Kronins Arčibalds Džozefs

Liktenīgais krusts

Arčibalds Džozefs Kronins

Liktenīgais krusts

PIRMĀ DAĻA

i

1. nodala

Dienu nomainīja vakars, un Daunsas kalnos, sastingdams pērļainās gaismas straumē, pamira viss dzīvais. No rasas klātās zāles, kas izskatījās kā apsarmojusi, vieglos mākonīšos cēlās garaiņi un kā zirnekļu tīkli ieķērās dzīvžogos, kā smalkas mežģīnes stiegroja virs ieplakām. Dīķi līdzinājās ar biezu pienu piepildītiem traukiem, un to matētajā virsmā neatspoguļojās pat mēness, kas apaļš un dzeltens mirdzēja pavisam zemu kā lēcienam pieplakušas, no pakalna virsotnes glūnošas milzīgas kaķenes acs.

Šajā mirdzošajā miera valstībā pēkšņi ielauzās gara melna ēna, atdalījusies no normāņu mūra baznīciņas, kura bija tik maziņa un nemanāma Dienvidanglijas plašumos, ka šķita nereāla, kā sapnī skatīta, kaut gan acs uztvēra tās jumta, sānu balstu kontūras, zemo torni un ar ķērpjiem klātās sienas; nodārdēja ozolkoka durvis, nošķindēja smagais aizbīdnis, un parādījās cilvēka augums, īsāks par viņa ēnu, taču tikpat melns. Tas bija, protams, Stilvoteras draudzes mācītājs Bertrams Desmonds.

Ap pleciem viņš bija apņēmis apmetni, bet galva palikusi neapsegta. Izgājis cauri nosūnojušu kapakmeņu labirintam, viņš atstāja aizmugurē divas kopā saaugušas vīksnas, no kurām jaunākā vismaz pirms pieciem gadsimtiem droši vien devusi Saseksas strēlniekiem izejmateriālu ieročiem, atvēra dārza vārtiņus un beidzot iznāca uz celiņa. Te viņš, nakts gaišā mirdzuma apburts un slepenas jūsmas uzplūdu pārņemts, apstājās un, dziļi ieelpojis svaigo gaisu, priecājās par sava vairāk nekā

divsimt akru lielā zemes īpašuma skaistumu. Desmondu zeme stiepās no Dičlijas dižskābaržu meža līdz pat ar irbulenēm noaugušajam smilšainajam laukam, gar kuru virzījās ceļš uz Stilvoteru. Austrumos pret debesīm iezī- I

mējās Čanktonberijas loka kontūras, bet zemāk koku vidū bija redzams smieklīgais, sirdij gan tik tuvais Broutonu muižas tomītis. Rietumos pletās līdzenums, kuru pāršķēla krita raktuves, ko varēja noturēt par bezasiņu rētām, kā ari zemes valnis, kas bija saglabājies it kā no romiešu laikiem, taču vairāk gan atgādināja vecu apdedzināšanas krāšņu drupas. Tālumā vīdēja strādnieku mājiņas — visas sešas cita citai līdzīgas kā sēnes, bet augstāk aiz ceļa vāji mirgoja ciemata ugunis. Lejā spilgtā gaismā zaigoja mācītāj māja.

Mācītājmāja bija iespaidīga Džordža laikmeta celtne ar palādija logiem un lielu portiku, ko balstīja kolonnas un — laimīga iedoma! — aptvēra balustrāde — ar vārdu sakot, īsta lauku māja; tagadējā īpašnieka vecvectēvs kanoniķis Hilarijs Desmonds to bija uzcēlis 1780. gadā no vietējā baltā akmens (lauztuves, no kurām nāca akmens ,

un kuras atradās netālu, paldies Dievam, bija pamestas). Agrīnā Tjūdora laikmeta celtņu pazīmes joprojām glabāja ķieģeļu klēts un kūts, kā ari skaistais vecais mūris no krama oļiem un apaļiem akmentiņiem, kas ietvēra plašo sakņu dārzu. Maigi zaļo pļaviņu, tulpju un prīmulu dobju un arī vēl pilnīgi neizplaukušā rožu dārza ieskautā māja, atrazdamās saules pulksteņa sešstūrim līdzīgā laukumā, kur dienvidu pusē kā senlaiku koristes stāvēja ziedošas vecas ābeles un iebraucamo aleju sargāja milzīgs vecs ozols — šāda maza Blenima [1] , tik neatņemama apkārtnei un nemainīga — viņa māja, kura tik ilgus gadus kalpo- i

jusi Desmondiem, devusi tiem pajumti, — pildīja mācītāja sirdi ar sevišķu siltumu un lepnumu.

Droši vien viņa senči te bija apmetušies kopš Vilhelma Iekarotāja laikiem. Kāds no tiem — Viņa Augstība d'Esmonds, bruņinieks, Krusta kam dalībnieks, atdusējās

mazajā baznīciņā zem marmora plāksnes ar viņa skulptūru, kurai kāds vandālis tūrists — ak šausmas! — bija nodauzījis līko degunu. Viņu uzvārds kopš tālajiem laikiem ir nedaudz pārveidojies atbilstoši vietējās izrunas īpatnībām (diezin vai varētu teikt "izkropļots"), bet vai tas nenozīmēja, ka tagad viņi noturīgām saitēm ir vienoti ar Saseksas zemi? Viņi ir kalpojuši dzimtenei trijās džentlmeņiem atbilstošās profesijās: garīdzniecībā jau it sevišķi, bet ari advokatūrā un arī armijā. Mācītāja brālis Hjūberts pēc ilga un sekmīga dienesta Afganistānas pierobežā kā ģenerālis atvaļinājās no armijas un apmetās Simlalodžā piecpadsmit jūdžu attālumā. Viņš tomēr tuipināja uzturēt sakarus ar Kara ministriju, bet brīvajā laikā nodarbojās ar bumbieru audzēšanu pēc jaunākajām zinātniskajām metodēm. Visā viņu ģimenes vēsturē tikai viens no Desmondiem bija tiktāl pagrimis, ka sācis noņemties ar tirdzniecību: karalienes Viktorijas valdīšanas sākumā kāds Džosefs Desmonds, mācītāja brālis, bija sadomājis tirgoties ar baznīcas iekārtas priekšmetiem. Tā kā šis pasākums visumā bija cēls un deva labus ienākumus, vectētiņa kļūme, kaut arī nožēlas vērta, netika uzskatīta par ļoti nosodāmu.

—    Labvakar, ser.

Domās nogrimušais mācītājs pat pamanījis nebija večuka Moulda drukno stāvu. Moulds, viņa vecākais dārznieks un baznīcas sargs, pieklibodams bija devies uz baznīcu, lai to aizdarītu, naktij iestājoties.

—     Labvakar, Mould. Es baznīcu jau aizslēdzu, tādēļ dosimies abi mājās. — Mācītājs pieklusa, nepaskaidrodams, kāpēc šādā nelaikā apmeklējis baznīcu, taču viņa prieks bija pārāk liels un viņš nespēja noturēties, nepiebildis: — Ziniet, šodien atbrauks Stīvens.

—    Es to neesmu aizmirsis, ser. Tā ir laba ziņa. Ceru, ka viņš atradīs kādu bridi, lai kopā ar mani pamedītu zaķus. — Tad jau nopietnākā balsī piebilda: — Šķiet, ka viņš drīz kļūs mums garīdznieks.

— Viņam vēl daudz jāmācās, Mould. — Viņi gāja blakus pa celiņu, un Bertrams pasmaidīja. — Jums gan laikam būtu krietni patīkamāk klausīties jaunekli, kurš tikko beidzis Oksfordu, nekā tādu vecu dīvaini kā es.

—     Nē, mācītāj, nesakiet tā. Es nu gan Desmondus pazīstu — ne jau velti esmu viņiem kalpojis piecdesmit gadu. Lai nu kā, bet tādus sprediķus nevar dzirdēt visā grāfistē.

Šis aizkustinošais, gandrīz vai verdziskais uzticības apliecinājums vēl vairāk uzlaboja mācītāja garastāvokli. Prīmulu spēcīgā smarža viņam šķita neparasti salda, bet aitu žēlie blējieni aplokā — tik aizkustinoši, ka krūtīs iesmeldzās. Ak šī Anglija, viņš nodomāja, un te, tās pašā sirdī — šī dārgā pērle, šis Noasa šķirsts peld mēness gaismas jūrā, tā ir viņa mazā draudze un kļūs par Stīvena draudzi; šeit viss pakļauts stabilai, uz visiem laikiem noteiktai kārtībai, un ne gadi, ne apstākļi nav spējīgi kaut ko mainīt.

—     Mēs paši nevarēsim tikt galā ar bagāžu. Vai jūs nepateiktu Albertam, lai viņš atnāk palīgā?

—      Saimniek, es viņu atsūtīšu… ja viņš būs mājās. Varen daudz klapatu man ar šo puišeli. Nav jau diez kāds paklausīgais. Bet gan jau es viņu piespiedīšu… variet neuztraukties.

—     Nekas, Mould, ar laiku viņš kļūs prātīgāks, — samierinoši piezīmēja Bertrams. — Neesiet pārāk stingrs.

No večuka mācītājs šķīrās pie zemās sarga mājiņas durvīm zem arkas un pēc dažām minūtēm jau stāvēja sava nama plašajā hallē, kur, kā parasts, gaidīja meita Kerolaina. Nevilcinoties viņa steidzās tēvam pretī, lai atbrīvotu viņu no apmetņa.

—    Vai vēl nav atbraucis? — Viņš saberzēja rokas — augsto griestu un akmens tlīzēm noklātās grīdas dēļ hallē bija stindzinoši auksts gaiss un remdenās apkures caurules nespēja to sasildīt.

—      Nē, tēv, bet driz vien viņiem jābūt klāt. Klēra aizbrauca savā jaunajā automobilī viņiem pretī uz staciju.

—     Vajadzēs arī mums sarūpēt sev šo muļķīgo jaunumu, — Bertrama acīs iemirdzējās viltīgs smaids, un viņa smalkā seja ;ir iekritušajiem vaigiem tūlīt zaudēja savu

drūmo izteiksmi. — Būs daudz ērtāk apbraukāt draudzi.

—     Jūs laikam jokojat, tēvs. — Kerolainas praktiskā domāšana galigi nespēja uztvert humoru, tādēļ tēva teikto viņa saprata nopietni. — Jūs taču zināt, cik ļoti jums riebjas benzīna un putekļu dvaka. Un vai tad jums vairs nepatīk, ka es jūs vizinu mūsu ponija vilktajos divričos?

Stīvena gaidāmā atgriešanās bija, bez šaubām, izjaukusi viņas dvēseles līdzsvaru. Kerolaina runāja krietni dedzīgāk, nekā pati gribētu, bet viņas neglītā, rūpju apēnotā seja bangojošo jūtu ietekmē pārklājās plankumiem. Taču, pirms vēl Kerolaina paguva nožēlot, ka runājusi tādā tonī, viņa tika bargi sodīta: tēvs nelikās viņu redzam, jo, sasprindzinājis dzirdi, centās saklausīt mašīnas riepu švīkstoņu uz iebraucamā ceļa. Kerolaina nodūra acis; viņas druknais ķermenis ar strupajām kājām it kā uzreiz sabnika. Vai tiešām tas nekad nenovērtēs viņas uzticību, nesapratīs, ka meitas vienīgā vēlēšanās ir kalpot viņam? Kopš pamošanās mirkļa, kad viņai sākās gara diena, Kerolaina, steidzīgi apģērbusies, pat spogulī neieskatījusies, neko citu nedarīja, kā uzvēla sev saimniecības nastu: apspriedās ar pavāru, kādas brokastis tēvam gatavot, salika vāzēs ziedus, pārraudzīja dārzu un fermu, šķiroja tēvam pienākušos pasta sūtījumus, apmeklēja slimos draudzes locekļus, pieņēma sausnējus arheologus un tūristus, kuri ar autobusiem atbrauca no Lintslijas un pieprasīja, lai viņiem atļauj "apskatīt kapenes", izvadīja nekaunīgos apmeklētājus un pēc visa tā vēl atlicināja laiku, lai rūpētos par tēva veļu un lāpītu viņa vilnas zeķes. Piedevām viņa ir šausmīgi sasaldējusies un spiesta nemitīgi šņaukāties jau izmirkušā kabatas lakatiņā.

—    Vai mamma nokāps lejā? — piesardzīgi apjautājās mācītājs.

—     Domāju, ka ne. Es gan ierīvēju viņai deniņus ar odekolonu, bet viņa vēl nejūtas labi.

—    Tātad mēs ēdīsim četratā.

—    Nē, trijatā. Klēra piezvanīja un teica, ka nevarēšot palikt. Viņa .bija ļoti sarūgtināta.

—    Žēl. Nekas… atbrauks citu reizi.

Mācītāja balsī varēja saklausīt sarūgtinājumu, taču Kerolaina saprata, — kaut arī tēvs simpatizē kaimiņu muižnieces lēdijas Broutonas meitai Klērai un dedzīgi atbalsta tās un sava vecākā dēla tuvību, sirds dziļumos būs priecīgs, ja izdosies šo vakaru pavadīt vienīgi savas ģimenes lokā, lai Stīvens pilnīgi piederētu viņam.

Kerolainai mierīgs tonis prasīja lielu gribasspēka piepūli.

—    Es vēl neesmu pārrakstījusi ar mašīnu jūsu rītdienas sprediķa tēzes. Kad jūs brauksiet uz Cārminsteru? — viņa jautāja.

—    Ā, laikam pēc otrām brokastīm. Turienes garidznieks nebūt nav precīzs.

—    Tātad divos. Es jūs aizvedīšu. — Un pēkšņi, acīm greizsirdīgi iemirdzoties, teica:

—    Tēvs, jūs izskatāties noguris, bet jūs gaida grūta diena. Neaizkavējieties ilgi ar Stīvenu.

—    Nomierinies, Kerolain. Starp citu, es cera, ka tu esi mums sagatavojusi kaut ko garšīgāku.

—    Šodien mums būs sīpolu zupa un lasis, ko atsūtīja tēvocis Hjūberts no Tēstas, ar gurķīšiem un, protams, zaļo mērci; pēc tam jēra ribiņas ar mājās audzētām pupām un jauniem kartupeļiem. Saldēdienam Bizlijs sagatavoja ābolkūku, jo Stīvenam tā ļoti garšojot.

—      Pilnīgi pareizi, mīļā. Cik atceros, viņš vienmēr vēlējās ābolkūku, kad atbrauca no Marlboro. Brīnišķīgi. Pag. vai tur nerūc motors?

Patiesi, bija dzirdama paklusa rūkoņa: piegājis pie durvīm, mācītājs tās atvēra un ieraudzīja uz iebraucamā ceļa nelielu slēgtu automašīnu dēdionu, no kuras, kad tā beidza drebelēties un raustīties, kā uz burvja mājienu iznira divi cilvēku augumi.

—    Stīven!

—      Kā jums klājas, tēvs?… Un tev, Kerolain? Vai Dēvijs ir šeit?

—      Vēl ne… Viņam brīvlaiks sāksies pirmdien. — Gaismas lokā parādījās kalsns vīrietis, vidēja auguma, tērpies viscaur melnās drēbēs, kurš ar grūtībām stiepa lielu ādas ceļasomu, jo Moulda dēls tā ari nebija parādījies; pavīdēja smalki sejas vaibsti, smalki veidots deguns, šaura, domīga, pat pārāk nopietna seja. Pēc tam. nogaidījusi, kamēr ģimene sasveicinās ar viesi, no tumsas iznira stalta meitene šofera cimdos un garā rūtainā mētelī. Autovadītājas cepurīte, ko apņēma plīvurs un ko viņa valkāja, tikai piekāpjoties mātes prasībām, smieklīgi atgādināja kviešu plāceni, taču nespēja sabojāt iespaidu, kādu atstāja šī rāmā, savaldīgā, nenoliedzami labi audzinātā jaunava: vēl vairāk to pastiprināja viņas balss, kad, pienākusi pie mazā pulciņa, viņa sāka runāt.

—       Čemodāni mums diemžēl bija jāatstāj stacijā. Manai mazajai mašīnai nav bagāžas nodalījuma.

—       Neuztraucieties, mīļā Klēra. Pēc bagāžas mēs aizsūtīsim rīt. — Ar tēvišķu žestu mācītājs uzlika roku viņai uz pleca. — Bet vai jūs tomēr nepaliktu kopā ar mums?

—    Ak vai, nekādi nevaru. Pie mums atnāks ciematnieki… kaut kāda lauksaimniecības komiteja… nomnieki… Šo tikšanos nebija iespējams atlikt.

—     Neko darīt! Nav viegli būt par muižas saimnieci. Burvīgs vakars, vai ne?

—      Brīnišķīgs! Kad mēs izbraucām no Halboro, bija gaišs kā dienā… — Viņas balss atmaiga, kad viņa pagrieza galvu; nejēdzīgās cepures ēnai novirzoties, kļuva redzams smalks sejas profils. — Bija taču jauki, Stīven?

Visu laiku viņš bija stāvējis, nebilzdams ne vārda, un tagad tikai ar grūtībām šķita pārvaram savu stingumu.

—      Jā, brauciens bija patīkams. — Tad. it kā sajuzdams, ka vajadzētu vēl ko teikt, ar sev neraksturīgu nenopietnību piebilda: — Tikai vienu brīdi likās, ka būs jākāpj no mašīnas ārā un jāstumj.

—    Tas bija Embrijas pakalnā, — iesmējās Klēra. — Es slikti protu rīkoties ar bremzēm un nekādi nespēju pārvarēt ceļa kāpumu. — Viņas smaids mirkli pamirdzēja krēslā pie durvīm. — Es jūs nekavēšu. Ar labu nakti. Nāciet drīz… rit, ja iespējams. Un, Kerolain, esiet uzmanīga, jums ir pamatīgas iesnas.

Kad viņa aizbrauca, Bertrams aplika dēlam roku ap pleciem un' ieveda namā.

— Cik labi, ka tu esi mājās, Stīven! Grūti iedomāties… Nu labi… Kā izbrauci no Oksfordas? Un kā tu jūties? Laikam esi izsalcis. Uzskrien augšā un apsveicinies ar māti. Tad nāc pusdienās.

Un, kamēr Kerolaina, kuiai aukstajā gaisā acis un deguns bija kļuvis pavisam sarkans, iestiepa mājā uz lieveņa aizmirsto ceļasomu ar grāmatām, tēvs ar mīlestības pārpilnu, gandrīz vai dievinošu skatienu pavadīja Stīvenu, kurš tusnījās augšā pa kāpnēm.

2. nodala

»

Pēc brīnišķīgām pusdienām, ko prasmīgi pasniedza divas kalpones, vienkāršas lauku meitenes, — bet Kerolaina viņas bija lieliski iedresējusi, — mācītājs ļoti labā garastāvoklī ieveda Stīvenu kabinetā, kur aizkari bija aizvilkti un kur iekurtajos kamīnos dega pirmšķirīgas akmeņogles. Tiesa, mājas apkure neatbilda mūsdienu prasībām, taču kamīni bija lieli un kurināmā netrūka. Šī bija omulīga istaba, kaut arī to greznoja daudzi ģipsī lieti ornamenti, un tanī valdošā patīkamā gaisotne pārspēja to mazliet jūtamo baznīcas noskaņu, ko radīja rakstāmgalds ar pulti, uz kuras atradās Pjuezī sprediķu grāmata, "Baznīcas kalpotāja kalendārs" un rūpīgi salocīta aveņkrāsas plecu lenta. Pie kamīna stāvēja divi ar ādu apvilkti nobružāti atpūtas krēsli; pie vienas sienas — iestiklota vitrīna ar dažādiem šaujamieročiem, bet pie otras — tāda pati vitrīna ar sakšu monētām — mācītāja arheoloģisko pētījumu rezultātiem, un virs kamīna plauktiņa zem izbāztas lapsas galvas bija sakrustotas divas medību pātagas ar kaula rokturiem.

Gatavodamies dēla atbraukšanai, dienā Bertrams pa pazemes gaiteni bija devies uz pagrabu un tagad ar mazliet vainīgu sejas izteiksmi paņēma noputējušo, ar baltu laku aiztaisīto pudeli — tā bija nolikta uz viņa galda — un, neprasmīgi izvilcis mazo aizbāzni, ielēja divās glāzēs portvīnu. Viņš bija atturībnieks, kas reti pieskārās grādīgiem dzērieniem un arī nekad nesmēķēja, bet dēla atgriešanās bija notikums, kuru vajadzēja atzīmēt atbilstoši ģimenes tradīcijām.

—     Šo pudeli pagrabā nolika tavs vectēvs, — teica Bertrams, ar māksloti kritisku skatienu nopētīdams tumšsarkano vīnu pret gaismu. — Tas ir "Greiems"… tūkstoš astoņi simti septiņdesmit sestā gada darinājums.

Stīvens necieta portvīnu, bet, sēdēdams dziļajā krēslā ar glāzi rokā, tomēr nomurmināja kaut ko atzinīgu. Viņu grib redzēt šādā lomā — nu, tad nāksies pakļauties.

—    Manuprāt, portvīns ir ļoti labs, ser.

Teiktais mācītājam patika.

—   Jā, tavs vectēvs šajā nozarē bija lietpratējs. Viņš ari halles grīdu izklāja ar tām skaistajām flīzēm. Kā jau tu zini, tūkstoš astoņi simti septiņdesmit astotajā gadā tika nosusinātas dienvidu pļavas, un puse no atvestajām drenāžas caurulēm palika neizmantota. Tad večuks nolēma tās sagriezt gabalos un katlā ielika pa pudelei. Tad visu samūrēja pagrabā — iznāca tādas kā bišu šūnas… Protams, viņš daudz nedzēra, bet mīlēja pēc medībās pavadītas dienas izmest pinti klareta. Vectēvs taču medībās devās līdz septiņdesmit gadu vecumam.

—    Acīmredzot viņš bija apbrīnojams cilvēks.

—    Viņš bija labs cilvēks, Stīven. īsts angļu muižnieks un džentlmenis, — Bertrams nopūtās. — Labāku uzrakstu uz kapaplāksnes neizdomāsi.

—    Jā, un arī vecmāmiņa, — goddevīgi piebilda Stīvens, jo atceļā no Oksfordas, vilcienam traucoties gar laukiem, augļu dārziem un līkumainām upēm, viņš bija nodevies satrauktām domām par savu nākotni un stingri nolēmis izturēties, kā paklausīgam dēlam klājas. — Viņa bija vectēvam līdzīga, Moulds man diezgan daudz par viņu stāstīja.

—    Jā, viņš vecaimātei bija ļoti uzticīgs… tāpat kā visi viņas ļaudis. Bet tās dēļ viņam iznāca krietni nopūlēties… — Viegls atmiņu smaids atmaidzināja Bertrama skatienu.

