmuļa uzvilkti, slējās virs šaurajām, burzmas un krāsu, trokšņu un steigas pārņemtajām ieliņām. Cik žēl, ka viņš nebija varējis pieņemt Holbruka kundzes uzaicinājumu.

Darba galu galā izrādījās daudz. Aizdomas, ka lazaretē sirgstošajam vietējam matrozim ir osteomielīts, apstiprināja ostas mediķa diagnoze, sākās papīru kārtošana un apgrūtinoša kavēšanās, pirms vīru nogādāja ātrās palīdzības mašīnā pārvešanai uz slimnīcu. Pēc tam Morejam vajadzēja pārbaudīt dzeramā ūdens tvertnes, tad viņu izsauca kapteinis, un tā laiks pagāja. Uz kuģa drūzmējās sīktirgotāji, policisti, krāvēji, ēģiptiešu inspektori un firmu aģenti. Tikai atskanot četriem zvaniem, Morejs uz brīdi atbrīvojās, un tā kā līdz nosūtāmā pasta slēgšanai bija atlikusi vairs tikai pusstunda, viņš tikko paguva pienācīgi nobeigt vēstuli Merijai, kuru pa brīvajiem brīžiem bija rakstījis jau vairākas pēdējās diena.s. Moreju mocīja vainas apziņa, kas uzgūla vēl jo smagāk, kad pulksten sešos uz klāja uzkāpa aģents un pasta somā atnesa viņam trīs vēstules no Merijas un vienu, pēc rokraksta spriežot, no Vilija. Steidzīgi Deivids tās pārskatīja un, atstājis uz drēbju kastes, nolēma izlasīt ar baudu vakarā pēc darba. Viņam vēl vajadzēja aizpildīt pieprasījuma veidlapas vemšanas līdzekļu papildu iegādei, kurus — sakarā ar pilsētā atklātajiem amēbas izraisītajiem dizentērijas gadījumiem — profilaksei bija izsniedzis ostas mediķis. Tikai pēc tam Deivids atcerējās, ka bija apsolījis smēķētavā sagaidīt Holbrukus, lai pirms pusdienām kopīgi spirdzinātos ar kādu stiprāku malku. Pārliecināts, ka kavē, viņš aizsteidzās pa atpūtas klāju, kur sarkanām feskām galvās rosījās pasažieri, apmierināti staipīdami saiņus ar tirgus precēm — pārsvarā sīkiem suvenīriem: turku gardumu kārbām, ēģiptiešu cigaretēm,gatavotām, kā izteicās O'Neils, no kamieļu mēsliem, terakota sfinksu figūriņām un hieroglifiem rotātiem misiņa izstrādājumiem. Makrimons, ievīstījies baltā apmetnī un manāmi iereibis, nesa tikko iegādātu embriju stikla pudelē.

Holbruki jau bija atgriezušies, un Morejs, izspraucies

cauri stikla divviru durvīm, sastapa viņus visus trīs —

tēvu, māti un Dorisu neskaitāmu saiņu ielenktus. Paci' t

lātā garastāvoklī jokodams, Holbruks pasūtīja dzeramos. Sev divkāršu skotu viskiju, pārējiem — šampanieti. Holbruka kundze gan «dzēra» reti un parasti centās ierobežot arī savu vīru, taču īpašā gadījuma dēļ bija ļāvusies pierunāties. Sajūsmas pilni viņi sāka aprakstīt savu pastaigu. Tā bija izdevusies vareni. īrētā mašīnā viņi vizinājušies gar Menzala ezera krastu, apmeklējuši lielo muhamedāņu mošeju, vērojuši čūsku dresētāja priekšnesumus, izpētījuši muzeja krabju kolekciju, brokastīs, Pcra Palace viesnīcas dārzā baudījuši brīnišķīgu zivs kariju ar saulespuķu sēklu un zaļo čili piedevu un, visbeidzot, atgriežoties uz kuģa, atklājuši vienreizēju veikalu.

«Ne tādu kā šie nožēlojamie tirgi,» teica Holbruka kundze. «Tas pieder Simonām Artsam. Mēs ar prieku pie viņa iepirkāmies.»

«Artss ir varens vīrs.» Dorisa nosmējās. «Pie viņa var dabūt visu.» Lūkodamās spogulītī, meitene krāsoja lūpas. Saules, bet varbūt arī sajūsmas iekrāsotie vaigi lika spožāk iemirdzēties arī acīm. Nekad vēl viņa nebija izskatījusies tik moža.

«Mēssapirkām dāvanas saviem draugiem,» Holbruka kundze it kā nobeidza stāstījumu. «Un neaizmirsām arī jūs, dakter. Par pasažieriem rūpēdamies, jūs nenogurstoši strādājāt, kamēr mēs vienkārši izklaidējāmies.» Sirsnīgi uzsmaidījusi, viņa pasniedza Morejam mazu, iegarenu sainīti.

Nosarcis un apjucis, viņš paņēma dāvanu, šaubīdamies, vai vērt to vaļā uzreiz vai vēlāk.

«Nu, apskati taču,» Holbruks šķelmīgi mudināja. «Tas nekož.»

Morejs atvēra kārbiņu, pārliecināts, ka atradīs tajā kādu no parastajiem suvenīriem. Taču gaidītā nieciņa vietā viņš ieraudzīja Patek Philippe sarkanā zelta rokas pulksteni smalki izlocītā zelta ķēdītē — vislabāko un dārgāko Šveices roku darinājuma mehānismu. Tāds droši vien maksā bargu naudu. Morejs jutās kā valodu zaudējis.

«Jūs esat visjaukākie un augstsirdīgākie cilvēki…» viņš beidzot izmocīja. «Tieši tādu es vienmēr esmu vēlējies.»

«Pietiks par to, draugs,» Holbruks pārtrauca. «Mūsu Dorisa bija pamanījusi, ka tu nenēsā pulksteni. Viņa pati to izvēlējās.»

Pēkšņi, palūkojies uz meiteni, Morejs sastapa sev pievērsto izaicinoši intīmo skatienu, kurš viņus it kā slepeni vienoja.

«Nomierinies. Un nesāc pārspīlēt, tēt, vai es izstāstīšu, ka tu interesējies par vēderdejotājām.»

Pasmējies, Holbruks notīrīja brilles un piecēlās.

«Esmu izbadējies. Palūgsim nesēju nogādāt mantas kajītē un dosimies taisnā ceļā pusdienās.»

Kamēr kuģis stāvēja ostā, maltītes pasniedza neregulāri, gandrīz vai jebkurā laikā, un viņi pie sava galdiņa izrādījās pirmie apmeklētāji. Smēķētavā aizsākusies tuvības sajūta saglabājās arī pie pusdienām, pārvēršot tās līksmos svētkos, kur Dorisa bija galvenā jautrības uzturētāja. Izlutinātas, vienīgās meitas parasti augstprātīgo izturēšanos pret vecākiem, kurā jautās gan īgnums, gan slēpts nicinājums, bija nomainījusi savstarpēja zobgalīga ķircināšanās ar tēvu. Vispirms Morejam šķita, ka krastā Holbruks nopircis meitai kādu sevišķi jauku dāvanu. Taču viņš kļūdījās, jo tēvs turpināja kaitināt Dorisu par to, ka viņa atteikusies no visiem piedāvājumiem. Dažas no meitenes piezīmēm, kaut arī varbūt pārāk dzēlīgas, bija tiešām asprātīgas, sevišķi, kad viņa, izmantodama sīkas, nejaukas personifikācijas, sāka atdarināt iztrūkstošos galdabiedrus. Taču māte uzskatīja par savu pienākumu viņu apvaldīt: «Paklau, mīļo Dorij, rimsties… ne tik traki.»

Meitene iesānis palūkojās uz Moreju, kas nozīmēja, ka viņi ir sabiedrotie. Sāka darboties motors, un kuģis atstāja doku. Kamēr tas lēnām slīdēja pa kanālu, Holbruka kundze, acīmredzot atgūtās ģimenes saskaņas ielīksmota, ierosināja ar visām kafijas tasītēm doties augšā uz klāja un izbaudīt tuksneša saulrietu. Holbruka vārds i/rādījās pietiekami nozīmīgs, lai jau pēc brīža ar galvenā oficianta laipnu gādību viņi sēdētu paslēpušies labā borta nojumē pie apaļa galdiņa, sūktu kafiju un mielotos ar svaigiem augļiem, čou-čou želeju un konservētu ingveru. Milzīgais, it kā izlietais saules disks pamazām slīga bezgalīgajā smilšu plašumā, savā krāsu pārbagātībā izaicinādams palmu melnumu, bet gausais kamieļu gājiens aizlīgoja gar klejotāju cilts — beduīnu — teltīm. Uzņemdarnies sarga lomu par tuvojošos nakti, indigo debesīs parādījās mēness. Apakšā salonā kuģa orķestris sāka klusi spēlēt iecienītu, pazīstamu melodiju popuriju. Morejs, sēdēdams līdzās Dorisai, uztvēra meitenes nemierīgo elpu. Aizlikusi rokas aiz galvas, viņa grozījās guļamkrēslā, it kā nevarētu vien iekārtoties.

«Vai jums nav ērti?» viņš jautāja. «Es atnesīšu spilvenu.»

«Spilvenu! Atļaujiet pasmaidīt. Viss būs labi… Šovakar esmu nedaudz satraukta.»

«Kurš no mums gan nav? Mēs taču baudām Austrumu burvību. Kādas debesis!»

«Un mūzika.» Viņa padungoja dažas taktis no «Mana sirds klusē», tad apklusa, lai pēc mirkļa atsāktu atkal, līdz beidzot iesaucās: «Es neizturēšu, ja tas tā turpināsies!»

Morejs iesmējās.

«Kamēr vēl variet izturēt, atļaujiet man pateikties par brīnišķīgo dāvanu.»

«Jā, man patīk tavs pulkstenis. Un, godīgi sakot, arī tu pats. Vai apvainojies?»

«Nebūt ne. Esmu priecīgs un pateicīgs.»

Pēc īsa klusuma brīža Dorisa turpināja.

«Vai nejūties te mazliet dīvaini? Kā silta piena vannā. Neesmu gan tādā nekad mazgājusies, taču, šķiet, varu iedomāties. Piena straumi. Un tu nemitīgi zaudētu ziepes. Es vēlos peldēties kopā ar tevi. Ne jau riebīgajā, mazajā kuģa baseinā. Vientuļā līcī, kur būtu tikai mēs abi un nevajadzētu raizēties par peldkostīmiem.» Dorisa atkal iesmējās. «Ko tu mulsti, muļķi? Vai tiešām nekad neesi izjutis debešķīgo satraukumu, kas tevi it kā uznes dzīves viļņa virsotnē?» Sizdama ar kurpi takti, viņa dungoja: «Es dziedu un dejoju Visuma spicē…» Vienreizēja sa… jū… ta. Kad tā mani pārņem, esmu gatava uz visu. Un tā ir arī šovakar, ja tevi tas interesē.» Viņa izstiepās visā garumā un, brīdi padungojusi, atkal apsēdās. «Nevaru tikt vaļā no šī sasodītā motīva. Tu esi īsts lempis! Droši vien vēlies dejot. Nāc, izkustēsimies!»

Pēc neveikla klusuma brīža Morejs atbildēja.

«Baidos, ka nebūšu tev piemērots.»

«Kāpēc?»

«Tikai nebrīnies. Es neprotu dejot.»

«Ko! Atkārto. Tu mani mulko.»

/ /

«Nē.» Dorisas izbrīna sasmīdināts, Morejs atbildēja: «Biju pārāk aizņemts ar studijām, lai apgūtu salonu trikus.»

«Nu tad tagad tev radusies izdevība. Labas skolotājas vadībā tas ir pavisam vienkārši. Un tāda ir tavā priekšā.»

«Nē, nopietni… Es tikai nomīdīšu tev kājas, un jutīšos kā gatavais ēzelis.»

«Kas tevi te redz? Vecais jau sen ir bārā un māte snauž. Mūsu rīcībā ir mūzika un mēnesnīca. Vienreizēja iespēja. Un tas viss bez maksas, par brīvu, tāpat vien.» Dorisa piecēlās un izstiepa roku. «Nāc, es tevi izpurināšu.»

Morejs paklausīja un bikli aplika roku meitenes viduklim. Vini sāka kustēties. /

«Tas ir fokstrots,» Dorisa stāstīja. «Tikai nesteidzies.

Sīkākiem solīšiem. Pagrieziens. Riņķī. Piespied mani sev ciešāk. Es nesalūzīšu. Ciešāk, es teicu. Nu jau ir labāk. Lai cik dīvaini tas arī liktos, mums lemts dejot kopā.»

Mācīties izrādījās pārsteidzoši viegli! Melodija bija vienkārša, un Dorisa, būdama laba dejotāja, kustējās tik pakļāvīgi un brīvi, ka arī Morejs, neapzināti rindodams

solus, lāvās mūzikas ritmam. Dziesmai beidzoties, vina

/ ' / ' f

zīmīgi un atzinīgi palocīja galvu.

«Nu, vai es tev neteicu?»

«Vareni,» viņš piekrita. «Man nebija ne jausmas: Turklāt tas ir labs treninš.»

r

Viņa īsi un savādi iesmējās.

«Var teikt arī tā.»

«Tu, protams, to pieproti… brīnišķīgi.»

«Dejošana ir mana lielākā vājība. Pēdējā skolas gada laikā mēs ar draudzeni bijām pasākušas sestdienas vakaros šmaukt uz vietējo Palais. Izlikāmies par pārākām sešpensu profesionālēm. Zini, mums šie kumēdiņi sagādāja prieku, līdz kādu vakaru izcēlās īsts tracis.»

«Vai tāpēc tev vajadzēja atstāt skolu?»

Negaidot viņa aizvainoti atmeta galvu.

«Tas ir ļoti personisks jautājums. Es negribētu to tādā veidā aizsākt. Manas vainas tur nebija. Un, ja vēlies zināt, pārsvarā mēdzu dejot ar savu brāli Bertu. Viņš ir pietiekami cienījams.» Piepeši Dorisa iesmējās. «Vai tiešām? Labi, tam galu galā nav nekādas nozīmes, es tev piedodu. Pasniedz man cigareti un šķiltavas. Tās ir somiņā pie krēsla.»

Kamēr Morejs uzšķīla uguni, Dorisa viņam cieši pie-

klāvās.

/

«Vai tu tādas nelieto?» meitene piedāvāja cigareti, taču viņš noraidoši pakratīja galvu. «Bez kā visa gan tu neesi pamanījies iztikt.»

«Gan jau pagūšu.»

«Pārāk nevilcinies. Es visu, ko vēlos, cenšos iegūt uzreiz.»

Viņi stāvēja atspiedušies pret kuģa pakaļgala reliņiem, līdz orķestris sāka spēlēt un Dorisa, aizsviedusi pusizsmēķēto cigareti, pagriezās pret Moreju.

«Turpināsim. Ļaujies romantikai. Iedomājies, ka esi mani tikko savācis Blekpūles krastmalā un mēs fiziski alkstam viens otra.»

«Ak Dievs,» viņš pavīpsnāja. «Tas galīgi nav mans stils.»

«Tāpēc jau tu esi tik jauks,» Dorisa nomurmināja, piekļaudamās viņam ciešāk. «Bet vienalga izmēģini.»

Viņi nodejoja vēl trīs dejas, un ar katru nākamo Moreja drošības sajūta auga. Veikli piemērot soļus mūzikas ritmam, likās gan neparasti, gan aizraujoši. Taču, vēlēdamies būt korekts, Morejs nolēma nepārspīlēt. Nonācis līdz Holbruka kundzei, viņš apstādināja partneri.

«Liels paldies, Doris. Vakars bija vienkārši lielisks, bet tagad,» viņš palūkojās jaunajā pulkstenī, «man laiks atvadīties.»

«Nekādas atvadīšanās, ir agrs un prieki vēl tikai sākas.»

«Nē, Doris, nopietni, man jādodas lejā.» Meitene palūkojās Morejā, un viņas zilganpelēko acu skats pauda dusmas un vilšanos.

«Kā tu vari būt tāds mulkis? Atteikties baudīt šo bur-

/ t

vīgo mēnesnīcu, kad īstā noskaņa vēl tikko sāk rasties. Pasēdēsim drusku, ja esi noguris.»

«Es neesmu noguris. Bet, šķiet, mums abiem laiks doties iekšā.»

Holbruka kundze, uzmodusies no snauda, mierīgi vēroja viņus un, liekas, piekrita Morejam. Viņa piecēlās un pienāca pie jauniešiem.

«Laiks gulēt,» māte noteica. «Mums visiem aiz muguras grūta diena.»

«Tikai pateicoties jums, man tā bija tik jauka,» Morejs laipni atbildēja.

«Tu vēl nožēlosi, ka atraidīji mani,» Dorisa stīvām lūpām iečukstēja Morejam ausī, kad viņš devās meitenei garām. «Pagaidi vien!»

Dorisa joko, Morejs nodomāja — tas nevar būt nopietni. Viņi novēlēja viens otram labu nakti — Dorisa izteikti īgni — viņa tiešām izskatījās nokaitināta un, skanot «Desirēe» taktīm, Morejs nokāpa lejā savā kajītē, ieslēdza gaismu, un uz drēbju kastes kā mēmu pārmetumu ieraudzīja vēstules no mājām.

Vienā mirklī viņa garastāvoklis mainījās. Savas aizmāršības satriekts, Morejs veikli izģērbās, iekāpa guļamtīklā un, nožēlas mākts, sāka lasīt. Merija savā platajā, apaļajā un rūpīgajā rokrakstā bija aizpildījusi pavisam pusduci lapu. Meitene sāka ar ziņu, ka saņēmusi Deivida Marseļā izsūtītās vēstules un priecājoties par viņa veselības stāvokļa uzlabošanos. Merija lūdza Deividu uzmanīties, sevišķi no naksnīgā gaisa, un izteica cerību, ka viņa pienākumi nav pārāk apgrūtinoši. Mājās viss esot kārtībā, viņa bezgalīgi ilgojoties pēc Deivida un, nevarēdama vien sagaidīt atkalredzēšanās brīdi, atzīmējot kalendārā katru aizgājušu dienu. Viņa daudz šujot un tamborējot. Esot nopirkusi arī audumu jaunās mājas aizkariem un vēl kādus atgriezumus, no kuriem pati darinot gultas segu. Turklāt, aiz Esplanādes pie Granta varot dabūt jauku, gan lietotu, taču ļoti labas kvalitātes viesistabas iekārtu. Merija tikai gribētu, lai Deivids pats to apskata, un drīz viņš to varēšot izdarīt, jo tirgotājs solījis mēbeles pietaupīt. Diemžēl tēvs pēdējā laikā nejūtoties īsti vesels, bet viņa ar priekšstrādnieku Donaldsenu, cik spējot, maiznīcā piepalīdzot. Vēstuli nobeidza vienkāršais paraksts: Tava Merija.

Lasot Moreja pierē iegūla raižu grumba un sirds nemierīgi sažņaudzās. Vai starp rindām neieskanējās rūpju nots, vēstīdama par slēptu izmisumu? Merija vienmēr rakstīja vienkārši un vaļsirdīgi, taču, iespējams, ka viņa nav pateikusi visu. Steidzīgi Morejs tvēra pēc Vilija vēstules.

Mīļo, Deivij!

Ceru, ka ceļojums ir izdevies un Tei> iet labi. Es vēlētos būt kopā ar Tevi. Redzēt svešas zemes, bet jo sevišķi Āfriku. Kopš Tavas aizbraukšanas mums neiet pārāk labi. Laiks pieturas drēgns un tēvam, pēc tam kad viņu apmeklēja kāds kungs, palika slikti ar sirdi. Es dzirdēju Minnijas tanti sūkstāmies, ka Stodarti mums atspēlējas. Merija pašreiz palīdz pie plāceņu cepšanas. Esmu pārliecināts, ka viņai Tevis ļoti pietrūkst. Un man arī. Tāpēc pasaki kapteinim, lai nekavējas, un steidzies mājās.

Tavs Vilijs.

Rūpju mākts, Morejs nolika vēstuli, īsās, bērnišķīgās frāzes liecināja, ka Merijai mājās netrūkst problēmu… Viņai bija vajadzīgs Deivida atbalsts, pat ļoti vajadzīgs. Viņa sirds no jauna atmaiga mīlas ilgās un nožēlā, domājot par ērtībām, jā, pat greznību, kādā pats te mita. Pēkšņi Morejs vēlējās, kaut nekad nebūtu piekritis šim ceļojumam. Viņš gribēja būt kopā ar Meriju, to mierināt un žēlot. Kaut kas jādara… jādara. Viņš nedrīkst kavēties, vajadzēja atbildēt tūliņ. Saraucis uzacis, Morejs bridi pārdomāja un tad uzgrieza sakaru ierēdņa numuru. Viņš palūdza radiogrammu pieņemšanu. Morejs cītīgi bija krājis naudu nākotnei, taču šoreiz nolēma noziedot, cik nepieciešams, lai sazinātos ar Meriju.

«Spark, lūdzu, pieņemiet radiogrammu.» Viņš nosauca adresi. «Tikko Portsniciā savēmu vēstules. Neuztrau-

/

cieš. Kad atgriezīšos, viss nokārtosies. Mīlu, Deivids.»

Sparks vārdu pa vārdam atkārtoja tekstu, Morejs pateicās un, pasmaidījis, uzkāra klausuli. Cik ļoti okeānu šķērsojusī ziņa Meriju saviļņos, iepriecinās un nomierinās! Izjuzdams zināmu atvieglojumu, viņš izslēdza gaismu un, mīlas sapņu pārņemts, aizmiga.

12. nodaļa

Kuģis virzījās cauri Suecas kanālam, virs kura valgajā miglā pacēlās mirdzošās Sinajas virsotnes. Trīs dienas bija pieturējies karsts, apgrūtinoši un neciešami sutīgs laiks. Sarkanās jūras saule cepināja Pindari, Adenas līča kailās, svelmes brūngani nokaitētās klintis krakšķēja un plaisāja, bet pati osta izskatījās tik nepievilcīga, ka tikai retais no pasažieriem izkāpa krastā. Holbruki palika uz kuģa. Dorisa, kopš pastaigas Suecā, nebija uz klāja rādījusies un, kā paskaidroja Holbruka kundze, sasirgusi uzturējās kajītē. Morejs jau grasījās piedāvātsavus pakalpojumus, bet kundzes manāmi vēsā attieksme lika domāt, ka jautājums ir delikāts, un viņš neuzbāzās. Moreja pieņēmumu, ka tie varētu būt kādi sīki menstruāli traucējumi, apstiprināja Holbruka kundzes intīmais pali!

skaidrojums: «Dorijai dažreiz uznāk, dakter.» Morejs lika meiteni pasveicināt, piebilzdams, ka tik neciešama svelme spēj uzveikt ikvienu.

Laika pārmaiņas sagādāja viņam daudz darba. Bez parastajiem ķirurģiskajiem slimniekiem, kuri sūdzējās par indusu niezi, karstuma izraisītiem ādas iekaisumiem un pārmērīgu pārsauļošanos, bija ari daži nopietni saslimšanas gadījumi. īpaši Moreju uztrauca abi Kindersliju bērni, kuri sirga ar akūtu kolītu. Kuģojot tālāk pa Suecu, tēva bailes no amēbu izraisītās dizentērijas draudēja pāraugt izmisumā, un kad dvīņu stāvoklis pasliktinājās, viņš jau sāka gatavoties visļaunākajam. Taču pēc četrdesmit astoņu stundu gandrīz nepārtrauktas kopšanas, trešāsdienas rītausmā mazo veselība krasi uzlabojās, un Morejs, iekšēji atvieglots, varēja nomierināt izmocīto māti. Aiz noguruma sasarkušām acīm, vaļēju apkaklīti un nesukātiem matiem viņš, stīvi izslējies, pie gaismas apskatīja termometru.

Nākamās nedēļas sākumā Morejs smaidīdams aplika roku sievietes pleciem — mazie atkal niekodamies skraidīs apkārt.

Māte sabruka. Viņa bija atturīga un savaldīga sieviete, taču tāpat kā Morejs divas pēdējās naktis tikpat kā nebija gulējusi.

«jūs esat vienkārši brīnišķīgs, dakter. Kā lai apliecinu savu pateicību?»

«Kādu brīdi atpūšoties. Līdz fināla mačam jums jāatgūst forma.»

«Jā.» Kinderslija kundze izslaucīja acis, pūlēdamās atbildēt viņa smaidam. «Jaukā tējas servīze mūsu vasarnīcā labi iederētos. Bet vai jūsu partnere nav slima?»

«Ak, šķiet, ka nav nekas nopietns.»

Kinderslija kundze bija pavadījusi Moreju līdz kajītes durvīm. Sieviete cieši raudzījās viņā un, bridi vilcinājusies, turpināja.

«Mēs ar Bilu esam daudz domājuši pārjums, dakter… īpaši pēc… Mums liekas, ka jūs, tā teikt, sākat pīties ar Holbruka jaunkundzi.»

«Pīties?» viņš vienaldzīgi pārjautāja; tad, pēkšņi sapratis, nosarka. «Protams, ka ne.»

«Cik labi.» Viņa paspieda Morejam roku. «Holbruka

jaunkundze ir pievilcīga jaunava un jūs, neapšaubāmi,

esat viņu galīgi apbūris. Taču meitenei piemīt kaut kas

dīvains, ko es nekad nespētu paciest — Bils apgalvo, ka

vina ir tik nenosvērta, ka šermuli skrien caur kauliem. Vai / ' ī

neļaunojaties par manu atklātību?»

«Viss kārtībā.» Morejs centās runāt mierīgi, taču jutās gan apmulsis, gan aizvainots. «Iedzeriet trīskāršo bromīdu, kuru jums iedevu, un liecieties gulēt.»

Neapmierināts viņš atgriezās kajītē, noskuvās, nomazgājās, izdzēra divas tases kafijas un devās apgaitā. Morejs sāka apjaust, ka Dorisu uz kuģa lāgā neieredz. Meitene bieži bija rupja un sevī ierāvusies, turklāt, katru otro vakaru parādīdamās jaunā, dārgā un skaistā kleitā, viņa neapšaubāmi modināja pārējo sieviešu skaudību. Vēl jo vairāk, Morejam likās, ka viņu ilgstošie panākumi sacensībās bija par iemeslu nepatīkamām runām. Vai tāpēc Kinderslija kundzei Dorisa nepatika? Morejs nespēja tam ticēt. Brīdinājums noteikti bija labi domāts. Tomēr viņš jutās aizvainots. Kā Kinderslija kundze bez jebkāda iemesla drīkst jaukties citu cilvēku darīšanās? Un ko, velns lai parauj, nozīmēja šis… Kinderslija lētais smīniņš? Viņš pats nebūt nebija paraugs — parasts alusdzērāja tips, kurš droši vien caurām dienām, neskatoties uz sievas nomāktību, nīkst Kaduras klubā. Visu rītu Morejs nespēja nomierināties, un domu straume, tā vietā, lai attālinātu vinu no Dorisas, nesa meitenei arvien tuvāk. Acīmredzot viņa nepiederēja parastajam pelēkajam pūlim, bet vai tāpēc viņa bija slikta? Dorisai piemita īpaša pievilcība. Neapzināti Morejs cēlās meiteni aizstāvēt. Taču, kas attiecās uz sacensībām, viņš nolēma, ka būs prātīgāk tās ierobežot.

Nedēļas nogalē piepeši kļuva vēsāks, laika apstākļi uzlabojās un līdz ar to mazinājās arī Moreja pienākumi. Viņam radās iespēja uzrakstīt Merijai garu un mīļu vēstuli ar īpašu pielikumu Vilijām. Tai pašā pēcpusdienā O'Neils, pasaucis Moreju sānis, iepriecināja viņu ar kādu uzslavu: «Tev droši vien būs patīkami dzirdēt, dakter, ka kapteinis šorīt, uz tiltiņa stāvēdams, par tevi atzinīgi izteicās. Patiesībā, izdzirdis par gadījumu ar Kindersliju bērniem, viņš teica, ka tu esi ellišķīgi labi pastrādājis… Vienīgais no mūsu līdzšinējiem kaulu zāģētājiem, kurš izrādījies pietiekami čakls, lai no lielas sēdēšanas uz vietas nedabūtu dibengalā tulznas.»

Dūšīgais īrs apklusa un, ieraudzījis Moreja pulksteni, pasmīnēja. «Dāvana no pateicīga pacienta? Turpini tik tādā pat garā, puis. Drīz tev tiks piedāvāta zelta ādere, vai arī es vairs neesmu devonietis.»

«Vai es tev jau teicu, ka mani tas neinteresē?» Morejs aizkaitināts jautāja. «Žēl vienkārši, ka mazā jūtas tik izstumta.»

«Tad kādēļ tev nekļūt par iestūmēju?» jautāja O'Neils, kratīdamies smieklos. «Zini, ej tik uz priekšu un mazāk skaties atpakaļ. Mēs visi šai sasodītajā silē ilgojamies brunču — citādi te aiz garlaicības var nobeigties. Paklau, vai šo te tu esi dzirdējis…»

Morejam sanāca smiekli. Lieliskais O'Neils — viņa piezīmes bija nekaitīgas, bez ļaunuma pieskaņas, tāpat kā muļķīgie joki. Kāpēc arī Kindersliji nevarēja tā izturēties?

Nākamais rīts uzausa vēl vēsāks, un Dorisa parādījās uz klāja. Morejs piegāja pie aizvējā novietotā guļamkrēsla, kurā meitene bija atlaidusies. Viņas matus apņēma zīda šalle, ceļgalus sedza viegla kašmira sega, zem acīm vīdēja zili loki, bet vienaldzīgais skatiens klaiņoja tālumā.

«Sveika, svešiniec, kur biji pazudusi?» Morejs apsēdās meitenei līdzās. «Vai jūties labāk?»

Viņa mundruma aizskarta, Dorisa neatbildēja.

«Tu neesi vienīgā, kas dabūja trūkties no karstuma,» Morejs turpināja. «Bet pašreiz laiks ir tiešām jauks.»

Viņi kuģoja pa Indijas okeānu, maigais musons dziedāja burās, bet vaļu mazuļu bari, līksmi lēkādami ap kuģi, uzšļāca pa ūdens šaltij.

«Vai esi ievērojusi mūsu pavadoņus?» viņš turpināja. «Līdz šim domāju, ka vaļi sastopami tikai Arktikā, bet O'Neils saka, ka šajos ūdeņos tie ir parasta parādība.»

Dorisa neklausījās, likdama Moreja piezīmei izskanēt muļķīgi. Sāniski atspiedusi galvu krēsla spilvenā, viņa blenza Morejā trulu narkomānes skatienu.

«Tu esi burvīgs,» viņa teica.

«Klau… Doris, kas noticis?»

«Tu vēl jautā pēc tam, kad esi tā izturējies. Tu mani aizvainoji. Es tev vēl neesmu piedevusi. Ar ko tu dejoji, kamēr manis nebija?»

«Ne ar vienu. Es gaidīju savu lielisko skolotāju.»

Dorisas seja nedaudz atmaiga. Viņa gurdi pasmaidīja.

«Kāpēc neatnāci mani apraudzīt? Labi, nebija jau nekādas vajadzības. Un kad man uznāk, es nespēju nevienu paciest. Tavai zināšanai tas negadās biežāk kā reizi pusgadā.»

Morejs ieinteresēts palūkojās Dorisā — tātad viņa pieņēmums bijis aplams. Meitene turpināja.

«Tie ir nepatīkami periodi. Ilgstošās galvassāpes mani sasodīti nomāc.»

«Tas pēc tevis neizskatās, Dorij.»

«Nesāc nu… tāpat kā māte. Tie ir brīži, kad es mēdzu pārdomāt dzīves jēgu. Jūtu, ka esmu briesmīga, ne tāda kā citas meitenes, kurām galvas maigu sapņu pilnas. Tu saproti, ko es domāju? Dievgosniņas!» Viņa piepeši ie• smējās. «No kurienes šis vārds?»

«Nedaudz atšķirties no citiem nemaz nav slikti.»

f

«Priecājos, ka tu tā domā. Toreiz, kad es kādu laiku netiku uz skolu, centos to izprast, kļūt cienījama un uzvesties kā nākas. Taču nekas neiznāca. Tagad, kā jūtu, tā rīkojos pēc pašas ieskatiem. Nespēju būt citāda. Ko tu par to saki? Apslāpēdams jūtas, cilvēks sevi nokauj.»

«Nu…» Morejs apjucis uzlūkoja meiteni. Ko Dorisa tur runā — viņš neko nesaprata.

«Būsi taču dzirdējis moto: «Esi tas, kas tu esi.» Izklausās pēc izaicinājuma. Es priecājos, ka esmu sieviete, kas radīta mīlai, un neko citu arī nevēlos. Vai tev manis pietrūka? Protams, ka ne, riebīgais nejauceni, kas tik viegli iegūsti draugus un ar visiem spēj atrast kopīgu valodu. Man īsta drauga nekad nav bijis, laikam vienkārši nav lemts saprasties ar cilvēkiem, izņemot tevi.» Dorisa apklusa un pēc īsas pauzes klusi piebilda: «Vai neredzi, ka esmu ieķērusies tevī līdz ausīm?»

Meitenes atzīšanās saviļņoja Moreju. Viņas apātiskā balss un neparastā bezcerība aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Un, protams, arī glaimoja.

«Klausies, Dorij, nenokar degunu.» Morejs pasniedzās un saspieda viņas roku. «Ja vēlies zināt, man tevis tiešām pietrūka.»

Pieliekusi galvu, meitene neatlaidīgi lūkojās Morejā; viņš gribēja atbrīvot roku, taču Dorisa to, cieši satvērusi, pavilka zem kašmira segas.

«Cik mīļi. Es tā tevis ilgojos.» Dorisas negaidītā rīcība Moreju galīgi apstulbināja, turklāt pati to, protams, neapzinādamās, meitene bija piekļāvusi viņa pirkstus savam siltajam, maigajam augšstilbam.

«Klau, Doris,» viņš pūlējās izklausīties bezrūpīgs, «tā nu gan ne — esmu taču kuģa ārsts.»

«Bet man vajadzīgs kāds glāsts. Tev jāzina, ka manā dzīvē vēl nevienam nav bijis vietas. Protams, ir mainījušies zēni — slaidi, plecīgi un iznesīgi, bet ne tādi kā tu. Manas jūtas pret tevi ir tik nesavtīgas.»

«Lūdzu… kāds nāk.»

«Pasaki, ka tausti man pulsu.» Dorisa uzmeta viņam ļauni lišķīgu skatienu. «Jeb es viņiem izstāstīšu, ko dakteris te dara. Ak, cik ļoti tu man palīdzi. Es jau vairs nejūtos tik nožēlojami.»

Beidzot, nosarkušu līdz ausu galiem, meitene smiedamās palaida Moreju vaļā. Viņš veikli atrāva roku un izmocīja nosodošu smaidiņu.

«Nemēģini atkārtot tādus jokus, meitenīt, jeb tev tas slikti beigsies. Pirmkārt, tu esi sasodīti glīta un, otrkārt, neesi izvēlējusies īsto.»

«Esmu izvēlēj usies tevi.»

«Klausies un esi prātīga.» Viņš apņēmīgi uzsāka sarunu. «Ir viena lieta, kas man nedod miera. Lūk. Tā kā tu nejūties īsti vesela, mums jāatsakās no sacensībām.»

«Ko!» viņa, vienā mirklī zaudējusi kūtrumu, izsaucās.

«Jāatsakās? Pēc tam, kad esam tikuši līdz finālam un uzvara jau gandrīz rokā.»

«Ja piedalīsimies un nosmelsim visas balvas, mūs uzskatīs par alkatīgiem.»

«Mani neinteresē balvas — tai apsudrabotajai tējas servīzei un lētajam Vulvortas porcelānam es neskaršos pat klāt. Bet ja esmu ko iesākusi, tad pabeigšu, lai pierādītu, ka kaut kam deru… Sevišķi tai tramīgajai Kindersliju kucei. Man ir savs pašlepnums. Gribu, lai visi redz, ka esam labākie uz kuģa.»

«Un kaut arī mēs tādi būtu, kāpēc tas jābāž citiem •degunā?»

«Tāpēc, ka es tā vēlos. Un parasti arī iegūstu visu, ko vēlos. Iespējams, ka pašreiz neesmu īsti formā, bet es saņemšos! Nebūs necik ilgi jāgaida, līdz viss atkal būs kārtībā.»

«Labi.» Viņš negribīgi mierināja Dorisu. «Lai notiek pēc tava prāta. Bet mums jāspēlē, pats vēlākais, sestdien. Vakarā kapteinis rīko pusdienas un apbalvošana notiks pirms koncerta.» Morejs piecēlās. «Pabeigšu apgaitu. Redzēsimies vēlāk.»

Pienāca sestdienas pēcpusdiena — viņi spēlēja — un, kā jau Morejs bija paredzējis, uzvarēja visos trijos veidos. Kinderslija kundze un viņas vīrs klāja tenisā cīnījās, cik spēja, taču Dorisa, pilnīgi atguvusies, demonstrēja tik strauju un agresīvu spēli, ka viņi tik tikko spēja turēt līdzi. Kulmināciju mačs sasniedza pēdējā setā, kad Kinderslijs, pārlieku stiepdamies, zaudēja līdzsvaru un ar pamatīgu blīkšķi nogāzās uz klāja.

«Ai, esiet taču uzmanīgāks,» Dorisa mākslotā rūpībā noliecās pār tīklu. «Apgāzīsiet vēl kuģi.»

Skatītāju nebija daudz, un meitenes piezīmei sekoja

dziļš klusums. Bet, mačam beidzoties, uzvarētājiem veltītie aplausi šķita drīzāk aiz pieklājības nekā sajūsmas. Morejs jutās aizkaitināts, turpretī Dorisa bija atguvusi labo omu un izskatījās visnotaļ apmierināta. Tāpat arī viņas vecāki, kuri, protams, atradās skatītāju vidū. Morejs jau grasījās atstāt laukumu, kad Holbruks, paņēmis viņu pie rokas, ievilka smēķētavā.

«Šķiet, mums ir par ko parunāt, dakter,» vīrs, vēlīgi smaidīdams, piebilda, kad viņi bija iekārtojušies atzveltnes krēslos kādā klusākā stūrī. «Un, jo piemērotāks brīdis, jo labākvedas sarunas. Vai ieņemsi kādu malku? Nē? Nu tad vismaz citronu sulas glāzi. Es paņemšu skotu viskija mēriņu ar sodu.»

Tika atnesti dzērieni un Holbruks pacēla glāzi.

«Uz tavu veselību! Zini, puis, tu man atsauc atmiņā paša jaunību. Es arī biju godkārīgs — aptiekāra palīgs Būtlā, laboju receptes neizglītotiem lauku ārstiem, kuri neprata atšķirt skābi no sārma. Nereti gadījās zvanīt un teikt: «Dakter, jūs esat parakstījis sārmu un skābi vienā kuņģa mikstūrā, no tāda maisījuma pārsprāgs pudele.» Šķiet, toreiz es sāku apjaust, ka peļņu nes tādas zāles, kas tiešām palīdz. Nedaudz iekrājis, es apprecējos un atvēru mazu veikaliņu Parkinstrītā. Sāku ar nedaudzajām, paša izgudrotajām zālītēm: Holbruka galvassāpju pulveriem, Holbruka Aleksandrijas lapu ziedi, Holbruka pretsastiepumu smēri… atceros, tā man izmaksāja trīs fārtingus pudelītē, bet pārdot nācās par vienu fārtingu sešdesmit. Sasodīti labs līdzeklis, noderēja visām Regbija līgas komandām un vēl šodien ir viens no mūsu galvenajiem medikamentiem. Tāds, redz, bija tas sākums, draugs.»

Holbruks nesteidzīgi malkoja viskiju un bez lielības, ar ziemeļniekiem raksturīgo, mierīgo pārliecību, kā saimnieks, kurš izveidojis ārkārtīgi ienesīgu uzņēmumu un pats bagātīgi plucis tā augļus, turpināja aprakstīt uzņēmuma augšanu un plēšanos plašumā. Pašreiz Holbruki bija vieni no varenākajiem medikamentu ražotājiem visā Apvienotajā karalistē, taču galvenos ienākumus viņi guva tirgojoties ar plašu, īpaši ienesīgu patentētu zāļu sortimentu, sākot no klepus mikstūrām un beidzot ar žultsdzinējiem.

«Nenoniecini manus medikamentus, dakter, tie visi ir augstas kvalitātes, varu tev parādīt tūkstošiem atzinību. Esmu saglabājis personīgi man adresētās pateicības vēstules, tās tavai sirdij liktu atmaigt.» Holbruks ar galvas mājienu apstiprināja teikto un veldzējās ar vēl vienu viskija malku. «Galvenais uzņēmums atrodas Būtlā, nākošais lielākais Kardifā, bet Londonā, Liverpūlē, Glāzgovā un Belfāstā izaugušie lielie veikali arvien plešas plašumā. Arī ar Austrumiem esam izvērsuši aktīvu tirdzniecību un mans dēls Bērts pašreiz atver jaunas filiāles un iekārto lielas noliktavas Kalkutā. Bet tas vēl nav viss, puis,» Holbruks pamācoši pakratīja ar pirkstu. «Mums ir plāni… lieli plāni… ieskaitot Ameriku. Tiklīdz Bērts būs ticis Kalkutā ar visu galā, es viņu sūtīšu uz Ņujorku. Dēls tur jau noskatījis labu vietu rūpnīcai. Iegaumē, Savienotajās Valstīs mēs strādāsim savādāk. Laiki mainās un jāsāk pievērsties smalkākiem medikamentiem, kā vitamīniem un tamlīdzīgām lietām. Varētu izmēģināt arī jaunos barbiturātus. Bet viens ir skaidrs, lai ko arī mēs darītu, panākumi būs žilbinoši.»

Ar paklusu gārdzienu Holbruks atlaidās krēslā, izvilka cigāru, aizdedzināja to un, mirkšķinādams acis, uzsmaidīja Morejam.

«Tādi, lūk, ir mani plāni, jaunais draugs, un kas padomā tev?»

«Redziet, kungs.» Jautājuma pārsteigts, Morejs piesarka. «Pēc ceļojuma mani gaida darbs slimnīcā. Labs, ar zinātnisku pētījumu iespējām un algu… pieci simti mārciņām gadā.»

«Tas ir tikai darbs, puis, turklāt, neņem ļaunā, bet gluži parasts, lai neteiktu vairāk. Bet es tev jautāju par nākotnes plāniem.»

«Saprotams, es ceru uz paaugstinājumu.»

«Kādu? Darbu lielākā slimnīcā? Es labi pazīstu tādu dzīvi. Paies gadi, līdz tu ko panāksi, un, ja reiz sāksi strādāt klīnikā, iestigsi tajā uz visu mūžu. Bet jauneklim ar asu prātu un tavu raksturu, tas būtu grēks.»

«Es tā nedomāju,» Morejs sausi atteica.

«Bet es gan. Taču nekad tā neteiktu, ja mums ar sievu nebūtu tev vēl kas sakāms. Klausies,» viņš nobirdināja no cigāra pelnus, «es nemēdzu runāt aplinkiem. Mūsu uzņēmumam, sevišķi darbam Amerikas fabrikā, vajadzīgs tieši tāds jauns mediķis kā tu. Viņš varētu izvēlēties tehniku, ieviest jaunas zāles, rūpēties par reklāmu un, tā kā minēji pētniecisko darbu, strādāt mūsu lieliskajā laboratorijā. Šim cilvēkam pavērtos plašas iespējas. Un mūsu lietai, savukārt, profesionālis nāktu tikai par labu. Kas attiecas uz algu,» viņš apklusa, nenovērsdams no Moreja asinīm pieplūdušoacu vēlīgo skatienu, «iesākumam varu piedāvāt piecpadsmit tūkstošus mārciņu gadā, iespējams, arī kādu prēmiju un ik gada paaugstinājumu. Vēl jo vairāk, ja spēsim saprasties, ar laiku padomāsim par partnerattiecībām.»

Galīgi apjucis, varētu pat teikt, satriekts, Morejs novērsās. Pārsteidzošā priekšlikuma jēga, kaut gan tirgotāja loģikas pārliecinoši pamatota, patiesībā bija caurspīdīga kā iluminators, pa kuru viņš samulsis vēroja lēni viļņojošās debesis. Un tieši tā Holbrukssavu ideju arī bija vēlējies pasniegt. Vajadzēja atteikties pēc iespējas saudzīgāk, neievainojot vecā zēna jūtas un neatstumjot visu ģimeni. Beidzot Morejs teica:

«Jūs esat ļoti laipns, Holbruka kungs, un jūsu augstās domas par mani liek justies tiešām dziļi pagodinātam. Taču esmu pieņēmis vietu slimnīcā… piekritis. Es nevaru lauzt vienošanos.»

«Gan viņi atradīs kādu citu,» Holbruks vienkārši at. spēkoja. «Turklāt bez jebkādām pūlēm. Parasta konkursa veidā.»

Morejs klusēja. Viņš zināja, ka atliek tikai pieminēt gaidāmās laulības, lai tiktu vaļā no piedāvājuma. Taču kāds neizprotams spēks, varbūt pārspīlēta smalkjūtība un takta izjūta, lika viņam vilcināties. Morejs tik labi sapratās ar šo cienījamo ģimeni un nebūt nevēlējās sabojāt — kā tas noteikti notiktu — jaukās un patīkamās attiecības. Bez tam ne reizi visa ceļojuma laikā viņš nebija minējis par savu saderināšanos. Morejs nejutās vainīgs, ka tiek kļūdaini uzskatīts par brīvu jaunekli — atklāt savu stāvokli vienkārši nebija bijis nekādas vajadzības. Tagad turpretī, šāds paskaidrojums liktos muļķīgi lieks un Morejs izklausītos vai nu pēc galīga idiota vai vēl ļaunāk, pēc tāda, kurš kaunas pieminēt līgavu. Nē, tagad, kad ceļojums jau gandrīz galā, viņš nenostādīs sevi tik muļķīgā stāvoklī. Tas nebija tā vērts. Pēc dažām dienām Holbruki jau būs prom, un viņi nekad vairs netiksies. Atpakaļceļā Morejs jau laicīgi darīs zināmu savu stāvokli, lai izbēgtu no iespējamiem tāda veida pārpratumiem. Bet līdz tam visprātīgākais būs novilcināt laiku.

«Es neatkārtošu, kungs, cik ļoti priecīgs esmu par man parādīto godu. Taču tik svarīgs lēmums man, protams, kārtīgi jāpārdomā.»

«Dari tā, puis,» iedrošinoši pamādams, noteica Holbruks. «Jo vairāk tu par to domāsi, jo vilinošāks tev liksies priekšlikums. Un neaizmirsti manu necilo padomu. Ja tev kas vērtīgs gadās pa tvērienam… nevilcinies.»

Morejs nogāja lejā un ieslēdzās kajītē. Viņš vēlējās palikt vien.s, ne tāpēc, lai pārdomātu pārsteidzošo piedāvājumu, kuru nebūt netaisījās pieņemt, bet gan lai nomierinātos un mēģinātu apjēgt notikušo. Pirmkārt, nebija ne mazāko šaubu par Dorijas vecāku pieķeršanos viņam jau no paša sākuma; Holbruka kundzes izteikto labvēlību tagad bija nomainījusi gandrīz mātišķa attieksme. Vecais Holbruks gan izrādījās cietāks rieksts, taču arī viņš pēdējā laikā, vai nu sievas pārliecināts, vai paša jūtu mudināts, bija padevies. Otrkārt, pēc Moreja domām, Holbrukam un viņa dēlam Bertām būtu izdevīgi pieņemt darbīgu, gudru un jaunu ārstu iecerētajam izmēģinājuma pasākumam Amerikā. Tik tālu viss būtu skaidrs, Morejs turpināja prātot: taču ar to viss vēl nebija izskaidrots. Eksistēja trešais, izšķirošais, faktors, kura uzdevums bija vienot abus pirmos.

Atmetis glaimojošās domas un ļaudamies piepešai mazvērtības sajūtai, Morejs neapzināti noskurinājās. Faktu, ka Dorisa šajā negaidītajā situācijā spēlē zināmu lomu, nevarēja noliegt. Pat ja neņemtu vērā Kinderslija kundzes neseno piezīmi, meitenes pašas izturēšanās pierādīja pietiekami daudz. Viņa nebija iemīlējušās cietējas tips un neklīdīs apkārt sērodama. Dorisas skatienā jautās nepārprotams aicinājums, kuru tikai muļķis varētu nesaprast. Ja vēl ņem vērā izlutinātās, vienīgās meitas iespaidu uz vecākiem, kuri bija paraduši izdabāt visām viņas kaprīzēm, un šai gadījumā arī pašu vēlmi redzēt Dorisu veiksmīgi izprecinātu, atbilde bija skaidra.

Tā prātodams, Morejs sarauca uzacis. Palūkojies uz sevi spogulī, viņš īsi un nervozi iesmējās. Dorisa bija ķērusies vērsim pie ragiem… laiku nezaudēdama. Nē, tas nebūt vairs nebija jocīgi. Tieši otrādi — noņēmis pašapmierinātības masku — Morejs jutās satriekts un apjucis, kaut gan glaimoja apziņa, ka viņš ir vajadzīgs, un spējīgs tik bagātu un pievilcīgu meiteni «galīgi apburt» — Kinderslija kundzes muļķīgā frāze izraisīja smaidu — īpaši, ja pa galvu uzbudinājuma steigā sāka joņot atmiņas, atdzīvinot gan momentus uz augšējā klāja, gan citur, kā tas bija pašreiz.

Morejs aprāvās un palūkojās rokas pulkstenī — jaunajā Patek Philippe — kurš rādīja bez piecām minūtēm seši. Ak Dievs! Viņš bija aizmirsis par pieņemšanu. Vajadzēja pasteigties. Dzīve pēdējā laikā neļāva garlaikoties. Pirms atstāt kajīti, Morejs piegāja pie drēbju kastes un izņēma no tās Merijas dāvāto medaljonu. Lūkodamies uz mazajā fotogrāfijā attēloto mīļo, sirsnīgo seju, viņš ļāvās maiguma vilnim, jūtu uzveikts, Morejs nočukstēja:

«It kā būtu tevi pievīlis… mīļā.»

Jā, Merijas tēls pasargās. Turpmāk viņš būs mierīgs un nosvērts, izturēsies, protams, atsaucīgi un pieklājīgi, taču stingri pret tādām muļķībām. Jau pēc desmit dienām viņi būs Kalkutā. Morejs zvērēja pie visa, kas viņam dārgs, ka izturēsies apdomīgi, līdz ceļojums un briesmas būs garām.

13. nodaļa

/

Desmit dienas bija aizsteigušās, kuģis stāvēja Huglejas deltā un Morejs, sēdēdams viens savā kabinetā, atskatījās uz aizgājušo laiku un jutās visnotaļ apmierināts. Jā, viņš bija turējis vārdu. Jautrajā kapteiņa pusdienu pasākumā ar papīra dekorācijām un maskām viņš bija izturējies kā īsts cienības iemiesojums. Un pat vēl labāk. Nolēmis neļaut Dorisai visas kuģa sabiedrības priekšā plātīties ar viņu abu panākumiem, Morejs noklausījās O'Neila paziņotos sporta sacensību uzvarētājus un pārsteidza klātesošos, negaidot bikli, bet mierīgi pieceldamies.

«Kapteini Torans, O'Neila kungs, dāmas un kungi, ar jūsu laipnu atļauju es vēlos paziņot, ka mēs ar Holbruka jaunkundzi jau pašā sākumā skaidri apzinājāmies, ka man kā apkalpes loceklim neklājas piedalīties spēlēs. Darījām to vienkārši sportiska azarta dēļ un, kaut arī mums laimējās uzvarēt, saprotam, ka neesam tiesīgi pieņemt balvas, kuras visos sporta veidos pienākas otrās vietas ieguvējiem.»

Kad Morejs apsēdās, dažu atsevišķu, nejaušu plaukšķu vietā nodārdēja pēkšņa atzinīgu un neviltotu aplausu vētra. Arī Holbruks šķita apmierināts, jo pēdējā laikā viņi bija sākuši apjaust pasažieru vispārējo noskaņu; Kinderslija kundze smaidīdama devās pēc tējas servīzes, bet pēc tam pats kapteinis Moreju uzslavēja. Vienīgi Dorisas nepatīkamais smīns pauda negatīvu attieksmi.

«Pie velna, kāpēc tu to darīji?»

«Domāju, ka pārmaiņas pēc tev patiktu saņemt cieņu.»

«Man nospļauties uz cieņu. Vēlos, lai viņi mani apskauž.»

Morejs ar Dorisu nodejoja tikai divas dejas, izdzēra vienu vienīgu šampanieša glāzi un, aizbildinājies ar pienākumu atbildēt uz vēstulēm, atvainojās un atgriezās kajītē.

Pēc tam izturēties kļuva kaut nedaudz, tomēr vieglāk. Satiekoties ar Holbrukiem, Morejs saglabāja mundru un jautru noskaņu, tomēr vairījās apmeklēt klāju, uz kura parasti sēdēja Dorisa. Turklāt viņš centās sevi pēc iespējas nodarbināt — aizbildināšanās ar darba pieplūdumu, tuvojoties krastam, izklausījās ticama. Morejs nezināja, ko Dorisa domā, pie pusdienām meitene bija pasākusi viņu uzlūkot piemiegtām, gandrīz zobgalīgām acīm. Šad tad viņa atļāvās pasmaidīt, bet pāris reizes par atbildi uz kādu vienkāršu Moreja piezīmi sāka nevaldāmi smieties. Vecāki, protams, tam nepievērsa uzmanību, viņi bija pārāk aizņemti ar dakteri.

Morejs nopūtās — sasprindzinājums nebija nekas patīkams — un piecēlies, aizslēdza kabinetu, lai dotos augšā. Pie labā borta, vērodami upes krastu, kas pēc ilgajām, jūrā pavadītajām dienām šķita īpaši interesants, pulcējās pasažieri. Virs dubļainās upmalas pacēlās slaidas kokospalmas, kuru lapotni iekrāsoja tropu putnu šaudīšanās. Vietējie, līdz ceļiem dzeltenīgajā ūdenī iebriduši, sīku vilnīšu ņirbā mētāja un cilāja savus apaļos tīklus, garām slīdēja katamarāni, bet kuģis, gaidīdams upes loci, kustējās tik nemanāmi, ka šķita sastindzis. Arī Holbruki bija vērotāju vidū, un Morejs, pūļa iedrošināts, viņiem piebiedrojās. Tai pašā mirklī uztrauktā kundze pieķērās viņa rokai.

«Mēs ļoti ceram, ka Bērts ieradīsies kopā ar loci… ja varēs…»

Kamēr viņa runāja, no smilšainā, palmu ieskautā krasta atdalījās laiva un pielīgoja pie kuģa, formā tērptajam locim līdzās varēja samanīt vēl kādu stāvu, kurš lūkojās augšup un māja ar roku.

«Mūsu Bērts,» priecīgi izsaucās Holbruka kundze un ar lepnumu pievērsās vīram, «redz, kā tomēr pamanījies.»

Pēc dažām minūtēm gaišmatains, pilnīgs un jautrs, apmēram trīsdesmit vienu vai divus gadus vecs puisis ar sārtu seju, ģērbies sportiska griezuma piegulošā smaga zīda uzvalkā, pakausī atstumtā saules cepurē, glītās divkrāsu briežādas kurpēs un košā, kluba krāsu kaklasaitē jau bija uz klāja, lai apskautu visus trīs savējos. Kaut gan Bertām bija tieksme uz korpulenci un — kā izrādījās, noņemot saules cepuri, arī plikgalvību — viņš ar saviem zelta zobiem un dažām nenozīmīgām dārglietām zināmā mērā atgādināja dendiju. Patīkami zilo, nedaudz uz āru izvalbīto acu viegli stiklainais spīdums izstaroja patiesu biedriskumu. Atsaucīgas sirsnības un laipnības piesātinātie smiekli kā īsts labvēlības vilnis pāršalca klāju. Lāga zēns, tikai vairogdziedzeris stipri palielināts, dažus soļus atstatu stāvēdams, sprieda Morejs, kamēr Bērts tuvojās, lai ar viņu iepazītos.

Sasveicināšanās bija sirsnīga — ikviens, Morejs turpināja prātot, pavadījis pāris stundu Berta sabiedrībā, droši vien justos kā puiša sens draugs. Bet, sapratis, ka Dorisas brālim nav ne jausmas par viņa tuvo draudzību ar ģimeni, Morejs, kā jau smalkjūtīgs cilvēks, drīz vien atgriezās savā kajītē. Taču pie lenča galda, kur viņš jau sēdēja, kad Bērts ar tēvu nonāca lejā no bāra, viņš sajuta tēvišķu tvērienu ap pleciem un patīkams balss tembrs iečukstēja viņam ausī:

«Nezināju, ka esat savējais, dakter. Pat Kalku tas loterijas vinnests mani nespētu iepriecināt vairāk. Vēlāk patrieksimies.»

Lēnais upes plūdums ļāva viņiem, kā izteicās Bērts, daudz laika pavadīt kopā un drīz vien Morejs saprata, ka ārišķīgais, zobgalīgais un varētu pat teikt nedaudz bezkaunīgais frants, kurš nekad neatteicās no džina malka tāpat kā tēvs, bija labsirdīgs un ļoti ģimenisks. Turklāt, neskatoties uz Berta bezrūpīgo tērgāšanu, viņam, kā apgalvoja māte, ir galva uz pleciem. īsā laikā Bērts bija pierādījis, ka ir visnotaļ apķērīgs puisis, spēj būt lietišķs tirgotājs un novest darījumus līdz galam. Uzņēmuma interesēs viņš bija izceļojies pa malu malām un pēc triju mēnešu uzturēšanās Amerikas Savienotajās Valstīs, at* griezās Ņujorkā iespaidu un nākotnes plānu pilns. Bērts prata labi runāt, un kā jau daudz pieredzējis vīrs, vieglajai intimitātes pieskaņai balsī mācēja piešķirt možumu un biedriskumu.

Puiša sabiedrībā Morejam brauciens pa upi bija aizskrējis nemanot un, piestājot Kalkutā, kur Pindari, parastās izkraušanas kņadas pārņemts, kūlās pa dubļaino ūdeni, līdz iekārtojās Viktorijas dokā, viņš jutās patiešām sarūgtināts. Par spīti vispārējai kņadai, Bērts izturējās mierīgi un nosvērti; darbi bija izplānoti un tika pārraudzīti, dienas kārtību noteica veikla un efektīva rīcība. Dokā Holbrukus gaidīja dēla slaidais, vaļējais kreislers, bet tam līdzās — kravas mašīna. Berta vadībā vecāki un Dorisa devās lejā pa bagāžas kāpnēm. Viņiem sekoja trīs nesēji ar saiņiem. Kamēr pārējie pasažieri ilgstoši nīka muitā, Berta galvas mājiens atbildīgajam babu, bez formalitāšu kārtošanas atbrīvoja Holbrukiem ceļu. Pēc brīža viņi lielajā mašīnā aizbrauca uz Ziemeļaustrumu viesnīcu, kur jau gaidīja pasūtītie numuri.

Tas viss notika tik ātri, ka Morejs nepaguva ne attapties. Nevaļas steigā viņi, protams, bija atvadījušies, taču

tik nevērīgi, ka Morejs jutās pamests, neapmierināts un pat it kā sāpīgi aizskarts. Viņš saprata, ka nedrīkst pievienoties aizbraucējiem, taču būtu vēlējies dzirdēt kādu konkrētu uzaicinājumu vēlreiz tikties. Tā kā Pindari, iekraujot tiku, tēju, kaučuku un kokvilnas preces, bija jāpavada ostā divas nedēļas, Morejs zināja, ka būtu atradis iespēju ar viņiem satikties. Galu galā, vai nebija tomēr labāk, ka Holbruki ir prom un viņš tik vienkārši un mierīgi atbrīvojies no iespējamiem sarežģījumiem? Morejs sāka nodoties pienākumu pildīšanai. Gandrīz visu priekšpusdienu viņš bija aizņemts, un kad pēdējais pasažieris beidzot atstāja kuģi, Deivids vispirms izjuta atvieglojumu — spriedze bija nogurdinājusi — un nepieciešamību atpūsties.

Taču pievakarē Morejam uzgūla neizskaidrojama grūtsirdība, kas nepārgāja arī nākamajā dienā. Kapteinis kā parasti bija apmeties krastā, bet O'Neils, savā vietā darbu uzraudzīšanai nozīmējis otro stūrmani, pavecu un nerunīgu velsieti Džonu, priecīgi devies pastaigā pa Kendraparas krastmalu. Džons, cerībās vīlies vīrs, kurš ar savu kuģa kapteiņa kvalifikāciju strādāja kā padotais, Moreju nekad nebija īpaši ievērojis, bet tagad viņu savā ziņā pat ignorēja. Dienas lielāko daļu vīrs pavadīja doka ēdnīcā, kur, nolīcis pār brošētiem šausmu stāstiem, lasīja un urbināja degunu, kamēr darbi palika vecākā stūrmaņa ziņā. Vakaros Džons ieslēdzās savā kajītē un skumjā aizrautībā spēlēja akordeonu. Krastā viņš izkāpa tikai, lai nopirktu sievai ziloņkaula figūriņas. Džons apgalvoja, ka viņa Portkolas pusmājā tās aizņemot jau veselu rakstāmgaldu.

Tukšais kuģis, noenkurojies netīrajā, moskītu apsēstajā dokā, stāvēja, ciezdams izkraušanas mokas, nebeidzamās vietējo krāvēju spalgās čalas, vinču čīkstoņu, kas mijās ar celtņu klaboņu, un nemaz vairs neatgādināja cēlo milzeni, kas tik bezbailīgi bija spējis stāties pretī zilajai bezgalībai. Tagad tas izskatījās kā nožēlojams miteklis. Karstums tveicēja, moskīti līda Moreja kajītē un ar savu uzmācīgi draudīgo sīkšanu ne tikai neļāva naktīs gulēt, bet lika arī nodrošināties pret malāriju. Piecpadsmit ikdienas himna zirnīši grūda Moreju vēl dziļākā bezcerībā. Un lai mērs būtu pilns, aģents izlika paziņojumu, ka Tilbrijas streiks uz nedēļu aizkavēs pasta kuģa pienākšanu. Vēstuļu trūkums bija par iemeslu vientulības sajūtai, un arvien biežāk Moreja skumjās domas kavējās pie aizbraukušajiem draugiem.

Kāpēc, velns lai parauj, no Holbrukiem nav nekādu ziņu? Kāpēc… kāpēc… kāpēc? Vispirms aizkaitināts, tad dedzīgi vēlēdamies un, visbeidzot, pievilto cerību sarūgtināts, viņš nebeidza sev uzdot šo jautājumu. Likās neiespējami, ka Holbruki būtu varējuši viņu aizmirst, pamest kā ceļojuma laikā izmantotu, bet pēc tam par nederīgu atzītu lietu. Taču šī pazemojošā doma uzmācās aizvien neatlaidīgāk. Morejs iztēlojās Holbrukus greznā viesnīcā, dienu no dienas pavadām tīkamās izpriecās vai ekskursijās un pulcinām ap sevi jaunas sejas un draugus. Tādi prieki droši vien ļauj itin viegli visu aizmirst. Un Dorisa… protams, ka viņa jau sen atradusi jaunu elku, kaut gan kā bezprātīga bija alkusi Deivida. Saīdzis un nikns, viņš greizsirdīgi pavīpsnāja. Šī doma mocīja visvairāk. Vienīgi lepnums un bailes no atteikuma neļāva Morejam piezvanīt uz Ziemeļaustrumu viesnīcu.

Vēlēdamies aizmirsties, viņš devās izpētīt krastu. Taču pilsētas centru no dokiem šķīra jūdzes, nevarēdams atrast ormani, Morejs, apmaldījās pussagruvušu būdu jūklī, kur vietējie, putekļos satupuši, spļaudījās ar sarkano betelriekstu sulu, līdz beidzot bija spiests samierināties ar neveiksmi un, juzdamies nožēlojami, it kā atgriezies garlaicīgajās un drūmajās jaunības dienās, vilkties atpakaļ uz kuģi.

Toreiz tad arī Morejs sāka sajust nebeidzamās ilgas, kas dzina atpakaļ pie Holbrukiem un kopā pavadītā laika. Tik brīnišķīga ģimene — viesmīlīga, augstsirdīga un, nu viņš vairs nekautrējās to atzīt — bagāta! Nekad viņam vairs neradīsies iespēja satikt tādus cilvēkus. Holbruka kundzes izturēšanās bija tik mīļa, laipna un mātišķa. Arī ar lāga zēnu Bertu viņi sapratās jau pirmajā satikšanās reizē. Un vecā vīra izteiktais piedāvājums, kaut arī nepieņemams, bija fantastiski izdevīgs — dzīves lielais laimests. Tik spoža iespēja vairs neatkārtosies. Nekad. Nākotne mazajā Glenburnas slimnīcā tagad šķita slīgstam garlaicīgā pelēcībā. Un viņš vēl bija vainojis sevi godkārē.

Bet Dorija, vai meitenes zaudējums nesāpēja visvairāk? Viņa bija sasodīti pievilcīga, pat mūžīgās garastāvokļa mainas šķita savā zinā valdzinošas. Ar Dorisu

/ / r t

nekad nebūtu garlaicīgi. Tieši otrādi, jau pati viņas klātbūtne vien aizrāva. Mētādamies guļamtīklā savā smacīgajā kajītē pie augšējā klāja sienas, Morejs pavadīja bezmiega nakti, atcerēdamies gan dejā viņam cieši piekļāvušās meitenes skatiena neatlaidīgi mēmo aicinājumu, gan vakaru uz klāja, kas bija piedāvājis visdažādāko iespēju klāstu. Karsts ilgu vilnis pāršalca Moreja augumu. Kāds muļķis viņš bijis, atraidīdams vilinošo piedāvājumu. O'Neils smietos kā kutināts, to izdzirdis. īrs uzskatītu Moreju par gatavo mullu. Vai gan varēja pārmest Dorisai, ka viņa no tāda atteikusies? Nožēlas un pašpārmetumu mocīts, Morejs paslēpa seju spilvenā.

14. nodaļa

/

Nedēļas nogalē, kādā tveicīgi putekļainā priekšpusdienā Morejs, savā nomāktībā laiski atspiedies pret kuģa margām, kā parādību ieraudzīja lielu, mirdzošu kreisleru iegriežamies dokā un tuvojamies kuģim.

Apstulbis viņš pacēla roku pie acīm. Nevar būt, saule un paša iztēle būs radījušas redzes halucināciju. Tomēr nē, ērti atlaidies aizmugures sēdeklī, roku bezrūpīgi atmetis uz polsterētās atzveltnes, pilnīgās kājas nevērīgi sakrustojis, švītīgi pakausī atstumtu platmali un Birmas cigāru gredzenotajos pirkstos, sēdēja Bērts.

«Vai manas vecās acis viļ, vai es tiešām uz jaukā kuģa

Pindari redzu ārstu?» Bērts smīkņādams uzsauca un no-

/

pietni piemetināja: «Savāc mantiņas, vecīt. Tu brauksi pie mums.»

Moreja sirds salēcās. Viņš nebija aizmirsts! Nobālis aiz satraukuma un atvieglojuma, Morejs nosteidzās lejā uz kajīti. Kāds idiots gān viņš bijis, protams, ka Holbruki viņu gaidīja, citādi nemaz nevarēja būt. Nepilnās piecās minūtēs Morejs bija nometis formas tērpu un iekārtojies mašīnā, kamēr vietējais šoferis ielika bagāžniekā viņa ceļojuma somu. Slīdot uz pilsētu, Bērts klāstīja Morejam viņu ilgās klusēšanas iemeslu: bija gadījušies sarežģījumi veikala telpu nomas lietā, kuru noregulēšana prasījusi vairākas dienas. Taču beidzot vienošanās ir panākta, un viņi varēja netraucēti, pēc sirds patikas izklaidēties.