— Tu taču zini, ka savas dzīves pēdējos gados vecā kundze bija kļūvusi ļoti tukla. Viņai bija tik grūti staigāt, ka vajadzēja braukt ratiņos, un tie bija jāstumj toreizējam dārznieka māceklim. Par to papildus viņam maksāja sešus pensus nedēļā. Tas bija liels pagodinājums, toties tāds prieks nogurdināja, sevišķi tad, ja vecmāmiņa gribēja doties uz ciematu un ratiņos viņu vajadzēja uzstumt Embrijas pakalnā. Kādā karstā vasaras dienā Moulds, nonācis kalngalā, apstājās, lai piedurknē noslaucītu sviedrus. Viņš tikai mirkli palaida ratiņus vaļā, bet tie jau sāka ripot lejup, aizvien ašāk un ašāk, līdz beidzot galvu reibinošā ātrumā drāzās lejā pa nogāzi. Nabaga zēns sastinga kā pārakmeņots un sāka jau sevi uzskatīt par saimnieces slepkavu. Šausmās bļaudams viņš skrēja pa nokalni lejā. Bet kad tur nonāca… — Negribot Stīvena lūpas savilkās smaidā — šo anekdoti viņš zināja no galvas. — …Ieraudzīja tavu vecmāmiņu mierīgi sēžam ratiņos ciemata laukuma vidū un diņģējamies ar miesnieku par jērgajas gabalu. — Bertrama smaids pazuda. — Tā bija sieviete ar nesalaužamu gribasspēku. Neparasti labvēlīga. Un ļoti uzticīga manam tēvam. Viņa nomira tieši divus mēnešus pēc vectēva nāves.

Vai šajā brīdī mācītājs iedomājās par savu laulību? Kaut kur ievaidējās pūce. Kerolaina pieliekamajā pārāk trokšņaini pārbīdīja podus. Bertrams iztaisnojās un iedzēra malku vīna, izjuzdams nepieciešamību pārtraukt klusumu, pirms tas vēl nav kļuvis nomācošs. Cik dīvaini — viņš tik ļoti mīl savu dēlu, bet vienmēr, paliekot divatā, abi izjūt neparastu apjukumu. Varbūt tādēļ, ka viņš pārak stipri pieķēries Stīvenam? Pārējo bērnu klātbūtnē viņš nekad nejūtas tik neveikli. Arī Kerolainu viņš mīl, augstu vērtē viņas uzticību un uzskata, ka meita ir viņam "liels balsts". Taču neglītums, kas, pēc tēva domām, spiedis meitu dzīvot neprecētai, negribot aizskāra viņa lepnumu. Attiecībās ar jaunāko dēlu Deividu, kurš jau bija gandrīz trīspadsmit gadus vecs, mīlestību nomāca sarūgtinājums un žēlums. Iedomājieties, viens no Desmondiem, turklāt viņa dēls, ir epileptiķis un pat lēkmju starplaikos stostās!

Mācītājs apspieda nopūtu. Ir bīstami ļauties jūtām. Taču pašreiz viņš izvairīties nespēja.

—   Cik burvīgi, ka tu esi tik labi beidzis Oksfordu. Un tik lieliski nolicis gala eksāmenus.

—      Nezinu gan. Pirms izlaiduma es biju pavisam zaudējis dūšu.

—      Arī mani, beidzot Svētās Trīsvienības koledžu, māca tāda sajūta… un mācīties man patika tāpat kā tev.

Stīvens klusēja. Kā lai viņš tēvam atzīstas, ka universitāti ienīst — tur valdošā apnicība un augstprātība, atsvešinātība no dzīves, bezgala daudzās sporta nodarbības, kas viņu nemaz neinteresēja, miīušo valodu zubrīšana, kas neaprakstāmi garlaikoja un, gluži pretēji, bija mudinājusi pilnīgot franču un spāņu valodas zināšanas, bet galvenais — kā lai viņš tēvam atzīstas, ka ienīst ari savu izvēlēto amatu?

Taču mācītājs tuipināja:

—      Tu esi pelnījis atpūtu. Klēra nevar vien tevi sagaidīt, lai spēlētu tenisu. Un tēvocis Hjūberts aicina paciemoties Cilinhemā… Vai lasis šodien nebija garšīgs? Viņš to atsūtīja. Tieši pašlaik pie viņiem viesojas tavs brālēns Džefrijs, kas ari atbraucis nelielā atvaļinājumā.

Stīvens turpināja klusēt. Un pirmo reizi Bertramam radās aizdomas, ka dēla miers ir tīri ārējs un aiz tā slēpjas dziļš pārdzīvojums. Viņa vienmēr bālie vaigi bija bālāki nekā parasts, tumšās acis šaurajā sejā šķita nesamērīgi lielas — šīs pazīmes jau visagrākajā bērnībā liecināja, ka Stīvens cieš garīgas vai fiziskas sāpes. "Viņš nav no stiprajiem, cerēsim, ka nav slims," negaidot satraucies, nodomāja Bertrams. Tad norūpējies steidzīgi izmeta:

—      Tev, protams, vajag atpūsties. Līdz jūlijam par praksi Londonā vari nedomāt. Ja mēs pieņemam, ka tā tev ilgs piecus mēnešus, tad tava iesvētīšana priestera amatā varētu notikt tieši Ziemsvētkos visatbilstošākajā laikā.

Stīvens pārvarēja sastingumu. Cik ilgi viņš bija dzīvojis šī briesmīgā mirkļa gaidās, gan cenzdamies pēc sava drauga Glina padoma to tuvināt, gan satraukumā atkāpdamies: uzrakstīdams vairāk nekā desmit vēstuļu un pēc tam visas saplēsdams. Un tagad, kad šis mirklis bija pienācis, viņš sajuta nelabumu un iekšēju tukšumu.

—    Tēvs… man ar jums jārunā.

—     Jā? — Mācītājs viņam uzmundrinoši pamāja un salika kopā pirkstu galus.

Klusums. "Droši vien nauda," piekāpīgi nodomāja mācītājs. "Varbūt kāds nesamaksāts parāds no koledžas laikiem." Un tad neskaidri atskanēja:

—    Es negribu kļūt par garīdznieku.

Mācītāja sejas izteiksme manāmi nepārmainījās, it kā pēkšņais un ārkārtīgais pārsteigums, līdzīgi negaidītai nāvei, būtu sastindzinājis viņa vaibstus. Beigu beigās viņš gandrīz muļķīgi pārjautāja:

—    Tu negribi kļūt par mācītāju?

—     Man nešķiet, ka es baznīcai būtu piemērots… es neprotu sadzīvot ar ļaudīm… man nav organizatora talanta… Pat savas dzīvības glābšanai es nevarētu teikt kaut cik pieņemamu sprediķi…

—     Tas viss nāk ar laiku. — Bertrams, iztaisnojies krēslā, tagad sēdēja sadrūmis. — Arī mani sprediķi nav spīdoši. Tas arī nav vajadzīgs.

—    Bet, tēvs, ne jau par to ir runa. Mani garīdznieka darbs neinteresē. Es… es nejūtos spējīgs jūs šeit aizstāt…

Izmisums Stīvena balsī lika mācītājam secināt, ka viņa sākotnējās aizdomas bijušas pareizas; nedaudz nomierinājies, viņš teica:

—   Tu esi piekusis un nomocījies, manu zēn. Visi mēs dažreiz zaudējam dūšu un piedzīvojam vilšanos. Pēc dažām pastaigām tu jutīsies pavisam citādi.

—    Nē, tēvs. — Smagi elpodams, Stīvens sakopoja gribasspēku. — Tas man nedod mieru jau ilgu laiku. Es nevaru ieslēgties šajā nomalē… nolemt sevi nejēdzīgai, nožēlojamai eksistencei.

Ko viņš tur runā? Savā izmisumā viņš Lr noteikti pateicis nepareizos vārdus. Sāpes tēva skatienā sagādāja viņam mokas. Neciešami smags klusuma mirklis. Pēc tam:

—     Es nezināju, ka tā tu domā par Stilvoteru. Iespējams, ka mūsu draudze ir tiešām maza. Taču mūsu nozīme valstī tiek mērīta ar kaut ko citu.

—    Jūs mani nesapratāt. Es mīlu Stilvoteru… Šeit ir manas mājas. Un es zinu, cik dziļi jūs ciena ļaudis. Es runāju par kaut ko citu… un jūs, protams, saprotat, ko es domāju, ko es uzskatu par savas dzīves aicinājumu.

Mācītājs strauji atslīga krēslā, tad aizvien pieaugošā izpratnē tāds kā izbijies skatījās dēlā.

—    Stīven… vai patiešām atkal tā neprātīgā ideja?

—    Jā, tēvs.

Un atkal staip viņiem iestājās klusums. Mācītājs piecēlās un vispirms lēni, tad arvien ātrāk sāka soļot pa istabu. Beigu beigās, piespiezdams sevi savaldīties, viņš piegāja pie Stīvena.

—     Manu mīļo zēn, — Bertrams ļoti nopietni teica. — Es nekad neesmu mēģinājis pamodināt tevī pienākuma apziņu, lai tu justos ar mani saistīts. Pat tad, kad tu biji pavisam mazs un vēl negāji skolā, daudz labprātāk es paļāvos uz tavām dabiskajām mīlestības un cieņas jūtām. Tomēr tev ir jāsaprot: es biju pilnīgi pārliecināts, ka tu nāksi manā vietā. Stilvotera man nozīmē tik daudz… un ari visiem mums. Manas dzīves apstākļi… tavas mātes slimība… nelaimīgā Deivida vājā veselība… tas, ka tu esi mans vecākais un, atvaino… — viņa balss viegli iedrebējās, — arī vismīļākais dēls… mudināja visas cerības likt uz tevi. Bet arī to visu es atlieku malā. Dieva vārds, šajā brīdī es domāju tikai par tevi un nepavisam ne par sevi, kad saku vai, drīzāk, lūdzu: izmet no galvas šo neprātīgo sapni. Tu nesaproti, ko tas nozīmē. Tu nedrīksti… nevari iet šo ceļu.

Stīvens novērsa skatienu, lai neredzētu, kā raustās tēva vaigs.

—      Bet man taču ir tiesības pašam izvēlēties savu dzīvi. — Dēla pakļāvībā bija manāms dumpīgums.

—    Tikai ne tādu dzīvi. Tā tevi novedīs vienīgi līdz bojāejai. Atteikties no lieliskas perspektīvas, sabojāt savu karjeru kaut kādas iedomas dēļ, tā taču ir zaimošana! Un

Klēra… visu svēto vārdā, kādu vietu viņa ieņems tādā dzīvē? Nē,' nē. Tu, Stīven, vēl esi pārāk jauns un zaļš… Šī neprātīgā ideja tev tagad šķiet bezgala svarīga. Taču pēc vairākiem gadiem tu pasmiesies un brīnīsies, kā vispār kaut kas tāds varēja ienākt prātā.

Dziļi iegrimis krēslā, sasarcis, nespēdams pacelt skatienu, Štīvens nevarēja izdomāt nekā sakarīga, ko pateikt, pēc izdzertā portvīna viņa domas bija kļuvušas trulas un neskaidras. Šai mirklī viņš tik tiešām ienīda tēvu… bet vienlaikus mocīja kauns par tēva mīlestības noniecināšanu, dvēseli grauza apziņa, ka tēva teiktajos vārdos ir zināma patiesība, un, galvenais, kā silts vilnis viņu apņēma nostalģiskas skumjas, atceroties bērnību, jautros izbraucienus ponija vilktajos divričos uz Embrijas virsotni (tēvs nevērīgi atlaiž grožus, Kerija sēž tīrā baltā priekšautiņā, bet blakus viņai Deivids, pirmo reizi uzvilcis īsās bikses no balta smalka vilnas auduma), piknikus Eivonā (spilgti saules zibšņi vēsajā ūdenī, un pēkšņi laivas priekšā no dzelteno niedru biežņas izlido meža pīle), Ziemsvētku himnu dziedāšanu, visai ģimenei pulcējoties pie eglītes, kad logi aizputināti ar sniegu… Ak, nebūt nav viegli tikt vaļā no šīm saldajām atmiņu važām!

Bertrams pienāca un ne jau valdonīgi, bet ar aizkustinošu cieņas apliecinājumu uzlika roku dēla plecam.

—    Tici man, Stīven, runa ir par tavu laimi. Tu taču nevari… tu nespēsi tā nocietināt sirdi, lai vērstos pret mani.

Stīvens neuzdrošinājās pacelt acis, jo baidījās, ka nenovaldīs asaras. Viņš bija uzvarēts… vismaz pašreiz.

Taču viņš bija nodomājis cīnīties, bija Glinam zvērējis nežēlīgi cīnīties un uzvarēt.

—     Labi, — viņš pēdīgi nomurmināja, iztukšojis līdz dibenam rūgto vilšanās kausu, kādu mīkstsirdīgiem, ātri aizkaitināmiem cilvēkiem sagādā sakāve. — Ja jūs vēlaties… es pamēģināšu ar Labdarības namu… Paraudzīsimies, kas no tā iznāks.

3. nodala

i

Bertrams lēnām kāpa augšup. Viņš izjuta milzu atvieglojumu, bet tikpat liela bija pēkšņā noguruma sajūta, kā ari dvēselē valdošais nemiers. Pie sievas guļamistabas durvīm viņš apstājās un, pieliecis galvu, ieklausījās, tad viegli pieklauvēja un, instinktīvi saņemdams dūšu, devās iekšā.

Sievas guļamistaba bija liela telpa, iepriekš kalpojusi par augšstāva viesistabu; nelaiķis kanoniķis Desmonds bija uzskatījis to par mājas labāko istabu, droši vien pareizo proporciju un atrašanās vietas dēļ, jo logi bija vērsti uz austrumiem; pa tiem varēja gan skatīt rīta saullēktu, gan arī priecāties par Daunsas pakalnu ainavām. Pārvērzdama šo telpu par savu guļamistabu un viesistabu, Bertrama sieva bija saglabājusi ari kaut ko no agrākās iekārtas: krēslus ar mīkstiem, krustdūrienu rakstā izšūtiem sēdekļiem, Cipendeila zvilni, lielu pusapaļu spoguli ģipša rāmī, kas bija pakārts virs balta marmora kamīna dzegas, un sarkanu Briseles tepiķi. Uzstādījusi aizsegu pret caurvēju, Džūlija Desmonda gulēja gultā zem atlasa segas un lasīja. Viņa bija izskatīga, brīnišķīgi saglabājusies četrdesmit piecus gadus veca sieviete ar patīkamu, pārsteidzoši bezrūpīgu izteiksmi tuklajā sejā un biezu brūnu matu ērkuli, kas uz spilvena veidoja kaut ko mākonim līdzīgu.

Ar bālu nagu iezīmējusi vietu grāmatā, kur pārtrauca lasīšanu un uz kuras vāka bija uzzīmēta kāda zodiaka zīme, Džūlija savilka smalkās uzacis un pievērsa vīram jautājošu skatienu. Acis zem biezajiem plakstiņiem bija zilas — tieši kā neaizmirstules. Tādas tās parasti ir maziem bērniem.

—    Stīvens ir atkal mājās, — teica mācītājs.

—    Jā… Man likās, ka mīļais zēns labi izskatās.

Nebija nekādu šaubu, ka viņa savā sapņainajā aristokrātes balsī teiks kaut ko pilnīgi pretēju vīra viedoklim.

—     Kā jūtas galva?

—     Paldies, labāk. Šodien es pārāk ilgi sēdēju saulē.

Šī agrā pavasara saule ir ļoti viltīga. Tomēr es jau veicu nepieciešamos ārstniecības pasākumus.

Ierīce uz mazā galdiņa liecināja, ka viņa tikko bija beigusi vibrācijas masāžu. Uz kamīna dzegas uzlikta tējkanna, no kuras snīpīša ar jautru svilpienu lauzās tvaika strūkliņa, vēstīdama, ka pēc stundas ceturkšņa tiks atnests kliju ekstrakts un pagatavotas zāles; pēc tam tiks saspiestas un norītas rauga tabletes, izdzerta karote jogurta — bet varbūt tie ir sausi jūras augi? Tad ar karstu ūdeni piepildīs termoforu, iebīdīs kamīnā svaigu malku, nodzēsīs gaismu, samitrinās marles gabaliņus un uzliks uz acīm. Un atkal radās mūžīgais jautājums, kaut viņš ar sev piemītošo kristieša pacietību allaž centās to atvairīt: kāpēc viņš vispār ir ar šo sievieti precējies?

Protams, viņa bija īpatnēji skaista, līdzīga statuetei. Tāda viņa ir vēl tagad — un, tā kā bija vienīgais bērns seram Henrijam Marsdenam no Heizeltonparka, tad precības ar viņu tālaika grāfistes sabiedrībai šķita apskaužamas. Vai gan toreiz kāds, redzēdams, kā šī jaunā, gulbim līdzīgā lēdija pieņem viesus vai izraisa vispārēju apbrīnu mednieku ballē, kur ap viņu pulcējās jaunie virsnieki no Cārminsteras kazarmām, varēja iedomāties, ka pēc zināma laika viņai radīsies tādas dīvainas rakstura īpašības, kas padarīs viņu kā sievu pilnīgi neciešamu?

Ja neskaita dažus Vasaras svētkus viņu kopdzīves pirmajos gados, kad viņa, uzlikusi galvā platmalainu cepuri un aiz sevis vilkdama mežģīņotu saulessargu, graciozi pastaigājās pa pļaviņām, Džūlija kategoriski atteicās kaut ko darīt draudzes locekļu labā. Viņa mīlīgi paziņoja: Dievs nav gribējis, lai viņa nestu zupu nabadzīgiem lauku ļaudīm vai arī, ziedojot savu veselību, sarūpētu zīdaiņu pūriņus un tādējādi veicinātu viņu skaita palielināšanos laucinieku vidū. Par laimi, viņa iepatikās bīskapa sievai, taču ar zemākas pakāpes garīdznieku sievām Džūlija nevēlējās uzturēt attiecības. Viņai labāk patika pavadīt laiku, sēžot pie loga vai rozārijā, kur, saģērbusies grezni jo grezni, viņa nodarbojās ar bezgalīgiem zīda izšuvumiem. Bieži vien viņa pacēla galvu un ilgi skatījās tukšumā vai ari, negaidītas domas pārņemta, sāka pierakstīt, ko stāstīt dakterim, kuru, neuzticēdamās vietējam ārstam, viņa divas reizes nedēļā apmeklēja Londonā. Bērnus viņa dzemdēja pārsteidzoši viegli un bezrūpīgi un par tiem interesējās tikai epizodiski. Džūlija bērnus pacieta, kamēr tie neradīja neērtības viņas dzīvē. Taču nošķirtība kļuva aizvien lielāka un aizvien vairāk un vairāk viņa ieslēdzās laimīgas hipohondrijas pasaulē un interesējās vienīgi par sava organisma dabiskajām funkcijām. Vai gan viņš to varēja paredzēt pirms divdesmit gadiem, kad rožu smaržas piesātinātajā dienā no svētlaimes un viņas smaržīgo skūpstu saldkairās dvesmas gandrīz vai nomira? Tagad Džūlijai vairāk pa prātam bija mīlīgi spriedelēt par savu izkārnījumu krāsu un konsistenci.

Šķiet, ka viņas tēva mājas hallē uzstādītais kaujas zirga izbāznis (atmiņai no Balaklavas) varēja kļūt topošajam mācītājam par brīdinājumu, bet — ak, vai! — kas gan varēja paredzēt, ka Džūlijas tēvs, kurš līdz pat septiņdesmit gadu vecumam bija mīļš dīvainis un brīvajā laikā noņēmās ar visādiem mehānismiem (piemēram, viņš uzsāka savas muižas elektrifikāciju, ierīkojot ar buruaudekla spārniem apgādātus vēja rotorus, vai ari nodarbojās ar tādu nevainīgu pasākumu kā ātršāvējas šautenes izgudrošana, — kara resors gan armijas bruņojumā to neizmantoja, taču no tās ievainojumu sēžamvietā guva uzticamais pils uzraugs), — Dieva dēļ, kas gan varēja iedomāties, ka šis nenomierināmais dīvainis beigu beigās pilnīgi zaudēs prātu un ķersies pie grandioza lidaparāta būves, pie tam, ņemiet vērā, ne vienkārša lidaparāta, ar kādu vēlāk Blerio pārlidoja Lamanšu (kaut ari tas pats par sevi bija liels ļaunums), bet gan sarežģītas konstrukcijas, ar neredzētiem propelleriem, — tas it kā varēšot pacelties stāvus gaisā, — ar vārdu sakot, helikoptera radīšanas. Tādējādi, izaicinādams zemes pievilkšanas spēkus, sers Henrijs ņēmās būvēt savā skaistajā parkā šķūņus un angārus, ieveda ārzemju strādniekus, inženierus, mehāniķi no Beļģijas, sāka svaidīties ar naudu pa labi un pa kreisi — īsāk izsakoties, viņš bankrotēja, tā ari nepacēlies virs mūsu grēcīgās zemes, un, apsmieklā kritis, nomira. Visa tā rezultātā Heizeltonpaikā, kas būtu varējis piederēt Džūlijai, tagad darbojās meiteņu skola, lielajā angāiā iekārtota vingrošanas zāle, bet svaigi krāsotie briesmoņi — šķūņi ir pārvērsti par netīru hokeja nūju un saplēstu sporta apavu noliktavām.

Atkal uznākot izmisumam, Bertrams sev jautāja — vai patiešām šī nenosvērtība tagad iedzimusi Stīvenā? Nē, nē… nevar būt. Zēns līdzinājās viņam gan miesīgi, gan garīgi, viss viņam no tēva, tas ir viņa otrais l 'es". Taču satraukums un šīs nomācošās aizdomas rosināja mācītāju pretēji veselā saprāta slēdzienam izkratīt sirdi sievai un meklēt mierinājumu pie viņas.

—    Zini, mīļā, — viņš teica, — es uzskatu, ka mums visiem spēkiem jāpūlas Stīvenu izklaidēt un uzmundrināt.

Džūlija pārsteigta pievērsa skatienu vīram. Viņai piemita apbrīnojama spēja visu uztvert pārāk burtiski.

—     Mīļo Bertram, tu taču lieliski zini, ka' es nespēju pūlēties. Un kāpēc gan mums vajag uzmundrināt Stīvenu?

—    Es… es esmu par viņu nobažījies. Viņš vienmēr bija neparasts zēns. Pašreiz viņam iestājies grūts posms.

—    Grūts posms, Bertram? Vai tad viņam vēl nav beidzies pārejas vecums?

—     Protams, ka ir… Bet tu taču zini, kā mēdz veikties jaunekļiem. Pavasaros viņiem rodas tādas dīvainas idejas.

—    Tu gribi teikt, ka Stīvens ir iemīlējies?

—    Nē… starp citu, Klēra viņam nav vienaldzīga.

—     Tad ko tu gribi teikt, Bertram? Viņš taču nav slims. Tu pats pirms briža bildi, ka viņš jūtas labi.

—    Ne jau es, bet gan tu to sacīji. — Bertrama balsī negribot iezagās nepacietība. — Pēc manām domām, viņš nejūtas sevišķi labi. Bet es redzu, ka tev nav nekādas intereses par manām bažām.

—    Ja tu, mīļais, uzskati par iespējamu man visu izstāstīt, tad es tevi labprāt uzklausīšu. Un vai tiešām nepieciešams, lai ari es uztrauktos tāpat kā tu? Manuprāt, savu uzdevumu es esmu izpildījusi, dzemdēdama bērnus.

Jāsaka, tas nu nebija nekas patīkams. Taču pārējais ir tavā ziņā. Es nekad neesmu iejaukusies tavās lietās. Kāpēc lai es tagad iejauktos?

—    Taisnība. — Viņš mēģināja pārvarēt sarūgtinājumu. — Tev, protams, būs pilnīgi vienalga, ja Stīvens sabojās savu dzīvi. Paklausies, Džūlija, viņā ir kaut kas tāds, ko es nevaru izprast, un to viņš paslēpis dziļi dvēselē. Ko viņš patiesībā domā? Kas ir viņa draugi? Atceries, kad pagājušā gadā Džefrijs ciemojās pie Stīvena Svētās Trīsvienības koledžā, viņš mūsu zēna istabā sastapa pilnīgi neciešamu personu… nabadzīgu mākslinieku… velsieti…

Viņš apklusa un, gandrīz vai lūgdamies, skatījās uz sievu. Viņa bija spiesta atsaukties.

—    Kādi tev ir iebildumi pret velsiešiem, Bertram? Viņiem ir tik skaistas balsis. Vai šis velsietis dziedāja?

—    Nē, — sašutis attrauca Bertrams. — Viņš visu laiku centās pierunāt Stīvenu braukt uz Parīzi.

—     Bertram, jaunieši arī agrāk brauca uz turieni.

—      Piekritu. Bet šajā gadījumā mērķis bija pavisam cits.

—      Kāds tad? Kāpēc gan uz turieni jābrauc, ja ne francūziešu dēļ?

—     Lai gleznotu!

Beidzot viņš šo vārdu bija izgrūdis, viņš bija piespiedis sevi un tagad saspringti, bet tomēr atviegloti gaidīja, ko teiks viņa.

—     Man jāatzīst, Bertram, ka es tur neko briesmīgu nesaskatu. Es atceros, ka reiz biju izbraukusi kopā ar tēvu uz Interlakenu un tur ezermalā es zīmēju mazus skaistus akvareļus zilos toņos. Stīvenam vienmēr patika zīmēt. Tu biji pirmais, kas viņam uzdāvināja kiāsas.

Viņš sāpīgi iekoda lūpā.

—     Džūlij, tā vairs nav bērnišķīga aizraušanās. Vai tu zini, ka jau veselu gadu viņš, neteicis mums ne vārda, braucis no Oksfordas uz Sleidu, kur vakarskolas klasēs mācījies zīmēt?

—     Sleida taču ir cienījams iestādījums. Stīvenam būs bezgala daudz laika sprediķu starplaikos, un tad viņš varēs netraucēti gleznot. Gleznošana taču ļoti labi nomierina nervus.

Bertrams tikko noturējās, viņai neuzkliedzis. Kādu bridi viņš sēdēja sevi ierāvies, tad, strauji elpojot, bet tādā toni, kādu atļaujas strīdā uzvarējis cilvēks, teica:

—     Ceru, ka tev, mīļā, ir taisnība. Laikam es veltīgi uztraucos. Nav ne mazāko šaubu, ka, aizbraucis uz Londonu un iegrimis darbā, viņš kļūs prātīgāks.

—     Bez šaubām, ka tā būs. Un zini, Bertram, esmu nolēmusi nākošajā mēnesī braukt nevis uz Herogitu, bet gan uz Celtenhemu. Turienes ūdeņos ir minerālsāļi, kas ievērojami veicinot žults izdalīšanos, kā man tika stāstīts. Kad doktors Leonards pēdējo reizi ņēma mana urīna analīzi, viņš konstatēja, ka tur stipri trūkst žultssāļu.

Tikko dzirdami Bertrams pasteidzās sievai novēlēt labunakti, pirms nebija pateicis kaut ko nevēlamu.

Iznācis no istabas, viņš izdzirda nesteidzīgu rakstāmmašīnas klaboņu — tur Kerolaina nenoguruši pārrakstīja viņa rītdienas sprediķa tēzes.

4. nodala

Pusotru mēnesi vēlāk pelēkā lietainā dienā pēc draudzes locekļu apmeklējumiem Stīvens Austrumstepnijā lēni vilkās pa Klinkerstritu. Kodīgie sēra dūmi, kas cēlās no Londonas dokiem, vērta šauro ielu vēl apnicīgāku; smagā gaisa dēļ grūti bija pat elpot. Ne gaismas, ne spilgtu krāsu, tikai tukšu ratu nedzīvās rindas, netīrs biuģis, lietū kūpošs aldara vezumnieks, bet braucējs salīcis zem maisa, no kura pil ūdens. Garām aiztraucās autobuss uz galvaspilsētas rietumu rajoniem un apšļāca Stīvenu ar dubļiem, kad viņš pagriezās Labdarības nama virzienā.

Šī sarkanu ķieģeļu ēka, iebūvēta starp nolaistām mājām ar apdrupušu apmetumu, kuras līdzinājās veciem sagumušiem cilvēkiem, tagad Stīvenam vairāk nekā jebkad atgādināja mazu, bet pilnīgi izveidotu cietumu. Šajā mirklī ieejas durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās dekāns — godātais tēvs Krispins Bliss — garš un kārns, tērpies garā lietusmēteli, kas stiepās līdz pat papēžiem. Rokās viņam bija lietussargs, un viņš grozīja degunu uz visām pusēm, lai noskaidrotu, kāds ir laiks. Stīvens saprata, ka no tikšanās izvairīties nevarēs, un uzkāpa lievenī.

—    Ā, Desmonds… Jau esat atpakaļ?

Tonis nebija sevišķi draudzīgs. Stīvens juta, ka tā var runāt cilvēks, kurš gan grib izturēties labvēlīgi, tomēr nespēj, par spīti labajiem nolūkiem un tieksmei izrādīt brālīgu mīlestību. Godājamais Krispins Bliss, svētā Katberta klostera brālis, bija centīgs garīdznieks — ar sviedriem vaigā viņš kopa savu nepateicīgo vīna dārzu. Viņš atbalstīja anglikāņu baznīcas evaņģēlisko novirzienu, bija patiesi ticīgs cilvēks, turklāt diezgan aprobežots. Taču, ja pievērstos viņa cilvēciskajām īpašībām, neko pievilcīgu saskatīt neiespētu: Bliss bija sauss, pedantisks, lieluma mānijas pārņemts un bieži aizvainojams. Nelabvēlīgu iespaidu atstāja viņa paradums staigāt ar augstu paceltu galvu, ari augstprātīgā izturēšanās, bet galvenokārt — balss: piesmakusi, drusku degunā velkoša, it kā īpaši radīta, lai sarunas biedram svētulīgi iebilstu. Par nelaimi, Stīvenam jau pašā sākumā bija izdevies šo cilvēku aizvainot.

Labdaiības nama augšējā koridorā, smagā zeltītā rāmī pie sienas karājās drūma glezna — svētā Sebastiāna mocības; ik reizi, iznākot no savas istabas, Stīvenam likās, ka glezna asiņo. Tā kā šim audeklam neviens nepievērsa uzmanību, tad kādu rītu, pretīguma pārņemts, viņš to pagrieza pret sienu. Nešķita, ka to kāds ievērotu. Tomēr vakarā, kad visi ēda vakariņas, godājamā Blisa pārmetošais skatiens, pārslīdējis pār abu kurātu Loftusa un Dzira galvām, apstājās pie Stīvena, un garīdznieks visnicīgākajā tonī teica:

—     Es neiebilstu pret humoru, ja ari tas būtu izteikts pat nepieklājīgākā kārtā — kā rupjš joks. Bet, ja tas skar objektu, kas atrodas šajā namā un sava uzdevuma vai ari tā izraisīto asociāciju dēļ uzskatāms par svētu, tad, manuprāt, tā ir nepieredzēta Dieva zaimošana.

Stīvens nosarka līdz pat matu saknēm un sēdēja, acis no šķīvja nepaceldams. Bez kādiem sliktiem nolūkiem viņš to bija darījis, un pēc vakariņām, gribēdams paskaidrot savas rīcības iemeslus, viņš griezās pie garīdznieka:

—     Es vēlos izlūgties jūsu piedošanu, gleznu pagriezu es. To es darīju tikai tādēļ, ka tā bojā man nervus.

—    Bojā jums nervus, Desmond?

—      Redziet, ser… jā, ser. Tā ir tik bezgaumīga un neīsta.

Dekāna sejā neizpratni nomainīja bardzība.

—    Es atsakos jūs saprast, Desmond. Tā taču ir Karlo Dolči oriģinālglezna.

Stīvens piedodoši pasmaidīja:

—     Diezin vai, ser. Kaut tas būtu Dolči! Skatieties, cik rupjš triepiens, pavisam mūsdienīgs kolorīts, bet, galvenais — tā gleznota uz balta linu auduma, kuru sāka ražot apmēram ap tūkstoš astoņi simti deviņdesmito gadu — vairāk nekā divus gadsimtus pēc Dolči nāves.

Dekāna seja sastinga. Viņš sāka ātrāk šņākuļot, un, kaut ari no viņa nāsīm neizlauzās liesmas, tās iepletās no kristīgo dusmu pārmērības, ko dēvēja par taisnīgu sašutumu.

—      Šī glezna ir mana, Desmond, un tas ir visdārgākais, kas man pieder. Es to pirku jaunībā Itālijā no neapšaubāmi godīga cilvēka. Un tādēļ, lai ari kāds būtu jūsu viedoklis, es turpināšu to uzskatīt par īstu mākslas darbu.

Taču patreiz dekāna skatienā bija redzams ne tik daudz naidīgums kā aizdomīgs neticīgums; tā kā bija sācis līt, viņš piedāvāja Stīvenam patvērumu zem sava lietussarga un jautāja:

—    Vai šodien izstaigājāt visu Skinersrovu?

—    Gandrīz visu, ser.

Stīvenam negribējās atzīties, ka bija steidzies, baidīdamies nokavēt tikšanos ar Ričardu Glinu, un tādēļ neielūkojies mājās ar nepāra numuriem.

—     Kā jūtas vecā misis Blaimlija?

—     Baidos, ka ne visai labi.

—     Vai nabadzītei bronhīts kļuvis ļaunāks? — Un, tā kā Stīvens samulsis klusēja, dekāns piebilda:

—    Vai jāizsauc ārsts?

—    Nē… nepavisam. Taisnību sakot, es viņu ieraudzīju galīgi piedzērušos.

Sekoja sarūgtinājuma pilns klusums, tad diezgan laicīgs jautājums:

—     Kur viņa dabūja naudu?

—     Laikam es būšu vainīgs. Vakar es viņai iedevu piecus šiliņus, lai samaksātu īri. Bet droši vien viņa iegādājās džinu.

Dekāns noklakšķināja ar mēli.

—        Hm, jā… Mūžu dzīvojat, mūžu mācieties, Desmond. Es jums nepārmetu. Nevajag vest kārdināšanā nabaga Dieva kalpus.

—    Protams, ka nevajag. Bet vai var viņu vainot par to, ka vismaz uz dažām stundām gribēja aizmirst savu rūgto likteni? Viņa ir šuvēja ar slimām plaušām, un tādēļ darbu viņai neviens nedod, viņa palikusi saimniekam parādā par īri un ieķīlājusi visu, kas piederējis, istabā gandrīz nekas vairs nav atrodams. Jāatzīstas, ka es gandrīz vai nopriecājos, redzēdams viņu laimīgā apreibumā valstāmies gultā.

—     Desmond!

—     Vēl vairāk… pret paša gribu es nodomāju — ja kāds no mums nonāktu līdzīgā situācijā, tad rīkotos tieši tāpat.

—    Nu, nu! Tas ir par daudz. Ceru, ka mēs — paldies Dievam! — nekad tādās briesmās neiekļūsim. — Dekāns nosodoši pašūpoja galvu un pacēla lietussargu. — Vai šodien jauniešu klubā jums ir nodarbība? Par to es gribētu aprunāties pie vakariņu galda.

Pietiekami ceremoniāli atvadīdamies, viņš pamāja un sāka kāpt lejup pa lieveņa kāpnēm, bet Stīvens devās augšā uz savu istabu — šauru kambarīti ar gaišām ozolkoka mēbelēm, gotiskiem izgreznojumiem klātu kamīnu un grozāmu grāmatu plauktu. Gulta nebija apklāta. Labdarības namā bija paredzēts, ka tā iemītnieki visu dara paši: piemēram, rītos Stīvens vienmēr sastapa kurātu Džiru, dzīvespriecīgu, muskuļainu Kristus kalpu, kurš jautri un bezrūpīgi ar pilnu naktspodu rokās devās uz tualeti. Liii šī klostera tradīcija nākamajiem garīdzniekiem neliktos pārāk baiga, dienas otrajā pusē ieradās maza apkopēja Dženija Dila, viņas pienākums bija apdarīt visu, kas vēl bija atlicis līdz īstai spodrībai, bet faktiski jāveic visi smagie darbi. Arī tagad, mētelī un ar cepuri galvā iekritis atpūtas krēslā, Stīvens izdzirda viņas vieglos soļus Loftusa istabā aiz plānās šķērssienas. Loftuss — skaists, pedantisks un noslēgts, ārkārtīgi elegants, cik nu garīdzniekam tas bija pieļaujami, vienmēr sagādāja Dženijai daudz darba: jāsaved kārtībā apavi, jāiztīra un jānovieto skapī drēbes. Tomēr viņa acīmredzot bija ar visu to jau tikusi galā, jo, pēc kāda brītiņa pieklauvējusi, viņa rosīgi ienāca Stīvena istabā, nesdama slotiņu putekļu notraukšanai un spaini.

—     Vai, lūdzu, piedodiet, ser… es taču nezināju, ka esat šeit.

—    Nekas, nekas, tu mani netraucēsi.

Viņš izklaidīgi skatījās, cik veikli viņa novilka palagus un uzpurināja pēli. Dženija bija patīkama meitene ar tik sārtiem vaigiem, ka likās — tie sarīvēti ar ķieģeli, un dzīvām tumšām acīm, kurām pāri vēlās melnu matu vilnis. Tipiska Austrumlondonas iedzīvotāja, nodomāja Stīvens. Prasmīgi veic visus darbus un nav muļķe. Protams, par izcilnieci viņu nedēvēsi: viņā jautās patīkama paklausība, naivitāte, līdzcietīga draudzība un — galvenais — neparasta vitalitāte: likās, ka viņa vienkārši nespēj savaldīt prieku un enerģiju, kas līdzīgi avotam strāvoja jaunajā, veselīgajā augumā. Vērodams meitenes veiklās kustības, tievo vidukli un nelielās tvirtās krūtis — viņa pētīgo skatienu Dženija nemanīja vai arī izlikās nemanām, — Stīvens instinktīvi pasniedzās pēc zīmēšanas albuma un zīmuļa, kas atradās uz galda. Uzlicis albumu uz ceļiem, viņš ņēmās uzskicēt Dženijas portretu.

Piegājusi pie kamīna, viņa noliecās un sāka grābt pelnus. Stīvenam iepatikās šī poza, un, kad meitene gribēja iztaisnoties, viņš strauji to apstādināja:

—    Dženij, lūdzu nekusties!

—    Bet, ser…

—    Nē, nē. Pagriez galvu un nekusties.

Viņa paklausīgi pieliecās iepriekšējā pozā, un Stīvena zīmulis drudžaini traucās pa papīru.

—    Tu laikam domā, ka esmu jucis, vai ne, Dženij? Visi citi par tādu mani šeit uzskata.

—    Ak, ko jūs, nē, ser, — viņa dedzīgi iebilda. — Pēc mūsu domām, jūs, protams, esat mazliet dīvains — klubā mācāt zēniem zīmēšanu un vēl šo to, bet citi garīdznieki pazīst tikai boksu. Kad misteram Džiram bija nodarbība, viņi gandrīz vai cits citu nosita. Viņus nevarēja pazīt. Tagad jau labi sen nav noticis kaut kas tāds. Tādēļ mēs visi jūs uzskatām par brīnišķīgu džentlmeni.

—        Ļoti patīkami… un nemaz nav nepieciešama asinsizliešana. Dženij, saki, ja tu būtu veca, slima sieviete, kam tu dotu priekšroku — Bībelei vai džina pudelei?

—    Man ir Bībele, ser… pat divas. No mistera Loftusa un mistera Džira. Mistera Loftusa dāvinātajā ir pat skaisti krāsaini ieliktņi.

—    Nevairies, Dženij. Saki taisnību.

—     Redziet, ser, viss ir atkarīgs no tā, cik slikti man klātos. Un, ja patiešām man klātos ļoti slikti, tad džins būtu piemērotāks.

—    Vareni, Dženij. Atbilde godīga un bez viltus. Bet ko tu teiksi par šo?

Viņa lēni iztaisnoja notirpušo muguru, pienāca un neuzticīgi aplūkoja Stīvena rādīto zīmējumu.

—        Es tādās būšanās neko nesaprotu, ser… bet, manuprāt, tas ir ļoti labs…

—    Ak Kungs, muļķīte, vai patiešām tu neredzi, ka tā esi tu?

—      Tagad, kad jūs pateicāt, ser, — viņa kautrīgi atbildēja, — es patiešām saskatu sevi… no mugurpuses. Tikai žēl, ka es esmu uzvilkusi veco priekšautu, tas taču ir saplīsis — redziet, kāds caurums pie kabatas…

Stīvens nosvieda albumu uz galda.

—    Tavs vecais priekšauts man tieši iepatikās. Un caurums ari. Tu esi teicams modelis, Dženij. Es ļoti gribētu, lai tu man pozētu. Es tev maksāšu piecus šiliņus par stundu.

Viņa ātri paskatījās Stīvenā un tūlīt novērsās.

—    Bet tas taču nebūs labi, vai ne, ser?

—     Nieki, — viņš steidzīgi iebilda. — Kas gan tur slikts? Tev vienkārši tas liekas neinteresanti.

—     Redziet, ser, — viņa mulsi iesāka, un sārtums vēl vairāk iesitās viņas vaigos, — godīgi sakot, ja tur nekā slikta nav, tad lieka nauda man pašreiz nenāktu par ļaunu.

—    Vai patiesi?

—    Jā, ser, saprotiet… Es drīz precēšos.

Stīvena jautājošo skatienu nomainīja zēnisks smaids.

—    Apsveicu. Kurš ir tas laimīgais?

—    Viņu sauc par Alfrēdu, ser, Alfrēds Beinss. Viņš ir Austrumu līnijas tvaikoņa stjuarts un pēc mēneša atgriezīsies mājās.

—    Lai tev labi klājas, Dženij. Tagad es saprotu, kāpēc tev vajadzīga nauda. Paklausies, kad tu beidz darbu?

—    Sakopšu jūsu istabu, ser, un tas arī viss. Parasti ap pieciem.

—    Nu, tad… kā būtu, ja tu divas reizes nedēļā paliktu vēl stundu ilgāk — no pieciem līdz sešiem. Es tev maksātu piecus šiliņus par seansu.

—    Ļoti devīgi, ser.

—   Tas ir pavisam maz. Un, ja tev tāda nodarbe neliksies pārāk nogurdinoša, es tev varu iedot ieteikuma vēstulīti vienam no saviem draugiem, kurš vakaros māca glezniecību Sleidā. Viņš labprāt uz neilgu laiku tevi nolīgtu.

—      Bet, ser, vai viņš nepieprasīs… — Un Dženija tumši nosarka.

—   Augstais Dievs, nē, — iebilda Stīvens. — Tu pozēsi tērpā. Visticamāk, ka tu noderēsi kādam portretam.

—     Būšu jums ļoti pateicīga, ser, patiešām… Sevišķi par to, ka jūs…

—    Tātad esam vienojušies? — Stīvens pasmaidīja — tas gan negadījās bieži, toties viņam ļoti piestāvēja — un sniedza Dženijai roku.

Meitene pienāca tuvāk. Vaigi tāpat kvēloja, mazie pirksti ar aplauztajiem nagiem sausi un silti; raupjajā ādā jaušamas rētas un tulznas. Tomēr paspiest šo mazo roku rādījās ļoti patīkami — tajā bija jūtams jaunas dzīvības pulss, un Stīvens tikai ar pūlēm spēja to atlaist. Kolīdz atlaida, Dženija devās uz durvīm. Viņa bija diezgan bāla un, nepaskatīdamās uz viņu, teica:

— Jūs vienmēr esat bijis pret mani tik labs, mister Desmond, un tādēļ es ar prieku izdarīšu visu, ko jūs vēlēsities. Es allaž esmu centusies uzkopt jūsu istabu, cik labi vien iespējams un sevišķi nospodrinu jūsu zābakus, jo… vienkārši tāpēc, ka tie pieder jums, ser. — To pateikusi, viņa steidzīgi aizgāja.

Pašnoniecināšanas tirdītam cilvēkam šādi vārdi liek izjust īpašu siltumu. Taču prieks drīz vien apdzisa — Stīvens atkal atgriezās reālajā dzīvē, atcerēdamies, kur atrodas un kāda drūma nākotne viņu sagaida. Viņam gribējās pēc iespējas ātrāk tikties ar Glinu.

Stīvens paņēma Peilī "Atziņas", ko tēvam bija apsolījis izlasīt, un mēģināja koncentrēties. Taču veltīgi. Grāmata viņu neinteresēja. Viņš neieredzēja šo dzīvi, kādu vadīja kopš apmešanās Labdarības namā: draudzes locekļu apmeklēšana, Bībeles mācības, klubs (kaut ari ar savām nodarbībām viņš centās tur ieviest zināmu dzīvību) un mūžīgā svēto tēvu divkosība — ar pasakām viņi baroja nosalušus un izsalkušus cilvēkus, bet paši tikmēr dzīvoja siltumā un bija labi paēduši.

Stīvens varēja saprast, ka mācītāja gaitas uzsāk dziļi reliģiozs cilvēks, kurš par savas dzīves augstāko mērķi uzskata citu cilvēku pievēršanu patiesības ceļam. Bet, ja šāda spēcīga aicinājuma nav, tad veidot sev vieglu dzīvi, vadoties no tīri materiāliem apsvērumiem, likās vislielākā krāpniecība. Un vai tad viņam nebija sava aicinājuma? Vai kāda balss aizvien neatlaidīgāk neskan viņa dvēselē? Kāds muļķis gan viņš bijis, ka ļāvies, lai viņu uzved uz šī ceļa, kā gadatirgus aplokā iedzen dumju aunu! Tagad viņš ir lamatās, un šķita, ka atpakaļceļa vairs nav.

Tieši tobrīd koka kāpnēs atskanēja smagu zābaku klaudzoņa, un pēc brīža istabā iedrāzās jauneklis, pāris gadus vecāks par Stīvenu, un aizelsies iekrita krēslā. Garumā pārsniedzis vidēju augumu, platiem pleciem, īsi apgrieztiem rudiem matiem un mazu izplūkātu rudu bārdeli; sejā bija manāms gribasspēks, zem biezajām uzacīm liesmoja kvēlas, varētu teikt, pat neprātīgas acis, kurās patreiz dzirkstīja smiekli. Tērpies moleskina biksēs un darba svīterī, ar sarkanraibu lakatiņu ap kaklu, viņš atgādināja īstu korsāru, mežonīgu, nevaldāmu, tādu, kurš bauda visu, ko viņam sniedz dzīve. Nedaudz atelsies, viņš sameklēja kabatā niķelētu pulksteni, kas ar zaļu nodilušu auklu bija piesiets pie jostas.