«Kalkuta ir kūsājoša pilsētele, ja vien zina, kur iet,» viņš mierīgi stāstīja. «Kāds dīvainis to nosaucis par Šausmu Nakts pilsētu, taču es te atrodu ko labāku. Pāris mazas eirāziešu medmāsiņas… kaislīgas un glītas.» Bērts apstiprināja teikto, nošmaukstinādams gaisa skūpstu. «Es zinu, ko runāju, vecīt. Ak jā… dzirdēju, ka tevi interesē tikai mūsu Dorisa. Un lai gan viņa ir mana māsa, varu apgalvot, ka mazā tiešām ir meitēns uz goda.»

Izbraukuši cauri pussagruvušo būdu nomalei, viņi pa plašo, pārpildīto Čovringroudu nonāca pilsētas centrā un, atstājuši aiz muguras lielo, zaļo tiku koku un paplukušo jātnieku statuju pieblīvēto parādes laukumu, piestāja zem Ziemeļaustrumu viesnīcas nolaidenā portika. Šveicars klanīdamies viņus ielaida un, izgājis cauri zālei ar marmora pīlāriem un vēdekļveidīgi savītām griestu velvēm, Bērts devās augšā, kur otrajā stāvā, līdzās saviem apartamentiem, bija pasūtījis Morejam istabu.

«Dodu tev pusstundu laika sakārtoties,» viņš noteica, palūkodamies pulkstenī. «Mamma un tētis ir izgājuši, bet uz brokastīm, precīzāk, uz lenču, būsim visi kopā, Deivij.»

Kad Bērts bija aizgājis, Morejs sāka aplūkot istabu. Tā bija ļoti grezna: liela, vēsa, ar nolaižamu loga režģi un gaumīgi izliktām flīzēm, bet lielo, augsto gultu, kura stāvēja uzklāta, lai varētu redzēt glītos, tīros palagus, aizēnoja jauki, drapēti moskītu aizkari. Mēbeles bija gaiši zaļā krāsā, bet tualetes galdiņu rotāja rožu buķete. Līdzās atradās balti mirdzoša vannasistaba, dvieļu, ziepju, vannas sāļu un mīksta, balta peldmēteļa svaiguma piesātināta. Morejs iepriecināts pasmaidīja. Tāda pārmaiņa pēc mazās, sasmakušās, moskītu apsēstās kajītes bija ko vērts! Izkrāmējis nedaudzās līdzpaņemtās lietas, viņš nomazgājās un pašreiz sukāja matus, kad atvērās durvis un istabā ienāca Dorisa.

«Sveiks,» vina īsi uzsauca. ' f

Morejs apsviedās.

«Dorij, kā jūties?»

«Vēl kustu… ja tevi tas interesē.»

Viņi klusēdami lūkojās viens otrā, viņš apbrīnas aizgrābts, viņa — gandrīz vienaldzīgu izteiksmi sejā. Meitene bija tērpusies cieši piegulošā, blāvos purpura toņos ieturētā kleitā, smalkās, miesas krāsas zīda zeķēs un ziemiškādas augstpapēžu kurpēs. Lūpu krāsa bija pieskaņota ģērba pamattonim, bet mati tikko ieveidoti. Dorisa izskatījās elegantāka, savā sievišķīgajā briedumā it kā vecāka un, par nožēlu, arī nepieejamāka nekā uz kuģa.

«Tu izskaties… satriecoši,» Morejs aizsmacis izdvesa.

«Jā,» Dorisa, lasīdama viņa acīs, vēsi atbildēja. «Šķiet, tu mazliet priecājies, mani redzot.»

«Vairāk nekā tu domā. Bet… kā ir ar tevi?»

Ilgi un neatlaidīgi nopētījusi viņu, Dorisa beidzot pasmaidīja.

«Tu taču esi šeit, vai ne? Tā, šķiet, arī ir atbilde.»

«Cik labi, ka ataicināji mani,» Morejs padevīgi nomurmināja. «Dokā jutos pavisam nožēlojami.»

«Tā varētu būt gan,» viņa vēsi piekrita. «Vēlējos tevi sodīt.»

Morejs neizteiksmīgi palūkojās meitenē.

«Par ko, velns lai parauj?»

«Es gluži vienkārši tā gribēju,» viņa, neko nepaskaidrodama, atteica. «Reizēm man patīk būt cietsirdīgai.»

«Mazā sadiste,» Morejs tāpat kā uz kuģa centās atbildēt ar asprātību. Taču viņu neatstāja dīvainā sajūta, ka attiecību samērs mainījies Dorisai par labu. Pēkšņi Morejs sadrūma, meitene droši vien vēlējās pierādīt, ka krastā viņš vairs nav jaunais, enerģiskais un iekārojamais kuģa ārsts glītajā apkalpes formā, bet visparastākais jauneklis, apvalkātā, gatavo apģērbu veikalā pirktā uzvalkā, kas lāgā nederēja un turklāt vēl bija pilnīgi nepiemērots klimatam. Lai nu kā, bet, pārliecinājusies par atstāto iespaidu, Dorisa mainīja tēmu, it kā tā viņu vairs neinteresētu.

«Tev patīk mana jaunā kleita?»

«Sapnis,» Morejs noteica, vēl arvien pūlēdamies izlikties bezrūpīgs. «Vai šeit pirki?»

«Zīdu iegādājāmies vakar tirgū. Tur var dabūt skaistus vietējos audumus. Divdesmit četru stundu laikā kleita bija gatava.»

«Atri gan,» viņš noteica.

«Laicīgi,» Dorisa vēsi turpināja. «Es neciešu ne gaidīšanu, nedz vilcināšanos. Godīgi sakot, man pilnīgi pietika ar taviem pagājušo divu nedēļu atraidījumiem. Starp citu, neiedomājies, ka šie pārmetumi nokārto mūsu attiecības. Mana pļāpāšana nebūt nenozīmē, ka esmu tev piedevusi. Gan mēs vēl parunāsim vēlāk.» Pagriezusies, lai dotos projām, Dorisa it kā atmaiga. Viņas seja mazliet noskaidrojās. «Ceru, ka tev patīk šī istaba. Rozes es pati sakārtoju. Mans numurs ir tieši pretī…» viņas acis viltīgi nozibsnīja, «ja tev ko ievajagas.»

Meitene aizgāja, bet Morejs palika stāvam un blenžam aizvērtajās durvīs. Dorisa bija apvainojusies, un pēc viņa noraidošās izturēšanās tas nebija nekāds brīnums. Cik muļķīgi un nepieklājīgi viņš bija uzvedies, darīdams Dorisai pāri. Tagad atlika tikai cerēt, ka reiz viņa tomēr piedos.

Toties vecie Holbruki lielajā apakšstāva marmora atpūtas telpā saņēma Moreju gandrīz vai kā pazudušo dēlu — kundze pat noskūpstīja viņu uz vaiga. Atkalredzēšanās priekā lenčs izvērtās mazos svētkos. Čimenes galdiņš atradās pie loga ar skatu uz dārzu, četri vietējie apkalpotāji baltās, platām, sarkanām jostām saņemtās tunikās un turbāniem galvās, stāvēja aiz viņu krēsliem, bet Berta izmeklētie ēdieni šķita sātīgi, vircoti un eksotiski. Šī bija pirmā reize kopš piedzīvojumu pilnās dienas Geirsijgrandā, kad Morejam gadījās apmeklēt viesnīcu, un ja kāda atmiņu atbalss, garām ejot, mēģināja atgādināt par toreiz tik atšķirīgo maltīti, tad Berta nevaldāmie smiekli to tūliņ apklusināja. Iededzies vēlmē pārējiem parādīt pilsētu, viņš, kāri tiesādams sulīgu mango, galvenajos vilcienos klāstīja nākamās nedēļas programmu. Šo pēcpusdienu Bērts bija iecerējis aizvest ģimeni uz Džaina templi un parādīt slavenās Maniklolas dārza dekoratīvā ezera zivis.

«Tās ir vērts redzēt,» viņš noteica. «Zivis piepeld, kad tās paaicina.»

«Ei nu ei, Bert,» Holbruka kundze vēlīgi iebilda.

«Nopietni, māt. Es nejokoju. Ja vēlies, tās ēdīs tev no rokas.»

«Padomā tik! Un kas viņām vislabāk garšo?»

«Čipsi,» Dorisa apnicīgi noteica un sāka kratīties smieklos.

Pēc pusdienām atpūtušies, viņi līdz ar saulrietu izbrauca, ceļš veda cauri pārpildītiem tirgiem,kur kliņģerīšu vītnēm izrotātas, pūli badīdamas un pēc sirds patikas tirdzinieku augļus gremodamas, starp letēm klaiņoja svētās govis. Ausīs griezās svešādi spalgi un attāli trokšņi, vietējo valodu jūklis saplūda ar tuvējā tempļa zvanu skaņām, gonga sitieniem un kādu piepešu, gaisā aizķērušos, nervus kairinošu kliedzienu. Apkārtni pildīja reibinoši vilinošu smaržu aromāts, kairinādams ožu un iemidzinādams apziņu. Ierauts kūsājoša uzbudinājuma un svētlaimes atvarā, Morejs jutās kā atdzimis. Viņa individualitāte pamazām izplēnēja un tas, kurš tagad ļāvās jauniem un satraucošiem piedzīvojumiem, jau it kā bija pavisam cits cilvēks.

Sasnieguši templi, viņi novilka apavus un iegrima vīraka piekvēpinātā krēslā, kur vecais Buda dāvāja savu mūžam nevainīgo, salti ironisko smaidu. Viņi izstaigāja galma dārgumu parku, apskatīja dekoratīvo filigrāno ansambli un baroja uz aicinājumu peldošās milzu karpas. Moreja skurbums auga. Dorisai, jaunajā, sārtajā kleitā un mazajā pītajā salmu platmalē ar dubultlenti, kas divās mazās, pikantās cilpiņās krita pār malām, piemita īpašs pēcpusdienas šarms. Atpakaļceļā, sēdēdams viņai līdzās, Morejs pateicības uzplūdā uzsāka sarunu.

«Tas bija brīnišķīgi, Dorij… un vēl kopā ar tevi…»

Dorisa bija uztvērusi pārmaiņu Morejā, un lai gan viņas izturēšanās kopš lenča bija kļuvusi pielaidīgāka, viņam tuvojoties, meitene it kā ierāvās sevī. Strupais un negribīgais galvas mājiens, ar kuru Dorisa atbildēja, beidzot it kā solīja piekāpšanos.

«Šķiet, tu esi izdomājis, ka es tomēr kaut kam deru.»

«It visam,» viņš, dedzīgi nomurminājis, padrūmi piebilda, «bet tu esi tik auksta… Man liekas, es tev neko daudz vairs nenozīmēju.»

«Tiešām?»

Dorisas skatiens it kā apmācās. Citiem neredzot saņēmusi Moreja roku, viņa stipri un sāpīgi, līdz asinīm iecirta zobus viņa rādītājpirkstā.

«Lai tu pārliecinātos par manu aukstumu.» Dorisa noteica un, vērodama Moreja grimasi, neapzināti sūkājot pušumu, iespurdzās. «Saņem nu par pēdējo divu nedēļu apvainojumiem.»

Nākamajā dienā Bērts viņus aizveda uz zirgu skriešanas sacīkstēm. Viņš bija iegādājies kluba locekļiem paredzētās biļetes, kas garantēja ieeju aplokā un staļļos, kā arī noskaidrojis, kuriem zirgiem ir izredzes vinnēt.

Kļūdīties nedrīkstēja, nedrīkstēja un vēlreiz nedrīkstēja. Jaunava Palma, uz kuru Morejs pēc Berta ieteikuma lika, uzvarēja par trim zirgu garumiem. Tā tik bija bauda, tā tik bija dzīvīte! Un arī Dorisa pret viņu jau izturējās laipnāk, daudz laipnāk. Likās, ka atspēlējusies par pagātnes grēkiem, meitene beidzot bija nolēmusi tos aizmirst.

Aiznākamajā dienā viņi apmeklēja slaveno Zooloģisko dārzu un tālāk devās uz Hovru, lai no pienācīga attāluma pavērotu mirušo kremēšanas ceremoniju Hūglijas krastā, tad iegriezās Kalkutas karaliskajā golfa klubā iedzert tēju, un visbeidzot pa upi nobrauca līdz Sutanati. Nauda vēra visas durvis. Brīvdienās Bērts tērēja uz nebēdu, ieskaitot dāsnas dzeramnaudas. Morejs ievēroja neizsīkstošo simts rūpiju naudaszīmju straumi, kas no Berta maka veikli saplūda gaidītāju saujās. Cik jauki šķita nedomāt par naudas grūtībām, netaupīt un nepārskaitīt katru vissīkāko monētu, kā viņam jaunības dienās to bija nācies darīt, bet rīkoties ar naudu, lielu naudu, kuras ir vairāk nekā nepieciešams, lai baudītu visus dzīves labumus.

Laiks aizskrēja nemanot, aizraujošiem piedzīvojumiem nomainot citam citu. Morejs ļāvās straumei, nomākdams jebkuru brīdinošu domu un, aizmirsis gan pagātni, gan nākotni, dzīvoja tikai un vienīgi tagadnē. Taču Pindari atiešanas datums nepielūdzami tuvojās. Pēc paziņojuma, ka kuģim jāatstāj osta nākamo otrdien, Moreja asinis dzīslās sāka vārīties. Viss, pēc kā viņš gadiem bija tiecies, tagad ir nolikts pa tvērienam, atlika tikai pastiept roku un ņemt. Holbruks, izturēdamies atsaucīgi un laipni, nemēģināja vēlreiz atkārtot savu piedāvājumu; nopietnais, bagāta cilvēka izteiktais priekšlikums joprojām bija spēkā un gaidīja atbildi. Holbruka kundze, aplinkus atgādinādama un mudinādama, ļoti vēlējās un cerēja uz apstiprinošu atbildi. Vienīgais, kurš par to nešaubījās, bija Bērts. Piektdienas pēcpusdienā, atgriezies no Bengāļu kluba, kur bija uzaicināts kā goda viesis, viņš atrada Moreju atpūtas telpā un, pievilcis krēslu, apsēdās

viņam līdzās.

/

«Man ir lērums jaunu ziņu, Deivij.» Viņi draudzīgi uzrunāja viens otru vārdos jau pašā savas pazīšanās sākumā. «Es meklēju kādu, kurš varētu tevi aizvietot… atpakaļceļā. Tikko klubā sastapu kādu indiešu medicīnas dienestā nodarbinātu ārstu, kurš dodas mājās atvaļinājumā… Kolinss vārdā. Puisis lēca vai gaisā aiz priekiem, ka par ceļojumu viņam vēl piemaksās. Ārsts ir savējais.»

Kā lapsenes dzelts, Morejs spēji izslējās krēslā. Berta negaidītais paziņojums par it kā notikušu faktu vairs neļāva viņam vilcināties ar lēmumu. Moreju pārņēma pēkšņs vājums un, stigdams arvien dziļāk savā nevarībā, viņš juta, ka pienācis laiks atbrīvoties no smagās nastas. Galu galā, kam citam lai-viņš izkrata sirdi un paskaidro savu kļūmīgo stāvokli, ja ne lāga zēnam Bertām!

«Paklau, Bert,» viņš stomīdamies iesāka. «Redzi, es patiešām… pieņemtu tava tēva priekšlikumu… un labprāt strādātu kopā ar tevi… bet… es nezinu, vai drīkstu…»

«Ak Dievs, kāpēc tad ne? Par Dorisu te nav runas, firmai vajadzīgs mediķis. Tu mums patīc. Mēs patīkam tev. Un kaut negribas, tomēr atgādināšu, vecīt, ka piekrizdams tu būsi izracis savu zelta podiņu. Vecais, labais Vaglspērs [4] ir teicis: «Dzīve mēdz uzsmaidīt.»»

«Bet, Bert…» viņš nevarīgi iesāka, taču nespēja turpināt. Un tomēr bija jārunā, kaut arī katru vārdu nācās vilkt ārā kā ar knaiblēm. «Ir kāda meitene… kas mājās mani gaida.»

Bērts kādu brīdi lūkojās Morejā, tad izplūda smieklos.

«Tu mani piebeigsi, Deivij. Mani meitenes gaida visās Eiropas malās un pavisam drīz sāks gaidīt arī Kalkutā — mazā eirāziešu čiepiņa.»

«Tu nesaprati… esmu apsolījis… viņu precēt.»

Vēlreiz īsi, līdzjūtīgi un saprotoši iesmējies, Bērts pakratīja galvu.

«Tu esi pārāk nepieredzējis saviem gadiem, Deivij, tev, tā teikt, vēl slapjš aiz ausīm, šķiet, tas ir viens no iemesliem, kāpēc tu mums esi iepaticies, ja tu pazītu meitenes tā kā es… domā viņas pēc katra kareivja atvadām aiz bēdām mirst? Tikai ne tavas saldās sūda dvēselītes dēļ — piedod par izteicienu. Nedodu ne pieci, ka tava mazā draudzene jau pēc pusgada būs aizmirsusi gan tevi, gan visas savas ķibeles. Kas attiecas uz tavām jūtām, cik esmu novērojis, tās nav pārāk kaislīgas, un es tev ieteiktu atcerēties Platona vai kāda cita senā romiešu savādnieka vārdus: «Tumsā visas sievietes ir vienādas.» Bet ja runājam nopietni, esmu apspriedis šo lietu ar mammu un veco. Mēs uzskatām, ka tu esi kā radīts Dorijai. īstais, kas viņu vestu pie prāta… Māšelei reizēm uznāk un tad viņai ir vajadzīgs atbalsts.» Bērts vilcinājās, «viņai ir problēmas ar nerviem. Tādās reizēs Dorija liek nedaudz trūkties, bet pēc manas vienkāršās saprašanas tevi pat ļotLderētu izpurināt. Viņai ir bijuši zēni, nedomā, ka mana māsa ir svētā, taču tevī viņa ir ieķērusies nopietni un no sirds. Bez tam, tev jāatzīst, vecīt, ka attiecībās ar mūsu ģimeni esi aizgājis jau tik tālu, ka atkāpšanās būtu līdzvērtīga nodevībai. Kāpēc gan tev neieskandēt vecos labos laulību zvanus? Un tagad ar viskija malku sumināsim nākotni. Zēn… zēn!» Atlaidies krēslā, Bērts pasauca sulaini.

15. nodaļa

/

Kaut gan Berta dzīvesprieks uz brīdi izkliedēja Moreja šaubas, uzklausītie argumenti tomēr nelikās pietiekami pārliecinoši, lai tos bez iebildumiem pieņemtu. Viņš pavadīja nemierīgu nakti un nākamajā rītā, joprojām neziņas mocīts, nolēma aiziet uz kuģi un izrunāties ar kapteini Toransu. Painteresēties, vai dakteris Kolinss būs piemērots vietnieks, gadījumā, ja… ja viņš pats nevarētu doties atpakaļ, galu galā tas bija viņa pienākums. Kapteiņa, prātīga vīra padomu derēja uzklausīt, un ja gribēja, lai par šo soli neviens neuzzina, vajadzēja izmantot izdevību. Tā kā Dorijas māte jutās sagurusi, nekas noteikts attiecībā uz pilsētas apskati nebija plānots un līdz pēcpusdienai, kad vajadzēja tikties ar Holbrukiem, lai piedalītos kārtējā Ziemeļaustrumu viesnīcas iksestdienas svētku maltītē un dejās, Morejs bija brīvs. Piecēlies, noskuvies un saģērbies, viņš taksometrā devās uz Viktorijas doku.

Pindari varenais un pazīstamais stāvs, jau gandrīz pilnīgi atbrīvojies no kravas, gan pārliecinādams, gan mierinādams atgrieza Moreju realitātē un piedāvāja sava klāja drošo patvērumu pat pašam no sevis. Viņš uzsteidzās pa trapu. Taču, nonācis līdz stūrmaņa kajītei, Morejs atdūrās pret slēgtām durvīm; dežurējošais vecākais stūrmanis paziņoja, ka ne kapteiņa, ne O'Neila kunga uz kuģa neesot. Kāpdams lejā, Morejs sastapa vienīgi ekonomu, kurš zināja teikt, ka virsnieki atgriezīsies no atvaļinājuma tikai svētdienas vakarā.

«ja vēlaties, dokā varat satikt otro stūrmani.»

Morejs noraidoši pakratīja galvu un lēnām aizgriezās.

«Starp citu,» viņš turpināja, «jums pienācis pasts.»

Ekonoms piegāja pie galda un, parakņājies aploksnēs, divas no tām iedeva Morejam. Ieraugot plāno Vilija un lielo, biezo Merijas vēstuli, viņa sirds sažņaudzās. Morejs nespēja tās atvērt. Vēlāk, viņš nolēma. Atgriezies dokā, kur joprojām gaidīja taksometrs, Morejs tās iebāza iekškabatā.

Visu dienu viņš pūlējās saņemties, taču nespēja piespiest sevi izlasīt vēstules un pārdzīvot vienkāršā, mīlošā satura pārmetumu. Un kamēr Morejs tās neatvēra, viņš nejuta ne satraukuma, nedz nožēlas. Tā vietā izkristalizējās dusmas un pat aizvainojums, ka vēstulēm vajadzējis pienākt tik kritiskā brīdī. Joprojām aizlīmētas, tās it kā nesa Moreju pie Dorisas un visa, ko Holbruki spēja viņam sniegt. Aizsargādamies, divu kaislību — naudas un seksa varā — Morejs ar loģikas palīdzību meklēja attaisnojumu savai rīcībai un sāka analizēt aizgājušo dzīvi, sākot no visagrākās bērnības: viņš atcerējās vecāku zaudējumu, negribēta bērna izjūtas, nožēlojamo nabadzību un pārcilvēciskās pūles cīņā par ārsta grādu. Nu bija pienācis laiks par to visu saņemt bagātīgu atalgojumu. Vai tagad lai viņš šo likteņa dāvanu aizsviež kā nevajadzīgu?

Tiesa, eksistēja Merija — Morejs piespieda sevi vismaz domās izrunāt meitenes vārdu. Bet vai gan paša impulsīvā daba, pieredzes trūkums un romantiskā iepazīšanās nebija ierāvusi viņu šai mutulī un aiznesusi tik tālu? Arī Meriju, protams, bija samulsinājis šis apšaubāmais un īslaicīgais māns. Viņš nebūt negribēja pamest meiteni nelaimē un nodarīt viņai pāri, Morejs vienkārši vēlējās kaut ko arī sev. Kas zina, varbūt vēlāk varēs… kaut kā Merijai palīdzēt un izpirkt savu vainu. Viņš gan pat nenojauta kā, taču šī doma nomierināja. Jaunieši mēdz pieļaut kļūdas, kuras pēc tam nožēlo, izpelnoties pat piedošanu. Kāpēc lai viņš būtu izņēmums?

Tik tālu Morejs bija ticis savos prātojumos, kad joprojām šaubu un neziņas mākts, kāpa lejā uz restorānu, lai pulksten astoņos tiktos ar Holbrukiem. Izpriecas viņam gan nebija prātā, taču dīvaini ka, nevēlēdamies pārējiem sabojāt vakaru, Morejs, par spīti nožēlojamai sajūtai, tomēr spēja atvairīt savas problēmas un atbildēt uz draugu dzīvespriecīgajiem sveicieniem. Bērts bija sevišķi pacilātā omā un, uzmetis skatienu Dorisai, Morejs saprata, ka viņu ir pārņēmusi parastā kūsājošā kaislība. īsajā, baltajā kleitā bez piedurknēm, dziļo kakla izgriezumu un kristāla pērlīšu izšuvumu, meitene izskatījās īpaši saposusies. Tērps ne vien likās, bet patiešām arī bija dārgs un smalks. Tas Dorisai lieliski piestāvēja un viņa to apzinājās.

Baudpilnās un pailgās pusdienas uzbudināja Moreju un kad pēc deserta — garšīga ananasu kompota ar dateļplūmēm un indiešu čapati — atnesa kafiju un konjaku, Morejs nosprieda, ka bija gatavais muļķis, visu dienu nokaudamies ar grūtsirdību. Pēc pusdienām viņi visi iegāja deju zālē, kur vecais vīrs kā vienmēr visu bija pienācīgi noorganizējis. Līdzās orhidejām nokaisītam galdiņam pie palmu ieskautās dejas grīdas, uz kuras rosījās sarkanos mundieros tērpušies orķestranti, stāvēja ledus spainis ar šampanieti.

«Mēs labprāt redzētu jaunos priecājamies, vai ne, māt?» Apsēdies pie galda, Holbruks, vairāku dubultbrendiju radītās sentimentalitātes iespaidā, piebilda. «Vai arī tu, Bert, nevarēji atrast sev tīkamu partneri?»

«Varēju, tēt, bet, piedod, ja šoreiz jūs pametīšu,» piemiedzis Morejam ar aci, noteica Bērts. «Jāapciemo suņu tirgotājs.»

«Vismaz iedzer kādu malku.»

Izsprāga korķis. Visi nobaudīja pa glāzei šampanieša. Apgaismojums kļuva blāvāks un orķestris sāka spēlēt valsi. Bērts piecēlās un, atšāvis tuklās, biksēs iespīlētās sēžamvietas pilnmēnešus, teatrāli palocījās Dorisai.

«Vai drīkstu izmantot brāļa privilēģijas un lūgt jūs, Holbruka jaunkundz?»

Mierīgā garā, kā jau brālis ar māsu, viņi nodejoja pirmo deju un, iztukšojis vēl vienu šampanieša glāzi, Bērts steidzīgi palūkojās pulkstenī.

«Ak Dievs, es pazūdu, citādi tas niekkalbis vēl kaut ko sajauks. Atpūtieties kā nākas. Visu labu, čin-čin!»

«Mīļo Bert, pārāk ilgi neaizkavējies,» brīdināja Holbruka kundze. «Vakar vakarā tu pārnāci par vēlu.»

«Protams, ne, māt.» Bērts pieliecās un noskūpstīja viņu. «Tikai tev, dārgumiņ, nāksies samierināties, ka Bērts jau ir liels puika. No rīta mundri un spirgti atkal tiksimies.»

Viņš steidzas pie savas mazās eirāzietes, Morejs nodomāja. Orķestris sāka spēlēt spraigu angļu stepu. Holbruka kundze vairs nesmaidīja, nopietni pašķielējusi vispirms uz Moreju, tad uz Dorisu, viņa ar savu skatienu it kā aicināja nevilcināties. Morejs jutās visai pašpārliecināts. Pēc vakariņām iebaudītais konjaks, šķiet, labi saderēja ar šampanieti.

«Vai drīkstu piezīmēt, mīļie,» Holbruka kundze iesāka, kad viņi bija atgriezušies, «ka jūs esat ļoti glīts pāris.»

Holbruks, vēlīgi smaidīdams, it kā rotaļādamies ielēja vēl pa glāzei šampanieša. Tad Morejs un Dorisa atkal dejoja. Viņi neizlaida nevienu deju, un katrreiz, apskaujot meitenes vidukli, Morejam likās, ka viņas stāvs pieplok arvien ciešāk un ik kustība it kā mudina atbildēt, līdz beidzot abi augumi, cieši sakļāvušies, kustējās vienā ritmā un kairināja viņa jutekļus. Likās, ka Dorisai mugurā ir tikai pāris nenozīmīgi apģērba gabali. Sākumā Morejs bija mēģinājis apklusināt vienu otru kritisku piezīmi, kas atskanēja gan no citu dejotāju, gan tiešām pirmklasīgā orķestra puses, taču Dorisa atturēdama saspieda

vina roku.

/

«Nesabojā vakaru.»

Meitene klusēja, taču viņas platajās, spožajās un alkatīgajās acīs, kas ne uz brīdi nenovērsās no Moreja, jautās kaut kas vaļsirdīgs, bet aicinājumu bija nomainījusi īpašnieciski neatlaidīga pavēles izteiksme, kuras nozīmi nevarēja pārprast. Uzmetusi vecākiem nepacietīgu mirkli, Dorisa sapīkusi nomurmināja:

«Kaut vini ātrāk aizietu.» t

Vecāki tiešām arī nepalika ilgi. Pusvienpadsmitos Holbruka kundze piebikstīja snaudošā vīra plecam.

«Mums, večiem, jau sen laiks būt gultā.» Tad, atturīgi pasmaidījusi, piebilda: «Jūs abi vēl varat palikt. Bet arī ne pārāk ilgi.»

«Jā,» Dorisa īsi atteica.

Nākamajai dejai tika uzburta pustumsa un, slīdot garām orķestrim, viņa nedroši ieminējās.

«Iziesim uz brīdi ārā.»

Dārzā bija silts un kluss, augsto koku aizsegā valdīja tumsa. Dorisa, joprojām lūkodamās viņā, atspiedās pret zaļās katalpas gludo stumbru. Viscaur drebēdams, Morejs apskāva meitenes kaklu un noskūpstīja viņu.Dorisas spicais mēles galiņš iespraucās viņam starp lūpām. Piekļaudamies meitenei, viņš bija ar savas manšetes pogu, aizķēris Dorisas pērlīšu kaklarotu. Morejs atlaidās, un krelles sabira viņas kleitas dziļajā izgriezumā.

«Tu tās izbārstīji,» meitene, novilkusi ar roku pār kaklu, dīvaini apslāpēti iesmējās. «Tagad pats atrodi.»

Moreja galva griezās un sirds dauzījās kā traka. Viņš mēģināja meklēt vispirms kleitas izgriezumā, tad starp meitenes krūšu cietajiem galiņiem, līdz uztaustīja gludo, līdzeno miesu.

«Es saplēsīšu tev kleitu.»

«Plēs,» viņa atteica tai pašā aizlauztajā balsī.

Pēkšņi Morejs sajuta, ka kleita sedz kailu miesu un tā kā saplēsto rotu Dorisa visu laiku bija turējusi rokā, viņš meklēto pērļu vietā atrada pavisam ko citu. Aizmirsis it visu, Morejs juta, kā pēdējo nedēļu apspiestā tieksme laužas uz āru ar neprātīgu spēku.

«Ne jau šeit, muļķi,» Dorisa spēji atrāvās. «Tavā istabā… pēc piecām minūtēm.»

Morejs uzskrēja augšā, norāva drēbes, izdzēsa gaismu un iekrita gultā. Dorisai ienākot un aizverot aiz sevis durvis, tumsu caururba mēness stars. Vina nometa rītasvārkus un, palikusi pilnīgi kaila, atvilka moskītu aizkarus. Dorisas ķermenis izstaroja gandrīz tveicējošu karstumu. Apvijusi rokas ap Moreja kaklu, meitene pievilka viņu sev cieši klāt un, pieplakusi ilgotajai mutei ar savām lūpām, ļāva zobiem iegriezties viņa apakšlūpā. Dorisas straujā elpa zem saspiestajām krūtīm ļāva Morejam sajust meitenes nevaldāmos sirds pukstus.

«Ātrāk,» viņa dvesa. «Vai nejūti, ka es mirstu aiz alkām.»

Ja Morejs jau uzreiz nebūtu sapratis, ka Dorisa vairs nav jaunava, tad tagad viņas izturēšanās to būtu atklājusi. Joprojām turēdama Moreju, Dorisa beidzot atgūlās, viņa smagi nopūtās un novilka viņa galvu sev līdzās uz spilvena.

«Man bija labi, mīļais. Un tev?»

«Man arī,» viņš klusi noteica un tā arī domāja.

«Cik daudz laika mēs esam velti izšķieduši. Vai tiešām

r

tu neredzēji, ka es tevi gribēju, gribēju kā traka jau no paša sākuma? Bet turpmāk viss būs burvīgi. No rīta pateiksim viņiem. Un tad abi brauksim Bertām līdzi uz

/

Ņujorku. Ak Dievs, vai nejuti, cik ļoti es tevis alku? Man nekad nebūs diezgan… gan redzēsi,» Dorisa rotaļādamās, ar mēles galiņu kutināja Moreja lūpas un bungoja ar pirkstiem pa viņa ķermeni. Pēkšņi meitene nodrebēja. «Vēl,» viņa čukstēja, «tikai šoreiz ne tik ātri… un pēc tam atkal. Tas ir tik burvīgi, pamēģini ilgāk.»

Dorisa palika pie viņa līdz pirmajiem blāvajiem ausmas stariem.

Torīt, pēc līksmiem laimes vēlējumiem pie brokastīm, Morejs devās izstaigāties, lai sakārtotu savas domas. Viņš jutās nedaudz saguris. Atzinis, ka Dorisa tiešām ir lietaskoks, viņš tik tikko spēja sagaidīt vakaru, un kur tad vēl darbs, nauda un nodrošināta nākotne. Pie velna, jaunam cilvēkam pašam par sevi jārūpējas. Prāta mulsumā nemaz nebija tik grūti aizmirst pagātni, lai cerībās kavētos tikai un vienīgi pie nākotnes. Šķērsodams Hovra tiltu, viņš pēkšņi pārliecās pār margām, izvilka no iekškabatas abas, joprojām neatvērtās vēstules, un neskatīdamies iemeta tās netīrajos, līķu piesārņotās Gangas svētajos ūdeņos.

r

TREŠA DAĻA

.

/

1. nodaļa

/

Šveices Oberlandē rīti ataust agri. Viņš atmodās no uzmācīga spožuma un govju zvaniņu skaņām. Aizdomas, ka fenobarbitāls nelīdzēs, bija izrādījušās pamatotas, un pēc vairākām bezcerības stundām, liktenīgo jaunības laika vīziju nomocīts, viņš pulksten trijos ieņēma nātrija amitāla kapsulu, kas uz bridi bija kliedējusi neatvairāmo prāta mulsumu. Tagad, kad zāles cik necik bija nomierinājušas dunošos deniņus, viņš nomākts izvērtēja stāvokli un savā izmisumā beidzot nolēma spert izšķirošo soli.

Pēdējā Ņujorkas apmeklējuma laikā, Vilenskis, iedrošinoši smaidīdams, un roku kā vienmēr pret kušetes galvgali atspiedis,savā glāsmainajā dienvidnieku akcentā, ko lietoja, lai tiktu galā ar pacientu dvēseles problēmām, bija

viņam to ieteicis.

«Varbūt kādreiz jums nāksies atgriezties… vienkārši, lai reizi par visām reizēm atbrīvotos no šīs nenozīmīgās un urdošās vainas apziņas. Taisnību sakot, jūs pats to vēlaties, daļēji tāpēc, ka mokāties apspiestās ilgās pēc mājām, bet, galvenokārt, protams, lai satiktu savu… draudzeni un nokārtotu attiecības. Kāpēc galu galā ne? Labāk vēlāk nekā nekad. Ja viņai šie gadi nav bijuši pārāk viegli, jūsu spēkos ir palīdzēt. Pie tam,» viņa smaids kļuva labsirdīgi šķelmīgs, «jūs esat kļuvis bezrūpīgs atraitnis un, gadījumā, ja viņa joprojām izrādītos pievilcīga, varat atrisināt šo lietu laulību ceļā… protams, ja viņa ir brīva.»

«Precējusies viņa noteikti nav.» Par to Morejs bija drošs, taču cerēja, ka Merija vismaz būs bijusi laimīga.

«Neaizmirstiet manu padomu. Un ja jūtat, ka atkal uzmācas grūtsirdība… paklausiet un dodieties atpakaļ.»

Jā, tā viņš arī darīs un, nolēmis neatkāpties no pieņemtā lēmuma, sajuta zināmu atvieglojumu. Morejs piespieda zvana pogu un, izpētījis Šveices aviolīniju sarakstu, lika Artūro piezvanīt uz Cīrihi un pasūtīt vietu lidmašīnā, lai pulksten četrpadsmitos dotos uz Prestviku. Viņš piecēlās, noskuvās, apģērbās un lejā pabrokastoja. Kamēr Artūro kārtoja ceļasomu, Morejs izsmēķēja pārdomu cigareti. Viņš ņems līdzi tikai pašu nepieciešamāko un atgriezīsies klusi, vienkārši, bez kņadas un ārišķības, bez rolsroisiem, bez bagātības, bez jebkā… pārdomu uzjundītās drūmās jausmas mijās ar acumirklīgu cerību solījumiem. Kas attiecās uz māju viņa prombūtnes laikā, tik labi nokārtotu un uzticamu kalpotāju pārraudzītu saimniecību — aizbildinoties ar steidzamām darba darīšanām — varēja bez bažām atstāt jebkurā brīdī.

Iezvanījās telefons. Morejs piecēlās un piegāja pie aparāta. Kā viņš jau bija nojautis, zvanīja Frīda fon Altšofere.

«Labrīt, vai iztraucēju?»

«Nebūt ne.»

«Tad mudīgi atbildiet. Vai jūtaties… labāk?»

Pēc briesmīgās nakts viņš ilgojās uzklausīt kādu līdzjūtīgu vārdu, taču saprata, ka tas nebūtu prātīgi.

«Noteikti labāk.»

«Esmu tik priecīga… un atvieglota, draugs. Vai dosimies rīta pastaigā?»

«Labprāt. Taču,» viņš norija kamolu rīklē un atbildēja ar pieklājīgo, iepriekš sagatavoto atrunu: vakar esot pienākusi ar darījumiem saistīta telegramma, ne pārāk iepriecinoša, kā viņa jau būšot sapratusi, un, lai nokārtotu dažus sarežģījumus, nepieciešams tikties ar britu advokātu. Viņam jādodas projām jau šorīt.

Iestājās pēkšņs klusums, kurā Morejs saklausīja izbrīnu, vilšanos, varbūt pat kādu izmisuma mirkli, taču viņa ātri atguvās.

«Protams, jūsu darījumi… liek braukt. Tikai nenogurdiniet sevi pārāk. Un atgriezieties pēc iespējas ātrāk., pirms es aizbraucu uz Bādeni. Jūsu prombūtni te ļoti jutīs.»

Artūro pavadīja viņu uz lidostu Hamberas sabiedriskajā auto, tā ievadīdams ceļojumu vienkāršības gultnē. Lenču bija parasts ieturēt Cīrihes Baur-au-Lac viesnīcā, taču šodien Morejs neapstājās iemīļotajā vietā, izbrīnītajam Artūro paskaidrodams, ka lidmašīnā droši vien kaut ko dabūšot iekost. Viņi ieradās lidostā krietni agri, taču lidmašīna laimīgā kārtā nekavējās, un precīzi pulksten četrpadsmitos viņš izlidoja. DC-7 caur mākoņiem ieslīdot zilajā bezgalībā, Moreja gara sasprindzinājumam pievienojās kāda dīvaina pacilātības sajūta. Beidzot, pēc trīsdesmit gadiem, viņš devās atpakaļ uz dzimteni. Ak Dievs, kāpēc tik vēlu? Tikai tur taču varēja cerēt uz sirdsmieru un izkliedēt sirdsapziņas pārmetumus, kuri kā tumši, nospiedoši mākoņi, laiku pa laikam bija viņam uzgūluši. Morejam nāca prātā ielīksmojošais un cerīgais vārds. Viņš gan nebija ticīgs cilvēks, tomēr pieķērās tam: atpestīšana! Klusi un dedzīgi Morejs nebeidza to atkārtot.

Pēkšņi viņa pacilātais domu lidojums pārtrūka — pievilcīga stjuarte glītā, zilā formas tērpā, Cīrihē izpalikušo uzkodu vietā, smaidīdama piedāvāja lielisku, uz paplātes vilinoši sakārtotu maltīti: kūpinātu lasi, cāļa spārniņu ar sutinātu seleriju, Melbas persiku un glāzi pirmšķirīga šampanieša. Ieturējies, Morejs, neskatoties uz nožēlojamo nakti, sāka justies kaut cik labāk un virs Īrijas jūras pat nosnaudās, neaizmirsdams tomēr uzmanīt nolaidenā Skotijas krasta tuvošanos. Astoņpadsmitos trīsdesmit, sīkiem gaismas punktiņiem piebārstītās, agrīnās krēslas indigo dūmakā tīta, skatienam pavērās Prestvika. Nolaišanās bija tīkami līgana, un pēc pāris mirkļiem, sirdij straujāk iepukstoties, viņš izdzirda jau gandrīz aizmirsto dzimtās valodas neskaidrā «r» burbuļošanu. Kailu galvu Morejs stāvēja uz asfalta, dziļi ievilkdams Loulendas maigo gaisu.

Beidzot mājās… mājās — neapzināti, visaptveroša jūtu viļņa nests, viņš murmināja Roba Roja Makgregora slavenās rindas: «Es dzimtās āres pārstaigāju.»

Viņpus muitas gaidīja autobuss, un jau pēc mirkļa tas līgani sāka slīdēt cauri Airšīras laukiem. Tik tikko apjauzdams laika ritumu, Morejs dedzīgi tīrīja nosvīdušo loga stiklu, vēlēdamies uztvert katru vissīkāko tumstošās ainavas mirkli, līdz satiksmes troksnis viņu atmodināja — autobuss bija piestājis Vintonas stacijā.

Paņēmis taksometru, Morejs devās uz «Centrālo» viesnīcu, kur izvēlējās klusu istabiņu, pēc iespējas tālāk no peroniem un vilcienu trokšņa. Bija vēls un Morejs jutās noguris. Pasūtījis pienu un sviestmaizes, bet pēc tam piecpadsmit minūtes izmērcējies karstā vannā, viņš ielīda gultā un ļāva atpūsties izmocītajiem nerviem. Pēc mirkļa Morejs jau bija aizmidzis.

2. nodaļa

/

Nākamajā rītā, jau agri pamodies no satraucošās apziņas, ka patiešām atrodas Vintonā — fiziski atgriezies savas jaunības un studiju gadu homēriskās cīņas pilsētā — Morejs atvairīja veselu sentimenta vilni. Tik liktenīgā dzīves pagrieziena brīdī jāizturas mierīgi un nosvērti. Viņš veikli piecēlās, saģērbās un, nogājis lejā pabrokastot siltajā, sarkaniem paklājiem izliktajā kafejnīcā, kur pirmo reizi pēc trīsdesmit gadiem labprāt nobaudīja kārtīgu skotu putru ar krējumu, grauzdētu maizes šķēlīti ar īstu Findonas pīkšu un tēju, juta, ka ar augošām bažām gaida, ko nesīs šī nozīmīgā diena.

Pieveicis trešo tējas glāzi, Morejs izgāja atpūtas telpā, paņēma Vintonas Vēstnesi un, izpētījis sludinājumus, uzmeklēja mašīnu iznomāšanas aģentūras nosaukumu. Mazs, neievērojams auto būs kā radīts gan ceļojumam uz Ardfilanu, gan visiem citiem iespējamajiem papildu izbraucieniem. Kāda dīvaina pretestība neļāva Morejam to nokārtot, kā bija parasts, caur šveicaru, un viņš pats personīgi piezvanīja uz aģentūru. Vai Morejs maz zināja izskaidrojumu šai dīvainajai rīcībai? Nekas neliecināja, ka viesnīcā viņu kāds pazīst vai varētu atpazīt, un tomēr

visa vina būtne it kā tiecās ierauties sevī. Lai kā tur arī

/

būtu, palūdzis pēc iespējas ātrāk atsūtīt uz viesnīcu mazu, parastu automašīnu, Morejs ne bez pūlēm panāca solījumu saņemt to pulksten vienos.

Nemierīgi viņš palūkojās pulkstenī, tas rādīja tikai nedaudz pāri vienpadsmitiem. Tā kā Morejam bija divas stundas laika, viņš, paklausīdams sirdsbalsij, devās īsā svētceļojumā pa pazīstamajām jaunības takām. Pelēkā, drēgnā un sodrējiem aplipusī pilsēta kā vienmēr gulēja mierīgi dūmos ieslīgusi un likās visai maz mainījusies kopš tām dienām, kad viņa kājas mina apnicīgās un trokšņainās ielas. Granta un Aleksandra ielu stūrī Morejs iesēdās dzeltenajā tramvajā, kas veda uz Eldongrovas parku. Viņš izkāpa pie vārtiem, šķērsoja dārzus un, slīgdams arvien dziļāk melanholijā, kāpa kalnup uz universitāti. Taču, klīstot caur vecajām, ēnainajām ejām, studiju laika atmiņas sāpēja tik asi un skaudri, ka pēc visai īsas pastaigas viņš steidzās atstāt augstskolu un pa mazajiem vārtiņiem nonāca pie Gilhausa veikala, kur reiz bija pārdevis savu mikroskopu, lai nopirktu Merijai gredzenu ar mazu, zilu actiņu. Moreja acis kļuva valgas. Cik nožēlojama dāvana, salīdzinot ar tām, kuras viņš tagad tik bagātīgi spētu sniegt! Taču toreiz Morejs bija atdevis pēdējo peniju — nevienam nebija tiesības vainot viņu ne skopumā, nedz kādās nākotnes priekšnojautās.

No Eldongrovas nebija tālu līdz Bleirhilas īres namam un, atmiņu dzīts, Morejs pa nokalni devās lejā uz dokiem. Jā, viņa vecais, apkaunojošais barakas miteklis, vēl briesmīgāks un noplukušāks nekā toreiz, stāvēja, kur bijis. Morejs palūkojās augšup un pie šaurā bēniņu loga, nolīkušu pār grāmatām, garā skatīja savu jaunības dienu tēlu. Kā viņš bija cīnījies un cietis, gatavodamies brīnišķīgai karjerai mūža garumā.

Un ko galu galā viņš bija izdarījis ar savu dzīvi? Pie kā bija novedis daudzsološais sākums? Stāvēdams un tukšu skatienu lūkodamies augšup, viņš cieta patiesas

sirdsapziņas mokas un izjuta ne tikai dziļu nožēlu, bet arī nospiedošu mazvērtības sajūtu par visu, ko bija darījis, kopš pameta šo jumta istabu.

Morejs bija kļuvis bagāts, ļoti bagāts, bet ar kādiem līdzekļiem? Ne kā izcils ķirurgs un augstas klases speciālists, kuru ciena un godā viņa amata prasmes dēļ, bet kā nožēlojams zālīšu jaucējs, periodisku, medicīniski nenozīmīgu līdzekļu piegādātājs un atbildīgais par reklāmu, kurai, bojājot ainavu, vajadzēja nodrošināt tādus ienākumus, kas ļautu turpināt krāpt publiku. Nē, gluži tik ļauni jau nebija; daži viņa darbi — piemēram, * no fenotiazīniem radītā pretsāpju līdzekļu grupa — izrādījās samērā nozīmīga. Taču visumā tas nebija nekas cits kā cerētās karjeras karikatūra. Ak Dievs, kādēļ viņš to bija darījis? Un, vispirms, kādēļ pieļāvis tādu muļķību kā laulības ar Dorisu Holbruku?

Protams, ka jau liktenīgā ceļojuma laikā viņam vajadzēja ievērot meitenes psihotiskās tendences un saprast, ka garastāvokļa maiņas, kas uz kuģa likās tik interesantas, vēlāk kļūs neciešamas, bet viņas sniegtā fiziskā bauda ātri apniks. Morejs domās aizklīda līdz mazajai, glītajai Cos Cob mājiņai, kuru netālu no Konektikutas kantoriem Stemfordā tēvs viņiem bija iekārtojis. Sešus mēnešus Dorisa nebeidza par to sajūsmināties, bet tad pēkšņi sāka māju ienīst. Viņu pārbraukšana uz tuvējo Darienu, kas sākumā likās visnotaļ veiksmīga, tāpat beidzās ar izgāšanos. Likās, ka Dorisa nespēj apmesties un pierast nevienā jaunā vietā, un Moreja atteikšanās vēlreiz mainīt dzīvesvietu beidzās ar sievas ikdienas ceļojumiem uz Ņujorku, kā sezonas braucēja viņa vizinājās turp un atpakaļ ik rītu un vakaru. Sekoja nenopietni mākslas un glezniecības kursi, galējības

apģērba izvēlē, arvien jauni un jauni apšaubāmi paziņas, kuri, kā Morejs jau sen nojauta, mēdza būt arī viņas mīļākie. Uz vīra iebildumiem Dorisa atbildēja ar pretjautājumiem, noslēgšanos sevī, kliegšanu caur aizslēgtām durvīm un histēriskiem izlīgumiem. Viņa vēlējās atgriezties Blekpūlē — tam, protams, neviens nespēja ticēt! Bet vēl dīvaināks šķita Dorisas naids pret Moreju. Kad reiz, pēc ilgāka pārtraukuma, viņš, ar smaidu uz lūpām, mēģināja atjaunot laulāto attiecības, sieva bija paņēmusi savu ziloņkaula matu suku un vienkārši sadauzījusi viņam galvu!

Taču turība vairojās, un tā kā šķiršanās nozīmētu saišu saraušanu ar Holbrukiem, Morejs bija iemanījies Dorisu paciest Pēc pieciem Darienā pavadītiem gadiem vecais Holbruks, gribēdams panākt samierināšanos, bija iedāvinājis viņiem jauko Forvejas īpašumu, kurš atradās GriničasKvekeridžas rajonā. Tur dzīvoja mierīgi, konsekventi ļaudis un darbojās Dārza klubs — Morejs pierunāja Dorisu tajā iestāties un piedalīties vienkāršajās izpriecās; viņš cerēja, ka tur sieva spēs pierast. Taču ilūzijas izplēnēja arī šoreiz. Pamazām progresējošām garastāvokļa svārstībām, nepakļāvībai, histērijas lēkmēm un atmiņas zuduma periodiem sekoja iegrimšana halucinācijās. Visbeidzot, kārtējās vizītes laikā, Vilenskis mierinoši bija uzlicis roku Morejam uz pleca.

«Šizofrēnija. Jāsagatavo slēdziens.»

Nākamos piecpadsmit gadus Moreja sieva pavadīja psihiatriskajā slimnīcā, bet viņš sekoja insulīna un elektrošoka ārstēšanas rezultātiem un, ciezdams visu šo nebeidzamo jezgu, samierinājās gan ar īslaicīgu stāvokļa uzlabošanos, gan smagu lēkmju atkārtošanos, līdz liktenīgais plaušu karsonis bija atnesis neaprakstāmu atvieglojumu.

Vai gan bija kāds brīnums, ka tik traģiskos apstākļos,

pašam ar pūlēm turot sevi rokās, Morejs, aizmiršanos meklēdams, metās darbā pie Berta? Bērts bija labs — krietns, pieklājīgs un sirsnīgs, viņš vienmēr atbalstīja Moreju un nenogurstoši palīdzēja tikt galā ar Dorisu, atzīdamies pat, ka noklusējis viņam māsas jaunības dienu lēkmes, bet tūliņ pēc Holbruka kunga nāves piedāvāja Morejam līdztiesīgas partnerattiecības bagātajā un augošajā Amerikas firmā.

Bez tam, tik smagi piemeklētam cilvēkam kā Morejs, protams, bija tiesības parūpēties arī pašam par sevi: personības pilnveidošanas nolūkos studēt mākslu, apgūt ♦valodas — franču, vācu un itāļu, izmeklēti ģērbties, īsi sakot, apzināti ieturot stilu, veidot sevi par īsti solīdu kungu — no literatūras viņš priekšroku deva iznesīgajiem karaļa Eduarda laikabiedriem — īsti «cienījamiem vīriem», kuri ar sev piemītošo šarmu un māku patikt spētu valdīt, ieinteresēt un izpelnīties cieņu pat mūsu drausmīgajā, vērtību sajūtu iznīcinājušajā laikmetā. Moreja stāvoklī, protams, nācās gādāt arī par miesu, ko viņš, kā jau izglītots cilvēks, prata — ja vajadzēja, attaisnot, citējot Balzaka pikanto vēstuli Hanskas kundzei. Arī šis vīrs nebija vēlējies nolemt sevi impotencei un plānprātībai. Saprotams, ka gadījuma rakstura attiecības, īsi un apšaubāmi sakari pēc kokteiļa vakariem kluba košumkrūmu apstādījumos paslēptā automašīnā Moreju nevarēja apmierināt. Nejaušība bija lēmusi viņam satikties ar klusu un sīku sievieti — Morejam vienmēr smalkās bija labāk patikušas — apmēram trīsdesmit gadus vecu, gaišmatainu, poļu izcelsmes atraitni Renu, kura strādāja vienkāršo grāmatsējējas darbu Stemfordas komercizdevniecībā. Moreja taktiskais tuvošanās mēģinājums saņēma negaidītu atsaucību. Pati par sevi kārtīga un tīrīga,

turklāt līdz absurdam pateicīga par viņa palīdzību, Rena prata būt maiga un apmierināt Moreju, neprasot neko pretī. Drīz viņu starpā izveidojās diskrētas un pastāvīgas attiecības. Savā ziņā Morejam Rena bija sākusi pat iepatikties un, lai sievieti galīgi nesatriektu viņa aizceļošana no Amerikas, Morejs to bija augstsirdīgi apdāvinājis, jā, viņam netrūka iemesla būt apmierinātam ar savu dzīvi; taču kaut arī tāda veida taisnošanās sniedza zināmu atvieglojumu, smagās pārdomas, atgriežoties no Bleirhilas «Centrālajā», joprojām neatstāja Moreju. Par lenču viņš nespēja pat iedomāties, taču juzdams, ka pirms došanās ceļā tomēr derētu ko iekost, bārā izdzēra sausā šerija glāzi ar Abernetijas cepumiem un uzreiz jutās labāk.

Mašīna ieradās noteiktajā stundā; parakstījis nepieciešamos dokumentus un samaksājis, viņš devās projām. Ceļu jautāt nenācās. Ticis ārā no dzīvās satiksmes, Morejs brauca pa Rietumu šoseju, aiz muguras atstādams Botānisko dārzu un Vestlandes sporta laukumu, lai tālāk cauri pilsētas nomalei pa šoseju dotos uz Firtas lejteci. Ceļš kopš Moreja laikiem bija izbūvēts un paplašināts, taču vīdamies gar piejūras pilsētiņu kuģu būvētavām un tēraudlietuvēm, tas tomēr bija tas pats, kurš reiz viņu veda pie Merijas. Atmiņā gremdēdamies, Morejs brauca lēnām, lai izbaudītu pazīstamās skaņas un ainavas, kas mijās viņa acu priekšā. Nemitīgā būvētavu klaudzoņa, Erskines satiksmes kuģīša signāls, aizejošas liellaivas ilgā un drūmā gaudošana — viss šis spocīgi griezīgais skaņu jūklis, tāpat kā garām slīdošo zaļo mežu ainavas, ūdens vizuļošana un attālās, pēkšņos augšup lejup slīdošos ceļa pagriezienos sārti vīdošās kalnu virsotnes, plosīja viņa dvēseli. Viss, it viss, saldi smeldzot, Moreja acu priekšā uzbūra tās sievietes tēlu, kuru vienīgo viņš bija mīlējis.

Nobraucis kādas trīsdesmit jūdzes, Morejs sasniedza

Restonu un, nogriezies no šosejas, devās tālāk pa šauru,

līkumotu ceļu, kas veda gar augošo upesgrīvu uz Ardfiianu.

Iebraucot mazajā pilsētiņā, kura savā nemainībā izskatījās

tā, it kā viņš to būtu pametis tikai vakar, Moreja sirds

dauzījās skaļi kā kuģu būvētavas āmuri. Tas pats šaurais,

mierīgu viļņu apskalotais Esplanādes laukums, metāla

estrāde, mazā kuģu piestātne, zemu, pelēku mājokļu līkums

un nošķeltais baznīcas tornis. Moreja skats bija tā aiz-

miglojies, ka nācās nekavējoties pieturēt — ak Dievs,

mašīna apstājās tieši iepretī koka nojumei, kurā viņš reiz,

Vilijām promesot kādā izdomātā uzdevumā, bija apskāvis

Meriju. Moreja sajukušās domas jaucās un trakoja pa galvu;

vai Merija būs stipri izmainījusies, vai pazīs un piedos, vai

varbūt nemaz nevēlēsies vinu redzēt?

/

Beidzot Morejs saņēmās un, pabraucis vēl kādu gabaliņu gar krastmalu uz priekšu, apturēja mašīnu. Galvu nodūris, viņš pa gatvi tuvojās Duglasu veikalam. Sasniedzis pazīstamo sānieliņu, viņš pacēla galvu un pēkšņi apstājās. Veikala vairs nebija. Tā vietā viņā lūkojās augsta ķieģeļu fasāde, no kuras plūda motora dūkoņa. Pārliecība, ka visam te jābūt tāpat kā toreiz, bija tik nepamatoti iesakņojusies Morejā, ka tagad viņš jutās ne tik daudz vīlies, cik piemuļķots. Pēc pāris apjukuma brīžiem, iedams tālāk pa šauro, bruģēto celiņu, Morejs redzēja, ka pa labi no vecās izveidota jauna, plata šķērsiela, kas ved uz lielu, lepnu ēku ar divām priekšdurvīm un neona uzrakstu: Pilsētas un rajona ceptuves.

Klusēdams Morejs stāvēja un lūkojās skatlogā ar krāsaini glazētu kūku paplātēm, līdz beidzot, šķērsojis ielu, iegāja veikalā. Aiz letes stāvēja divas jaunas, bezrūpīgas meitenes gaiši violetās kleitās ar baltām apkaklītēm un aprocēm.

«Piedodiet,» Morejs iesāka, «es meklēju kādu ģimeni, kurai te kādreiz piederēja veikals. Duglasus.»

Meitenes bija tajā vecumā, kad viss neparastais izliekas smieklīgs, un šķita, ka viņas tūdaļ iespurgsies. Taču kaut kas, varbūt Moreja smalkais apģērbs, atturēja viņas. Meitenes palūkojās viena otrā.

«Nekad neesmu par tādiem Duglasiem neko dzirdējusi, un tu, Dženij?»

«Es arī ne,» uzrunātā, noraidoši papurinājusi galvu, atteica.

Pēc īsas pauzes pirmā meitene turpināja:

«Varbūt vecais Donaldsena kungs var jums palīdzēt. Viņš te dzīvo jau ļoti ilgi.» Meitene nenoturējās un tomēr iespurdzās: «Daudz ilgāk nekā mēs.»

«Donaldsens?» Uzvārds it kā aizskāra kādu atminu

f

stīgu.

«Mūsu sargs. Ja ieiesiet pa mašīnu vārtiem, kreisajā pusē, iepretī ceptuvei ieraudzīsiet viņa mazo mājiņu.»

Morejs pateicās un, sekodams meitenes norādījumiem, nonāca tagad stipri paplašinātā, bijušajā Duglasu pagalmā, kam kreisajā pusē slējās liela automatizēta ceptuve, tieši pretī — automašīnu garāža, bet vecie staļļi pa labi bija pārveidoti mazos vienstāvu dzīvoklīšos. Morejs piezvanīja un pēc brīža iekšā izdzirda lēnus soļus — durvis atvērās un tajās parādījās salīkuša, septiņdesmitgadīga vīra stāvs pakausī atstumtā drēbes micītē, alpakas priekšautā, voiloka čībās un brillēs tērauda rāmjos. Morejs sāka večuku izjautāt, taču viņš, kādu brīdi mierīgi pārdomādams, klusēja.

«Vai pazinu Džeimsu Duglasu?» viņš beidzot atjautāja. «Domāju, ka jā. Biju viņa priekšstrādnieks vairāk nekā divdesmit gadus.»

«Tad ceru, ka varēsiet man pastāstīt kaut ko par viņu… un viņa ģimeni.»

«Ienāciet uz brīdi,» Donaldsens aicināja. «Šai gadalaikā ārā ir diezgan dzestrs.»

Morejs sekoja viņam mazā, tumšā virtuvē, kur aiz kamīna restēm šaudījās sīka liesmiņa. Telpa, kā jau vientuļa večuka miteklī, bija sasmakusi un netīra. Donaldsens norādīja uz krēslu, bet pats, micīti nenoņēmis, aizšļūca uz savu kaktu un apsēdās zem koka pīpju plaukta.

«Vai bijāt Duglasa draugs?» viņš piesardzīgi iejautājās.

«Sens,» Morejs ātri atteica. «Tagad šeit jūtos gandrīz kā svešinieks.»

«Nu tā…» večuks nesteidzīgi iesāka, «Duglasu dzīvesstāsts nav no priecīgajiem. Nabaga Džeimss jau sen atdusas zem zemes, tāpat arī viņa svaine Minnija. Tas vispirms, zināšanai. Redziet, Džeimsam neveicās ar tirgošanos un viņu piespieda bankrotēt — visa tā lieta ar īpašuma konfiskāciju un jaunās ielas asfaltēšanu, kas tika veikta pilsētas mēra vadībā, likās tāda aizdomīga. Lai nu kā, bet Džeimss, būdams īsts godavīrs, tādu kaunu nespēja pārdzīvot. Minnija, savas vājās veselības dēļ, drīz vien sekoja viņam uz kapu kalniņu. Tā nu tas ir, un Džeimsa veikaliņa vietā mums tagad ir šīs plašās telpas un tortes, kas rauj iekšas uz āru. Tikai nedomājiet, ka man ir kaut kas pret tagadējiem saimniekiem, viņi man ļāva te palikt un pildīt šo darba mazumiņu.»

Gremdēdamies pagātnes atmiņās, Donaldsens apklusa. Taču Morejs viņu neatlaidīgi mudināja turpināt.

«Viņiem bija arī meita, vai ne?»

«Jā,» večuks pamāja. «Merija… un viņai ari nekā lāgā negāja. Meitene bija saderinājusies ar kādu naktsputnu, kurš aizlaidās. Ilgas un mokošas bija viņas sirdssāpes. Iznākot no vecās ceptuves, parasti redzēju Meriju skumstam pie loga. Taču ar laiku viņa atrada mierinājumu reliģijā, un dažus gadus vēlāk, kad Longendas baznīcā ieradās jaunais un turklāt vēl glītais mācītājs vārdā Urharts, Merijai krita tā laime viņu apprecēt. Pēc gada vai vēlāk viņa dāvāja mācītājam jauku bērniņu.

Apstulbis, Morejs sastinga krēslā. Merija bija apprecējusies, aizmirsusi viņu, vai vismaz, nodevusi jūtas, kuras viņš bija uzskatījis par vienīgo un mūžīgo mīlu — un kas bija vēl sāpīgāk, dāvājusi bērnu citam vīrietim. Moreja pašreizējā saprašana to sauca par zaimošanu. Taču, neskatoties uz visu stindzinošo mulsumu, veselais saprāts vēl nebija viņu galīgi atstājis. Kas viņš tāds bija, ka drīkstēja liegt Merijai laimi, ja viņa patiešām tādu bija atradusi?

Beidzot Morejs ar pūlēm izdabūja:

«Tad viņa ar vīru ir šepat, pilsētā?»

«Nē. Viņas abas ar meitu pameta Ardfilanu neilgi pēc vīra nāves.»

«Nāves?»

Vecais vīrs piekrītoši pamāja.

«Redziet, mācītājam nebija pārāk stipra veselība un lielās spāņu gripas epidēmijas laikā trīsdesmit ceturtajā viņš ieguva mūžīgo mieru.»

Pašam to neapzinoties, Moreja nervi atslāba, un viņš brīvāk ievilka elpu. Stāvoklis pēkšņi likās kļuvis cerīgāks. Protams, bija drausmīgi zaudēt jaunu vīru, kuram Morejs no savas puses nekad nekā ļauna nebūtu vēlējis, taču… nabadziņš acīmredzot bijis vājš no dzimšanas un, iespējams, ka Merija viņu drīzāk žēlojusi nekā mīlējusi. Cik necik atguvies, svaigu jūtu pārņemts, viņš uzdeva pēdējo jautājumu.

«Uz kurieni viņas pārcēlās, Merija un viņas meita?»

«Uz kādu Lotiānas ciemu Markinču. Meita gribēja mācīties par medmāsu un viņas bija nolēmušas apmesties Edinburgas tuvumā. Bet kā viņām klājies pēc tam, es nezinu… Ar iztikšanu bija tā pašvaki un kopš aizbraukšanas viņas Ardfilanā vairs nav rādījušās.»

Sekoja dziļš klusums, Morejs, galvu nodūris, pūlējās sakārtot savas domas; beidzot, neslēpdams saviļņojumu, viņš piecēlās un līdz ar pateicības vārdiem, iespieda Donaldsena saujā naudaszīmi. Vecais vīrs, tielēdamies ap naudu, caur briļļu stikliem ar augošu ziņkāri pētīja savu

ciemiņu.

/

«Acis gan vairs nerāda tik labi kā agrāk,» viņš ierunājās, vadīdams Moreju uz durvīm. «Taču mani neatstāj dīvaina sajūta, ka esmu jūs kādreiz jau redzējis. Labprāt uzzinātu, kas jūs esat.»

«Vienkārši kāds, kurš vēl labu Merijai Duglasai un viņas meitai.»

Moreja noteiktā atbilde liecināja par jauna un cēla mērķa apziņu, un viņš devās atpakaļ uz mašīnu. Morejs sāka apjaust, cik nepamatoti viņš cerējis un cik maldīgi iztēlē centies atdzīvināt romantisko pagātni. Vai tiešām pēc trīsdesmit gadiem viņš gribēja atrast Meriju tādu pašu kā toreiz atstājis, jaunības svaiguma apdvestu, maigi kaislīgu un joprojām nevainīgu? Ak Dievs, kā viņš to būtu vēlējies. Taču brīnums nenotika, un noklausījies, kā Merija ilgi un smagi cietusi viņa dēļ, bez mīlas apprecējusies, zaudējusi invalīdu vīru, cīnījusies ar grūtībām un neveiksmēm, bet varbūt pat nabadzību, līdz beidzot nolēmusi sevi ziedot meitas skološanai cildenā profesijā —

Morejs atgriezās īstenībā un ar mierīgu pārliecību uzņēma faktu, ka tā Merija, kuru viņš atradīs Markinčā, būs pagurusi, dzīves cīņu sista, rūdīta pusmūža sieviete sastrādātām rokām un laipnām acīm, bet tieši tāpēc, varbūt, viņa vēl jo vairāk priecāsies par Moreja piedāvāto izlīgumu un augstsirdīgo gādību.

Šī doma sildīja sirdi, braucot caur biezējošo upmalas krēslu atpakaļ uz Vintonu. Piepeši viņš attapās, ka bija aizmirsis pajautāt Donaldsenam par Viliju. Nepiedodama izklaidība! Kas gan būs iznācis, Morejs prātoja, no mazā, zinātkārā zēna, kurš vakara stundās tik nenogurstoši vinu mēdza izvaicāt? Pavisam drīz viņš to uzzinās, / / '

turklāt no Merijas pašas.

Pulkstenis nosita septiņus, kad Morejs sasniedza viesnīcu, un tā kā viņš neko prātīgu visu dienu nebija ēdis, jutās patiešām izsalcis. Žigli nomazgājies un sakārtojies, viņš nokāpa grilzālē un pasūtīja romšteka dubultporciju, sīpolus, ceptus «Aranas sevišķos» kartupeļus un pinti vietējā Makfarlana alus — tik pašpārliecināti, it kā būtu šejienietis. Pēc tam Morejs nolēma padoties lieliskā, ar zeltainu sīrupu pārlietā augļu pīrāga kārdinājumam. Cik garšīgi bija šie vietējie ēdieni — kāri viņš ķērās tiem klāt, droši savā apņēmībā rīt no paša rīta doties uzEdinburgu, bet pēc tam uz Markinču.

3. nodaļa

/

Kaut gan mašīna nebija nekāda labā un viens no cilindriem nedarbojās, Morejs tomēr nolēma to paturēt, lai vēlreiz nebūtu jāpiedzīvo neciešamā aģentūras tūļība, un nākamajā rītā, nomaksājis «Centrālās» rēķinu, viņš pulksten vienpadsmitos devās uz Edinburgu. Izpētījis ceļu karti, Morejs noskaidroja, ka Markinča atrodas austrumu piekrastē, kādas piecas jūdzes no Dalhavenas, vidienes virzienā, un acīmredzot bija mazs ciematiņš — vismaz viņš par tādu nekad nebija dzirdējis — kura nelielais iedzīvotāju skaits, bez šaubām, atvieglos meklēšanu.