—      Mazāk par stundu, — viņš apmierināts teica.

—    Nav slikti, ņemot vērā, ka starts tika dots Vaitholā.

Lai gan Stīvens zināja, ka Glinam reizēm patīk aizrauties ar sportu, viņš bija mazliet pārsteigts.

—    Tu visu ceļu gāji kājām?

—    Skrēju, — sviedrus slaucīdams, viņu izlaboja Glins.

—     Bet bija gan jautri! Sacēlu kājās visus faraonus: viņi laikam domāja, ka esmu aplaupījis banku. Tagad velnišķīgi gribas dzert. Tavā Dieva mājā nez vai atradīsies kāda alus lāse.

—      Man ļoti žēl, Ričard. Mums nav atļauts istabās glabāt alu. Varu tev piedāvāt tēju… un cepumus.

Glins skaļi iesmējās.

—   Ak jūs jaunie teologi! Kā gan jūs varat cīnīties pret sātanu, iztikdami tikai ar tēju un cepumiem? Taču, ja tev nav par grūtu, atnes vien. — Un tad pavisam nopietni piebilda: — Baidos, ka nevarēšu pie tevis ilgi palikt, taču satikties gribējās.

Gaidīdami, kamēr tējkannā uzvārīsies ūdens, viņi pļāpāja. Kad tēja bija uzlieta un ievilkusies, Ričards izdzēra veselas tris tases šī nicināmā dzēriena un izklaidīgi pieveica ari makaronu šķīvi. Tad sarunā iestājās neveikla pauze.

Beidzot Stīvens ieteicās: — Tava izstāde izdevās tīri labi.

—     Pieņemami, — nevērīgi atsaucās Glins. — Kritiķi bija tik asinskāri, ka, varētu teikt, paši atdzina pie manis publiku.

—     Bet vai tu kaut ko pārdevi?

—     Vienu muļķīgu audeklu. Un tikai tādēļ, ka esmu velsietis. To nopirka Kardifas nacionālā galerija. Tautas talanta atbalstīšana… ogļrača dēls un tamlīdzīgi.

Draugi atkal apklusa.

—     Lai nu kā, — turpināja Glins, — šī naudiņa man palīdzēja izķepuroties no parādiem. Rīt mēs ar Annu braucam uz Parīzi.

Stīvens iekšēji saspringa: tā bija ne tikai nervu reakcija, izdzirdot tās pilsētas nosaukumu, par kuru viņš sapņoja, — šī it kā garāmejot pateiktā frāze atklāja nolūku, kādēļ Glins bija ieradies. Cenzdamies runāt mierīgi, viņš jautāja:

—    Cik ilgi tu tur paliksi?

—    Vismaz gadu. Būšu taupīgs un strādāšu kā velns. Vari man ticēt, Parīze ir brīnišķīga vieta darbam. — Viņš apklusa un uzmeta draugam ašu skatienu. — Bet vai tu nebrauksi kopā ar mums?

Stīvenam aizžņaudzās kakls. Pirkstu kauliņi uz krēsla paroceņiem kļuva balti.

—     Kā es varu braukt? — viņš nomurmināja. — Tu taču zini, kādā stāvoklī es esmu.

—      Bet man likās, ka tu gribi nodarboties ar glezniecību.

Nokāris galvu, Stīvens sēdēja un klusēja. Pēkšņi viņš paskatījās draugā.

—       Glin… Ja es visu pametīšu… vai varēšu gūt panākumus kā mākslinieks?

—     Ak Kungs, Desmond! — Glins, saraucis uzacis, pieliecās pie viņa. — Cik muļķīgs jautājums! Ko nozīmē, vai tu gūsi panākumus? Un kas gan vispār ir panākumi? Vai tad tu nezini, ka šajā jomā nevar būt nekādu garantiju, viss ir atkarīgs tikai no tevis paša! Un cilvēks kaut ko tādu uzsāk tāpēc, ka, velns lai parauj, citādi nespēj rīkoties. Ja viņš izlēmis nopietni ar to nodarboties, tad pamet visu, cieš badu, zog, krāpj savu vecmāmiņu, pārkāpj visus desmit baušļus, lai tikai turētu rokās paleti ar krāsām. — Glins apklusa, atlaidās pret atzveltni un turpināja: — Es uzskatu, ka tev ir neparasts talants, citādi nelauzītu galvu. Es zinu, cik grūti to pateikt tādam, kāds esi tu — līdz ausīm iestidzis tradīcijās. Tu neesi dzimis īstajā vietā. Tev vajadzēja sākt tāpat kā man — no ogļraktuvēm, no ogļraču ciemata. Izlem pats. Sliktākajā gadījumā no tevis iznāks puslīdz ciešams garīdznieks. — Ar asu žestu viņš izvilka no kabatas niķelēto pulksteni. — Tagad man jāiet. Jāsakravā mantas. Un vispār daudz dažādu rūpju. Paliec sveiks, Desmond. Atraksti, ja iznāk laiks.

Stīvens sēdēja tikpat nekustīgs kā iepriekš. Glins piecēlās. Piegājis pie drauga atvadīties, viņš ievēroja uz kamīna plauktiņa svītraino kartona gabaliņu ar noplēšamo talonu Merilbounas kriketa kluba krāsās. Tas bija ielūgums uz Oksfordas un Kembridžas komandu sacensībām kriketā, kuras bija paredzēts rīkot nākamajā mēnesī. Izsekojis Ričarda skatienam, Stīvens nosarka.

— Es nevaru neierasties, — viņš lakoniski paskaidroja. — Tur būs visa mūsu ģimene.

Glins drūmi paraustīja plecus, paspieda Stīvena roku un aizgāja.

5. nodala

Sacīkstes beidzās, "vārti" bija no zemes izrauti, un rietošā saule meta garas ēnas zaļajā pļaviņā, kur kopā ar greznu publiku (te nebūs pareizi teikt "pūlis") lēnā gaitā uz galveno izeju no Sentdžonas meža devās arī septiņu cilvēku pulciņš. Kerolaina un Klēra ar Deiviju un viņa brālēnu Džefriju gāja pa priekšu, bet dažus soļus aiz viņiem virzījās Stīvens ar ģenerāli Desmondu un viņa sievu. Steidzami kārtojamas draudzes lietas pēdējā mirklī nebija ļāvušas mācītājam ierasties uz sacīkstēm, bet Džūlija jau gadiem ilgi šādu pasākumu neapmeklēja. Stīvens bija ieradies tikai tāpēc, lai būtu kopā ar brāli, un, kaut ari apmierinājums, kādu Deivijs guva no spēles (jo aizkustinošāks tādēļ, ka slimības dēļ viņš piedalīties nevarēja), zināmā mērā atsvēra Stīvena garlaicību, šī diena viņam bija kļuvusi par pārbaudījumu: ausīs skanēja Džefrija nebeidzamie kliedzieni: "Vareni nospēlēts, ser!", bet augstprātīgā nekaunība, ar kādu ģenerāļa sieva izturējās pret visiem radiem, modināja viņā visderdzīgākās jūtas, un pat domās viņš reti sauca par Adelaidas krustmāti. Salta, valdonīga sieviete ar šauru sēju, audzināta stingras garnizona disciplīnas gaisotnē un Indijas saules svelmē guvusi sīkstumu, viņa vēl aizvien bija saglabājusi stingras pašpaļāvības caurvītu pievilcību; tāpat kā agrāk, viņai bija lielisks augums, kaut ari pārāk kalsnējs, un viņas skatiens reizēm bija tik dzēlīgs kā durkļa dūriens. Izkļuvuši no laukuma, viņi pārsteigti apstājās un vēroja prombraucošo ekipāžu virkni, bet ģenerāļa sieva, pa savai "laucinieces" vīzei norīdama galotnes, sāka tarkšķēt:

—     Šodien bija tik jauka diena, vienkārši žēl tik agri šķirties. — Viņa pievērsās vīram. — Vai tu, Hjūbert, nevarētu kaut ko ieteikt?

Ģenerālis Desmonds pārlaida pulciņam skatienu. Gara auguma, taisns kā šautenes slauķis, pareizi veidotu seju, viņš pat vizītsvārkos, ar pelēko cilindra galvā, atgādināja kareivi, turklāt izcilu kareivi. īsi apcirptās! ūsas vēl vairāk izcēla strupi teiktos vārdus:

—     Pēc manām domām, mēs visi kopā varētu paēst vakariņas pie Fraskati.

—     Ļoti mīļi, tēvs, — ierunājās Džefrijs, jau divsimto reizi kārtodams kaklasaiti un novilkdams lejup izšūto vesti, it kā vēlēdamies pievērst uzmanību labi pašūtajam uzvalkam, kura dēļ viņš neapšaubāmi kļuvis par vispārējas apbrīnas objektu. Sekošana modei (Džefrijs to sauca par "labu stilu") bija viņa galvenā nodarbošanās, vai nu viņš dzīrās parādīties laukumā vai Pikadilli: īsāk izsakoties, viņš bija ļoti elegants, bet diezgan tukšgalvīgs divdesmit četrus gadus vecs švīts.

—     Deivijam septiņos jābūt mājās, — iebilda Kerolaina. — .Tagad ir jau pāri sešiem. Lūdzu, nepūlieties mūsu dēļ. es aizvedīšu Deiviju ar vilcienu.

—     Sirsniņ, jūs esat tik jauka, vienmēr gatava izpalīdzēt, — pasmaidīja Adelaida. Viņa nemaz negribēja Kerolainas sabiedrībā pusdienot pie Fraskati: saulē meitenes seja bija iedegusi sarkana, bet drausmīgā brūnā kleita vērta viņu līdzīgu svētdienīgi uzpostai kalponei, un kājas tik resnas kā klavierēm, īsta nelaime. Ar vārdu sakot, krustmātei Adelaidai Kerolaina bija patiesa sodība augstākās sabiedrības izklaides pasākumos, īpaši ikgadējās mednieku ballēs, kad viņa, neviena neuzlūgta, ar tukšu programmu rokās, visu vakaru nosēdēja pie durvīm un bēdīgi gaidīja, līdz pie viņas atvedīs kādu vecāku džentlmeni; pietiekami slikti, ka kopā ar Kerolainu bija jāpavada visa šī diena. — Atnāciet citu reizi.

—     Baidos, ka arī man jābrauc, — teica Stīvens. Ja Deivijs neies līdzi, tad ari viņš nepaliks.

—     Tiešām? — Hjūbeits iabsirdīgi pacēla uzacis: kā liekas, viņš pat mīlēja savu brāļadēlu, kurš dienās kļūs par mācītāju, vismaz iecietīgi izturējās pret viņu. — Tik agri?

—     Jūs taču vēl varat palikt kopā ar mums, vai ne, Stīven? — Klēra pienāca tuvāk, viņas atturīgajā balsī bija saklausāms lūgums. Pār maigo, smalko seju krita ar rozēm greznotas platmales ēna. Šodien Klēra vairāk nekā jebkad agrāk līdzinājās tam, kas viņa patiesībā bija, — brīnišķīgai angļu meitenei, kas ar savu veselo saprātu, patīkamajām manierēm un vaļsirdīgo sirsnību itin visur iegūst sev draugus.

—    Palieciet, — viņa piebilda.

—       Mīļā, — iejaucās Adelaida, pirms Stīvens bija paguvis atbildēt, — nedrīkst neievērot noteikumus un kārtību. Cik es noprotu, Labdarības namā jāievēro tāds kā klostera dzīvesveids — vai ne, Stīven? —, un tas, protams, pelna vislielāko cieņu. Ļoti žēl, ka jūs nevarat nākt kopā ar mums. Paēst vajadzēs četratā. Džefrijs pakalpos Klērai, bet es izlikšos, ka Hjūbeits ir mans mīļākais. —

Adelaida atkal pasmaidīja, šoreiz pašapmierināti — viņai bija īpaši iemesli neļaut, lai Stīvens brauktu līdzi.

—    Kerolain, varbūt es vara tevi aizvest? — piedāvājās Hjūberts.

—    Ak, nevajag, mēs ar Deiviju brauksim ar metro.

—    Bet es ar autobusu, — teica Stīvens.

Visi atvadījās, un Stīvens, neskaidri apjauzdams nožēlu Klēras skatienā, kopā ar Kerolainu un Deiviju devās prom. Tā kā līdz Stilvoteras vilciena atiešanai bija atlicis vēl pietiekami daudz laika, Stīvens viņus aizveda uz Fulera konditoreju Pārkroudā un uzcienāja jaunāko brāli ar zemeņu saldējumu, bet Kerolainu — ar tējas tasi. Neviena neievērota, atbrīvojusi kājas no zābakiem, viņa atzinās, ka visu dienu briesmīgi gribējusi dzert. Stīvens abus pavadīja līdz metrostacijai Beikerstrītā, bet pats iekāpa 23. autobusā, kas devās uz Londonas austrumdaļu.

Ceļā uz Stepniju Stīvens jutās atvieglots, ka atkal atrodas starp vienkāršiem ļaudīm, kuri neko citu nevēlas kā vien apsēsties uz cietā sēdekļa, bet vienlaikus viņu pārņēma dziļas skumjas. Cik Fiziski un garīgi nepilnvērtīgs, cik atšķirīgs no citiem viņš jutās, pastaigājoties gar kriketa laukumu, sastopot paziņas un apmainoties sveicieniem, brokastojot zem sargkluba telts! "Dīvains tips," — likās, ka šādu vērtējumu viņš saredz vienaldzīgajos skatienos, ar kādiem viņu apveltīja Džefrija draugi, apspriežot jauno muzikālo komēdiju, medības Rietumsaseksā un jauno

aizraušanos ar Kembridžas komandu. Tādā noskanā

?

Stīvens ieradās Labdarības namā. Hallē, kur vēl aizvien smaržoja pēc vārītas gaļas un kāpostiem, kas tika pasniegti otrajās brokastīs, viņš sastapa Loftusu dodamies uz izeju un pasveicināja. Kurāts tikko dzirdami atbildēja un grasījās paiet garām, taču elegantā jaunekļa skatienā bija tik acīmredzams ļauns prieks, ka Stīvens neviļus satrūkās.

—    Kas noticis, Loftus?

Jaunais mācītājs, jau stāvēdams uz sliekšņa, pagriezās atpakaļ un pār plecu veltīja Stīvenam tikko samanāmu indīgu smīniņu.

—    It kā jūs nezinātu!

—    Protams, nezinu. Kas noticis?

—    Tad acīmredzot nekas sevišķs. Ja neņem vērā, ka mazā Dilla ir savārījusi nelielas ziepes.

"Uz ko viņš tēmē?" Stīvens nodomāja. Bet tūlīt šo domu atmeta un, paskatījies, vai viņam nav vēstules, devās augšā. Un tur ielas drēbēs, ar šaura lentīti apsietu salmu cepuri galvā un baltiem diegu cimdiem rokās viņa istabas vidū uz cieta krēsla sēdēja Dženija.

Kad Stīvens ienāca, viņa piecēlās tūlīt, taču bez īpašas steigas, un, kamēr viņš pārsteigts lūkojās uz meiteni — sestdienās Labdarības namā viņa parasti nerādījās —, teica:

—    Atvainojiet, ka tā rīkojos. Man ļoti vajadzēja jūs sastapt. Un nekur citur es jūs nevarēju gaidīt.

—    Nekas, nekas, — Stīvens šaubīdamies atbildēja. — Sēdies. Kas noticis?

Viņš piegāja pie kamīna, bet viņa atkal apsēdās uz krēsla maliņas un kārtīgi salika cimdotās rokas klēpī.

—    Redziet, ser, šodien esi aizeju. Tas iznāca diezgan negaidīti un neparedzēti. Taču jūs bijāt ļoti labs un es turēju par nepieciešamu atnākt, lai pateiktu ardievas.

—    Man ļoti žēl, Dženij. Es nespēju iedomāties, ka tu tik ātri aiziesi.

—    Es ari nespēju, ser. Nelaime tā, ka par mani jau zina visu.

—    Zina visu? — viņš neizpratnē pārjautāja.

—    Jā, ser. — Viņa apstiprinādama palocīja galvu un bez kāda mulsuma paskaidroja:

—    Es pati esmu vainīga. Izdarīju lielu muļķību, vakar atnākdama bez korsetes. Nemaz nezināju, ka var jau redzēt. Mūsu virēju neapmānīsi. Viņa tūlīt aizdrāzās pie dekāna.

—    Neko nesaprotu… Par ko tu runā?

—    Vai patiešām nesaprotat, ser? Man būs bērns!

Stīvens bija tik ļoti pārsteigts, ka nespēja izdabūt ne

vārda. Beidzot apjēdzis, ka nepieciešams izteikt pārmetumu, viņš stostīdamies nomurmināja:

—    Mans Dievs, Dženij… kā gan tu varēji?

—    Es laikam biju zaudējusi galvu, ser.

—     Ko?!

—     Mēs visi esam tikai cilvēki, ser. No tā izvairīties nav iespējams. Ai" mani viss būs kārtībā, varat nešaubīties. Alfs ir uzticams puisis. Es jau stāstīju, ka viņš strādā par kuģa stjuartu un mēs pēc viņa atgriešanās apprecēsimies.

Brīdi valdīja klusums; Stīvens aizvien lielākām simpātijām vēroja Dženiju.

—     Droši vien tu viņu mīli.

—    Jā, ser. — Šķelmīgs smaids mirkli apmirdzēja viņas jauno, spirgto seju. — Protams, viņš ir krietni vecāks nekā es. Un teikšu tā — ja toreiz krogā es neizlaktu tās divas alus krūzes, tad neparko nebūtu atdevusies. Saprotams, es varēju uzrauties uz krietni sliktāku puisi. Alfs tomēr ir kārtīgs. Un izglītots. Viņam patīk mūzika, un pašmācības ceļā viņš ir apguvis mutes harmoniku spēli.

Atkal klusums.

—    Mēs ļoti ilgosimies pēc jums, Dženij.

—     Arī es pēc jums ilgošos, ser. Gribu teikt, ka jūs bijāt pret mani sevišķi laipns. Citi tādi nebija.

—     Kuri tad?

—    Nu galvenokārt jau dekāns, ser. Jāatzīst, ka pirms atlaišanas viņš man kārtīgi sadeva.

—    Tātad tu neaizej pati pēc brīvas vēlēšanās?

—     Nekādā ziņā, ser. To es ari nespētu… Man taču nepieciešams sevi uzturēt, jo vecāki jau sen ir miruši. Bet dekāns teica, ka nevar tādu nelieti turēt mājās, kur dzīvo tris jauni kurāti, un mani padzina uz līdzenas vietas.

Stīvens kodīja lūpu. Paslepus vērojot meiteni, viņš pamanīja, ka, saglabādama savu parasto mieru un labsirdību, viņa tomēr ir bāla un satraukta. Viņš varēja apzvērēt, ka viņa ir pilnīgi nesamaitāta.

—     Dženij, — viņš spēji teica. — Protams, es negribētu iejaukties citu darīšanās. Bet vai tu esi parūpējusies par slimnīcu un visu pārējo?

—    Uz slimnīcu es neiešu, ser. Man ir sava istaba. Un es vienošos ar misis Ketlu. Viņa ir vecmāte, ser, un ļoti prasmīga.

—    Vai esi pārliecināta, ka viss būs kārtībā?

—   Varat neuztraukties, ser. — Pirmo reizi viņas balsī iezagās sarūgtinājums. — Ceru, ka nebūšu sagādājusi jums nepatikšanas. Atklājies ari tas, ka jūs man dabūjāt darbu zīmēšanas skolā. Un dekāns šķita briesmīgi saniknots.

Stīvenu šī ziņa mazliet uztrauca. Tomēr par sevi domāt nebija iespējams — viņš bija gan patiesi noraizējies par Dženijas likteni, gan apbrīnas pārņemts, ka viņa ir tik drosmīga un saprātīga, gan arī sašutis par garīdznieka nekrietno attieksmi. Pēdējo mēnešu laikā viņam meitene bija iepatikusies, un viņš negribēja ļaut viņai aiziet, neparādot savu labo gribu. Viņš novērsās, kautrīgi pameklēja kabatas portfelī un pienāca pie meitenes.

—     Paklausies, Dženij… Es nekādā ziņā tevi negribu aizvainot, bet tu esi manā labā šeit tik daudz darījusi… un tagad tev tas ļoti noderēs. Es vēlos, lai tu to pieņemtu.

Stīvens neveikli ielika meitenei rokā piecu mārciņu banknoti, kuru bija četrkārt salocījis, lai nebūtu redzams, cik vērtīga tā ir. Taču viņam par pārsteigumu Dženija pielēca kājās un atkāpās, nevēlēdamās naudu ņemt.

—    Nē… Neparko.

—    Bet, Dženij… lūdzu…

Dženija nebija raudulīga meitene, taču pēc visiem šis dienas pārdzīvojumiem karstas asaras sāka ritēt pa vaigiem.

—   Nē, ser, es nevaru… jūsu labā es taču neko neesmu darījusi…

Tieši tobrīd, kad viņa atkāpās, bet viņš, sniegdams naudu, aizvien vairāk tuvojās, atvērās durvis un ienāca dekāns. Iestājās nāves klusums. Godājamais Krispins Bliss stāvēja kā zibens ķerts. Tad sausi teica:

—    Vari iet, Dilla.

Dženija pagriezās un, asarām līstot, izmisusi devās uz durvīm, bet Stīvenam, kurš bija pietvīcis un izskatījās vainīgs, tomēr pietika drosmes, lai, izmantojot to, ka meitene no bēdām ir kā apjukusi, iebāztu viņas jakas kabatā naudu.

—     Paliec sveika, Dženij, — viņš noteica. — Daudz laimes.

Viņas atbildi Stīvens nedzirdēja.

Godājamais Krispins Bliss rāmā garā aizvēra durvis un pievērsās Stīvenam, saknieba lūpas un paskatījās griestos.

—      Desmond, — viņš iesāka. — Es jau domāju, ka jūsu uzvedība nav visai laba. Taču man pat sapnī nebūtu rādījies, ka jūs aiziesiet tādās galējībās. Es esmu jūsu mīļā tēva draugs un tādēļ esmu ārkārtīgi sarūgtināts.

Stīvens norija kaklā iestrēgušo kamolu. Viņa vaigi nobāla, bet tumšās acis iedzirkstījās.

—    Es jūs nesaprotu.

—      Diezgan, Desmond. Jūs taču nevarat noliegt, ka jums pietiekami ilgu laiku jau ir nepieļaujami sakari ar šo jauno personu, kuru es tikko padzinu.

—     Mēs ar Dženiju bijām draugi. Viņa man sniedza daudz sīku pakalpojumu. Un es savukārt centos viņai palīdzēt.

—    Ahā! — dekāns daudznozīmīgi pamāja. — Un šī palīdzība, jūsuprāt, izpaudās biežajos uzaicinājumos divatā pavadīt laiku jūsu istabā?

—    Viņa nāca pie manis uzkopt telpu. Un dažreiz es viņu zīmēju. Tas arī viss.

—   Tiešām! Tad jūs kā topošais garīdznieks uzskatījāt par pilnīgi pieļaujamu slepeni izmantot par modeli kādu no šī Kristus nama kalponēm? Es uzskatīju par pienākumu aplūkot dažus no zīmējumiem, kas radušies šīs neatļautās sadarbības rezultātā, un jāatzīst, ka tie man šķita ļoti divdomīgi.