Diena bija drūma un vējaina, mākoņi gubām vēlās pār debesīm, bet pēcpusdienā, kad Morejs sasniedza Edinburgu, spožus starus no Pils mūriem līdz pat Prinsizstrītas dārziem staipīdama, bailīgi izlīda saulīte. Laba zīme, viņš nodomāja, braukdams austrumu virzienā uz "Portobello. Pie Krusta uz dažām minūtēm tika apturēta satiksme, lai palaistu garām Portobello meiteņu dūdu orķestri, kurš, kā izskatījās, devās uz kādu vietējo sarīkojumu. Morejs ar labpatiku nolūkojās glītajās skolas meičās, kuras, svārciņiem sitoties gar stabulēm un tautisko cepurīšu lentēm viļņojot «Ziemeļu gaiļa» skaņās, vingri aizsoļoja garām. Skotijas dabas bagātība, viņš, ar vērīgu aci sazīmējis spējīgākās no mazajām spēlmanēm, smaidīdams nodomāja. Mašīnu signāli aizmugurē iztraucēja Moreja pārdomas, un viņš devās tālāk cauri Melsburgai un Ņūbigingai. Sasniedzis krastu viņpus Gosfordas līča, viņš piestāja vientuļā liedagā un apēda viesnīcā sagatavotās sviestmaizes. Ieturējies Morejs devās tālāk. Jūra vizēja, sīvs vējš raustīja spuraino piejūras zālāju un dzeltenās kāpas slējās asas, izbalējušas zāles un smaržīga jūrmalas augu mudžekļa ieskautas. Pa kreisi krastmalā pacēlās Brasrokas sala, bet tālu priekšā, cietzemes pusē, vīdēja Berviklo augstienes zaļā cepure. Kaijas klaigādamas riņķoja virs vēja dzenātajām smiltīm. Morejs sagaršoja ūdens šļakatu sāļumu gaisā, bet smilšu graudiņu pazīstamā čirkstēšana starp zobiem atgādināja, ka viņš ir mājās. \

Piestāšanai Morejs jau iepriekš bija izvēlējies Delhavenas šķietami piemēroto centru, taču, izbraukājis pilsēteli, viņš nevarēja atrast nevienu kaut cik apmierinošu viesnīcu. Zemās, vējos balojošās, sarkanā smilšakmens mājeles neviesmīlīgi drūzmējās ap zvejas ostu, bet iedzīvotāji, sastapuši svešinieku, ietiepīgi klusēja. Beidzot Morejam tomēr izdevās atrast kādu laipnāku vīru, kurš sirsnīgi ieteica viņam apmesties «Marinē» viesnīcā, kas atrodas augšpus golfa laukumiem, divas jūdzes no pilsētas. Tā tiešām izrādījās visnotaļ priekšzīmīga, augstas klases iestāde, kuras saimniece Moreju bez steigas uzņēma un aizveda uz lielisku istabu.

Nomazgājies, viņš precīzi noskaidroja virzienu un pēc īsa brauciena pa līkumotiem, vilkābeļu ieskautiem lauku ceļiem, nonāca Markinčas ciematā, kuru uzreiz, it kā kādas iekšējas balss norādītu, pazina kā sava ceļojuma galamērķi.

Šī pārliecība nomierināja nervus, un Morejs lēnām turpināja braukt tālāk pa kluso vienvirziena ieliņu. Abpus tai rindojās balsinātas lauku mājiņas, gar kuru sienām vijās vēl joprojām ziedošās kreses. Nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, vienīgi ietves malā, vienu aci piemiedzis, snauduļoja vecs Skotijas aitu suns. Lielākais, veikals un pasts atradās vienā ēkā, aiz tā bija smēde un vecmodīga bodīte ar pudeļu stikla logu rūtīm un izkārtni «Galantērija», bet otrpus ielai, atgādinādama mazu aptieku, stāvēja māja ar uzrakstu: «Labklājības centrs». Kur lai pajautā? Varbūt veikalā vai pastā, taču tas viņa ierašanos diemžēl darītu zināmu apkārtnē. Morejs jau grasījās ielas galā nogriezties, kad priekšā pamanīja ciema baznīcu un tai piekļāvušos mācītāja māju. Šī doma bija vispareizākā, turklāt ja ņēma vērā Donaldsena teikto un paša vēlēšanos turēties malā un palikt neievērotam. Pie baznīcas ar nošķeltu torni smailes vietā, Morejs novietoja mašīnu un, sasniedzis mazo, bet glīto pelēkā akmens mājiņu, parāva

zvana auklas misiņa rokturi.

/

Pēc brīža durvīs parādījās pats mācītājs, sīks, bāls vīrs nesamērīgi īsām kājām un lielu galvu, kuru sedza pelēks matu ērkulis. Izskats un vecais, melnais uzvalks ar nodilušo mācītāja apkakles maliņu, lika domāt par cerībās vīlušos cilvēku. Acīmredzot iztraucēts sprediķa rakstīšanā, pildspalvu vienā un labojumiem sašvīkāta teksta lapu otrā rokā, viņš laipni jautāja:

«Ar ko varu jums pakalpot, kungs?»

«Piedodiet, ka traucēju, es meklēju sievieti ar uzvārdu Urharte.» Morejs pie jaunā uzvārda jau bija sācis pierast — sākumā doma, ka Merija vairs nav Duglasa,sāpīgi aizskāra. «Cik man zināms, viņa pieder jūsu draudzei.»

«A, jūs laikam domājiet mūsu priekšzīmīgo apgabala medmāsu.» Mazā vīra vaigs noskaidrojās un solīja pretimnākšanu. «Viņa dzīvo aiz Labklājības centra, kuram jūs tikko pabraucāt garām. Meitene ir ļoti aizņemta un, ja neatradīsiet viņu mājās, iegriezieties ambulancē ap pieciem vai sešiem.»

«Liels paldies,» Morejs apmierināts pateicās. «Jūs acīmredzot runājat par manas paziņas meitu. Es ceru, ka viņa dzīvo kopā ar māti?»

«Māti?» mācītājs apklusa, mierīgi lūkodamies Morejā. «Jūs laikam esat svešinieks?»

«Neesmu te bijis daudzus gadus.»

«Tad jau nemaz nezināsiet, ka viņa bija ļoti slima.»

«Slima?»

Mācītājs ar galvas mājienu apstiprināja teikto.

«Diemžēl man jūs jāapbēdina. Pirms deviņiem mēnešiem es apglabāju Ketijas māti mūsu kapsētā.»

Profesionāli izteikto līdzjūtību pavadīja baznīcas pulkstenis, griezīgi un bezcerīgi kā kapu zvans, sizdams stundas. Varbūt ka, nē, nekādas kļūdas nebija… viņa meklējumi ir galā, tās ir beigas. Moreja sejā laikam atspoguļojās ne tikai vilšanās, bet patiess izmisums — sāpju pilna bezcerība, un it kā sirds teju teju grasītos lūst, viņš atspiedās pret durvju arku.

«Mīļais kungs… ienāciet uz brīdi un apsēdieties. Še pat, priekšnamā.» Paņēmis Moreju aiz rokas, mācītājs ieveda viņu iekšā un apsēdināja. «Redzu, ka jums šī ziņa ir smags trieciens.»

«Es tik ļoti cerēju viņu satikt,» Morejs murmināja.

«Savu mīļo draudzeni.»

t

«Viņa patiesi bija viena no viscienījamākajām manas draudzes sievietēm. Nesērojiet, kungs, gan jau kādreiz tiksities.»

Satriektais vīrs tobrīd nelikās viegli pārliecināms ar solījumu nākotnē redzēties. Merija bija mirusi un aiznesusi sev līdzi kapā atmiņas par viņa neuzticību. Atstādams nedzīstošu brūci, Morejs mīļotās domās uz visiem laikiem palicis nicināms. Un nu viņš nekad vairs nespēs izlabot savu kļūdu, nekad neatbrīvosies no mokošās vainas apziņas, kas pastāvīgi apdraudēja sirdsmieru, bet mūžīgi nesīs sava nodarījuma nastu. Sāpju, vilšanās un pašnožēlas salauzts, Morejs dzirdēja, kā mācītājs turpina cildināt mirušo.

«Arī viņas meita,» mazais vīrs stāstīja, «ir tikpat godprātīga un uzticama. Bet tagad… ja esat kaut cik nomierinājies, varbūt mana sieva drīkst piedāvāt jums tasi tējas.»

Morejs izslējās, un kaut gan nebija vēl atguvies, pratās tomēr atteikties.

«Nē, paldies.»

«Tad droši vien vēlēsieties redzēt, kur viņa guļ.»

Abi vīri devās uz kapsētu aiz baznīcas. Mācītājs parādīja kapu ar vienkāršu ķeltu krustu un, brīdi svārstījies starp līdzjūtību un ziņkāri, ierunājās:

«Šķiet, jūs piederat mūsu konfesijai. Ceru, ka tiksimies svētdienas dievkalpojumā… Vārds ir neaizstājams dziedinātājs. Vai esat apmeties kaut kur tuvumā?»

««Marinē» viesnīcā,» Morejs nomurmināja.

«A… lieliska vieta,īpašniece — Karmišela jaunkundze ir mūsu draudzene.» Tik daudz par svešinieku noskaidrojis, mācītājs gandrīz aizrautīgā dedzībā stādījās priekšā, piedāvādamies pakalpot. «Mans vārds ir Foteringejs… Metjū Knoks Foteringejs. Edinburgas Universitātes B. A. [5] , ja kaut kā varu būt noderīgs, esmu jūsu rīcībā, kungs.» Palocījies, viņš klusi aizgāja.

Morejs palika stāvam un lūkojamies uz iegareno, reljefo zaļās velēnas taisnstūri, kas radīja skumji svinīgu iespaidu. Te nu gulēja maigais augums, kuru viņš sendienās bija mīlējis. Morejs atcerējās Meriju jaunības svaigumā — toreiz pļaviņā, kad cīruļa dziesma glāstīja viršu laukus, un upīte burbuļodama steidzās pa savu izskaloto, oļiem klāto gultni. Kā šodien viņš skatīja možās un dzīvespriecīgās meitenes glīto augumu, sarkanbrūnos matus un tumšās acis, sajuzdamsjaunību, jaunību un dzīvību, kas Merijā bija kūsājusi. Jūtu iztukšots, viņš atspiedās pret granīta pieminekli un aizvēra acis.

Morejs nezināja, cik ilgi tā nekustīgi salīcis bija stāvējis — viņu iztraucēja klusi soļi uz grantētā celiņa.

Morejs pagriezās, pacēla galvu un gandrīz sabruka. Viņa priekšā, iznākusi no kapa, stāvēja Merija Duglasa, tieši tāda, kādu pirms mirkļa savos sapņos viņš to bija skatījis, pie krūtīm piespiesta balta puķu pušķa augšām celts baismi spokains tēls. Morejs mēģināja kliegt, taču nespēja. Apjukumā reibstošu galvu viņš saprata, ka tā ir Merijas meita, mātes mirstīgais attēls.

«Es laikam jūs izbiedēju.» Viņa norūpējusies piegāja pie Moreja. «Vai paliek labāk?»

«Jā,» viņš apjucis izmocīja. «Man tiešām neērti… par savu muļķību.» Un it kā atvainodamies, piebilda: «Redziet… es… nebiju tam gatavs…»

Meitene saprotoši uzlūkoja Moreju.

«Šurp nākot satiku mācītāju. Jūs esot bijis manas mīļotās māmiņas draugs.»

Apliecinādams savas dziļās skumjas, Morejs nodūra galvu.

«Visas ģimenes. Viņi uzņēma mani tik labi, kad vēl biju nabaga… students bez mājām.»

Meitenes seja pauda laipnību un līdzjūtību — varēja redzēt, ka Moreja pārdzīvojumi pie kapa lielā mērā modinājuši viņas simpātijas.

«Vai jūs pazināt manu vectētiņu Džeimsu?»

«Brīnišķīgs cilvēks… es to sapratu jau toreiz… kaut gan biju tikai gaisīgs jauneklis.»

«Un tēvoci Viliju?» viņa jau izjustāk turpināja.

«Mēs ar Viliju bijām labi draugi,» Morejs, atcerējies zēnu, nopūtās. Pēkšņi viņu pārņēma vēlēšanās apliecināt seno draudzību. «Mēs bieži pārgulējām vienā istabā. Un līdz vēlai naktij pļāpājām. Viņš bija jauks zēns.»

«Jā,» meitene noteica, «tam es ticu.»

Iestājās klusums, taču Morejs nespēja palūkoties uz meiteni. Viņš vēl nebija atjēdzies un aptvēris likteņa neizprotamo pavērsienu. Joprojām nožēlodams mātes nāvi un zaudējuma radītās sekas, viņš sāka apjaust, ka meklēto glābiņu varētu rast meitā. Varbūt viņa ceļojums nemaz vēl nav galā, pēkšņajā satraukumā pavīdēja drudžaina cerība. Morejs pūlējās saglabāt mieru.

«Atļaujiet stādīties priekšā. Mans vārds ir Morejs… Deivids Morejs.»

Meitenes izteiksme nemainījās. Viņa paspieda izstiepto roku, un Morejs tik tikko apslāpēja nevilšu atvieglojuma nopūtu. Meitene nepazina ne viņu, nedz viņa nožēlojamo pagātni. Viņš bija velti raizējies — Merija nebija meitai to atklājusi, noslēpums gulēja ieslēgts nabaga salauztajā, nu jau uz mūžu apklusušajā sirdī, šepat, sešas pēdas zem viņa dārgo, roku darinājuma, apavu zolēm.

«Manu vārdu jūs jau zināt,» meitene kautri noteica, Morejam turot viņas roku. «Ketija Urharte.»

Klusu skumju apdvests, Morejs dāvāja meitenei savu visvaldzinošāko smaidu.

«Kā tavas mīļotās mātes… un visas ģimenes tuvs draugs… saukšu tevi vienkārši par Ketiju, ja drīkst.» Morejs to pateica laipni, gandrīz vai padevīgi, lai meitenei būtu vieglāk atraisīties. Bikli nostājies sānis, nožēlas un pienākuma apziņas pilns, skaidri apzinādamies savas kļūdas, trūkumus un pagātnes nodarījumus, viņš vēroja, kā Ketija zaļajā emaljas vāzē pie ķeltu krusta sakārto nedaudzos krizantēmu ziedus un viegliem pieskārieniem notrauc uz kapa sakritušās bērza lapiņas.

Galva Ketijai bija kaila, virs raupjā, gaiši zilā medmāsas tērpa viņa valkāja tumši zilu, krietni pavalkātu mēteli, bet viena kurpe, Morejs, sirdij iesmeldzoties, pamanīja, bija salāpīta ar ļoti rūpīgi uzliktu kurpnieka ielāpu. Šī sīkā taupība, kas nepaslīdēja garām viņa pieredzējušajai lietpratēja acij, aizkustināja. Viņš pārvērtīs meitenes dzīvi, pēkšņu jūtu uzplūdā, Morejs solīja, jā, ar katru vissīkāko šūnu viņš juta, ka šī nepārprotami ir liktenīga tikšanās.

«Tā!» Ketija piecēlās un, gaiši uzsmaidījusi, noteica. «Sabatam esam saposušās. Bet tagad,» viņa, bikli vilcinādamās starp kautrību un vēlēšanos, tomēr riskēja, «vai nevēlaties ienākt pie manis uz tasi tējas?»

Kopā viņi aizgāja pa grantēto kapsētas celiņu.

4. nodaļa

/

Sēdēdams pie loga istabā virs ambulances, kamēr Ketija mazajā virtuvītē gatavoja tēju, Morejs aplūkoja telpu un nevarēja vien nobrīnīties par vienkāršību un pieticību, kas te valdīja. Uz noberztās un uzspodrinātās koka grīdas dēļiem nebija pat paklāja, trūcīgā istabas iekārta sastāvēja no kvadrātveida priedes koka galda, dažiem ar astru drānu pārvilktiem krēsliem un tukša, nokvēpuša kamīna, bet ar temperu balti krāsotās sienas atdzīvināja viens vienīgs attēls, un tas pats reliģioza rakstura, no «Kristiešu vēstneša» izgriezta, slikta Valdesa Leala «Pārveidošanas» reprodukcija. Uz plaukta atradās dažas grāmatas, galvenokārt rokasgrāmatas medmāsām, un Bībele. Palodzi rotāja briežmēles paparde māla podā uz zilas apakštasītes, bet tam līdzās bija nolikts groziņš ar iesāktu adīkli. Cauri spartiskajai vienkāršībai, ko priecēja spožā, dzeltenīgajā saulrieta atblāzmā mirdzošā lauku asteru vāze uz kamīna, Morejs gan še, gan mazajā, nišveidīgajā guļamistabā, kuras durvis Ketija ienākot bija aizvērusi, samanīja trūkuma pēdas. Arī porcelāna tasītes, kuras viņa uz paplātes viesmīlīgi ienesa, bija sliktas kvalitātes, un vienīgo šķīvi pildīja ar sviestu apziestas lauku maizes šķēles. Morejs to nespēja īsti aptvert, taču, garastāvoklim pēkšņi uzlabojoties, apzinājās, ka spētu dot Ketijai visu, kas viņai nepieciešams.

«Ja būtu zinājusi, ka jūs ieradīsieties,» nedaudz satraukta, ielējusi un pasniegusi Morejam tēju, viņa, it kā sev pārmezdama iesāka, «es būtu pagādājusi ko labāku. Parasti iepērkos sestdienās, kad neesmu tik aizņemta. Nekas, labāk pastāstiet man par sevi… jūs uzturējāties ārzemēs.»

«Jā, daudzus gadus. Varat iedomāties, ko man nozīmē atgriezties mājās.» Nopūties viņš uzsmaidīja. «Bet tagad esmu ieradies, lai paliktu.»

«Kur jūs dzīvojāt?»

«Galvenokārt Amerikā.»

«Es jau gandrīz cerēju, ka teiksiet, Āfrikā.»

Tālais, garāmslīdošais skatiens it kā uzsmaidīja. «Tēvocis Vilijs ir tur… Kvibu, pie Ziemeļangolas robežas.»

Morejs neizrādīja milzīgo atvieglojumu, kādu izjuta: Vilijs viņu, protams, būtu pazinis un priekšlaicīga tikšanās varētu izraisīt visnevēlamākās sekas.

«Tu mani nepārsteidz,» viņš, manāmi ieinteresēts, laipni atbildēja. «Vēl zēns būdams, Vilijs bija kā uzburts uz Āfriku. Mēs abi kopā ar Livingstonu pārstaigājām ik jūdzi līdz Viktorijas ezeram. Tev vajadzēja dzirdēt, kā līksmojām, kad Stenlijs viņu atrada. Bet vai Angola nav… pārāk primitīva zeme?»

«Tā tas ir. Kopš aizbraukšanas tēvocis pieredzējis daudz neapskaužami sūru gadu, bet nu jau ir labāk. Varu jums parādīt dažus interesantus uzņēmumus. Tie dod priekšstatu par turienes apstākļiem.»

Tik daudz noskaidrojis, Morejs nolēma tālāk neiedziļināties Vilija pioniera darbībā — lai tā būtu rūdu rakšana, mašīnbūve vai kas cits — un atteicās no piedāvājuma.

«Kādreiz, kad tev būs laiks, es labprāt tās apskatīšu. Bet patlaban ļoti vēlētos zināt, kā tev pašai sokas.»

Nevilšus Ketija kautri atmeta ar roku.

«Ak, nav nekā īpaša ko stāstīt. Visparastākie apgabala medmāsas pienākumi, vizītes un tamlīdzīgi darbi. Reizēm apbraukāju slimniekus ar velosipēdu, reizēm apstaigāju kājām. Tad vēl pirms un pēcdzemdību aprūpes Labklājības centrā un zīdainīšu nodaļā… tā sauktajā piena bārā. Reizēm iegriežos arī vietējā Dalhavenas slimnīcā.»

«Izklausās, ka viņi tevi pārāk nodarbina.» Morejs jau bija paspējis ievērot, ka Ketijas rokas ir raupjas un pamatīgi sasprēgājušas.

«Labi, ka ir darbs,» meitene līksmi attrauca. «Turklāt, apstākļi ir pat ļoti pieņemami. Ceturtdienu pēcpusdienas man ir brīvas un ik gadu es saņemu triju nedēļu ilgu atvaļinājumu — šogad vēl atlikušas divas.»

«Tātad ar darbu tu esi apmierināta?»

Viņas vienkāršais galvas mājiens bija pārliecinošāks par jebkuriem sajūsmas apliecinājumiem. «Tikai te tikpat kā nav iespējas pilnveidoties. Tāpēc… redziet… man ir kas labāks padomā.»

Pati piebilde un priecīgais tonis, kādā tā tika izteikta, lika Morejam saausīties. Un zinādams, ka rīkojas nepieklājīgi, tomēr pajautāja.

«Vai taisies precēties?»

Ketijas gaišie, apburošie smiekli, atklādami veselīgajās, sārtajās smaganās iegrimušos baltos zobus, maigi un nomierinoši glāstīja Moreja ausis.

«Ak Dievs, nē,» viņa, beidzot saņēmusies, atbildēja. «Te neviena, izņemot pāris laucinieces, kuru intereses aprobežojas ar iksestdienas deju vakariem un Dalhavenas kinofilmām, nav. Bez tam,» viņa ļoti nopietni un nesteidzīgi turpināja. «Es esmu… tik ļoti aizņemta darbā, ka diez vai kādreiz spēšu to pamest, lai nodotos kaut kam citam, vai… kādam citam.»

Viss izrādījās tieši tā, kā Morejs to bija vēlējies. Gluži viena, bez bērnu nastas, pastāvīgi nodevusies cienījamam, taču vienmuļam un mazatalgotam darbam, Ketija • bija lielisks viņa sirsnīgās un filantropiskās pieķeršanās objekts. Moreja domas traucās tālāk. Nepārzinādams likumus, viņš prātoja, vai drīkstētu ņemt meiteni savā aizgādībā; adoptēšana, likdama domāt par sērdienību un līdzdalību ģimenes graušanā, likās nepieņemama.

Lai kā tur arī būtu, Moreja sirdi pildīja patiesas jūtas. Viņš vienmēr ir bijis un būs visaugstsirdīgākais cilvēks, un šo mazo vājību neviens nespēs noliegt. Ko visu viņš Ketijas labā varētu izdarīt! Bija skaidrs, ka meitene uzskata Moreju par nopietnu vīru un tāpēc neklājās steidzināt notikumus, lai viņu nesatrauktu. Kā jau bagāts vīrs, viņš situāciju uztvēra divējādi, apzinādamies gan brīnišķīgās atklāsmes, gan arī piepildījuma iespējas.

Bija iestājies klusums, un Morejs vēroja, kā Ketija, nodūrusi skatienu, lika uz paplātes netīros tējas traukus. Patiesībā meitene nemaz nebija mātes dzīva kopija, kā pirmajā emocionālā trieciena mirklī bija licies. No Merijas viņa bija mantojusi svaigo sejas krāsu, tumši brūnās acis, īso, paplato degunu un riekstu krāsas matus, kas, tāpat kā mātei, dabīgās cirtās krita uz kakla. Taču sejas izteiksme bija cita — domīga, varētu pat teikt — atturīga, mute šķita platāka, pilnīgāka un jutīgāka, bet lūpu līnijā

jautās vairāk nopietnības. Meitenei piemita tāda kā vienpatība — tieksme turēties savrup, kas Morejam patika. Ketija smaidīja reti, taču apburošāku smaidu viņam, šķiet, nekad nebija nācies redzēt. Visvairāk tomēr pārsteidza viņas aizkustinošais jaunavīgums. Merija bija spēcīga meiča, apaļām krūtīm un glīti veidotiem gurniem. Ketija turpretī slaida, vēl neizveidojusies — nenobriedušais augums kontrastēja ar gara nopietnību un lika Moreja instinktiem celties aizstāvībai. Nebūt nevēlēdamies nodarīt pāri mirušajai, viņš tomēr secināja, ka šim maigajam bērnam, kurš ārēji stipri līdzinās mātei, ir bagātāka dvēsele un, iespējams, pat dziļākas jūtas… Morejs attapās. Ketijas rīcībā jautās it kā slēpts satraukums, un pēkšņi viņš atcerējās, ka mācītājs Foteringejs bija minējis darbu ambulancē, kas sākas pulksten piecos. Uzmetis skatu pulkstenim, Morejs konstatēja, ka ir jau desmit minūtes pāri noteiktajai stundai. Viņš strauji piecēlās.

«Mīļo Ketij… esmu aizkavējies pārāk ilgi,» viņš atvainojās. «Un atrāvis tevi pacientiem.»

«Dažas minūtes neko neizšķir. Katru dienu man cie-

/

mini nenāk.»

/

«Tad atļauj vēl pāris vārdos piebilst, kādu prieku man sagādāja… šī tikšanās. Ceru, ka pirmajai sekos vēl daudzas… tev jāzina, ka esmu liels parādnieks jūsu ģimenei par tās sirsnību.»

Ketijas pavadīts, Morejs atgriezās mašīnā un, braukdams atpakaļ uz viesnīcu, saviļņots pārdomāja šīs neparastās un neaizmirstamās pēcpusdienas notikumus. Skumjas mijās ar sava veida prieku. Viņš bija atgriezies cēlu mērķu vadīts, lai novecojošas sievietes vietā, kura, iespējams, neaiztaupītu pārmetumus, bet varbūt pat naidu, palikdama vienaldzīga pret viņa piedāvājumiem izpirkt savu vainu un palīdzēt, atrastu nabadzīgu, smagi strādājošu meiteni, kuru drīkstēs aplaimot, sniedzot nepieciešamo atbalstu. Morejs nožēloja mātes nāvi, jā, tas bija trieciens, ievainojums pašā sirdī. Taču visu izlīdzināja jaukais bērns, kurš tikai nenovēršamas sakritības dēļ nav viņa paša meita un kuram, izpērkot pagātnes grēkus, viņš labprātīgi un dāsni liks sajust savu sirsnību, padomu, atbalstu un tēvišķību. Likteņa ceļi patiešām ir visgudri, neizdibināmi un cilvēka prātam neaptverami.

5. nodaļa

/

Tovakar pēc pusdienām Morejs ar Karmišela jaunkundzi vienojās, ka aizņems arī dzīvojamo istabu — par laimi, līdzās viņa guļamistabai atradās liela un ērta telpa ar pamatīgu kamīnu, kurš pēc viesnīcas īpašnieces pārliecinošajiem apgalvojumiem «velk labi». To nokārtojis, Morejs pieteica tālsarunu ar savu Šveices vasarnīcu.

Līdz absurdam iepriecinātajam Artūro viņš ar kravas lidmašīnu no Cīrihes lika izsūtīt golfa nūjas un vēl šo to no apģērba. Kas attiecās uz pastu, Artūro nāksies atbildēt uz svarīgākajām vēstulēm pēc saviem ieskatiem. Vai esot kādi jaunumi? Virssulainis atbildēja, ka viss ir kārtībā, laiks pieturoties jauks, no savāktajām damaskas un citām plūmēm Elena sagatavojusi kilogramiem ievārījumu, viens no ostas priekšnieka bērniem bijis slims, bet tagad viss atkal esot kārtībā, divreiz zvanījusi Altšofera kundze un lūgusi Moreja adresi — Artūro nezinājis, dot vai ne. Viņas uzmanības iepriecināts, Morejs, pēc īsa pārdomu brīža tomēr nolēma uzrakstīt draudzenei pats. Uzkāris klausuli, viņš jutās smieklīgi iepriecināts par mājas jaunumu klāstu.

Taču pievakarē, pošoties gulēt, Moreja garastāvoklis negaidot mainījās. Pārcilājot aizgājušās dienas notikumus, viņam piepeši uzgula salts pašpārmetumu smagums. Cik vienkārši viņš bija ļāvies mierinājumam iespējamajā labdarībā pret Ketiju. Cik nepiedodami aizmirsis mīļoto Meriju, pieķeroties meitai, jau pēc acumirklīgas nožēlas, noniecinājis māti. Novecojoša sici'ietc, kura, iespējams, neslēptu naidu — vai tiešām tā viņš bija domājis tikai stundu pēc vientuļā kapa apmeklējuma? Nekad, nekad viņš nebūtu saņēmis no Merijas neko citu kā vien piedošanu un mīlestību. Stāvēdams pēc individuāla pasūtījuma Vīnē pie Gruinmana darinātajā garajā zīda pidžamā ar monogrammu, Morejs pacēla pret griestiem acis un sirsnīgi zvērēja rīt visu vērst par labu. Šī apņemšanās nomierināja.

Nākamajā dienā, palicis uzticīgs solījumam, Morejs no Karmišela jaunkundzes noskaidroja Edinburgas iecienītākā puķu tirgotāja vārdu un telefoniski nodeva pasūtījumu. Pēc brīža īpašā sūtījumā pienāca milzīgs, krāšņs kallu vainags. Morejs pats to aiznesa uz kapsētu un godbijīgi novietoja ķeltu krusta pakājē. Paveiktais atviegloja un, šūpodams savu spieķi, viņš devās uz jūru izstaigāt piekrasti un ieelpot spirdzinošo gaisu. Prātīgi apsvēris, ka, neskatoties uz savām jūtām pret Ketiju, viņš meitenei joprojām ir tikai svešinieks, Morejs apslāpēja vēlmi doties uz Markinču. Taču nākamā diena bija svētdiena un, saposies tumšā uzvalkā un kaklasaitē, Morejs no neaizstājamās Karmišela jaunkundzes noskaidroja rīta dievkalpojuma laiku un devās ceļā uz ciema baznīcu.

Viņš tik sen nevienā dievnamā nebija bijis, ka pat nespēja atcerēties pēdējo reizi. Amerikā viņi ar Bertu Holbruku pa svētdienām mēdza doties ārpus pilsētas spēlēt golfu vietējā lauku klubā, kura laukums bija nosaukts neparastajā «Banokburnas» vārdā. Tā locekļi, pārsvarā Ņujorkas sabiedrību īpašnieki, kuri ģērbās slavenu firmu sporta tērpos, sākot ar gaišām, šartrēzes zaļām īsām sporta biksēm un beidzot ar koši sarkanām beretēm, bija draudzīga un lādzīga kompānija. Taču Morejs tur nekad nebija īsti labi juties. Viņš nespēja tā vienkārši iekļauties bagātu vīru bezrūpīgajā sabiedrībā, bez tam viņi visi, zinādami par Moreja nelaimīgo ģimenes dzīvi, uzskatīja par savu pienākumu viņu žēlot. Taču laukums bija labs, un Morejam patika golfs, kur parasti izdevās izcelties. Lietainās svētdienās, kad nevarēja spēlēt, viņš mēdza doties uz laboratoriju strādāt — vienā no tādām dienām Morejam krita tā laime radīt savas labākās smaržas formulu, kurai Berta nekļūdīgais tirgotāja instinkts nekavējoties piešķīra «Baznīcas procesijas» nosaukumu, un kas kā blakus produkcija bija nesusi firmai īslaicīgus ienākumus. Toreiz, Morejs prātoja, tai piektdienā pirms piecpadsmit gadiem, kad Dorisa beidzot tika nozīmēta un aizgādāta uz Vilenska klīniku, viņš bija ielavījies Svētā Tomasa baznīcas, kas atrodas Piektajā avēnijā, aizmugures sēdeklī. Braukdams uz universitātes klubu turpat līdzās, viņš bija ievērojis uzrakstu: Atvērts visu dienu lūgšanām un meditācijai. Morejs toreiz bija juties neapskaužami, it kā pats būtu garīgi slims, un nolēmis, ka baznīcas apmeklējums varētu līdzēt, devies iekšā. Velti: sarāvies aizmugures sēdeklī, viņš paslepus bija lūkojies uz pustumsā iegrimušo altāri un pat izspiedis dažas nožēlojamas asaras — atsevišķos gadījumos tas izdevās — tomēr, atstājot baznīcu, nebija izjutis ne vismazāko atvieglojumu, nedz mierinājumu, kas lika atgriezties pie sākotnējā nodoma: izklaidēšanās kluba Turku pirtī.

Taču šoreiz Moreja garastāvoklis, šķiet, atbilda šādam apmeklējumam, un viņš tuvojās mazajai ciema baznīciņai, kuras ieplaisājušā zvana trulo skaņu griezīgais aicinājums pulcināja nelielo draudzi. Ieejot dievnamā, Morejs ar labpatiku uztvēra Ketijas atzinīgo skatienu, kas tūdaļ gan novērsās. Kamēr dievkalpojuma ievadā visai nedroši uzsākto himnu nomainīja Foteringeja moku auglis, garais un vienmuļais sprediķis, Morejs varēja neuzkrītoši vērot Ketiju ciemata bērnu vidū. Viņu pārsteidza prasme, ar kādu meitene apvaldīja savus nemierīgos aizbilstamos, pati, taisna kā svece, pacietīgi klausīdamās nogurdinošajā runā. Ketijas profila kontūru tīrība lika viņam domāt par itāļu primitīvismu… varbūt Učello… nē, maigā izteiksme vairāk atgādināja krietni vēlāka perioda gleznas… Čadēna «ļauno skolotāju», viņš, apmierināts ar precīzo salīdzinājumu, taču pieaugošās kora disharmonijas iztraucēts, beidzot nosprieda.

Atalgojums nāca vēlāk, kad Morejs ārpusē pie baznīcas durvīm gaidīja Ketiju. Viņa iznāca kopā ar Foteringeja kundzi. Mācītāja sieva bija maza auguma, drukna un atklāta sieviete ar platu, neizteiksmīgu, godīgu seju un ņiprām, virs izteikti sārtajiem vaigiem iegrimušām acīm — Riburna seja, Morejs neapzināti nodomāja. Viņai mugurā bija «svētdienas kārta», melnām spalvām rotāta antīka cepure un tumši pelēks, daudz piedzīvojis un jau par šauru palicis kostīms. Morejs tika stādīts priekšā un pēc pāris mirkļu ilgas sarunas viņiem pievienojās arī Foteringejs. Morejs nekavējās apsveikt viņu ar izdevušos sprediķi.

«Ļoti iespaidīgs,» viņš teica. «Klausoties man atmiņā

atausa garīgais pārdzīvojums, kuru reiz izjutu Ņujorkā, Svētā Tomasa baznīcā.»

Pagodinošais salīdzinājums ar lielpilsētu lika Foteringejam aiz prieka pietvīkt.

«Cik laipni no jūsu puses, ka atnācāt uz mūsu ciema dievkalpojumu. Draudze nav liela un bēdīgais baznīcas zvans nespēj piesaistīt ļaudis no tālienes.»

«Es ievēroju,» Morejs netīksmē sarauca uzacis, «ka skaņa nav pārāk tīra.»

«Nedz arī stipra,» mācītājs pēkšņā īgnumā pavērsa skatu __ augšup uz baznīcas torni. «Pagājušajā gadā zvans nogāzās no satrunējušās sijas. Labošanai nepieciešamas turpat astoņdesmit mārciņas. Kur lai nabaga draudze tās ņem?»

«Bet kas attiecas uz jūsu balsi, tā tiešām ir patīkama,» Morejs diplomātiski noteica. «Pēc manām domām, pat ļoti daiļskanīga. Bet tagad,» viņš laipni turpināja, «atļaujiet man jūs visus trīs uzaicināt uz svētdienīgām pusdienām. Esmu tās pasūtījis viesnīcā. Ceru, ka esiet brīvi.»

Sekoja īsa, visai neizteiksmīga pauze — tādi ielūgumi še nebija parasti. Taču drīz vien Foteringeja seja noskaidrojās.

«Kungs, jūs esiet ļoti laipns. Jāatzīst, ka vienmēr, nokāpjot no kanceles, jūtos ļoti izsalcis.» Viņš gandrīz jautri palūkojās uz sievu. «Ko tu par to saki, dārgā? Mūsu mazais cepetis pagaidīs līdz rītam, bet šodien tev nevajadzēs noņemties ar trauku mazgāšanu.»

Atklāti nopētījusi Moreju, kā jau sieviete, kura paradusi pārliecināties pati, nevis ļaut sevi iespaidot, viņa sākumā nebūt neslēpa kritisko attieksmi pret šo, nez no kurienes tik dramatiski ieradušos svešinieku. Taču pirmie iespaidi nebija slikti un izredzes tikt vaļā no apkalpotājas pienākumiem, kuri viņai bija jāuzņemas vīra niečīgā atalgojuma dēj, lika piekrist. Viņa apveltīja Moreju ar īsu, rezervētu, neizteiksmīgu smaidu.

«Man tas sagādātu prieku. Ja Metjū kancelē iegūst apetīti, tad es to virtuvē pie plīts zaudēju.»

Ketija izskatījās iepriecināta, ne tik daudz par iespēju pašai apmeklēt «Marinē», kā par uzmanības parādīšanu viņas vecajiem draugiem. Iesēdinājis viņus visus mašīnā, mācītāju un Ketiju aizmugurē, bet Foteringeja kundzi priekšā, Morejs devās ceļā. Jau pašā sākumā viņš bija sapratis, ka mācītāju pāra cietoksnis ir jāieņem, ja ne citādi, tad pielabinoties, un pagaidām viss, šķiet, gāja labi.

Viesnīcā viņus sagaidīja Karmišela jaunkundze. Tā kā atpūtas sezona faktiski bija beigusies — te uzturējās vairs tikai daži apmeklētāji — puse galveno restorānu bija slēgti, saimniece piedāvāja viņiem galdiņu mājīgajā brokastu telpā pie kamīna, kurā valdīja tīkama vientulība. Vienkāršais un sātīgais ēdiens bija pirmšķirīgs — grūbu zupa, Lotiānas jēra muguriņa ar ceptiem kartupeļiem un dārza pupiņām, ar lauku krējumu bagātīgi noklāts un heresu papildināts mājas kārtainais krēms un, visbeidzot, Dunlopas siers un karsti auzu plācenīši. Moreja cerības, ka mācītājam un viņa sievai šī maltīte sagādās baudu, attaisnojās, it sevišķi attiecībā pret Foteringeja kundzi, kura atklāti slavēja gardumus. Jo vairāk Morejs vēroja šo vienkāršo, vaļsirdīgo sievieti, jo vairāk tā viņam iepatikās. Taču vislielāko prieku sagādāja veselīgais sārtums, kas, pateicoties barojošajam ēdienam — pretēji pliekanajai barībai, kāda, viņš nešaubījās, tika lietota mājās — pamazām ielija Ketijas vaigos, liekot spožāk iemirdzēties arī acīm un siltāk atplaukt smaidam. Paldies Dievam, Morejs nodomāja, viņu neveido tikai gars, un, pierunājis meiteni paņemt vēl vienu kārtainā krēma porciju, viņš sāka pārliecināt pārējos, cik svarīgi ir rūpēties arī par miesu, jā, pateicoties lieliskajām piemērošanās spējām, Morejs jebkurā sabiedrībā spēja būt priekšzīmīgs namatēvs — ar savu laipno, ne tik daudz jautro, cik tiešām laipno izturēšanos, viņš viņus apbūra. Apdomīgi uzturēdams sarunu, Morejs īsumā pastāstīja par savu darbu Amerikā, agrīno dienesta atstāšanu, atgriešanos Eiropā un, visbeidzot, par māju, kuru bija sev iekārtojis pie Svansija ezera, un, tā kā Ketija ieinteresēta klausījās, pielika visus spēkus, lai iespējami emocionālāk aprakstītu ezeru, ciematiņu un apkārtnes ainavu.

«Jums vajadzētu to redzēt apsnigušu… un jau pavisam drīz. Viss ietīsies visbaltākajā segā.»

Viņš izjusti nobeidza.

«Izklausās pēc burvīga nostūrīša,» Foteringeja kundze noteica. Pārliecinājusies, ka sākotnējās šaubas izrādījušās nepamatotas, viņa jau sen bija atmaigusi un pavisam negaidot pat kļuvusi šķelmīga. «Jūs esat laimīgs zēns, ja varat dzīvot tik brīnišķīgā vietā.»

«Jā, laimīgs.» Viņš pasmaidīja. «Tikai vientuļš.»

«Neesat precējies?»

«Pirms dažiem gadiem kļuvu atraitnis.»

«Ak vai,» vina ieinteresēta izsaucās. «Bet bērni taču jums ir?»

«Nē.» Morejs skumji uzlūkoja Foteringeja kundzi. «Mana laulība… nebija īsti laimīga.»

Priekšzīmīga cilvēka sāpīgie, neko tuvāk nepaskaidrojošie vārdi, piepeši lika visiem apklust. Taču Morejs, atkal uzmundrinādams viesus, neļāva klusumam ieilgt.

«Tā ir pagātne. Bet šodien mani priecē atgriešanās mājās un jūsu jaukā sabiedrība.» Viņš pasmaidīja. «Vai neiziesim atpūtas telpā un neiebaudīsim pa tasei kafijas?»

Par nožēlošanu mācītājs palūkojās pulkstenī.

«Baidos, ka mums jādodas projām. Ketijai trijos ir svētdienas skolas nodarbības. Un nu jau ir pāri pustrijiem.»

«Ak Dievs,» Foteringeja kundze noteica. «Kā laiks aizskrējis. Un turklāt tik patīkami. Mēs esam ļoti pateicīgi tavam jaunajam draugam. Nāc, mīļā, pametīsim vīriešus uz pāris minūtēm.» Viņa piecēlās un, paņēmusi Ketiju aiz rokas, ar sev raksturīgo stingrību piebilda, «Karmišela jaunkundze mums parādīs, kur nomazgāt rokas.»

Palicis viens ar mācītāju, kurš, piecēlies un piegājis pie loga, vēroja jūru, Morejs izmantoja mirkli un no iekškabatas izvilka savu čeku grāmatiņu. Uzšņāpis ar lodīšu pildspalvu pāris rindiņu, viņš piecēlās.

«Kā draudzības un labas gribas apliecinājumu… atļaujiet man piedāvāt jums šo… lai draudzi varētu pulcināt kā pieklājas.»

Foteringejs strauji pagriezās. Sīkais, nomāktais vīrelis, kura dzīslās drīzāk ritēja žults nekā asinis, šķita dziļi saviļņots. Neizsakāmi apjucis, viņš lūkojās uz čeku un murmināja:

«Mīļais kungs… tas ir vairāk nekā augstsirdīgi… tas ir dāsni.»

«Nebūt ne. Es no tā gūstu prieku. Un varu atļauties,» Morejs pielika pirkstu pie lūpām, «tikai lūdzu… pārējiem par to ne vārda.»

Pa to laiku abas dāmas jau bija atgriezušās un Foteringeja kundze, vīra izturēšanās pārsteigta, iesaucās.

«Metjū! Kas noticis?»

Mācītājs dziļi ievilka elpu un norija kamolu rīklē.

«Es nespēju klusēt. Man jāizstāsta. Moreja kungs man

tikko iedeva astoņdesmit mārciņas zvana remontam!»

/ /

183

Iestājās pēkšņs klusums. Foteringeja kundzes jau tā sārtie, sātīgā ēdiena iekrāsotie vaigi kļuva vēl tumšāki.

«Ak, es nespēju aptvert,» viņa klusi iesāka. «Tas ir tik neizsakāmi mīļi.» Viņa nesteidzīgi piegāja pie Moreja un abām rokām saņēma viņa plaukstu. «Šis nožēlojamais zvans manu nabaga veco vīru darīja traku. Bet tagad… es vēl nebiju ar jums kopā pavadījusi ne piecas minūtes, kad jau sapratu, ka esat īsts labdaris.»

Parasti Morejs neļāvās apjukumam, taču šoreiz jūtu patiesums sievietes balsī lika viņam samulst.

«Nekas… nekas,» Morejs neveikli bilda. «Ja vēlaties fikt atpakaļ laikā, mums jābrauc.»

Par spīti iebildumiem, Morejs katrā ziņā arī atpakaļ vēlējās viņus nogādāt mazajā mašīnā — šoreiz Foteringeji iekārtojās aizmugurē, bet Ketija — līdzās Morejam. Neilgais brauciens pagāja klusējot, taču, kad pie mācītāja mājas viņi atsveicinājās, meitene aizkavējās, lai pateiktos — steidzīgi, kautri, bet neapšaubāmi sirsnīgi.

6. nodaļa

r

Pirmdienas pēcpusdienā īpašā preču auto no Prestvikas lidostas tika atsūtītas golfa nūjas un divas ceļojumu somas — Morejs zināja, ka krietnais Artūro izdarīs visu kā nākas. Lieliskā ādas soma un mirdzošās «True Temper» nūjas uzmundrināja un kaut gan bija jau diezgan vēla pēcpusdiena, Morejs aizgāja uz klubu, iepazinās ar sekretāru un pieteicās par pagaidu biedru. Nolīdzis profesionāli, viņš paguva izspēlēt divpadsmit bedrītes. Tālu pārskatāmais paugurainais laukums bija visnotaļ pieņemams, Morejs jutās lieliski, un kad dziestošā gaisma lika pārtraukt spēli, viņš par vienu punktu bija priekšā savam pretspēlētājam, dūšīgam un spēcīgam skotam, kurš, iesākumā, kā jau lietpratējam klājas, bija nicīgi izturējies pret amatieri, drīz vien, visai komiskā veidā, bija mainījis savu attieksmi.

«Tu labi sit,» viņš atzina, dodoties atpakaļ uz klubu remdēt slāpes. «Bieži negadās apmeklētāji, kuri spēj mani pieveikt. Varbūt uz rītu varam sarunāt revanša maču?»

Morejs piekrita.

«Tieši desmitos,» viņš noteica, piebīdījis pretiniekam mārciņas zīmi. «Bet varbūt tiksimies arī pēcpusdienā.»

Apņēmības pilns, Morejs cīnījās ar uzmācīgo vēlmi doties uz Markinču. Viņš labi pazina vilcināšanās gudrību un priekšrocības, ko sniedz pārtraukuma izraisītās ilgas un atmiņas, turklāt Morejs nevēlējās, lai viņa centieni tiktu pārprasti.

Līdz trešdienas rītam klusējis, viņš uzrakstīja zīmīti, kuru nosūtīja ar gadus septiņpadsmit vecu viesnīcas izsūtāmo zēnu.

Mīļo Ketij!

Rīt došos uz Edinburgu iepirkties. Ceru, ku pēcpusdienā esi brīva no darba un ja Tev nekas labāks nav padomā, zmrbūt vēlies braukt man līdzi. Nesaņēmis atteikumu, pulksten divos iebraukšu Tev pakaļ.

Ar sirsnīgu sveicienu, Deivids Morejs.

Bažas, ka viņa varētu būt aizņemta, drīz vien izrādījās veltas — zēns atnesa mutisku piekrišanu un nākamajā pēcpusdienā, kad Morejs piebrauca pie ambulances, Ketija ārpusē jau gaidīja — ģērbusies tīrā, baltā blūzītē, pelēki punktainos, kā Morejam šķita, pašas šūtos, Harisa tvīda svārkos, un, glābdamās no visai asā vēja, stipri apvalkātajā mētelī, kurā viņš to bija sastapis pirmoreiz. Svaigā un jaunavīgā seja, no kuras uzvēdīja vienkāršā brūno ziepju smarža, protams, atsvēra visu, taču apģērbs bija tik necils, ka izskatījās labi ja nedaudz glītāks par lauku kalpones brīvdienas kārtu. Lai nu kā, bet Morejs jutās apmierināts, it sevišķi par veco mēteli, kurš varētu sagādāt kāroto izdevību — Ketiju pārliecināt nenāksies viegli, taču viņš nolēma mēģināt.

Kāds prieks bija just meiteni sev līdzās pēc trim labprātīgas atteikšanās dienām. Viņa ne tikai priecājās Moreju redzot, bet, brauciena gaidu pilna, bija līksmāka kā jebkad. Viņš juta, ka Ketijas biklums pamazām zūd. Kādu brīdi viņi brauca klusēdami, līdz meitene ierunājās:

«Daudz patīkamāk nekā autobusā. Cik labi, ka uzaicinājāt mani. Un tik ērti. Arī man Edinburgā iegadījušās darīšanas.»

«Tad nokārtosim tās vispirms,» Morejs laipni piedāvāja. «Pasaki tikai, uz kurieni jābrauc.»

«Uz Džordžstrītas 10.a numuru,» viņa atbildēja. «Tur atrodas Centrālās Āfrikas Misionāru biedrības kantoris.»

Morejs uzmeta meitenei ašu mirkli. Viņu acis sastapās tikai uz brīdi, pirms Morejs atkal pievērsās ceļam sev priekšā, taču Ketija bija paguvusi uztvert viņa mulso izteiksmi un smaidīdama turpināja:

«Vai tad jūs nezināt… tēvocis Vilijs ir aizceļojis biedrības uzdevumā. Jūtos vainīga, ka neparādīju fotogrāfijas, bet biju pārliecināta, ka jūs saprotat, par ko ir runa. Viņš jau vairākus gadus strādā ārzemēs kā misionārs.»

Pagāja kāds brīdis, pirms Morejs atguvās no pārsteiguma.

«Nē… es nebiju tā īsti aptvēris…»

«Redziet, viņš tur dzīvo. Un vissarežģītākajos apstākļos lieliski tiek ar visu galā — jūs nevarat pat iedomāties, ko tēvocim Vilijām nācies piedzīvot.»

Par spīti nepatikai pret Vilija reliģiskajiem centieniem, Moreju iespaidoja Ketijas dedzīgais un atklātais tonis. Atmiņā sentimentāli atausa mazais, spožacainais Ardfilanas zēns pirms trīsdesmit gadiem.

«Kā tad! ja padomā — tieši to no Vilija varēja gaidīt.

Es vinu cienu.»

/

«Zināju, ka jūs tā teiksiet,» Ketija klusi noteica.

«Jāatzīst…» Viņi jau bija iebraukuši Edinburgas nomalē un dzīvā satiksme lika Morejam uz brīdi apklust, nenobeidzot domu. «Jā, jāatzīst, ka tavs lūgums doties uz… biedrību, mani samulsināja. Taču tagad saprotu. Ceru, ka viņi tevi informē par Vilija darbu.»

«Protams. Un bez tam… vienīgais, kā varu viņam palīdzēt, ir regulāri sūtīt paciņas. Es to nokārtoju caur biedrību. Viņi zina, kas Vilijām nepieciešams, un var iegādāties preces par mērenākām cenām.»

«Tu atstāj biedrībā naudu?»

«Kāpēc ne?» Ketija mundri atjautāja. «Tas nav nekas liels. Tēvocis Vilijs pelnījis daudz vairāk; bez tam viņš ir mans vienīgais radinieks.»

Morejs sāka saprast lēto drēbju, nabadzīgā mājokļa un vienkāršā ēdiena iemeslu. Ketijas trūcīgajai dzīvei bija atrasts izskaidrojums. Aizkustinājumu, ko modināja meitenes pieķeršanās tēvocim, tomēr pārmāca sašutums par atteikšanos no tā mazuma, kas pienācās viņai pašai un piepeša dziņa mudināja Moreju atklāt Ketijai savu turību

un visu, ko viņš ne tik vien var, bet arī darīs viņas labā.

' / ' /

Taču nojauta lika piesargāties; nē, nē, viņš pats sevi atturēja, vēl ne — svarīgākais ir izvairīties no pārsteidzīgas un satraucošas rīcības.

Viņi tuvojās pilsētas centram; ievērodams Ketijas norādījumus, Morejs pie Skota pieminekļa iegriezās Prinsizstrītā, pabrauca kādu gabalu pa Kreigterasi un, šķērsojis plašu laukumu, nonāca pie pelēka mūra ēkas ar biedrības nosaukuma uzrakstu uz tīri nospodrinātas misiņa plāksnes. Tā atgādināja vecu Viktorijas laika dzīvojamo namu, kas pēc Moreja domām bija kāda labdara — piemēram, dievbijīgas pilsētas lieltirgotāja atraitnes dāvana biedrībai. Vairākos logos iekārtie plakāti, kā pa gabalu likās, attēloja nelaimīgu un izkāmējušu afrikāņu bērnu pulkus.

«Arbutnotas jaunkundze mani gaidīs,» Ketija noteica, aši izkāpdama no mašīnas. «Es neaizkavēšos ilgāk par piecām minūtēm.»

Viņa turēja vārdu. Morejs tikko paguva izsmēķēt Sobrānijas cigareti — tālredzīgi no Šveices pietiekamā daudzumā līdzpaņemto iemīļoto marku — kad Ketija jau bija atgriezusies. Mašīnas pulkstenis darbojās un rādīja tikai pusčetri. Taču, uzmetusi tam skatienu, Ketija aizelsusies atvainojās.

«Ak, aizkavēju gan jūs.»

«Nebūt ne. Vai viss kārtībā?»

«Jā, paldies.»

«Bet tagad, Ketij,» viņš, iedarbinādams mašīnu, apņēmīgi iesāka, «no tevis šai dienai pietiks un atlikušo pēcpusdienas daļu tu būsi manā rīcībā. Aizmirsīsim uz brīdi Centrālo Āfriku un tās vietā kaut cik padomāsim paši par sevi. Vispirms noliksim mašīnu un abi kopā dosimies iepirkties.»

Morejs uzmeklēja tuvējo stāvvietu un, paņēmis meiteni aiz rokas, veda atpakaļ uz Prinsizstrītu. Viņu soļus apmirdzēja saule. Iepretī dārzos vēl ziedēja rozes un platānu lapas čabēja spirdzinošajā vējā. Pāri, pret spožo debesu velvi pacēlās Pils mūra robojumu asās, it kā ar nazi izcirstās līnijas. Morejs, vadīdams Ketiju cauri ielas burzmai, vēl joprojām aizbildnieciski turēja viņu pie rokas.

«Vai Prinsizstrīta nav jauka?» meitene ierunājās.

«Pastāv uzskats, ka tā esot skaistākā iela Eiropā.»

«Tā patiešām ir skaista, Ketij,» Morejs līksmi attrauca, «un turklāt pilna brīnišķīgiem, jaukām lietām pildītiem, veikaliem.»

«Ak,» viņa vienaldzīgi piekrita, «diemžēl šausmīgi dārgām.»

Morejs sāka smieties. Viņš bija lieliskā omā. Apkārtējā ainava, saule un spirgtais, reibinošais gaiss — viss deva spēku.

«Ketij, Ketij,» viņš izsaucās, saspiedis meitenes elkoni. «Tu mani padarīsi traku. Kad iepazīsimies tuvāk, sapratīsi, ka naudas tērēšana man nudien sagādā prieku.»

Ketija tīksmi, tomēr it kā šaubīdamās, pasmaidīja.

«Nu,» viņa lietišķi noteica, «ja vien ar to nešķiežas.»

«Tu pati vislabāk zini, mīļā, ka citu labā izdota nauda nav zemē nomesta.»

«Tur gan jums taisnība,» meitene piekrita un viņas seja noskaidrojās. «Jūs rīkojāties tik mīļi un augstsirdīgi… atdodams Foteringeja kungam zvanu.»

«Jā, to vecais zēns ir dabūjis. Taču nedrīkst aizmirst arī viņa nabaga sievu, kurai netika nekas — šķiet, tāda vienmēr ir bijusi viņas daļa dzīvē. Izvēlēsimies Foteringeja kundzei kaut ko jauku. Bet vispirms,» Morejs bija apstājies pie Fergusona konditorejas, «es vēlētos diviem maziem Šveices draugiem nosūtīt kādu Edinburgas saldumu.»

Viņi iegāja iekšā un Morejs pasūtīja lielu iecienītā našķa kasti nosūtīšanai uz Švansiju. Nākamajā veikalā viņš, ar Ketijas palīdzību, iegādājās skaistu un ietilpīgu melnas ķirzakādas somu mācītāja sievai.

«īsta skaistule.» Ketija apbrīnodama noglāstīja mirdzošo ādu. «Turklāt, es zinu, ka tieši tādu Foteringeja kundze vēlējās.»

«Varēsi viņu ar to iepriecināt.»

Pēc tam Morejs veda Ketiju uz veikalu, kurš, iebraucot pilsētā, bija licies vispiemērotākais.

«Tā,» viņš visai pacilāti un pat draiski iesāka, «te es taisos nopietni iepirkties.»

Morejs jau grasījās atbrīvot Ketijai ceļu, lai dotos iekšā, taču meitene viņu steidzīgi apturēja.

«Vai tad jūs neredzat… šis nav vīriešu preču veikals.»

«Redzu,» viņš, nopietni uzlūkodams Ketiju, atbildēja. «Nav gan. Bet es vēlos te nopirkt tev jaunu mēteli… un vēl šo to, kas, pēc manām domām, varētu noderēt. Bet tagad vairs ne vārda. Esmu sens ģimenes draugs un tev jāpierod pret mani izturēties kā… nu, piemēram, kā pret tēvoci Viliju. Jeb vēl labāk, kā pret vecāko brāli. Un tāpēc es nevaru ļaut tev — tikglītai meitenei — visu naudu sūtīt uz Angolu un pašai iztikt bez visnepieciešamākā.»

Ketijas sejā bija ielijis viegls sārtums. Viņa gribēja ko teikt, taču nespēja. Meitene nodūra acis.

«Nekad pārāk neesmu uztraukusies par to, kas man mugurā.» Morejam par atvieglojumu, meitene atkal palūkojās viņā un, nespēdama pretoties, viegli drebošām lūpām uzsmaidīja. «Neizlikšos. Domāju, ka man patiktu būt tikpat glītai kā citas.»

«Un tu būsi, tikai vēl daudz glītāka.»

Nojauta Moreju nebija vīlusi, viņi iegāja pirmšķirīgā veikalā. Uzmanīgai, rūdītai pārdevējai piepalīdzot, viņš, par spīti Ketijas čukstus izteiktajiem iebildumiem, izvēlējās siltu, vieglu un glītu Šetlendas vilnas mēteli, jaunus cimdus, kurpes, ar roku apgleznotu zīda šalli, un, visbeidzot, neuzkrītošu un gaumīgu tumši zaļu Lovata kostīmu. Morejs gribēja pirkt vēl un vēl: neko viņš tobrīd nevēlējās tik ļoti, kā ievīstīt Ketiju dārgajās zvērādās, kurām, uzmetusi pircējiem vērtējošu skatienu, pārdevēja, drošs paliek drošs, noveda viņus garām. Taču to Morejs neuzdrošinājās… vēl ne. Kamēr Ketija devās augšā uz pielaikojamo telpu, viņš, iekārtojies atzveltnes krēslā elegantajā, sarkanajiem paklājiem izliktajā salonā, izstiepa kājas, aizdedzināja cigareti un jutās gluži kā mājās. Pēc brīža atgriezusies, Ketija nodurtu skatienu nostājās viņa priekšā. Pārmaiņa bija tik satriecoša, ka Morejs nespēja ticēt savām acīm. Meitene izskatījās valdzinoša.

«Kundze šai Lovatā pārvērtusies līdz nepazīšanai.» Pārdevēja, paslepus vērodama Moreju, ar lepnumu noteica.

Pieredzējušais skatiens lika Morejam apvaldīt sajūsmu.

«Lieliski,» viņš dzedri noteica. «Liekas, ka piestāv.»

«Protams, kungs. Jaunajai dāmai ir īsts trīsdesmit ceturtais.»

Morejs uzstāja, lai Ketija paliek kostīmā un jaunajā mētelī. Pārējos pirkumus, skaisti iesaiņotus, varēja ērti paņemt rokā, bet veco, nevajadzīgo mēteli kopā ar Harisa svārkiem, aizsūtīt uz Markinču. Neskatoties uz Moreja pūlēm noslēpt Ketijas skatienam saņemtā čeka summu, meitene nebeidza viņam pie auss čukstus gausties, bet, atstājot veikalu jaunajās drēbēs, prieka dzirksts viņas acīs tomēr nepalika Morejam apslēpta. Krietni pastrādāts, viņš, iekšēji nodrebēdams, domāja, un tas ir vēl tikai sākums.

Klusēdami viņi devās atpakaļ pa rietošo, aiz mākoņu grēdas paslēpušos saules staru apmirdzēto ielu, līdz, lūkodamās tālumā, Ketija ierunājās:

«Jūs esiet viscēlākais cilvēks, Moreja kungs. Ceru, ka nebūsiet sevi izputinājis.»

Viņš noraidoši papurināja galvu.

«Es taču tev teicu, ka esmu parādnieks. Tu vienkārši man palīdzi atlīdzināt.»

Pagriezusies Ketija cieši uzlūkoja Moreju.

«Tie ir visjaukākie vārdi, kādus man jebkad nācies uzklausīt.»

«Varbūt arī tu vēlies mani iepriecināt? Moreja kungs skan tik stīvi, kā būtu, ja tu sauktu mani vienkārši par Deiviju?»

«Ai, labprāt» meitene kautri atteica.

Lai klusums neveikli neieilgtu, Morejs jautri iesaucās:

«Ak vai! Jau pāri pieciem. Laiks dzert tēju. Tik tālu biju uzņēmies vadību, bet tagad Jaušu rīkoties tev pašai. Uz kurieni vēlies iet?»

Nevilcinādamās Ketija nosauca ne tikai labāko, bet arī cenu ziņā mērenāko kafejnīcu. Tā atradās turpat netālu un jau pēc brīža viņi bija iekārtojušies gaišā un siltā, līksmas balsu murdoņas pārņemtā augšstāva telpā, no kuras pavērās skats uz pretējās puses dārziem. Skotu stilā klātais galds bija piekrauts ar kārdinošiem plācenīšiem un bulciņām, bet pašā vidū vairākplākšņu paliktnis piedāvāja daudzveidīgo, no biskvīta mīklas, pūdercukura glazūras un marcipāna gatavoto vietējās konditorejas brīnumu. «Franču kūku».

«Ko tu ieteiktu?»

«Vai esi izsalcis?» Ketija jautāja.

«Izbadējies.»

«Es arī.» Viņa uzsmaidīja Morejam kautri rotaļīgu smaidu. «Vai neesi aizmirsis, kā garšo laba skotu vakariņu tēja?»

«Neesmu vis. Un vislabāko tiku dzēris jūsu vecajā Ardfilanas mājā.»

«Tā, šeit var dabūt… ceptu zivs fileju pētersīļu mērcē… izklausās vienkārši, taču ēdiens burtiski kūst mutē.»

Morejs zobgalīgi palūkojās Ketijā.

«Vai dārgs?»

Meitene atraisījās atklātos, dabiskos un pēkšņos smieklos, kuri atskanēja tik līksmi, ka pat drūmajiem edinburdziešiem pie blakus galdiņa nācās pasmaidīt.

«Tas maksā veselu puskronu. Un pēc tavas šīsdienas krietnās izpirkšanas maksas, šķiet, man nāksies segt izdevumus.»

Pienāca oficiante un Morejs ļāva Ketijai pasūtīt. Zivs, kā solīta, bija svaiga, tikko no jūras izcelta, un garšīga, uz karstās, grauzdētās maizes šķēlītes kusa sviests, bet tēja garoja stipra un verdoša. Izbraukuma sajūsma un apziņa, ka viņa izskatās labi, bija kliedējušas Ketijas kautrību, iegūtais dzīvesprieks darīja meitenes sabiedrību omulīgu, un tā kā Morejs jau bija paguvis samanīt viņas raksturā ne tikai introspektīvas tendences, bet pat tieksmi uz melanholiju, priecājās par iespēju piešķirt tās garam gaišāku lidojumu. Ketija savā jaunajā, elegantajā apģērbā izskatījās tik pievilcīga un pārvērtusies, ka, pati to neapzinādamās, piesaistīja ne vienu vien atzinīgu skatienu, kuri arī Morejam, protams, nepaslīdēja garām neievēroti. Jā, viņš, labpatikā vērodams Ketiju, prātoja, meitene ir rūpju vērta — viņa mani atalgos.

Pavakariņojuši, viņi brīdi sēdēja klusas saskaņas vienoti, līdz Ketija tīksmi nopūtās.

«Cik žēl, ka šai burvīgajai dienai jābeidzas. Septiņos man jābūt atpakaļ un jānomaina māsa Ingrema.»

«Tiešām?» Morejs vīlies izsaucās.

«Diemžēl, jā.»

«Un es domāju, ka mēs vēl brīdi uzkavēsimies tepat un tad apmeklēsim kādu teātra izrādi. Vai tev tas būtu paticis?»

Ketija nodūra acis, bet jau pēc mirkļa atklāti palūkojās Morejā.

«Varbūt jums liksies dīvaini, Moreja kungs… es gribēju teikt, Deivid, bet es nekad mūžā teātrī neesmu bijusi. Kad māte vēl bija dzīva, mēs ik gadu apmeklējām Orfeja kora uzvedumu «Mesija». Esmu bijusi arī uz koncertiem Ašerholā.»

«Bet uz īstu teātri… labām lugām, operu un līdzīgām • izrādēm?»

Meitene noraidoši pakratīja galvu, un Morejs jutās

aizkustināts līdz sirds dziļumiem.

/

«Bet, mīļo Ketij, es nespēju samierināties ar domu, ka tev tā visa ir pietrūcis. Vai nekad neesi pat vēlējusies aiziet?»

«Nē, tik tiešām.»

«Bet kāpēc?»

Meitene apklusa it kā pārdomādama jautājumu. Beidzot vina vienkārši noteica.

/

«Māte mani uz to nemudināja. Bez tam, šķiet, ka vienmēr esmu bijusi pārāk aizņemta ar citiem darbiem… un domām.»

«Cik mazs un nopietns cilvēks tu esi.»

«Vai tev neliekas, ka arī laiks, kurā mēs dzīvojam, ir nopietns?»

«Jā,» Morejam bija jāpiekrīt. «Tā ir.»

Likās, ka Ketijas spējas pārsteigt ir neierobežotas. Un cik nepieejamu viņu reizēm spēja darīt sejā iegūlusī apvaldītā izteiksme. Cik brīnišķīgi šajā izvirtušās morāles gadsimtā sastapt tik tīru un nesamaitātu nevainību.

«Nāc, mīļā,» Morejs laipni teica. «Aizvedīšu tevi mājās.»

Nesteidzīgi Morejs brauca atpakaļ caur biezējošo krēslu, atstādams aiz muguras mazās pilsētiņas līča krastā, kurās, spītējot uzmācīgajai naktij, jau iedegās pa uguntiņai, un ļāvās nākotnes apcerei. Neskarts viņa pūļu vērts darba lauks, Morejs pie sevis atkārtoja. Laika netrūka, taču arī darba bija ļoti daudz. Neskatoties uz Ketijas pievilcību un iedzimtajām garaspējām, Morejam, kā jau daudz pieredzējušam vīram, nācās atzīt, ka viņa ir vienkārša un neskolota meitene, kurai nav ne mazākās izpratnes par mūziku, mākslu un literatūru. Šis vienīgais attēls viņas istabā… drausmīgi… un nedaudzās, protams, noderīgās mācību grāmatas un Bībele, neliecināja par plašām zināšanām. Nabaga bērnam droši vien nācies pārāk smagi strādāt, lai pa naktīm vēl spētu lasīt. Tas viss jālabo, Ketijai jāsaņem izglītība, jāapgūst vairākas valodas, jāapmeklē laba universitāte — Zenēvā vai Lozannā — jāiziet, teiksim, sociālo zinātņu kurss. Izglītība un uzturēšanās kulturālu cilvēku sabiedrībā līdzsvaros vinu, izlīdzinās sīkās neveiklības, tuvinās pilnībai. Savā ziņā viņas audzināšana bijusi visai prātīga — nevainojama un spartiska, taču, tai pašā laikā… tā teikt… aprobežota. Un ari slavējami nesavtīgā Vilija ideju apsēstība savā būtībā bija muļķīga un izskaužama. Taču vispirms vajadzēja Ketiju pierunāt atstāt pašreizējo darbu — viņa pati taču bija izteikusi tādu minējumu — un, vēlēdamies pamudināt, Morejs teica:

«Es labprāt kādu dienu dotos tev līdzi vizītē. Man tas būtu ļoti interesanti. Varbūt var jau šonedēļ?»

«Protams,» Ketija laipni atteica. «Rīt gan ne, jo Dalhavenā man jāsatiek apgabala galvenais ārsts, bet, ja vēlies, varam sarunāt parīt.»