Stīvena sejā ieplūda sārtums. Viņa acis niknumā iezibējās.

—    Cik es pazīstu jūsu gaumi, ser, — viņš drebēdams teica, — tad nemaz neesmu pārsteigts, ka jūs nespējāt tos izprast.

—   Tik tiešām! — ledainā mierā teica Bliss, jo uzskatīja, ka tieši tāds runas veids atbilda viņa personai. — Tik tiešām šķiet, ka mani uzskati, it īpaši morāles jomā, manāmi atšķiras no jūsējiem.

—    Bez šaubām, — atmetis jebkādu piesardzību, teica Stīvens. — Es, piemēram, nepadzītu šo nelaimīgo meiteni viena pārkāpuma dēļ.

—    Katrā ziņā. No tā es arī visvairāk baidījos.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

Līdz šim dekāns bija pratis savaldīties, bet tagad viņa deguns kļuva smails un augstā piere gandrīz draudoši apmācās.

—    Kaut gan Dilla nosauca vainīgo, es neesmu pārliecināts, ka viņa teica patiesību. Tā ir vismaz mana stingrā pārliecība, ka jūsu attiecības ar šo nelāgo meiteni, tas, kā jūs viņu izmantojāt tā dēvētās augstās mākslas vārdā, padara jūs atbildīgu vai vismaz netieši vainīgu viņas pagrimumā.

Satraukti elpodams, Stīvens nikni raudzījās Blisam acīs. Pēdīgi viņš izgrūda:

—    Savu mūžu neesmu dzirdējis vēl lielāku nelietību. Un lielākus melus. Dženija nebūt nav pagrimusi. Viņai ir mīļotais cilvēks, kurš grib viņu precēt. Vai tāda ir jūsu kristīgās žēlsirdības izpratne, ka varat bez jebkāda iemesla nomelnot viņu un mani?

—     Apklustiet, ser! Es neļaušu jums runāt tādā tonī. Ja es akli pildītu savu pienākumu, tad pieprasītu, lai jūs aizvāktos no mūsu nama. — Viņš apklusa, lai nomierinātos. — Taču aiz cieņas pret jūsu ģimeni un, rūpējoties par nākotni, kāda jūs vēl tikai sagaida, esmu noskaņots izturēties daudz piekāpīgāk. Man būs jāpaziņo jūsu tēvam par to, kas notika. Un jums vajadzēs dot rakstisku galvojumu, ka reiz un uz visiem laikiem izbeigsiet šo māniju, ko jums labpatīk dēvēt par mākslu un kas ir pilnīgi nesavienojama ar jūsu izvēlēto garidznieka dzīvesceļu. Esmu spiests uzlikt jums vēl dažus ierobežojumus. Pēc vakara lūgšanas ienāciet manā kabinetā, un es pateikšu, kādi tie būs.

Un, neļaudams Stīvenam iebilst ne vārda, viņš strauji pagriezās un izgāja no istabas.

—    Ej pie velna! — saniknots iesaucās Stīvens. Taču durvis aiz dekāna bija jau aizcirtušās.

Kādu brīdi Stīvens, sažņaudzis dūres, nekustīgi stāvēja un ar skatienu urbās sienas ozolkoka panelī. Tad, atmetis ar roku, apsēdās pie galda, izņēma no atvilktnes vēstuļu papīru un satvēra spalvaskātu.

Mīļo tēv!

Es esmu darījis šeit visu iespējamo, taču cietis pilnīgu neveiksmi. Nevēlos Jūs sāpināt un negribu pieņemt galīgo lēmumu pretēji Jūsu gribai, taču pašreizējos apstākļos esmu spiests uz kādu laiku — vismaz uz gadu — aizceļot, lai noskaidrotu, kā arī pārbaudītu savas spējas tajā jomā, kura Jums tik ļoti nepatīk, ka es pat nevēlos to nosaukt. Saprotu, kāds trieciens tas Jums būs, bet par vienīgo attaisnojumu varu teikt, ka nespēju rīkoties citādi.

Sveiciens visiem Stilvoterā un arī Klērai. Rakstīšu Jums atkal no Parīzes.

Stīvens

6. nodala

i

Parīzi Stīvens nepazina, un. lai gan tās pirmā reibinošā dvesma apskurbināja viņu kā vīns, pilsētā viņš ieradās satraukts, it kā baidīdamies no tiem ironiskajiem skatieniem, ar kādiem īsti parīzieši sagaida jebkuru ārzemnieku. Tādēļ viņš nolēma apmesties viesnīcā, kuru viņa tēvs bija minējis ar labvēlīgu atturību, kā jau garīdzniekam pieklājas. Pēc iespējas pārliecinošāk viņš pateica tās nosaukumu važonim, un ekipāža neprātīgā ātrumā aizdrāzās no Ziemeļu stacijas pa neticami tukšām ielām uz viesnīcu "Kliftona" Lasurdnēra ielā.

Tā bija diezgan klusa iestāde, ne visai interesanta, taču pilnīgi pieņemama, ar kvadrātveida iekšējo pagalmu zem stikla jumta, kur varēja nokļūt pa šauru eju un pret kurn bija vērsti ar dzelzs restēm apdarinātie balkoni. Miegainie kalpotāji — toni šeit noteica raibs kaķis, kurš gulēja uz kantora galda — nemaz nebrīnījās, ieraugot jauno angli. Kad Stīvenam bija ierādīta istaba — tumša un smacīga, ar izbalējušām tapetēm un milzīgu gultu zem sarkana> baldahīna, pavecais šveicars, cītīgi pūzdams, nocēla no pleca viņa bagāžu un, Stīvenam par pārsteigumu, tūlīt apvaicājās, vai viņš nevēlas tēju.

—      Nē, paldies. — Stīvens pasmaidīja, nodomādams, cik brinišķīgs portrets izdotos, ja šo veco vīru ar viņa izbalējušajām acīm, nokarenajiem, sarkanu dzīsliņu klātajiem vaigiem un dzelteni melno svītraino vesti uzgleznotu drūmās istabas fonā. — Man tiktos pastaigāties… aplūkot pilsētu.

—     Šodien jūs daudz neredzēsiet, mesjē. — Šveicars labsirdīgi paraustīja plecus. — Viss ir slēgts.

Bet Stīvenam gandriz vai nepietika pacietības izkravāt čemodānu un novietot savas mantas putekļainajā skapī. Tad viņš lieliskā garastāvoklī izgāja no viesnīcas un uz labu laimi sāka iet pa Montaboras ielu un tālāk uz priekšu pāri Konkordijas laukumam. Pirmajā mirklī Stīvens domāja par Glinu, taču grūtajā šķiršanās brīdī bija aizmirsis pajautāt Ričardam adresi — bet arī Ričards visu šo laiku nebija atrakstījis ne vārda. Tomēr Stīvens bija pārliecināts, ka aprindās, kurām viņš gribēja pievienoties, abi noteikti satiksies.

Bija patīkama saulaina diena; bālajās debesīs peldēja mirdzoši mākoņi. Ieraudzījis ar kupliem zaļiem kastaņiem apstādīto krastmalu, Stīvens sajūsmā gandrīz iekliedzās. Sulīgās lapas tikko manāmi ņirbinājās vējā, priecējot acis. Stīvens šķērsoja plašu prospektu un nonāca Sēnas krastmalā. Upe mirdzēja kā pelēks tērauds, — tās saulē dzirkstošie ūdeņi plūda gar krastā piesietajām liellaivām. Uz vienas no tām jauna gaišmataina sieviete ar pilnīgām krūtīm uz auklas žāva rozā veļu. Mazs balts sunītis lēkāja viņai pie kājām. Vīrietis ar katliņu galvā un kreklā bez piedurknēm sēdēja uz apgāzta spaiņa un smēķēja.

Sajūsmas pārņemts, Stīvens lēnām gāja gar krastu un, atstājis aiz muguras Karalisko tiltu un pāris sašķiebušos kioskus, pa Jauno tiltu atgriezās Sitē salā. Te viņš apstājās un priecājās par krāsu rotaļu upes ūdeņos, par tumšajām ēnām, kas aizvien vairāk sabiezēja milzīgajos mūros. Tikai tad, kad dienasgaisma pilnīgi izdzisa, viņš pagriezās, kā apreibis nopūtās un devās atpakaļ uz viesnīcu.

Pilsēta sāka mosties no svētdienas stinguma. Šķērsielās uz ziemeļiem no upes pakāpeniski atdzīvojās mazās kafejnīciņas. Durvis vēra pārtikas veikali, ielās paelpot svaigu gaisu izgāja vidusšķiras ģimeņu pārstāvji, uz sliekšņa iznāca dūšīgi vīri tepiķu auduma tupelēs. Pie maizes veikala, kas vēl bija slēgts, pulcējās mājsaimnieces un, mierīgi pļāpājot, gaidīja, kad to atvērs un būs iespējams nopirkt maizi. "Es esmu Parīzē," reibdams no šīs atziņas, domāja Stīvens, "beidzot, beidzot!"

Turpretī viesnīca "Kliftona", ietīta mistiskā puskrēslā, atgādināja drūmas kapenes. Šī sajūta bija tik spēcīga, ka Stīvenam gribējās pagriezties un doties vakariņot pie "Maksima" vai uz Cafe Riche — ar vienu vārdu sakot, uz kādu no tiem jautrajiem restorāniem, par kuriem viņš tik daudz bija lasījis. Tomēr viņš bija noguris un kautrējās viens uz turieni iet. Turklāt Stīvens bija nolēmis sevišķi daudz netērēt. No tēva dotās ikgadējās uzturnaudas bija atlikušas simt piecdesmit mārciņas, un ar šo summu jāiztiek visu gadu.

Tā nu viņš iegāja ēdamzālē, kas bija auksta kā pagrabs un galīgi tukša, tajā sēdēja tikai vecpuisiska izskata džentlmenis pelēki brūnos svārkos no Norfolkas vilnas auduma un, gaidot ēdienus, tāpat ēšanas laikā, bija iedziļinājies kādā grāmatā, tad vēl divas večiņas, kuras nepārtraukti par kaut ko sačukstējās (visi tris neapšaubāmi bija angļi), — un apēda savas pusdienas — zupu, jēra cepeti un skābu plūmju kompotu —, kas bija pilnīgi nevainojamas, taču apliecināja, cik maldīgs ir apgalvojums, ka Francijā franču kulināriju apguvuši visi pavāri. Taču nekas nespēja aptumšot Stīvena labo noskaņojumu. Svilpodams viņš uzskrēja pa kāpnēm savā istabā un gultā zem baldahīna aizmiga ciešā miegā.

Nākamajā rītā viņš nekavējoties devās uz Monparnasu. Pēc ilgākām pārdomām Stīvens bija nolēmis nevis iestāties Mākslas skolā, bet gan doties uz izcilo Akadēmisko skolu Selina bulvāri, kuru vadīja profesors

Diprē. Pēc Parīzes kartes, ar kura jau bija nodrošinājies viesnīcā,, viņš bez grūtībām atrada studiju. Skolas ēka atradās netālu no bulvāra — ar asgalu žogu un divām sargbūdām pie ieejas tā atgādināja kazarmas: studija bija augšstāvā. Ģērētas ādas smaka liecināja par to, ka agrāk te bijusi intendantūras noliktava, bet neciešamais troksnis, kāds valdīja virsstāvā, pārsteigtajam Stīvenam uz brīdi radīja iespaidu, ka šeit vēl aizvien ir izvietots karaspēks. Uzkāpis augšā, viņš izpildīja nepieciešamās formalitātes — pierakstījās pivmassier[2] — tas bija milzenīgs tēvainis ar plakanu seju, kurš savā pelēkajā svīterī un buraudekla biksēs atgādināja izbijušu bokseri un tāpēc jau ari tur atradās, — lai nepieļautu pārāk trakus izlēcienus —, un noskaidroja, ka nodarbība ir jau sākusies.

Lielā, gaišā istabā ar holandiešu kiāsni un sienām, ko, likās, veidoja vieni vienīgi logi, sēdēja apmēram piecdesmit mākslas studentu, un dīvaināku sabiedrību Stīvens vēl nebija redzējis. Lielākā daļa bija no divdesmit līdz trīsdesmit gadu veci vīrieši, tērpti atbilstoši visdažādākajām gaumēm, un pārstāvēja tie visdažādākās tautības — bārdaini slāvi, tumsnēji indieši, gaipa blondu skandināvu un daži amerikāņi. Ne mazāk īpatnēju ainu veidoja sievietes. Stīvena uzmanību saistīja kāda pavecāka pelēkā blūzē, turklāt dāma ar pensneju zelta ietvarā uzmanīgi vēroja audeklu savā priekšā — nu īsta lauku skolotāja pie tāfeles klasē.

Troksnis bija apdullinošs: jaunie mākslinieki bez mitas pļāpāja, pie tam skaļi un dažādās valodās, dziedāja un sasaucās pāri visai istabai. Šķita, ka tādā lērumā Stīvena ierašanās palika nepamanīta. Bet, kad viņš tumšajā garīdznieka tērpā ar cietu baltu apkaklīti un melnu kaklasaiti, kāda Klinkerstritā jāvalkā nākamajiem Dieva kalpiem, nedaudz nobālējis un samulsis, apstājās uz sliekšņa, studijā troksnis pēkšņi apklusa, un, par nelaimi, Stīvenam tika pievērsta visu klātesošo uzmanība. Pēc mirkļa kāda balss falsetā iekliedzās:

— Ahf C'est monsieur l'abbef[3]

Šim izsaucienam sekoja smieklu vētra. Galīgi apmulsis, Stīvens sameklēja ar krāsu nosmērētu tabureti, taču molberta nebija, un, ar grūtībām izlauzies brīvā vietā, viņš nolika uz ceļiem mapi ar zīmēšanas papīru.

Modelis — večuks ar garu sirmu matu kodaļu — atgādināja izbijušu aktieri un sēdēja tradicionālā pozā uz koka paaugstinājuma istabas vidū — nedaudz paliecies uz priekšu un ar roku atbalstījis zodu. Stīvenam poza nepatika, ari večuka sejas izteiksme bija garlaikota, vienaldzīga, taču neko nevarēja darīt, viņš paņēma ogli un sāka strādāt.

Vienpadsmitos ieradās mesjē Diprē — ap sešdesmit gadu vecs vīrietis, teatrāli skaists, ar biezām matu krēpēm, augstdzimušu stāju un kustīgām, nervozām rokām. Tiesa, viņa bikses aizmugurē un uz ceļiem nedaudz nokarājās, bet piegulošie svārki padarīja izskatu ceremoniālu, pat goddevīgu, ko vēl vairāk uzsvēra Goda leģiona ordeņa lentīte pie svārku atloka. Viņa negaidītā parādīšanās lika troksnim nedaudz pierimt, un nosacītajā klusumā profesors, apstaigādams istabu, laiku pa laikam apstājās, acis piemiedzis, apskatīja kādu audeklu un izmeta dažus aprautus vārdus, pavadīdams tos ar līganiem, plašiem žestiem, tā atgādinot ārstu, kas veic apgaitu slimnīcas palātās.

Ievērojis, ka profesors tuvojas viņam, Stīvens gatavojās izdzirdēt sveicienu vai arī kādu pieklājīgu jautājumu, bet mesjē Diprē izturējās vicnaldzigi, it kā uz viņu nekas neattiektos, un neteica ne vārda. Viņš tikai pašķielēja uz Stīvenu, daļēji aiz ziņkārības, bet visumā gan vienaldzīgi, tad paskatījās uz viņa zīmējumu un pēc brīža, pat uz-acis nepakustinādams, stāvēja blakus jau nākošajam studentam.

Vienos dienā atskanēja zvans. Vienā mirklī sacēlās neiedomājama jezga, modelis pielēca kājās, it kā no krēsla viņu būtu uzsviedusi atbrīvota atspere, un, velkot kājas, nokāpa no paaugstinājuma, bet studenti, pametuši otas un oglītes, barā drāzās uz durvīm. Kopīgās straumes rauts, Stīvens pretēji savai gribai sekoja viņiem apjucis un vīlies. Negaidot viņš blakus izdzirda kādu patīkamu balsi:

—   Jūs esat anglis, vai ne? Es jūs tūlīt ievēroju. Mans uzvārds ir Česters.

Stīvens pagrieza galvu un ieraudzīja glītu jaunekli, ar kuru varēja būt apmēram vienā vecumā, smaidot lūkojamies uz viņu. Gaišmatains, ar bedrīti zodā un ar garu, tumšu skropstu apēnotām zilām acīm, viņš radīja pievilcīga un pilnīgi vaļsirdīga cilvēka iespaidu. Viņš valkāja vecu Harovas audzēkņa kaklasaiti.

—     Es jūs pagaidīšu lejā! — viņš iesaucās, kad ļaužu straume jau iznesa viņu pa durvīm.

Uz ielas Česters sniedza Stīvenam roku:

—    Ceru, jūs nedusmojaties, ka es sāku ar jums runāt. Mums, atnācējiem no Lamanša pretējā krasta, nenāks par sliktu, ja šo salašņu vidū turēsimies kopā.

Pēc nomācošās uzņemšanas, kādu Stīvens bija piedzīvojis studijā, viņš labprāt gribēja ar kādu sadraudzēties. Stīvens nosauca savu vārdu, un Česters, bridi paklusējis, ierosināja:

—    Kā būtu, ja jūs paēstu pusdienas kopā ar mani?

Viņi aizgāja pa bulvāri.

Krodziņš, uz kuru viņi devās, atradās ļoti tuvu — Selina laukumā. Tā bija šaura telpa ar zemiem griestiem, gandrīz vai kā pagrabs, un uz to veda seši pakāpieni; blakus neliela, tumša virtuvīte, pavardā dega ogles, uz iesma cepās gaļa, bet gaisu pildīja vara trauku rīboņa un patīkama ēdiena smarža. Gandrīz visi galdiņi jau bija aizņemti, pie tiem sēdēja galvenokārt Diprē audzēkņi, bet Česters, ilgi nedomādams, izveda viņu mazā pagalmiņā, ko greznoja košumkrūmi, un tālākajā nostūrī, mierīgi noņēmis kartīti ar uzrakstu "Aizņemts", veikli uzsvieda platmali uz pakaramā un noradīja Stīvenam uz krēslu.

Viņi vēl nepaguva apsēsties, kad no virtuves lielā sašutumā izsteidzās tukla sarkansejaina sieviete.

—   Nē, nē, mister Harij… šis ir mesjē Lamberta galdiņš.

—    Lūdzu neuztraucieties, Šobēras kundze. — Česters pasmaidīja. — Jūs taču zināt, ka mesjē Lamberts ir man liels draugs. Pie tam viņš vienmēr nokavē.

Šobēras kundzi paskaidrojums nemaz neapmierināja, viņa strīdējās pretī, taču beigu beigās Harija Čestera valdzinājums, lai ari kā viņa centās tam pretoties, uzvarēja. Atzīdama sakāvi, • viņa paraustīja plecus un pacēla pie priekšauta jostas piesieto tāfelīti, uz kuras ar kritu bija uzrakstīta ēdienu karte.

Česters ierosināja pasūtīt dārzeņu zupu, gaļu Bordo gaumē un sieru brī. Uz galda jau stāvēja karafe ar putojošu gaišo alu.

—    Visumā brīnišķīga vecene, — pasmaidot piezīmēja Česters, kad viņa bija aizgājusi.

Ēdot viņi turpināja dzīvi sarunāties un ar neizsmeļamu asprātību deva banāli trāpīgus raksturojumus tiem, kas pusdienoja turpat līdzās. Par itāli Bondello viņš teica, ka tas iepriekšējā gadā — iedomājies tik! — esot savus darbus izstādījis Salonā, bet Pjērs Omerls esot pazudis cilvēks, kurš katru dienu izdzerot pudeli pērno, — pašreiz viņš ieturēja maltīti koj>ā ar kādu sasarkušu sievieti platmalē; viņu ieraugot, Česters smaidā pacēla uzacis. Viņš Stīvenam uzdeva ari pāris pieklājīgu jautājumu, kas attiecās uz viņu pašu. Kad atnesa kafiju, viņš, mulsi paklusējis, laikam uzskatīja par nepieciešamu dažus vārdus teikt arī par sevi.

—    Interesanti, kā bez kļūdīšanās var atpazīt universitātes audzēkni! — viņš iesāka, zīmēdams ornamentus uz rūtainā galdauta. — Arī Filips Lamberts ir tur mācījies. Pēc Harovas, — Česters aši paskatījās uz Stīvenu, — ari man vajadzēja iestāties Kembridžā… ja es visu nebūtu pametis mākslas labā.

Un ar atbruņojošu smaidu viņš Stīvenam izstāstīja, ka viņa tēvs bijis bagāts tējas plantāciju īpašnieks Ceilonā, bet māte palikusi atraitne un atgriezusies dzimtenē, apmetusies Haigeitā lielā savrupmājā ar daudziem kalpiem. Protams, viņa dēlu ļoti lutinot un ar naudu neskopojoties. Parīzē viņš uzturas jau pusotra gada.

—      Šeit dzīvot ir neparasti jautri, — viņš nobeidza. — Es nbteikti parādīšu jums visas ievērojamās vietas.

—     Ko jūs domājat par Diprē? — jautāja Stīvens.

—     Viņš ir vissaprātīgākais no visiem Parizes skolotājiem. Zināt, viņš ir apbalvots ar Goda leģiona ordeni.

Juzdamies mazliet nepatīkami, Stīvens klusēja. Česters viņu pārsteidza tā, kā varētu iespaidot pirmo reizi redzēts zīmējums — patīkams, taču viņa gaumei pārāk sarežģīts.

Viņi izdzēra kafiju. Apmeklētāji sāka izklīst.

—     Kā šķiet, jūsu draugs Lamberts šodien te neieradīsies, — Stīvens beidzot ieminējās, lai pārtrauktu klusumu.

Česters iesmējās.

—     Filips ir liels klaidonis. Neviens nevar pateikt, kad viņš parādīsies… un ar kādu skaistulīti.

—    Vai ari viņš mācās pie Diprē?

—    Viņš strādā mājās… tas ir, ja strādā. Redzat, viņam pieder savs kapitāls, viņš ir izbraukājis visu Eiropu, mācījies Romā un arī Vīnē. Bet tagad kopā ar sievu īrē mazu dzīvoklīti Invalīdu esplanādes tuvumā. Mm-jā… — Česters palocīja galvu. — Desmond, man jums jāsaka, ka misis Lamberte ir pikanta sieviete. Bet, protams, īsta lēdija.,

Ši frāze atkal nepatīkami ieskanējās Stīvenam ausīs, un viņš greizi paskatījās uz sarunas biedru, brīnīdamies, kā viņš tā var izteikties par pazīstamu dāmu. Taču, iekams viņš paguva uz šo jautājumu rast atbildi, Harijs Česters pēkšņi iztaisnojās.

—     Lūk, arī Filips nāk.