«Labi. Deviņos iebraukšu tev pakaļ.» Kad viņi bija sasnieguši Markinču, Morejs savāca Ketijas saiņus, pavadīja meiteni līdz durvīm un, apklusinājis no jauna pasprukušo pateicības vārdu birumu, laipni, bet ātri novēlēja labu nakti. Viņus saistīja tikko izveidojušās saites; Morejs nevēlējās tās saraut, ļaujoties

lieveņa sentimentam.

t

7. nodaļa

r

Tovakar, pārliecināts, ka viss izdevies labi, pat lieliski, Morejs jutās neparasti viegli un agri devās pie miera. Cik uzmundrinoša un reizē bezgala nomierinoša bija viņa mazās draudzenes sabiedrība! Ieguvusi labu izglītību, Ketija varētu kļūt par viņa intereses avotu un jaunu mērķi dzīvē, bet ļaujot darbos apliecināt viņa nesavtību, sniegtu tik ļoti ilgoto mierinājumu. Iekārtojies uz spilvena, Morejs pēc mirkļa jau bija aizmidzis.

Nākamajā rītā, saņemdams agrīno tēju, viņš ievēroja, ka laiks, par nožēlu, ir mainījies. Smagas lietus lāses, sizdamās logā, nebūt nemudināja celties. Izdzēris tēju un apēdis plānu sviestmaizīti, Morejs atgūlās un aizvēra acis, taču miegs nenāca, un viņš piezvanīja, lai pasūtītu rīta avīzi. Uznāca izsūtāmais zēns un kopā ar laikrakstu atnesa Morejam pasta sainīti, kuru no Švansijas bija atsūtījis Artūro: biznesa informāciju no Ņujorkas mākleriem, pāris rēķinu, vairākas dividendes, ilustrētu Domjē zīmējumu Bernes izsoles katalogu un visbeidzot vēstuli no Altšofera kundzes. Morejs atvēra aploksni:

Gasthofa Lindenhofa Bādenbādene Ceturtdiena, 15. Mīļais draugs!

No Švansijas korespondentiem uzzināju, ka vēl līdz šim neesat atgriezies savā vasarnīcā un sāku raizēties, vai tikai Jūsu ilgstošo prombūtni nav izraisījuši kādi sarežģījumi, vēl jo vairāk tāpēc, lai kopš negaidītās aizbraukšanas neesmu no Jums saņēmusi ne rindiņas. Vai darījumi prasa vairāk spēka nekā Jūs domājāt? Vai varbūt esiet saslimis? No sirds ceru, ka neviens no šiem minējumiem, kuri man pēdējā laikā nedod miera, nebūs īstais. Ļoti lūdzu, atrodiet laiku un uzrakstiet man, kā Jums klājas. Esmu pārliecināta, ka izpratīsiet manu neizmērojami dziļo interesi par visu, kas attiecas uz Jums.

Laiks pieturas jauks, un es šeit jūtos daudz labāk nekā mājās. Taču uzmācas grūtsirdība… grūtsirdība… kas patiesībā nav nekas cits kā vientulības apziņa. Jaunus draugus neprotu iegūt un, izņemot kādu vecu paziņu invalīdi, kuru sastapu kūrvietā, tikpat kā ne ar vienu nesarunājos. Mana dzīve aizrit pavisam vienmuļi. Es ceļos agri, izeju minerālūdens procedūru un iedzeru kafiju ar Zwieback mazajā tuvējā kafejnīcā. Pēc tam dodos kalnos — Jūs taču zināt, cik ļoti man patīk staigāt — atgriežos necilajā pansijā, kur visi pret mani izturas bezgala mīļi un uz terases zem liepām ieturu savas vienkāršās Mittagessen. Pēc tam stundu vai divas atpūšos. Pēcpusdienas pavadu joprojām ziedos slīgstošajos dārzos savā apdomīgi izraudzītajā vietā nepārāk tuvu orķestrim, kas, kopš manas ierašanās jau četrpadsmit reizes ir izpildījis Štrausa Vīnes valsi. Te es vadu laiku, sapņodama un vērodama garāmgājējus. Vai visi viņi ir laimīgi, es minti? Biežāk gan šķiet, ka ne. Lai nu kā, bet šie ļaudis ir pavisam citādi nekā tie, kurus sastapu un pazinu toreiz jaunībā, kad kopā ar vecākiem

še ierados pirmoreiz. Atmiņas mani nomāc, un es steidzos atgriezties paviljonā, lai iebaudītu tēju — par nožēlošanu ne tuvu tik labu kā Jūsu aromātiskais Tvinings — un angļu plūmju kūkas gabaliņu. Vakaros neaizraujos ar kazino, jo apmeklētāju alkatīgās acis izsauc manī riebumu. Tā vietā paņemu kādu labu grāmatu — pašreiz pārlasu «Annu Kareņinu» — un iekārtojos savā istabā pie pastāvīgi atvērtā loga. Lampas gaisma pievelk nejaušu naktstaureni, zem liepām mirdz jāņtārpiņu lukturīši, man uzmācas snaudiens un es, Jūsu Pepija kunga vārdiem izsakoties, lienu gultā.

Tā, lūk, mīļais draugs, paiet manas dienas. Vai nav pārāk * vienkārši un nedaudz skumji? Jā, skumji, jo man pietrūkst Jūsu klātbūtnes un burvīgās Kameradsdiaft. Bez tam, man nepieciešams padoms, jo kāds kungs no Bāzeles — pēc profesijas ķīmiķis — vēlas pirkt Zēburgu. Es negribētu šķirties no šī burvīgā nama, kuru, kā zinu, arī Jūs esat iemīlējis, taču apstākļi pašreiz ir ļoti smagi. Pasteidzieties, lūdzu, ar vēstuli un atrakstiet, kad domājiet atgriezties. Tā kā bez Jums mani Švansijā nekas nesaista, palikšu Bādenē, līdz saņemšu kādu ziņu.

Piedodiet, ja nespēju noslēpt savu dziļo pieķeršanos Jums.

Ar cienu,

f '

Frīdafon Altšofera.

Morejs nesteidzīgi nolika vēstuli. Jauka, viņš nodomāja, neskatoties uz visai frāžaino stilu — labi audzinātas, cienījamas un līdz galam uzticīgas sievietes vēstule. Jebkurā citā gadījumā tā Moreju būtu aizkustinājusi, . bet tagad, iespējams, vakardienas atskaņu iespaidā, vēstule palika bez īpašas ievērības. Morejs, protams, priecājās, uzzinot kaut ko par Altšofera kundzi un jutās glaimots, ka sievietei viņa pietrūkst, taču pašreiz nespēja, kā parasti, ieinteresēties par viņas aktivitātēm. Un vai

Altšofera kundze nedaudz nepārspīlē savu vientulību? Viņa piederēja pie sievietēm, kuras pulcina ap sevi sabiedrību, lai izklaidētos. Moreju pārsteidza arī gluži nevietā pieminētais pieticīgais lenčs. Viņš labi zināja, ka Altšofera kundze nemēdz atteikties no galda baudām, un pagājušo reizi viņa no Bādenes bija atvedusi brīnišķīgu riekstu zupas recepti. Katrā ziņā šodien Morejam nebija vēlēšanās uz vēstuli atbildēt. Kas attiecas uz Zēburgu, viņš palīdzēs Altšofera kundzei izšķirties, bet vēlāk — pašreiz viņa domas aizņēma citas lietas.

Bija jau gandrīz pusdiena, kad Morejs piecēlās un sāka laiski ģērbties. Arī pēc lenča lietus nepārgāja. Morejs klīda pa viesnīcu, pūlēdamies īsināt laiku ar veciem skotu sporta un lauksaimniecības žurnāliem. Nemiers urdīja paņemt mašīnu un doties uz Markinču, taču viņš atcerējās, ka Ketijas tur nav. Viņa bija stāstījusi, ka dosies uz Dalhavenu. Tomēr viņš varētu sagādāt sev to prieku un pabraukāt gar meitenes nama logu… Šis absurds lika Morejam attapties un aiz kauna pietvīkt. Viņi ar Ketiju satiksies rīt, bet tikmēr — jāpaciešas. Garlaikotu skatienu lūkodamies ārā pa atpūtas telpas aizmigloto logu, Morejs cerēja, ka laiks uzlabosies.

Arī nākamajā dienā lija un debesis joprojām bija drūmi nomākušās. Tomēr Moreja garastāvoklis, izbraucot no viesnīcas garāžas un dodoties gar izmirkušo dzīvžogu rindām uz Markinču, bija līksmu gaidu pilns.

Kad viņš ieradās, Ketija rīta pieņemšanu jau bija beigusi, viņa aizslēdza ambulances durvis un, paņēmusi savu melno somu, iekārtojās Morejam līdzās.

«Labrīt!» Viņš sveicināja, juzdamies iepriecināts, atkal redzot Ketiju. «Cik nu labs tāds rītiņš vispār spēj būt!

Jauki, ka varu tevi izvadāt ar mašīnu. Nebūs jābraukā pa lietu ar divriteni.»

«Man nav nekas pretī pret divriteni,» viņa atteica. «Arī lietainā laikā.»

Atbildes tonis nedaudz pārsteidza Moreju un, pārtraucis sarunu, viņš tikai noteica:

' r

«Vienalga, esmu tavā rīcībā. Uz kurieni jābrauc?»

«Uz Findenu. Ar skaistu ainavu gan nevarēšu tevi iepriecināt. Rajons ir mālains un neauglīgs, bet nabadzīgais Findenas ciems ir izaudzis ap ķieģeļu rūpnīcu, kura pēc ilgāka pārtraukuma atkal atsākusi darbu.»

«Laiks jau arī nevedina uz apkārtnes vērošanu,» Morejs laipni atteica un, noskaidrojis, uz kuru pusi īsti jābrauc, devās cauri Markinčai.

Braucot Ketija bija neparasti klusa un izturējās manāmi atturīgi. Par dzedrumu to īsti nevarēja saukt. Taču pacilātais un līksmais garastāvoklis, kas todien Edinburgā ļāva Morejam izjust tīkamo, vēl tikko samanāmo tuvības satraukumu, bija zudis. Vairākas reizes sāniski palūkojies Ketijā, viņš teica:

«Tu izskaties nogurusi.» Meitene patiešām bija zaudējusi savu parasto možumu. «Būsi pārāk smagi nostrādājusies.»

«Man patīk strādāt,» Ketija tai pašā samocītajā tonī atbildēja. «Šodien paredzētas vairākas nopietnas vizītes.»

«Tas tikai lieku reizi liecina, ka darba tiešām ir pārāk daudz. Tu esi pavisam bāla.» Morejs apklusa. «Kāpēc gan tev neizmantot atlikušo atvaļinājuma daļu?»

«Tādā laikā?»

«Labs iemesls tikt no šejienes projām.»

Viņa neatbildēja. Kāpēc Ketija pat nepaskatījās uz viņu? Brīdi nogaidījis, Morejs jautāja:

«Kas noticis, Ketij? Vai esmu tevi kaut kā aizvainojis?»

Tumšs un spējš sārtums ielija meitenes svaigajā, jaunajā sejā.

«Nē, nē,» viņa steidzīgi iebilda. «Lūdzu, nedomā tā… nekā tamlīdzīga. Vienkārši… laikam neesmu īsti labā omā.»

Tā bija taisnība, taču īstais izskaidrojums slēpās daudz dziļāk. Kā lai viņa izskaidro Morejam savas izjūtas un tām sekojošo spēcīgo reakciju pēc Edinburgā pavadītās dienas? Vakarrīt uzmodusies, viņa maigi miegainās atmiņās bija ļāvusies laimes atblāzmas baudai, taču jau pēc mirkļa labsajūtu nomāca asi sirdsapziņas pārmetumi. Iepriekšējās dienas jautrais un izšķērdīgais piedzīvojums tagad likās kā gandrīz vai grēcīga savu iegribu apmierināšana. Cik muļķīgi iedomīgā veidā viņa bija dižojusies savās jaunajās drēbēs. Tās, protams, bija skaistas, taču ne tādiem kā viņa. Nedomā yar to, kas tev mugurā — kā viņa varēja to aizmirst? Ketija jutās vainīga — vainīga un negodīga gan pret sevi, gan ticību, kas viņā bija ieaudzināta. Atceroties, kā elegantā pārdevēja uzlaikošanas kabīnē, aizbildnieciski tekalēdama, bija nopētījusi viņu izģērbušos lētajā, mākslīgā zīda kombinē un salāpītajās, tumši zilajās vilnas biksītēs, Ketija aiz kauna sarka. Ko gan viņas mīļā māmiņa būtu teikusi, to redzot!

Tā nebija Moreja kunga — pildīdama solījumu, Ketija izlaboja — Deivida vaina. Laipnāks un augstsirdīgāks cilvēks nemaz nav iedomājams; visnesavtīgāko motīvu vadīts, viņš gribēja tikai labu. Deivids bija jauks, interesants un sabiedrisks un izturējās tik taktiski un patīkami, ka atraidīt viņa dāvanas būtu vienkārši nepieklājīgi. Un tomēr iekšējā balss teica, ka tieši to viņai vajadzēja darīt. Jā, vainīga bija tikai viņa pati un tagad jāparūpējas, lai kļūda vairs neatkārtotos.

Ketija bija žigli piecēlusies, nomazgājusies aukstā ūdenī un uzvilkusi formas tērpu. Taču, cenšoties koncentrēties darbam Dalhavenas slimnīcā un smagajai sarunai ar apgabala galveno ārstu par savu aiziešanu no Labklājības centra, skats uz dzīvi likās tik skumjš un garlaicīgs, ka viņa tikai ar pūlēm spēja sevi piespiest par to domāt. Vēl ļaunāk, Ketija ilgojās aizgājušās, brīnišķīgās dienas atkārtojuma, varbūt ne tieši pilsētas apmeklējuma, bet kāda līdzīga piedzīvojuma Deivida laipnās uzmanības aizvējā.

Pēkšņi ar paškontroles rūdīta gara stingrību, Ketija atvairīja šo domu, taču īsti piedot sev joprojām nespēja. Viņi tuvojās pirmajam ciemam, kurā bija paredzēta vizīte, un meitene piespieda sevi atbrīvoties no mulsuma. Pagriezusies pret Moreju, Ketija pajautāja, vai viņš nevēlētos iet līdzi.

«Tāpēc jau es esmu šeit,» viņš izsaucās. «Es gribu redzēt visu.»

Mājeli īrēja kāds fermas strādnieks, kuram pēdējās ražas novākšanas laikā kuļmašīnā tikusi ierauta kāja. Vīrs gulēja parastā, nišā novietotā gultā, tumšā, mazā virtuvē, turpat rosījās arī viņa sieva — apātiska būtne saplēstā halātā, bet viens no trim pusplikajiem un netīrajiem bērniem, siekalodamies gar ievārījuma maizi, pliku dupsi rāpoja pa grīdu. Telpā valdīja neiedomājams juceklis, izlietne bija piekrauta ar netīriem katliem, bet uz galda mētājās ar vecu, savazātu avīzi pārklāti taukaini trauki. Ketija visā šajā nekārtībā un netīrībā, kas Moreju šausmināja, devās iekšā pavisam vienaldzīgi, un, sasveicinājusies ar sievieti un bērniem, kurus zināja pat nosaukt vārdos, devās pie gultas.

«Nu, Džon, puis… kā šodien jūties?»

«Nekas, māsiņ.» Vīra seja, ieraugot Ketiju, atplauka.

«Tikai liekas, ka mani, tāpat kā sievu, ciešanas nekad neatstās.»

«Galvenais, nenokar degunu. Pēc nedējas jau būsi uz kājām. Paskatīsimies nu.» Atvērusi somu, Ketija it kā starp citu piebilda: «Šis kungs ir mans draugs, viņš atnācis novēlēt tev labu ritu.»

Ievainojums bija pamatīgs un nopietns. Lūkodamies Ketijai pār plecu, Morejs redzēja, ka augšstilba artērija paglābusies tikai par mata tiesu. Vairākas cīpslas bija pārrautas un tā kā brūces primārā dzīšana šķita ieilgusi, dažas no šuvēm strutoja. Morejs redzēja, kā, uzmundrinoši sarunādamās ar slimnieku, Ketija izmērīja pulsu un temperatūru, iztīrīja ievainojumu, nomainīja kompresi un no jauna pārsēja kāju. Beidzot meitene izslējās un teica:

«Džons nemaz nezina, cik ļoti viņam ir paveicies. Vēl pāris centimetru un kuļmašīna būtu pārcirtusi kājas lielo asinsvadu.» Pusbalsī, visai bikli likdama lietā savas zināšanas, viņa pievērsās Morejam un turpināja: «To sauc par augšstilba artēriju.»

Viņš apvaldīja smaidu un, atzinīgi uzņēmis skaidrojumu, vēroja, kā Ketija aizvēra savu somu un, atstādama slimnieka gultu, noteica:

«Tā,Džon, tev šai dienai pietiks. Tagad piepalīdzēsim sievai.» Meitene pievērsās viņai. «Nāc, Dženija Langa, ķersimies labi žigli pie darba, ja tu nokopsi traukus, es parūpēšos par bērniem.»

Likās neticami — bet piecpadsmit minūšu laikā viņa bija paguvusi nomazgāt un saģērbt bērnus, iztīrīt un uzpost istabu un pat noslaucīt izlietnē pilošos traukus. Pēc mirkļa, gandrīz neatvilkusi elpu, Ketija norotīja piedurknes un, pār plecu uzsaukusi:

«Neaizmirsti šovakar izņemt bērnu pienu,» devās projām.

Morejs nebilda ne vārda, pirms nebija atgriezies mašīnā, un, tikai iedarbinājis mašīnu, noteica:

«Malacis, Ketij.»

«Ak, esmu jau pieradusi,» viņa priecīgi attrauca. «Es vienkārši protu atrast ar viņiem kopīgu valodu.»

«Nē, ne tikai… šķiet, tu liec šiem ļaudīm atdzimt.»

' / ' /

Ketija papurināja galvu.

«Dievs zina, cik loti viņiem, nabadziniem, tas ir va-

' t / ' / '

jadzīgs.»

Laiks joprojām pieturējās nomācoši drēgns un vējains, nomales ceļu mudžeklis, kas caurvija Ketijas rajonu, mirka dubļu putrā; ķieģeļu rūpnīcas strādnieku mazie, nabadzīgie mitekļi, lietus notašķīti, pilēja. Taču meiteni šis nožēlojamais skats, šķiet, nepavisam nenomāca. Rīta nemiers bija pārgājis. Izkāpusi no mašīnas un uzmetusi plecā savu melno medmāsas somu, Ketija bez jebkādas profesionālas izlikšanās, labprāt un turklāt ar prieku, ko Morejs nekādi nespēja saprast, brida uz mitrajām virtuvēm un jumtu guļamistabām. Meitene ieteica viņam pagaidīt mašīnā, taču Morejs katrā ziņā vēlējās iet līdzi, viņu it kā dzina kāds neizprotams spēks. Visu dienu Morejs vēroja, kā Ketija strādā; rūpēdamās par barojošām mātēm un ķildīgiem bērniem; ilgstoši nopūlēdamās, noņemot kādas skolnieces smagajam rokas apdegumam cieši pielipušo apsēju; palīdzēdama spilvenos atslīgušai, hroniskas astmas nomocītai ķieģeļu rūpnīcas strādnieka sievai; apmeklēdama apnicīgi činkstošus, pie gultas piekaltus vecīšus, starp kuriem gadījās arī kāds pavisam vecs, bezpalīdzīgs un gultā čurājošs vīrs, kuram pēc apmazgāšanas nācās nomainīt palagus un ar spirtu iztīrīt izgulējumus.

Bez visa tā Ketija sev bija uzlikusi vēl īpašus pienākumus — sasmakušu, pēc lampu eļļas smirdošu istabu vēdināšanu un kopšanu, netīras veļas skalošanu, trauku mazgāšanu, piena karsēšanu un zupas vārīšanu uz virtuves pavardiem — Moreju darbs tādos apstākļos būtu iegrūdis visdziļākajā bezcerībā, taču meitene, viņam par brīnumu, to visu veica nevis ar klusu rutīnu, bet labprāt, rosinoša pasākuma noskaņā.

Reizēm, liekot lietā savas paša zināšanas, Morejs būtu varējis iespraust pa kādai piezīmei, jo ilgstoši pārtrauktais un tagad atkal atgūtais sakars ar kaitēm un slimībām modināja dīvainas atmiņas pārdienām, kad viņš pats bija apmeklējis Vintonas slimnīcas palātas. Taču Morejs apvaldīja sevi galvenokārt tāpēc, ka, pūlēdamās viņu ieinteresēt, Ketija turpināja sniegt īsus medicīniskus paskaidrojumus par pacientu stāvokli. Viņš nevēlējās meiteni aizvainot.

Pievakarē, kad Ketija jau bija apstaigājusi veselu virkni māju, vienā no pēdējām vizītēm kāda kaimiņos dzīvojoša sieviete ieaicināja viņu pie sevis. Jaunākajam dēlam Angum esot parādījušies «sīki izsitumi»; māte vēlējās, lai māsiņa tos apskata. Zēns, uzbudināts un neapmierināts, gulēja zem rūtaina lakata uz diviem kopā sabīdītiem krēsliem. Māte stāstīja, ka viņš sūdzējies par galvassāpēm un atteicies no pusdienām. Vēlāk viņa ievērojusi izsitumus — daži atgādinot sīkas tulzniņas.

Ketija kādu brīdi parunāja ar zēnu un, ieguvusi viņa uzticību, atvilka lakatu un pacēla slimnieka kreklu. Morejs ievēroja, kā, apskatot izsitumus, pārvērtās meitenes seja. Izdomājusi ieganstu, lai aizsūtītu māti uz trauku mazgātavu, viņa pievērsās Morejam.

«Nabaga zēns,» Ketija nočukstēja. «Tās ir bakas, Bervikā jau divi gadījumi ir bijuši, un man patiešām bail, ka šis būs nākamais. Nekavējoties jāziņo apgabala galvenajam ārstam.»

Morejs vilcinājās, taču Ketijas pašas labad, nolēma iejaukties.

Nedaudz pārspīlēdams profesionāļa manieres, viņš teica:

«Paskaties uzmanīgāk, māsiņ.»

«Māsiņas», bet vēl vairāk Moreja smaida samulsināta, Ketija uzlūkoja viņu.

«Ko tu ar to gribi teikt?»

«Tikai to, ka nav iemesla uztraukties, Ketij.» Morejs noliecās, lai izskaidrotu meitenei savu piezīmi. «Pievērs uzmanību pūtīšu izvietojumam. Pārsvarā tās ir uz ķermeņa, rokas, kājas un seja ir tīri. Arī uz ķermeņa nekur citur neredz norobežotus pūtīšu laukumus, bet esošajiem nav bakām raksturīgās nabas formas. Un, visbeidzot, papūlas ir dažādās attīstības stadijās… pie bakām tā nemēdz būt, tieši otrādi, visi audu bojājumi attīstās vienlaicīgi. Ņemot vērā arī saslimšanas pirmo simptomu parādīšanās mierīgo norisi, par diagnozi nevar būt ne mazāko šaubu. Vējbakas. Liec mātei iedot viņam rīcineļļas devu, nedaudz sodas pret niezi, un pēc nedēļas puika būs atkal uz kājām.»

Ketijas augošais pārsteigums bija izvērties galīgā apjukumā.

«Vai tu esi pārliecināts?»

«Pilnīgi pārliecināts.» Meitenes acīs bija lasāms mēms jautājums. «Jā, Ketij, esmu ārsts.» Morejs rāmi un vaļsirdīgi, it kā atvainodamies, paskaidroja. «Vai tas tevi tā pārsteidz?»

Ketija tik tikko spēja parunāt.

«Esmu gandrīz vai zaudējusi valodu. Kāpēc tu man nestāstīji?»

«Redzi… neesmu nekad savā specialitātē strādājis.»

«Neesi strādājis! Neticami. Bet kāpēc ne?»

«Tas ir garš stāsts, Ketij. Taisos tev to izstāstīt jau kopš pirmās mūsu tikšanās dienas. Varbūt šovakar… pēc vizītēm?»

Aizritēja īss, bet saspringts klusuma brīdis, joprojām platām acīm lūkodamās Morejā, Ketija it kā šaubīdamās pamāja; nomierinājusi Angus māti un ieteikusi sekot Moreja norādījumiem, viņa devās projām. Pēc pusstundas, bez tālākiem sarežģījumiem, dienas vizītes bija galā; Morejs spēcīgi uzmina gāzes pedālim un traucās atpakaļ uz viesnīcu. Tā kā atpūtas telpa bija auksta un caurvējaina, viņš uzreiz uzveda Ketiju savā viesistabā, kur kamīnā dega spoža, jūrmalā savāktu izskalotu koku liesma un piezvanīja, lai nekavējoties atnes karstu consommй ar grauzdētu sviestmaizi. Ketijas nogurušais izskats, kas jau no rīta bija satraucis Moreju, tagad likās vēl jūtamāks — nav nekāds brīnums, viņš skumji nodomāja, pēc ilgajām aukstumā un mitrumā pavadītajām verdzības stundām. Neteicis ne vārda, Morejs ļāva meitenei atgūties un sasildīties un tikai pēc tam pievilka krēslu

viņai līdzās.

/

«Man tik daudz kas tev ir sakāms, ka nemaz nezinu, ar ko sākt, turklāt nekādā ziņā negribētu tevi nogurdināt.»

«Par to neraizējies. Man jāzina, kādēļ tu nekad neesi strādājis par ārstu.»

Morejs neuzkrītoši paraustīja plecus.

«Biju nabaga students, tikko… ar izcilību beidzis augstskolu. Pavisam negaidot saņēmu neparastu piedāvājumu — strādāt kāda liela komercuzņēmuma laboratorijā. Lūk, vienkāršāk vairs nevar būt, mīļā.»

Ketija brīdi nopietni lūkojās Morejā.

«Kāda laika nosišana…. kāda neiedomājama laika nosišana!»

«Es nodarbojos ar zinātni,» viņš rāmi skaidroja, pūlēdamies pēc iespējas saprotamāk aprakstīt savu darbu pie tabletēm un smaržām.

«Ak, saprotu,» Ketija enerģiski noteica. «Dažam labam šis darbs droši vien būtu piemērots. Bet tādai personībai kā tev,» piesarkusi viņa sparīgi turpināja, «īstam . talantam, atteikties no ārsta sūtības, iespējas palīdzēt slimiem un ciešanu nomocītiem cilvēkiem — tas izklausās pēc gatavā kauna darba,» Ketijai ienāca prātā kāda doma. «Bet vai par prakses atsākšanu neesi padomājis?»

«Manā vecumā!» Lai Ketijai nerastos nepareizs iespaids, Morejs, steigā labodams kļūmīgi izsprukušo frāzi, saprotamu iemeslu dēļ, piebilda: «Nav jau vairs tālu līdz četrdesmitu vidum.»

«Kas par to? Tu esi vesels un stiprs, pašos spēka gados… kaut gan izskaties pēc jaunekļa. Kāpēc tev neatgriezties pie sava īstā darba? Tas ir tāpat kā ar aprakto naudu.»

«Putekļus no zināšanām jau nu nāktos noslaucīt.» Pēc Ketijas iepriecinošā norādījuma uz viņa jauneklīgo izskatu, Morejs bija dāvājis meitenei tik pievilcīgu smaidu, ka arī viņai nekas cits neatlika kā atbildēt ar to pašu.

«Vismaz mani tu atbrīvoji no izbīļa par bakām. Un es vēl centos tev izskaidrot, kas ir augšstilba artērija. Kāds kauns!»

Iestājās neilgs klusuma brīdis. Cik apburoša Ketija izskatījās uguns atblāzmai tumsā slīgstošajā telpā rotaļājoties ap viņas jauko, nopietno seju. Moreju pārņēma

aizbildniecisks, tomēr ne gluži tēvišķs maigums. Viņš paliecās uz priekšu.

«Atļauj man ieliet tev vēl vienu tasi zupas.»

«Nē, nē, tā patiešām bija lieliska, es jūtos daudz labāk un vēlētos… vēlētos… turpināt iesākto sarunu.»

«Vai šai jautājumā tu jūties stipra?» viņš zobgalīgi sarauca uzacis.

«Ak jā, protams. Es uzskatu, ka dzīves sūtība ir — palīdzēt citiem. Mēs esam radīti, lai rūpētos viens par otru. Bet pāri visam stāv žēlsirdība — ar tādu pārliecību esmu uzaugusi. Tāpēc arī izvēlējos medmāsas profesiju.»

Ketijas vārdu reliģiskā jēga nedaudz biedēja, taču Morejs tos laipni uzklausīja. Tad viņš stingri iesāka:

«Ketij, tu esi brīnišķīga māsa — vai gan es pats par to tikko nepārliecinājos? Es apbrīnoju un cienu tavus centienus, kaut gan, godīgi sakot, uzskatu, ka tādam darbam tu neesi pietiekami stipra; bet par to tagad nerunāsim. Pēc manām domām tev jāattīsta savas spējas citādā, pareizāk sakot, augstākā līmenī, kas ļautu sasniegt nopietnākus un labāk atalgotus rezultātus. Nē, nē, pagaidi mirkli.» Saudzīgi apklusinājis Ketijas iebildumus, Morejs turpināja. «Ir kāda lieta, kuru visu mūsu pazīšanās laiku esmu apzināti noklusējis, jo vēlējos ļaut tev saskatīt savas labās īpašības, ja man tādas vispār ir, un iegūt tavu uzticību.» Morejs pasmaidīja. «Ceru, ka esmu tev iepaticies?»

«Jā, ļoti,» meitene nevilcinādamās sirsnīgi attrauca. «Vēl neviens cilvēks nekad nav mani tik… tik dziļi iespaidojis.»

«Paldies, mīļo Ketij. Tagad varu vaļsirdīgi un pavisam padevīgi tev atklāt, ka esmu visai labi nodrošināts. Piedod, ja nespēju to pasniegt saudzīgāk, bet patiesībā esmu nožēlojami un riebīgi bagāts — par ko man nekad nav

bijis iemesla tā priecāties kā šobrīd, kad saprotu, ka ar to spēšu tev palīdzēt. Nē, lūdzu,» viņš atkal pacēla roku, «atjauj man pabeigt.» Pēc īsas pauzes Morejs skumji turpināja: «Esmu vientuļš cilvēks, Ketij. Mana laulība bija nelaimīga… teikšu kā ir, traģiska. Daudzus gadus manai nabaga sievai nācās pavadīt psihiatriskajā slimnīcā, kur viņa arī mira. Man nav bērnu, nedz arī kāda, par ko rūpēties, kā tev. Visu mūžu esmu smagi strādājis. Un visbeidzot, agri pametot darbu, ieguvis neierobežotu brīvību un vairāk materiālo labumu nekā vajag un ir pelnīts.» Morejs atkal apklusa. «Reiz jau tev teicu, ka esmu * bezgala daudz parādā jūsu ģimenei — nejautā par to, ja negribi atgādināt man manu nožēlojamo un necienīgo jaunību — vienīgais, ko vēlos tev pateikt, ir, ka labprāt izrautu tevi no šīs apnicīgās vides un izlīdzinātu nodarījumu, rūpējoties par tevi, palīdzot nostāties tev uz kājām un piedāvājot tev it visu, ko esi pelnījusi. Piepildītu, bagātu un gandarītu dzīvi, nekādā ziņā ne laisku, savus cilvēkmīlestības ideālus tu varētu piepildīt, ņemot palīgā mani un iespējas, kuras gribu tev piedāvāt.»

Morejam runājot, Ketija bija lūkojusies viņā ar augošu nemieru, taču tagad meitene nodūra acis un labu brīdi klusēja. Beidzot viņa teica:

«Tu esi ļoti laipns. Taču tas nav iespējams.»

«Nav iespējams?»

Ketija nodūra galvu.

«Kāpēc?» Morejs nepacietīgi jautāja.

Atkal iestājās klusums.

«Tu droši vien esi aizmirsis… bet jau pirmajā tikšanās dienā es minēju, ka grasos pamest darbu rajonā, lai iesāktu ko nopietnāku. Nākamā mēneša beigās es dodos uz Angolu… lai kopā ar tēvoci Viliju strādātu misijā.»

«Ai, nē,» Morejs skaļā un izbiedētā balsī iesaucās.

«Jā gan.» Tikko jaušami pasmaidīdama, Ketija ielūkojās viņam acīs. «Nākamā mēneša septiņpadsmitajā datumā tēvocis Vilijs ieradīsies man pakaļ. Bet divdesmit devītajā mēs abi kopā dosimies projām.»

Gandrīz muļķīgi izskanēja Moreja jautājums: «Un cik ilgi tu taisies tur palikt?»

«Aizbraucu uz pastāvīgu dzīvi,» viņa vienkārši noteica. «Vakar apgabala galvenajam ārstam iesniedzu atlūgumu.»

Telpā iestājās dziļš klusums. Ketija aizbrauc — Morejs steidzīgi rēķināja — pēc piecām nedēļām. Ziņa satrieca — visas cerības bija sabrukušas, labie nodomi līdz pamatiem noārdīti — nē, viņš nevar un nedrīkst ar to samierināties. Tik rūpīgi izstrādātajos un aizsāktajos plānos, kas jau bija kļuvuši par Moreja dzīves nepieciešamību, ietilpa ne tikai rūpes par Ketiju, bet arī par viņu pašu. Meitenei vajadzēja kļūt par viņa dzīves misiju. Kaut kas tik muļķīgs kā šī neprātīgā tieksme upurēt sevi mežonīgo tropu džungļiem nekādā ziņā nedrīkst kļūt par šķērsli. Pamazām Morejs nomierinājās un saprata, ka, tagad kaut ko atklāti iebilzdams, viņš riskētu visu sabojāt. Atlika tikai izmantot laiku un visas iespējas, lai pārliecinātu Ketiju. Moreja mierīgajā balsī bija jaušama patiesa nožēla.

«Jūtos smagi vīlies, Ketij, patiesību sakot, pat satriekts. Taču redzu, cik ļoti — cik nopietni tu esi šai lietai pieķērusies.»

Meitene bija sagatavojusies iebildumiem. Moreja klusā piekrišana lika viņas acīm iemirdzēties.

«Tu tik brīnišķīgi visu izproti.»

«Un turklāt vēlos palīdzēt.» Šī ideja Moreju it kā uzmundrināja. «Vilijs saņems ziedojumu misijai — turklāt

visai prāvu — jau ar nākamo pasta sūtījumu. Tev tikai jāpasaka man viņa adrese.»

«Ak, protams, protams. Kā lai tev pateicos.»

«Tas ir tikai sākums, mīlā. Vai tad es neteicu, cik loti

' / ' /

vēlos tev palīdzēt? Gan vēlāk redzēsi. Bet tagad… Jauj man visu apdomāt. Kad, tu teici, pārradīsies Vilijs?»

«Pēc kādām pāris nedēļām. Bet vēl pēc trim mēs dosimies projām.»

Morejs apklusa, viņa uzacis pārdomājot saraucās.

«Tad man atliek cerēt vismaz uz šo atlikušo laiku,»

viņš beidzot iesāka. «Tā kā tu esi izlēmusi tik ātri un

/

* negaidīti pazust, domāju, ka būtu jauki, ja kādu mazumu sava laika tu varētu ziedot man. Bez tam, esmu noraizējies par tavu veselību. Tu esi galīgi nomocījusies un, ja tropu karstumā taisies uzsākt smagu darbu, tev nepieciešams atvaļinājums vai vismaz atpūta. Nebūt neuzbāžoties, es no sirds iesaku tev atlikušās divas brīvās nedēļas pavadīt manā mājā kalnos. Vilijs pēc atgriešanās varētu mums piebiedroties, un kaut gan nevienam no jums nav pārāk daudz laika, mēs pagūtu izbaudīt visbrīnišķīgāko atkalredzēšanos, kāda vien iespējama!»

Sekoja piecas liktenīgas, draudoša atteikuma sekundes. Ketijas atklātajā sejā ielija pārsteiguma un šaubu sārtums, līdz beidzot nenoteiktību pārmāca nedrošs smaids. Morejs saprata, ka Vilija ielūgšanai ir bijusi izšķiroša nozīme. Bet vai ar to pietiks? Ketijas skatienā atgriezās šaubas.

«Būtu jauki,» viņa nesteidzīgi iesāka. «Vai tikai tas tev nesagādās pārāk lielas neērtības?»

«Neērtības! Es nesaprotu, par ko tu runā.»

«Kalnu gaiss tēvocim Vilijām, atgriežoties no Kvibu,» viņa prātoja, «nāktu par labu.»

«Un ari tev pašai… ja tu tur padzīvotu.» Morejam tikai ar pūlēm izdevās saglabāt lietišķu toni. «Tātad sarunāts?»

«Es gribētu,» Ketija klusi atbildēja, dziļajā atzveltnī izskatīdamās pavisam sīka un neaizsargāta. «Taču tas nav tik vienkārši — es domāju savu darbu. Tā kā esmu iesniegusi atlūgumu, mani var nelaist atvaļinājumā — būs par to jāaprunājas ar matronu vai apgabala galveno ārstu.» Ketija dziļi ievilka elpu. «Līdz šīs nedēļas beigām vēl strādāšu slimnīcā. Vai tu neatļautu man pa šo laiku visu kārtīgi apdomāt?»

Morejs saprata, ka vienīgais, ko viņš šobrīd spēj, ir piekrist.

8. nodaļa

/

Morejs veda Ketiju atpakaļ uz vakara pieņemšanu Markinčā. Baidīdamies savā pašreizējā noskaņā izteikt ko neapdomātu, viņš, sasniedzis galamērķi, piestāja un aprobežojās ar pāris atvadu vārdiem un atturīgu, taču zīmīgu skatienu. Tad Morejs nesteidzīgi brauca atpakaļ uz viesnīcu.

Lietus bija pārgājis un skotu klimatam raksturīgā stūrgalvība, kas dažu labu lietainu dienu atļāvās izdzēst ar mānīgu laika uzlabošanās solījumu, pie horizonta ievilka skaidru gaismas strēlīti. Taču īslaicīgais spožums nespēja pārāk uzlabot Moreja omu un pēc brīža, izslēdzis aizdedzi, viņš piestāja ceļmalā, lai ļautos pārdomām.

jā, nepatīkamais šķērslis šķita jo ļaunāks ar savu pēkšņumu. Kas gan to varēja paredzēt? jauna un maiga meitene izvēlas iznīcību primitīvu un izkrāsotu mežoņu barā, kurš nespēs novērtēt viņu augstāk kā… kā, teiksim, jauko Bonāru pie viņa Švansijas kabineta sienas. Roka, nospiežot zelta šķiltavu mēlīti, aiz uztraukuma drebēja, un Morejs dziļi ievilka cigaretes dūmus. Protams, viņš nevarēja noliegt, ka ir dzirdējis un lasījis par tādiem neparastiem gadījumiem. Vai gan pavisam nesen jauna un bagāta sabiedrības dāma nebija atteikusies no saviem labumiem, tā vietā izvēlēdamās banānus un Brazīlijas džungļus kāda ekscentriska ārsta kompānijā? Arī mūķenes devās turp kā slimo kopējas, taču tas ietilpa viņu pienākumos. Vēl Morejs pieļāva, ka misionāru sievas, uzskatot to par savu pienākumu, varētu pavadīt vīrus. Taču šajā gadījumā nebija ne morāla, nedz laulības pienākuma ziedoties, un pati ideja Morejam šķita visnotaļ bezjēdzīga un nevajadzīga.

Jautājums bija — vai viņš spēj te ko līdzēt. Aizsmēķēdams vienu cigareti pēc otras, kas nebūt neatbilda viņa mērenajiem ieradumiem, Morejs, sašutuma sakāpinātas spriedzes satraukts, pievērsās problēmai. Visvienkāršākais atrisinājums, protams, būtu atteikties no iecerētajiem plāniem, aiztaupīt tālākas pūles un doties mājās. Nē, nē, to viņš nekādā ziņā nedarīs — šo domu Morejs uzreiz noraidīja. Bez noklusētā pienākuma pret meiteni un sevi pašu, viņam šai īsajā laika sprīdī bija iepatikusies, jā, tik ļoti iepatikusies mazā Ketija, ka iespējamība viņu nekad vairs neredzēt, šķita pārāk smaga, lai to pieļautu.

Jo vairāk Morejs prātoja, jo dziļāk pārliecinājās, ka drošākais veids, kā pievārēt Ketijas apsēstību, ir koncentrētā veidā atklāt meitenei tās dzīves pilnību un bagātību, kuru viņš vēlas piedāvāt. Tik stingri, varētu pat teikt, no pasaules atrauti audzinātai, Ketijai nebija ne mazākās jēgas par to, ko Morejs viņas labā spēj darīt. Ja vien izdotos aizvest Ketiju uz Eiropu un parādīt lielo kontinenta pilsētu — Parīzes, Romas vai Vīnes — pievilcību un eleganci, ko viņš pats tik smalki pazina, mākslas galerijas, senās celtnes, slavenos pieminekļus un baznīcas, izsmalcinātos restorānus un skaistās viesnīcas, — bet pēc tam pieradināt pie savas mājas komforta un bagātības, veselais saprāts meitenē noteikti uzvarētu un viņa ļautos pārliecināties. Tātad lieliskāku gājienu kā šo, bez iepriekšējas apdomas izteikto uzaicinājumu, Morejs tagad, visu nopietni apsverot, nevarēja iedomāties. Atlika tikai pārliecināt Ketiju to pieņemt. Bet kā? Lūkodamies pēc palīdzības un atbalsta, Morejs drīz vien atrada vajadzīgo cilvēku.

Nodzēsis cigareti, viņš strauji sāka braukt, apgrieza mašīnu un caur Markinču devās atpakaļ mācītāja mājas virzienā. Pēc piecām minūtēm Morejs jau bija to sasniedzis. Nolicis mašīnu un iegriezies piebraucamajā ceļā, viņš ievēroja, ka torņa augšdaļu apņem neapstrādātas stalažas, bet iekšā pavēloši skan Foteringeja balss, viss liecināja, ka tuvojas zvana nocelšanas brīdis. Taču Morejs nevēlējās sastapt mācītāju un apgrūtināt sevi ar atkārtotu pateicības vārdu uzklausīšanu; izgājis cauri pāraugušajai lauru biežņai, viņš atvieglots sakņu dārzā līdzās mājai ieraudzīja Foteringeja kundzi. Morejs taisnā ceļā devās turp. Mugurā viņai bija vecs, pleķains lietusmētelis, kājās smagi, nagloti zābaki, galvā nodriskāta vīriešu cepure, bet rokā Foteringeja kundze turēja dārza dzirkles.

«Jūs tiešām esat ieradies īstajā brīdī,» viņa, Morejam tuvojoties, visai greizi, taču viesmīlīgi uzsmaidījusi, izsaucās. «Es pašlaik izrēķinos ar gliemjiem. Pēc lietus tie galīgi apsēduši manus puķkāpostus. Bet, šķiet, ka ar lielāko daļu būšu tikusi galā. Nāciet, iesim iekšā.»

«Ja jums nebūtu nekas pretī,» Morejs vilcinājās, «varbūt mēs varētu aprunāties tepat?»

Foteringeja kundze neslēpti nopētīja viņu un, ne vārda nebilduši, devās uz zaļi krāsoto režģu lapeni dārza viņā galā. Apsēdusies uz koka sola, viņa norādīja uz vietu sev līdzās un, vēlreiz ieinteresēta palūkojusies Morejā, jautāja:

«Tātad beidzot Ketija jums ir izstāstījusi?»

Foteringeja kundzes iejaukšanās pārsteidza Moreju, taču arī palīdzēja viņam uzsākt sarunu.

«Uzzināju par to tikai pirms stundas.»

«Un neatbalstāt vinu?»

/

«Vai tas maz iespējams?» Morejs nomāktā balsī teica. «Es nepieļauju pat domu par jaunas meitenes mūža ieslodzījumu džungļos. Es… es esmu neizsakāmi sarūgtināts.»

«Jā, man jau tā likās, ka tas jūs apbēdinās,» viņa lēni noteica, saraukdama savas kuplās, vēja izpluinītās uzacis. «Un jūs neesat vienīgais. Arī mans lāga vīrs ir pret to, taču viņam kā mācītājam nav viegli runāt. Bet es esmu tikai sieva un atzīstos, ka man ir patiešām žēl meitenes.»

«Ideja ir nepieņemama jebkurā gadījumā. Bet jo īpaši tagad, kad Āfrikai, šķiet, draud briesmas…»

Foteringeja kundze nosvērti un atturīgi pamāja, taču Morejs netaisījās padoties.

«Viņa tādam darbam nav piemērota. Pēc savām šīsdienas vizītēm Ketija bija galīgi pārguruši. Kāpēc viņa galu galā brauc uz Āfriku? Kas ir tas iemesls? Varbūt tur vainojams viņas tēvocis?»

«Jā, es domāju, Vilijām tur ir sava loma. Bet tā ir arī viņas pašas izvēle.»

«Jūs domājat reliģiskus motīvus?»

«Varbūt… kaut gan, ne tikai tas.»

«Bet viņa taču ir ticīga.»

«Viņa ir krietna, šī vārda vislabākajā nozīmē.» Foteringeja kundze runāja izjusti, arvien dziļāk slīgdama zemnieciskā vienkāršībā. «Ketija palīdz gan baznīcā, gan māca bērnus, taču viņa nebūt nepieder pie tiem, kas, Bībeli padusē iespieduši, klīst apkārt pret debesīm pavērstiem acu baltumiem. Nē, lai izprastu Ketijas aizbraukšanas cēloņus, viņa ir jāpazīst. Nestāstīšu jums, ka uz mūsu kaunpilnā laikmeta fona viņa šķiet neparasta, un mazajām, gaisīgajām seksbumbām ar zirgastēm pakaušos, kuras, nodevušās džezam un rokenrolam, blandās apkārt, domādamas vienīgi par apšaubāma rakstura izpriecām, ir sveša, kā labi Lotiānas graudi pelavām. Viņa ir nopietna, jūtīga un klusa, taču visai nervoza meitene ar saviem uzskatiem un ideāliem. Daļēji to izskaidro Ketijas audzināšana — viņas māte bija ārkārtīgi stingra. Bez tam, dzīvojot lauku vientulībā, meitene ir noslēgusies. Bet kopš Vilijs aizbrauca uz Angolu, kur acīmredzot plosās slimības un bads, Ketija, šķiet — un tas ir gluži dabiski — arvien vairāk un vairāk pieķeras domai dalīt tēvoča likteni. Palīdzēt tam, kam tas ir visvairāk nepieciešams… kalpot… lūk, īstais vārds. Tā ir Ketijas sūtība un dzīves jēga.»

Morejs klusā protestā kodīja lūpas.

«Bet Ketija var kalpot, nepazudinot sevi.»

«Esmu to atkārtojusi viņai jau neskaitāmas reizes.»

«Bet kādēļ to nedara Vilijs? Viņam taču jāsaprot, ka šis pasākums ir neprātīgs.»

«Vilijs pats nav prātīgs.» Likās, ka viņa grasās vēl ko teikt, taču aprobežojās tikai ar piebildi: «Viņš it kā nemaz nedzīvo šai pasaulē.»

«Labi, toties es dzīvoju,» Morejs, kļūdams nervozs, izsaucās. «Man rūp Ketija. Jūs būsiet to ievērojusi. Es gribu rīkoties… viņas pašas labā. Dot meitenei visu, kas viņai nepieciešams un ko viņa ir pelnījusi.»

Foteringeja kundze klusēdama jautājoši un tik neslēpti līdzcietīgi lūkojās Morejā, ka viņu pārņēma pēkšņa emocionāla nepieciešamība atvieglot sirdi, pamatot savas rīcības motīvus un, neslēpjot pagātni, iegūt viņas labvēlību. Morejs nespēja pretoties šai dziņai. Padevies, viņš uztraukti ievilka elpu un apņēmīgi aizsāka steidzīgu, brīžiem pat saraustītu stāstījumu, atklādams Foteringeja kundzei iemeslus, kas bija atveduši viņu uz Markinču.

«Tagad jūs saprotat, ka man ir pamats un visas tiesības norēķināties par pagātni. Galu galā, ja nebūtu šī nelaimīgā ceļojuma, Ketija,» viņa balss gandrīz aizlūza, «varētu būt mana paša meita.»

Acis nodūris, Morejs sēdēja un klusēja. Taču pēc brīža, palūkojies Foteringeja kundzē, viņš sastapa manāmi laipnāku smaidu.

«Man jau pašā sākumā tā likās. Ketijas māte bija atturīga sieviete, taču reiz viņa man parādīja vecu albumu, starp kura lapām ieraudzīju nospiestu puķu pušķīti. Es par to pasmējos, kā jau man tas parasts. Nopūzdamās viņa novērsās, bet no teiktā sapratu, ka pirms laulībām Merija kādu bija ļoti mīlējusi.»

Spilgtais nodevības atgādinājums iztrūcināja Moreju, taču viņš aši atguvās.

«Tātad jūs man palīdzēsiet! Esmu uzaicinājis Ketiju uz savu Šveices māju un piedāvājis viņai tur tikties ar Viliju. Ja man izdotos viņus abus, īpaši Ketiju, uz turieni aizdabūt un ievest citā vidē, es ticu, ka viņu acis atvērtos. Un Ketijai, nabaga bērnam, tiešām vajadzīga atpūta. Vai jūs mēģināsiet viņu pārliecināt? Meitene noteikti griezīsies pie jums pēc padoma.»

Foteringeja kundze neatbildēja uzreiz, tikai lūkojās viņā sievišķīgi domīgu skatienu. Tad, it kā ietērpdama pārdomas vārdos, iesāka:

«Dīvaini… es cerēju, jā, pat lūdzu, lai kāds iztraucē šo Ketijas soli tumsā. Ne jau draudošo briesmu dēļ, kas arī nav mazsvarīgi, jo nabaga neprātīgā Vilija paša dzīvība jau ne vienu reizi vien karājusies mata galā, bet drīzāk Ketijas darbīguma dēļ, turienes drausmīgajā klimatā tas viņu nomocītu gada laikā. Taču tik mīļa un maiga meitene ir radīta pavisam kam citam. Viss izklausījās gluži bezcerīgi, bet pēdējā brīdī, kad es jau biju atmetusi jebkuru cerību un viņa teju teju brauc projām, ierodaties jūs, runājat kā meitenes otrais tēvs un nu man ir skaidrs, kāpēc.» Foteringeja kundze apklusa, viņas lielā, raupjā plauksta pasniedzās un uzgūla Moreja rokai. «Mēs visi jaunībā esam bijuši neprātīgi. Tam, kas noticis toreiz, vairs nav nekādas nozīmes. Es ticu, ka jūs esat godīgs un augstsirdīgs cilvēks. Nav daudz tādu, kuriem es varētu uzticēt Ketiju, bet jums katrā ziņā. Ja spējat izraut viņu no šīs bedres, piedāvāt kādu ceļojumu, ievest cilvēkos un visbeidzot atrast Ketijai jauku un nopietnu vīru, kurš dāvātu viņai māju un bērnus, par ko gādāt, un rūpētos ari par znņu, jūs savu vainu būtu izpircis pārpārēm.» Foteringeja kundze cieši saspieda Moreja roku. «Es ticu, ka te ir iejaucies Liktenis. Pamatota nojauta man saka, ka, pašam to nezinot, jūs esat manu meklējumu piepildījums, un es darīšu šai lietā visu, kas būs manos spēkos.»

Miklām acīm Morejs atstāja mācītāja māju. Atzīšanās

šķīstīts un krietnās sievietes solījuma stiprināts, viņš jutās

atdzimis un pietiekami nomierinājies, lai spētu pacietīgi

sagaidīt Ketijas atbildi. Meitene bija brīdinājusi Moreju,

ka visu nedēlu būs loti aizņemta Dalhavenas slimnīcā. / / /

219

Bet tikmēr, Morejs centās sevi pārliecināt, atbildi nav ko gaidīt. Taču pirmajai dienai ieslīgstot otrajā un tālāk otrajai trešajā, viņam sāka uzmākties šaubas, un rūpju mākto garastāvokli mocīja augoša bezcerība. Nebija arī neviena laika kavēkļa, kas atvieglotu vienmuļo gaidīšanu. Laiks pieturējās auksts un vējains, jūra putodama plosījās, bet pār kāpām un liedagu virpuļoja smiltis. Arī golfs atkrita, pat ja-Morejs būtu vēlējies spēlēt; pārtraucis savu darbību, profesionālis Finlejs bija atgriezies Dalhavenā, kur strādāja golfa nūju ražošanā. Aizbraucot pēdējiem rudens apmeklētājiem, rosība viesnīcā apsīka, •vairāku istabu logiem tika aizvērti slēģi, un tikai divas pavecas dāmas — pastāvīgās iedzīvotājas, tāpat kā Morejs baudīja ziemeļaustrumu vētru bardzību. Tā kā ar darba darīšanām aizbildināties vairs nevarēja, ļaudis kā šeit, tā mājās sāka interesēties par viņa ilgstošo prombūtni. Karmišela jaunkundze jau divreiz bija apvaicājusies par Moreja nākotnes plāniem, bet Švansijas neaizstājamie kalpotāji pat sākuši uztraukties. Taču tas viss bija sīkums, salīdzinot ar augošo nemieru un apziņu, ka viņam atvēlētais laiks aizrit.

Sestdien, vēlēdamies kaut cik izklaidēties, Morejs nolēma pavadīt dažas stundas ārpus viesnīcas un Edinburgā noskaidrot lidmašīnas biļešu pasūtīšanas iespējas. Priekšpusdiena pagāja pilsētā; debess bija noskaidrojusies, un tā vietā, lai agri atgrieztos viesnīcā, viņš tāpat braukšus laiski devās iepazīties ar ziemeļpuses apkārtni. Pāris reižu Morejs lauku apvidos visai tīkami apmaldījās, un, apstājies, lai pavaicātu virzienu, kādā nelielā saimniecībā iedzēra glāzi piena, tad viņš atkal pūlējās atrast ceļu, līdz beidzot laikam bija aizklīdis pārāk tālu, jo pēkšņi, jau grasīdamies doties atpakaļ, apjauta, ka vieta ir dīvaini pazīstama. Nerviem saspringstot, Morejs lūkojās apkārt un maz pamazām atpazina to. Viņš nekļūdījās. Varbūt tā nebija nejaušība, bet kāda neizprotama zemapziņas dziņa, kas likusi viņam doties šurp. Morejs atradās Freinas ielejā uz vientuļā sānceļa, kurš no ezera vijās augšup cauri burvīgajiem viršu laukiem, kur toreiz, pirms daudziem gadiem, atgriežoties no Glenburnas slimnīcas, Merija bija viņam atdevusies..

Moreju pārņēma dīvains vājums, kas mudināja griezties atpakaļ, taču viņš to pārvarēja. Stingu izteiksmi sejā, pabraucis vēl dažas jūdzes, viņš spēcīgi uzmina bremzei un apstājās. Jā, tā bija tā pati vieta. Nespēdams izšķirties, Morejs kādu brīdi palika nekustīgi sēžam, līdz beidzot izkāpa no mašīnas un devās pāri zālājam uz tīreli, kurš tālāk izvērtās neaizmirstamajā ielejas patvērumā ar tīro un spēcīgo, savā oļu gultnē plūstošo upīti. Ak Dievs, Morejs domāja, pārvērtību neskartā apkārtne izskatās tā, it kā viss būtu noticis tikai vakar.

Stāvēdams tur tukšu vēderu un strauji pukstošu sirdi, viņš gara acīm skatīja pagātni — braucienu uz divriteņa, pikniku siltajā saulītē, smieklus un glāstošos skatienus, medus bišu sanoņu un visbeidzot, neprāta mirkļu jūsmu un satraukumu, kad, nespēdami pretoties, viņi zilās, šaudīgo kuitalu nevērīgo klaigu pieskandētās debess paspārnē bija pieplakuši viens otram.

Sentimentālo atmiņu gūzma vēlās pār Moreju; visu piedzīvoto redzēdams un izjuzdams no jauna, viņš, draudošas panikas, pareizāk, fiziska šoka pārņemts, aizklāja ar roku acis.

Meitene, kas gulēja viņa rokās, nebija sen zudusī mīla. Ik sajūtu, ik kvēlošo šīs kaislīgās ainas pieskārienu, viņš tagad pārdzīvoja nevis ar māti, bet ar meitu. Savās rokās cieši apskautu, maigajām lūpām pieplakušu viņa mutei, Morejs turēja Ketiju, kura piepildījuma svētlaimē atdevās viņam. Moreja kliedziens aizskanēja vientuļajos viršu laukos. Galīgi iztukšots, pēkšņa kauna sists, viņš metās atpakaļ un grīļodamies cauri viršu laukiem kāpa augšup pa nogāzi uz mašīnu. Kā apsēsts Morejs traucās projām. Vai tiešām viņš to nebija sapratis agrāk? Viņš taču mīlēja — nevis to mirušo, bet dzīvo. Doma par Ketiju kā sargājamu bērnu, viņa meitu, n'ebija nekas cits kā sevis maldināšana, zemapziņas alkām uzgūlis māns. No pirmā viņu satikšanās mirkļa Moreja senā, gadiem par vienīgo uzskatītā mīlestība bija ar jaunu spēku atdzimusi un iemiesojusies meitenē. Tas nebija tikai svaigs, jauns un daiļumā pārāks tēls, bet gan dzīva miesa un asinis. Cieši lūkodamies sev priekšā un mehāniski stūrēdams, Morejs pūlējās apslāpēt jūtu izvirdumu. Lieta bija delikāta un kaut gan pilnīgi personīga un nebūt ne apkaunojoša, tā tomēr it kā urdīja sirdsapziņu un vedināja uz nopietnām pārdomām, bet tikmēr vajadzēja savaldīties, lai ļauna acs nevarētu saskatīt ko nepiedienīgu tur, kur patiesībā nekā slikta nebija. Bet vai tas maz iespējams? Morejs taču rīkojās viscēlāko mērķu vadīts; viņa jūtas bija dabiskas, godīgas un normālas, kuras nekādā ziņā nevarēja uzskatīt par grēcīgām; ne nožēlai, nedz kauna sajūtai nebija iemesla. Kurš gan uzdrīkstētos viņam pārmest? Vai citādi viņu attiecības maz varēja izveidoties? Šī doma atviegloja un reizē pildīja Moreju ar pēkšņu, trauksmainu prieku, bet nākotne, kas līdz šim nekad nebija likusies īsti skaidra, tagad, atplaukdama sulīgās un apburoši dzīvās krāsās, ieguva savu īsto jēgu.

Tagad par vilcināšanos vairs nevarēja būt ne runas. Kā vienmēr, protams, ar prātu — nepieļaujot sasteigtu un nepārdomātu atzīšanos. Taču uz Dalhavenu jāpiezvana uzreiz pēc atgriešanās viesnīcā. Cāzes pedālis iegrima grīdā un mašīna aiztraucās kā spārnu nesta. Piebraucis pie viesnīcas, Morejs izlēca no auto un taisnā ceļā devās uz telefona kabīni vestibilā, taču, nepaguvis tajā ieiet, pamanīja, ka šveicars no sava galdiņa māj viņam.

«Še ir sūtījums, kungs. Kamēr bijāt prom, jūs meklēja Foteringeja kundze. Viņa lūdza jums nodot šo zīmīti un vissirsnīgākos novēlējumus.»

Vīrs pasniedza Morejam plānu, aizlīmētu aploksni, uz kuras bija uzrakstīts viņa vārds. Morejs neuzdrīkstējās uzreiz atvērt vēstuli. Steigdamies augšā pa trepēm, viņš drebošiem pirkstiem to atplēsa un izvilka lēta piezīmju papīra lapeli. Skatiens atpazina Ketijas rokrakstu.

Mīļo Deivid!

Visu laiku biju tik ļoti aizņemta slimnīcā, ka tikpat kā nav atlicis laika padotnāt par sevi, taču vakar vakarā atbrīvojos un no sirds izrunājos ar Foteringeja kundzi. Pēc tam griezos pie matronas un saņēmu atļauju izinantot atlikušās divas atvaļinājuma nedēļas, sākot ar nākamo pirmdienu. Tā kā būšu brīva un varēšu pieņemt Tavu laipno piedāvājumu doties uz Šveici, aizrakstīju arī Vilijām un izstāstīju par ielūgumu mums pievienoties.

Ar sveicienu, Ketija.

Esmu bezgala laimīga, ka varu braukt Tev līdzi.

Zvanīt vairs nebija vajadzības; pati pēc savas brīvas gribas Ketija brauks viņam līdzi. Starodams uzvaras priekā, Morejs ieslīga ērtajā, mīkstajā atzveltnī. Un pa ceļam uz Švansiju… paturot prātā sākotnējo nodomu… kāpēc nepavadīt kādas dienas viņa iemīļotajā pilsētā Vīnē un nesagādāt Ketijai iespēju nobaudīt kontinenta dzīves garšu? Morejs pārlocīja vēstuli — tātad viņa ir aizrakstījusi arī Vilijām. Kablogramma aizies ātrāk un ir drošāka. Lai atvieglotu tikšanos, jau rīt viņš personīgi nosūtīs garu un atklātu vēstuli, kurā visu izskaidros. Morejs vēlreiz izlasīja parakstu: Esmu bezgala laimīga, ka varu braukt Tev līdzi. Cilvēkam ar Moreja dziji izsmalcināto gaumi un jūtām, turklāt varmācīgā laikmeta ļaunuma un vulgaritātes neskartam, te varēja būt tikai viena iespēja. Viņš pacēla mazo, nobružāto papīra lapeli un piespieda to sev pie lūpām.

9. nodaļa

r

No desmit tūkstoš pēdu augstuma lidmašīna sāka sāniski slīgt tumšajā mākoņu plato, virs sevis atstādama zvaigžņu piebārstīto naksnīgo debesi. Morejs palūkojās pulkstenī: pusdesmit. Viņš pievērsās savai ceļabiedrei.

«Nu vairs nav ilgi. Būsi jau nogurusi.»

Sakarā ar aizkavēšanos Londonā un Parīzē vinu lido-

/

jums bija ieildzis, taču, kas attiecās uz Moreju, viņš nebūtu ar mieru atdot ne vienu vienīgu aizvadītā laika mirkli. Sēdēt tik tuvu līdzās Ketijai luksusa klases kabīnes intimitātē, izklaidējoši maigā rūpībā vērot viņas pirmā lidojuma iespaidus un minēt vārdos neizteiktās vēlmes — tas viss un pati meitenes klātbūtne sagādāja Morejam neparastu un visaptverošu prieku. Tā kā viss notiekošais Ketijai bija svešs, viņa daudz nerunāja, un lai izkliedētu periodiskos klusuma brīžus, kas it kā radīja zināmu saspīlējumu, Morejs nolēma uzmundrināt meiteni.

«Ceru, ka tu atpūtīsies, Ketij. Nedomāsi par Markinčas dubļiem un izīdaidēsies kā nākas. Tev jāmēģina cik necik aizmirsties.» Morejs iesmējās. «Atpūtīsimies abi un būsim… tā teikt… parasti.»

«Ak, jau tā esmu pārāk parasta,» viņa atsaucīgi uzsmaidīja. «Drīz tu droši vien domāsi, ka es esmu gatavais traucēklis.»

Stjuartes balss mikrofonā pārtrauca viņus.

«Sākam nolaišanos Vīnes lidostā. Lūdzu, piesprādzējieties un nodzēsiet cigaretes.»

Ketija vēl lāgā neprata apieties ar siksnu, un Morejs, ierādīdams, kā to noregulēt, izpalīdzīgi vadīja viņas roku. Aizskāris meitenes slaido, trauslo vidukli, Morejs sajuta viņas ķermeņa siltumu un līdz ar to spēju prieku.

Labi saskatāmās lidostas ugunis apakšā svārstījās līdzi lidmašīnai, kas, pēdējo reizi nogriezušies un mīksti piezemējusies, pa skrejceļu manevrēja uz muitas koka nojumi.

«Šī ir maza un slikta lidosta,» Morejs nolaižoties stāstīja, «kas pēc kara nav pārbūvēta. Bet mēs te ilgi neuzkavēsimies.»

Morejs, kā jau pieredzējis vīrs, nekļūdījās. Nepagāja ne septiņas minūtes, kad viņi jau bija uz galvenā ceļa, kur, sekojot kablogrammas norādījumiem, gaidīja neona gaismu apmirdzēts rolsroiss un, savā labākajā formas tērpā saposies, smaidīgais, iztapīgais un vienmēr pakalpot gatavais Artūro. Tā kā Morejs Ketijai par to neko nebija minējis, iecerētais pārsteigums izdevās. Kad pēc sasveicināšanās ar virssulaini viņi, vilnas segu un polstern apņemti aizslīdēja naktī, Ketija klusi nomurmināja:

«Cik brīnišķīga mašīna.»

«Nekad par to neesmu tā priecājies, kā pašreiz.» Morejs zem segas iedrošinoši papliķēja viņas roku. «Mašīna man palīdzēs tevi visur izvadāt.»

Morejs zināja, ka ceļš no lidostas uz Vīni nebija īsti piemērots ievads izpriecām, jo robežojās ar nebeidzamu kapsētu rindu un, it kā ar to vēl nebūtu diezgan, drūmajiem kapakmeņu ražotnes un uzstādīšanas uzņēmumiem. Taču tumsa vēlīgi aiztaupīja cilvēka niecības atgādinājumu. Pēc pusstundas viņus jau sveica līksmās gaismās slīgstošā pilsēta; mašīna piestāja pie Prinz Ambassador viesnīcas. Tā nebija liela, bet grezna un, atrazdamās burvīgajā vecās pasaules sirdī ar skatu uz Donnera strūklaku un Kapuziner Kirche, bija Moreju savaldzinājusi kā Vīnei visraksturīgākā. Arī šeit viņu pazina un cienīja, nekavējoties viesiem tika ierādīts divu guļamistabu augšstāva apartaments, kura viesistabā ar žilbinošu lustru centrā, kristāla sienas lampām un baroka stila ģipša galdiņu, uz kura atradās lielā bronzas vāzē sakārtots krizantēmu pušķis un grozs ar izmeklētiem augļiem, dominēja brokāts un sarkans samts.

«Tā, Ketij,» pārbaudījis burvīgā bāli dzeltenā tonī ieturēto guļamistabu un moderno vannasistabu ar baložpelēkiem aizkariem, Morejs apņēmīgi noteica, «neskatoties uz visiem iebildumiem, tu esi galīgi nomocījusies, tā ka nekavēšos novēlēt labu nakti. Vēl tikai parūpēšos, lai tev atsūta paplāti ar kaut ko garšīgu, bet pēc tam, žigli vannā un gulēt.»

Cik gudrs, laipns un uzmanīgs gan viņš bija. Ketijas acīs Morejs lasīja, ka ir nekļūdīgi uzminējis viņas vēlēšanos. Viss bija pateikts, atlika tikai vienkārši un pieklājīgi atvadīties. Viegli satvēris Ketijas roku, viņš pieskārās tai ar lūpām, uzmundrinoši pamāja un bezbēdīgi uzsaucis: «Rīt no rīta pie brokastīm tiksimies,» aizgāja.

Morejs piezvanīja stāva dežurantam, un, licis uznest Ketijai sviestmaizes ar cāļa krūtiņu un karstu šokolādi, kāpa lejā uz restorānu. Aizsmēķējis Sobrānijas cigareti, viņš tāpat kailu galvu devās īsā pastaigā pa Kingštrāsi. l'ik labi bija atkal just Vīni, klausīties smieklos uz ielām un kafejnīcu valšu skaņās, un pat vērot mazo, izaicinošo Dirnen vakara pastaigas. Ja samierinās ar laika apstākļiem, Skotijai nebija nekādas vainas, tur varēja no sirds izspēlēties golfu un izmakšķerēties, taču to nevarēja salīdzināt ar gemiitlich un vispār visnotaļ viņam piemēroto Vīni. Ja vien Ketija piestrādās pie sevis izglītošanas, arī

vina to noteikti iemīlēs.

/

Nākamais rīts, ievadīdams spirgtu rudens dienu, atausa skaidrs un jauks, pulksten deviņos tika pasniegtas brokastis, un Morejs, izgājis cauri viesistabai, uzmanīgi pieklauvēja pie Ketijas durvīm. Meitene jau bija piecēlusies, saģērbusies un, gaidīdama uzaicinājumu, darbojās ar adīkli. Kopā viņi sēdās brokastot. Morejs ķērās pie tiešām lieliskās kafijas — karsta,smaržīga un aromātiska, tā putodama lija skaistajās, ar karaļa kroni rotātajās Meisenes porcelāna tasītēs, kuras laistījās tikpat sniegbaltas kā galdauts. Krēmkrāsas sviests bija iegremdēts ledū un sudraba trauciņā mirdzēja dzidri zeltains medus. Bet apaļās, tikko no ceptuves nākušās trauslās maizītes uzvēdīja saldenu smaržu.

«Nogaršo šīs te.» Morejs ieteica. «Kaiscrscmmelen nedarītu kaunu pat imperatora galdam. Jau vairāk kā gadsimtu tās ir cieņā. Vai tiešām gulēji labi? Man prieks par to. Varēsi nodoties pamatīgai pilsētas apskatei.»

«Tieši pēc tās es ilgojos.» Ketija jautājoši uzlūkoja Moreju. «Vai nevar iztikt bez mašīnas?»

Morejs uzreiz saprata, ka meitene rolsā jūtas neērti. Kāds mīļš, nesamaitāts un maigs bērns gan viņa bija, šorīt, spirdzinošā nakts svaiguma pilna — maigāka kā jebkad. Morejs vienkārši atteica:

«Šorīt brauksim; mums veicams krietns gabaliņš. Bet nākamreiz iesim kājām.»

Tas Ketijai, šķiet, bija pa prātam. Viņa uzsmaidīja.

«Jauki, Deivid. Vai tev neliekas, ka staigājot var vairāk apskatīt? Un labāk iepazīt cilvēkus.»

«Tu pagūsi itin visu, mīļā.»

Pa logu varēja redzēt, kā Artūro, soļodams šurp turp un pārraudzīdams ziņkārīgi uzmācīgo apbrīnotāju pūli, jau gaidīja. Kad braucēji beidzot nokāpa lejā, viņš norāva cepuri, cienīgi paklanījās un pasniedza Ketijai rozes pumpuru un — papildinādams burvīgo žestu — arī adatu ar misiņa galviņu.

«Redzi,» Morejs iečukstēja viņai ausī, «cik mans lāga itālis ir uzmanīgs…»

Ketija tumši pietvīka, taču mašīnā, kamēr Morejs sprauda ziedu pie Lovata kostīma atloka, atkal nomierinājās. Viņi devās uz Kēlenbergu.

Brauciens, ceļam vijoties augšup caur uzkopto, košo un nelielo priekšpilsētu uz plašajiem priedēs un zaļojošos mauros slīgstošajiem Vīnes mežiem, bija reibinošs. Spīdēja saule, meža aromāta elektrizētais gaiss garoja kristāldzidrs un, pieveikuši nokalni, kura nez pa kuru laiku bija palikusi tālu apakšā, viņu skatam atklājās elpu aizraujoša, krāšņa Vīnes panorāma. Atstājuši mašīnu, viņi izstaigāja virsotni un aplūkoja Moreja norādītās pilsētas ievērojamākās vietas: Belvedera pili, Svētā Stefana baznīcu, Hofburgu, Operas namu un tieši pretī — slaveno Zaheru, uz kuru viņš solīja aizvest Ketiju pusdienās.

«Vai tas ir ļoti grezns?»

«Viens no labākajiem Eiropā.»

Bridi vilcinājusies, Ketija kautri uzlika plaukstu More ja rokai.

«Deivid, vai mēs nevarētu tepat kaut ko iekost?» meitenes skatiens aizslīdēja līdz mazajai kafejnīcai viņpus ceļam. «Izskatās tāda jauka, necila vietiņa. Un te, augšā, ir tik brīnišķīgi.»

«Šķiet,» viņš šaubīdamies pārdomāja, «necils šai vietai ir īstais vārds. Un ēdienkarte būs vēl necilāka.»

«Bet varbūt labs, vienkāršs un veselīgs ēdiens.»

Ketija, vaigiem dzestrajā gaisā kvēlojot, uzlūkoja un tādējādi pilnīgi atbruņoja Moreju.

«Tad nāc. Riskēsim abi.»

Viņš neko nespēja meitenei atteikt, kaut gan aizdomas izrādījās vairāk nekā pamatotas. Viņus gaidīja neapklāts steķu galds, lēti galda rīki un neizbēgamā cietā, visai bezgaršīgā Wiener Schnitzel, kurai, pats trakākais, nācās dzert klāt Apfelsaft. Taču Ketija to ne tikai nemanīja, bet, šķiet, pat priecājās par maltīti un Morejam galu galā rtekas cits neatlika kā mīļuprāt samierināties. Pēc pusdienām viņi vēl kādu brīdi atpūtās — Ketija joprojām sajūsminājās par ainavu —, bet pulksten divos atgriezās mašīnā un devās uz Šēnbrunnu.

Šo īpašo izbraucienu Morejs bija apsolījis sev, jo, būdams nepielūdzams modernās arhitektūras šausmu pretinieks, viņš romantiskā jūsmā apbrīnoja stalto deviņpadsmitā gadsimta Marijas Terēzes vasaras pili un brīnišķīgos, veefranču stilā veidotos dārzus. Bez tam viņu aizrāva pavadoņa loma. Tiklīdz aiz muguras palika masīvie dzelzs vārti, Morejs centās ieinteresēt Ketiju un, labi pārzinādams tēmu, bija vienkārši nepārspējams. Klaiņodams pa plašajiem baroka stila apartamentiem, viņš uzbūra imperatora galmu visā tā greznībā un krāšņumā. Morejs izjusti attēloja Marijas Terēzes dzīvi: sākot ar dīvaini pievilcīgu un atturīgu mazu meiteni — viņš apstājās pie karalienes portreta sešu gadu vecumā, kas attēloja bērnu garā, elegantai Vīnes dāmai raksturīgā zili zeltainā brokāta tērpā — kura, ieraudzījusi savu tēvu visā tā ķeizariskajā greznībā, par uzjautrinājumu galmam, bija izsaukusies: «Ai, tēt, cik tu esi skaists! Nāc, lai varu tevi apskatīt!» — no šī maigā bērna līdz spēcīgai un cildenai individualitātei, Eiropas politikas centrālai figūrai, mākslu aizgādnei, piecu dēlu un vienpadsmit meitu mātei, kura, ciezdama pirmsnāves mokas, uz jautājumu, vai viņai ir ļoti grūti, bija mierīgi atbildējusi, izrunādama savus pēdējos vārdus:

«jūtos pietiekami atbrīvota, lai mirtu.»

Laiks aizskrēja nemanot. Nekad agrāk Morejam vēl nebija izdevies atraisīties tik dramatiski dedzīgā stāstījumā. Viņi abi jutās pārsteigti, kad, atgriezušies bruģētajā pagalmā, atklāja, ka pulkstenis jau ir seši un ārā sācis krēslot.

«Žēlīgā debess,» Morejs atvainodamies izsaucās. «Esmu staidzinājis un vārdzinājis tevi līdz krēslai. Un, pats trakākais, aizmirsis par tēju. Austrijā, kur Kuche ir tik brīnišķīga, tas ir nepiedodami.»

«Šo pastaigu es nebūtu mainījusi ne pret ko,» Ketija sparīgi atteica. «Tu tik daudz zini un proti visu tik dzīvi pasniegt.»

Acīmredzot Morejs Ketijai bija sagādājis vielu pārdomām, jo pēc dziļdomīga klusuma, atgriežoties viesnīcā,

vina iesāka: /

«Privileģētā šķira tolaik, protams, rūpējās par sevi. Bet kāda bija vienkāršo ļaužu dzīve?»

«Ne gluži tik jauka.» Morejs iesmējās. «Vīnē tolaik it kā pāri par trīsdesmit tūkstoš ģimeņu dzīvojušas vienistabas mitekļos. Un, ja telpa pagadījusies lielāka, tajā iemitinātas pat divas, pārdalot istabu ar veļas auklu.»

«Cik drausmīgi!» Ketija sāpināta noteica.

«Jā,» Morejs tīksmi piekrita. «Tais laikos nebija labi būt nabagam.»

«Un arī tagad,» viņa turpināja, «esmu te manījusi nabadzības pēdas. Kad izgājām ārā, ievēroju, ka ielās ubago baskājaini bērni.»

«Vīnē vienmēr ir bijuši un būs nabagi. Tomēr šī ir mīlestības, smieklu un dziesmu pilsēta. Viņi te jūtas gluži laimīgi.»

«Es nezinu,» Ketija mierīgi turpināja, «vai izsalcis cilvēks var būt laimīgs. Šorīt aprunājos ar sievieti, kura ieradās uzkopt manu istabu — viņa labi runā angliski. Apkopēja ir atraitne ar četriem maziem bērniem, viņas vīrs gājis bojā kādā darba negadījumā un varu apgalvot, ka šajos dārdzības apstākļos sievietes cīņa par ģimenes eksistenci ir patiešām briesmīga.»

«Varbūt kārtējais neveiksminieces stāsts?»

«Nē, Deivid, viņa ir mazs lāga cilvēciņš un turklāt… tik atklāta.»

«Tad tev viņai jāiedod kāds mazums no savas kabatas naudas.»

«Ak, to es jau izdarīju!»

Priecīgais izsauciens lika Morejam iesānis palūkoties Ketijā. Atstājot lidostu, Morejs meitenes makā bija iebāzis kādu žūksnīti sīkiem tēriņiem — apmēram tūkstots pieci simti Austrijas šiliņu jeb divdesmit sterliņu

mārciņu.

/

«Cik tu viņai iedevi?»

/

Ketija bikli palūkojās Morejā.

«Visu.»

«Nē jel, Ketij!» Viņš izplūda smieklos: «īsta maza labdare. Ar reizi esi izputinājusi visu savu bagātību.»

«Esmu pārliecināta, ka sieviete pratīs likt naudu lietā.»

«Tavs prieks ir arī mans prieks, Ketij.» Morejs atteica, joprojām uzjautrinādamies. «Vīnē ir jābūt gan devīgam, gan drusku jukušam. Es mīlu šo pilsētu, Ketij, tik ļoti, ka ciešu, redzot to tik ātri maināmies. Tev tā jāapskata tagad, mīļā, jo pavisam drīz, līdzīgi daudzām citām brīnišķīgām pasaules vietām, Vīne tiks pilnīgi izpostīta. Paskaties tik uz to ārprātu tur pa labi.» Viņi gāja garām jaunai, strādnieku dzīvokļu augstceltnei. «Šis neizteiksmīgais, simtiem mazām, suņu būdām līdzīgām istabiņām piebāztais tērauda un betona murgs tika uzsliets burvīgas vecas baroka stila celtnes, īstas mazas pils, vietā, kuru pirms divpadsmit mēnešiem ar buldozeru nogāza, lai tās vietā uzstutētu šo… šo cietumu.»

«Tev nams nepatīk?»

«Kam tāds var patikt?»

«Bet, Deivid,» Ketija, pārdomu pilna, dziļi ievilka elpu. «Ļaudīm, kas tur dzīvos. Viņiem būs drošs jumts virs galvas, turklāt vēl komforts, apkure, karstais ūdens, pienācīgi sanitārie apstākļi un noslēgtība. Vai nav labāk nekā mīcīties šaurībā aiz veļas striķa?»

t r

Morejs zobgalīgi sarauca uzacis.

«Vai šeit viņi nebūs šaurībā? Taču par to nav runa. Sašutumu rada skaistuma iznīcināšana, kas novērojama visā pasaulē. Traktori un kravas mašīnas braukā apkārt, postīdami un nolīdzinādami pagātnes pieminekļus, lai to vietā slietu apšaubāmu, vienādu un vienmuļi riebīgu būvju rajonus. Anglijā sāk dominēt neizteiksmīgā priekšpilsēta. Itāliju pieblīvējušas fabrikas. Jā, pat Šveicē skaistāko ezeru krasti pildās neskaitāmiem īres namiem — manā tuvumā, paldies Dievam, vēl ne.»

«Jā, mēs dzīvojam jaunā pasaulē,» Ketija pēc brīža piekrita. «Un tāpēc vēl jo vairāk jācenšas to veidot. Visiem spēkiem padarīt labāku.»

Viņa jautājoši palūkojās Morejā, it kā vēlētos dzirdēt atbildi uz savu piezīmi. Taču sarunādamies viņi bija sasnieguši Ringštrāsi, kur pamazām iedegās gaismas, un ļaudis pēc darba kantoros, sarunādamies un smiedamies, sāka pulcēties ielu kafejnīcās, radīdami ap sevi gaidpilnu gaisotni — tā bija burvīga stunda un te, beidzot, nekas neaizēnoja Moreja skatienu. Lēnām slīdot līdzi vakara satiksmei, viņš pievirzījās tuvāk Ketijai un biezējošā krēslā ielika roku viņas elkonī. /

«Esmu nogurdinājis tevi ar lekcijām un spriedelējumiem. Atpūties kādu stundu savā istabā. Bet pēc tam

dosimies vakariņās.»

f

Viņš saprata, ka Ketija kautrējas iet uz Zaheru, taču meitenes pašas labad Morejs tomēr nolēma viņu turp aizvest. Nedaudz iedrošināta, Ketija drīz vien pārvarēs savu biklumu; bez tam Zaherā nav pieņemts uzcirsties. Svētā Stefana baznīcas pulkstenim sitot astoņi, Morejs veda meiteni lejā, lai kopā atstātu viesnīcu, un tā kā vakars bija jauks, viņi nelielo gabalu pa Karntnerštrāsi nogāja kājām. Restorāna stiklotajā terasē pulcējās ļaudis, taču Morejs, drošības pēc, bija pasūtījis vietas mazajā sānistabā, ko sauca par Sarkano bāru. Viņš juta, ka galdiņa izvēle modinājusi Ketijā paļāvību un, pacēlis acis no ēdienkartes, kuru patlaban pētīja, viņš ļāva skatienam aizmaldīties pagātnē.

«Cerams, ki dabūsim kaut ko tikpat jauku kā zivi, kuru tu Edinburgā izvēlējies. Mūsu pirmajā kopīgajā maltītē. Es to nekad neaizmirsīšu. Saki, vai tev garšo foiegras?»

«Es nezinu.» Viņa papurināja galvu. «Droši vien.»

«Labi, tad pamēģināsim. Bet saldajā Garnicrtcs Rchrūckcn un Salzburger Knockc. Izdarījis pasūtījumu, Morejs piemetināja: «Tā kā esam Austrijā, aiz cieņas pret šo zemi, mums jāiedzer kāds Dūrnstcincr Katzensjjrung. Tas nāk no burvīgās Danubes ielejas, kura atrodas kādas piecdesmit jūdzes no šejienes.»

Pasniegtā foie gras bija maigi iesārta.

Morejs neuzkrītoši paostīja ēdienu un pārliecinājies, ka lasis patiešām ir īsts Strasburger ar pietiekamu trifeļu piedevu, lika to pasniegt aveņu mērcē. Nogaršojis, atzinīgi novērtējis un tad salējis atnesto vīnu, Morejs pacēla glāzi.

«Iedzersim paši uz savu veselību.» Un tā kā Ketija vilcinājās, maigi piebilda: «Atceries, tu solīji būt parasta. Es vēlos izvilkt tevi no tavas mīļās, šaurās skotu čaulas.»

Paklausīgi, tomēr nedaudz bikli, Ketija pacēla glāzi ar augsto kāju un pielika lūpas pie aromātiskā, dzintar-

dzidrā šķidruma.

/

«Dzēriens garšo pēc medus.»

«Un ir gluži nekaitīgs. Domāju, ka pa šolaiku jau būsi mani iepazinusi, Ketij.»

«Ai, jā, Deivid. Tu esi tik bezgala jauks.»

Brieža gaļu pasniedza tieši tādu, kādu Morejs bija gaidījis, ābolu mērcē ar vircotiem redīsiem. Viņš, kā parasti, ēda lēni, ar baudu, katram kumosam veltot pienācīgo uzmanību. Blakus alkovā kāds klusi sāka spēlēt klavieres — Strausa valsi, protams, kas šajā gaisotnē šķita neaizstājams, valdzinošs, noslēpumains un melodisks.

«Vai nav jauki?» Morejs pār galdu nočukstēja. Viņš tīksmi vēroja, kā meitenes jaunavīgajos, svaigajos vaigos sārtums mijas ar bālumu. Mīļā Ketija, viņa bija atmodinājusi viscildenākās Moreja rakstura īpašības un pratusi novērtēt visu labo, kas vinā mīt.

' t

Saldais ēdiens, kā Morejs bija cerējis, izrādījās īsts brīnums. Lasīdams Ketijas sejā, ko viņš jau bija lieliski iemanījies, Morejs paskaidroja:

«Tas gatavots gandrīz vienīgi no svaigām olām un krēma.»

«Cik daudz olu nepieciešams?» meitene painteresējās.

Morejs griezās pie viesmīļa.

«Hcrr Obcr, cik olu vajag salzburger knocke?»

Vīrs pieklājīgi paraustīja plecus.

«Tik daudz, ka nevar paturēt prātā. Ja kundze vēlas pagatavot garšīgu Knocke, tad olas nevajag žēlot.»

Morejs, uzrāvis uzacis, pār galdu palūkojās Ketijā.

«Mums nāksies padomāt par mājputnu fermu.»

Gluži kā skolniece, Ketija izplūda smieklos.

«Ak, nabaga vistiņas, dabūtu trūkties.»

Ketijas neparasti labā garastāvokļa iepriecināts, Morejs ievēroja, ka meitene neiebilst pret viņa mājienu uz kopīgu nākotnes pasākumu. Pēc brīža tika atnests rēķins, pavirši pārskatījis to, Morejs atstāja vērtīgu naudaszīmi, tik dāsni apdāvinādams viesmīļus, ka, pavadot abus apmeklētājus, tie klanījās gandrīz kā karaliskā procesijā.

Uz ielas viņus saņēma jau pierastās izstieptās rokas — sērkociņu un papīra puķu tirgotāji, patiesi un viltus invalīdi, sirms skrandainis ar pļerkstošu akordeonu un vecas sievas, kurām nekā, izņemot glaimus, vairs nebija ko piedāvāt. Nepiespiesti, bez īpašas izvēles, gribēdams tikt no viņiem vaļā, Morejs atdeva naudas atlikumu un, glābdamies viesnīcas virzienā, saņēma negaidītu atzinību. Ketija satvēra viņa roku un, ejot uz Neuer Markt pusi, pati labprātīgi pievirzījās viņam klāt.

«Man prieks, ka tu tā izdarīji. Citādi es jutos neērti pēc tik garšīgas un dārgas maltītes. Bet tu, Deivij, kā vienmēr biji laipns, devīgs un augstsirdīgs. Un kādu dienu tu sagādāji man! Tik daudz jauka un aizraujoša, ka tikko spēju tam visam noticēt. Ja iedomājos, ka tikai pirms dažām dienām es Dženijas Langas virtuvē mazgāju traukus, tad… tas izklausās kā sapnis.»

Bija tik labi redzēt Ketiju atpūtušos, brīvu no saspringuma un patiesi priecīgu. Pacietīgi klusēdams, Morejs klausījās un ļāva viņai turpināt, pārliecināts, ka možā garastāvokļa iemesls ir viņš pats nevis medainā Durnsteiner glāze. Un pēkšņi, acumirklīgā atmiņu zibsnī viņš atcerējās, ka tikpat veiksmīgi, varētu pat teikt iedarbīgi, viņam bija izdevies arī Merijā atmodinātdzīvesprieku,izraujotviņu no mūžīgās nodarbinātības. Tā bija laba zīme.

Negaidīti ātri viņi bija sasnieguši viesnīcu. Pie savas istabas durvīm Ketija pagriezās, lai novēlētu Morejam labu nakti.

«Paldies par brīnišķīgi pavadīto laiku, Deivid. Ja tu nekad neaizmirsīsi dienu Edinburgā, tad es nekad neaizmirsīšu šo.»

Morejs brīdi vilcinājās, nevēlēdamies ļaut viņai aiziet.

«Vai tiešām tev tā sagādāja prieku, Ketij?»

«Neizsakāmu.»

«Nopietni?»

«Zvēru.»

«Tad pasaki, kas tev patika vislabāk?»

Stāvēdama pusaizvērtās durvīs, Ketija pēkšņi kļuva nopietna un it kā pārdomāja. Novērsusies no Moreja, viņa vienkārši atteica: «Būt kopā ar tevi.»

Atzinusies, meitene pazuda.

10. nodaļa

/

Nākamās trīs dienas laiks gan bija vēsāks, taču joprojām pieturējās burvīgi jauks — tālākiem pilsētas apskates priekiem un pārsteigumiem labāku nemaz nevarēja vēlēties. Ar apbrīnojamu prasmi mainīdams programmu, Morejs izvadāja Ketiju pa Hofburgu un Hofgartenu, pa Ķeizarisko Mākslas muzeju un Rātsnamu, pa Belvederu un Parlamentu. Viņi dzēra tēju Demelā, izstaigāja modernos Grabenas veikalus un apmeklēja arī Spāņu jāšanas skolas izrādi, taču tā sagādāja vilšanos, un lai gan Ketija neko neteica, viņas nepatiku pret skaisto, balto zirgu turēšanu cirka nebrīves apstākļos nevarēja nemanīt. Morejs pavadīja meiteni arī pie istabenes Annas četrām atvasēm un šis apmeklējums, redzot rindā nostādītos, jaunās, siltās drēbēs un izturīgos ziemas zābakos sapostos bērnus, iespējams, bija sagādājis viņiem vislielāko prieku. Morejam šķita, ka pašreiz viņš pārdzīvo laimīgākās dienas savā mūžā. Līdz ar Ketiju dzīvē bija ienācis prieks un maigums, atgriezusies viņa kūsājošā jaunība. Jo vairāk Morejs bija kopā ar meiteni, jo skaidrāk saprata, ka nespēj bez viņas dzīvot.

Un tomēr reizēm Ketija viņu mulsināja un sagādāja neizprotamas bažas. Vai meiteni tiešām priecēja viss, ko viņš tai tik aizrautīgi rādīja?… Šaubīties nebija pamata, neskaitāmas reizes Morejs bija redzējis kā, pilnas intereses un sajūsmas, iemirdzas viņas acis. Taču gadījās arī tā, ka, pūlēdamās būt vērīga, viņa tomēr šķita norūpējusies un nervozi satraukta. Brīžiem Ketija bija tik tuva, tik bezgala tuva, brīžiem atkal negaidot novērsās. Viņai piemita dīvaina spēja noslēgties un pārsteigt Moreju ar savu principu stingrību.

Kad Grabenā, likdams lietā visu savu prasmi, viņš velti bija centies pierunāt Ketiju pieņemt dāvanu — vienkāršas formas, smaragdiem nobārstītu kaklarotu — kuru, no cenām nekā nesaprazdama, viņa neapdomīgi bija apbrīnojusi, meitene noraidoši papurināja galvu un atteica: «Tā ir skaista, bet ne priekš manis.»

Viņa nebija pārliecināma.Taču, neskatoties uzKetijas nepielūdzamo izturēšanos, Morejs nolēma neatkāpties.

Visvairāk viņu pārsteidza tas, ka Ketiju tikpat kā neinteresēja nauda. Meitene nereaģēja uz viesnīcas greznību, bet sātīgās un smalkās maltītes sāka izjust kā apgrūtinājumu, arī mazā īrētā mašīna, Morejs juta, viņai bija patikusi labāk nekā klusais, ērtais rolss. Reiz, kad viņš bija mēģinājis uz to norādīt, Ketija negaidot atteica:

«Bet Deivid, par naudu nevar nopirkt nevienu patiesu vērtību.»

Ketijas nonievājuma sarūgtināts un pat it kā aizskarts, Morejs mierināja sevi ar domu, ka meitene varbūt, kā viņš tagad uzdrošinājās cerēt, ir iemīlējusi viņu pašu. Un ja jau vienkāršā dzīve Ketijai tik ļoti patīk, Morejs nolēma vērst meitenes uzmanību uz Sveici un spirdzinošo mieru, ko viņa tur atradīs. Vīnes apmeklējumu tomēr nevarēja uzskatīt par kļūdu; Morejs tagad ne tikai bija labāk iepazinis Ketiju, bet progresējis, dažu pēdējo dienu laikā pat ļoti progresējis. Tuvībai manāmi nostiprinoties, viņu starpā jautās it kā trīsošas straumes plūsma. Varbūt Ketija pati to vēl neapzinājās, bet Morejs, vērodams piepešās tvīksmes un bāluma rotaļas viņas vaigos, roku pieskārienus un acu mirdzumu, viņam parādoties, saprata, ka meitene tuvojas robežai, aiz kuras nav atgriešanās. Viņš sajuta to ar katru vissīkāko šūnu. Redzot un jūtot, kā jaunā, kautrā un nervozā meitene pamazām atraisās vēl neizjustā mīlas spēka priekšā, Morejs iepazina vissaldāko no baudām, kādu jebkad bija piedzīvojis.

Sestdienas rītā pēc brokastīm viņš bezrūpīgi, taču ar zināmu svarīgumu balsī, ieminējās:

«Liekas, ka priekš pirmās reizes pilsēta ir pietiekami apskatīta. Vai negribi rīt doties uz Švansiju? Ja pieturēsies tikpat auksts, Oberlandē noteikti uzsnigs un to tu nedrīksti palaist garām.»

Ketijas atsaucīgā piekrišana acumirklī apstiprināja Moreja nojautas.

«Vēlos to vairāk par visu — protams, ja tas atbilst taviem plāniem. Man tik ļoti patīk lauki. Taču ne jau tāpēc,» viņa žigli piebilda, «ka nejustos laimīga šeit.»

«Tātad norunāts! Lidosim ar svētdienas pēcpusdienas lidmašīnu. Artūro aizsūtīšu jau šodien — brauciens pa zemesceļu caur Arlbergu šajā gadalaikā tevi pārāk nogurdinātu. Bet pirms aizbraucam,» Morejs apklusa un pasmaidīja, «tev jāpārvar vēl viens šķērslis. Ceru, ka ar to tev sagādāšu prieku nevis grēksūdzes mokas.»

«Jā?» Ketija nedroši iejautājās.

«Operā šodien ir gala — Madame Buttcrfly, īpaša izrāde ar Tebaldi piedalīšanos. Un Benuā dekorācijām. Biļetes dabūt bija gandrīz neiespējami, taču man, laimīgā kārtā, paveicās. Esmu pārliecināts, ka šī opera tev patiks… Vai nāksi?»

«Jā, Deivid,» viņa, tikko manāmi vilcinādamās, atbildēja. «Es tikai baidos, ka tu manis dēļ pārāk nopūlies.»

«Izmet tādas domas no galvas.» Morejs nestāstīja Ketijai, ka tikai neskaitāmas reizes pārmaksādams, viņš, ar durvju sarga palīdzību tik vēlu bija varējis dabūt ložu. «Starp citu, šo dienu pavadīsim mierīgi, lai vakarā būtu spirgti.»

Atpūta viņus abus iepriecināja, vēl jo vairāk tāpēc, ka debesis bija nomākušās, no Semeringas pūta ass vējš un pastaiga pa ielām nozīmētu nepatīkamu salšanu. Lai nu kā, bet licis Artūro posties uz mājām, Morejs atstāja viesnīcu un priekšpusdienu pavadīja, kārtodams savas darīšanas. Pēc viņa vēlēšanās viesistabā tika pasniegtas agras pusdienas: tikai tase spēcinošas bruņurupuča zupas, omelette fines herbes ar pommes pont neuf, pкche melba un kafija: viegls, bet labs ēdiens.

Kad viņi bija ieturējušies, Morejs piecēlās.

«Nekas patīkams tas nav, mana mazā puritāne, bet uz šīvakara izrādi mums cik necik jāsapošas. Par laimi, zināju tavu izmēru, tā ka savā istabā tu kaut ko atradīsi. Liku tavai brīnišķīgajai Annai to sakārtot.» Neatvairāmi, kā viņš to prata, Morejs tēvišķi aplika roku Ketijas pleciem un tuvu pieliecās meitenei. «Lūdzu, uzvelc to… man par prieku.»

Klusi dungodams Butterfly «Jūsmas nakts» dueta melodiju, Morejs sāka nesteidzīgi pārģērbties: vispirms viņš ar elektrisko bārdas nazi gludi noskuvās, tad ielīda karstā vannā, kam sekoja vēsa duša, kārtīgi norīvējās un iepūderējās ar parasto talku. Viesnīcas sulainis jau bija izņēmis viņa izejamās drēbes — svaigi sakrokotu un iestīvinātu kreklu ar oniksa un dimanta aproču un apkakles pogām, melnas, uz pusēm pārlocītas zīda zeķes un pie atzveltņa kārtīgi noliktas, no liestes noņemtas lakādas kurpes izvilktām mēlēm. Artūro to nebūtu izdarījis labāk; jāiepriecina vīrs ar dzeramnaudu. Beidzot Morejs bija gatavs. Eau de Muguet pieskāriens un pāris enerģiski, ar monogrammu rotātās ziloņkaula sukas vilcieni — paldies Dievam, mati viņam joprojām bija kupli — pielika punktu. Morejs aplūkoja sevi spogulī. Balta kaklasaite un fraka viņam vienmēr bija piestāvējušas — neviens visā

Bonokampaņā piegriešanas mākslā nevarēja mēroties ar Sarakeni — un šovakar, nebūt nepārspīlējot, Morejs nešaubīgi zināja, ka izskatās skaists, cienījams un pārsteidzoši jauns. Gaidpilnā noskaņā viņš izslēdza gaismu — jaunības dienu ieradums — un iegāja viesistabā.

Ketija nelika uz sevi gaidīt. Pēc brīža atvērās durvis un meitene nesteidzīgi ienāca, tērpusies zaļajā, Moreja izraudzītajā ģērbā un, viņam par prieku, arī smalkajā smaragdiem nosētajā kaklarotā, kas tik lieliski piestāvēja kleitai. Morejam aizrāvās elpa, kad Ketija, joprojām mierīgi, nolaistiem plakstiem un viegli pietvīkušiem vaigiem, tuvojās, lai nostātos viņa priekšā. Ja Morejam jau Lovata kostīmā meitene bija likusies valdzinoša, tad tagad

viņam vienkārši trūka vārdu.

/

«Ketij,» Morejs klusi teica, «tu droši vien negribēsi to dzirdēt, bet man tomēr jāpasaka. Tu izskaties aizgrābjoši un neizsakāmi skaista.»

Nekad mūžā vēl Morejs nebija bijis tik patiess. Ketijas jaunībai, svaigumam, maigajai sejai un sarkanīgi zeltainajiem matiem zaļā krāsa, protams, piestāvēja nevainojami. Kā viņš pārvērstu meiteni, aizvezdams to pie Diora vai Balensiaga! Bet vai viņa nedrebēja? Ketija aplaizīja lūpas.

«Sī ir visbrīnišķīgākā kleita,» viņa, vārdus meklēdama, teica. «Un… tu man tomēr esi nopircis kaklarotu.»

«Tikai lai atsvaidzinātu tērpu,» viņš, nolēmis Ketiju uzmundrināt, priecīgi noteica. «Dažas zaļas pērlītes.»

«Nē. Anna bija sajūsmā. Viņa teica, ka tie esot neslīpēti smaragdi.»

«Labi, labi! Es tikai ceru, ka tavs pavadonis ir pietiekami uzposies, lai tiem piestāvētu.»

Ketija palūkojās uz Moreju un novērsās.

«Nekad neesmu pazinusi nevienu, kas varētu tev līdzināties.» Morejs redzēja, ka meitene meklē vārdus; bet atrasti, tie, kā parasti, izskanēja neveikli.

«Tu… tu vienkārši esi no citas pasaules.»

«Ceru vēl kādu bridi būt.» Morejs iesmējās. «Un tagad, ejam. Tavs demokrātiskais gars jutīsies ielīksmots. Artūro ir prom un mums pašiem jāparūpējas par taksometru.»

«Vai man jāvelk cimdi?» Kāpdama lejā pa trepēm, Ketija nervozi jautāja. «Tie ir tik gari.»

«Vari vilkt, vari arī nest rokā, mīļo Ketij, tam nav nekādas nozīmes. Labāk izskatīties tā kā tā vairs nav iespējams.»

Durvju sargs, pārsteigts, ka tik grezni ģērbtiem viņiem jāiztiek bez pierastajām ērtībām, iesēdināja viesus lepnā taksometrā. Pēc dažām minūtēm viņi piebrauca pie operas, izgāja cauri pārpildītajam foajē un tika aizvadīti uz otrā balkona ložu, kuru Morejam bija laimējies dabūt. Šeit, omulīgās, mazās, viņu rīcībā nodotās ložas sarkanā priekškara vientulībā, Ketija atraisījās. Nokratījusi nervozitāti, viņa ar augošu interesi un satraukumu lūkojās uz mirdzošo skatuvi, kamēr Morejs, iekārtojies turpat aizmugurē, ar binokli pār meitenes plecu apskatīja publiku, imitēdams slaveno Renuāra gleznu par šo tēmu, kura viņam, par nožēlošanu, nepiederēja un kuru viņš vienmēr bija apbrīnojis.

«Teātris, protams, ir glīts, pēc kara pārbūvēts,» Morejs skaidroja. «Varbūt pārākbalts un mirdzošs — vīniešu parastā tieksme pārcensties ar kristālu —, tomēr visai pievilcīgs.»

«Jā, ļoti,» Ketija nevilcinādamās piekrita.

«Un kā redzi, visi, Tebaldi gaidās, saposušies. Starp citu, tekstu dziedās itāliski, tāpēc pastāstīšu tev, par ko ir runa. Darbība sākas Nagasaki, Japānā, kur Savienoto Valstu virsnieks Pinkertons ar starpnieka palīdzību gatavojas precēt mazo, maigo japāņu meiteni Čo-Čo-Sanu…» īsumā atstāstījis sižetu, Morejs nobeidza: «Kā redzi, stāsts ir sentimentāls, viens no Pučīni neievērojamākajiem darbiem, kas nepieder pie lielajām operām, tomēr ir dziļi aizkustinošs un smags.»

Morejs vēl nebija beidzis, kad aplausu vētra pieteica diriģenta Karojana uznākšanu. Gaismas izdzisa, sākās uvertīra un, atklādams brīnišķi izsmalcinātu japāņu interjeru, lēnām pacēlās priekškars.

Morejs šo izrādi jau divreiz bija redzējis Ņujorkas Metropolitēna operā un, gadiem ilgi lietodams sezonas biļeti, Tebaldi balsī klausījies vairākkārt. Pārliecinājies, ka slavenā primadonna ir formā, viņš varēja sekot savas draudzenes reakcijai un neuzkrītoši, dīvaini noslēpumainu gaidu pilns, vēroja prieka un skumju maiņu viņas jaunajā, nopietnajā sejā.

Sākumā Ketiju, šķiet, mulsināja izjūtu pirmreizīgums un skatuves orientālais iekārtojums. Taču pamazām viņa pierada. Glītais Pinkertons, kurš Morejam vienmēr bija licies neciešams, acīmredzot arī Ketijā radīja riebumu. Morejs juta meitenes augošās simpātijas pret Čo-ČoSanu un draudošās nelaimes trauksmainās priekšnojautas. Kad pirmā cēliena beigās priekškars aizvērās, Ketija jau dzīvoja līdzi notikumiem.

«Ai, cik nožēlojams vīrietis,» kaistošiem vaigiem pievērsdamās Morejam, meitene izsaucās. «Jau no paša sākuma bija skaidrs, ka viņš ir īsts niekkalbis.»

«Tukšs un varbūt egoistisks,» Morejs piekrita. «Bet vai tiešām tev viņš tik ļoti nepatīk?»

Ketija, it kā pārdomādama, nodūra acis un teica: «Man šķiet, tas ir pats briesmīgākais… domāt tikai par sevi.»

Morejs zināja, ka otrais cēliens maigi skumjā noskaņā, ko vēl pastiprināja zūdošu cerību jausma, iespaidos Ketiju vēl dziļāk nekā pirmais. Viņš vairs neskatījās uz meiteni, juzdams, ka tik neviltota aizkustinājuma vērošana apgrūtina. Taču ainai beidzoties, kad uz skatuves izdzisa gaismas un ri,;>ajai ārijas «Un bel di» melodijai pieņemoties spēkā, lai pēc tam izzustu tumšajā telpā, Čo-Čo-Sana aizdedzina laternu pie durvīm un gatavojas savai kārtējai nomoda naktij, Morejs uzmeta Ketijai ašu mirkli. Asaras straumēm plūda pār meitenes vaigiem.

«Vismīļo Ketij,» Morejs noliecās pie viņas. «Ja izrāde _ tevi tā nomāc, varam iet prom.»

«Nē, nē,» viņa,asaras valdīdama, iebilda. «Tā ir skumja, bet brīnišķīga. Un es gribu zināt, kas notiks tālāk. Aizdod tikai man savu kabatas lakatu, mans jau ir pagalam. Paldies, mīļo, labo Deivid… tu esi tik laipns. Ak, šī jaukā nabaga meitene. Kā cilvēks var būt tik nežēlīgs… tik… tik barbarisks.» Vārdi apsīka, Ketijai pūloties savaldīties.

Un patiešām, izdzīvodama trešo cēlienu no nežēlīgā patosa līdz pat satriecoši traģiskajām beigām, viņa saglabāja mieru. Kad, priekškaram nolaižoties, Morejs iedrošinājās palūkoties uz Ketiju, meitene neraudāja, taču viņas galva bija nolīkusi uz krūtīm un spēki šķita galā.

Viņi atstāja teātri. Lugas varā Ketija klusēja līdz bija tikusi taksometrā; te, ziņkārīgu skatu neapdraudēta, meitene apslāpētā balsī ierunājās:

«Es nekad neaizmirsīšu šo vakaru… nekad…»

Morejs rūpīgi izraudzījās vārdus.

«Zināju, ka tu esi emocionāla — spējīga dziļi just. Es cerēju, ka luga tevi aizkustinās.»

«Ai, protams… protams… bet pats jaukākais, mīļo Deivid, bija noskatīties to kopā ar tevi.»

Ar to pietika, lai Ketijas joprojām uzbudinātie nervi atklātu Morejam pāri plūstošo maigumu, ko viņa pret to juta. Klusēdams Morejs taksometra slēgtajā intimitātē uzmeklēja meitenes sīko plaukstu un satvēra to.

Ketija nepretojās. Kas īsti notika? Neko tamlīdzīgu viņa vēl nekad nebija jutusi. Ak, protams, Ketija zināja, kas ir uzmanības izrādīšana. Kamēr viņa mācījās par māsu, kāds universitātes students, kurš tolaikstrādāja pie sava asistenta grāda, bija viņai nopietni pieķēries. Taču Ketija tam nepievērsa.uzmanību. Bet pagājušo Ziemassvētku svinībās slimnīcā viens no ārsta asistentiem, gribēdams zem āmuļiem meiteni noskūpstīt, tālāk par viņas kreiso ausi ar savu neveiklo mēģinājumu nebija ticis. Šo starpgadījumu Ketija vienkārši nelikās manām, bet tam sekojošo uzaicinājumu uz Jaungada deju vakaru, noraidījusi. Viņa uzskatīja sevi par nopietnu meiteni un neaizrāvās ar jauniem vīriešiem, šai ziņā pilnīgi piekrizdama mātei, kura ar savu neatlaidību bija pārliecinājusi Ketiju par viņu nekaunību, pārsteidzību un neuzticību.

Taču Deivids pie tādiem nepiederēja: tieši otrādi. Viņa dīvaini nomierinošais briedums Ketijai uzreiz bija iepaticies. Piebraucot pie viesnīcas, Morejs joprojām mierīgi un maigi turēja meitenes roku. Un arī pēc tam neatlaida. Viņi pagāja garām naktssargam, kurš pusaizmidzis snauduļoja pie galda, un uzbrauca ar liftu līdz savam stāvam. Koridorā Morejs apstājās un, juzdams Ketijas ieslodzīto pirkstu straujās trīsas, atvēra viesistabas durvis.

«Es pasūtīju karstu šokolādi… tā tevi spēcinās, mīļo Ketij.»

«Nē.» Pagriezusies viņa noraidoši pakratīja galvu. «Neko… lūdzu.»

«Tu joprojām pārdzīvo. Es nedrīkstu tevi tādu laist projām.»

Ketijaļāva Morejam ievest sevi istabā, kur, kā viņš bija solījis, uz galda stāvēja termoss, ar salveti pārklāti augļi un sviestmaizes. Telpu blāvi apgaismoja viena vienīga abažūrlampa, kas meta maigu atblāzmu uz paklāja, sienas, viņu viens otram pievērstās sejas atstājot krēslā.

«Vismīļo Ketij,» Morejs atkal ierunājās. «Ko man teikt… ko darīt tavā labā?»

Joprojām neskatīdamās viņā, meitene apslāpētā balsī atteica.

«

«Rīt atkal viss būs labi.»

«Bet rīts jau gandrīz ir klāt,» viņš, par spīti trakojošajam pulsam, laipni iebilda, «un labi nav. Kas īsti ir noticis?»

«Nekas, nekas… es nezinu. Esmu kā apmaldījusies. Nekad agrāk tā neesmu jutusies… skumja un laimīga reizē…»

«Bet kā gan tu varētu apmaldīties kopā ar mani?»

«Ai, zinu, zinu, ka nevaru,» Ketija piekrita un steigā juceklīgi turpināja. «Tas nožēlojamais vīrs man atklāja, kāds pretstats… kā par nelaimi. Tu esi tik…» Meitenes balss aizlūza un asaras atkal straumēm plūda pār viņas vaigiem.

Ketija nodūra galvu. Morejs, saņēmis meitenes zodu, pavērsa augšup asarām slacīto seju, un viņi ielūkojās viens otram acīs.

«Dārgo Ketij,» Morejs bezgala maigi čukstēja, «es mīlu tevi. Un ticu, ka arī tu mīli mani.»

Noliecies viņš noskūpstīja Ketijas augšup pavērstās jaunās, svaigās, krāsu — ko viņš tā ienīda — neskartās un no asarām tīkami sāļās lūpas. Nākamajā mirklī meitene ar apvaldītu šņukstu ieslīga Moreja rokās, mitrajiem, kvēlojošajiem vaigiem pieplokot viņa krūtīm.

«Deivid… mīļo Deivid.»

r

Taču tas ilga tikai brīdi. Raudādama viņa metās projām.

«Tam nav nekādas jēgas… galīgi nekādas jēgas. Man vajadzēja to saprast jau pašā sākumā.»

«Bet kāpēc, Ketij? Mēs taču mīlam viens otru.»

«Kā tas iespējams, ja mūs šķirs trīs tūkstoši jūdžu? Tu taču zini, ka es braucu projām. Mēs tikai salauzīsim sirdis… Mana jau lūst.»

«Vai tu nevarētu palikt, Ketij?»

«Nekad… tas nav iespējams.»

Morejs bija satvēris meitenes vidukli, lai aizkavētu viņu. Vairīdamās Moreja kā notverts putnēns, Ketija dedzīgi turpināja.

«Man jābrauc. Visu mūžu esmu tikai tam gatavojusies, mācījusies par māsu, praktizējusies Dalhavenā. Ne par ko citu neesmu domājusi. Esmu tur vajadzīga… Vilijs mani gaida… bez tam, arī mātei pirms nāves solīju turp braukt un nekad viņu nepievilšu… nekad…»

«Nedari to, Ketij,» Morejs izbijies iesaucās. «Dieva

dēl — tu nedrīksti to darīt.»

/

«Tieši Dieva dēj man tas jādara — un arī mūsu abu dēl.»

Ketija atbrīvojās un pusskriešus pazuda savā istabā.

Sarūgtināts Morejs lūkojās aizvērtajās durvīs. Pārvarējis vēlēšanos meitenei sekot, viņš, dziļi saviļņots, sāka staigāt šurp turp pa mīksto vilnas paklāju. Taču, sajutis Ketijas maigās mutes pieskārienu, kas joprojām kavējās uz viņa lūpām, Morejs pamazām atbrīvojās no mokošās sajūtas, tā vietā ļaujoties priekam. Ketija dziļi, nepārprotami un no sirds mīlēja viņu. Nekam citam nebija nozīmes. Apstākļi bija sarežģīti, taču ne nepārvarami. Ketija jāpārliecina, un viņš to izdarīs. Citas iespējas nebija. Viņam jāiegūst meitene, lai arī ko tas maksātu.

Piepeši Morejs jutās stiprs, enerģijas un neizsmeļama mīlētāja spara pilns. Un turklāt vēl izsalcis. Uzlūkodams gardumus uz galda, viņš atcerējās, ka kopš pusdienām jau aizritējušas vairākas stundas, un maltīte arī nekāda sātīgā nebija bijusi. Apsēdies viņš ielēja sev joprojām karsti kūpošo šokolādi, izklāja salveti un ķērās pie sviestmaizēm. Ak! Kaviārs un arī īsta beluga. Izklaidīgi, taču ar baudu, Morejs apēda visu.

11. nodaļa

► /

Morejs bija pareģojis Šveicē sniegu, un, it kā apstiprinādams minējuma nekļūdīgumu, tas kā agrīns, viegls un mirdzoši sastindzis klājiens zem kobaltzilajām debesīm, tiešām gaidīja viņus. Jau gandrīz nedēļa bija aizritējusi Švansijā, stingri ievērojot atturības normas, kuras Ketija, kā savas ierašanās noteikumu, bija likusi viņam pieņemt. Izmisīgi pūlēdamies pārliecināt meiteni, Morejs nelāgo jūtu strupceļu bija pakļāvis vienkāršai un mierīgai dienu kārtībai. Ticis galā ar Artūro un Elenas pārlieku teatrālo sagaidīšanu, viņš lika kalpotājiem izturēties nosvērti, gatavot vienkāršus ēdienus un pasniegt tos, atmetot parastās formalitātes. Vēlēdamies parādīt Ketijai gleznainās ainavas pievilcību, viņš katru vakaru veda meiteni pastaigāties svaigajā, stindzinošajā gaisā: pārgājienos, kas, galvenokārt, aizritēja klusējot, viņi izstaigāja Alpu balto pakāji, atklādami to augstās, austošās un rietošās saules sārti iekrāsotās virsotnes. Vakaros, noguruši ne tik daudz no ilgajām pastaigām kā no pastāvīgā sasprindzinājuma, viņi sēdēja bibliotēkā pie sprakšķošā kamīna uguns un klausījās Moreja izvēlētos ierakstus — galvenokārt Mendeli, Bahu un Mocartu — kurus, laiku pa laikam uzmeklēdams, viņš atskaņoja uz pulētā sarkankoka stereofoniskā radio, kurš bija prasmīgi paslēpts lakotajā Coromandcl rakstāmgaldā. Par Moreja atgriešanos neviens nezināja, viņu divvientulība ritēja netraucēta, uzmācīgu apmeklētāju neapgrūtināta.

Cik idilliska normālos apstākļos būtu tāda dzīve. Bet, ak vai, zem šķietamā miera mokoši trīsēja neatslābstošs loka stiegras sasprindzinājums, ko Morejam vēl pastiprināja urdošā brūkošu cerību un sakāves sajūta. Licis lietā visu savu šarmu un prāta spējas, lai pierunātu Ketiju palikt, viņš tomēr bija zaudējis. Pārliecināšana un argumenti izrādījās veltīgi. Bet laiks gāja, patiesībā tas jau bija pagājis. Pēc trim dienām ieradīsies Vilijs un Ketija aizbrauks.

Tāda jauna, dzīves neskarta un nepieredzējuša cilvēka stingrība, kā nebeidzamu ciešanu un minējumu avots, nedeva Morejam miera. Nebija taču tā, ka Ketija viņu nemīlētu. Ik dienas Morejs arvien no jauna pārliecinājās par mokām, kuras meitenei sagādāja nemitīgā dabisko vēlmju apspiešana. Ja Morejam nejauši, kaut vai pie galda nācās pieskarties viņas rokai, Ketijas ķermeņa trīsas bija tīri fiziski jūtamas. Un cik bieži, meitenei pašai to nemanot, viņam gadījās notvert sev pievērsto, skumjo, izslāpušas sirds ilgu pilno skatienu.

Kādu rītu tomēr tika pieteikti apmeklētāji un Morejs nolēma iepazīstināt Ketiju ar abiem saviem mazajiem draugiem, ostas priekšnieka bērniem. Ieaicinājis Martu un Sjūziju iekšā, Morejs pacienāja mazos ar ķiršu kūku un oranžādi. Pēc tam vini visi četri devās dārzā celt

r

sniega vīru no kupenas, kura bija sadzīta pie Jūdaskoka resnā stumbra. Sniegs zem čaganās sērsnas bija mīksti

lipīgs un, lai tiktu tam klāt, Morejs atsēja šūpoles, kuras pagājušajā vasarā bija bērniem uzkāris. Kā viņi priecājās, kā, vaigiem kvēlojot un acīm spulgojot, gavilēja! Vērojot mazos, Morejs gandrīz strupi iejautājās:

«Vai tu pati negribētu bērnus… tādus kā šie?»

Ketija, it kā pēkšņi sāpināta, bija vispirms pietvīkusi, bet tad nobālējusi.

«Viņi ir mīļi.» Meitene vairījās tiešas atbildes. «Tik ļoti dabiski un nesamaitāti.»

Kāpēc… kāpēc… kāpēc Ketija atraida mīlestību, bērnus, kurus viņš tai varētu dāvāt un visas nebeidzamās, * bagātības un stāvokļa piedāvātās priekšrocības? Ko galu galā viņai dos pašas izvēlētais ceļš? Tajā vakarā, pārstaigājot iemīļoto maršrutu pa Rīzentāla augsto grēdu, Morejs nebeidza sevi tincināt, uzmācīgi izmisīgajā bezcerībā pirmo reizi samanot gaismas šautru, pārrāvumu, jeb, tā teikt, izmocītu atziņu, ka Ketijas rīcībai jābūt kādam izskaidrojumam. Un kaut gan viņu starpā pastāvēja vienošanās, Morejs, soļodams pa sudrabmiglā tīto, priežu ieskauto taku, vairs nespēja klusēt.

«Mīļo Ketij, negribu uzplēst mūsu brūces, bet ja es dziļāk izprastu tavas rīcības motīvus… man kļūtu vieglāk. Vai tu pamet mani tāpēc, ka esi devusi vārdu?»

«Daļēji tāpēc,» iedama nodurtu galvu, viņa atbildēja. «Bet ir arī vēl cits iemesls.»

> «Kāds?»

«Es jau tev teicu… esmu pārliecināta, ka tas ir ikviena cilvēka pienākums. Mēs dzīvojam briesmīgā laikā, Deivid… it kā slīgstam pašiznīcībā — morālā un fiziskā… Zem ārējās čaulas slēpjam gļēvumu — un turklāt attālināmies no Dieva. Mēs neizdzīvosim, ja visi, ja katrs kaut ko nedarīsim lietas labā… ikviens kādu daļu, lai cik sīka arī tā būtu. Ak, es

neesmu gudra, bet tēvoča Vilija vārdi ir tik patiesi… mums jāpierāda, ka mīlestība ir stiprāka par naidu… jābūt drosmīgiem un pašaizliedzīgiem, lai žēlsirdība visbeidzot uzvarētu cietsirdību, savtību un bailes.»

Teorētiski Morejs pasaules aizlieguma teoriju spēja pieņemt, tikai ar piebildi, ka tā neattiecas uz viņu. Taču, par spīti visam, viņš jutās aizgrābts. Vai tik neviltota degsme var kādu atstāt vienaldzīgu?

«Tātad ideja — ideja par kalpošanu ir tā, kuras dēļ tu nolem sevi mūža grūtībām un postam?»

«Postam?» Ketija spējā protestā uzlūkoja Moreju. «Tu pat iedomāties nevari tādas dzīves gandarījumu.»

«Pašuzupurēšanās dzīves.»

«Tā ir vienīgā iespējamā. īpaši mūsdienās.»

«Tu taču nedomā to nopietni.»

«Nekad vēl neesmu bijusi tik atklāta. Gan sapratīsi, kad satiksi tēvoci Viliju. Viņš ir dzīvojis, taviem vārdiem runājot, posta dzīvi un arī smagi slimojis, taču laimīgāku cilvēku par viņu tu nesastapsi.»

Morejs klusēja. Tik tālu viņš nespēja aizdomāties, tas bija kaut kas ārpus viņa dzīves izpratnes. Vai tiešām darot labu tais sasodītajos džungļos kāds var justies laimīgs? Satraukumam augot, viņš'mēģināja rast atbildi uz šo jautājumu.

«Taču laime nav tas vērtīgākais guvums,» Ketija turpināja, pūlēdamās izteikties pēc iespējas saprotamāk. «Kur tad vēl piepildījums, dvēseles miers un paveikta darba gandarījums. Izklaidējoties, vadot dzīvi vienos priekos un aizverot acis pret citu agoniju, tu to neizjutīsi. Un, protams, arī nenopirksi. Bet ja var strādāt derīgu darbu citu labā .. to, kuriem tas tiešām vajadzīgs — ak, es neprotu lāgā izskaidrot, bet tu noteikti saproti, ko es

domāju…» Ketija pēkšņi apklusa. «Ja tu būtu strādājis par ārstu — pats zinātu… un, man šķiet… lūdzu, piedod, Deivid… esmu pārliecināta, ka tad tava dzīve būtu bijusi daudz laimīgāka.»

Kodīdams lūpas un ar spieķa tērauda galu bakstīdams apledojušos sniega gabalus, Morejs atkal apklusa un pagriezās, lai dotos atpakaļ pa laucinieku ratu ceļu. Ketijas frāžainā sludināšana nebija nekas cits kā naiva filantropija. Un tomēr, vai tajā neslēpās krietna daļa patiesības? Vai dzīdamies pēc pasaulīgiem labumiem, viņš bija ieguvis ko vairāk par sirdssāpēm, garlaicību, periodisku • neapmierinātību, nožēlu un neirotisku kompleksu nastu, kas ne vienreiz vien jau gandrīz bija noveduši viņu pie sabrukuma robežas?

«Mīļo Ketij!» Morejs pēkšņas pašnožēlas un sentimenta uzplūdā izsaucās. «Vienmēr esmu vēlējies būt labs… un darīt labu… bet apstākļi ir bijuši pārāk nežēlīgi.»

«Tu esi labs,» viņa noteikti atbildēja. «Tas redzams tavā sejā. Jāatrod tikai iespēja to pierādīt.»

«Vai tu tiešām tam tici?»

«No visas sirds.»

«Ak Dievs, Ketij — ja tu zinātu, kāda ir bijusi mana dzīve un ko visu man nav nācies pārdzīvot, līdz — patiesībā, līdz sastapu tevi.» Viņš izjusti turpināja. «Kā jauneklis Indijā, nebūt nepārspīlējot, tiku ievilināts postošā laulībā, tam sekoja vienmuļa darba gadi Amerikā un mēģinājumi izrauties… izrauties… izrauties, ko atalgoja vien īslaicīga gremdēšanās mākslas pasaulē — patiesa apmierinājuma šķietamība. Pie tā visa vainojama mana bezjēdzīgā bērnība, kad veidojās dzīves koks, tā saknes, stumbrs un zari. Reiz man teica,» Morejs atturējās minēt Vilenska vārdu. «Kaut gan saprotu to arī pats; kā cilvēks,

es izveidojos tais tālajos gados, kad man nebija neviena… izņemot sevi pašu.»

«Viss dzirdētais tikai stiprina manu pārliecību, ka tu vēl vari veikt lielus darbus.»

Morejs jutās pārāk aizkustināts, lai atbildētu, un viņi turpināja ceļu saspringtā klusumā. Ketijas vārdi vibrēja Moreja smadzenēs un viņš zināja, ka meitenei taisnība — vēl joprojām viņā snauda spēki dižiem darbiem. Kā skanēja tā frāze: «Ķeries pie cildeniem darbiem, nevis tik sapņo par tiem.» Piepeši Morejs atcerējās pirms aizbraukšanas no Amerikas saņemto Vilenska pēdējo padomu: «Kad būsiet iekārtojies, Dieva dēļ, atrodiet sevis cienīgu darbu ar cilvēkiem, kas ļautu jums aizmirsties.» Kāpēc viņš to nebija ņēmis vērā? Ketija nāca kā atgādinājums. Meitenes maigums, labsirdība un šķīstība — Morejs nevairījās šī vārda — pašam to neapjaušot, bija iedarbojušies uz viņa zemapziņu. Un vai citādi maz varēja būt?

Morejs grasījās ko teikt, taču, palūkojies augšup, ieraudzīja kalnu mājeli, kur pagājušo reizi viņi bija dzēruši kafiju. Vājais, no apšaubāmas kvalitātes pulvera gatavotais dzēriens, tomēr bija karsts un Ketijai pa prātam, turklāt zemniece svītrainajos apakšsvārkos un kiltā jau aicināja viņus iekšā. Morejs un Ketija iekārtojās uz koka terases vēsajā saulē, juzdami, ka viņu starpā briest kas jauns un nenovēršams. Morejs nervozi pabungoja ar pirkstiem pa galdu un neuzmanīgi, drebošu roku tvēra pēc steidzīga kafijas malka, taču, tikai izlaistījis dzērienu, negaidot teica:

«Es piekrītu, Ketij, ka cilvēkam dzīvē vajadzīgs cēls mērķis. Cerēju, ka būšu to atradis, rūpēdamies par tevi šeit. Taču tagad… sāk likties, ka no manis tiek prasīts vairāk.»

«Kas, Deivid?» meitenes lūpas drebēja.

«Vai tiešām tu nejūti? Tu taču biji tā, kas atvēra man acis, ne jau tikko kā pārliecinot, bet vienkārši ar savu klātbūtni, Ketij,» viņš klusi un aizgrābti čukstēja, «atmetot visus spriedelējumus, saki, vai tev es patiešām esmu vajadzīgs?»

Ketija lūkojās viņā, saviļņota līdz sirds dziļumiem.

«Kā tu vari tā jautāt?» Pēkšņi, nespēdama valdīties, viņa aizkustinājumā novērsās: «Tik ļoti vajadzīgs… ka vēlētos braukt kopā ar tevi.»

Beidzot, apstākļu spiesta, viņa bija izmocījusi kluso, •līdz šim sirdī rūpīgi glabāto sapni. Morejs lūkojās Ketijā, baudīdams atklāsmes saviļņojuma klusumu un saprata, ka šo lūgumu bija vēlējies dzirdēt un gaidījis visas pēdējās, spriedzes pilnās dienas.

«Tu gribēji teikt,» viņš alkdams, ja ne vairāk, tad vismaz atkārtojuma, nesteidzīgi turpināja, «pavadīt tevi uz Āfriku?»

«Nē, nē… palikt kopā ar mani.» Ketijas vārdi skanēja gandrīz drudžaini. «Ārsti tur ir ļoti vajadzīgi. Tēvocis Vilijs domā par nelielas slimnīcas atvēršanu pie bāreņu nama. Tu atradīsi sev piemērotu darbu, to, pēc kura sirds dziļumos esi ilgojies. Un mēs būsim kopā… kopā… laimīgi.»

«Esmu gatavs uz visu,» viņš izjusti piekrita, «lai tikai būtu pie tevis, Ketij. Bet padomā, pirmkārt, par pārmaiņām, kādas rastos manā… manā dzīvē. Bez tam, paietu labs laiks, līdz es atgūtu savu mediķa grādu.»

«To tu spētu ļoti ātri… būdams tik gudrs. Bet pie turienes dzīves pierastu.»

«Jā, mīļo Ketij, taču tie nav vienīgie šķēršļi.» Pārmērīgas alkas pēc tālākas pierunāšanas, mudināja Moreju turpināt. «Finansiālie darījumi prasa pastāvīgu pārraudzību un atbildību. Bet, kas attiecas uz misiju, tu taču zini, ka neesmu ticīgs un — piekrītot visam, ko tu teici, es tomēr šaubos, vai spētu pielāgot savu domāšanu tavai reliģiskajai pārliecībai.»

«Vislabākā reliģija būs tavs darbs. Ar laiku, Deivid, tu izprastu arī žēlsirdības jēgu. Ak, es neprotu, nekad neesmu pratusi runāt par tādām lietām, vienīgi jutusi ar visu sirdi, jo, vārdos izteiktas, tās kļūst stingas un kokainas. Un gan arī tu to spēsi… ja vien piekritīsi braukt.»

Viņu rokas sakļāvās. Ketijas plauksta no iekšējā sasprindzinājuma bija auksta un stinga kā marmors; Morejs turēja to cieši satvertu, līdz asinis meitenes pirkstos atkal sāka ritēt. Nekad vēl Ketija nebija likusies tik tuva. Morejs juta sevī pulsējam viņas dvēseli.

Mirkļa burvību pārtrauca zemniece. Neko neredzēdams, Morejs lūkojās sievietē, kura, lietišķi norādīdama uz ziemeļu pamali, noteica:

«Es wird Schnee kommen. Schau, diese Wolken. Es ist besser Sie gehen zurьck zu Schwansee.»

«Viņa mudina mūs atgriezties mājās.» Atbildēdams Ketijas jautājošajam skatienam, Morejs paskaidroja, ka zemniece iesaka doties lejā. «Esot solīts sniegs un tiešām sāk jau mākties.»

Atstādams bagātīgu Trinkgeld, Morejs samaksāja rēķinu un viņi abi klusēdami, jo Morejam bija ko pārdomāt, kāpa atkal lejā. Gaiss bija pelēki nomācies, auksts un ļoti rāms, bet saule kā sarkans milzu apelsīns steidzās paslēpties aiz kalniem. Pēc stundas viņi sasniedza līdzenumu un, baidīdamies Ketiju vēsajā krēslā nosaldēt, Morejs nolēma nekavējoties steigties uz mājām. Taču pie galvenā ceļa, kuru tālāk šķērsoja taka uz Švansiju, viņiem garām aizjoņoja sarkans sporta M. G., nobremzēja un, riepām kaucot apstājies, trokšņaini padeva atpakaļ.

«Sveiki, sveiki, sveicināti,» atskanēja neapvaldīta un spalga uzruna: «Es biju pārliecināts, ka tas esi tu, vecīt.»

Izsists no pārdomām, Morejs nepatikā pazina Arčija Stenča košo žaketi ar misiņa pogām. Bezbēdīgi izliecies pa vadītāja puses logu un atplaucis platā smaidā, viņš pastiepa cimdoto roku, kuru Morejs, cenzdamies neizrādīt dziļo sašutumu, piespiesti laipni saņēma. Pēcpusdienas nopietnā noskaņa bija pagalam.

«Urhartes jaunkundze, manas senas paziņas meita,» viņš steidzīgi iepazīstināja, vēlēdamies izkliedēt divdomīgi šķelmīgo atspulgu, kas jau bija iezadzies Stenča skatienā. «Pēc dažām dienām mums pievienosies viņas tēvocis, Centrālāfrikas misionārs.»

«Cik in-teresanti…» Arčijs uzsvērti sadalīja vārdu. «Ieradīsies šeit?»

«Uz īsu brīdi.» Morejs dzedri pamāja.

«Es labprāt viņu satiktu. Āfrika tagad visiem uz mēles un turklāt vēl kā. Pārmaiņu vēji. Ha, ha. Vecais, labais Maks [6] . Kongo pāršalkusi īsta brīze. Vai jums šeit patīk, Urhartes jaunkundz? Laikam esat apmetusies pie Moreja?»

«Jā,» Ketija atbildēja uz abiem jautājumiem reizē. «Bet drīz došos projām.»

«Taču ne jau uz mežonīgo Āfriku?» Stenčs koķeti izmeta asprātību.

«Jā gan.»

«Mīļais Dievs!» žurnālists šausminājās. «Vai jūs tiešām runājat nopietni? Izklausās pēc blēņām. Vai varbūt gribat teikt, ka pati uzdzīvojat — piedodiet, es domāju, strādājat misijā?»

Ketija, Morejam par sašutumu, pasmaidīja, it kā viņu Stenča uzbāzība nemaz netraucētu.

«Esmu medmāsa,» meitene skaidroja, «un dodos uz turieni, lai palīdzētu savam tēvocim — viņš grasās atvērt slimnīcu Kvibu… uz Angolas robežas.»

«Krietns darbs!» Stenčs staroja. «Kamēr citi no tās juku zemes bēg, jūs tieši uz turieni pošaties. Tautai par to jāzina. Britu karogs vienmēr un visur plīvojis priekšgalā. Es jūs apciemošu, kad atbrauks tēvocis. Varēsi man ieliet ko stiprāku, vecīt. Labi, laiks pazust. Esmu pārguris līdz nāvei. Tikko Pestalocija ciemā tēloju bērniem burvju mākslinieku. Sešdesmit kilometri uz katru galu. Traki apnicīgi. Bet mazie ir tiešām jauki. Uz redzi, Urhartes jaunkundz — sveiks, vecīt. Priecājos, ka esi atgriezies!»

Aizbraukdams Arčijs nosauca pakaļ savas gaidāmās vizītes atgādinājumu:

«Neaizmirsti — es tev zvanīšu.»

«Liekas lādzīgs,» Ketija mundri noteica, kad viņi bija tikuši pāri ceļam. «Labi, ka ir kāds, kas izklaidē bērnus.»

«Jā, viņš vienmēr kaut ko izgudro. Tikai ir tāds, kā lai pasaka… drusku neaudzināts,» Morejs šķietami negribīgi bija spiests atzīt — un, it kā paskaidrodams, piebilda, «Daily Echo korespondents.»

Nelaimīgā tikšanās — brīdī, kad smadzenes urdīja tik ļoti svarīgas, dziļi dvēseliskas problēmas — galīgi izsita Moreju no sliedēm. Stenčs bija bīstams. Pie joda, atsviests atpakaļ ikdienas pelēcībā, Morejs prātoja, pusstundas laikā ziņa par viņa pārbraukšanu kopā ar Ketiju jau aplidos visu kantonu.

Tiešām, tikko viņi bija atgriezušies un iedzēruši tēju, iezvanījās telefons.

«Pārslēdz uz kabinetu,» Morejs īsi uzsauca Artūro. «Atvaino, Ketij, uz piecām minūtēm pametīšu tevi. Draugs Stenčs darbojas.»

Uzkāpis augšā, Morejs nocēla klausuli, piespieda sarkano pogu un tajā pašā mirklī satraucošo nojautu apstiprināja Altšofera kundzes kontralta virstoņi.

«Apsveicu ar atgriešanos, mīļais draugs! Tikai pirms mirkļa uzzināju, ka esat pārbraucis. Kāpēc nepaziņojāt? Pagājusi vesela mūžība. Jūsu prombūtni visi ļoti izjuta un to tik vien darīja, kā apsprieda šo mīklaino pazušanu. Kad drīkstu ierasties apciemot jūs un jūsu interesanto jauno viešņu, kuras plāni saistās ar melno Āfriku?»

Apbrīnojami, cik netīkama Morejam likās viņas uzmācība — ne tikai teiktais, bet arī runasveids, samākslotā angļu valoda un pat modulētā, visai labi nostādītā balss. Morejs norija kaklā iesprūdušo kamolu un uzsāka paviršu stāstījumu par seniem ģimenes draugiem, kuri pierunājuši viņu ciemoties ilgāk nekā sākumā bijis domāts.

«Vai radi?» Altšofera kundze pieklājīgi pajautāja.

«Tā varētu teikt,» Morejs izvairīgi atteica. «Ceru jūs redzēt, kad ieradīsies otrs viesis, lai tad iepazīstinātu ar abiem reizē.»

«Bet pirms tam jums jāiegriežas pie manis uz kādu glāzīti.»

«Labprāt. Bet prombūtnes laikā sakrājies pārāk daudz darāmā.» Lūkodamies ārā pa logu, Morejs ievēroja, ka, lēni virpuļodamas, lejup laižas pirmās vārās sniega pārslas. Viņš novirzīja sarunu uz laiku. «Dievs žēlīgs! Patiešām jau snieg. Baidos, ka mūs gaida agra ziema.»

«Bez šaubām,» Altšofera kundze iesmiedamās piekrita. «Bet vai tiešām tagad sāksim apspriest laika apstākļus?» /

«Protams, ka ne. Drīz tiksimies.»