Palūkodamies tuip, kur raudzījās Česters, Stīvens ieraudzīja slaidu, uzsvērti elegantu, apmēram trīsdesmit gadus vecu vīrieti īsā brūnā žaketē ar atsegtu krekla krūtežu, ko greznoja krāšņa kaklasaite. Bālā seja ar tumšiem lokiem ap acīm izskatījās sapņaini gurdena. Spožie melnie mati bija galvas vidū akurāti pāršķirti ar celiņu, bet vienā pusē pār balto pieri krita sproga. Viņa manierēs un visā ārienē paudās mākslotība, slinkums, garlaicība un iedomība.

Pienācis pie viņu galdiņa, viņš iespieda padusē spieķi un pūlējās novilkt citronkrāsas cimdu, noskatīdams Česteru ar mazliet nicinošu uzjautrinājumu.

—    Paldies, vecais, ka pasargājāt manu galdiņu. Bet nu taisieties, ka tiekat. Es uz diviem esmu kādu uzaicinājis, un aukle man nebūs vajadzīga.

—     Mēs taču ejam, Filip. — Cestera balsi bija saklausāma vienaldzība. — Paklausies, es tevi gribētu iepazīstināt ar Desmondu. Šodien viņš sāka mācīties pie Diprē.

Lamberts paskatījās uz Stīvenu un pieklājīgi palocījās.

—     Desmonds tikai pagājušā semestri pabeidza Oksfordu, — Česters pasteidzās piebilst.

—    Tiešām? — teica Lamberts. — Bet kādu koledžu, drīkst jautāt?

—    Svētās Trīsvienības, — atbildēja Stīvens.

—     Lūk, kā! — Lamberts māksloti pasmaidīja, atsedzot līdzenus baltus zobus, un. novilkdams otru šauru zamšādas cimdu, kas prasīja daudz laika — un to viņš veica nekautrēdamies, pilnīgā klusumā —, pasniedza Stīvenam mazu roku. — Priecājos iepazīties. Es esmu beidzis tieslietu fakultāti. Lūdzu, nesteidzieties. Es varu sameklēt arī citu galdiņu.

—    Varat būt drošs, ka esam jau pabeiguši, — pieceldamies teica Stīvens.

—     Tad atnāciet pie manis uz tēju. Trešdienās ap pieciem mēs vienmēr esam mājās. Harijs jūs atvedīs. Tagad mēs būsim divi no Oksfordas un viens, — viņš smaidot paskatījās uz Česteiu, — kurš gandrīz iestājās Kembridžā.

Šobēras kundzes steidzīgi atnestais rēķins jau bija nolikts uz galda. Tā kā Česters izlikās to neredzam, Stīvens paņēma papīriti un, neievērodams pēkšņos un diezgan skaļos Harija iebildumus, samaksāja.

7. nodala

>

Jaunās brīvības ietekmē Stīvens ātri un pavisam viegli uzsāka vispatīkamāko dzīvi, jo vairāk tādēļ, ka nedēļu pēc ierašanās Parīzē viņš saņēma vēstuli no Stilvoteras; to lasot, viņam kā akmens novēlās no sirds. Uzsvērdams, ka viņu ļoti sāpinot Stīvena pēkšņā aizbraukšana, tēvs visumā viņam piedeva-. Viņš rakstīja, ka šī tieksme nodarboties ar gleznošanu (vārds "aicinājums" bija nosvītrots) acīmredzami bijusi pārāk spēcīga, lai Stīvens tai pretotos. Bet "varbūt arī būtu labāk", ja viņi abi, kā Stīvens ierosinājis, uzskatītu šo gadu ilgo pārtraukumu par tādu kā "pārbaudes laiku". Pagaidām viņam neesot iebildumu pret viesnīcu, kurā Stīvens dzīvojot; viņš pazīstot dēlu pārāk labi, lai vērstos pie viņa sirdsapziņas, un vēloties, lai Stīvens dzīvotu atbilstoši savam stāvoklim un lai viņam nekas netrūktu.

No rīta pamodies, Stīvens vēl aizvien jutās pārsteigts, ka dzīvo Parīzē un patiesi nodarbojas ar glezniecību. Viņš piecēlās, ātri apģērbās un, tā kā brokastis "Kliftonā" nesolīja neko patīkamu, devās uz mazo kafejnīcu aiz stūra. Par trīsdesmit sū viņš dabūja krūzi karstas kafijas ar pienu un divas kārtainās, tikko no krāsns izvilktas maizītes. Pastaiga līdz studijai vēsajā rīta gaisā deva īstenu baudu. Steidzīgu cilvēku pūļi, policisti zilos apmetņos, agri piecēlušās mājsaimnieces ar pilniem iepirkumu groziem uz rokas, kareivis aveņkrāsas biksēs, divas uz slotām atbalstījušās pļāpīgas vārtu sardzes, sētnieks, kas izlej spaini notekā, ar svaigiem dārzeņiem piekrauti rati, kas izbrauc no Centrāltiigus, — viss viņā raisīja sajūsmu, pat asie, griezīgie kliedzieni, daudzvalodīgā murdoņa, zvanu maigās skaņas un dūmakas ieskautās pelēkās ēkas, skaistie baltie tilti un brīnišķā upe, kurā saule jau bija iesviedusi savu pirmo staru mirdzumu.

Toties ar studijā valdošo gaisotni viņš vēl nebija apradis. Nekārtība un nemitīgais troksnis traucēja koncentrēties. Likās, ka daudzi audzēkņi nāca šuip nevis lai strādātu, bet gan lai izklaidētos un ļautu vaļu savām zemiskajām tieksmēm. Viņi smējās un dziedāja, rupji izjokoja cits citu, gāja uz kafejnīcu, kur nerimdamies skaļi pļāpāja, strīdējās, ķildojās, ar ģērbšanās stilu un manierēm cenzdamies izrādīt, ka pieder bohēmai. Sarunājās viņi vietējā žargonā, pārzināja visus pēdējos "virzienus", atzina Manē, Degā, Renuāru un dažnedažādi viņus atdarināja, nicināja Milē un Engru, kritizēja Delakruā un gandrīz neko nespēja radīt paši.

Bija ari tādi, kuri mācījās ļoti cītīgi. Stīvenam blakus sēdēja poļu tautības jauneklis no mazas provinciālas pilsētiņas netālu no Varšavas — godkārības skubināts, viņš bez graša kabatā bija atbraucis uz Parīzi. Lai samaksātu par mācībām pie Diprē, viņš veselu gadu bija nostrādājis par nesēju Monparnasas stacijā. Viņa uzcītība bija biedējoša, taču talants neizpaudās nekādi. Bieži Stīvens cerēja, ka Diprē, veicot savu ikdienas apskati, ar kaut vienu vārdu izbeigs šīs bezcerīgās mokas. Tomēr profesors neteica neko, tikai palaboja kādu līniju un bezkaislīgā tonī norādīja, kur nav ievēroti kompozīcijas likumi. Tikpat vienaldzīgi viņš izturējās pret Stīvenu, lai gan pāris reižu, aplūkojis Stīvena darbu, profesors nomēroja viņu ar dīvainu, gandrīz vai tādu kā vērtējošu skatienu, it kā nebūtu agrāk redzējis.

Pamazām Stīvens nojauta, ka zem Diprē ārējā saltuma un augstprātības slēpjas asas vilšanās rūgtums, tāda cilvēka žultains iekaisums, kurš dvēseles dziļumos apzinās, ka viņa jaunības sapņi un cerības ir cietušas pilnīgu neveiksmi. Vai gan cilvēkam, kurš ar savu neredzēto šedevra grib iekarot pasauli, kaut ko var nozīmēt oficiālo aprindu atzinība, iespēja ik gadu izstādīt savus darbus Salonā (kur vienmēr izdevīgā vietā tiek piekārta nevainīga sižeta glezna), sēdēt padomēs un komisijās, "baltos cimdos" pārstāvēt mākslu valdības pieņemšanās? Par savu skolu Diprē nekad nebija īsti interesējies un vēl mazāk par saviem audzēkņiem, ja vien ar smeldzīgu skaudību neievēroja spējīgāku talantu nekā viņš pats. Aiz augstprātības slēpās iztukšots cilvēks, kurš bija spiests pakļauties tam otram, par kādu sevi izrādīja tāds, kurš bija vairāk

pelnījis līdzjūtību nekā nicinājumu. Un tagad, kad profesors vīzdegunīgi ienāca studijā, Stīvens vienmēr iztēlojās, kāds viņš izskatīsies dienas beigās — lēni novilkdams šauros svārkus un nospodrinātos zābakus ar podziņām, pakustinādams notirpušos pirkstus, lai tik stipri nesāpētu tulznas, tad sakumpušu muguru apsēzdamies savā greznajā darbnīcā pie krāsns un, pievērsdamies nepabeigtajam audeklam "Kāzas Bretaņā", ar šausmām domādams: "Mans Dievs, vai patiešām man atkal jāķeras pie šī darba?"

Pusdienoja Stīvens kopā ar Česteru pie Šobēras kundzes, bet dažkārt vairījās no ciešas draudzības ar Hariju un, vienatnē pastaigādamies pa krastmalu, apēda maizīti ar šķiņķi, kas bija apziesta ar spilgti dzeltenām sinepēm. Tad viņš steidzās uz muzeju — Luvru vai Luksemburgas pili. Un, tikai tumsai iestājoties, viņš iznāca no garajām galerijām un, negaidīdams, kamēr aprod acis, gāja atpakaļ uz "Kliftonu".

Cesteram un vairākiem citiem jaunekļiem, ar kuriem Stīvens iepazinās pie Diprē, likās neizprotami, ka viņš pavada vakarus viens pats, tādēļ vairākkārt aicināja viņu līdzi uz Monmartru. Reiz viņš piekrita, un viņi visi septiņi devās uz krodziņu "Zilā cepurīte" netālu no Moulin de la Galette.

Taču Stīvens izjuta briesmīgu garlaicību, redzot ainas, kas likās esam dzīvības un jautrības pilnas, bet patiesībā bija muļķīgas un bezjēdzīgas. Deju zālē mīdījās, grūstījās un griezās iereibušu ļaužu pūlis, ko palielināja un izķēmoja desmitiem spoguļu — dejotāji veidoja neiedomājamas figūras, dārdot trešās šķiras orķestrim. Pastāvīgo apmeklētāju sejas ar iekritušiem vaigiem un mironīgām acīm radīja nomācošu, pat atbaidošu iespaidu. Tās pazīstamās kokotes, kuras viņam parādīja Česters, vienkārši bija pretīgas, un viņu kavalieri piegulošos melnos kostīmos izskatījās pēc drūmiem deģenerātiem.

Pēc kāda brīža jau stipri iesilušajai kompānijai piebiedrojās dažas jaunas sievietes. Stīvens sāka viņas ziņkāri aplūkot. Viņu rupjās balsis un familiārā izturēšanās, paradūms apskaut kaklu un skaļi čukstēt ausī visādus mīļvārdiņus izraisīja viņā pretīgumu un šķebīgu riebumu. Bāls un kluss viņš sēdēja kā sausumā izmesta zivs; negaidot viena no sievietēm pieliecās pie čestera, kurš bija pamatīgi iereibis, un, skatīdamās uz Stīvenu, kaut ko iečukstēja ausī. Česters locīdamies smējās.

Stīvens nepievērsa uzmanību, taču ceļā uz mājām pajautāja, ko viņa bija teikusi.

—    Neko sevišķu, veco zēn. Vina teica, ka tu esi dī-

' ' V '

vainis, — skaidroja Česters, it kā atvainodamies un neminēdams rupjo izteicienu. Stīvenam nopakaļ viņš nokliedza: — Man ļoti žēl, ka tev šodien nebija jautri. Neaizmirsti, ka trešdien mēs dodamies pie Lambertiem. Ienāc pie manis, iesim kopā.

Norunātajā dienā ap četriem Stīvens aizgāja uz Bonaparta ielas piecpadsmito namu, kur augšstāvā Harijs īrēja istabu. Uzkāpis pa stāvajām trepēm ceturtajā stāvā, Stīvens izdzirda skaļu ķīviņu un, atvēris durvis, kas bija atstātas pusvirus, ieraudzīja Česteru strīdamies ar maza auguma vīreli, ģērbušos apnēsātā mētelī, ar melnu platmali galvā, kurš, nepievērzdams Česteram nekādu uzmanību, vēroja savu palīgu, kas rosīgi bāza lielā maisā kamīna pulksteni, porcelāna vāžu pāri un dažādus istabas rotājumus.

—    Tagad atļaujiet jūsu pulksteni, mister Čester.

—     Bīsties Dieva, Moris, — protestēja česters, — atstāj man pulksteni. Nu kaut vai tikai šo reizi. Pagaidi līdz nedēļas nogalei, tad varēšu ar tevi pilnīgi norēķināties.

Šajā mirklī Česters ieraudzīja Stīvenu. Brīdi viņš apjuka, tad pienāca pie viesa un ar samocītu smaidiņu sejā teica:

—     Vai nav stulbi, Desmond? Izbeidzās nauda, un vajadzēja aizņemties. Bet tagad šie nolādētie kreditori mani galīgi aptīra. Parādā esmu tikai nieku. Kādus pāris simtus franku… Mēneša beigās es noteikti saņemšu čeku no māmuļas. Protams, es negribētu tevi lūgt, bet ja tu varētu…

Neliela pauze.

—    Es tev labprāt izpalīdzēšu, — Stīvens piekrita.

—     Liels paldies, vecais. Es pirmajā datumā tev atdošu ar procentiem. Saņem, Moris, laupītājs tāds. Bet tagad fout le camp[4].

Česters salocīja čaukstošās banknotes, kuras Stīvens izņēma no kabatas portfeļa, un pasvieda tiesas izpildītājam. Tas, samitrinājis pirkstus, divreiz tās pārskaitīja, tad klusējot palocīja galvu, izbēra maisa saturu uz galda un paklanījies izslīdēja kopā ar savu palīgu laukā no istabas.

—     Nu, tikām vaļā! — jautri iesmējās Česters, it kā būtu vērojis brīnišķīgu joku. — Man būtu ļoti žēl šķirties no saviem vecajiem podiem. Un, protams, ari šis… — Nolicis vāzes atpakaļ uz kamīna dzegas, viņš nevērīgi atvēra mazu plakanu kārbiņu, un Stīvens ieraudzīja apaļu sudraba medaļu zilā zīda lentītē. Pieticīgi nodūris skatienu, Česters klusēja, tad ar apburošu, mazliet mulsu smaidu piebilda: — Par šādām lietām nemēdz runāt, Desmond. Bet, ja nu jūs, tā teikt, esat mani pārsteidzis… tā ir Alberta medaļa. Es to saņēmu pirms pāris gadiem.

—    Par ko, Čester? — negribot izjūtot cieņu, jautāja Stīvens.

—      Par tā saucamo slīcēju glābšanu. Kāda muļķa vecene pārvēlās pār Folkstonas tvaikoņa bortu. Par to viņu nevar vainot: jūrā bija velnišķīga vētra… Ziema. Es ielēcu viņai pakaļ. Tāds nieks, ka pat runāt nav vērts. Ūdenī mēs pabijām ne ilgāk par pusstundu, kamēr tvaikonis apgriezās un nosūtīja laivu, kas mūs uzņēma. Taču diezgan, laiks doties ceļā. Ja nepasteigsimies, tēju varam nokavēt.

Česters bija atkal savā parastajā labajā garastāvoklī un visu laiku pļāpāja un smējās, kaniēr viņi kāpa lejā un gāja pie Lambertiem, kuri mita aklā ieliņā aiz Dukenas avēnijas. Tur bruģētā pagalmā atradās neliels pelēks namiņš ar spilgti zaļām durvīm un tāpat nokrāsotām kastēm pie logiem, kas liecināja, ka šeit dzīvo cilvēks ar māksliniecisku gaumi. Henrija IV laikmetā šis namiņš droši vien bija kalpojis par vārtu sarga mājiņu kādai lielai ēkai. Šaurajās istabās bija diezgan tumšs, smaržoja pēc ēdieniem un nesen dedzinātas aromātiskās dūmu sveces, taču arī šeit bija jūtama mākslinieciska gaume: daži izklaidus novietoti paklāji, krellīšu aizkari, bambuka krēsli. Uz pianīna spāņu šalle.

Par spīti Cestera nemieram, viņi bija ieradušies pārāk agri. Lamberts snauda atpūtas krēslā pie izdzisuša kamīna un, kad viņi ienāca, vēl nebija atmodies no pēcpusdienas snaudiena un ar grūtībām pavēra smagos plakstus. Turpretī misis Lamberte viņus saņēma ļoti laipni. Viņa bija augumā liela un stalta, mazliet vecāka, nekā Stīvens bija domājis, lielām zaļām acīm, tādiem kā asiem sejas vaibstiem, viegli rūsganiem matiem un ar visām rudniatēm raksturīgo pienbalto ādu. Misis Lambertes pēcpusdienas kleita ar skaisto apaļo kakla izgriezumu un platajiem, garajiem svārkiem bija darināta no balta brokāta.

Kamēr Česters saiunājās ar misis Lamberti, Stīvens varēja mājas saimnieci vērot — viņa sēdēja pie lakota aizslietņa, mākslinieciskā pozā izliekusi garo kaklu; pamanījusi jaunekļa ciešo skatienu, viņa, šķelmīgi smaidīdama, nolūkojās uz viņu.

—    Ceru, ka jums patīk mans tērps?

Tā kā viņa šķita gaidām komplimentu, viņš atbildēja:

—    Esmu pārliecināts, ka Vistlers labprāt gleznotu jūs šajā apģērbā.

—     Cik burvīgi! — Un viņa konfidenciāli piebilda: — Es pati to šuvu.

Drīz viņa izgāja un atgriezās, nesdama uz sudraba paplātes vairākas tasītes, daudzas plānas sviestmaizītes ar krešu salātiem un sīkus cepumus. Kad misis Lamberte sāka liet tēju, Lamberts nožāvājās un izstaipījās.

—    Tēja! — viņš iesaucās. — Es nevaru dzīvot bez tējas. Lai svētīta uzmundrinoša tēja! Elīza, man stiprāku. — Paņēmis tasīti, viņš to nevērīgi šūpoja. — Varbūt, ka tieši šī tēja ir atvesta no tavām plašajām plantācijām

Ceilonā, Harij. Vai tā nav iedvesmojoša doma? Saki droši, ja tu pazīsi tās garšu. — Lamberts paskatījās uz Stīvenu. — Nu, abata kungs, ko jūs darāt šai pretīgajā pilsētā?

Stīvens nosarka. Viņš saprata, ka Česters par viņu sastāstījis.

—    Droši vien jums liekas smieklīgi, ka topošs garīdznieks pievēršas glezniecībai. — Un viņš īsi paskaidroja, kā nokļuvis Parīzē.

Kad viņš pabeidza, mirkli iestājās klusums, bet tad Lamberts ar savu parasto ironiju iesaucās:

—    Bravo, abat! Tagad, kad jūs esat izsūdzējis grēkus, mēs tos pilnīgi piedodam.

Bet Elīza, nedaudz paliekusies uz viņa pusi, ar valdzinošu smaidu nočaloja:

—    Droši vien glezniecība jūs ļoti saistīja. Iedzeriet vēl tēju.

Pieceldamies, lai pasniegtu viņai tasīti, Stīvens ieraudzīja pie sienas trīs japāņu manierē uz zīda atainotus vēdekļus. Viņš apstājās, pārsteigts par zīmējuma smalkumu.

—    Kas gleznojis šīs jaukās lietas?

Lamberts pacēla uzacis. Tad aizsmēķēja cigareti un māksloti vienaldzīgā tonī atbildēja:

—      Taisnību sakot, mīļo abat, tas biju es. Ja jūs nejutīsities garlaikots, varu jums parādīt vēl kaut ko.

Viņš nolika tasīti uz galda, no mazā priekšnama atnesa vairākas gleznas un gurdenām kustībām citu pēc citas nostādīja uz augsta krēsla, kas atradās pie loga, lai tās tiktu labāk apgaismotas.

Gandrīz visas tās bija mazas un tematiskā ziņā neievērojamas — ziedošs ķiršu zars zilā vāzē, divi sēru vītoli pārliekušies pār aizaugušu dīķi, zēns salmu cepurē sēž lapenē pie upes, taču katrā no tām bija savdabīgs dekoratīvisms, kas ainu padarīja skaistāku. Šī īpašība atdzīvināja bālās gleznas, piešķirot tām smalku burvību.

Apskatījis audeklus, Stīvens pievērsās Lambertam.

—     Es nebiju domājis, ka jūs spējat tā gleznot… Tas ir apbrīnojami.

Lamberts vienaldzīgi paraustīja plecus, kaut ari uzslava acīmredzami iepriecināja, bet viņa sieva dedzīgi spieda Stīvena roku.

—     Fils ir īsts ģēnijs. Viņš meistaro ari portretus. — Ar mirdzošo skatienu viņa ilgi kavējās pie Stīvena. — Ja jums gadīsies pircējs… ņemiet vēra, ka visus darījumus kārtoju es.

Tad pie ārdurvīm atskanēja zvans un ieradās pārējie viesi. Viņi visi bija kā īpaši izraudzīti šim namam, kur valdīja izsmalcinātības un bohēmas atmosfēra: jauneklis baltās zeķēs ar manuskriptu padusē, mazliet vecāks vīrietis taisniem pleciem un neparasti izsmalcinātu ārieni — no Amerikas vēstniecības, modelis Ņina, kuru Stīvens bieži bija redzējis pie Šobēras kundzes, stalts pavecs francūzis ar monokli acī, kurš ar aizkustinošu galantumu skūpstīja Elīzai roku, un viņa tam kā iespējamam pircējam veltīja vissmalkākos glaimus. Atnesa svaigu tēju, Lamberts lēja glāzēs viskiju, balsis ieskanējās skaļāk, un drīz Stīvens, uzskatīdams, ka pirmo vizīti nekad nevajag ieildzināt, piecēlās un sāka atvadīties. Gan Filips, gan viņa sieva lūdza, lai viņš atnākot vēl. Misis Lamberte pat pārtrauca sarunu ar kādu viesi, lai pavadītu jaunekli līdz durvīm.

—      Svētdien atnāciet pavizināties kopā ar mums laivā pa upi. Mēs sarīkosim pikniku Šamprosī. — Viņa apklusa un, iepletusi acis, it kā veltīdama sarunas biedram vislielāko uzslavu, teica: — Ziniet, jūs ļoti iepatikāties Filipam.

Un svētdienā, bet pēc tam arī nākošajās dienās Stīvens devās līdzi Lambertiem, dažreiz viens, bet dažreiz kopā ar Česteiu vai arī kādu citu draugu, uz burvīgajām vietām starp Šatiļjonu un Melēnu, kur Sēna met ļoti skaistus līkločus. Pie Jaunā tilta viņi iekāpa tvaikonītī, aizbrauca līdz Ablonai, noīrēja laivu un slinki airēja pret lēno zaļo straumi, kas mierīgi plūda ar Senāras mežu apaugušajos krastos, tad piestāja pie kāda krastmalas restorāna un brīvā dabā pie vienkārša dēļu galda pusdienoja.