Iejaukšanās kaitināja, un, sarauktu pieri pārtraucis sarunu, viņš uzkāra klausuli — nē, tāda izturēšanās no viņa puses bija pilnīgi nepelnīta; par spīti viņas vācietes enerģijai, Altšofera kundze bija visnotaļ jauka sieviete un droši vien rīkojās viņa paša izturēšanās iedrošināta. Morejs tik tikko valdījās. Viņu no jauna pārņēma svešādā sajūta, ka tuvojas liktenīgā stunda. Lejā Morejs ar nepatiku atklāja, ka Ketija ir aizgājusi uz savu istabu. Meitene parādījās tikai uz pusdienām un, Morejam izpatikdama, viņa bija uzvilkusi savu zaļo kleitu. Līdz sirds dziļumiem aizkustināts, Morejs saprata, ka visā pasaulē viņam eksistē tikai viena vienīga sieviete. Viņš alka Ketijas tik.neremdināmi, ka, pat ne ar vārdu nespējis izteikt savu atzinību, aizgriezās. Lai kā arī Morejs nepūlējās izklaidēties, visu vakaru viņš jutās kā svešā ādā — domās nogrimis, jeb pareizāk sakot, nepieciešamības urdīts atlikušajās, nepielūdzami aizritošajās stundās pieņemt izšķirošu lēmumu. Ketija noklausījās dažas Moreja izvēlētās plates un, acīmredzot sapratusi, ka viņš vēlas palikt viens, atstāja bibliotēku un, aizbildinājusies ar nogurumu, agri devās pie miera.

12. nodaļa

/

Kad Ketija bija aizgājusi, Morejs dažas minūtes klausījās viņas vieglajās kustībās augšstāva istabā; tad automātiski sāka bāzt ilgspēlējošās plates polietilēna

maisiņos un kārtot tās atpakaļ skapī. Pavēris vienu no trim augstajiem logiem, viņš ļāva skatienam pāri terasei gremdēties naktī. Viegla vēja atpūstais sniegs maigi un mīksti, lielām, krītošām pārslām aizmiglodams gaisu, bija nemitīgi snidzis visu pēcpusdienu. Dārzs zem baltās segas šķita tukšs, it kā dzīvības pamests. Nedabiskajā klusumā iespraucās tikai vientulīgais vaids, kuru, taustīdamies pa aizplīvuroto ezeru, izmocīja tvaikonītis un sākumā tikko jaušami žēlais, taču pamazām spēkā pieaugošais bise čuksts. Morejs labi pazina šo vēju, kurš, spējā dejā traukdamies lejup no kalniem, lika instinktīvi sajust * vētras tuvošanos. Piecu minūšu laikā, kā jau viņš bija paredzējis, čīkstinādams slēgus un raustīdams jumta kārniņus, ap māju sāka gaudot vējš. Gaiss kļuva aukstāks un ietērpa sniega pārslas ledū. Spēcīgi virpuļodamas, tās jaucās ar smagām krusas šaltīm un vēja pluinītām sniega piciņām. Neredzamie koki uzsāka pazīstamo un skaidri saklausāmo trako spāņu fandango, kuru, sev par prieku, vēja brāzmām pielāgodams Berliozu, Morejs tik bieži bija dramatiski iztēlojies.

Taču šoreiz gars jutās pārāk satraukts, lai ļautos Berliozam. Piemērotāka, Morejs drūmi prātoja, varētu būt, piemēram, Valkīru deja, kaut gan patiesībā prāts vispār nenesās uz klausīšanos, to nodarbināja vienīgi priekšā stāvošais liktenīgais lēmums un Ketija. Gudrodams, vai meitene guļ vai varbūt vētra, kas likās pilnīgi iespējami, ir viņu pamodinājusi, Morejs aizvēra logu un parāva auklas pušķi, lai aizvilktu blāvi sārtos nakts aizkarus. Ak, šī doma par Ketiju tepat augšā vienu guļam un platām acīm klausāmies nakts griezīgajā disonansē! Kaut jel varētu aiziet pie viņas. Bet to, protams, nedrīkstēja. Ak Dievs, kāds satraukums viņu māca, vajadzēja kaut cik nomierināties un

savest kārtībā domas. Paņēmis no plaukta lorda Kērzona jauno biogrāfiju, Morejs iekrita atzveltnes krēslā. Taču nespēja koncentrēties lasīšanai, pat Kērzonam, vīram, kuru viņš dziļi apbrīnoja un zemapziņā uzskatīja par paraugu, ne. Moreja uzmanība šaudījās, bet vārdi saplūda bezjēdzīgā jūklī. Viņš piecēlās un palūkojās Tompiona grīdas pulkstenī. Tikai pusvienpadsmit: likties gulēt par agru, aizmigt tā kā tā nevarēs. Viesistabā Morejs, neievērodams gleznas, kuras senāk tik bieži bija sniegušas mierinājumu, nodurtu galvu sāka staigāt šurp turp. Telpa likās neciešami karsta, taču, apslāpējis uzmācīgo impulsu, kas mudināja iziet uz pieputinātās terases, viņš devās izslēgt termostatu. Virtuvē valdīja klusums, Artūro un Elena bija aizgājuši uz savām istabām. Pat kalpotājus pēdējā laikā bija pārņēmis nemiers, it kā arī viņi ar bažām gaidītu paziņojumu. Atgriezies viesistabā, Morejs jau grasījās atsākt staigāšanu, taču piespieda sevi palikt uz vietas un iedziļināties problēmas būtībā.

Ja jau reiz Ketija nebija pierunājama palikt, viņam atlika tikai viens iespējamais ceļš. Un lai cik stūrgalvīgi arī Morejs nebēgtu no šīs domas, viņš saprata, ka jau pirmā tikšanās Markinčas kapos, kā viņa likteņa daļa, bija pieteikusi neizbēgamās beigas. Uzmācīgā nepieciešamība vispirms bija aizvedusi viņu uz dzimto pusi. Tagad Ketija piedāvāja sen meklēto iespēju, turklāt vēl savas mīlas brīnuma pavadītu. Vai to drīkst atraidīt? Meitene viņam bija kļuvusi nepieciešama; ja šaubu vai muļķības dēļ nāktos to zaudēt, dzīve kļūtu nepanesama. Vai ar sāpīgo jaunības kļūdu vēl nebija gana? Viņam jābrauc Ketijai līdzi uz Kvibu un pilnīgi jānododas likteņa nolemtajam pasākumam. Kāpēc galu galā ne? Tas taču ir brīnišķīgs darbs. Morejs no sirds vēlējās ar Ketijas palīdzību pārtapt citā cilvēkā. Viņš mainīsies. Vēl nav par vēlu. Nedz arī neiespējami. Viņš nebija vienīgais, kam līdzīgā veidā nācies ieraudzīt savu vaduguni. Morejs bija lasījis par cilvēkiem, kuri, ciezdami garīgas mokas, svešos, neierastos apstākļos, parasti tropos un turklāt vēl pēdējā brīdī, atraduši sevi.

«Es braukšu,» viņš skaļi teica. «Citas izejas nav.»

Izrunājis šos satraucošos vārdus, Morejs izjuta tūlītēju un netveramu atvieglojumu. Viņu pārņēma pēkšņa gaisīguma un atbrīvotības sajūta, it kā no sirds būtu novēlies smags slogs. Atpestīšana — gandrīz pārtapšana! Vai tā nebija tā saucamā pievēršana ticībai? Ketija mēdza runāt par žēlsirdību un tagad Morejs, šķiet, ne tikai saprata jēgu, bet patiesi izjuta tās plūsmu ķermenī. Maigais ichor, prieka šalts — vārdi paši, dziļi un neviltoti rindojās aizkustinātā vīra augšup vērstajā galvā, līdz galam izbaudot svētlaimes mirkļa burvību un izjūtot kaut tālu, tomēr paša būtnes pieskārienu Debesīm. Pārāk ilgi piederējis šai pasaulei, Morejs joprojām nespēja pacelties pietiekami augstu, lai atraisītos lūgšanā, bet tas — varbūt vēl nāks — vēlāk

Pamazām viņš atbrīvojās. Kauliņi bija mesti, un Moreju pildīja prieks — pieņemt patiesību un ziedoties galu galā izrādījās pavisam vienkārši. Kāpēc viņš ar savu vilcināšanos bija licis Ketijai ciest ilgstošās neziņas mokas? Nabaga bērns tiešām pārdzīvoja, varbūt pat vēl smagāk nekā viņš pats. Ja varētu Ketijai visu izstāstīt jau tūlīt un aiztaupīt vismaz atlikušās neziņas stundas. Bet vai tā būs glīti? Iemesla svarīgums it kā ļāva rīkoties. Taču juzdams, ka īsti pieklājīgi tas nav, Morejs atturējās. Labi, viņš vismaz mierīgu sirdi varēs atpūsties.

Vēl kādu brīdi palicis nekustīgi stāvam, Morejs izslēdza gaismu un lēnām kāpa augšā uz savu istabu.

Joprojām pacilāts un atvieglojuma priecēts, viņš ielīda vēsā vannā, kā parasti iepūderējās ar talku, uzvilka rītasvārkus, iešļūca safjāna čībās un apsēdās uz gultas malas. Laiks doties pie miera. Taču lēmuma izraisītais satraukums viņā auga augumā. Morejs vienkārši fiziski nespēja savaldīties un noklusēt jaunumu. Vai Ketija guļ? Ja ne, kristieša žēlsirdība lika nekavējoties personīgi paziņot meitenei prieka vēsti. Viņš piecēlās, pārdomās kavēdamies, atvēra durvis un ļāva skatienam iegrimt garajā augšstāva kāpņu laukumā. Aizturējis elpu, Morejs klusi un uzmanīgi kā pele aiztipināja pa biezo Viltona paklāju līdz Ketijas istabai.

Viņš nostājās ārpusē pie durvīm, joprojām trakojošais vējš vērta tukšās telpas klusumu vēl dziļāku. Morejs jau gribēja doties atpakaļ. Taču ausīs dunošā pulsa mudināts, pieklauvēja un uzmanīgi nospieda rokturi.

«Ketij,» Morejs čukstēja, «tu neguli?»

Vispirms tumsā jautās sakustēšanās un tikai tad atskanēja pārsteigtā meitenes balss.

«Deivid!»

«Neuztraucies, mīļo Ketij. Man likās, ka vētra tev neļauj aizmigt. Un tā kā tas tiešām tā ir… es gribu tev ko svarīgu pateikt.»

Taustīdamies uz priekšu, Morejs sasniedza gultu un nometās pie tās ceļos. Viņš tikai ar pūlēm samanīja meitenes galvas kontūras uz spilvena un kailo roku virs segas. Morejs tai viegli un mierinoši pieskārās.

«Ketij… manu mīļo, Ketij. Esmu izlēmis. Nespēju sagaidīt rītu, lai pateiktu. Es braukšu tev līdzi.»

«Deivid!» meitene maigi trīsošā čukstā izdvesa. Morejs juta, kā viņas augumu pāršalca spējš prieks, it kā ik nervs atdzīvotos. «Ai, pateicos… no sirds pateicos.»

«Vai nedusmojies… ka iztraucēju?»

«Dusmoties! Ak mīļais, te gulēdama es tā ilgojos, tā ilgojos šo vārdu.»

«Doma, ka tu gaidot… varētu pavadīt bezmiega nakti, man šķita nepanesama,» viņš apklusa. «Nu esmu šeit, vai drīkstu brīdi palikt pie tevis un parunāties?»

«Jā, paliec, paliec. Esmu jau pilnīgi atmodusies. Vai ieslēgt gaismu?»

«Nē, mīļā. Nu jau redzu tevi skaidri.»

«Es tevi arī.» Ketija aiz prieka dziļi nopūtās. «Ak, esmu tik laimīga. Vai zini, ko pussnaudā sapņoju, pirms tu ienāci?»

«Pastāsti, mīlā.»

«Mēs abi kopā bijām Kvibu un tēvocis Vilijs…» brīdi vilcinājusies, viņa atzinās, «tēvocis Vilijs mūs misijas baznīcā laulāja.»

«Tā būs, mīļo Ketij.»

Viņi lūkojās viens otrā. Moreja kaistošo sirdi pildīja smeldze un prieks. Maigiem pirkstiem viņš sāka glāstīt Ketijas roku.

«Es nespēju atvairīt domas par nākotni,» viņa mierīgi sapņainā balsī turpināja. «Viss ir nokārtojies. Mēs abi paliekam kopā.»

Ārā lietus un krusa vēl arvien kapāja loga rūti, atplaiksnījās zibens šautra un nogranda pērkons. Morejs viegli nodrebinājās.

«Mīļo Deivid, tev auksti. Lūdzu, uzmet segu.»

«Jā, ir pavēss.» Morejam kaklā iesprūda kamols, taču viņš runāja prātīgi, ar rāmu savaldību. «Ja tu padalītos gultas pārklājā, mēs varētu ieritināties… Kā Hebridu salu iemītnieki savās mājās. Mums abiem tik daudz kas jāpārrunā.»

Pēc mirkļa Morejs jau gulēja viņai blakus, taču, pustumsā pūlēdamies sataustīt pārklāju, viņš gandrīz nejauši bija pacēlis arī segu un linu palagu, kas sedza Ketiju. Viņas seja tagad dusēja Morejam līdzās uz spilvena. Pirmajā brīdī meitene šķita tik stinga un klusa, it kā būtu pārstājusi elpot, taču tad Morejs sajuta Ketijas auguma

trīsas. Viņš steidzās meiteni nomierināt.

/

«Mīļā, tu taču zini, ka nevēlos tevi sāpināt.»

«Bet, Deivid…»

«Es cienu un mīlu tevi kā nevienu.»

Ļoti lēni un pamazām Ketija atbrīvojās. Caur kokvilnas naktskreklu Morejs juta viņas jaunā ķermeņa siltumu. Lietus šņākdams plūda pa renstelēm, un, kalnos atbalsodamies, dārdēja pērkons. Iesānis Morejs ar lūpām pieskārās Ketijas matiem.

«Deivid, nevajag,» viņa lūstošā balsī beidzot izmocīja. «Lūdzu, pasargā mūs no pārsteidzības.»

«Mīļā,» Morejs, dziļi pārliecināts, iesāka. «Vai to tu sauc par pārsteidzību? Dieva priekšā mēs esam viens vesels.»

«Jā, Deivid, bet, lūdzu, pagaidīsim.»

«Varbūt tu mani nemaz tik loti nemīli?»

/

«Ak, mīlu, mīlu… līdz sāpēm. Bet pēc tam nāksies nožēlot…»

«Nē, mīļo Ketij, jūtas, kas mūs saista, pašas par sevi jau ir piedošana.»

«Bet, Deivid…»

«Un, protams, mana… mūsu kopīgā apņemšanās vērš šo mirkli svētumā.» Morejs juta Ketijas iekšējo cīņu. Dedzīgi viņš čukstēja: «Tā nevar būt pārsteidzība, mīļā, ja jau pēc dažām dienām, patiesībā, stundām, Vilijs mūs salaulās.»

Viņš apskāva meiteni, grimdams viņas jaunavīgās miesas smaržā. Cik Ketija bija sīka, trausla un jauna un cik mežonīgi, gluži kā tikko noķerts, būrī ieslodzīts putnēns, pret viņa krūtīm sitās tās mazā sirds.

«Nē, Deivid, mīļais.»

Dabas uzvarēta, Ketija apklusināja sirdsapziņu. Nopūzdamās, viņa apvija rokas Moreja kaklam un atraisījās kaislīgos skūpstos. «Es citādi nespēju. Es mīlu tevi tik ļoti, ka… varētu mirt.»

Morejā ierunājās godaprāts. Čukstus viņš pūlējās apvaldīt Ketijas trīsas. Tīru un godīgu seksu nevar uzskatīt par grēku, drīzāk jau par svētumu vai pat pielūgsmes aktu, kā tas nesen, baznīcas vīru vārdiem runājot — vai varbūt ne — bija nosaukts kādā tiesas prāvā. Maigo tvērienu neatlaizdams, Morejs ar gandrīz bijīgu saudzību iekārtoja Ketiju savās rokās. Kāda laime bija, svētuma apdvestu, atkal reiz baudīt nesteidzīgo tīksmi pāraugam ekstāzē. Vēlāk, sajutis Ketijas asaras sev uz vaiga, Morejs, remdināts, taču joprojām pacilāts, nopūtās.

«Tu raudi… bet, mīļais bērns, kāpēc?»

«Man bail par izdarīto, Deivid.»

«Vai tu nejūties laimīga?»

«Jutos,» viņas balss spilvenā skanēja apslāpēti, «bet tas bija grēks, Deivid, un Dievs mūs par to sodīs.»

«Nē, mīļā. Viņš visu zina. Viņš sapratīs. Un pat ja, pēc tavām domām, tas nebija īsti labi, atceries, ka mēs savu vainu izpirksim.»

Ketija nav tāda kā māte, Morejam, miegā slīgstot kā ēna paslīdēja garām doma. Merija neko nenožēloja. Un tomēr viņa vēlāk bija pievērsusies reliģijai.

«Nevajag, mīļā,» viņš ar vēso palaga jucekli mierinoši noslaucīja meitenes karsto, nelaimīgo seju. «Domā par darbu… un laimi, kas mūs gaida.»

«Jā, Deivid.» Paklausīgi pūlēdamās apvaldīt asaras, Ketija pieplaka viņam. «Es cenšos… skatīt mūs abus… mazajā misijas baznīciņā.»

13. nodaļa

/

Cīrihes lidostā, staigādams šurp turp starp puķu stendu un avīžu kiosku, kas robežojās ar muitas izeju, Morejs ievilka krūtīs dziļu, vēl nekad agrāk neizjusta dzīvesprieka pielijušu elpu — tik spēcīgu, ka viņš negribot atplauka lepnā smaidā. Ne vienreiz vien Morejs bija pašapzinīgi tīksminājies par sevi, taču nekad ne ar tādu sajūsmu kā pašreiz. Viņš redzēja, kā nolaižas «Super-Constellation» un jau pēc dažām minūtēm gaidīja parādāmies Viliju. Morejs nervozēja un tas, citu iemeslu starpā, bija licis viņam pierunāt Ketiju palikt mājās, paskaidrojot, ka tik emocionālam cilvēkam kā viņa atkalredzēšanās prieku labāk izjust savējo vidū. Bez tam Ketija vēl nebija īsti atguvusies no pārdzīvojuma — pirms došanās uz lidostu, ielūkojies viņas istabā, Morejs ar bažām bija ieraudzījis meiteni noslīgušu ceļos nožēlas pilnā lūgšanā. Bet gan ar viņa saudzīgo attieksmi Ketijas sāpīgā nožēla pāries. Ja Morejam pašam uzmācās sirdsapziņas pārmetumi, viņš smēlās spēkus iekšējā pārliecībā, ka beidzot ir atradis ilgi meklēto ceļu, iemīlēts sava, tik būtiskā lēmuma dēļ, izvirzījis dzīves mērķi un drīz tiks atalgots, baudot pilnvērtīga darba prieku, entuziasma satraukumu un paveiktā uzdevuma svētīgo mieru. Agri piecēlies, viņš izslējās priekšā stāvošo pārmaiņu gaidās — jaunākās medicīnas mācību grāmatas jau telefoniski bija pasūtītas, lūgumi informēt par tropos nepieciešamām iekārtām izsūtīti, darījumu kārtošana un risināšana saplānota. Tagad, vērdamies pagātnē, Morejs ar kaunu un izsmiekla pilnu pašnicinājumu atzina savas līdzšinējās dzīves tukšumu un mānu. Taču nākotnes izredzes to attaisnoja, un viņš jutās divējādu gaidu, garīgas atdzimšanas un mīlas saldkaisles, pārņemts.

Pēkšņi Morejs apstājās. Muitas pārbaude bija beigusies, lielās «Trans World» — caur Lisabonu no Luandas nolaidušās lidmašīnas pasažieri plūda iekšā pa stiklotajām durvīm un tur, rindas galā nāca slaids, šķiet, novājējis vīrs, salīkušiem pleciem un mazu, zilu, lidojumiem piemērotu rāvējslēdzējsomu rokā, ģērbies dzeltenpelēkā kreklā ar vaļēju apkaklīti, un vieglā haki krāsas formas tērpam līdzīgā uzvalkā, kura svārku platās kabatas atgādināja karalaika stilu. Galva viņam bija kaila un saulē izbalējušās matu šķipsnas tikpat veci dzeltenas kā grumbainā, iekritusī seja. Taču, dziļi dobumos iegrimušas, mirdzēja joprojām jauneklīgas, gandrīz nedabiskas degsmes pilnas acis, un, ielūkojies to skatienā pāri pūlim, Morejs nekļūdīgi pazina Viliju.

Viņi sarokojās; Morejam par atvieglojumu — neskatoties uz jauniegūto pašapziņu, viņu bija pārņēmis iekšējs uzbudinājuma vājums, kas draudēja pāraugt panikā. Vilijs smaidīja.

«Tu pazini mani,» viņš iesāka. «Es tevi arī.»

«Prieks atkal redzēties, Ketija gaida mājās. Kā atbrauci? Vai pusdienojis esi?» Aiz uztraukuma Morejs kļuva gandrīz pļāpīgs, vienā elpas vilcienā vēlēdamies tik daudz ko pateikt un izskaidrot.

No pusdienām Vilijs atteicās, bet labprāt piekrita izdzert tasi kafijas.

«Atgriešanās vēsākā klimatā,» Morejs saudzīgi ieminējās.

Nav nekāds brīnums, viņš nodomāja. Bez mēteļa un tādā apģērbā.

«Tikko saņemsi bagāžu, dosimies projām,» viņš noteica.

«Tā ir te.» Vilijs norādīja uz rāvējslēdzējsomu. «Viss, kas man nepieciešams. Daži krekli un krāsainu filmiņu komplekts. Redzi, ilgi es te nevaru palikt.»

Kafejnīcā, kas atradās stāvu zem restorāna, oficiante pasniedza divas kūpošas kafijas tases. Kamēr Vilijs malkoja, Morejā auga smeldzīga, taču mērķtiecīga apņēmība.

«Gribu tev visu izskaidrot, Vilij… cerībā izpelnīties piedošanu. Tas ir garš un traģisks stāsts, bet varbūt uzklausīsi, jo… es no sirds ticu, ka beigas būs labas. Redzi, kad…»

«Nevajag,» uzlūkojis Moreju nogurušām, mirdzošām acīm, Vilijs pārtrauca viņu. «Tas viss ir pagājis un aizmirsts. Cilvēku zinā nav sodīt vienam otru. Es saņēmu / /

tavu kablogrammu un Ketijas vēstuli. Bet par pagātni vairs ne vārda.»

Morejā uzbangoja neizmērojams pateicības vilnis, kas siltā un nepārvaramā straumē aizskaloja vārdus. Klusēdams viņš sēdēja un vēroja, kā Vilijs maziem malkiem sūc karsto dzērienu. Ja viņa ķermeni varēja uzskatīt par kaulainu, tad rokas par pilnīgi izkāmējušām, bet pirksti, kas turēja tasīti, atgādināja skeleta tvērienu. Morejs ievēroja arī visai spēcīgo sejas muskuļu tiku un, galvai laiku pa laikam noraustoties, skatam pavērās rēta, kas stiepās no kakla sāna līdz pat balsenei.

«Redzu, tu aplūko manu skaistumbrūci,» Vilijs bija uztvēris Moreja skatienu. «Viens no maniem kādreizējiem ienaidniekiem pagātnē bija godalgots šķēpmetējs. Tagad viņš ir galvenais katķisma sludinātājs. Ievainojums neko daudz netraucē, kaut gan laiku pa laikam man pazūd balss. Taču rezultāts bija tā vērts.»

Vilija dabiskais un bezrūpīgais tonis vēl pastiprināja iespaidu. Morejs daudz būtu devis, lai tūlīt uz vietas varētu atklāt apņemšanos, kas viņā kvēloja. Taču, tā kā Ketija bija lūgusi ļaut viņai paziņot sensacionālo, ar viņu laulību cieši saistīto jaunumu, Morejs, likdams lietā visu savu nesen iemantoto pašaizliedzību, atturējās un aprobežojās vienīgi ar pamudinājumu:

«Ja esi padzēris, varam braukt.» Paprāvajā ģimenes auto viņš līdz galam atgrieza sildītāju, taču, necik nepabraucis, ievēroja, ka Vilijs dreb. Morejs jau gribēja apturēt un piedāvāt savu mēteli, taču tas, neskatoties uz Svētā Asīzes Franča piemēru, šai gadījumā likās uzbāzīgi. Moreja sirds atmaiga. Apģērbs, piepešā muskuļu raustīšanās un dīvainā savrupība vērta Viliju īpatnī, izteiktā īpatnī, taču viņā bija arī kaut kas reāls — īsts vīrs. Iejuties Vilija līdzgaitnieka lomā, Morejs puspagriezienā, ar acs kaktiņu turpinādams vērot ceļu, ierunājās:

«Ja tu izstāstītu man savus plānus, es varētu pēc iespējas labāk izkārtot tavu uzturēšanos šeit.»

«Vienpadsmitajā man jābūt Edinburgā. Gan redzēsim,» Vilijs atteica. «Manā rīcībā ir trīs dienas. Komitejā jāapspriež daži svarīgi jautājumi un jānolasa lekcija Ašerholā. Ketijai,» viņš piebilda, «vajadzētu braukt man līdzi, šo to piepalīdzēt un sakārtot savas lietas.»

«Vai tiešām tik ļoti jāsteidzas?» Morejs vīlies izsaucās. «Cerēju, ka varēšu jūs kādu brīdi aizkavēt.»

«Laiks negaida. Arī Edinburgā mēs ilgi neuzkavēsimies, lasīdami lekcijas, dosimies tālāk uz Londonu. Misijā mani gaida. Atpakaļceļu uz Kvibu esmu ieplānojis divdesmit pirmajā datumā.»

«Dievs žēlīgs… ātrāk nekā domāju — jau pēc nepilnām divām nedēļām. Bet es jūsu labā te šo to gribēju izdarīt.»

Morejs bija iecerējis savu aizbraukšanu no Švansijas kaut kā īpaši atzīmēt. Viņš gribēja aiziet kā uzvarētājs. Nekādu slepenu darīšanu, nekādas lavīšanās, viņš dosies projām augsti paceltu galvu, karogiem plīvojot. Tagad, nepieciešamības spiesta, šī ideja ieguva noteiktu apveidu: jāsarīko atvadu balle, jāiepazīstina Vilijs ar savu draugu pulku un vaļsirdīgi viņiem jāatzīstas. Arī Vilijām jāuzstājas ar runu… tas pasākumam piešķirs īpašu pievilcību.

«Tu taisies lasīt lekcijas?»

«Tā to sauc,» Vilijs pasmaidīja, «vienkāršu, aprakstošu, ar krāsainiem diapozitīviem papildinātu stāstījumu par misiju, kas, galvenokārt, aptver mūsu sākotnējos centienus. Daru to līdzekļu iegūšanas nolūkā.»

«Tādā gadījumā,» Morejs sirsnīgi iesāka, «kāpēc tev cik necik nesavākt šeit pat? Nolasi rīt vienu lekciju manā mājā. Varu garantēt būtisku atbalstu.»

«Man nav nekas pretī,» mirkli pārdomājis, Vilijs piekrita. «Nekāds dižais runātājs neesmu. Bet notikumu gaitu cik necik mēģināšu atspoguļot.»

«Labi, norunāts.»

Viņi jau bija pabraukuši garām Lehenai un mēroja pēdējo ceļa gabalu, taču Vilijs ne ar vārdu vēl nebija atzīmējis žilbinošo kalnu ainavu, kas pletās visapkārt. Tā vietā Morejs pārliecinājās, ka viņa sēdekļa stūrī ieslīgušajam kompanjonam, neskatoties uz pārmērīgi piesildīto mašīnu, no jauna uzbrukusi smaga drudža lēkme. Acumirklī novērsies no ceļa, Morejs pagriezās pret aizmugures sēdekli un sastapa sev pievērstu slimīgi spožu un vainīgu skatienu.

«Neliecies par mani zinis,» Vilijs teica. «Jau lidmašīnā jutu, ka tuvojas drudzis. Tāds nieks vien ir.»

No jauna pievērsis skatienu ceļam, Morejs aizmugurējā sēdeklī sataustīja Vilija kaulainos pirkstus. Tie bija sausi un karsti.

«Žēlīgā debess, tev, draugs, noteikti ir temperatūra. Tikko atgriezīsimies, uzreiz liecies gultā.»

Nogaidījis, līdz drebuļi atlaižas, Vilijs pasmaidīja.

«Ja es ar katru temperatūru liktos gultā, tad vispār nekad netiktu no tās ārā.»

«Kas tas ir?» Morejs pēc brīža pajautāja. «Malārija?»

«Varētu būt. Bet tā kā manā organismā mīt neskaitāmas interesantas būtnes — amēbas, koki, tripanosomas un tamlīdzīgi — es nekad īsti nezinu.»

«Vai tiešām tripanosomas?»

«Jā gan. Man bija piemetusies miega slimība. Nācās drusku pagulšņāt.»

«Pieturēsim pie aptiekas un nopirksim vismaz hinīnu.»

«Paldies, Deivid, tu esi lāga zēns. Bet es tik ilgi esmu ieturējis hinīna diētu, ka tas man vairs nelīdz. Reizēm izlīdzos ar atabrīnu un paludrīnu, kaut gan vislabākais ir ļaut dzīvniekiem pašiem savā starpā izķīvēties. Ja tos liek mierā, cīņā iesaistās citas dzimtas un izkauj viena otru.»

Ak Dievs, sarauktu pieri lūkodamies sev taisni priekšā, domāja Morejs, ja šis vīrs nav ne varonis, ne svētais… tad viņš ir drusku ķerts.

Tikmēr viņi bija sasnieguši Švansiju un iegriezās līkumotajā, akāciju ieskautajā alejā, kas veda no ezera augšup kalnos. Morejs apturēja pie mājas. Tajā pašā brīdī no verandas izsteidzās Ketija — vairāk nekā stundu viņa bija klausījusies, vai neatskanēs mašīnas rūkoņa.

Morejs ar skaudību vēroja tēvoča un māsasmeitas bezgala sirsnīgo atkalredzēšanos. Taču, labi zinādams, ka Ketija pieder tikai un vienīgi viņam, Morejs vīrišķīgi atvairīja nelāgās domas un nozīmīgi uzsmaidīja meitenei.

«Parādi Vilijām viņa istabu, mīļā. Esmu pārliecināts, ka jums ir, par ko parunāt.»

Nomazgājies un spirdzinājies ar steidzīgu spāņu amontilado glāzi, Morejs devās uz bibliotēku gaidīt Ketiju. Meitene ilgi nenāca un kaut gan Moreja prātus nodarbināja uz Vilija lekcijas svinībām aicināmo cilvēku saraksts — vēlāk Artūro varētu visus telefoniski apziņot — Ketijas kavēšanās sāka uztraukt, beidzot tomēr atsprāga durvis un viņa parādījās. Vaigiem kvēlojot, meitene kā maza dūja ielidoja Morejam rokās.

«Es visu izstāstīju. Tēvocis Vilijs nāk lejā ar tevi runāt un man negribētos jūs traucēt. Šķiet, viss kārtībā. Esmu pārliecināta, ka tu viņam patīc… un, ak mīļo Deivid, es atkal jūtos tik laimīga.»

Ketija aizsteidzās un Morejs, apzinādamies iespējamos jautājumus, ar zināmām bažām gaidīja.Taču Vilija seja ierodoties pauda pacietīgu labsirdību un nebūt ne vēlēšanos iebiedēt. Salīkušie pleci un vaļīgās rokas radīja iespaidu, ka kauli zem plānās, pergamentsausās ādas tik tikko turas kopā. Vilija spožās un skaidrās, uzacu aizēnotās acis mulsi lūkojās Morejā.

«Ketija man izstāstīja,» viņš teica. «Mūsu visu dēļ es varētu par to tikai priecāties. Viņa tevi grib. Es arī. Tikai…» Vilijs vilcinājās, «vai tu patiešām vēlies braukt? Es domāju, pirms rīkoties, tev viss kārtīgi jāpārdomā.»

Morejs, kurš bija gaidījis sirsnīgu atzinību, varbūt pat apsveikumus, lūkojās Vilijā vīlies un apjucis.

«Esmu jau pārdomājis. Es tiešām gribu braukt. Protams,» viņš nodūra acis, «zinu, ka tev ir nopietni iemesli man neticēt.»

«Nē, nē, tā es to nedomāju, Deivid. Tikai, šķiet, tu esi ļoti pieķēries savam dzīvesveidam. Iespējams, ka tas, pret paša gribu, aicinās atpakaļ. Pārmaiņa var tevi pievilt.»

«Tu mani nenovērtē,» Morejs nopietni un nepārprotami sirsnīgi iebilda. «Dzīve, visa līdzšinējā dzīve ir kļuvusi man pretīga. Jau sen, pirms vēl satiku Ketiju, jutu, cik tā ir tukša un bezsaturīga — veltīga eksistence. Tagad zinu, ka man vairs nav jāvergo pagātnei, un es varu darīt ar sevi, ko gribu. Esmu nolēmis celt jaunu… laimīgu dzīvi.»

«Laimīgu dzīvi,» Vilijs, it kā pārdomādams dzirdēto, atkārtoja. «Vai to teikdams, tu nedomā tikai par sevi? Mūsu darbam ar tādu nav nekā kopīga. Laimi kā tādu nedrīkst uzskatīt par mērķi — to iegūst tikai pilnīgi aizliedzot sevi. Ja izlemsi braukt mums līdzi, tev būs jāveic darbi, kas nav ne jauki, nedz patīkami.»

«To es zinu,» Morejs aizvainoti cienīgā balsī teica. «Bet ar Ketijas atbalstu un tavu palīdzību ceru godam tikt ar visu galā. Vismaz mēģināšu.»

Klusēdams Vilijs kādu bridi vērīgi lūkojās Morejā. Likās, ka viņa vaļsirdīgā skatiena dziļumos slēpjas kas pētījošs. Pasmaidījis, viņš izstiepa roku.

«Es ticu, ka tu to varēsi,» Vilijs, spēja prieka pārņemts, noteica. «Un ja tā, tiksi atalgots daudz bagātīgāk nekā pašreiz spēj cerēt. Es uzskatu, ka ikvienam, kurš ir apveltīts ar tādiem talantiem kā tu, Deivid, jāziedo sevi, kalpojot citiem. Tikai tā var sasniegt augstāko mērķi dzīvē. Pretējā gadījumā gaida nelaime, un agrāk vai vēlāk jāsaņem pelnītais sods. Tātad gan tevis, gan arī sevis dēļ es priecājos par šo lēmumu. Uzskatīsim, ka viss ir nokārtots. Un tagad drīkstu atklāt, ko man nozīmē tava palīdzība — tu un Ketija, ārsts un māsa, vīra un sievas kopīgs darbs, tā ir visnepārprotamākā Dieva dāvana.

14. nodaļa

/

Dramatisms kā rakstura īpašība bija piemitusi Morejam jau tais tālajās dienās, kad viņš tik rūpīgi gatavoja Merijai satraucošo pārsteigumu par Clenburnas slimnīcas un mazā namiņa jaukumiem, kurus, par nožēlu, viņiem nekad nebija lemts baudīt. Kā cits vīrs citos apstākļos, tomēr ar nemainīgu degsmi, viņš bija nolēmis savas atvadu svinības, apvienojot ar Vilija lekciju, pārvērst par notikumu, ko Melsburgā pieminētu vēl ilgi pēc viņa aizbraukšanas. Rūpīgi sagatavota, bija pienākusi noteiktā diena, stunda un brīdis. Te nu viņi sēdēja, visi Moreja draugi, gaidpilni, izkārtojušies ciešā puslokā viesistabā, kuras aizvērtās dubultdurvis sedza atritināts, balts ekrāns. īpaši šim gadījumam izīrētais projektors, ieslēgts uz Pembroka galdiņa, gaidīja telpas viņā galā.

jau no paša sākuma, kad dr. Alpenstika pavadībā ieradās Leonora jaunā platmalē, drīz pēc tam arī mazā Galja un Arčijs Stenčs, kas viņai piepalīdzēja, Ludinas kundze ar vīru un visbeidzot, pēc satraukuma pilna intervāla, Frīda fon Altšofera, viesības bija ritējušas gludi un, pateicoties Moreja teicamajai bufetei ar izmeklēto šampanieti, pamazām pieauga jautrībā. Leonora bija labā omā un viņas smiekli brīžam aizspurdza līdz pat treļļiem; Stenčs, staigādams apkārt ar glāzi rokā, nebeidza atkārtot: «Smalki, vecīt. Varen smalki!» Mazā Galja, sagatavojusi rokassomu, smaidīja savu noslēpumaino, savrupo, kurla cilvēka smaidu. Un pat lēnīgo Ludinu pāri, no kura neviens nekādu atsaucību negaidīja, bija pārņēmusi gaidpilnā noskaņa, kas valdīja namā. Morejs jutās apmierināts — iespējams, ka Arčijs, kā parasti, neiztikdams bez piezīmēm, bija pārlieku aktīvs, taču, cerams, ka ne tik

ļoti, lai sabojātu nobeiguma pārsteigumu. Pāris reizes, uzmetis skatu Altšofera kundzei, kura atturīgi nogaršoja labumus, Morejs prātoja, cik tālu, attiecībā uz viņa lēmumu, sniedzas sievietes nojauta, un nevarēja atbrīvoties no dīvainas pārliecības, ka gluži neizprotamā veidā viņa jau visu zina. Taču Altšofera kundzes tīkami laipnā izturēšanās, jo sevišķi uzmanība pret Ketiju, likās tik ļoti dabiska — reizumis Morejam gadījās uztvert sievietes jautro skatienu —, ka ne vismazākā mērā neliecināja par vilšanos, ko, pēc viņa domām, varētu sagaidīt. Morejam atlika tikai apbrīnot viņas audzināšanu un viņš cerēja, ka ♦ atmiņas par draudzību izdosies saglabāt nesabojātas.

īpaši iepriecināja abu viņa pastāvīgo viesu gūtie panākumi, kaut gan Ketiju Morejs būtu vēlējies redzēt mierīgāku un atraisītāku. Ludinas kundze un sparīgā Leonora izturējās pret meiteni atzinīgi, bet nekur neiztrūkstošais Arčijs tinās ap viņu, bārstīdams lētus komplimentus. Arī Vilijs, kurš sākumā bija pārsteidzis ar savu neklerikālo izskatu, drīz nokļuva līdzcietīgas intereses centrā. Vērojot viņus abus, Morejā modās silta biedriskuma jūtas. Nekad mūžā viņš nebija juties laimīgāks. Kā skolnieks, kurš, sagaidījis semestra beigas, pošas doties brīvdienās. Cik pilnvērtīgas un gaidpilnas bija aizsteigušās pēdējās trīs dienas, mājīgā tuvībā gremdējoties ilgās sarunās un plānu apspriešanā, viņi jutās nesaraujamu saišu vienoti. Ketijas klātbūtnes tīksmi un mīlestības baudpilno apziņu bagātināja Vilija ciemošanās. Bet tas savukārt ļāva apzināties Moreja paša izvēlētā darba vērtību. Dīvaini, ka tik īsā laikā, gan ar savu patieso un cilvēcisko dzīvesprieku, gan vienkārši ar klusēšanu, Vilijs bija spējis atstāt uz Moreju tik dziļu iespaidu. Iedvesmots viņš nebeidza sev atkārtot, cik priecīgs jutās, saistījis savu dzīvi

ar tik nepārprotami vienkāršu, taču stipru un turklāt vēl — krietnu raksturu. No Vilija it kā staroja cilvēkmīlestība.

Bija pienācis laiks lekcijai. Morejs pagājās uz priekšu un, paņēmis Viliju aiz rokas, veda viņu pie ļaužu pulciņa. Sirds pielija ar dziļi sirsnīgu mīlestību pret šo vājo, slimīgo kaulu kambari, izbalējušā, haki krāsas uzvalkā. Morejs pabungoja ar pirkstiem pa īpaši sagatavoto galdiņu, likdams apklust čalām un smalki pastiepties kakliem.

«Dāmas un kungi, vai pareizāk, draugi, mīļie draugi, jūs uzrunās reverends Vilijs Duglass. Bet pēc tam, ja atļausiet, arī es piebildīšu kādu vārdu.»

Pievērsies ļaudīm, kuri bija ieradušies galvenokārt ziņkārības dzīti, klusībā cerot uz kādu ekscentrisku burvju mākslinieku, vai ko tamlīdzīgu — kurš uzjautrina, ar cepures palīdzību uzburdams trušus — Vilijs, rokām no salīkušajiem pleciem vaļīgi nokarājoties gar izstīdzējušo, lempīgo augumu, bet kaklam raustoties spēcīgāk nekā parasti, neveikli stāvēja viņu priekšā. Taču laipnais un tālais smaids vērta viņa dīvainības visnotaļ cilvēcīgākas.

«Nebīstieties,» viņš mierīgi iesāka. «Es netaisos par šo lietu ne sprediķot, nedz lasīt lekcijas. Taču domāju, ka jūs varētu interesēt, kā ar Dieva palīgu tālajos Centrālāfrikas džungļos no nekā tika radīta maza kristīgo kolonija. Ja rodas kādi jautājumi vai ja neizsakos pietiekami skaidri, lūdzu, nekavējieties mani pārtraukt.»

Iedams pie projektora, Vilijs nokrekšķinājās un aizsāka vienkāršu stāstījumu.

«Vispirms par to, kā mēs tur nokļuvām. Pirms divdesmit gadiem tas nemaz nebija tik vienkārši. Parasti misionāri pa divi vai trīs dodas uz turieni no Melopo centra, taču toreiz tas nebija iespējams. Mans vienīgais

atbalsts bija vietējais, gados jaunais katķisma sludinātājs, kristietis Daniels, tūliņ parādīšu jums viņa fotogrāfiju. Mēs uzsākām savu ceļojumu uz Kvibu apgabalu, kas atrodas galējos ziemeļaustrumos, vienā no vismežonīgākajiem rajoniem uz Angolas un Kongo robežas. Gribējām ņemt līdzi arī lopus un, tā kā apvidus tur ir ļoti nelīdzens un kalnains, smagās automašīnas vietā nācās izmantot vecus, vēršu vilktus kravas ratus. Tas izrādījās tālredzīgs solis, pretējā gadījumā mēs nekad nebūtu nokļuvuši galā. Pirms tam, pieredzes uzkrāšanas un dialektu apgūšanas nolūkā, biju veicis pāris īsus ceļojumus pa Melopo,taču tas, ko mēs atklājām, pārspēja visu iepriekš redzēto. īsumā iepazīstināšu jūs ar apvidiem, kurus mums nācās šķērsot. Tie nav tropi parastajā nozīmē, bet purvi, kūpoši džungļi un tamlīdzīgi, kur arī netrūkst problēmu. Protams, šīs kā arī daudzas citas fotogrāfijas tika

uzņemtas vēlāk.

/

Uz ekrāna viens pēc otra mainījās diapozitīvi: dziļas, izžuvušas, laukakmeņiem piebirušas upju gultnes, dzeltenu brikšņu mudžekļos slīgstošas melnu, asi nošķeltu klinšu stāvās nogāzes un tik necaurejami vilkābeļu biezokņi, ka skatītājus neviļus pāršalca izbrīns:

«Kā, velns lai parauj, tu izlauzies tiem cauri, vecīt?» Arčijs visu vārdā pajautāja. «Vai netiki sapluinīts lupatu lēveros?»

«Kādu ādeli jau noplēsa gan.» Vilijs pasmaidīja. «Vidēji mēs veicām ap 50 jardu stundā. Taču tas vēl nav tas ļaunākais. Tikko bijām izlauzušies cauri biezokņa pēdējam posmam, ko jūs nupat redzējāt, kā, manas muļķības dēļ, pazaudējām kompasu un no augstās ziemeļu plakankalnes ieklīdām Kazara tuksnesī. Šis pārpratums mums dārgi maksāja — visapkārt pletās tikai dziļas smiltis, panīkuši krūmi un visā šai postažā, ne piles ūdens. Gnoties ar karstumu un aklumā dzenošām smilšu vētrām, mums aptrūka ūdens un būtu klājies pavisam bēdīgi, ja negadījušies trīs bušmeņi, kas mūs aizveda pie alas, no kuras sūcās ūdens — dubļainas, smiltīs izraktas bedres.»

«Vai bušmeņi nav mazi, briesmīgi aborigēni ar matu aizpinkotām sejām?» Leonora zinoši painteresējās.

«Šie pārāk lieli nebija, augumā kādas četras pēdas,» Vilijs pieklājīgi atbildēja. «Bet briesmīgi gan ne, — ja viņi tik cilvēcīgi nebūtu dalījušies savā trūcīgajā ūdens krājumā, ne es, nedz mans biedrs nebūtu izdzīvojuši. Patiesībā, mēs tikai par mata tiesu izglābāmies no nāves, jo drīz pēc tam mans krietnais katķisma sludinātājs nolikās ar dizentēriju, arī trīs no vēršiem saslima un nobeidzās, bet man… tā kā toreiz no vienas vietas bijām ērču un moskītu kodienu kreveļu noklāti, man piemetās viegla malārija. It kā ar to vēl nepietiktu, ratiem satrūka ķēdes un patiešām, mēs sasniedzām mērķi, apgabala galveno ciematu un abatu cilts centru Kvibu, tikai pateicoties brīnumam. Man ir kāda veca fotogrāfija, kuru uzņēmu drīz pēc ierašanās.» Uz ekrāna parādījās nākamais attēls. «Kā redzat, tur bija tikai retu, konusveida, palmām apjumtu dubļu būdu saujiņa, bet fonā var saskatīt dažus izkāmējušus lopus, nobadinātus, kukaiņu pastāvīgi apsēstus nabaga radījumus, kuri bezcerīgi klaiņo apkārt pa izdegušo zemi.

Tikko, ļoti apmierināti ar sevi, bijām sasnieguši mērķi, kā sekoja nākamais trieciens. Abatu cilts virsaitis man neļāva ieiet ciematā. Lūk, viņš, īpaši mūsu uzņemšanai izkrāsojies, stāv un, domāju, jūs piekritīsiet, ka es rīkojos visai prātīgi, viņam pārāk neuzbāzdamies.»

«Ak šausmas,» Leonora līdzjūtīgi nodrebinājās. «Kāds baismīgs vecs bezdievis.»

«Dažreiz vislielākie bezdievji izrādās īsti svētie,» Vilijs pasmaidīja. «Vecais Cosa nemaz nebija tik Jauns, kā redzēsiet. Lai nu kā, bet toreiz viņš brāļa mīlestībā neatplauka, un mums nekas cits neatlika, kā samierināties un doties uz augstāku apvidu, kādu gabalu virs ciema, kur auga neliels takula koku puduris un tecēja strautiņš. Tur apmetušies, mēs vispirms uzcēlām nelielu būdiņu. Tas bija smags darbs. Nebiju vēl pieradis pie svelmes, bet takula koks izrādījās tikciets, ka notrulināja cirvi. Jumta materiāla mums nebija un arī pārtikas krājumi sāka izsīkt.»

«Es gribētu pajautāt,» Ludinas kundze pārtrauca Viliju. «No kā jūs pārtikāt? Sabiedriskā ēdināšana ir mana specialitāte un būtu interesanti uzzināt?»

«Ēdām kaut ko līdzīgu putrai. Auzu miltu sauju pārlējām ar verdošu ūdeni. Izklausās pamaz, taču patiesībā tas ir labs, pamatīgs skotu ēdiens un mums ar to pilnīgi pietika.»

«Es gan nebūtu mierā,» iesaucās Arčijs. «Esmu skotu dzērienu mīļotājs.»

«Galu galā,» pievienojies smiekliem, turpināja Vilijs, «bijām jau sākuši veidot dārzu un rakt grāvjus, lai ar strautiņa palīdzību apūdeņotu zemi. Saņēmusi pietiekami daudz ūdens, zāle auga neticami ātri un mums izdevās izaudzēt Dienvidāfrikas un parasto kukurūzu, kā arī kartupeļus, kas ļāva atkopties atlikušajiem vēršiem. Visu šo laiku neviens no cilts pie manis nerādījās — vienīgie ciemiņi bija lauvas, gepardi un pa retam kāds degunradzis.»

«Kaut kas traks. Vai jūs viņus šāvāt?» iejautājās Leonora. Vilijs ar savām dīvainībām, tiku un apburoši maigo sejas izteiksmi bija viņu savaldzinājis. Sievietes apreibušajās smadzenēs pavīdēja doma: ja tur ir medījums, kāpēc Hermanim kā Hemingveja varonim nedoties safari un apciemot arī misiju? Bet Vilijs jau grasījās atbildēt uz jautājumu.

«Nē,» viņš domīgi noteica. «Mums nebija bises. Tuvojošos zvērus es centos aizbaidīt, apmētājot tos oļiem.»

«Ak Dievs, un jums nebija bail?»

Vilijs noraidoši papurināja galvu.

«Laikam tāpēc, ka abi bijām pārlieku vāji un garā nomākti, īpaši sākoties lietus periodam — nebeidzamiem pērkona negaisiem, kam sekoja balto skudru sērga. Mums piemetās drudzis un Daniels jutās tik vārgs, ka vinu nācās barot ar karotīti, no manis arī nekādas lielās

r '

jēgas nebija un Debesu Tēvs likās mūs galīgi aizmirsis. Taču, kad jau grasījos atmest visam ar roku, pēkšņi, garas, spalvām izrotātu cienījamāko karavīru rindas galā, ieradās virsaitis Čosa. Skats bija satraucošs, un es izbijos ne pa jokam, jo, protams, iedomājos, ka viņi nolēmuši ar mums izrēķināties. Bet nē, vadonis bija ieradies ar ziedojumu.» Vilijs, viegli pasmaidījis, apklusa. «Vai varat uzminēt, kas tas bija?»

Šķiet, nevienam nekas piemērots nenāca prātā, un visi uzmanīgi klausījās.

«Jā,» Vilijs turpināja, «tas bija abatu draudzības apliecinājums — kauss, pildīts ar asinīm un pienu. Pārvarējis sevi, es izdzēru riebīgo šķidrumu un līdz ar to attiecības bija nokārtotas. Izrādījās, ka viņi bija uzmanīgi vērojuši manus dārza ierīkošanas pūliņus un tagad vēlējās, lai parādu, kā tikt galā ar izkaltušo zemi. Tā mēs sākām apstrādāt viņu laukus un drīz kā atalgojumu saņēmām dažus cilts locekļus — galvenokārt sievietes, jo viņām,

nabadzītēm, tur nākas veikt visus smagos darbus — lai no saulē izkaltētu dubļu ķieģeļiem uzceltu nelielu baznīciņu. Tā, lūk.» Uz ekrāna parādījās maza, nabadzīga būdele ar palmu lapu jumtu un maisa audeklu aizklātu logu un durvīm. «Šeit, pūlēdamies iedēstīt evaņģēlija sēklu nabaga mežoņu sirdīs, es novadīju savus pirmos dievkalpojumus. Bieži apmeklēju arī mājlopu apmetnes"", lai skaidrotu vīriem kristiešu dzīves principus, bet, galvenokārt, lai mācītu bērnus. Tas nebija viegli, nācās sastapties ar primitīvu gara tumsību un iesakņojušos māņticību. Bez tam nemitīgi draudēja pūļa sacelšanās • iespēja, kuru, baidīdamies par savu prestižu un pagātnes fetišisma likteni, kas ir daudzu cilts paražu pamatā, varēja izraisīt Dieva vārda pretinieki. Piemēram, zināmas problēmas man sagādāja šis vīrs.» Uz ekrāna parādījās nākamais attēls.

«O, cik nejauks vecis,» iesaucās Leonora. «Vēl briesmīgāks nekā virsaitis.»

«Tas ir burvis un lietus izsaucējs. Iestājoties sausumam, kas gadījās visai bieži, viņa uzdevums bija ar maģijas palīdzību to aizraidīt. Un ja burvja Mumbo-Džumbo spēks neiedarbojās, viņš vainoja jaunās reliģijas ļauno ietekmi. Mana otrā gada laikā iestājās tik ilgstošs un smags sausuma periods, ka jutāmies patiešām apdraudēti. Šķiet, nekad vēl tik sirsnīgi nebiju lūdzis lietu — tik tikko nesadragāju debesis.»

«Un veldze nāca,» sapņainā balsī nomurmināja Leonora. Viņa jau jutās mazliet iemīlējusies Vilijā.

«Neviena vienīga lāse,» viņš mierīgi atteica un apklusa. «Taču man pēkšņi radās ideja, jeb iedvesma, ja tā jums patīk labāk — iedomājos, ka strautiņš, kas pazūd augstu kalnos, varbūt plūst lejup zemes iekšienē. Kaut gan nekad mūžā vēl nebiju nodarbojies ar pazemes avotu meklēšanu, nocirtu mangroves rīksti, kas, šķiet, visvairāk līdzinās lazdai, un izlūdzies Žēlīgo Kungu saudzēt viņa kalpa galvu, devos lejā no kalniem ciemata virzienā. Pa ceļam ap mums bija sapulcējušies cilts locekļi, un visi, ieskaitot mūsu draugu, lūk, šeit, uz ekrāna, vēroja notiekošo. Pēkšņi, tieši vadoņa būdas iekšpusē, zars sakustējās. Iedomājos, ka tie varētu būt tikai mani uzbudinātie nervi, taču, nolēmis riskēt, liku viņiem rakt. Divdesmit pēdu dziļumā uzdūrāmies pamatīgai pazemes straumei, kas plūda taisni cauri ciemata centram. Nevaru aprakstīt tam sekojošo sajukumu, jo, noslīdzis ceļos, skaitīju četrpadsmito psalmu, kopš tā laika mums nekad vairs nav trūcis ūdens, bet es sev ieguvu pirmos piekritējus.»

Telpā valdīja ieinteresētības un apbrīnas čala, juceklīga reakcija, kas tīkami glāstīja Moreja ausis. Juzdamies kā pilntiesīgs šī lieliskā pasākuma līdzdalībnieks, viņš uzmeta Ketijai atklātu skatienu.

Tikmēr Vilijs turpināja aprakstīt misijas tālāko izaugsmi, lēno un mokošo izolētas cilts ceļu no tumsas uz gaismu. Gadījās gan šķēršļi, gan smagas nelaimes. Pirmā baznīca tikusi nodedzināta un kad, apguvis vietējo valodu, Vilijs mēģinājis mainīt cilts pilngadības svinību rituālu, kas jaunekļus un meitenes pakļāva neaprakstāmam pazemojumam, viņam bija klājies visai skarbi. Tikai pateicoties Čosas pretestībai, misija paglābusies no pilnīgas iznīcināšanas. Trīs Vilija piekritējus nogalinājuši un viņa paša dzīvībai vairākkārt draudējušas briesmas. Gadu vēlāk Vilija tuvāko kaimiņu, zviedru misionāru, kurš kopā ar sievu un divām mazām meitām dzīvoja 90 jūdžu attālumā, nogalinājuši, nocērtot galvas. Pāraudzināt pie brutalitātes un asinsizliešanas pieradušus cilvēkus izrādījās ārkārtīgi grūti, un Vilijs galveno uzmanību nolēmis pievērst bērniem, mācot tos no agras bērnības, varētu sasniegt labus rezultātus. Šī iemesla dēļ viņš bija uzcēlis skolu un vēlāk arī bāreņu namu. Vilijs parādīja vairākus uzņēmumus, kur mazie drūzmējas ap nu jau novecojušo katķisma sludinātāju Dānieļu, un Leonora, emocionālo fotogrāfiju iespaidota, iesaucās:

«Ak vai… vinu acu baltumini ir tikdieviški aizkustinoši.»

/ t /

«Tas tāpēc, ka daudzi slimo ar trahomu. Un, kā redzat, dažiem ir bakurētainas sejas.»

«Tātad tas nav veselīgs rajons?» kāds iejautājās.

«Diemžēl ne. Joprojām ir izplatīta gan malārija, gan miega slimība, cērmes un filārijas uzskatāmas par parastu parādību, turklāt pārsteidza arī kāds netipisks lepras gadījums.»

Visnepieciešamākā pašreiz esot slimnīca un to — Vilijs mierīgi uzsmaidīja Morejam — viņš drīz cerot iekārtot. Pienācīga medicīniskā apkalpošana būtu neizmērojams atbalsts. Tomēr, pēc gandrīz divdesmit nepārtraukta darba gadiem, Vilijām nebija jākaunas par paveikto: jaunā akmens baznīciņa, skola, bāreņu patversme un glītais misijas nams — to visu viņš demonstrēja uz ekrāna — manāmi atšķīrās no pirmās dubļu būdas. Vilija draudze tagad sastāvēja no trim simtiem locekļu un četriem katķisma sludinātājiem, bez tam, džungļu apvidos bija izveidoti vairāki atzari, kurus viņš savā džipā pārmaiņus ik mēnesi apmeklēja. To, ka problēmu joprojām bija pietiekami, nenācās atgādināt. Viliju uztrauca situācija, kāda draudēja izveidoties kaimiņu Kasai apgabalā. Ja tagad, beļģiem aizejot, vietējā vara nenoturēsies, iespējamas jukas. Bet viņi bija ļoti tuvu Kasai,divi no Vilija jaunajiem atzariem patiesībā atradās pie pašas robežas. Līdz šim vēl nekas nebija noticis, vismaz nekas tāds, ko būtu vērts pieminēt, taču nemieru iespējamība liekot viņam nekavējoties atgriezties misijā, lai vajadzības gadījumā varētu rīkoties.

«Un tas,» Vilijs, vainīgi pasmaidījis, ielūkojās pulkstenī, «tad apmēram arī būtu viss. Atliek tikai cerēt, ka nebūšu nevienu pārāk nogurdinājis, un lūgt piedošanu pārjums atrauto laiku.»

Vilijām apklustot, telpu pāršalca sirsnīgi, nobeigumā izteikto nenozīmīgo bažu nedaudz apslāpēti, cieņu apliecinoši aplausi. Līdz ar Moreja gaidāmo iesaistīšanu medicīnas reformu plānošanā, vispārējo atzinību viņš zināmā mērā attiecināja arī uz sevi un, tās iedrošināts, izmantoja brīdi, lai pieceltos. Parasti Morejs runāja pašapzinīgi, taču šobrīd izturējās atturīgi, gandrīz vai kautri. Tomēr vārdi plūda raiti:

«Domāju, ka izteikšu visu klātesošo viedokli… mīļi pateikdamies mūsu krietnajam draugam par iedvesmojošo un aizkustinošo stāstījumu. Viņa rīcība ir bijusi ārkārtīgi varonīga un nesavtīga… īsts cilvēkmīlestības paraugs. Starp citu,» Morejs it kā joka pēc iesprauzdams piebilda, «ja vēlaties savu apbrīnu izteikt taustāmākā formā, paplāte ir novietota vestibilā. Bet tagad,» viņš ātri turpināja, «ja drīkstu jūs vēl brīdi aizkavēt, pie jau teiktā labprāt piebilstu arī ko no sevis.» Jūtu pārņemts, Morejs apklusa. «Redziet… esmu pieņēmis lēmumu, kas, iespējams, jūs pārsteigs… taču ceru sagaidīt izpratni.»

Ļaužu pulciņu pāršalca nepārprotams saviļņojums.

«Nav izslēgts, ka mana izvēle jums liksies pārsteidzīga. Taču tā tas nav. Būdams šeit laimīgs, es tomēr jutu mudinājumu, jeb, drīzāk gan, dziņu, liekot lietā savas mediķa zināšanas, nevis atalgojuma, bet gandarījuma dēļ, uzsākt, tā teikt, darbīgāku un vērtīgāku dzīvi. Šai vēlmei nu lemts piepildīties necerēti cildenā veidā. Pagājušā mēneša sākumā, jūtu urdīts, es devos atpakaļ uz dzimteni. Satikos ar ģimeni, kuru jaunības dienās pazinu un mīlēju, īsi sakot, Ketiju un Viliju. Meiteni ieraudzīju pirmo reizi un tāpēc atraduma prieks bija jo lielāks. Viliju pazinu jau agrāk. Toreiz, tais tālajās dienās, kad bijām * draugi, viņš — mazs, bērnišķīgs, entuziasma pilns zēns bieži, ilgās sarunās tincināja mani — neapdomīgu, jaunu censoni par misionāru dzīvi. Un nu laiks visu nostādījis savās vietās.» Aizkustinājumā tik tikko spēdams turpināt, Morejs uz brīdi apklusa: «Draugi, negribu jūs vārdzināt ar dvēseles atdzimšanas spriedelējumiem. Pateikšu tikai, ka es kā ārsts dodos Vilijām līdzi uz misiju un Ketija, mana mīļā Ketija,» Morejs piegāja pie meitenes, kura stāvēja līdzās diaprojektoram, un apskāva viņas plecus, «kā mana sieva būs kopā ar mums.»

Iespaids izdevās patiešām graujošs, pilnīgu klusumu nomainīja piepešs izvirdums. Visi, reizē runādami,steigā cēlās kājās. Pār Moreju bira apsveikumi un roku spiedieni, kamēr Ketiju ielenca sievietes.

«Šampanieti,» sauca Stenčs. «Tostu līgavai un līgavainim.»

Šampanieša netrūka, tika tukšotas glāzes, un viesības it kā sākās no gala. Altšofera kundzes mierīgā izturēšanās šķita īpaši uzmundrinoša. Moreju bija baidījuši sarežģījumi, traucējoša aizvainojuma vai nepatikas izrādīšana, taču nē, apsveikdama viņu ar īpašu smaidu, kurā, iespējanis, jautās viegla skumju pieskaņa, bet Ketiju ar skūpstu uz vaiga, viņa izturējās nevainojami.

Kad pusstundu vēlāk visi sāka izklīst un Morejs, stāvēdams zālē, viņus pavadīja, Altšofera kundze uz brīdi aizkavējās, lai atvadītos.

«Mīļais draugs, es priecājos par jūsu laimi. Tik jauks bērns. īsta bauda — turklāt ar debesu svētību, un kur tad vēl brīnišķīgais darbs.»

«Jūs esat ļoti laipna, Frīda.»

«Ak, es jau Bādenē, nesaņēmusi ne rindiņas, jutu, ka mēs jūs zaudējam.»

«Nekad neesmu šaubījies par jūsu intuīciju,» Morejs piesardzīgi ieminējās.

«Diemžēl jā. Bet tā jau ir pagātne. Laiks kļūt praktiskai un pierādīt, ka īsts draugs, kā pats teicāt, arī kaut ko nozīmē. Jūsu dčmenaganent tik īsā laikā nebūs viegla. Vajadzēs palīdzību un to es varu sniegt. Mazā stāstīja, ka jau rīt kopā ar neaizstājamo Viliju dosies projām. Es labprāt atnāktu, bet tā kā jūs droši vien būsiet lidostā — ja? — ļoti labi, tad parīt?»

«Jūs esat saprāta iemiesojums,» Morejs, sapratis, ka nekas nevarētu būt patīkamāk, pēc īsa pārdomu brīža noteica. Altšofera kundze bija tik izdarīga un viņu jau sāka mākt satraukums par priekšā stāvošās gatavošanās iespējamiem sarežģījumiem. «Es jūs gaidīšu. Paldies.»

Pasmaidījusi viņa aizgāja.

Morejs nekavējoties steidzās atpakaļ uz viesistabu pie Ketijas un Vilija. Viņš paņēma no zāles galda paplāti.

«Nu, vai izdevās?» Morejs līksmi jautāja.

«Viss bija tik jauki,» Ketija, piesarkusi un laimīga, atbildēja.

«Vai tev arī tā šķiet, Vilij?»

Viņš pamāja. Vilijs bija apsēdies un izskatījās noguris.

«Viņi visi ir tik laipni.»

«Paskatīsimies, cik īsti laipni,» Morejs šķelmīgi noteica. Viņš bija lieliskā garastāvoklī. Sazvērnieciski palūkojies Ketijā, viņš iedeva tai paturēt paplāti, bet pats sāka skaitīt naudu. Sanāca krietna kaudzīte piecdesmit un simts franku zīmju un viena — divu franku monēta.

«Varu derēt, ka tas ir no mazās Galjas,» Morejs nosmējās.

«Tad tas ir daudz,» Vilijs negaidot noteica.

«Ai, jā,» Ketija silti piebilda. «Man viņa tik joti patika.» Pēc īsa klusuma brīža viņa turpināja: «Vai neesi atstājis neievērotu topapīrīti pašā apakšā?»

«Tiešām? Žēlīgais Dievs, tikai nesaki, ka kāds ir pajokojies ar čeku. Paskaties, Ketij, kas tas ir.»

Aplūkojusi čeku, meitene, mēma aiz pārsteiguma, padeva to Vilijām. Joprojām nebilzdama ne vārda, viņa raudzījās Morejā un pēkšņi, apvijusi rokas mīļotā kaklam, noskūpstīja viņu.

15. nodaļa

r

Nākamajā dienā pulksten divos Morejs atgriezās no Cīrihes un, neskatoties uz apņēmību, kas viņā kūsāja, nomāktības sajūta, Ketijai un Vilijām ar rīta lidmašīnu aizlidojot uz Edinburgu, joprojām neatstāja. Bija atlikušas vairs tikli vienpadsmit dienas, līdz viņš tiem Londonas lidostā pievienosies, un pa šo īso laika sprīdi vēl daudz ko vajadzēja nokārtot — vilcināties nedrīkstēja ne mirkli. Atgriezies mājās — pēc viesu aizbraukšanas Morejs bija atbrīvojis Artūro un Elenu no pēcpusdienas pienākumiem — viņš ar prieku atcerējās Altšofera kundzes piedāvāto atbalstu un solījumu viņu nākamajā rītā apmeklēt.

Taču, piesēdies pie rakstāmgalda pārskatīt rīta pastu, viņš, sev par izbrīnu, uz ceļa izdzirda Altšofera kundzes mazā dofina rūkoņu. Atstājis neatvērtu «Tropiskās medicīnas žurnālu», kuru nupat bija pasūtījis un, šķiet, interesanto saini ar vieglu neilona telti, Morejs devās viņai pretī.

«Vai esmu par agru?» Viņa mundri jautāja, pelēkajos audekla svārkos un adītajā jakā izskatīdamās ļoti darbīgi noskaņota. «Redzēju, kā Hamberā pabraucāt man garām, un nolēmu izmantot pēcpusdienu.»

«Jums taisnība,» Morejs sirsnīgi piekrita, vadīdams viņu uz bibliotēku. «Darba ir ļoti daudz un jo ātrāk ķersimies klāt, jo labāk.»

«Tad izstāstiet man īsumā savus plānus.» Altšofera kundze, pasvītrodama gatavību nekavējoties paklausīt, apsēdās nevis krēslā, bet uz roku balsta.

«Vasarnīca, protams, jāpārdod. Artūro un Elena pa to laiku pārvāksies uz mazo namiņu un veiks guardiens pienākumus.»

«Un iedzīve?»

«Gleznas un sudrabs jānodod bankā. To pagaidu glabāšanu uzticēšu savam advokātam — Stīgers ir visnotaļ drošs vīrs. Mēbeles un grāmatas pagaidām var palikt tepat… drošībā, aiz aizvērtiem slēgiem.»

«Šīs brīnišķīgās grāmatas,» Altšofera kundze izsaucās, lūkodamās uz garajām Sangorska sējumu dubultrindām. «Jūs taču negribēsiet tās vienkārši pamest aizslēgtā mājā nodzeltēšanai. Katra jāiesaiņo atsevišķi un to, lūk, es varu izdarīt.»

«Artūro…» Morejs iesāka.

«Nē.» Altšofera kundze smaidīdama piecēlās. «Viņam pietiek darba. Artūro tā satriekusi jūsu aizbraukšana, ka ne uz ko īpašu viņš nemaz nav spējīgs. Turklāt, es mīlu grāmatas, manam tēvam Kelleršteinā piederēja ievērojama bibliotēka. Tā ka ķerieties pie saviem darbiem, bet šo atstājiet manā ziņā.» Morejs jau devās uz durvīm, kad Altšofera kundze taktiski, taču ar ironiski atzinīgu skatienu piebilda: «Starp citu, ceru, ka esat izlasījis Stenča rakstu Tageblatt.»