Laiks bija brīnišķīgs, koki zaļoja visā savā skaistumā, kāršu rozes un saulespuķes pilnos ziedos. Mirdzošā saule un glāstošais vējiņš, svaigais gaiss, patīkamā sabiedrība, pārsteidzoši jaunais, ko viņš redzēja un dzirdēja — spalgais liellaivas svilpiens, strādnieka blūzes krāsa, poza, kādā stāvēja slūžu sarga sieva, asi iezīmēdamās debesu fonā — tas viss, bet, galvenais, apziņa, ka beidzot viņš ir "sevi atradis" mākslā, Stīvenā raisīja sajūsmas trīsas, ietekmēja viņu kā reibinošas vielas. Lamberts bija burvīgs, ja neskaita īsos, drūmos melanholijas posmus, viņš spīdoši pavilka viņus visus trīs uz zoba, izmezdams te asprātību, te — epigrammu, bet tad no galvas deklamēdams garus Verlēna fragmentus un Bodlēra "Ļaunuma ziedus".

—    "Svētāka nekā Inda," — viņš klusi, reižu pa reizei apstādamies, lai atņemtu elpu, deklamēja, iemērcis garos pirkstus aukstajā ūdenī; šaurās krūtis cilājās, matu šķipsna uzkritusi uz mitrās pieres. — "Šīs lillijas… kā alabastra trauki… tik dzidri rožainas… un saltas… kā ūdens nimfas krūtis…" Un tā tālāk.

Starp citu, viņu saistīja ne tikai dabas skaistums — ik reizi, ja sieviete, kura viņu apkalpoja restorānā, bija daudzmaz izskatīga, viņš sāka neapvaldīti ar viņu koķetēt, nevērodams sievas sakaitinātos skatienus.

Sākumā Stīvens ņēma līdzi albumu, jo gribēja visu redzēto uzskicēt, taču Lamberts ar savu zobgalīgo smaidu iznīcināja viņā jebkādu vēlēšanos to darīt.

—     Jums, dārgo abat, jāuzkrāj iespaidi šeit. — Viņš viegli piesita pie pieres. — Pēc kāda laika… kad jūs būsiet viens… tas viss atkal atausīs atmiņā.

Kādu svētdienas vakaru, pēc ārkārtīgi patīkami pavadītas dienas, Stīvens, izkāpis Senbernāras krastmalā, atvadījās no Lambertiem un diviem citiem izbrauciena dalībniekiem un devās mājup uz viesnīcu. Saule, kas šai mirklī bija jau nozudusi aiz Trokadēro kupola, spīdēja visu dienu. Dienas karstuma pievarēti, viņi bija izpeldējušies upē lejpus Ermitāža aizsprosta, pusdienās apēduši aukstu foreli un pastēti, klāt piedzerdami dižciltīgo šambertēnu, tad aizmiguši siltajā zālē zem Senāras meža dižskābaržiem.

Cik labi Stīvens jutās! Adu nedaudz kņudināja iedegums, plaušas bija pilnas ar svaigo lauku gaisu, pēc peldes aukstajā ūdenī drebēja katra dzīsliņa… Viņš tik tiešām atradās labsajūtas kalngalos!

Kad Stīvens gāja pāri Bevras ielai, no šaurām namdurvīm viņam tieši pretī iznāca kāds cilvēks, tēipies smagos zābakos, netīrās buraudekla biksēs un salāpītā zilā nesēja blūzē. Ap kaklu bija nevērīgi apsiets sarkans lakats. Viņš atgādināja strādnieku, kas atgriežas mājās pēc nogurdinošas darbadienas, bet kaut kas viņa ārienē ar izvērstajiem pleciem un lepni pacelto galvu lika Stīvenam satrūkties. Viņš metās pakaļ nepazīstamajam.

—    Glin!

Ričards Glins pagriezās, — viņa seja bija sadrūmusi un nopietna —, taču, paskatoties cilvēkā, kurš tuvojās, viņš izlīdzināja pierē grumbas.

—    Tas esi tu, Desmond… Tātad atbrauci!

—     Pirms piecām nedēļām. — Aiz apmierinātības Stīvens staroja. — Visu laiku es cerēju, ka agri vai vēlu uzskriešu tev virsū. Paklau, es pašreiz virzos atpakaļ uz viesnīcu. Iesim un kopā paēdīsim vakariņas.

—     Nu, — domīgi bilda Glins, — būšu priecīgs, ja izdosies kaut ko iekost. Šodien neesmu ēdis ne kripatiņas.

—     Mans Dievs, ko tad tu darīji?

—       Gleznoju… no sešiem rītā, — Glins ar drūmu ietiepību atbildēja. — Kad strādāju, par brokastīm aizmirstu… sevišķi tad, kad man nepadodas šīs nolādētās gaismēnas.

Ričarda ahātdzeltenās acis nepacietīgi iemirdzējās, liecinot par sasprindzinājumu, kādu prasīja ilgie un dedzīgie radošie meklējumi. Viņš satvēra Stīvena roku, un abi devās tālāk.

8. nodala

Ar sarkano kaklautu un apkaltajiem smagajiem zābakiem Glins izraisīja zināmu apjukumu "Kliftona" ēdamistabā. Vecajam angļu lordu tradīciju garā audzinātajam zāles pārzinim tas nemaz nepatika, bet divas vecmejtas, kuras līdz šim Stīvenu vēroja ar labpatiku, pārsteigumā un reizē arī sašutumā sačukstējās. Turpretī Ričards nemaz nelikās uztraukts un apsēdies ar interesi apskatījās apkārt.

—    Dieva dēļ, kāpēc tu šeit dzīvo, Desmond?

—    Tiešām nezinu… laikam tādēļ, ka esmu pieradis.

Glins pagaršoja zupu — taukainu šķidrumu, kam piejaukti milti.

—     Varbūt tev patīk, kā šeit gatavo ēdienu? — viņš pieļāva tādu iespēju.

Stīvens iesmējās.

—     Es saprotu, ka diez kas nav. Taču otrais ēdiens nebūs slikts.

—      Par ļaunu nenāktu vis. — Ričards pārlauza vēl vienu pīrādziņu. — Es taču teicu, ka esmu izsalcis. Kādu vakaru es tevi aizvedīšu uz tādu vietu, kur var paēst, kā nākas.

—    Pie Šobēras kundzes?

—     Ak, Kungs, protams, nē! Tikai ne uz šo aktiem ēstuvi!… Ienīstu atdarinājumus gan ēšanā, gan glezniecībā. Nē, es tevi vedīšu uz ormaņu bistro, kas atrodas blakus manai majai. Vari nešaubīties, krogā, kurn apmeklē važoņi, vienmēr labi baro. Tur gatavo tādu zaķa pastēti, ka vari vai mirt! — Glins apklusa. — Pastāsti, ko dari.

Stīvens labprāt, pat ar sajūsmu, sāka sīki klāstīt par savu dzīvi un darbu. Viņš aprakstīja rīta "atsēdēšanu" pie Diprē, vissiltākajos toņos raksturoja draudzību ar Česteru un Lambertu, liriski atainoja kopīgos braucienus uz Šamprosī. Sākumā Glins klausījās ar daļēji sarkastisku, daļēji iecietīgu smaidu, taču pamazām viņa seja kļuva nopietna, un viņš iesāņus paskatījās saninas biedra.

—       M-m-jā! — viņš novilka, kad stāsts bija galā. — Kā redzu, tu esi bijis ļoti aizņemts. Varbūt vēlāk uzkāpsim pie tevis un aplūkosim, ko esi pa šo laiku paveicis.

—    Bet man gandrīz vai nav nekā, ko rādīt. — Stīvens pasteidzās atbildēt. — Tikai dažas skices. Saproti, es galvenokārt trenējos līniju tehnikā.

—    Es saprotu, — teica Glins.

Un klusēdams sāka košļāt sīksto angļu pudiņu, kuru "Kliftonā" pasniedza kā saldēdienu. Vairāk nekā piecas minūtes viņš neteica ne vārda. Tad drūmi sarauktām uzacīm tieši palūkojās uz Stīvenu, un viņa skatienā bija redzams atklāts nopēlums.

—     Desmond, — viņš teica. — Vai tu gribi gleznot, vai arī visu dzīvi muļķoties kā tie "Bohēmas" personāži?

—     Es tevi nesaprotu.

—     Tad paklausies. Šajā pilsētā mīt apmēram desmit tūkstoši dīkdieņu, kuri iztēlo sevi par māksliniekiem tikai tādēļ, ka nedaudz mācās, drusku skicē, bet vakaros sēž kafejnīcās un kulsta mēles par saviem nedzīvi dzimušajiem šedevriem. Arī tu esi gandrīz kļuvis par tādu. Velns lai parauj, tu taču veltīgi tērē laiku, Desmond. Gleznošana ir darbs un vēlreiz darbs. Smags, velnišķīgi grūts darbs, kas izvelk tev visas dzīslas. Bet tu vizinies pa Sēnu, gulšņā laivā kopā ar neprofesionālu pozētāju, kurš deklamē Verlēnu un Bodlēru.

Stīvens sašutumā piesarka.

—    Glin, tu esi netaisns. Česters un Lamberts ir kārtīgi cilvēki. Lambertam neapšaubāmi ir liels talants.

—     Muļķības! Ko viņš ir uzgleznojis? Ar ko nodarbojas? Darina tukšības japāņu manierē: izkrāso vēdekļus, zīmē sīkumus… Protams, tas nav maz, piekritu, bet tik sīki… tik sadomāti… un tik nenozīmīgi.

—     Bet tas taču ir vulgāri — gleznot lielus audeklus.

Aizvainotais Stīvens neviļus nocitēja Lamberta

iemīļoto izteicienu, un Glins tūlīt saprata, no kurienes vējš pūš. Viņš nežēlīgi iesmējās.

—    Un ko tu teiksi par Rubensu un Korredžo vai ari Delsarto, par viņu grandiozajām iecerēm, vai par večuku Mikelandželo, kurš apgleznoja visus Siksta kapellas griestus ar savu gigantisko "Pasaules radīšanu" un strādāja tik neatlaidīgi, ka vairākas naktis negulēja, bet, ja ari gulēja, tad neizģērbies? Kā tev šķiet, viņi visi ir vulgāri? Nē, Desmond… Lamberts ir tikai spējīgs amatnieks, niecīgs mākslinieks, par kuru neviens nebūtu neko dzirdējis, ja ne viņa enerģiskā sieva. Man pret šo zēnu nav iebildumu, tagad es pirmām kārtām domāju par tevi, Desmond. Tev ir tas, par ko Lamberts ar prieku pārdotu savu dvēseli. Un es negribu noskatīties, kā tu muļķības dēļ apbedī savas spējas. Kas attiecas uz Hariju Česteru, — Glins nobeigdams teica, — vai patiesi tu rādies tik naivs, ka vēl līdz šim neesi viņu iztaustījis?

—    Es tevi nesaprotu, — Stīvens drūmi atbildēja.

Glins gribēja ari šo jautājumu draugam izskaidrot,

taču atmeta šo domu un tikai nicinoši pasmaidīja.

—    Cik daudz viņš jau ir izspiedis no tevis?

Stīvens tumši nosarka. Česters vairākas reizes bija

aizņēmies nelielas summas, un tagad viņa parāds bija jau pieci simti franku, bet vai tad Harijs netika bildis godavārdu visu atdot?

—     Zini, ko es tev teikšu, Desmond, — jau mierīgāk turpināja Glins, — tu neesi pareizi sācis, esi iekļuvis nelāgā sabiedrībā un, visļaunākais, esi tapis par īstu dīkdieni. Ja tu nekļūsi prātīgāks, tad pats sev iznīksi kapu. Atceries, ka visdziļāk ellē atrodas mākslinieks, kurš nestrādā.

Iestājās ledains klusums. Kaut gan Stīvens aizstāvējās, tomēr, klusībā salīdzinot savas bezmērķīgi pavadītās stundas ar Glina spriego darbadienu, viņš apkaunējās.

—    Kas man darāms? — pēdīgi viņš jautāja.

Glina drūmais skatiens noskaidrojās.

—     Vispirms jātiek ārā no šīs muļķīgās atpūtnieku mājas, no kuras pa gabalu dveš anglikāņu gars. t

—    Kad?

—    Tūlīt.

Stīvena sejā bija redzams tāds apjukums, ka Glins iesmējās, taču pēc mirkļa atkal kļuva nopietns.

—     Es nevaru tev piedāvāt naktsmītnei savu midzeni. Bet es zinu kādu vīru, kuti ar prieku tevi uzņems.

—    Kas viņš ir?

—      Viņu sauc Zeroms Peirā. Tētiņš Peirā. Viņš ir pavecs, ne sevišķi nodrošināts un būs tikai priecīgs, ja kāds viņam palīdzētu segt izdevumus. Dīvains tips, bet, goda vārds, īsts mākslinieks, nevis tāds kā tavi pretenciozie bohēmas pārstāvji. — Glina smīns bija nepatīkams, taču ātri nozuda. — Protams, ar Diprē būs jāizbeidz. Vari strādāt manā darbnīcā. Es tevi iepazīstināšu ar tirgotāju, no kura pērku krāsas. Viņu sauc Napoleons Kampo. Viņš dod preci uz kredīta… dažreiz. Tagad ejam.

Stīvens nebija noskaņots pieņemt negaidītus lēmumus un radīt pēkšņas izmaiņas savā dzīvē, tomēr Glina vārdos jaudās nepārvarams spēks, un viņa āriene pauda nesalaužamu pārliecību. Tādēļ Stīvens aizgāja uz viesnīcas kantori, pieprasīja pārsteigtajam un aizvainotajam administratoram rēķinu un to apmaksāja. Tad sakravāja čemodānu un lika nonest lejā, atlīdzinādams par pēkšņo izvākšanos ar bagātīgām dzeramnaudām.

Glins stāvēja koridorā, un, pēc viesnīcas personāla domām, gatavais elles izdzimums salti vēroja šo ceremoniju. Beidzot viņš drūmi bilda:

—     Desmond, es tev iesaku velti nešķiest naudu. Tā vēl noderēs, pirms tu izkulsies ļaudīs. Ejam.

—     Pagaidi, Glin, viņi mums pasauks ormani.

—     Pie velna ormani. Vai tu esi pārāk vājš, ka nevari paiet? — Satvēris krietni smago čemodānu, Ričards uzmeta to uz pleca un devās uz durvīm. Stīvens viņam sekoja mirdzošajā ielas pustumsā.

Ceļš līdz Peirā miteklim bija patāls, taču Glins, kurš spēja rast negantu apmierinājumu, pieprasot no sevis visu iespējamo, gāja ātrā solī, ne reizi neapstādamies un nenoceldams čemodānu zemē. Beidzot kreisā krasta mazā, tumšā šķērsieliņā, nogriezies no Dasa ielas un Monparnasas bulvāra stūra, Glins iegāja pa greizām parādes durvīm līdzās konditorejai, kas bija apgaismota tikai ar vienu pie griestiem piekārtu lampu, toties ārkārtīgi tīra, un, lekdams pa trīs pakāpieniem reizē, uzskrēja pa akmens kāpnēm. Otrajā stāvā viņš apstājās un pieklauvēja pie durvīm, tad, nesaņēmis atbildi, pagrieza rokturi; aiz viņa iegāja ari Stīvens.

Viņi bija ienākuši trīsistabu dzīvokļa ēdamtelpā, kas tika izmantota ari viesu uzņemšanai un iekārtota ar pilsonisku pedantismu; pie galda, kas bija apklāts ar vaskadrānu, sēdēja mazs sagumis, piecdesmit gadu vecs vīrelis. Viņam bija plakana grumbaina seja un sapinkājusies bārda; nepievērsdams uzmanību noplukušam strazdam, kurš svilpoja būrītī pie loga, viņš paklusu kaut ko spēlēja uz okarinas; tērpies viņš bija vecā tumšā mētelī ar uzsistu apkakli un melnu katliņu galvā, lai gan istabā no izkurinātas krāsns dvesa karstums. Ieraugot Glinu, viņa skaidrajās jauneklīgas drosmes pilnajās acīs atplauka sirsnīgs skatiens. Viņš nolika instrumentu, piecēlās un draudzīgi, taču vienlaikus svinīgi noskūpstīja Ričardu uz abiem vaigiem.

—     Peirā, — īsi teica Glins, kad bija atbrīvojies no viņa apkampieniem, — es atvedu tev īrnieku. Tas ir mans draugs Stīvens Desmonds.

Zeroms Peirā novērsa skatienu no Glina un sāka domīgi aplūkot Stīvenu — šajā uzmanīgajā skatienā bija kaut kas naivs, bet reizē ari labvēlīgs.

—    Ja viņš ir tavs draugs, mon vieux[5], tad viņš kļūs ari par manu draugu. Atvainojiet, mesjē Desmond, ka jūs pieņemu šādā izskatā. Ričards zina, cik ļoti es baidos no caurvēja.

—    Ceru, ka mēs jums netraucējam, — samulsis teica Stīvens.

—     Ko jūs! Vakaros esmu pieradis meditēt. Dažreiz mana dvēsele šķiet brīnišķīga, bet citreiz atbaidoša. Šodien būšu priecīgs par visu, kas var izklaidēt manas domas, — viņš skumji pasmaidīja.

—     Peirā, Desmonds ir gleznotājs. Viņš strādās kopā ar mani… un ar tevi.

—    Jauki, — Peirā šo ziņu uzņēma kā kaut ko pašsaprotamu. — Priecājos jūs redzēt savās mājās. Pagaidām tā ir mana māja, kaut gan vispār pieder konditoram mesjē Biskam. Nav svarīgi. Mēs šeit dzīvojam kā vientuļnieki, tālu no skaistām sievietēm un īslaicīgas slavas spožuma, lai radītu šedevrus, kurus atzīs, kad būs pagājuši tūkstoš gadu pēc mūsu nāves.

—    Cik daudzsološa nākotne! — ar ironisku iecietību iesaucās Glins.

—    Tikai šāda nākotne uztur mūsu vēlēšanos dzīvot.

—    Bet kā tad ar Svēto Terēzi?

—    Nu, jā. Šīs cēlās dvēseles piemērs ir ārkārtīgi iedvesmojošs. — Peirā pievērsās Stīvenam. — Vai jūs esat bijis Spānijā?

—    Nē.

—    Tad mēs kādreiz tur kopā dosimies svētceļojumā. Avila de 1os Kabaljeroa… Klosteris atrodas Kastīlijā aiz granīta sienām kā vainags mežonīgu klinšu vidū, bet tālumā zilgo Hredosas kalni… vasarā to kveldē svelmainā saule, ziemā — stindzina sals.

—    Vai esat tur bijis?

—    Daudzas reizes. Tikai sapņos.

Glins sāka skaļi smieties.

—      Brīdinu tevi, Desmond: šis ir vājprātīgais, kurš nekad nav kāju spēris baznīcā, riebīgi izsakās par pāvestu un izjūt kaut kādu muļķīgu godbijību pret Svēto Terēzi.

Peirā nosodoši pašūpoja galvu.

—      Mans draugs, nepiemini šīs maigās un pašaizliedzīgās senās Kastīlijas sievietes vārdu, kura atjaunoja šo tenkotāju un sliņķu karmelītu samīdītā senā ordeņa tradīcijas. Viņa ar prātu sāka šo darbu, lika lietā gan valdzinājumu, gan kautrību, gan lūgšanas, gan neapstrīdamus pierādījumus, savienodama svētās neizsmeļamo pacietību ar kuģa kapteiņa stingrību. Turklāt viņa bija dzejniece.

—     Es aizeju, — Glins smīnēdams teica un devās uz durvīm. — Ļauju jums pašiem tuvāk iepazīties. Rīt septiņos esi manā darbnīcā, Desmond. Ar labunakti.

Viņš aizgāja. Pēc neilga brīža Peiiā pienāca pie Stīvena un sniedza roku.

—    Ceru, ka jutīsities šeit kā mājās, — viņš vienkārši pateica.

9. nodala

»

Stīvens Glina un Peirā ietekmē sāka jaunu dzīvi, ko, pilnīgi pretēji viņa līdzšinējiem uzskatiem par mākslinieka gaitām, aizņēma nemitīgs darbs. Žeroms Peirā visā Plezānas kvartālā bija pazīstams kā "Peirā tētiņš" un bija cēlies no viszemākajiem slāņiem: tagad jau mirušie vecāki, kurus viņš ar lepnumu vienmēr pieminēja, bija tikai zemnieki un apstrādāja dažus nožēlojamus hektārus Nantes tuvumā. Pats Peirā trīsdesmit gadus tika nostrādājis valsts dienestā; viņš bija sīks paraugierēdnis ar kokvilnas drēbes uzročiem un alpakas auduma svārkiem, veselām dienām viņš rakās pa putekļainām mapēm Tiesu pilī. Visa mūža laikā Peirā tikai vienu reizi bija izbraucis ārpus Francijas robežām un ari tad kā trešās šķiras persona uz Indiju nosūtītās juridiskās komisijas sastāvā. Tur viņš visu brīvo laiku pavadīja zem Kalkutas zooloģiskā dārza augstajām palmām un kuplajiem ceratoniju kokiem, naivā sajūsmā vērodams krātiņos dzīvniekus. Pēc dažiem mēnešiem, kad viņš atgriezās dzimtenē, ministrijā ierēdņu skaitu samazināja un Peirā aizgāja pensijā, kas bija tik niecīga, ka tik tikko pietika maizei. Vēlāk, pilnīgi negaidot, viņā atmodās mākslinieks — agrāk Peirā nemaz nebija interesējies par mākslu — un viņš sāka neatlaidīgi gleznot. Pie tam viņš ne tikai izrīkojās ar krāsām, bet arī ar mierīgu sirdsapziņu uzskatīja sevi par ģēniju. Dzīvē viņš nevienu stundu nebija mācījies ko tādu, bet tagad darināja draugu portretus, atainoja ielas, nepievilcīgas ēkas, kāzu procesijas, priekšpilsētas rūpnīcas, ziedu pušķus, ko turēja kāda roka; viņš radīja kompozīcijas džungļu fonā: kailu sievieti ar augstām krūtīm un vareniem gurniem sēžam uz rēcoša tīģera, bet apkārt izlokās sarežģīti palmu, liānu un visu krāsu orhideju savijumi izdomātā mežā, brīnumainā un mežonīgā, kurā mīt čūskas, lēkā mērkaķi, saķērušies kopā, it kā cīnīdamies uz dzīvību vai nāvi. Izstrādājot šādus tematus, viņš drebēja un svīda; lai nenoģībtu, viņš līdz galam atvēra logu, nebaidīdamies, ka varētu apsaldēties.

Kaimiņi raustīja plecus un smaidīja, apskatot šos darbus, kuri pārdošanai par piecpadsmit frankiem bija izlikti pie viņa draudzenes, godājamās atraitnes Hafnēgeles kundzes, kurai dažas mājas tālāk piederēja dāmu cepuru veikals un kuru Peirā visnotaļ cienīja. Atskaitot krāsu tirgotāju Napoleonu Kampo, kurš ņēma Peirā audeklus kā samaksu —, baumoja, ka Kampo mājas bēniņos ir uzkrājies ne mazums drazu, ko radījušas badā nonākušo mākslinieku otas —, neviens gan Žeroma gleznas nepirka, un tās noderēja par ieganstu Kasteles ielas ļaužu labsirdīgai un neapvaldītai jautrībai. Tomēr Peirā neatlaidīgi turpināja gleznot, un, kaut ari bieži cieta trūkumu, viņam izdevās piepelnīties. Reizē ar okarinu, ko spēlēja prieka pēc, un mežragu, viņš prata muzicēt arī ar vijoli un klarneti. Izmantojot šo apstākli, viņš uzrakstīja dažus sludinājumus un, uzvilcis labākās drānas, izplatīja tos sava kvartāla iedzīvotāju vidū.

UZMANĪBU!

ŽEROMS PEIRĀ mākslinieks un mūziķis

māca bērniem mūziku, harmonikas spēli un ari solfedžo. Sestdienās no diviem līdz pieciem. Ātri panākumi garantēti. Vecāki var piedalīties nodarbībās.

Mācību maksa mēnesī — pieci franki par skolēnu.

Skolēnu skaits ir ierobežots.

Vasara viņam lieti noderēja prasme muzicēt ar mežragu — katru ceturtdienu pēc pusdienas viņš spēlēja orķestri, kas valdzināja auklītes un viņu aprūpējamos Tileriju dārzā. Bet, kad sevišķi nomāca trūkums, vienmēr varēja sagaidīt bērnības drauga Alfona Biskā palīdzību. Biskā tagad bija Plezānas konditors, vidēja vecuma korpulents pilnīgi plikpaurains vīrietis, kurš tīri sentimentālu jūtu vadīts — drīzāk gan pieminot senās dienas Nantes skolā, nevis maksājot par Peirā reižu reizēm uzspiestajām gleznām, — vienmēr māksliniekam izlīdzēja grūtā brīdī, iedodams pastētes burku vai gaļas pīraga gabalu.

Stīvens drīz vien saprata, ka Peirā ar savām paražām un dzīvesveidu bija tikpat neparasts un pārsteidzoši oriģināls kā viņa gleznas. Šis it kā vientiesis bija apveltīts ar darbīgu, zinātkāru pratu, uzkrājis zināšanas no gudriem, krastmalas antikvariātos lēti pirktiem sējumiem, viņš bieži parādīja savu erudīciju, ielaizdamies naivos spriedelējumos par vēsturi, viduslaiku teoloģiju vai tik nesalīdzināmiem tematiem kā Aleksandrijas Kosma, kurš 548. gadā pasludināja, ka Zeme ir apaļa, un svētā Avilas Terēze, kuru viņš, būdams ateists, mierīgi bija izvēlējies sev par aizstāvi.

Par spīti šīm dīvainībām, viņš bija un brave homme et un bon camarade[6], kā pats izteicās. Stīvens cēlās agri, bet Peirā vēl agrāk, lai paņemtu pienu un svaigo maizi, ko Alfona dēliņš katru rītu atstāja pie durvīm. Pēc vienkāršajām brokastīm Peirā apsēja priekšautu un mazgāja traukus: tad, iedevis graudus un ūdeni strazdam, ko bija pievācis uz ielas ar kaķa pārkostu spārnu un pēc ievainojuma sadzīšanas gribēja palaist brīvībā, viņš sagatavojās darbam — uzcēla uz pleca molbertu un krasu kasti, paņēma lielu sarūsējušu lietussargu, lai nodrošinātos pret laika pārmaiņām — un tad kājām devās uz kādu vientuļu nostūri pilsētas nomalē — Ivri, Šarentonu vai Pasī, kur, neņemdams vērā garāmgājēju rupjās asprātības un bērnu ļaunos jokus, aizmirsa visu, iegremdēdamies noslēpumainajā radīšanas ekstāzē, kad uz audekla dievišķā vīzijā tiek attēlots dzelzceļa depo, tramvajs vai dūmvads.

Tajā pašā brīdī ari Stīvens izgāja no mājas; katru rītu viņš steidzās uz Bjevras ielu, lai jo ātrāk sāktu izmantot skaidro ziemeļu gaismu, kas pēc saullēkta pieplūdināja Glina darbnīcu caur jumta lodziņiem. Ričards nekad nežēloja sevi un tikpat nesaudzīgs bija arī pret Stīvenu, ar kuru izrīkojās asi un rupji kā skolnieku.

— Parādi, ko tu spēj, — viņš stingri teica. — Ja pēc pusgada nebūšu apmierināts, es atdošu tevi Dievam tam Kungam.

Glina modele Anna Montēla bija stalta gadus trīsdesmit veca brunete, līdzīga kalsnai čigānietei. Viņa patiešām bija cēlusies no Rumānijas čigāniem, bet viņas senči droši vien bijuši ungāri, taču Glins viņu sastapa attālā Ziemeļvelsas nostūrī. Āda viņai bija rupja, un, tā kā viņa vienmēr, staigāja ar kailu galvu, tērpusies melnos svārkos un zaļā blūzē, bez cimdiem un mēteļa, tad brāzmainajos vējos, kas pūta no upes, viņas rokas un vaigi bija sasprēgājuši. Tomēr plakanā, appūstā seja ar asi iezīmētiem acu dobumiem un platiem vaigu kauliem izstaroja apbrīnojamu spēku. Darbnīcā viņa mīkstās mājas kurpēs kustējās bez trokšņa, no skatiena vien atminēja Glina vēlmes un bija visklusākā būtne, kādu Stīvens jebkad sastapis. Viņa bija gatava pozēt jebkurā laikā un cik vien ilgi vajag, bet pēc seansa, neteikusi ne vārda, izslīdēja ārā no studijas un. atgriezusies no Centrāltirgus ar daudziem pirkumiem, uz mazās krāsniņas gatavoja gulašu vai vārīja kafiju zili emaljētā raibā kannā ar nosistu snīpi; šī kafijas kanna vēlāk bija redzama vienā no vispopulārākajām Glina gleznām "Le Cafe Natinal"[7].

Glins nekad nemēģināja Stīvenu pamācīt, taču nemitīgi prasīja oriģinālu uztveri, centās panākt, lai viņš atsakās no ierastajiem priekšstatiem un attēlo priekšmetus tā, kā redz, un nevis, kā uz tiem pieņemts skatīties vai kā tos uztver citi.

—    Ņem paraugu no Peirā! — iesaucās Glins. — Lai katra glezna būtu tavs un nevis cita darbs.

—    Tu tik augstu vērtē Peirā?

—      Pēc manām domām, viņš ir izcils, — ar dziļu pārliecību atbildēja Glins. — Viņam ir primitīvā mākslinieka tiešā oriģinalitāte. Tagad par viņu smejas kā par vecu dīvaini. Bet pēc divdesmit gadiem ļaudis plēsīsies viņa gleznu dēļ.

Viņi strādāja daudz un ari sala. Darbnīcā valdīja briesmīgs stingums un, nedēļām ritot, kļuva aizvien aukstāks, jo Glins vadījās pēc spartiešu teorijas, ka cilvēks nevar neko jēdzīgu radīt komfortablos apstākļos. Stīvens glezniecību vairs nevērtēja kā jauku, valdzinošu mākslu. Savu mūžu viņam nebija bijis bargāka režīma. Bet Glins pieprasīja vairāk un vairāk uzupurēšanās.

Kādu dienu, kad Stīvenam reiba galva un šķita neiespējami to izturēt, Glins dziļi nopūtās un nometa paleti.

—    Pārtraukums! — viņš paziņoja. — Citādi man galva plīsīs. Vai tu proti braukt ar velosipēdu?

—    Protams.

—    Laikam apbraukāji draudzes locekļus Oksfordas apkārtnē. Ar ātrumu četras jūdzes stundā.

—    Es varētu uzrādīt arī labāku laiku.

—   Jauki, — Glins plati pasmaidīja. — Paraudzīsimies, no kā tu esi taisīts.

No darbnīcas viņi devās uz kvartālā vienīgo velosipēdu veikalu, kas piederēja Pjēram Bertello, vecam sacīkšu riteņbraucējam, kas slimās sirds dēļ sportam vairs nederēja; sirdi viņš bija sabojājis, kaisli mīlēdams pērno, bet savā laikā tika ieguvis trešo vietu velobraucienā apkārt Francijai. Tas bija mazs, paplucis iestādījums, kur līdz pat griestiem bija sakrauti velosipēdi, bet aiz veikala atradās remontdarbnīca.

Viņi iegāja veikalā, kur neviena nebija.

—     Pjēr! — iekliedzās Glins un paklaudzināja pa leti.

No dibenistabas iznāca apmēram deviņpadsmit gadus

veca meitene, neliela auguma, spēcīga, tērpusies melnā svīteri, melnos plisētos svārkos un melnās zemās kurpēs, kas bija uzautas basās kājās.

—    Tā esi tu, — Glins teica.

—    Kas gan cits? Varbūt Sābas ķēniņiene?

—    Kāpēc tu neesi cirkā?

—    Ziemā tas ir slēgts. — Viņa runāja strupi, nepieklājīgi, iespiedusi rokas sānos un iepletusi kājas.

—     Kur tad ir tavs tētiņš?

?

—     Krāc.

—      Hm… Stīven, tā ir Emmija Baitello. — Viņa garlaikoti paskatījās uz viņu, bet Glins turpināja: — Mums uz dienu vajadzīgi divi velosipēdi. Tikai labi.

—    Mums visi ir labi. Ņemiet, lūk, tos divus malējos. — Stīvens vēroja, kā meitene noceļ no āķa vispirms vienu, tad otru velosipēdu un prasmīgi pārbauda riteņus. Viņai bija bāla nopietna seja, zema, nedaudz izliekta piere. Deguns pareizi veidots, taču ar uzrautu galiņu, kas norādīja, ka viņa nākusi no vienkāršās tautas. Ja nebūtu meitenīgas krūtis, ko uzkrītošas vērta cieši piegulošais svīteris, viņa atgādinātu labi noaugušu zēnu. Negaidot viņa pagriezās un ievēroja, ka Stīvens uz viņu skatās. Redzot, kā meitene saltām, vienaldzīgām acīm viņu nopēta, Stīvens piesarka — meitenes ārienē jaudās nekaunība, kas viņu aizskāra. Tikmēr Glins abus velosipēdus bija piestūmis pie durvīm.

—    Emmij, vai tu negribi pavizināties kopā ar mums?

—    Kā tad es varu? Kurš sargās veikalu? Varbūt mans vecais dzērājs?

—    Tad citu reizi. Būsim atpakaļ vēl pirms tumsas.

Stīvens Glinam līdzi izgāja uz ielas. Viņi uzsēdās uz

divriteņiem un, pieliekušies pie zemajām stūrēm, sāka braukt — Glins pa priekšu, Stīvens aiz viņa — cauri Senžermēnas priekšpilsētai uz Versaļas vārtiem. Izbraukuši no pilsētas, viņi pa gludo, taisno ceļu traucās uz Vildavrē. Glins, laiku pa laikam atskatīdamies, drāzās galvu reibinošā ātrumā. Aiz muguras palika Sentapolina, Ponsantrēna un Melā, lūk, ari Zuzē garām, bet pēc tam Oržvāla. Beidzot, kad bija pievarēti apmēram trīsdesmit kilometri, Glins apstājās Luvsjēnas ciematā pie krodziņa. Viņš, smagi elpodams, kritiski nomēroja aizelsušos, sviedriem un putekļiem klāto Stīvenu, tad pasmaidīja.

—    Nav slikti, manu zēn. Tu neesi no tiem, kas padodas, vai ne? Šī īpašība tev var noderēt dzīvē. Iesim iedzert alu.

Tumšā, zemā telpā viņiem pasniedza aukstu alu, kas viņu izkaltušajām rīklēm bija īsta laime. Glins izsūca putas no bārdas un nopūtās.

—      Luvsjēnas apkārtne ir ļoti piemērota gleznošanai, — viņš sapņaini piezīmēja. — Renuārs un Pisaro brauca uz šejieni. Ari# Sislijs. Nākošo reizi mēs dosimies vēl tālāk. Emmiju ņemsim līdzi — viņa spēj uzturēt tempu. Labi brauc.

Atmiņas par sastapšanos velosipēdu veikalā Stīvenu vēl aizvien aizskāra. Viņš vēsi teica:

r

—    Tā jaunā sieviete man likās ārkārtīgi nepatīkama.

Glins skaļi iesmējās.

—      Apvaldiet savas jūtas, svēto tēv. — Un, bridi paklusējis, piebilda: — Taisnību sakot, viņa ir parasta staigule… tavs draugs česters varētu šo to pastāstīt… Taču ciets riekstiņš. Viņa izauga kopā ar sacīkšu braucējiem, klejojot pa Franciju. Ari tagad ap viņu pulcējas daudzi šīs izcelsmes jaunieši. Apmēram pusgadu viņa pavada turnejā ar Peroša cirka trupu.

—    Peroša?

—     Nu jā, Ādolfa Peroša. Kādreiz bija brāļi Peroši. Viens no viņiem nomira. Ar Ādolfu es tikos. Ļoti patīkams zellis. Arī viņa cirks ir pieklājīgs. Emmija tur izpilda triku ar velosipēdu. Runā, ka tas esot ļoti bīstams. Viņa daudz nopelna un uzvedas neatkarīgi. Pēc viņas domām, mēs neesam nekas, jo viņa zina, ka mums nav ne graša pie dvēseles. Bet viņa ir neiedomājami godkārīga un vēlas, lai es viņu gleznotu.

—    Vai tu to darīsi?

—    Nekādā ziņā, padibenes mani neinteresē. Bet man patīk viņu kaitināt. Viņa tomēr ir patīkams velnēns. — Viņš izdzēra.

—    Ejam. Dosimies ceļā.

Vēsajā vakara viņi lēnām brauca atpakaļ. Glins bija ļoti labā omā, atbrīvojies no nervu spriedzes; laiku pa laikam viņš dziedāja velsiešu tautasdziesmas un bija pilnīgi gatavs rītdienas darbam.

Pie velosipēdu veikala viņš paskatījās pulkstenī un iesvilpās.

—     Es esmu nokavējis. Man jātiekas ar Annu. Esi tik labs, nodod ari manu velosipēdu. — Glins iegrūda Stīvenam rokās riteni un aizskrēja.

Stīvens ar grūtībām iestūma abus velosipēdus veikalā. Tas bija tukšs, tāpat kā iepriekš. Viņš paklaudzināja pa leti, bet, tā kā neviens nerādījās, pagrūda dibenistabas durvis un mazā tumšā gaitenī uzskrēja virsū tieši Emniijai, kura nāca uz veikalu. Durvis aiz Stīvena noklaudzēja, un viņi atradās pustumsā, šaurā ejā, kas nebija platāka par sienas skapi. Stīvens bija apjucis un labu laiku nespēja neko pateikt, piepeši viņa sirds sāka sisties strauji kā āmurs. Emmija stāvēja tik tuvu, ka varēja sajust viņas ķermeņa siltumu, un neizprotamā saviļņojumā viņam aizrāvās elpa. Bet viņa bez jebkādām emocijām vai satraukuma vēroja viņu, it kā saprazdama, cik viņš apjucis. Tad salti, zobgalīgi pasmaidīja.

—     Que veux — tu ?[8]

Divdomīgais jautājums viņu apsvilināja kā uguns. Klusumā viņš sajuta savas mulsās sirds skaļos pukstus. Un svešādā, nedabiskā balsī atbildēja: — Es gribēju teikt… atvedu velosipēdus.

—     Vai labi izbraucāties? — Piemiegtām acīm viņa joprojām, it kā visu saprazdama, vēroja jaunekli un uzjautrinājās par viņa satraukumu, taču pati saglabāja pilnīgu mieru.

—    Jā… pateicos jums.

Atkal klusums. Viņa nekustējās. Beidzot viņš ar grūtībām pasniedzās un atvēra durvis.

—     Ceru, — viņš izstostīja kā skolnieks, — ceru, ka mēs vēl tiksimies.

Nokaunējies un pārguris Stīvens veltīgi centās nedomāt par viņu.

Tomēr ar katru nākamo tikšanās reizi viņa aizvien vairāk iekaroja Stīvena domas, un ari iemesli tam bija: iestājoties pavasarim, Glins pieprasīja doties izbraukumos ik nedēļu. Emmija Stīvenu piesaistīja un vienlaikus radīja riebumu. Viņš gribēja palūgt viņu pozēt, taču vienmēr pietrūka dūšas. Negadījās piemērots brīdis. Viņa Stīvenam palika mīkla, kuras jēgu viņš centās atminēt.

bet nespeja — zemapziņā tas viņu kaitināja un saniknoja.

Taču laiks ritēja briesmīgi strauji. Dienas kļuva garakas, kastaņi atkal uzziedēja, un Stīvens saprata, ka viņam atvēlētais gads tuvojas beigām. Vēstulēs no Stilvoteras — no tēva, Deivija, Klēras — aizvien biežāk tika uzdots jautājums, kad viņš atgriezīsies: viņu gaidīja, nē, nepavisam — aizvien neatlaidīgāk pieprasīja, lai viņš pārrastos.

Iestājās jūlijs, nokaitētā debesu velve zemu liecās pār pilsētu, un elpai trūka gaisa. Glins neieredzēja svelmi, pāris nedēļas izcietis, viņš nolēma kopā ar Annu braukt uz Bretaņu, lai paklejotu un uzgleznotu Golgātas krusta gājienu. Lamberti bija jau aizbraukuši uz Labolu, un tagad uz turieni devās ari Česters. Pat Peirā ierunājās par bēgšanu no Parīzes. Dzīvokļa īres līguma termiņš izbeidzās augustā, un viņš nolēma aizbraukt pie tēvoča uz Overnu.

Gan Ričards, gan ari Peirā lūdza, lai Stīvens viņiem pievienojas, taču pieņemt šos piedāvājumus nebija iespējams — savā pēdējā vēstulē mācītājs bargā tonī bija izteicis cerību, ka "Stīvens neatkāpsies no dotā solījuma", nedz ari aizkavēsies "Parīzē rodamās jautrības un izpriecu dēļ".

Izlasījis šo vēstuli, Stīvens aizsvieda otas pa roku galam un izgāja uz ielas. Viņš varēja doties uz ēnaino Buloņas mežu, tomēr bija pārāk īgns un nomākts, lai noskaņotos šādai pastaigai. Spītēdams nogurumam un tukšuma sajūtai, viņš sāka klejot pa pilsētu, nosoļodams pa pelēcīgajām ielām jūdzi pēc jūdzes. Veikali un kafejnīcas, kam viņš pagāja garam, sākumā šķita lielāki, bet pēc tam aizvien mazāki un mazāki. Nekur neviena cilvēka. Kādā tukšā kafejnīcā pie galdiņa, uzlicis galvu uz sakrustotām rokām, snauda viesmīlis. Stīvens slāja zem dzelzceļa tiltiem, pāri dzelzceļa sliedēm, kas, izlocījušās kā čūskas, šķērsoja kanālus, izgāja pa pilsētas vārtiem un apstājās tukšā putekļainā laukā ārpus Parīzes. Viņš bija nosvīdis un visu laiku sev atkārtoja: "Mans Dievs, kas par dzīvi… Un tēvs vēl domā, ka tā ir tikai bauda."

Atpakaļceļā viņš iegriezās Plezanas pastā un nosūtīja telegrammu:

"Desmondam. Stilvoteras draudzē. Saseksā Izbraucu rīt, deviņpadsmitajā jūlijā, ar tvaikoni.

Stīvens "

10. nodala

»

Nav lielāka prieka kā apciemot mīļas pazīstamas vietas, kas daļēji aizmirstas un tagad liekas vēl jaukākas nekā iepriekš, Stīvens domāja. Atlaidies zāļainajā Cilinhemas ezera krastā un izbaudīdams silto pēcpusdienas sauli, viņš vēroja, kā Deivids, joprojām neveikli, bet ar tādu centību, kas nākotnē solīja panākumus, met vizuli dzidrajā dzīlē pie ūdensrožu puduriem, kur slēpās līdakas. Tīro gaisu caurvija saules stari, visur savvaļas puķes, koki kuplā zaļā rotā; staip viršiem ziedēja sārtās mežrozītes, un to liegais aromāts sajaucās ar reibinošo vīgriežu smaržu. Augstu virs galvas lidoja baloži, bet no attālās Broutonas muižas fermas skanēja mājputnu balsis.

Stīvens nekādi nevarēja pierast pie domas, ka jau veselas divas nedēļas dzīvo mājās. Kopš brīža, kad Halboro stacijā viņu sagaidīja Deivijs un Kerolaina — ļoti taktiski no viņa vecākiem —, viss ritēja tik gludi, ka viņš vienkārši nebija ievērojis, kā paiet laiks. Lai nu kur, mājās ir labi, ja vien viņš netiktu uzskatīts par pazudušo dēlu, kuram ir piedots un pret kuru nu jāizturas ar vislielāko laipnību. Brokastis gultā, uz paplātes vēl neatgriezts The Times, ko agrāk vispirms lasīja tēvs, — līdz Stīvens beidzot paziņoja, ka viņam daudz labāk patiktu piecelties un rīta kafiju izdzert lejā kopā ar Deiviju. Brokastīs un pusdienās tika pasniegti viņa iemīļotie ēdieni —^ Bizlijs strādāja virtuvē ilgāk nekā parasti, bet Mould$ nesa groziem vislabākos augļus. Visas Stīvena vēlmes|vienā mirklī tika izpildītas, ieplānotas dažādas ekskur^jas — ar vārdu sakot, tuvinieki kopīgiem spēkiem diplomātiski mēģināja viņu atbruņot.

Par viņa nodarbošanos ar glezniecību neviens pat neieminējās — interese par to bija zudusi, kad jau pirmajā vakarā, izpildot mācītāja lūgumu, viņš parādīja savus audeklus.. Saraucis uzacis, pasmaidīdams un vienlaikus saīgdams, Stīvens atcerējās, cik godprātīgi, bet veltīgi tēvs centās novērtēt viņa darbu: redzētais tam sagādāja skaidri manāmu pārsteigumu, un tēva izbrīnītais skatiens sevišķu uzmanību pievērsa ainiņai, kurā bija attēlota sieviete, kas vējainā dienā žauj veļu.

Manu dārgo zēn… tu to uzskati… par skaistu?

—    Jā. Tas ir mans mīļākais darbs.

—    Neko nesaprotu. Saki, mīļais, kāpēc tev vajadzīga šī aukla ar veļu?

—      Tēv, te ir tāda krāsu rotaļa… Spilgti toņi uz pelēcīga fona un veca sieviete pelēki baltā kleitā…

Stīvens mēģināja izskaidrot savas idejas pamatojumu: krāsas nevajag jaukt, uz audekla tās jāklāj ar lāpstiņu. Taču tas nekādi nekliedēja mācītāja neticību un pārsteigumu. Iestājās ilgs klusums. Tad Stīvena tēvs, pēdējo reizi paskatījies uz gleznu, šaubīdamies un reizē vaicājoši pavērās viņā.

—    Jādomā, speciālists to pratīs novērtēt.

—    Šķiet, ka jā.

Kopš tā brīža nopēlumu aizstāja sevišķa uzmanība. Neparasti atmaigusī Kerolaina gludināja viņa uzvalkus, piešuva krekliem pogas, bet viņa māte izlēma pamest savu dīvaino pasauli un, pēkšņi atradusi lielo vilnas kamolu, no kura bija gribējusi adīt Stīvenam zeķes, kad viņš vēl mācījās Oksfordā, paziņoja, ka ķeras pie darba.

Viņi dzīvoja diezgan noslēgti, Stīvens jutās atvieglots, uzzinot, ka ģenerālis Desmonds ar sievu Džefriju devušies uz