«Šīsdienas avīzes vēl neesmu redzējis. Par ko tur ir?»

«Par misijas atbalstam rīkotajām svinībām un daudz arī par jums personīgi… par vīrišķīgo lēmumu doties uz cilšu nemieru plosīto Āfriku. Tiešām glaimojoši.»

Morejs nosarka, galvenokārt, aiz labsajūtas, iedomājoties savus Melsburgas draugus un tik daudzos kantona paziņas, kuri lasīs jauno ziņu.

«Ārčijs ir balamute,» Morejs noteica. «Taču visā visumā labsirdīgs. Ceru, ka nebūs pārspīlējis. Bet kas tie par cilšu nemieriem?»

«Acīmredzot kaut kāda sacelšanās, iespējams, nekas vairāk kā vispārējas jukas, par kurām jūsu draugs savā lekcijā minēja. Bet, sakiet, lūdzu, kur stāv ietinamais pa pīrs?»

«Pieliekamajā. Elena bufetē sakrāvusi kaudžu kaudzes.»

Kad Altšofera kundze bija aizgājusi, Morejs saņēmās un ķērās pie visnopietnākā uzdevuma, antīko priekšmetu saraksta stādīšanas. Tas bija sirdij tīkams darbs, pārstaigājot māju ar papīru un zīmuli rokā un atzīmējot vienu lietu pēc otras — gan Londonas senlietu tirgū pirkto Čārlza II laika sarkani lakoto rakstāmgaldu, gan izmeklēti smalkos, Makvoida klasiskajā «Riekstkoka laikmetā» minēto Luija XVI stila atzveltnes krēslus, kurus

Pākberneta galerijas ūtrupē tik veiksmīgi bija laimējies pārsolīt — viņu pārņēma saldi smeldzīga atmiņu nostalģija. Šķirties no šiem vērtīgajiem nieciņiem izrādījās pagrūti, un tomēr vēl nekad Morejs nebija juties tik garīgi pacilāts un pārliecināts par savas atsacīšanās nozīmīgumu. Ārčijam Stenčam taisnība. Viņš bija ķēries pie cildena pasākuma.

Saraksts vēl nebija īsti pabeigts, kad pulksten piecos, Moreju, domās nogrimušu, viesistabā pie Elizabetes laika bufetes pārsteidza Altšofera kundze.

«Dzersim tēju,» viņa paziņoja.

Morejs palūkojās sievietē.

«Vai esat jau pabeigusi?»

«Ne tuvu ne. Grāmatas vien prasīs vēl vismaz pusi dienas. Bet pasaules proletariāts sauc pēc atelpas. Un es uzdrošinājos pagatavot dažus amarettis.»

Pārtraukums tiešām nāca īstajā laikā.

«Cik garšīgi cepumi,» Morejs atzina. «Nekad neesmu varējis jūs iedomāties kā veiklu mājsaimnieci.»

«Vajadzība iemāca… un sarūgtinājumi, kuru man nav trūcis. Ņemiet, lūdzu, vēl.»

«Pietiks.» Morejs noraidoši pasmaidīja. «Pēdējā laikā man šķiet, ka esmu pārāk aizrāvies ar galda baudām.»

«Kādas muļķības,» Altšofera kundze enerģiski iebilda. «Tagad jums ēšanai jāpievērš īpaša uzmanība, lai uzkrātu spēkus. Dievs vien zina, cik nožēlojama barība tur sagaidāma.»

«Tas man nāks tikai par labu. Visu savu jaunību esmu strēbis putras.»

«Jaunību gan, mīļais draugs.» Viņa iecietīgi uzsmaidīja. «Bet tagad?»

Piezīmei sekoja klusuma brīdis un Altšofera kundzes skatiens, klaiņodams pa vēl neatbrīvoto istabu, apstājās pie burvīgā Melo kundzes un bērna pasteļa.

«Vai atceraties pēcpusdienu, kad parādījāt man savu Vilāru? Šķiet, tas bija tikai vakar, taču cik daudz šai īsajā laika sprīdī ir noticis. Apsoliet man atstāt gleznas pie sienām līdz pēdējam brīdim. Jūs tik bieži mēdzāt apgalvot, ka nespētu bez tām dzīvot un, protams, nekad nepār-

dosiet.» Likās, šī doma Altšofera kundzi satriec. Vina r /

novērsās un, uzlūkojusi Moreju, spēji izsaucās: «Vai jums tiešām jāpārdod šī māja? Vai nevarat to saglabāt, teiksim, kā atpūtas vietu, kur vajadzības gadījumā atgriezties. Mīļais draugs, esmu pārjums noraizējusies un baidos, ka neizbēgsiet tām briesmīgajām tropu slimībām, kuras ir salauzušas nabaga Viliju… ko visu tik viņš neminēja: malāriju, miega slimību, lepru un tā tālāk — nabadziņš izskatās tik izvārdzis it kā pusi no tām visām nēsātu sevī —, bet, kā jau teicu, ja saslimsiet ar ko nopietnu, jums vismaz būs droša vieta piemērotā klimatā, kur atkopties un uzkrāt spēkus.»

Saraucis uzacis, Morejs palūkojās Altšofera kundzē, un šaubu izteiksmi viņa sejā pamazām nomainīja dziļdomība. Tas viņam nebija ienācis prātā, un jau pirmajā mirklī doma likās nopietnas apsvēršanas vērta. Kāpēc visu trakā steigā pārdot? Finansiālu apsvērumu dēļ viņam tas ne vismazākā mērā nebija vajadzīgs. Bez tam, izmantojot laiku, kad cenas uz īpašumiem ceļas, viņš, bez šaubām, nodrošinātu mājai daudz augstāku cenu. Nē, labāk ne, iznāks tikai veltīga, sīkumaina vilcināšanās, kas visos laikos bijusi riskanta. Viņš taču brauc uz neatgriešanos. Morejs apņēmīgi papurināja galvu.

«Nē, labāk izbeigt visu uzreiz.»

«Jā, man atliek tikai piekrist… Jūs vienmēr visu redzat tik skaidri un nemaz nedomājat par sevi. Es nerīkojos pareizi, uzbāzdamās ar tik nenozīmīgu priekšlikumu, taču tas bija domāts, rūpējoties pārjums, Dievs zina, ka mans prāts, iedomājoties jūs tur, tālumā, ne mirkli nebūs mierīgs.»

«Bet kāpēc, Frīda? Misijā nemaz nav tik briesmīgi.»

«Ak mīļais draugs, no tā, ka jūs esat drosmīgs un stiprs, man nekļūst vieglāk. Jūs pats labāk nekā es apzināties briesmas, kādās dodaties. Pagājušo nakti, domājot par nabaga zviedru ģimeni, kuras locekļiem tika nocirstas galvas, es nevarēju gulēt. Ja tik cietsirdīgā nāvē jāmirst tur daudzus gadus nokalpojušam vīram, tad uz ko jūs, jaunatnācējs, varat cerēt?»

Morejs nepacietīgi, pat stingri palūkojās Altšofera kundzē.

«Dieva dēļ, Frīda, nepārspīlējiet.»

«Vai vienasīsas, bezmiega nakts pārdomu atstāstu jūs saucat par pārspīlēšanu? Ja ar to manas bažas aprobežotos, es justos laimīga. Bet vai bez slimībām turieniešus neapdraud arī džungļu zvēri, svelmaina saule, nebeidzami lietus periodi un, pats ļaunākais, Kongo nemieri? Stenča kungs apgalvo, ka tie jau ir sākušies un tagad vērsīsies plašumā. Tas ir jums līdzās. Bet kāpēc es tik muļķīgā veidā stāstu to, ko jūs pats lieliski saprotat?» Viņa pēkšņi piecēlās. «Darbs… lūk, kas ir vajadzīgs, lai ne uz mirkli neatļautos iegrimt nākotnes apcerē. Bibliotēkā uz augšējiem plauktiem ir grāmatas, kuras es nevaru aizsniegt. Kad nokopšu tējas galdu, jum? man tās vajadzēs padot. Bet pēc tam steigšos atpakaļ uz Zēburgu.»

Saraucis pieri un juzdams neizprotamu īgnumu, ne jau pret Altšofera kundzi, kurai kā nevienam rūpēja viņa liktenis, bet pret veidu, kādā nenoliedzamā patiesība tika

pasniegta, Morejs nesteidzīgi iegāja bibliotēkā. It kā viņš pats nesaprastu, uz ko iet. Absurds. Altšofera kundzes pieminētās grāmatas bija īpaši, loksnes formāta Paragona mākslas sērijas izdevumi, un kaut gan Moreja acis kavējās pie sējumiem, nekāda jūtu izpausme skatienā nebija manāma. Viegli satraukts, Morejs beidzot tomēr atguvās un nolēma nenest no pagraba kāpnes, bet likt lietā iegareno ķeblīti ar kanvā izšūto virsu, kas stāvēja turpat pie kamīna. Pakāpies, viņš pa vienam sāka pārvietot smagos, pamatīgi iesietos un polsterētos sējumus uz zemāka, vieglāk aizsniedzama plaukta. Morejs bija jau * gandrīz beidzis, kad parādījās Altšofera kundze un, viņu vērodama, palika stāvam.

Uz augšējā plaukta atradās tikai trīs sējumi. Steigā pastiepies, Morejs sāniski satvēra visus. Taču, tos celdams, viņš zaudēja līdzsvaru un ar visu grāmatu saini, ko sagrābtu joprojām turēja virs galvas, ne bez satricinājuma atmuguriski nolēca no ķebļa.

«Malacis,» Altšofera kundze uzslavēja. «Veikli izglābāties.»

«Jā.» Morejs caur sakniebtām lūpām izgrūda, «taču, šķiet, esmu savainojis muguru.»

«Jūs nolēcāt pārākstrauji. Apsēdieties un atpūtieties.» Morejs uzmanīgi piemetās uz ķebļa malas un, roku no sāpīgās vietas neatlaizdams, vēroja, kā Altšofera kundze saiņo Paragona izdevumus.

«Vai jūtaties labāk?» viņa pabeigusi jautāja.

«Ne gluži… bet tas nekas, gan pāries.»

«Ja nepāriet, parūpējieties par sasitumu. Uz nakti iedzeriet aspirīnu un lieciet Artūro sarīvēt muguru. Vai jums ir antidolora ziede?»

«Šķiet, aptieciņā jābūt.»

Galvu piešķiebusi, Altšofera kundze līdzjūtīgi lūkojās Morejā.

«Es priecātos, ja varētu būt ar jums, bet… Tātad, neaizmirstiet, pēc vannas antidoloru un aspirīnu. Nē, necelieties. Es pati tikšu ārā. Vai rīt tiekamies desmitos?»

Morejs, cenzdamies pēc iespējas mazāk kustēties, piekrītoši pamāja, un kad Altšofera kundze bija aizgājusi, vēl kādas minūtes palika domīgi sēžam un taustām muguru. Likās, ka nekas sevišķs nav noticis, un piecēlies Morejs sāka neveikli kustēties. Inventāra saraksts bija gatavs, atlika tikai sarunāt tikšanos ar advokātu. Morejs piegāja pie telefona un uzgrieza Stīgera numuru. Viņa jauniņā sekretāre runāja vienmuļā intonācijā, kas raksturīga vietējā šveiciešu skolā apgūtajai angļu valodai.

«Piedodiet, Moreja kungs, Stīgera kungs pašreiz ir Minhenē.»

«Kad viņš atgriezīsies?»

«Sestdien no rīta… bet ja lieta ir steidzama, es varu

viņam telefonēt.»

t

Morejs brīdi pārdomāja.

«Sestdiena mani apmierina. Pierakstiet uz vienpadsmitiem.»

«Labi, Moreja kungs. Es pati personīgi informēšu Stīgera kungu.»

Nepārdomāti straujā kustība, aizgriežoties no telefona, lika viņam sāpēs sarauties. Kaitināja Stīgera prombūtne. Morejam patika visu nokārtot ātri, jā, uzreiz. Rīta sparīgā pašapziņa, kas robežojās gandrīz vai ar eksaltāciju, bija saplakusi. Morejs ilgojās Ketijas, viņas lūpu pieskāriena un maigi iedrošinošā skatiena. Dīvaini, cik ļoti viņam, pašam pie savas sabiedrības pieradušam, tagad nepatika palikt vienam. Žēl, ka Altšofera kundzei vajadzēja steigties projām — viņa šai juceklī bija īsts atbalsts. Doma par vientulīgu pusdienu neiepriecināja; turklāt Morejs juta nepieciešamību agri doties pie miera. Viņš piezvanīja Artūro, lika sagatavot un uznest kabinetā paplāti, paskaidroja, kāpēc nepieciešama masāža, un, staigādams starp iesaiņoto grāmatu pakām, ieslēdza radio, lai noklausītos BBC vakara pārraidi. Pēdējā laikā, pārlieku aizņemts pats ar sevi, viņš nebija klausījies ziņas. Taču izrādījās, ka ir jau par vēlu:

«Jūs klausījāties ziņas,» atskanēja diktora balss.

Nepatikā sodīdamies, Morejs izslēdza radio un atcerējies, ka jāiedzer vitamīni, kāpa augšā.

16. nodaļa

/

Nākamajā rītā precīzi pulksten desmitos ieskanējās durvju zvans, un Artūro neparasti noslēpumainu sejas izteiksmi ieveda Altšofera kundzi viesistabā, kur Morejs, sēdēdams uz dīvāna pie vaļēja holandiešu stila skapja, domīgi aplūkoja savu Ķīnas porcelāna kolekciju.

Sasveicinājies un atvainojies, ka palicis sēžam, viņš izteiksmīgi norādīja uz to ar roku.

«Tukša īpašuma tirānija. Tas viss ir jāiesaiņo. Ar tādu prieku pirkdams katru no šīm īstajām Haņu laikmeta figūriņām, es pat iedomāties nevarēju, cik apgrūtinošas tās galu galā izrādīsies.»

«Es visu izdarīšu.» Viņa mierīgi teica. «Iepakotas tās vairs neapgrūtinās. Bet vispirms pastāstiet, kā jūtas jūsu mugura.»

«Sliktāk, cerams, nav, kaut gan gulēt lāgā nevarēju. Piemeties kaut kāds dīvains klibums.»

«Klibums?»

«Labajā kājā, staigājot.»

«Tad nekavējoties kaut kas jādara.»

«Nē.» Morejs atraidīja priekšlikumu. «Nekas nopietns tas nevar būt. Nogaidīšu vēl vismaz dienu.»

Novērsies no skapja, viņš sastapa sev pievērsto Altšofera kundzes skatienu, kas likās tik neparasti norūpējies, ka lika satrūkties.

«Vai kas noticis, Frīda?»

«Nē… nē,» viņa, izmocījusi smaidu, ātri noteica. «Man tikai nedod mieru jūsu trauma. Ceru, ka uz šīvakara viesībām jūs tomēr varēsiet iet.»

«Kas tās par viesībām?»

«Pie Leonoras, protams.»

«Es par tām neko nezinu.»

«Jūs katrā ziņā esat ieaicināts. Būs visi mūsējie. Viņas aizmāršība noteikti ir kļūda. Tātad, nāksiet?»

Saīdzis, ka draugi viņu pēdējā brīdī atstūmuši kā nevajadzīgu, Morejs saknieba lūpas.

«Man ir pārāk daudz darba. Bez tam, lekcijas svinības bija domātas kā gulbja dziesma. Un Leonoras nenozīmīgās muļķības mani vairs neinteresē.»

«Piedodiet, draugs, zinu, ka te jūs vairs nekas nesaista un jaunajā vietā nāksies meklēt jaunu sabiedrību, ja vien starp tiem… tiem mežoņiem tādu vispār iespējams atrast.»

«Iztikšu ar Viliju un savu mīļoto sievu,» Morejs atteica.

«Nu, protams, jūs būsiet ļoti laimīgs.» Altšofera kundze samierinošā tonī piekrita. «Tomēr triju cilvēku pulciņā pēc interesantās sabiedrības, pie kuras esat pieradis, būs visai pašauri. Bet tagad, par to vairs ne vārda, jums

rūpju pietiek. Iešu pabeigt saiņot grāmatas. Nākamreiz, varbūt rit, ķeršos pie porcelāna.»

Kas viņai noticis? Morejs brīnījās, kad Altšofera kundze bija aizgājusi uz bibliotēku. Vakardienas možuma un darbīguma vietā dzeltenīgajās acīs jautās klusa melanholija. Morejs nespēja izskaidrot Altšofera kundzes garastāvokļa maiņas.

Priekšpusdienai velkoties, viņš uz brīdi pameta rakstāmgaldu, kur darbojās pie svarīgu rēķinu kārtošanas un — ar ieganstu palūkoties, kā Altšofera kundzei veicas, iegriezās bibliotēkā noskaidrot, vai viņas oma ir uzlabo. jusies. Taču diemžēl nebija, patiesībā tā šķita vēl bezcerīgāka.

«Jūs kaut kas nomāc, Frīda,» vēlreiz iegriezies bibliotēkā, Morejs ieminējās.

Tupēdama uz viena ceļa pie apakšējā plaukta, Altšofera kundze izslējās, taču nepalūkojās Morejā.

«Nē, nekas… nekas.»

Izvairīgo toni nebija iespējams neievērot. Pie pusdienām — aizbildinājusies ar laika trūkumu, Altšofera kundze bija piekritusi tikai vieglai maltītei — Morejs mēģināja izkliedēt viņas grūtsirdību.

«Jūs neko neēdat. Vai drīkstu piedāvāt šos te salātus?»

«Nē, paldies.»

«Vismaz vēl vienu galerta šķēlīti.»

«Lūdzu, nevajag. Man šodien nav apetītes.»

«Tad iziesim uz terases. Saulīte šodien tīkami silda.»

Siltais laiks bija ļāvis Vilhelmam notīrīt sniegu un iznest ārā dārza krēslus. Viņi apsēdās un vēroja Alpu brīnišķīgās kontūras.

«Jums pieder skats uz burvīgāko ainavu visā Šveicē,» viņa nočukstēja. «Vismaz vēl dažas dienas.»

Iestājās klusums, kuru, vēlēdamies Altšofera kundzei izpatikt, bet varbūt pat pielabināties, Morejs pārtrauca.

«Es ceru, Frīda, ka saprotat, ko man nozīmē jūsu jūtas.»

«Vai tiešām?»

«Tā ir bijis vienmēr. Bez tam, arī jūsu palīdzību nevēlos atstāt bez ievērības. Sagādājiet man to prieku un izvēlieties sev kaut ko no manas kolekcijas kā suvenīru.»

«Cik augstsirdīgi, draugs, taču es nevācu suvenīrus. Tie vienmēr uzjundī skumjas.»

«Jums tas noteikti jādara. Es uzstāju.»

«Ja man katrā ziņā jāsēro, tad ne citādi kā līdz sirds dziļumiem. Atdāviniet man mazo fotogrāfiju, kas stāv uz jūsu rakstāmgalda labajā pusē.»

«Jūs laikam runājat par nelielo uzņēmumu, kurā mēs abi esam redzami pie Reisberga.»

«Jā. Paturēšu to par piemiņu.»

«Mana mīļā Frīda.» Morejs pārmetoši pasmaidīja. «Izklausās tā, it kā jūs lasītu nāves ziņu laikrakstā.»

Viņa veltīja Morejam ilgu un grūtsirdīgu skatienu.

«Nav nekāds brīnums.» Altšofera kundzes atturība salūza: «Mcin Gott, cik ļoti man jūs žēl. Negribēju šo te rādīt, bet jo agrāk par to uzzināsiet, jo labāk.»

Altšofera kundze atvēra rokassomiņu, izņēma laik-

/ ' /

raksta izgriezumu un pasniedza to Morejam. Tas bija rīta

Daily Echo, kuru Altšofera kundze parasti nemēdza lasīt —

izgriezums ar virsrakstu: PIECI SIMTI NONĀVĒTI

KONGO SLAKTIŅĀ.

/

Morejs ātri izlasīja ziņojuma tekstu:

Pagājušajā naktī Kasai apgabalā, kur dažu pēdējo nedēļu laikā bija manāma slēpta neapmierinātība, beidzot izraisījies cilšu karš. Dumpīgie balubas negaidot mežonīgā veidā uzbrukuši Čilendžas ciematam. Sīvās kaujās, divreiz mainoties spēku samēram, tas ticis aizdedzināts un patlaban ir pārvērsts par elli. Zem apdegušo palmu un banānu kokiem atrasto līķu skaits sasniedzis piecus simtus.

«Tagad,» Altšofera kundze teica, «jūs zināt, uz kurieni dodaties.»

Palūkojies sievietē, Morejs sastapa viņas joprojām sev pievērsto skatienu. Taču viņš nejutās ne vismazākā mērā samulsis, drīzāk gan vēl pārliecinātāks, apņēmīgāks un stiprāks.

«Frīda,» Morejs dzedri iesāka, «es lieliski saprotu, ka pēdējo divu dienu laikā jūs esat centusies atrunāt mani no braukšanas — vislabāko motīvu vadīta, protams. Taču, šķiet, jūs tā īsti neaptverat, cik ļoti esmu iemīlējies. Es pilnībā apzinos, ka apstākļi tur ir smagi. Un tomēr braukšu. Sekošu Ketijai kaut līdz pasaules malai.»

Altšofera kundze saknieba lūpas.

«Jā, mans draugs,» viņa nopūtās. «Vai tā nav vienmēr, kad padzīvojušu vīru apbur jauna meitene? Taču beigas parasti ir traģiskas. Es labi atceros lielisko vācu filmu «Blue Angel».»

Morejs aiz sašutuma piesarka.

«Apstākļi nekādā ziņā nav salīdzināmi.»

«Nē,» Altšofera kundze apslāpētā balsī piekrita. «Vecais profesors devās tikai uz cirku. Turpretī jūs…» Viņa novērsās un aizklāja seju ar roku, lai slēptu savu saviļņojumu. «Jā, mana sirds jūt… ka jūs gaida…» Taču, nespēdama pabeigt, Altšofera kundze klusā balsī piebilda: «… kaut kas daudz briesmīgāks.»

Morejam uz mēles jau kņudēja asa atbilde, taču, cienīdams sievietes ciešanas, viņš to noklusēja. Altšofera kundze piederēja pie tiem cilvēkiem, kas prot slēpt savas jūtas un neizmanto asaras kā izteiksmes līdzekli, taču šoreiz sarūgtinājums bija izlauzies uz āru. Izslējies krēslā, Morejs lūkojās uz attālajām, sniega klātajām virsotnēm priekšā. Klusums ieilga. Beidzot, joprojām novērsusies, Altšofera kundze rāmi piecēlās.

«Mans draugs, šodien vairs nespēju jums neko līdzēt. Atnākšu rīt.»

«Piedodiet,» Morejs, viņas pēkšņās aiziešanas apstulbināts, murmināja. «Vai jums tiešām jāiet?»

«Jā, līdz rītam. Ja vēlos tikties ar Sūca kundzi un pārējiem draugiem, man vispirms jānomierinās.»

Morejs vairs necentās iebilst un, pavadījis Altšofera kundzi līdz mašīnai, nogaidīja, līdz dofina motora dūkoņa izgaist tālumā. Aizvēris vārtus, viņš kliboja atpakaļ uz māju. Vēlreiz bez steigas vārdu pa vārdam izlasījis avīzes izgriezumu, Morejs to apņēmīgi saplēsa.

Visu pēcpusdienu, uzmanīdams pulksteni, viņš turpināja gatavoties. Pulksten piecos — kā šķiroties tika norunāts — Morejam vajadzēja zvanīt uz Markinču Ketijai, kura pagaidām bija apmetusies mācītāja mājā. Cik ļoti pēc pēdējo divu dienu pārdzīvojumiem un sarežģījumiem viņš ilgojās šīs sarunas!

Ātri izdzēris tasi tējas, Morejs devās pie telefona, pieteica tālsarunu un uzgrieza Foteringeju numuru. Līnija nebija pārāk noslogota un jau pēc desmit minūtēm viņš saņēma savienojumu. Morejs jutās iepriecināts, izdzirdis Ketijas pašas balsi; nu, protams, meitene bija sēdējusi pie telefona un gaidījusi viņa zvanu.

«Tā esi tu, Ketij! Kā tev klājas, mīļā?»

«Tīri labi, Deivid. Esmu drausmīgi aizņemta. Cik labi, ka paguvi mani noķert. Patlaban steidzos uz Edinburgu.»

Sajūsmai nedaudz noplokot, Morejs jautāja: «Ar ko tu nodarbojies?»

«Ak, ar visu ko… gatavojos ceļam… tāpat kā tu, es ceru.»

«Jā, es ari biju aizņemts. Aizbraukšana jau pavisam tuvu.»

«Tā ir. Esmu tik laimīga un satraukta. Visas ziņas par tikšanos Londonā es tev nosūtīšu, tiklīdz varēšu izbrīvēt kādu mirkli rakstīšanai.»

«Es gan gaidīju no tevis vēstuli, mīļā.»

«Tiešām, Deivid? Domāju, tā kā mēs tik drīz būsim kopā… Bez tam, biju noraizējusies par tēvoci Viliju. Kopš aizbraucām, viņam pieturējās visai augsta temperatūra un šovakar turklāt vēl jālasa lekcija.»

«Cik žēl,» Morejs, domādams pats pāršāvām ķibelēm, nevērīgi izmeta. «Pasveicini viņu.»

«Jā, Deivid, noteikti. Un šovakar pat, tiklīdz atgriezīsimies no Edinburgas, es tev uzrakstīšu.»

«Tā nav spiesta lieta, Ketij.»

«Bet Deivid, mīļo…» Viņa apklusa. «Vai tu dusmojies?»

«Nē, dārgā. Tomēr jāsaka, ka jutos visai vientuļi. Man te negāja viegli. Esmu savainojis muguru. Taču ilgas pēc kādas ziņas, kiut vārda, ka esmu tev vajadzīgs, mani neatstāja…»

«Ak, tu man tik tiešām esi vajadzīgs, mīļais…» Ketijas minstināšanās lika vārdiem izskanēt nepārliecinoši, «… tikai ar visu aizņemtību un tēvoča Vilija slimību… es neiedomājos…»

«Viss kārtībā, mīļā,» viņš, meitenes vainas apziņas nomierināts, noteica. «Bet ja Vilijs ir tik slims, vai viņš divdesmit pirmajā spēs doties prom?»

«Tēvocis brauks, Deivid,» meitene pārliecināti atbildēja. «Pat ja līdz lidmašīnai viņu nāktos stiept uz nestuvēm.»

Tādā stāvoklī gan viņš tur būs īpaši noderīgs, Morejs visai īgni nodomāja, ko pieķeršanās Vilijām tūliņ pat lika nožēlot.

«Es ceru, ka esi dzirdējusi par cīņām Kasai.»

«Jā, izklausās nopietni. To, protams, varēja gaidīt. Bet tagad, mīļais, man tiešām jāskrien. Šķiet, es dzirdu autobusa rūkoņu. Tēvocis Vilijs mani ārā sauc.»

«Pagaidi, Ketij…»

«Ja nepasteigšos, mēs nepagūsim uz autobusu un tēvocis Vilijs nokavēs lekciju. Pagaidām uz redzēšanos, mīļo Deivid… drīz būsim kopā.»

Ketija, droši vien nevaļas spiesta, pārtrauca sarunu, atstādama Moreju sarūgtinātu un vienaldzības saltās sajūtas pārņemtu. Cik nelāga ar pārmērīgo Vilija cildināšanu un viņa paša ignorēšanu bija izvērsusies šī saruna. Nē, nē, tā neklājas domāt — Morejs veikli nokratīja apkaunojošo greizsirdību. Ketija viņu mīl, nabaga bērns vienkārši tika steidzināts un raustīts, turklāt telefona sarunas parasti nekādu apmierinājumu nesniedz. Tā Morejs centās attaisnot Ketijas izturēšanos, taču loģika nepalīdzēja atbrīvoties no mazvērtības sajūtas, kas neatstāja

vinu visu vakaru.

/

Pienāca laiks doties pie miera, un Morejs, joprojām sarūgtināts, nolēma iedzert miega zāles, ko jau nedēļām ilgi nebija darījis. Piecpadsmit centigramiem sonerila uzdzēris glāzi karsta piena, viņš ieslīga dziļā miegā, kam vajadzēja ilgt vismaz sešas stundas. Taču kā par nelaimi to sagandēja, pareizāk sakot, iztraucēja briesmīgs un reizē arī smieklīgs sapnis.

Morejs gulēja nometnes gultā, nepazīstamā vietā aiz augstām, tumšām klintīm. Knišļu sanoņas pārņemtais gaiss šķita neciešami karsts — īsta mitrās tropu nakts svelme. Visapkārt valdīja tumsa, taču tikko manāmais neskaidrais slaida vīrieša stāvs, kurš, lūkodamies tālumā, stāvēja kādu gabaliņu nostāk, pamazām kļuva arvien skaidrāk saskatāms. Vīram mugurā bija haki krāsas krekls un bikses, bet kājās īsi gumijas zābaki. Seju nevarēja redzēt, taču Morejs pazina Viliju. Lūpām virknējot vārdus, viņš mēģināja to saukt, taču nespēja izdvest ne skaņas. Piepeši, izbaiļu pārņemts, Morejs tālumā pamanīja tuvojamies trīs milzīgus briesmoņus. Pēc izmēriem un apveidiem — lauvas —, taču zvēru ārienē jautās tik neizskaidrojami pārdabiska mežonība, ka viņš sastinga. Aiz briesmoņiem, vēl biezākas tumsas aizsegā iezīmējās šķēpiem bruņota abatu cilts vīru rinda. Morejs velti pūlējās piecelties. Viņa vienīgā vēlēšanās bija tikt prom — vienalga kā, tikai izbēgt šīm abējām briesmām. Ķermenis mirka bezjēdzīgo pūļu sviedros. Pēdējām cerībām zūdot, vīrs, kurš bija Vilijs, iesmējās, un, pacēlis dažus oļus, sāka, kā zēns ielas kaķus, uz labu laimi apmētāt lauvas. Briesmoņi uzreiz apstājās un, brīdi vilcinājušies, drāzās tālāk šaušalīgā ātrumā.

«Tas Kungs ir mūsu gans,» teica Vilijs. «Sudraba kolekciju paņemšu vēlāk.»

Uzbrukums nekavējoties tika pārtraukts. Lauvas aizgriezās un it kā lūgdamās notupās uz pakaļkājām, bet tumšādainie kareivji sāka soļot uz vietas un sist plaukstas; griezīgi, Markinčas kora vīzē, viņi uzsāka himnu «Uz priekšu, Kristus kareivji!».

Groteski smieklīgā vīzija sniedza pārāk pēkšņu atvieglojumu. Pūlēdamies smieties, pat kaukt no prieka, Morejs beidzot ar kliedzienu atmodās.

Iztukšots un paša guļamistabas realitātes atbrīvots, Morejs ilgi nogulēja, drūmi pārdomādams absurdās un mokošās fantāzijas iemeslus. Visvairāk gremza paša attieksme. Vai tiešām viņš ir tik vājš! Ak Dievs, nē — to nedrīkst pieļaut. Morejs sakoda zobus un nokratīja uzmācīgo domu. Acīmredzot viņš nolēma, tas ir zemapziņas konflikts starp Vilija varonīgās pašuzupurēšanās apbrīnu un paša kādreizējo vienaldzību pret reliģiju. Tā izlēmis, Morejs piecēlās. Gubelina guļamistabas pulksteņa spožā ciparnīca rādīja trīs naktī. Tumsā taustīdamies, viņš novilka mitro pidžamas blūzi, noberzējās, tās vietā uzvilka sausu un ielīda atpakaļ gultā. Kādu stundu nemierīgi grozījies, Morejs aizmiga.

17. nodaļa

/

Nākamajā rītā Morejs pamodās tikai pa pusei atpūties un jutās visnotaļ nemierā ar sevi. Steidzīgi, kauna sajūtas mudināts, viņš piecēlās un vienīgais attaisnojums bija sastieptā mugura, kas tagad šķita vēl jutīgāka. Staigādams pa māju un satraukti gaidīdams Altšofera kundzes ierašanos, Morejs vēl un vēlreiz pārbaudīja veiktos sagatavošanās darbus: inventāra saraksts bija pabeigts, dokumenti sakārtoti, banka informēta, bet tikšanās ar Stīgeru nolikta uz nākamo dienu. Atlika vienīgi pabeigt kravāšanos. Nepacietīgi, sasprindzinājis dzirdi dofina motora skaņas gaidās, viņš palūkojās pulkstenī: pāri desmitiem. Kāpēc viņa, velns lai parauj, nenāk? Precizitāte daudzu Altšofera kundzes tikumu starpā bija vienmēr īpaši izcēlusies. Morejs jau grasījās viņai zvanīt, kad, neizsakāmi atvieglots, izdzirda uz grantētā ceļa sievietes soļus. Atskanēja durvju zvans. Morejs pats atvēra.

«Vai jūs nebraucāt? Nevarēju saprast, kāpēc kavējaties. Nāciet iekšā. Es paņemšu jūsu mēteli.»

«Nē, paldies. Es neiešu iekšā. Ja nu vienīgi vestibilā.»

Tukšu skitienu Morejs pavadīja Altšofera kundzes biklo soli pāri slieksnim. Viņa nebija ģērbusies parastajās pelēkajās darba drēbēs, bet gan bāli rūsganajā kostīmā un Bersagliere cepurītē, kurā mēdza doties pastaigās. Taču visvairāk pārsteidza Altšofera kundzes mierīgā, taču stingrā sejas izteiksme un, jauzdams ko nelāgu, Morejs iesaucās:

«Kas noticis, Frīda?»

Viņa neatbildēja uzreiz: gandrīz līdzcietīgi lūkodamās Morejā savām ievērības cienīgajām dzeltenajām acīm, Altšofera kundze iesāki:

«Draugs, neskatoties uz manu bezgalīgo vēlēšanos jums palīdzēt, esmu nolēmusi, ka būs labāk, ja vairs netiksimies, ne tagad, ne vēlāk.»

«Ko!» Morejs apjukumā ar pūlēm izgrūda. «Kāpēc? Jūs solījāt… Es taču jums uzticēju savu porcelānu.»

«Porcelānu,» viņa, nicīgi uzsvērdama, atkārtoja. «Kāda tam nozīme? Jums tas nav vajadzīgs. Jūs to nekad vairs neredzēsiet.»

«Bet man… man jūsu palīdzība nepieciešama arī citur.»

«Baidos, ka nevarēšu to sniegt.» Joprojām acis no Moreja nenovērsdama, viņa noraidot lēni pašūpoja galvu. «Man tas ir pārāk sāpīgi. Labāk, kā pats teicāt, izbeigt visu uzreiz.»

Iestājās klusums un Morejam nekas, izņemot «Kāpēc?» pār lūpām nenāca, bet tas jau bija pateikts. Tikpat nopietni, gandrīz ar nolemtības pieskaņu balsī, Altšofera kundze turpināja.

«Draugs, mīļais draugs, jūtas, kuru dziļumu jūs neaptverat, ir mani vīlušas. Būdama sieviete, es savā vājumā piekritu jums palīdzēt. Taču vakar viesībās sastapu mūsu draugus un sapratu, ka esmu maldījusies, dziļi maldījusies. Viņi visi ir izmisuši un vienis prātis par jums.»

«Pateicos par rūpēm,» Morejs murmināja,īgns, ka aiz muguras ticis aprunāts. «Taču nesaprotu, ar ko esmu to izpelnījies.»

«Bet viņi saprot!» Altšofera kundzes balss aizvainoja. «Visi bez izņēmuma sprieda par jums, vīru, kurš visu mūžu strādājis, lai piepildītu dzīvi un kļūtu bagāts, kuram ir labi draugi un brīnišķīga māja. Un kurš, vairs nebūdams jauns, visu, it visu gatavs palaist vējā tik neprātīgas idejas vārdā, ka patStenča kungs savā nejauki ironiskajā garā atļāvās atzīt, ka jūs gribat nest to, ko nespējat celt.»

«Pateicos Stenčam un visiem pārējiem,» Morejs aizvainots teica. «Tomēr nešaubos, ka zinu, ko daru.»

«Tiešām? Pašreiz jūs esat tik ļoti aizņemts un savas idejas apsēsts, ka vairs ne lasāt, ne klausāties ziņas. Stenča kungs mums vakar stāstīja — pēdējā informācija — kādā pilsētā Kalindā, kas atrodas ļoti tuvu Vilija dzīvesvietai, cilšu vīri, bruņojušies ar degošām bultām un dunčiem, ielauzušies beļģu misijā un nogalinājuši visus turieniešus. Turklāt, nevis vienkārši nogalinājuši, bet vispirms sakropļojuši, nocērtot rokas. Mein Gott, kad iedomājos kā jūsu smalkās un jutīgās rokas, kuras vienmēr esmu apbrīnojusi, kapā kāds šaušalīgs mežonis, nesaprotu jūsu izbrīnu par manām, mūsu visu sirdssāpēm jūsu dēļ.»

Saraucis pieri, Morejs kodīja lūpu, kamēr neveiklības sajūta viņā cīnījās ar dusmām. Pēdējā tomēr uzvarēja.

«Šķiet, jūs esat aizmirsusi, ka Vilijs mani brīdināja par

iespējamām briesmām. Es pilnība apzinos risku, ko esmu

uzņēmies.»

/

«Neticu.»

«Vai gribat apsūdzēt mani melos?»

«Gribu apsūdzēt jūs apzinātā sevis maldināšanā.»

«Ja arī tā, tad daru to visaugstāko mērķu vārdā.»

«Tātad vēlaties kļūt par svēto mocekli, pārmaiņas pēc ļaut sevi pašaustīt bultām kā Svēto Sebastiānu, lai vēlāk tiktu godalgots ar arfu un svēto spožumu.» Viņas acis nicīgi samiedzās. «Runāju tikai jūsu pašu interesēs, teikdama…»

«Tam nav nekādas nozīmes,» Morejs viņu strupi pār♦ trauca. «Jūs mani nepārliecināsiet.»

Labu brīdi viņi klusēdami lūkojās viens otrā, ko Altšofera kundze izmantoja situācijas izvērtēšanai.

«Tātad jūs brauksiet,» viņa beidzot cieti noteica.

«Jā.»

«Un brauciet ar. Jūs esat gluži akls un apstulbis, jeb visdrīzāk — zaudēj is prātu.»

«Paldies.»

Viņu strīds — liekot Morejam sāpīgi ciest — draudēja izvērsties skandālā.

«Jūs apgalvojat, ka darāt to cēlu mērķu vārdā, vēlēdamies pārveidot savu dzīvi. Tā tas nav. Jūs braucat tikai tāpēc, lai tiktu gultā ar šo muļķīgo jauno sievieti, šo reliģiskā sērīguma iemiesojumu, šo nenobriedušo, jums pilnīgi nepiemēroto, vienkāršo medmāsu, kura, neatšķirdama Bonāru no šībera, ir jūs apbūrusi.»

Postošais, iedarbīgais spēks, ar kādu tika izgrūsti šie apvainojumi, lika Morejam nobālēt līdz matu galiem un būt atklātam savā sašutumā:

«Jūs runājat par jaunkundzi, kura būs mana sieva.»

«Un ko jūs savā pašapmānā no viņas cerat sagaidīt?

Taču ne kaisli, jo tās viņā vienkārši nav. Šīm reliģiozajām sievietēm nepiemīt dzimums.» Morejs satrūkās. «Jūsu prasībām atbilstoša kvēle raksturīga spēcīgiem, vitāliem ķermeņiem. Uz līdzvērtīgu reakciju viņa nav spējīga. Jo ir kusla. Un pieķērusies savam Vilijām: jūs viņai būsiet tikai tēva vietā. Bez tam, jums ir pārāk nopietns konkurents. Viņa nevar vienlaicīgi mīlēt gan jūs, gan to Kungu.»

«Baidos, ka man būs jāpalūdz jūs aiziet.»

Altšofera kundzes dzijā, apvaldītā elpa vērta viņu Vāgnera primadonnā ar košu stāvu un kvēlojošām acīm. Negaidot viņa nomierinājās, kļūdama ledussalta.

«Jā, es aizeju. Tikai neaizmirstiet, ka esmu jūs brīdinājusi. Un, ja gadījumā nāksiet pie prāta, tad atcerieties pašu svarīgāko, ka es joprojām esmu Zēburgā, joprojām esmu jūsu draugs.»

Morejs tik tikko noturējās ar blīkšķi neaizcirtis durvis, pirms viņa bija aizsteigusies projām pa ceļu. Dusmām jaucoties ar sarūgtinājumu un aizvainojumu, Morejs savā apņēmībā jutās tikai vēl vairāk spēcinājies. Kā gan Altšofera kundze iedrošinājās tik skandalozi izturēties pret viņu un Ketiju! Tāpat kā urdošais fakts, ka draugi viesībās padarījuši viņu par savu nekrietno tenku objektu, tas vērta vina lēmumu tēraudcietā. Visvairāk satrauca kaunpilnais, nepatiesais izteikums par viņa nākamās sievas dzimumu, ko vēl saasināja paļāvīgās atdošanās nakts mirkļu atmiņas. Tēva loma, salīdzinot ar mīlestību pret Viliju un to Kungu — vai vēl nepatiesāks, vēl neiedomājamāki apkaunojošāks, patiesībā pat aizvainojošāks apgalvojums maz iespējams? Tomēr — šī indīgā piezīme sāpīgāk un dziļāk par citām bija iedūrusies un trīsēja viņa miesā. Turklāt, lai mērs būtu pilns, piecirzdams smagās durvis, Morejs bija nodarījis pāri jau tā sastieptajai mugurai un, vainodams Altšofera kundzi arī nejaušībā, kas būtībā bija viņas izraisīta, juta, ka klibo vēl stiprāk.

Galu galā Morejs bija tik uzbudināts, ka nespēja mierīgi palikt mājās. Ko iesākt? Muguru vajadzēja izārstēt nekavējoties, un tā kā vēl bija atlikuši arī beidzamie sīkie pirkumi, viņš ar vilcienu nolēma doties uz Cīrihi un konsultēties pie sava krietnā drauga, ārsta Mallera. Atteicies no lenča, Morejs apmulsušajam Artūro lika aizvest sevi uz Melsburgas staciju, lai pagūtu uz Schncllzug 11.45.

Iekārtojies ērtajā sēdeklī pie loga — Šveices vilcieniem pēc viņa domām līdzvērtīgu nebija — Morejs atvēra Gazettc Suisse, kuru gandrīz instinktīvi bija iegādājies kioskā. Protams, ka Altšofera kundze, gribēdama viņu satraukt, bija visu pārspīlējusi; taču piezīme par viņa pēdējā laika pārlieko aizņemtību, kas neļāva pievērst uzmanību notikumiem ārzemēs, bija patiesa. Morejs visai reti tajos iedziļinājās, nevēlēdamies apgrūtināt savu bezrūpīgo dzīvi ar ačgārnās pasaules triecieniem un nebūšanām. Taču šoreiz viņam likās, ka laikraksta izskatīšana nomierinātu. Kā izrādījās, izskatīt nemaz nevajadzēja. Uz pirmā vāka viņš ieraudzīja virsrakstu MASSACRE ATROCE A LA MISSION KALINDA.

Joprojām sasprindzis, Morejs lasīja uzskatāmo ziņojumu. Vairāk nekā simts cilvēku — vīrieši, sievietes un bērni —, tverdamies misijā, tikuši necilvēcīgi un mežonīgi noslepkavoti. Pašus misionārus, divus franciskāņu garīdzniekus šai asinspirtī gaidījis īpašs sods, kas sācies ar sakropļošanu un galvu nociršanu un beidzies ar ķermeņu sakapāšanu gabalos. Tas bija briesmīgi, taču izklausījās pēc patiesa Tohilengas slaktiņa turpinājuma, ko bez šaubām varēja uzskatīt par daļu no brīvībā izlauzušās neprāta varmācības.

Frīda bija runājusi patiesību: tāda nāve jūtīgam, civilizētam cilvēkam! Kungi sažņaudza nelabuma trīsas, nolaidis laikrakstu, Morejs vēroja rāmo Šveices ainavu aiz loga — brūnās govis zvaniņiem kaklos mierīgi ganījās zaļajās pļavās starp bumbierēm un ķiršiem. Galu galā, varbūt, pieņemot varonīgo lēmumu, viņš tomēr nebija visā pilnībā apsvēris pienākumus un briesmas, kas ar to saistījās. Morejs izmeta šo domu no galvas, pirms tā paguva iesakņoties smadzenēs. Pat nevēlēdamies braukt, viņš vēlējās Ketiju un nekādā gadījumā nemainīs savus plānus.

Vilciens iebrauca Cīrihes stacijā un Morejs izkāpa, taču ar tādām grūtībām, ka vēlējās, kaut būtu iedomājies paņemt līdzi spieķi. Stiprā klibošana, šķērsojot Bānhofštrāsi, piesaistīja līdzjūtīgus skatienus; taču ar zināmu piepūli viņš tomēr pamanījās iepirkties pie Grīdera, kuru, pretēji daudziem citiem veikaliem, no divpadsmitiem līdz diviem neslēdza. Par Baur-au-Lac viesnīcu pat neiedomājies, Morejs paņēma maltu teļa gaļu, nūdeles, kompotu un kafijas krēmu, un ieturēja pieticīgu lenču.

Juzdamies pārāk apbēdināts un nomākts, lai ēstu, viņš sēdās taksometrā, un, savas jūtas valdīdams, devās uz ārsta Mallera kantori Glorijštrāsē — dakteris, par laimi, vēl nebija sācis pieņemšanu. Un, kas likās īpaši svarīgi, neko nezināja par sava apmeklētāja piepešo aizceļošanu uz Melno kontinentu. Šobrīd kā apsveikumi, tā pārmetumi Morejam būtu vienlīdz nepanesami, tāpēc viņš uzreiz ķērās pie lietas un, uzskaitījis visus simptomus, nobeidza:

«Esmu gandrīz pārliecināts, ka ir izmežģīts disks.»

Sārtais, dzīvespriecīgais mazais ārsts Mallers, kurš, ģērbies pārmērīgi lielā stērķelētā halātā, atgādināja labu dzīvi baudījušu vīru, visai neticīgi noklausījās sūdzībās, laiku pa laikam no sava rakstāmgalda uzmezdams pacientam pa līdzcietīgam skatienam. Sekojošā izmeklēšana Morejam šķita sasteigta, gandrīz vai pavirša.

«Viegls latissimus dorsi sastiepums. Lieciet apkalpotājam kārtīgi sarīvēt ar ziedi.»

«Es jau liku, taču tas nelīdz.»

«Protams, kādas dienas paies.»

«Bet klibums, kas kļūst aizvien manāmāks, taču ir uzmanības vērts.»

«Tam ir tikai psihosomātisks raksturs. Jūsu raižu aizsargreakcija — nesaprotu, kādēļ par to jāuztraucas. Ceru, ka tas ir viss, kas jūs nomāc?»

Saraucis pieri, Morejs nolēma neievērot jautājumu.

«Tātad jūs uzskatāt, ka mugurkaula rentgens nav nepieciešams?»

«Mcin Gott.» Mallers iesmiedamies noraidīja viņa ideju. «Vienkāršiem sastiepumiem mēs netaisām rentgenu.»

Morejs atstāja ārsta kabinetu vēl slimāks nekā ieradies, un, pārspīlētās pūlēs neklibot pasliktinādams stāvokli, smagi vilka stīvo kāju.

«Sasodītais jefiņš,» viņš pie sevis murmināja. «Pašam galva pilna psihosomātisku muļķību.»

Morejs vēlējās dzirdēt citu slēdzienu, taču, baidīdamies kļūt smieklīgs, savaldījās. Cerībā, ka pastaiga varētu līdzēt, viņš kāpa lejā uz Belvederu, lai paklaiņotu pa Cīrihi. Blāvās saules mirga, cauraužot perlamutra dūmaku, piešķīra pēcpusdienai rāmu spožumu. Dīvainā gaisma pildīja Moreju ar neskaidrām jausmām — šaubām par paša realitātes patiesīgumu un vientulības izraisītu nedrošības sajūtu naidīgā pasaulē. Ko viņš, apkārt klibodams, pretrunīgu, sāpīgāk par siseņu spietu dzeļošu domu mākts, te meklēja? Gaidāmais dzīves pagrieziens piepeši šķita neprātīgs. It kā pamatu zaudējis, Morejs juta, ka gāžas bezdibenī. Kāpēc Frīda tik neganti un skarbi bija šorīt viņam uzbrukusi? Tāda rīcība šķita nepiedodama un tomēr, pārdomādams notikušo, viņš atrada pietiekami daudz iemeslu, kas ļāva to attaisnot un aizmirst. Mīlēdama viņu, Frīda bija ne tikai greizsirdīga uz Ketiju, bet arī gaidāmās aizbraukšanas salauzta un rūpju par viņa drošību un veselību nomākta. Sirds dziļumos Morejs nožēloja šo strīdu — Frīda viņam vienmēr bija patikusi, vienmēr izraisījusi apbrīnu, un viņš pats varbūt bija vainīgs, modinādams sievietē cerības par tuvām attiecībām — lai nu kā, bet pašreizējos apstākļos draudzību vajadzēja pārtraukt.

Ar pūlēm saņēmies, Morejs apturēja taksometru un aizbrauca uz staciju. Vakara avīzes, kuras viņš atpakaļceļā pārlasīja, visā pilnībā apstiprināja sliktās rīta ziņas — Apvienotās Nācijas bija nākušas klajā ar oficiālu paziņojumu, kurā izteica nožēlu sakarā ar vardarbības lietošanu pret nevainīgiem civiliedzīvotājiem. Turpat bija publicēta arī informācija par baku un buboņu mēra epidēmijām: lūgums pēc medicīniskās palīdzības esot ticis pārraidīts pa radio. Stundu vēlāk Morejs atgriezās mājās, taču neatrada nekā, kas varētu kliedēt vina izmisumu: Ketija nebija ne zvanījusi, nedz arī atrakstījusi un izvandītajā namā — grāmatu kaudzes bija sakrautas bibliotēkā uz grīdas, sudrabs iesaiņots zīdpapīrā, bet salonā noņemti aizkari — vairs nejuta ne komforta, nedz drošības. Viņa ciešanas un atteikšanās no visa Ketijas dēļ, bija tā vērtas, lai saņemtu vismaz pāris atbalsta un iedrošinājuma vārdus. Nekavējoties jārunā ar Ketiju.

No bibliotēkas telefona Morejs uzgrieza Foteringeju mācītāja mājas Markinčā telefonu. Šoreiz kavēšanās šķita bezgalīga, taču Morejs bija nolēmis neatkāpties. Beidzot, skotu akcentu jūklim vietējā telefona centrālē sekoja tikko saklausāms savienojums. Pastāvīgās dūkoņas nomākta, atskanēja Foteringeja kundzes balss un līdz ar to pagaisa arī visas Moreja cerības. Vilijs un Ketija bija aizbraukuši iepriekšējā dienā un tagad, ceļodami pa Angliju, iespējams, esot tikuši līdz Mančestrai, bet turienes adresi Foteringeja kundze nevarēja nosaukt. Taču viņa zināja Edinburgas misijas centra telefonu, caur kuru * Morejs varbūt varētu saņemt precīzākas ziņas.

Aprāvis sarunu, kuru Foteringeja kundze būtu turpinājusi bezgalīgi, Morejs uzgrieza Edinburgas numuru un panāca krietni labāku savienojumu. Taču arī šoreiz viņu gaidīja neveiksme. Duglasa kungs bija nolasījis lekciju Edinburgā un kopā ar savu māsasmeitu aizbraucis uz Londonu. Viņu pašreizējo adresi centrā nezināja.

Ieturējis plānas vakariņas, Morejs pārvācās uz kabinetu, kas tagad bija vienīgā par viesistabu izmantojamā telpa. Stundu vēlāk viņu no bezdarbīgajām pārdomām iztraucēja telefona zvans.

Sirds grasījās stāties. Morejs zināja, ka tā ir Ketija, kura, mīlas un viņa neapskaužamā stāvokļa jausmas mudināta, zvana. Pēc sekundes Morejs jau bija pie telefona.

Nē — sirds nespēkā pamira — tā nebija mīļā, gaidītā balss, kas atskanēja tukšumā, bet gan advokāts Stīgers, kurš, runādams savā rīkles tembrā, lūdza atlikt norunāto tikšanos līdz pirmdienai.

«Protams, ja lieta ir steidzama, es rīt no rīta ieradīšos un vakarā došos atpakaļ uz Minheni.»

«Nē,» Morejs noteica, pūlēdamies saņemties. «Nekā

steidzama nav… neraizējieties par to. Pirmdiena mani pilnībā apmierina.»

«Tātad tiekamies pēc trim dienām.»

Trīs dienas, Morejs atkārtoja, pakārdams klausuli; par sliktu šī nelielā vilcināšanās nenāks. Tā vismaz sniegs atelpas brīdi, lai atgūtos un sakopotu spēkus. Morejs izjuta kaut ko līdzīgu atvieglojumam.

18. nodaļa

/

Bija aizsteigusies nedēļa. Vai tiešām tikai nedēļa? Gaidot aizbraukšanu pie visa gatava un nokārtota, dienas vilkās gausi. Svētdiena tomēr pienāca, ar savu slapjumu pārvērzdama sniegu dubļu putrā, bet kalnus paslēpdama aiz uztūkušām mākoņu gubām. Ak Dievs, cik riebīga, cik sasodīti nomācoša diena ļaudīm, kas līdzīgi viņam jūtīgi uztver laika apstākļu maiņas. Morejs aizgriezās no loga un jau kādu divdesmito reizi izvilka no kabatas Ketijas vienīgo vēstuli, kas bija nosūtīta rītā pēc Edinburgas apmeklējuma. To viņa droši vien bija uzrakstījusi un iemetusi tūliņ pēc atgriešanās Markinčā.

Mīļo Dcivid! t

Tik brīnišķīgi bija atkal pa telefonu dzirdēt Tavu balsi, bet uzrakstīt līdz šim tik tiešām nav iznācis laika. Kā jau teicu, tēvocim Vilijām bija uzbrukusi nopietna drudža lēkme. Taču viņš neatliks lekciju ceļojumu un drīz mēs dosimies braucienā pa Angliju. Londonā apmetīsimies pie Foteringeja kundzes skotu draugiem Robertsoniem. Te būs adrese, ja vēlēsies uzrakstīt, 3 Hilsaiddraiva, īlinga, N. VV. Tl. Tas ir netālu no Londonas lidostas. Ceļam jau viss sagatavots. Tēvocis Vilijs ir iegādājies trīs biļetes un pasūtījis uz vajadzīgo dienu. Reisa numurs — AF-4329. Lidmašīna izlido otrdien, 21. datumā vienpadsmitos, tātad tiekamies zālē stundu pirms izlidošanas. Mēs tur būsim jau no deviņiem, lai varētu novērst iespējamos pārpratumus, jo tēvocis Vilijs par aizbraukšanu ir loti noraizējies. Kvibu iet arvien trakāk, un ja gribam glābt misijas attālākās nometnes Kasai, mums nekavējoties jādodas turp. Es tik ļoti ilgojos pēc darba kopā ar Tevi un gandarījuma, kas mūs abus sagaida. Mīļo Deivid, šī ir pirmā reize, kad Tev rakstu un nav viegli izteikt savas jūtas. Bet Tu jau zini, ka insas manas cerības saistās ar Tevi un ka pavisam drīz es būšu Tava likumīgā sieva.

Ketija.

P. S. Tēvocis Vilijs lūdz pateikt, lai Tu nepārdomā un nenokavējies.

Slīgstot agrākajā nomāktībā, Morejs nolika vēstuli, kuru saņemot, ar tādu degsmi bija steidzies atvērt. Protams, ka viņš pelnīja ko vairāk nekā šīs īsās, atturīgās rindas. Vai neizteiksmīgā izbraukšanas apraksta vietā Ketija nevarēja sirsnīgāk pakavēties pie savām jūtām, apliecinot, ka ilgojas viņa un kā agrāk alkst mīļoto roku apskāvienu? Vai viņas leksikā tiešām nebija dziļāka vārda kā «mīļais»? Morejs atzina, ka Ketija ir nabaga kautrīgs bērns, kuru moka sirdsapziņas pārmetumi aizgājušā tuvības mirkļa dēļ — tā viņš centās izskaidrot frāzi «Drīz būšu tava likumīgā sieva» — un ierobežo piezīmju lapiņas mazais formāts. Taču aprakstam par Viliju viņa bija pamanījusies atrast vietu, pieminēdama gan lekcijas, gan satraukumu, gan gatavošanos aizbraukšanai un pat viņa atgādinājumu nenokavēties. Ne vārda, neviena vienīga jautājuma par Moreja paša miesas un gara stāvokli, par iespējamām ciešanām un grūtībām viņas prombūtnes laikā. Patiešām, tas bija pārāk smagi. Viņš mīlēja un gribēja Ketiju, bet saņēma pretī vienīgi Vilija nastu uz kakla.

Dīvaino pamestības sajūtu pastiprināja arī pašreizējā nošķirtība. Ierastā kārtība bija izjaukta, Švansijas draugiem pateiktas ardievas, neviens viņu neapmeklēja, paziņu pulciņš bija pieskaitījis viņu mirušajiem. Un Frīda — vairāk kā nedēju viņi nebija tikušies, kaut gan ne vienreiz vien Morejs, cerībā satikt draudzeni, bija mēģinājis viņas īpašuma tuvumā lietū klaiņot gar ezermalu. Morejam trūka Frīdas tik dāsni dāvātās draudzības, un šobrīd vina

' r

pretrunu plosītajam garam tā bija nepieciešama vairāk kā jebkad. Morejs rūgti nožēloja plaisu, kas starp viņiem bija pašķīrusies dažu pārsteidzīgu vārdu rezultātā, kurus, ņemot vērā mērķi, viņš jau bija paguvis aizmirst. Aizbraukt, nenokārtojot domstarpības, protams, nedrīkstēja. Laika bija atlicis maz, tik ļoti maz; pēc divām dienām viņš jau būs prom. Vajadzēja uzkāpt kalnā un apciemot Frīdu. Taču kaut kas, varbūt lepnums, apslāpēta brīdinājuma jausma, viņu līdz šim bija atturējuši.

Aicinājums pusdienās atgrieza Moreju realitātē. Dziļdomīgā klusumā viņš bez jebkādas apetītes paēda un kā parasti svētdienā, devās nosnausties. Ap trijiem pamodies, viņš redzēja, ka lietus līst vēl nežēlīgāk. Morejs piecēlās un, pūlēdamies nosist laiku, sāka klīst pa māju, vēl un vēlreiz pārbaudīja sakravātās ceļasomas un izsmēķēja cigareti, taču nomāktais garastāvoklis, ko dienā bija izdevies apslāpēt, nožēlojami pelēcīgajai pēcpusdienai ieslīgstot piemirkušajā vakarā, pamazām noplaka līdz pilnīgai bezcerībai un viņu pieveica neizmērojamas ilgas pēc cilvēciska mierinājuma vārda. To sniegs Frīda. Viņa bija, vienmēr bija bijusi īsta draudzene. Viņi neķildosies, neapspriedīs jautājumus, kas izraisa strīdus, vienkārši

kopīgā labsajūtā pavadīs pēdējo rāmi spēcinošo savstarpējās tuvības stundu.

Steidzīgi, lai nepagūtu pārdomāt, viņš uzvilka savu lietusmēteli, paņēma no statīva vecu golfa lietussargu un, nemanāmi izslīdējis no mājas, aizkliboja. Pasažieru kuģītī Morejs pārcēlās pāri ezeram, taču, kā jau klibam, ceļš viņam šķita tāls, bet kāpiens pa stāvo, līkumoto taku uz Schloss, smags. Beidzot, drebošiem ceļgaliem, kā zirgs pēc spēja skrējiena, viņš tomēr to sasniedza. AkDievs, Morejs nodomāja, kāds grausts esmu kļuvis.

Gandrīz pazudusi zemajos mākoņos, augstā Zēbur. gas pils iznira viņa priekšā. Būvēta septiņpadsmitā gadu simteņa šveiciešu stilā no neapstrādāta kalnu granīta ar šaujamlūkām jumtā un diviem vienādiem piparnīcu formas tornīšiem, tā biezējošajā tumsā atstāja spoku nama iespaidu, ko padziļināja zem karnīzes satupušo, izmirkušo kraukļu griezīgā ķērkšana. Sasniedzis sūnām apaugušo terasi, Morejs, elpu aizturējis, tuvojās šaurajam logam, kas pavēra skatu uz Altšofera kundzes viesistabu. Jā, tur viņa sēdēja, viena uz dīvāna pie senlaicīgas podiņu krāsns un vienkupola lampas gaismā, kuras tik tikko pietika plašajai, varenajai, ar smagiem, augstiem riekstkoka atzveltnes krēsliem un milzīgu bavāriešu skapi mēbelētajai telpai, strādāja kādu rokdarbu. Frīdas iemīļotais veimārietis Peterkins, iebāzis purnu starp ķepām, gulēja uz paklāja viņai pie kājām.

Ainas krēslainais mājīgums aizkustināja Moreju. Uztraukti viņš pieklauvēja pie rūts. Frīda tūdaļ pacēla galvu, pievērsās āra tumsai un, nolikusi rokdarbu, lēni tuvojās, lai atvērtu augsto logu. Labu brīdi viņa cieši lūkojās Morejā, tad klusā, nopietnā, taču nebūt ne aizgādnieciskā balsī teica:

«Mans nabaga draugs, jūs izskatāties galīgi slims. Nāciet! Es jums palīdzēšu. Tā.» Paņēmusi Moreju pie rokas, Frīda aizveda viņu līdz dīvānam. «Jums jāapsēžas un jāatpūšas.»

«Paldies,» viņš nomurmināja, ar grūtībām vilkdams elpu. «Kā redzat, nejūtos pārāk labi… varbūt atceraties, es biju sastiepis muguru… tā vēl nav pārgājusi.»

«Jā,» viņa atteica, pētīdama Moreju. «Trīs reizes redzēju, kā jūs ezermalā mēģināt pastaigāties. Sapratu, ka šis nabaga vīrs drīz ieradīsies pie manis.»

Altšofera kundzes tonī nebija ne miņas no uzvaras prieka, drīzāk gan klusa vēlēšanās pasargāt, it kā viņa runātu ar privileģētu, taču stūrgalvīgu skolnieku.

«Jutu, ka man jāatnāk,» Morejs steidzīgi atrunājās. «Nespēju samierināties ar domu, ka mūsu starpā uz visiem laikiem paliks plaisa. Es… es parīt aizbraucu.» Altšofera kundze neatbildēja, nosēdusies Morejam līdzās uz dīvāna, viņa satvēra tā roku stingriem, pakļaujošiem pirkstiem. Kādu brīdi valdīja pilnīgs klusums; nenovērsdama no Moreja acu, viņa mierīgā, faktu konstatējošā pārliecībā iesāka: «Mans nabaga draugs, jūs vairs neesat jūs pats. Un sievietei, kura jūs pazīst, saprot un lolo pret jums viscēlākās un spēcīgākās jūtas, ir pienācis laiks paglābt jūs no sevis paša.»

«No sevis?» Morejs, apjucis un pārsteigts, atkārtoja.

«Muļķīgā veidā jūs esat ievilkts smagā situācijā. Un, būdams cienījams vīrs, neskatoties uz savu slimību, vēlaties būt drosmīgs un tikt ar visu galā. Jūs nepadodaties, pat visu to apzinādamies.» Viņa apklusa. «Bet šoreiz es nestāvēšu malā.»

Vilinājuma un pēkšņas pārmaiņas dīvainā sajaukuma radītajā klusumā, kurš sekoja, Morejs piespieda sevi pacelt galvu un palūkoties Altšofera kundzē.

«Jāatzīst,» viņš teica, it kā taisnodamies, «ka šī klibuma dēļ… gandrīz esmu sācis šaubīties… un man, tā teikt, ienāca prātā doma, ka varbūt nevarēšu aizbraukt norunātajā laikā, bet vēlāk.»

«Jūs nebūt vairs nešaubāties, mans draugs. Un es

esmu nolēmusi jūs nekur nelaist.»

' *

Morejs jutās šokēts, — kontrastu, bet varbūt, pretējo lādiņu sajaukuma nepārprotami šokēts.

«Bet esmu saistījies… visādā ziņā,» viņš protestēja.

«Jā, jūs esat kļūdījies.» Altšofera kundze pamācoši pacēla pirkstu. «Un arībijis muļķis.Tagad klausieties. Vai apmaldījies kalnos, jūs iesiet tik tālāk, līdz iegāzīsieties bezdibenī? Nē. Pajautājis ceļu kādam, kurš to zina, jūs pagriezīsieties un dosieties atpakaļ. To jūs darīsiet.»

«Nē, nē. Es nevaru. Ko Ketija un Vilijs par mani domās? Un šejienes ļaudis, pēc visām runām, uzstāšanās viesībās un Tageblatt publikācijas. Palikdams šeit, es kļūšu par kantona apsmiekla objektu.»

«Jūs nepaliksiet šeit,» viņa pavirši atteica. «Jūs dosieties ilgstošā atvaļinājumā… kopā ar mani.»

Morejs jau grasījās iebilst, taču Altšofera kundze, apklusinājusi viņu ar tikko jaušamu rāmu smaidu, tai pašā tonī turpināja:

«Vispirms mēs brauksim uz Montekatīni, kur jūs atradīsiet lieliskas vannas savai mugurai, bet atlabis, arī burvīgu golfa laukumu, bet es jūs pavadīšu un priecāšos par spēli. Pēc tam dosimies jūras braucienā ar brīnišķīgo, smalko kuģīti Stella Polaris. Un tikai pavasarī, kad visi muļķīgie pārpratumi būs garām un aizmirsti, mēs atgriezīsimies.»

Hipnotizējošo acu paralizēts, Morejs kā transā vērās Frīdā, tikai tagad pamanīdams, ka tās mati ir tikko izmazgāti un ieveidoti un — it kā viņu gaidot — mugurā jauna, klasiska griezuma, kupli plisēta violeta zīda kleita ar augstu jostu, kas pasvītroja viņas dabisko šarmu.

Augums gan joprojām bija labs, pat skaists — pa gabalu. Taču tuvumā Moreja ieplestie redzokļi samanīja pirmos pusmūža vēstnešus: sīku tīklojumu zem acīm, nedaudz nokārušos pazodi un spēcīgo, līdzeno zobu krāsas maiņu. Kā lai to visu salīdzina ar otras maigo seju un trauslo, svaigi jaunavīgo augumu? Morejs apslēpti nopūtās. Un tomēr, vai Frīda, būdama izglītota sieviete un īsta dāma, kura, pēc visa spriežot, gluži labi vēl varētu derēt arī gultā… viņa pašreiz tik bēdīgajā stāvoklī… nepiedāvāja atbrīvošanu un patvērumu? Morejs strauji ievilka elpu un grasījās ko teikt, taču Altšofera kundze, uzmetusi viņam zobgalīgu mirkli, steidzīgi turpināja:

«Jā, es esmu izdevīga partija. Un īstā sieva jums… kā dienai, tā naktij. Vai domājat, ka ilgie vientulības gadi izdzēsuši manī ilgas? Mēs piepildīsim viens otru. Bez tam, Zēburgas atjaunošana, uzkopšana un iekārtošana ar jūsu brīnišķīgajām lietām sagādās prieku kā jums, tā man. Mūsu izveidotais salons pārspēs pat slaveno Coyyee, kāds tas bija Staila kundzes laikā.»

Morejs, joprojām iebilzdams, kaut ko murmināja.

«Mīļā Frīda, jūs man neizsakāmi patīkat. Bet…»

«Jā, manu nabaga vīrieti, jūs man arī. Neparko es neļaušu jums aizbraukt un sevi pazudināt.»

Iestājās klusums. Ko vēl lai viņš būtu teicis vai darījis? Pieveikts, pārliecināts un piespiests, Morejs ļāvās rāmi plūstošai labsajūtas straumei. Frīdas piedāvātais plāns bija tik prātīgs, tik pieņemams visādā ziņā — pilnīgs pretstats neskaidrajai nākotnei, kura dažu pēdējo dienu laikā bija iedzinusi viņu izmisumā. Piekrišana nozīmētu ieslīgšanu siltā vannā pēc ilga un nogurdinoša ceļojuma. Morejs aizvēra acis. Atvieglojums bija neaprakstāms.

Viņš atlaidās uz dīvāna.

t

«Ak Dievs… es vēlos jums visu izstāstīt… no paša sākuma.»

Un Morejs izjusti atklāja viņai visu līdz pēdējam sīkumam.

«Ak, jā,» Frīda, viņam apklustot, visai apšaubāmā līdzjūtībā nomurmināja. «Nu man viss ir skaidrs.»

«Jūs esat vienīgā sieviete, kas mani jebkad ir sapratusi.»

Suns uztrūkās no miega, palūkojās augšup, un, atzinīgi ierūcies, uzlēca Morejam uz ceļiem.

«Redzat,» Altšofera kundze norādīja. «Peterkins arī jūs pieņem. Jūs esiet noguris. Atpūtieties brīdi, kamēr es atnesu ko atspirdzinošu.» Drīz viņa atgriezās, nesdama glāzi. «Šis nāk no jūsu dzimtenes, ir ļoti vecs un izturēts. Tik ilgi esmu jums to taupījusi. Bet tagad… man par prieku… izdzeriet visu.»

Viskijs Morejam vienmēr bija riebies un kaitējis, dedzinot kuņģi un apgrūtinot aknas. Taču uzmundrinājums bija vajadzīgs un turklāt, viņš vēlējās iepriecināt Frīdu; arī pretoties vairs nebija spēka.

«Malacis,» viņa uzslavēja, atkal apsēzdamās Morejam līdzās. «Tagad mēs sēdēsim klusi kā divas pelītes baznīcā, līdz jums kļūs labāk.»

Kā jau viņš bija paredzējis, viskijs uzreiz sakāpa galvā. Seja piesarka un jau pēc brīža Morejs, pašsajūtai neuzlabojoties, kļuva muļķīgs un uzbudināts. Mirkli vēlāk Frīda domīgi noteica:

«Es pašlaikdomāju, kā mums vislabāk nokārtot laulību

reģistrāciju. Tas jādara pēc iespējas klusāk un ātrāk, ja gribam tikt prom pirms sākas visa šī jezga, no kuras jūs

tik loti baidāties. Sarunāts?»

/

«Jo drīzāk tiekam ar visu galā, jo labāk.» «Tādā gadījumā jau rīt no paša rīta dosimies uz Bāzeli. Formalitāšu nokārtošana prasīs trīs dienas. Atgriezīsimies trešdien vakarā.»

«Un pēc tam, mīļā Frīda?»

«Jau nākamajā rītā uzsāksim savu ilgo ceļojumu.» Kā caur miglu viņš saskatīja Altšofera kundzes smaidu. Pie velna, viņa ar savām brīnišķīgajām acīm un spēcīgo Vāgnera varoņu augumu, kurš solīja visai sparīgu vingrumu, vēl nebūt nebija zemē metama večiņa. Ko

vina teica?

/

«Pirms mirkļa jūs bijāt jauks. Un nosaucāt mani par

mīļo Frīdu.»

/

«Tāda jūs tik tiešām esat.» Negaidot viņš iespurdzās, «īsta Brunhilde.»

«Gan pagūsiet to visu iemantot… nākotnē. Jūs nekad neesat bijis Zēburgas otrajā stāvā. Mana istaba, kas turpmāk būs jūsu, ir tiešām jauka. Taču šovakar mēs to neapskatīsim. Vēlāk, ja? Norunāts? Jums nenāksies žēloties, ka esmu auksta. Ir cilvēki, kuriem fiziskā mīlestība nav vajadzīga, bet mēs to baudīsim dabiski un bieži. Vai ne? Turklāt vēl kā nepieciešamu atslābināšanās līdzekli. Parunāsim tagad par mūsu brīnišķīgo nākotni.»

Stundu vēlāk dofins triumfēdams aizveda Moreju atpakaļ uz viņa villu. Mazās mašīnas tumsā papliķējusi Moreja vaigu, Altšofera kundze sīki, bet nozīmīgi iesmējās.

«Tagad jums rādīsies laimīgi sapņi tāpat kā man. Ar labu nakti, mcin lieb Mann. Rīt būšu klāt agri. Mums jādodas uz Bāzeli pirms deviņiem.»

Līdz nāvei noguris, taču atvieglots un nomierināts, Morejs iesteberēja mājā, laimīgs, ka jūtas pietiekami iztukšots, lai uzreiz aizmigtu.

«Es dodos pie miera,» viņš paziņoja Artūro, pūlēdamies izklausīties mierīgs. «Pirms gulētiešanas pārbaudi, vai durvis ir noslēgtas. Brokastis sagatavo uz astoņiem.»

«Jā, kungs,» visai vienaldzīgi atteica Artūro. «Vai šovakar augšā vēlēsieties karstu pienu ar sviestmaizēm?»

Nē, Morejs nosprieda, ka vispirms jāatjēdzas no viskija.

«Šovakar nevajag neko.» Viņš apklusa, juzdams nepieciešamību atklāt savu plānu maiņu. Ak, ar Artūro tas nebūs pārāk sarežģīti, viņa gaidāmā aizbraukšana vīru bija galīgi satriekusi.

«Starp citu,» viņš meklēja vārdus, «noticis kaut kas pavisam negaidīts. Izrādās, ka man tomēr nevajadzēs aizceļot uz visiem laikiem, bet gan tikai uz kādiem trim mēnešiem.»

Artūro sejā mainījās izteiksmes, līdz tā atplauka priekā.

«Ai, kungs, esmu tik laimīgs, tik sajūsmināts, tik pateicīgs visvarenajam Dievam un svētajam Filomonam, kuram lūdzu atturēt jūs no brauciena. Pagaidiet tik, līdz pastāstu Elenai.»

Artūro ekstravagantā sajūsma sniedza papildu prieku. Kāda pieķeršanās, kāda padevīga uzticība, viņš, kāpdams augšā pa trepēm, nodomāja, tāpat arī no Elenas, abi kalpotāji bija viņu tik dziļi iemīlējuši. Bet tagad žigli gultā.

Dīvainu sejas izteiksmi nolūkojies, kā Morejs pazūd savā guļamistabā, Artūro pagriezās un devās atpakaļ uz virtuvi. Elena gaidpilna lūkojās viņā. Artūro atbildēja ar apstiprinošu žestu un nozīmīgu grimasi.

«Tev taisnība. Vāciete viņu ir nomakšķerējusi. Ieguvusi savā īpašumā.»

«Madre d' Dio.» Viņa izsaucās neapolitāniešu dialektā. «Lu viecchio 'nzannaluto.»

«Tā viņam vajag.» Artūro piekrizdams paraustīja plecus. «Dabūs trūkties.»

«Un mēs līdz ar viņu,» Elena bezcerīgi noteica. «Šī scļualdrim uzmanīs naudu kā šveiciešu nodokļu iekasētājs. Sagrābs rēķinus savās ķetnās un mums nāksies teikt ardievas mazajām tirgus ribasso.»

«Tomēr labāk nekā aizceļošana. Gan vēl pamanīsimies viņu paslaukt.»

«Uecca'o culo a chillu viecchio 'nzannaluto?»

«Tā ir, palaizīsimies ap tauku podiņu, kamēr vēl var.» Artūro piegāja pie trauku skapja, izņēma pudeli un atkorķēja to. «Nevienu man nav bijis tik viegli apstrādāt,

kā vinu.» /

«No šīs gan piesargies.»

«Es zinu, ko daru. Turklāt līdz laulībām mums viņš vēl jāizmanto. Pirms vāciete pagūs visu novest līdz galam, culo novilks no viņa septiņas ādas.»

«Chclla fetente va afcrni c' o' mcttc 'nterra,» Elena nozīmīgi piebilda.

Vienojušies pareģojumā par kunga pilnīgu vīrietības zudumu, viņi palūkojās viens otrā un izplūda nevaldāmos smieklos.

19. nodaļa

/

Pēc trim dienām, biezējot pievakares krēslai, dubļiem notašķīts, kā jau pēc ceļojuma, Hambera ģimenes auto klusi izslīdēja cauri Švansijas ciematam, nogriezās pazīstamajā akāciju alejā un piestāja pie Moreja villas.

«Tā, Frida, esam klāt.» Novilcis autobraucēja cimdus, Morejs ar apsveicošu smaidu apstiprināja faktu un, palūkojies mašīnas pulkstenī, piemetināja: «Tieši laikā.»

Slepenība, kādā viņi turēja savu laulību, bija saglabājusies un savā ziņā Jāva Morejam justies kā uzvarētājam — viss gāja pēc plāna. Atstājis vadītāja vietu, viņš aizsteidzās pie pretējām durvīm un gādīgā padevībā palīdzēja sievai izkāpt. Atsprāga vasarnīcas durvis un, apņēmīgu sagaidītāja smaidu uz lūpām, tajās parādījās Artūro.

«Vai viss kārtībā?» Morejs ienācis jautāja, kamēr Artūro krāmēja ārā no bagāžnieka somas.

«Pilnīgā kārtībā, kungs. Zāle atkal ir uzposta un porcelāns izvietots. Bet bibliotēkai un pārējām telpām vajadzēs vairāk laika.»

«Tā tev netrūks. Jau rīt mēs dosimies ilgstošā ceļojumā.» Morejs it kā vilcinājās. «Vai nav pienākušas kādas

zinas?» /

«Nē, kungs.»

Viņš nespēja apslāpēt atvieglojuma nopūtu. Morejs bija baidījies no iespējamā pēdējā telefona zvana, kas varētu pārsteigt ar sliktām vēstīm. Taču nē, viņi bija devušies prom, neatgādinādami par sevi, tieši tā, kā Frīda to bija paredzējusi. Aizbraukuši uz misiju, uz savu darbu — ne viņa — tikai Ketijas un Vilija abu mūža darbu, kas ar tā sarežģījumiem, grūtībām un briesmām aizraus viņus un ļaus Ketijai visu drīz vien aizmirst. Cik ļoti viņš bija maldījies, iedomādamies, ka svētīgā laulībā spēs saistīt savu dzīvi ar šo mīļo, uzticīgo meiteni un cik labi, ka viņu abu interesēs kļūda bija atklājusies laicīgi. No šī brīža

viņš vairs nenodarbosies ar ideālistiskām muļķībām,

/ / / '

nedzīsies pēc garīgas apgarotības — apprecējies ar nobriedušu un cienījamu sievieti, viņš, it kā pēc gara ceļojuma, gremdējās tīkamā drošības sajūtā.

«Žigli tēju, Artūro,» Morejs uzsauca, sekodams Frīdai viesistabā. Apsēdies viņai līdzās uz nelielā Česterfīldas dīvāna, Morejs apbrīnas pilns lūkojās apkārt. Jā, viss bija kārtībā, tieši tāpat kā iepriekš — šim vārdam, ko varēja salīdzināt gandrīz vai ar A. D. vai B. C., tagad piemita īpaša vēsturiska jēga, jo tas atzīmēja robežlīniju starp viņa pirmsun pēcatbrīvošanas periodiem. Gleznas pie sienām ziedēja krāšņāk kā jebkad — ak Dievs, kā viņš bez tām būtu varējis iztikt — sudrabs mirdzēja un tikko notīrītais un sakārtotais porcelāns laistījās sirdi glāstošā, sprakšķošu ciedru šķilu uguns gaismā.

«Vai nav gemьtlich?» Viņš sirsnīgi uzsmaidīja Frīdai. «Būt kopā mājās, kad viss tik lieliski nokārtojies.»

«Nu, protams, Deivid. Tu redzēsi, ka es vienmēr ar visu tikšu galā.» Viņa īsi un priecīgi pamāja. «Gan pats vēlāk pārliecināsies, kad būsim iekārtojušies Zēburgā.»

Viņš grasījās atbildēt ar komplimentu, kas jau bija uz mēles, taču ieradās Artūro ar tējas galdiņu un, berzēdams rokas, Morejs aprobežojās ar īsu:

«Ā, tēja. Vai tu neielietu, mīļā?»

Tikmēr Artūro, sakārtojis galdiņu, pasniedza Morejam no vestibila ienesto paplāti.

«Jūsu pasts, kungs.»

«Kāds vēstuļu birums,» paņemdama Džordža 1 laika sudraba tējkannu, uz kuras dižojās 1720. gads, Frīda iesaucās. «Tu, izrādās, esi ļoti svarīga persona.»

«Visas tikai darījumu sakarā.» Morejs, izskatījis vēstules, noteica. Viena tomēr nebija. Nerviem saspringstot, viņš pazina Ketijas apaļo, vienādo rokrakstu. Taču, uzmetis paslepu skatienu zīmoga datumam uz aploksnes,

Morejs uzreiz nomierinājās. Vēstule bija izsūtīta septiņpadsmitajā datumā, četras dienas pirms izbraukšanas un pienākusi Švansijā pirmdien, divdesmitajā, kad viņi ar Frīdu brauca uz Bāzeli. Tā ka tajā, paldies Dievam, nevarēja būt ne pārmetumu, nedz nožēlas. Piesardzīgi pašķielējis uz Frīdu, kura turpināja liet tēju, viņš nemanot ieslidināja vēstuli sānkabatā, lai izlasītu vēlāk, vienatnē.

«Ja runājam par darījumiem,» pielikusi tējai cukuru un citronu, Frīda pasniedza viņam tasīti, «tev visdrīzākajā laikā mani ar tiem jāiepazīstina — varbūt Monte-

katīni, ko? Man uz tādām lietām ir ķēriens. Vācu kimi* / /

kāliju akcijas, piemēram, pašreiz ir ļoti vērtīgas.»

«Jā, tā ir,» Morejs, noliecies, lai nogrieztu kūkas gabaliņu, mierīgi piekrita, «un mēs visā pilnībā esam ar tām nodrošinājušies.»

«Jauki. Bet vācu obligācijas? Arī par tām interese aug.»

«Redzu, ka tu būsi īsts palīgs, mīļā. Paņem šo te. Elena to pagatavojusi tev par godu, pēc savas īpašās receptes.» Morejs vēroja, kā Frīda nogaršo viņa piedāvāto ķiršu kūkas šķēli. «Garšīga, vai ne?»

«Jā, laba… tīri laba. Taču varētu būt vēl labāka, vēl daudz labāka. Pirmkārt, tajā ir par daudz vanilīna, un, otrkārt, par maz augļu. Vēlāk es viņai parādīšu, kā tas darāms.»

«Tikai esi taktiska, mīļā. Elena ir ļoti jūtīga.»

«Ak nabaga Deivid, tu mani smīdini. It kā es būtu bez pieredzes! Kelleršteinas mājas un dārza apkopšanai mēs algojām piecpadsmit cilvēkus, un tie visi bija jāpārrauga. Esmu pārliecināta, ka šeit tevi kā nākas neapkalpo un turklāt vēl pamatīgi krāpj. Nav šaubu, ka tavai krietnajai Elenai bez gādāšanas par svaigām olām un sviestu ir arī daudz slēpjamu darīšanu, bet brīnišķīgais Artūro — it kā es nepazītu neapolitāniešus — priekšā ir smaidīgs, bet aiz muguras blēdīgs.»

Moreju pārņēma acumirklīgas bažas, kas pagaisa, kad Frida, aizbildnieciski pasmaidījusi, papliķēja viņam pa roku.

«Vēl vienu lieliskā Tvininga tasi. Šo ieradumu gan es nemainīšu.»

Cik graciozi viņa prata rīkoties ar tējas piederumiem — kā jau no dzimšanas radusi — ne vēsts no Ketijas nervozitātes vai Dorisas lempīguma, kad tais tālajās, gandrīz jau aizmirstajās dienās savu lēkmju laikā viņai vienmēr gadījās kaut ko apgāzt, jā, pēc visiem nemierpilnajiem gadiem, izšķirošais solis bija sperts pareizi. Viņu vienmēr bija valdzinājusi šī kulturālā sieviete, kura, bez tai piemītošajām sociālajām priekšrocībām, ar savu īpašo, ieaudzināto smalkumu, spēs gādāt arī par viņu laulības intīmo pusi. Jā gan, Frida pārveidos viņa dzīvi. Un cik nomierinoši iedarbojās negaidītās nākotnes izredzes! Montekatīni, ceļojums ar Polaris — Bāzelē amerikāņu eksprescentrā viņa jau bija pasūtījusi kajīti, un kur tad vēl interesantais Zēburgas atjaunošanas darbs. Lai cik ērta arī būtu viņa vasarnīca, tā ir un mūžīgi paliks tikai maza pilsētnieka mājele, kas nebūt nav piemērota vērtībām, ar kurām tiks izgreznota un pārveidota lielā ezermalas Schloss. Sūcot tēju siltās, ērtās istabas bezrūpībā, viņš tomēr nespēja atbrīvoties no domām par pagātni, ne īsti pašpārmetumiem, bet kādu urdošu nemieru sakarā ar lidmašīnu, kurai pēc Lisabonā pavadītās nakts jābūt ceļā uz Luandu. Protams, ka ļaunākais Ketijai jau aiz muguras. Viņa ir jauna, gan atgūsies, sāpes nav mūžīgas, un laiks dziedē visu… Šādos un līdzīgos prātojumos Morejs mēģināja rast mierinājumu.

«Šķiet, tu esi aizmidzis.» Puspārmetoša, pusuzjaut-

rināta balss atsauca vinu īstenībā.

/

«Nē… nē… ne gluži. Bet runājot par gulēšanu, Frīda, vai tiešām tev šī nakts jāpavada Zēburgā? Kāpēc ne šeit? Galu galā, mēs taču esam precēti.»

«Jā, esam jauks laulāts pāris un tieši tāpēc mums jābūt prātīgiem.»

«Kāpēc gan, mīļā Frīda? Man bija, tā teikt, visai pagrūti būt kopā ar tevi un gulēt… atsevišķās istabās.»

Viņa apmierināti iesmējās.

«Priecājos, ka tu jūti to pašu, ko es. Taču jaunlaulātajiem medusmēnesi vislabāk pavadīt ceļojumā. Man apstākļu maiņa nāk par labu. Bet tev, lai tiktu vaļā no pašreizējām, iespējams, traucējošām asociācijām, tā nepieciešama jo sevišķi.»

«Jā,» Morejs negribīgi piekrita. « Šķiet, tev taisnība. Tomēr…»

Frīda mierinoši piekļāvās viņam, ļaudama korsetes malai skart Moreja stilbu galus, taču, pirms viņš paguva to apskaut, atrāvās.

«Zini… Ja pacietīsimies, mūsu vēlēšanās tikai augs. Apsolu Montekatīni būt mīļa. Mans pēdējais laulātais draugs Freihers gultā bija dūšīgs vīrs, taču viņam ne reizes nenācās žēloties, ka es neatbildētu pietiekami kaislīgi. Kā jau precēta sieva, varu atklāti runāt par tādām lietām. Bet tagad iešu augšā. Pēc garā ceļojuma jānomazgājas.»

Kad Frīda bija aizgājusi, Morejs, degošā ciedra smaržas apreibināts, turpināja snauduļot kamīna siltumā. Brīžiem viņa smadzenes it kā atteicās darboties, brīžiem, atguvušās, atkal baudīja kluso atklāsmes prieku. Bija pagājušas piecas desmit, varbūt piecpadsmit minūtes. Ko viņa tur augšā darīja? Mirka vannā, vai? Morejam nebija paticis atgādinājums par pēdējo apraudāto baronu, taču tas vismaz liecināja, ka Frīda nav auksta. Snauduļodams, Morejs iztēlojās sievas lielās krūtis un spēcīgos alpīnistes gurnus. Izklaidīgi, eiforijas miglā tītu, viņš atcerējās novēlojušos vēstuli. Lai kā negribējās, aiz cieņas pret Ketiju vajadzēja to izlasīt un saglabāt atmiņā kā pēdējo mīļo sūtījumu. Sataustījis kabatā vēstuli, viņš izvilka to. Vēlreiz aplūkoja aploksni un, pārbaudījis zīmoga datumu, vīrišķīgi atplēsa. Darbodamies Morejs saklausīja zvana tinkšķi. Vai parādes durvju? Jā. Viņš pietrūkās sēdus, no sirds cerēdams, ka nācējs nav ciemiņš. Šobrīd kāda drauga, īpaši Stenča ierašanās, nozīmētu liktenīgu šķērsli, jo, protams, izjauktu visus slepenās aizceļošanas plānus. Vajadzēja brīdināt Artūro, lai saka, ka neviena nav mājās. Taču tagad bija par vēlu, virssulainis jau vēra vaļā durvis.

Morejs piecēlās, pašķīra sānloga aizkarus un palūkojās ārā uz tumšā ceļa. Mašīnas neredzēja — tātad ciemiņš tas nevarēja būt, kāds amatnieks vai apkārtceļojošs tirgotājs, par kuru nav iemesla uztraukties. Taču saruna pie durvīm ieilga. Sasprindzinājis dzirdi, viņš saklausīja Artūro gandrīz lūdzošo balsi:

«Piedodiet… vai jūs nepagaidītu šeit… Es pajautāšu.»

«Nevajag,» sīka balss, kurā jautās saspringta steiga, atbildēja. «Mani gaida. Es iešu iekšā.»

Moreja sirds sarāvās. Mans Dievs, viņš domāja, tas nevar būt… vai nu es sapņoju, vai arī esmu jucis. Instinktīvi viņš atkāpās pāris soļu atpakaļ. Vairīties nebija jēgas. Priekšnamā atskanēja steidzīgi soļi, un pēc mirkļa viņa priekšā stāvēja Ketija.

«Deivid!» meitene, neizsakāmi atvieglota, izsaucās. «No Artūro nopratu, ka tevis nav mājās.» Viss viņas augums tiecās pie Moreja; piesteigusies un apkampusi mīļoto, Ketija pieglauda galvu viņa krūtīm.

Moreja līķa bālajā, neizteiksmīgajā sejā šausmas jaucās ar mulsumu. Tas bija nereāls murgs, kam nevar būt nekā kopīga ar patiesību. Kā paralizēts viņš stāvēja stindzinošajā klusumā.

«Ak Deivid, mīļo Deivid,» Ketija nebeidza čukstēt. «Esmu pie tevis…»

Morejs nespēja izdabūt ne vārda, āda ap muti šķita piepeši cieši savilkusies.

«Ketij… kā… kāpēc tu esi šeit?» Viņš beidzot izmocīja.

«Tāpēc, ka tu man esi vajadzīgs… vairāk kā jebkad…» Joprojām pieplakusi Morejam, viņa neizpratnē palūkojās augšup. «Tu taču zini, ka tēvocis Vilijs mani atsūtīja…»

«Vilijs?» Morejs kā papagailis atkārtoja.

«Vai tad tu nesanēmi manu vēstuli?»

/

«Nē… jā… vismaz… es biju izbraucis.»

«Tad tu neko nezini. Ak Deivid, tas ir tik šausmīgi. Visa misija ir izpostīta un nodedzināta līdz pamatiem. Drausmīgo sacelšanos uzsāka bruņoti varmākas. Viņi plosās plašā apkārtnē un gandrīz visi mūsu ļaudis jau nogalināti. Tēvoča Vilija pūles, divdesmit gadu darbs nu ir iznīcināts.» Pār Ketijas vaigiem sāka ritēt asaras. «Zinādams, ka viss pagalam, tēvocis Vilijs neņēma mani līdzi, bet pats tomēr aizbrauca, lai savām acīm redzētu postažu, ja vien tik tālu vispār tiks. Viņš ir dziļi satriekts un, man šķiet, atteiksies no tālākiem centieniem. Arī man tur vairs nav ko darīt… esi atlicis vienīgi tu, mīļo Deivid. Esmu Dievam tik pateicīga par to. Ja nebūtu tevis, es laikam zaudētu prātu.»

Viņa apklusa. Aukstas izmisuma sviedru lāses izspiedās Morejam uz pieres, bet sirds krūtīs drudžaini dauzījās. Mazliet aizgriezies un piespiedis roku pierei, viņš joprojām cīnījās pēc vārdiem.

«Tas viss ir… tik drausmīgi, Ketij. Tāds šoks. Ja es to būtu zinājis…»

Meitene lūkojās viņā padevības un neizpratnes pilnām acīm.

«Bet, Deivid, tā kā tu neieradies lidostā, es biju pārliecināta, ka esi saņēmis manu vēstuli un visu zini.»

«Jā, tieši tā… tikai… ir tik grūti… būt projām.» Morejs tikpat kā neapjēdza, ko runā. Ketijas skatienā iezagās dīvaina nervozitāte un nogurusī sīkā, trauslā sejiņa atspoguļoja pēkšņu nemieru.

«Deivid, vai kas noticis?»

«Nekas, tikai… viss iznācis tik nelāgi… tik neparedzēti.»

Prieks Ketijas sejā bija pazudis, patiesi satraukta, viņa it kā ierāvās sevī.

«Deivid, lūdzu, Dieva dēļ…»

Ak vai, Morejs domāja, tas nevar tā turpināties. Man jāpasaka viņai, man tas ir jāizdara. Viņš mēģināja saņemties.

«Ketij…» Morejs sadūšojās. «Mīļo Ketij…»

Viņš nespēja turpināt, nespēja izrunāt liktenīgos vārdus, kas izslēgtu jebkuru iespēju viņa dzīvē vēl ko mainīt. Iestājās šausmu pilns, stindzinošs klusums. Moreja mutē sakāpa rūgtums, un neatstāja doma, ka nogaidījis, viņš tagad te varētu dzīvot kopā ar Ketiju, kā bija vēlējies. Izmisums. Nekustīgi sažņaugtām dūrēm Morejs stāvēja un nespēja ielūkoties meitenes izbiedētajās acīs, līdz atvērās durvis un istabā ienāca Frīda. Ainas nedaudz iztrūcināta, viņa vienā saprotošā skatienā ietvēra visu notiekošo un nemainīgu sejas izteiksmi, mierīgi tuvojās.

«Ketij, tu esi šeit?» Frīda teica un noskūpstīja meiteni uz vaiga. Ar strupu žestu aizraidījusi Moreju, viņa nepārprotami ņēma šo lietu savās rokās.

It kā grīdai pieaudzis un zaudējis spēju kustēties, Morejs beidzot tomēr kaut kā izsteberēja no istabas. Gluži bāla, Ketija bija mitējusies raudāt. Asaras nomainīja mulsums un šausmas.

«Kas ar Deividu notiek? Vai viņš ir slims?»

«Šobrīd viņš, šķiet, nejūtas īsti labi. Šoks, kā redzi. Bet nāc, mīļais bērns, apsēdīsimies un nomierināsimies. Mums ir, par ko parunāt.» Pamudinoši aplikusi roku Ketijas pleciem, viņa aizveda to līdz dīvānam. «Vispirms, mīļā, saki, kā tu šurp atkļuvi?»

«Ar lidmašīnu līdz Cīrihei, ar vilcienu līdz Melsburgai un ar mazo tvaikoni līdz Švansijai.»

«Cik nogurdinošs ceļojums. Vai nevēlies atpūsties vai atspirdzināties?»

«Nē, paldies, nē.» Viegli drebēdama, Ketija sakoda zobus, lai tie neklabētu.

«Vismaz tējas glāzi. Tā būs gatava jau pēc mirkļa.»

«Ai, nē, neko, lūdzu. Gribu tikai zināt, kas noticis ar Deividu.»

«Jā, protams, mums jārunā par Deividu, kurš, kā tai jaukajā grāmatā teikts, ir lietas būtība. Turklāt, jārunā atklāti un, kaut arī tas būtu sāpīgi, jānoskaidro patiesība.» Viņa apklusa un satvēra Ketijas roku. «Redzi, mīļais bērns, tas Deivids, kuru tu mīli, ir ļoti jauks, vienmēr labu nodomu pilns cilvēks, taču par nožēlošanu, viņš ne vienmēr spēj tos realizēt, tādējādi sarūgtinot gan sevi, gan citus. Vai esi dzirdējusi angļu sakāmvārdu, ka ceļš uz elli ir bruģēts ar labiem nodomiem? Mīļo, mazo Ketij, vai neesi sev pajautājusi, kāpēc īsti viņš atgriezās Skotijā uzmeklēt jūsu ģimeni? Tu domāji, ka pateikties par jaunībā saņemto laipnību. Taču tā tas nav. Man ir sāpīgi stāstīt un tev būs sāpīgi dzirdēt. Šis Deivids ieradās tāpēc, ka reiz, būdams tavas mātes mīļākais, īsts mīļākais, ja tu saproti, ko tas nozīmē, bija solījies viņu precēt, bet pēc tam nežēlīgā veidā pametis kāda bagāta vīra vienīgās

meitas dēl.»

/

«Nē… nē.» Izbailēs plati ieplestiem redzokļiem, Ketijai spēji un mokpilni aizrāvās elpa. «Tas nav iespējams. Jūs to esat izdomājusi.»

«Kāpēc gan, ja Deivids pats man visu izstāstīja? Jā, viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kuriem izjusta atzīšanās palīdz atbrīvoties no vainas apziņas. Viņš to prot. Neizslēdzot pat apraudāšanos, jo līdzīgi visiem dižgariem, arī Deivids viegli izplūst asarās — kā sieviete.»

«Es nespēju, nespēju jūs uzklausīt.»

«Bet vajag, mīļo Ketij, sevis pašas labad. Tātad tavs Deivids, vēlēdamies visā pilnībā izpirkt savu vainu, atgriezās ar vislabākajiem nodomiem. Bet tavas mātes diemžēl vairs nebija starp dzīvajiem, un par viņa laipnās gādības objektu kļuvi tu. Sākumā viss gāja labi, jā, pat brīnišķīgi un nevainojami, taču Deivids tavā labā vēlējās darīt iespējami vairāk, arī stāvoklim nedaudz mainoties, un tā, piedāvādams laulību un kopīgu darbu misijā — šie maigie, apburošie vīrieši ir tik daudzpusīgi savā prasmē piekļūt sievietēm — viņš kļuva tavs mīļākais, tāpat kā reiz tavas mātes.»

«Diezgan!» Ketija šausmās aizspieda ausis. «Es nevaru… negribu neko vairāk dzirdēt. Tas viss ir pārāk briesmīgi.»

«Protams, nav labi visaugstāko mērķu vārdā pavest vispirms māti, bet pēc tam meitu. Tomēr, atļaušos apgalvot, ka, salīdzinot ar citiem vīriešiem, Deivids nav tas sliktākais, jo es, mīļais bērns, viņus pazīstu un citi ir, kā tu teici, daudz briesmīgāki par viņu, kurš, būdams tikai savtīgs un vājš, vairāk par visu bīstas no nepatikšanām un grūtībām. Nē, neskrien projām.» Ketija cēlās, taču Frīda, aizkavēdama turēja viņas roku. «Vai nesaproti, ka runāju tavās interesēs? Gribu parādīt tev tavu kļūdu. Drīz pēc laulībām tu šim slavenajam Deividam būtu apnikusi, un sešu mēnešu laikā tava sirds būtu sāpju sagrauzta. Jo tu esi pavisam citāda, jums nav nekā kopīga. Tev nekad neizdotos pievērst viņu nedz reliģijai, nedz arī ārsta darbam. Tāpat kā viņš nekad nespētu ieinteresēt tevi ar savām muļķīgajām senlietām vai slavenajām, pēc viena šablona no uzpircējiem iegādātajām gleznām. Jūsu laulība būtu liktenīga kļūda.»

Ketija sēdēja pavisam klusa, izplūdušu izteiksmi it kā vaibstus zaudējušajā sejā. Viņas stingumā jautās kaut kas biedējošs. Pārdzīvojuma izvārdzināta, zaudējusi pēdējo, kas viņai bijis dārgs, meitene jutās pazemota un netīra. Ketija vēlējās tikt prom, taču nespēja, jo vienīgais, kas viņā vēl turējās, bija vājums un riebums pret sevi.

«Lūk… vai nav skaidrāks par skaidru? Šim Deividam par sievu neder maiga un piemīlīga meitene, kāda esi tu, viņam vajadzīga stipra sieviete, kura prastu to vadīt, liktu paklausīt un vienmēr un visur darīt to, kas jādara.»

Ketijas acu lielie, tumšie atvari sīkajā, bālajā sejā, spēji iepletās.

«Kāda esat jūs,» viņa izdvesa.

«Jā. Šodien Bāzelē mēs salaulājāmies.»

Iestājās klusums. Sāpēs savilktās uzacis izķēmoja Ketijas seju. Mokošas domas joņoja caur viņas smadzenēm. Meitenes galva nokārās, nespēdama tās ne apvaldīt, nedz nomākt., tikšanās pie mātes kapa, apburošais, nopietnais smaids, ģimenes draugs, līksmā un dāsnā diena Edinburgā, pacientu apmeklēšana, brīnišķīgā, izvārdzinātā medmāsa, zupas tase, ak, cik mīļi, tad Vīne ar savu dīvaini vizuļojošo gaismu, skaņu, mūzikas un Pinkertona sajaukumu, mīļo Deivid, tu nekad nespētu tā rīkoties, visbaltākajā segā tītā Šveice, jā, es braukšu tev līdzi, mazā misijas baznīciņa, Dieva priekšā mēs esam viens, un visbeidzot, tāpat kā ar viņas mīļoto mirušo māmiņu… Ak vai, Ketija nespēja to vairs ilgāk izturēt. Neapdomīgi, ārprāta dzīta, alkdama tikai un vienīgi glābiņa, viņa pietrūkās kājās. Taču Frīda bija veikli piecēlusies un nostājusies pie durvīm, lai aizšķērsotu viņai

ceļu.

/

«Pagaidi, Ketij… esi prātīga. Tici man, es nevēlu tev

ļauna. Mēs tavā labā varam darīt loti daudz.»

/ /

«Laidiet. Vienīgais, ko vēlos, ir tikt prom… uz mājām.»

«Ketij… mašīna tevi aizvedīs uz viesnīcu…»

«Nē, nē… braukšu ar tvaikoni… tikai uz mājām.»

Durvis joprojām bija aizšķērsotas. Ketija drudžaini palūkojās apkārt un, pieskrējusi pie šaurā loga, atrāva to vaļā.

«Stāvi, Ketij…»

Taču, atstājusi aiz muguras terasi un mauru, meitene jau traucās pa šauro dārza taku, kas veda uz ciematu. Izmisuma steigā, nejuzdama pakāpienus, klupdama krizdama un atkal celdamās, cīnīdamās ar maldinošajām ēnām un alkdama vienīgi glābiņa, viņa skrēja lejup pa stāvo, tumsā tīto taku. Melnās krūmu rokas pātagoja Ketij u kā dzīvas, izgāzdamas pār viņu visu cilvēces ļaunumu. Izmisumā nejuzdama skumju, Ketija kā pusnemaņā ļāvās neskaidram, murgainam sapnim, un viņa vairs it kā nebija viņa pati. Blāvā pasaule, pa kuru meitene traucās, aizskaloja visu, izņemot sāpes. Viņa zuda.

Fridai nebija, kur sekot. Stāvēdama klusa un nelaimīga pie atvērtā terases loga, kura gaismas stars sekoja Ketijai, viņa skatījās, līdz nežēlīgā nakts aiznesa sīko, streipuļojošo un klūpošo stāvu. Nesteidzīgi pagriezusies, viņa pašūpoja galvu, aizvēra logu un, atgriezusies zālē, pasauca no augšstāva Moreju. Ūdeņainām acīm un krīta bālu seju viņš nervozēdams lēni kāpa lejā. Morejs bija sēdējis uz augšējā kāpņu laukumiņa un mēģinājis mierināt sevi ar vienu no īpašajiem Sobrāniešiem.

«Viss kārtībā,» Frīda mierīgi ziņoja. «Viņa aizgāja.»

«Bet uz kurieni… un kā?» Moreja balss drebēja.

«Es piedāvāju mašīnu, taču viņa, tāpat kā šurp braucot, izvēlējās kuģīti. Ketija ir ceļā uz mājām. Tas bija vienīgais, ko viņa vēlējās.»

«Bet, Frīda…» Morejs stomījās. «Viņa ir pametusi darbu. Pie Vilija arī braukt nevar. Kur tad ir viņas mājas?»

«Vislabāk būs, ja uz savu jautājumu pats arī atbildēsi.»

Iestājās klusums.

«Vai viņai… ļoti sāpēja?»

«Jā.»

«Kā… kā tas izpaudās?»

«Pats nevari iedomāties?»

«Ko tu viņai teici?»

/

«Patiesību. Viņas un arī mūsu labā bija nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās. Es to izdarīju.»

«Tu viņai izstāstīji visu?»

«Jā.»

«Bet vai… paskaidroji, ka gribēju tikai labu.»

«Visu paskaidroju.»

«Un tomēr… viņai… ļoti sāpēja.»

«Jā. Vai tad es tev jau neteicu?» Frīda kļuva nepacietīga.

«Viņa, protams, saprata, ka es nevarēju turp braukt.»

«Viņa nebija šeit ieradusies, lai tevi aizvestu.»

Morejs pacēla pret debesīm rokas.

«Bet, Dieva dēļ, kā es varēju zināt, ka misija nodegs?»

«Pašreizējos apstākļos tas bija vairāk nekā iespējams. Viņi iznīcina visas misijas.»

«Ak Dievs, Frīda, esmu tik ļoti sarūgtināts. Un noraizējies, kā Ketija tiks atpakaļ. Iespējams, ka viņa ir nokavējusi tvaikoni… un tas ir pēdējais uz Melsburgu. Man jāaiziet uz turieni… gadījumā, ja viņa vēl būtu piestātnē.»

«Tad ej.»

Tas bija dzēliens. Frīdas dzeltenīgo acu šauro zīlīšu durstīts, Morejs nosarka un sašļuka.

«Nē,» viņš teica. «Tev pilnīga taisnība… nebūtu prātīgi.»

Viņi atkal apklusa. Frīdas roka smagi uzgūla Moreja plecam.

«Dieva dēļ, pacenties būt kaut cik vīrišķīgs. Viņa ir jauna un tāpat kā māte, visu pārvarēs. Tu vari atļauties atvērt viņai rēķinu, turklāt visai prāvu. Vēlāk par to, kā pienākas, oficiāli paziņosi.»

«Jā.» Moreja seja nedaudz atdzīvojās. «To es, paldies Dievam, varu un arī darīšu. Nodrošināšu viņas dzīvi, bet, Frīda…» Morejs vilcinādamies, pēc ieilgušas pauzes, lūdzoši noteica. «Es nevēlētos šonakt palikt viens.»

Likās, viņa uzlūko vīru ar gandrīz pētošu ziņkāri un, jau grasīdamās atteikties, tomēr atmaiga.

«Labi, es palikšu, kaut gan tā vietā tevi nāktos sodīt. Ej augšā un lien vannā. Bet pēc tam gultā, jo esi noguris. Likšu apkalpotājam uznest augšā tavu paplāti un nākšu.»

Padevīgi Morejs lūkojās viņā.

«Lai Dievs tevi svētī, Frīda.»

Nogaidījusi, kamēr Morejs uzkāpj pa trepēm, viņa šķērsoja viesistabu un izgāja uz terases. Caur sapluinītiem mākoņiem blāvi vidēja mēness. Kusa; maura sniegs bija iekrāsojies netīri dzeltens, gaisu pildīja jutekliski mitrā lapu smarža. Frīda lūkojās tālumā pāri ezeram. Jā, tvaikonis, sīkais mājīgi spožais gaismas stars jau bija gabalā, labā gabalā, ceļā uz Melsburgu. Viņa saklausīja klusus motora trinkšķus. Ketija noteikti ir paspējusi. Frīda palūkojās uz mazo piestātni. Protams. Viss tukšs un kluss. Vientuļā dzeltenīgā lampa, kura spīdēja visu nakti, ļāva saskatīt pamesto koka solu. Tas bija tukšs.

20. nodaļa

Mokoši uztrūcies no nemierīgas, īslaicīgas snaudas, Morejs atmodās svešādas, mulsinošas tumsas mākts. Kur viņš atradās? Un kāpēc viens? Pirmais neskaidrās apziņas kaunpilnais atgādinājums izlauzās caur pierei uzgūlušo smagumu.

Ak Dievs, viņš nespēja rast mierinājumu Frīdas rokās, un tas bija drausmīgi. Vispirms alkaini, tad iedrošinoši un visbeidzot, bruņojusies ar nogurstošu pacietību, sieva bija centusies viņam palīdzēt. Viss velti — viņš nespēja. Beidzot, Moreja bezcerīgās nevarības nomocīta, Frīda ar slēptu nicinājumu, taču bez nožēlas vai sarūgtinājuma balsī, bija teikusi:

«Mums abiem jāatpūšas, ja gribam rīt braukt. Vai nebūtu prātīgāk, ja tu pārvāktos uz citu istabu?»

Un te nu viņš bija, viesistabā — gandrīz kā viesis pats savā mājā. Kur palikusi viņa parastā vīrišķība? Morejs izmisis mocījās prātojumos. Varbūt neciešamās impotences cēlonis bija Ketijas pēkšņās parādīšanās šoks? Iespējams — pārāk smagnējais un druknais, muskusa smaržas apdvestais ķermenis viņa antīkajā gultā, bija radījis paralizējošu pretstatu slaidajai, reiz viņam piederējušajai meitenei —, kuru, tik viegli varēdams iegūt, viņš nu bija bezcerīgi zaudējis.

Ketij… Izstiepies uz muguras, Morejs ievaidējās. Saglabājis uzticību meitenei, viņš būtu ieguvis visu, ko vēlējās. Ak Dievs, kāds muļķis viņš bijis, savā vājumā un ilgās pēc līdzcietības apprecēdams Frīdu. Viņš bija iekritis lamatās: aprijis ēsmu ar visu āķi, auklu un smagumu, lai tagad, cīnīdamies pēc elpas, mētātos krasta smiltīs. Jā, Frīda viņu bija veikli nomakšķerējusi: vispirms ar atturīgo atbalstu aizbraukšanai, apsveikumiem, laipnajiem palīdzības piedāvājumiem, tad ar pakāpenisko šaubu sēšanu un izšķirošo triecienu vina bažām, līdz beidzot, / / ' 7

sagatavošanas pasākumiem noslēdzoties, ar stingro prasību, patiesībā pat pavēli, viņu apprecēt. Nožēlas māktam, Morejam nācās atzīt Frīdas spēku. Sieva valdīs gan pār viņa miesu, gan dvēseli.

Ak Dievs, cik drausmīga situācija. Moreju pārņēma bezspēcīgs naids, kas, domājot par nodevību pret Ketiju, izvērtās pašnicinājuma mokās. Morejs tomēr pūlējās aizmirsties mierinājumā, ka tā nav bijusi tīša, bet gan gara apmātībā izdarīta kļūda, par ko viņš jau ir saņēmis sodu un, turklāt vēl gatavs atlīdzināt.

Atlīdzināt — lūk, īstais vārds risinājumam.

Viņam katrā ziņā jāuztur sakari ar Ketij u. Neskatoties uz notikušo, joprojām jāuzņemas gādība un atbildība par meiteni, kura bija viņam tikpat dārga, kā viņš tai. Jāsazinās ar Ketiju, jā, nekavējoties jāsazinās. Tūdaļ pat jānosūta izskaidrojoša, nožēlas pilna, taču reizē arī lietišķa vēstule, kas ne tikai izklāstītu viņa plānus to materiāli nodrošināt, bet arī izteiktu cerību vēlāk, sāpēm nožēlā rimstot, atkal tikties. Viņš izkratīs sirdi, un tā kā rīt agri kopā ar Frīdu jādodas projām, izdarīs to jau šonakt pat. Vājš, trīsuļojošs stars pārslīdēja Moreja nākotnes šausminošajām izredzēm. Nedrīkstēja zaudēt cerību, padoties — nauda viņam pavēra visdažādākās iespējas un ceļus. Varbūt ar laiku viss vēl nokārtosies. Morejs sāka pat neskaidri iztēloties miermīlīgas šķiršanās iespēju, kas atdotu viņam brīvību — cerot, protams, uz savas mīļās, mazās piedošanu.

Ar pūlēm saņēmies, Morejs piecēlās, iededza gaismu un, stīvēdams mugurā rītasvārkus, palūkojās pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm divpadsmit — viņš nav gulējis ilgāk par stundu. Piesardzīgi Morejs zagās pa kāpņu laukumiņu. Ritmiski, neskanīgi kreščendo, kas nāca no tagad jau Frīdas istabas, lika viņam sarauties. Morejs aizsteidzās. Nokāpis bibliotēkā, viņš apsēdās pie rakstāmgalda līdzās logam, ieslēdza abažūrlampu un no lielās inkrustētās atvilktnes izvilka rakstāmpapīru. Grozīdams pirkstos pildspalvu, viņš lūkojās ārā tumsā, cenzdamies atrast atbilstoši aizkustinošu uzrunas formu. «Mīļo Ketij», «Manu vismīļo Ketij», vai vēl labāk «Mīlulīt», bet varbūt iztikt ar atturīgi skumjo, tomēr tik ļoti izteiksmīgo «Mana mīļā»?

Apsvēris iespējas, Morejs izšķīrās par pēdējo, kad, domās nogrimis, nakts melnumā samanīja tālu atblāzmas mirgu. Lec mēness, viņš nodomāja, piepešo spožumu uztverdams kā cerības zīmi — pašreizējais noskaņojums viegli ļāvās zīmēm un pareģojumiem. Taču mēness tas diez vai varēja būt, jo debesis joprojām bija tumši apmākušās un pati gaisma drīzāk gan atgādināja nevis atblāzmu, bet kādu neizprotamu jūkli, it kā ezera neredzamo ūdeņu fonā dejā virpuļotu sīku uguntiņu šaudīgiezibšņi. Kas tas īsti bija? Pieradušu pie mūžīgi mainīgo virsotņu neaprēķināmajiem untumiem, Moreju nepārsteidza dažādas dabas parādības. Taču pašreiz gars bija tik uzbudināts un svārstīgs, ka viņš nespēja apspiest vieglas aizdomu trīsas. Piecēlies Morejs atvēra balkona durvis un, neskatoties uz plāno ģērbu — viņa organismam vienmēr bija piemitusi uzņēmība pret saaukstēšanos — izgāja uz terases.

Nakts, atbilstoši Moreja minējumam, bija melna un neparasti auksta, levīstījies ciešāk rītasvārkos, viņš blenza gaismās. Tās bija tuvu, spokaini un mulsinoši tuvu. Pēkšņi Morejs visu saprata un absurdā atvieglojumā būtu varējis, taču nepasmaidīja pats par savu muļķību. Tā bija mazā zvejas flote, pusducis laiviņu, kas mundri lēkāja pa viļņiem, vīriem, eļļas lampiņu gaismā, mētājot nakts zvejas tīklus. Fclchen droši vien nāk bariem, ja jau viņi tik vēlu devušies ārā.

Morejs jau grasījās atgriezties mājas tīksmē, taču kāda doma atturēja. Protams, ka zivis nenāk ziemā un, cik viņam zināms, nekad ne šajā ezera pusē. Parasti tās mitinājās pie upes grīvas, kurā sanāca caur Reisberga aizu. Pielicis roku acīm, kaut gan tas nebija nepieciešams — lai labāk varētu redzēt, Morejs pārsteigts ievēroja, ka piestātnē sapulcējušies ļaudis. Tik vēlā stundā! Viņš vilcinājās. Negribējās vairs likties par to ne zinis un aizmirst, taču kaut kas mudināja Moreju atgriezties mājā un paņemt tālskati, lielisko Ceisa binokli, ko viņš bija nopircis Heidelbergā.

Vispirms Morejs to nevarēja atrast, taču juceklīgi izrakņājis vairākas atvilktnes, tomēr uzmeklēja. Atgriezies uz terases, viņš to steidzīgi noregulēja; Morejs tik tikko paguva saskatīt piestātnē drūzmējošās gaismiņas, kā tās viena pēc otras sāka izdzist un tumsas klājs, kurā iespraucās vien blāvā piestātnes lampa, aizsedza viņam skatu.

It kā šaubīdamies, Morejs nolaida binokli. Galva neciešami sāpēja un sirds krūtīs, neizprotama iemesla dēļ, drudžaini dauzījās. Vajadzēja iet iekšā un uzrakstīt vēstuli, kura sākās vienkārši un aizkustinoši: «Mana mīlā.» Viņš tā arī būtu darījis, taču atturēja tuvojošos soļu troksnis. Morejs apsviedās. Augšup pa taku nāca divi, pir' majā brīdī tikko samanāmi vīri, kuri tuvojoties šķita pazīstami — ostas priekšnieks un Zāha kungs no Polizeiwache.

Moreju vienmēr bija nedaudz uzjautrinājis kantona policistu ārējais izskats — stīvās ķiveres, zilās uniformas un lielie zābaki — tik ļoti līdzīgs Londonas policistiem: sendienās ieviests delikāts žests, viņš minēja, lai angļu milordi, še viesodamies, justos droši un ērti. Taču pašreiz Morejam uzjautrinājums nebija prātā, nedz arī viņš jutās droši un ērti, ieraugot tuvojamies Zāha kungu un tā pavadoni. Viņa sirds vai stājās ļaunās, vēl nezināmas, bet nenovēršamas nelaimes priekšnojautās.

«Griiss Gott, mein Herr.» Cienīgi, gandrīz atvainodamies, iesāka ostas priekšnieks — lēnais un flegmātiskais Zāhs nebija no runātājiem. «Lejā notikusi nelaime… un mēs atnācām pēc padoma… kaut gan negribējām jūs traucēt. Kāda jauna sieviete…»

«Nē… nē…» Morejs ar mokām izdvesa.

«Diemžēl jā. Tikko atradām viņu.»

«Bet kā…?» Neko vairāk Morejs nespēja izdabūt — bāls un stings, viņš vairs tikko elpoja.

«Vakara tvaikonim aizejot, es dzirdēju plunkšķi… kā izšaujoties zivij. Taču neņēmu to vērā. Bet kad pēdējo reizi apstaigāju piestātni, ieraudzīju zemē mētājamies rokassomu un ūdenī peldam mazu, brūnu sieviešu cepurīti. Nospriedu, ka jāziņo Polizei. Viņš pašķielēja uz Zāhu, kurš, piekrizdams, smagi pamāja. Izvilkām laivas un pēc divu stundu ilgas meklēšanas atradām jaunu meiteni… mirušu, protams.» Ostas priekšnieks apklusa cieņas pilnā nožēlā. «Baidos, ka… tā ir jūsu paziņa… jaunā angliete, kura ieradās šopēcpusdien ar tvaikoni pulksten piecos.»

Morejs atrāvās, šausmās lūkodamies vīros. Pēkšņi viņš izplūda histēriskās raudās.

«Mans Dievs, tas nevar būt. Ak jā, jauna meitene… viņa atbrauca gan… Ketija — Ketija Urharte — paziņa, kā jūs pareizi atzīmējāt. Senas, ļoti senas draudzenes meita… viņa aizsteidzās skriešus, skriešus uz pēdējo tvaikoni…»

«Ak tā?» Zāhs noteica, lēni un saprotoši pamādams ar galvu. «Tumsā skriedama… iespējams… jā, protams, tad tas ir bijis nelaimes gadījums.»

Trulu skatienu, it kā tverdams pēc attaisnojuma, gaidīdams un mulsi mēģinādams atbrīvoties no traģiskā trieciena, Morejs lūkojās no viena vīra otrā.

«Bet kas cits gan tas varētu būt?» Ar pūlēm Morejs piespieda sevi paskaidrot. «Braukdama uz mājām, meitene še iegriezās mani vēlreiz apmeklēt — uz mirkli — lai atvadītos. Viņa bija medmāsa, saprotiet — skolota — pilnīgi izskolota medmāsa… un kopā ar savu tēvoci… misionāru, gatavojās darbam Āfrikā. Gribēju meiteni aizvest ar mašīnu… bet viņai bija atpakalbiļete, viņa gribēja braukt ar tvaikoni. Bērns droši vien paslīdējis un zaudējis pamatu zem kājām… visu laiku līst, mīkstais sniegs ir tik slidens… Un nu…» Morejs aizklāja ar rokām seju.

«Tas jums ir trieciens, Moreja kungs,» ostas priekšnieks teica, «un mēs negribam jūs apgrūtināt. Taču jūsu spēkos ir palīdzēt. Ja jūs aizietu atpazīt līķi, Zāha kungs varētu pabeigt ziņojumu.»

«Jā, protams… Jā, es iešu.» Moreja tonī jautās atbalsts, nepārprotama vēlēšanās piedalīties.

«Vispirms jums jāuzvelk kas siltāks, lai nesaaukstētos. Mēs šeit pat pagaidīsim.»

Morejs nebija apjēdzis, ka stāv rīta tērpā. Vestibila skapī viņš sameklēja mēteli, cepuri, šalli un vatētos filca sniega zābakus. Steidzīgi piebiedrojies abiem vīriem, . viņš devās lejā pa taku. Joprojām šoka stāvoklī, Morejs instinktīvi aizsargādamies it kā spēlēja kādu viņam iedalītu lomu, taču, tuvodamies nelielajai piestātnei, kur rāms ļaužu pulciņš drūzmējās pie zemās koka nojumes, kas kalpoja kā uzgaidāmā telpa, viņš nespēja apspiest stindzinošu un klusu izbaiļu drebuļus.

/ /

Cilvēki, Morejam tuvojoties, mēmi pašķīrās. Trijotne iegāja tukšajā uzgaidāmajā telpā, kur mirusī bija noguldīta uz sveķu priedes galda zem vientuļas elektriskās spuldzes kupola. Palaga nebija, augumu daļēji sedza zvejnieka jaka, kuru Zāhs tagad saudzīgi atvilka. Morejs nespēja paskatīties. Viņš bija sastindzis. Pārāk daudz no viņa tika prasīts. Fiziski neiespējamais. Morejs stīvi lūkojās uz tuvāko galda galu sev priekšā, redzēdams tikai mazas, brūnas kurpes novalkāto zoli un dzirdēdams lēnus, nemitīgus ūdens pilienu pakšķus no galda viņas malas. Istaba oda pēc parafīna lāpu un sasmakušu cigarešu dūmiem. Alkdams drošības, skatiens aizklīda līdz pelnutraukam — saplacinātai Melsburgas alus bundžai uz grīdas. Tā bija piebāzta ar cigarešu galiem un to vajadzēja iztīrīt. Bet ostas priekšnieks kaut ko teica, un,

lai nerastos aizdomas, ka tiešām kaut kas nav kārtībā, nācās paskatīties. Lēni, ar lielām pūlēm, Morejs pacēla un pagrieza galvu, taču, saudzēdams sevi, joprojām vairījās mirušās sejas; vēl ne, pagaidām pietiks ar ašu, īsu acu uzmetienu.

Viņas absolūtais miers un pārsteidzošais brieduma trūkums pārsteidza. Dievs zināja, ka Morejs bija izjutis viņas trauslumu un slaidumu, nekad tomēr nepieļaudams domu, ka Ketija ir… tikļoti jauna. Izmirkušās drēbes bija pielipušas viņas tievajam augumam, apņemdamas smalkās krūtis, nodalīdamas slaidās kājas un līdz kailumam atklādamas trauslo pacēlumu starp tām, Veneras kalnu. Morejam — kā jau ārstam — ienāca prātā… un viss, tas viss nāves izaicinošā stinguma apdvests. Zeķe bija nobrukusi līdz potītei, viena no blūzes podziņām vaļā, bet roka ar augšup pavērsto, it kā aicinošo plaukstu, kuras izmirkuši āda jau bija sakrunkojusies, nokarājās pār galda malu.

Moreja ķermenim pārskrēja vieglas trīsas, un, apzinādamies, ka citādi nevar, viņš piespieda sevi ielūkoties Ketijas sejā. Skatiens palika kā piekalts. Vaigs, pret gaismu pavērsts, šķita kļuvis bāli zaļgans, zilās, saplakušās lūpas bija pavērušās, bet izmirkušie mati, no kuriem joprojām nopilēja pa pilei, bija atkrituši no uzacīm un slapjām šķipsnām kļāvās ap balto kaklu. Nāves gandrīz līdz nepazīšanai izķēmotajā sejā jautās dīvaina, nepanesama noslēpumainība. Visneizprotamākās un neizteiksmīgākās bija joprojām vaļējās acis, kuru skatiens šķita pievērsts tieši Morejam. Pēkšņi, patiesības apjausmas mirklī, viņš to neizmērojamajās dzīlēs ieraudzīja pats sevi tādu, kāds ir, bez ilūzijām — kailu zem modrās debesu acs.

«Nu? Vai šī ir tā jaunā angliete?» Atskanēja klusa, līdzjūtības pilna balss.

Morejs pagriezās, skumji un lēni pamādams apstiprinājumu. Atklājums būtu varējis viņu satriekt, taču gadiem koptie paradumi, stils un manieres, uzvarēja.

«Diemžēl… jā,» Morejs teica, piesardzīgi izrunādams vārdus. «Pārāk sāpīgi, lai ko bilstu. Apklususi tik negaidīti… un tik agri. To var izskaidrot tikai ar nelaimes gadījumu. Vai ievērojāt kurpi, zoli… galīgi noplīsusi. Uz mitro piestātnes dēļu… slidenās malas.»

«Jā, tādā laikā nav viegli.» Ostas priekšnieks, it kā taisnodamies, teica. «Taču manos spēkos nav to nožāvēt.»

«Es vienīgi ceru, ka viņa nav ilgi mocījusies.»

«Ai, nē,» Zāhs vaļsirdīgi, taču pūlēdamies būt laipns, noteica. «Stindzinošais ūdens nonāvē ātri.»

Viņš bija izvilcis savu piezīmju grāmatiņu.

«Jūs… droši vien interesē dati.» Morejs bilda un izslējies mierīgi nosauca Ketijas vārdu, vecumu un tautību, ko Zāhs ar mitru zīmuļa galu atzīmēja ausainā blociņā. /

Ostas priekšnieks līdzjūtīgi saspieda Moreja roku.

«Jūs izskatāties saguris, Moreja kungs. Ienāciet pie manis uz tasi kafijas.»

«Jūsesatļoti laipns. Taču pateicos, nē.» Morejs griezās pie Zāha. «Vai tas ir viss, ko gribējāt zināt? Šķiet, neko vairāk jums nevarēšu līdzēt.»

«Pašreiz nē. Bet mēs, protams, jūs aicināsim uz Leichenschau.»

«Ak… izmeklēšana…» Morejs apslāpētā balsī noteica. «Vai uzskatāt, ka tā nepieciešama?»

«No jums, Moreja kungs, tiks prasīta tikai oficiālā formalitāšu ievērošana… Stadt protokoliem.»

«Saprotu,» Morejs saņēmās. «Jūs, protams, sapratīsiet, ka es uzņemšos apbedīšanas izdevumus.»

Vai bija vēl kas sakāms? Acīmredzot ne. Morejs paspieda rokas abiem vīriem un neatskatīdamies devās projām.

Lai gan viņš gāja lēnām un, sargādams sevi, ik pa brīdim atpūtās, ceļš kalnup žņaudza elpu. Turklāt, neskatoties uz aukstumu, Morejs svīda pazemojuma sviedrus, kas, bezjēdzīgi tukšā pašapmāna atklāsmē, plūda no padusēm un ceļu locītavām. Mūžīgais iespaidīgās ārienes un cildenās izturēšanās malds. Beidzot Morejs zināja patiesību… patiesību par sevi. Un drīz to zinās arī pārējie. Jā, viss līdz pēdējam nāks gaismā — Vilijām rīkotās viesības, viņa saderināšanās ar Ketiju un varonīgais paziņojums doties uz Āfriku. Tā vietā, dažu dienu laikā jau paguvis apprecēt Frīdu, viņš joprojām bija še, bet Ketija mirusi. Ak Dievs, ko ļaudis par viņu domās? Apraks tenku, apvainojumu un naida gūzmā. Šoreiz viņš nevarēs tikt vaļā no nepatikšanām, nevarēs rīt agri ar Frīdu aizbraukt, nevarēs pazust un visu vienkārši aizmirst. Viņam jāpaliek uz Lcichenschau, jāpaliek, līdz viss atklājas un pēc tam jādzīvo nīstajā laulībā ar Frīdu, kura nekad viņam neatdos brīvību, bet nežēlīgi vārdzinās uzstājīgā pakļautībā. Un tā vietā šai pašā brīdī dzīva, silta un mīloša, viņa rokās varēja dusēt Ketija.

Sveloša izmisuma pārņemts, Morejs sakoda zobus un, atbalstu meklēdams, pieķērās margām. Tam jābūt ļaunam sapnim, neaptveramam murgam. Viņš taču bija gribējis un centies darīt tikai labu. Ak Dievs, jā, viņš bija pūlējies, cik spējis, vēlēdams visiem tikai un vienīgi labu. Viņš nespēja nodarīt pāri pat mušai. Tā nebija viņa vaina, ja viscēlāko mērķu vārdā, pārvērtējis savus spēkus, viņš

bija salūzis un atkāpies. Tā nebija apzināta nodevība, vienkārši mirklis… nē, šie vārdi ar savu atkārtošanos bija bezjēdzīgi. Tie vienkārši vairs neiedarbojās. Apgaismes mirklis, ielūkojoties mirušās acīs, bija sadragājis Moreja pašradīto tēlu. Viltus patiesums bija sabrucis, neko neatstājot… itin neko. Pazudinādams Ketiju, viņš bija pazudinājis arī pats sevi. Skaidrība, kādā uz gruvešu fona Morejam atausa viņa dzīves banālais viltus, likās pārsteidzoša, stereoskopiska, četrdimensiska. Viss notikušais bija nevis nejaušības, bet gan kādas viņa paša iekšējas, vienmēr uz visizdevīgākā ceļa izvēli mudinošas dziņas, • izraisīts. Vienmēr meistarīgi prazdams izvairīties no atbildības, grūtībām un nepatīkamiem jautājumiem, Morejs piepešā saprāta uzplūdā apzinājās, ka ir nonācis pie likumsakarīga noslēguma. Un tomēr… tik jauks un izglītots cilvēks, apburošs vīrietis, mākslu aizgādnis… cik bieži viņš bija dzirdējis šos komplimentus un par tiem priecājies. Žēl, ka tas viss — reputācija, stāvoklis, brīvība, laime, nākotnes cerības un, protams, ticība sev — bija pagātnē vai, ja vēl ne, tad drīz būs. Morejs bija nonācis pie dīvainas loģikas, kas gandrīz nomierināja. Viņš pāris reižu piekrītoši pamāja. Nošķirts, ieslodzīts, bez mazākās iespējas izrauties.

Sasniedzis kalna virsotni, iztukšots, taču dīvainā kārtā skaidrāku galvu kā jebkad, Morejs apstājās. Kāds skats! Kāda burvīga nakts! Gaiss viegli viļņoja, caur mākoņiem slīdēja atdzīvojies mēness, no ezera cēlās liega migla, bet tālumā neredzama elsoja nakts barža. Morejs ļāva domām klaiņot. Reiz kāds cilvēks bija stāstījis, ki elsu skaņas viņam saistās ar agrīnām bērnības atmiņām. Kurš? Morejs nevarēja atcerēties. Būtu interesanti pajautāt, ko viņš ar to domājis. Neskaidri uzbangoja un plaka

paša pagātnes atmiņu apveidi. Lai katrs saka ko grib, viņam tomēr ir bijusi interesanta dzīve. Dārzu pārskanēja pūces kliedziens. Piepeši Morejs pamanīja ezi, mazu, brūnu bumbiņu, kas nožēlojami lēni, savas ēnas pavadīts, tipināja pāri mauram. Tā tikai vēl trūka. Atcerēdamies, kā Vilhelms bija noniecinājis mazā radījuma seklo rakņāšanos, Morejs uzjautrināts, gandrīz uz brīdi it kā sajēgu zaudējis, piepeši ievēroja, kur atrodas.

«Cercis silicjuastrum…» Morejs murmināja. «Austrumnieki to lapas lieto salātos.»

Jā, pavasarī koks izskatās skaisti, šūpodams sārtos ziediņus, kas nobirstot pārkrāso mauru. īsta vīna spiede. Poētisms Morejam bija raksturīgs.

Apcere pārtrūka, un, stāvēdams zem līganajiem koka zariem, Morejs piepeši pavērsa skatienu augšup. Garajās virvēs iekārtās šūpoles mierīgi svārstījās vieglajā vējā. Valdzinošā kustība aizrāva viņu. Sekodams rāmajām svārstībām gar mēness vaigu, Morejs vienkārši nespēja novērsties. Vārā, ritmiskā metāla stieņu čīkstoņa atbalsojās viņa smadzenēs kā neuzbāzīga melodija. Realitātes nebija; acis žilbināja ilūzija. Morejs sāka visu uztvert dīvaini aizraujošā veidā. Šis neparastais miers šķita burvīgākā no jebkad piedzīvotajām izjūtām. Uzmanīgi izvēlēdamies vārdus, Morejs rāmi un pārliecināti sarunājās ar sevi: atlīdzība, pilnīga attaisnošana, pēdējās apelācijas tiesa — visa piedevēja, viņa ideālās būtnes atjaunotāja. Priekšlaicīga triumfa pilnas atbrīvošanas prieka pārņemts, Morejs ilgi stāvēja, sevī smaidīdams, līdz izlēma, ka pienācis laiks sniegt liecību.

Nākamajā rītā precīzi pulksten septiņos, sekodams jaunās kundzes norādījumiem, Artūro devās uz viesistabu un, pieklauvējis pie durvīm, ienesa brokastu paplāti: svaigu apelsīnu sulu, grauzdētu maizīti ar olām, kalnu medu un garšīgoToskanīni kafiju sudraba termosā. Gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka zaudēs savu vietu, Artūro bija nelāgā omā, taču, padevis labrītu, nolika paplāti uz ovālā galdiņa, kas reizēm stāvēja pie loga. Atvilcis svītrainos zīda aizkarus, viņš atgrūda slēģus to automātiskajās mēlītēs. Rīts bija auksts un miglaini pelēks, drēgnajā gaisā asaroja acis, bet pagājušajā vakarā izdzertais vīns darīja galvu smagu. Artūro jau grasījās aizvērt logu, kad, šaubīdamies vai ir īsti atjēdzies, pēkšņi izslējās. Viņš iegremdēja skatienu miglā, neparastas mirāžas, ko lāgā nevarēja saredzēt, piesaistīts. Nesteidzīgi pagriezis galvu, Artūro pārliecinājās, ka gulta ir tukša. Aizturētu elpu viņš vēlreiz, vēl lēnāk pievērsās logam, un konvulsīvi atkāpdamies, ar blīkšķi apgāza paplāti. Ezera vējš bija izdzenājis un izkliedējis mirdzošo dūmaku. Tagad Artūro skaidri varēja saskatīt, kas karājas kokā.

Artibalds D2ozefs Kronins

JŪDASA KOKS

Formāts 60x84/16.

Līgumcena. Licences Nr. 2-1016. Iespiesta tipogrāfija «Svētdiens Rīts., Rīgā, Aizkraukles ielā 21. Iesieta -Paraugtipogrāfijā», Rīgā, Puškina ielā 12

[1] kilts — skotu nacionālā tērpa brunči.

[2] tēls v. skota darbā «.Marmions».

[3] boys' brigade — reliģiska bērnu organizācija pirms «Skautiem».

[4] iron. — domāts Šekspīrs.

[5] bachelor of arts, edinburgh university — foteringeja kunga kvalifikācija.

[6] domāts angļu premjers Makmilans, kurš agrīnos 60. gados Dien vidāfrikā nāca klajā ar savu provocējošo runu, minēdams tuvojošos «pārmaiņu vējus».

[6] Daudzās ciltīs, īpaši Auslrumāfrikā, kur nodarbojas galvenokārt ar lopkopību, zemes kopšana tika atstāta sievietēm, un visi jaunie vīrieši dzīvoja kaut kur prom no sava ciemata, ganīdami savannā lielus lopu barus.

Content

Kronins Ārčibalds Džozefs Jūdas koks

PIRMĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

OTRĀ DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

TREŠA DAĻA

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa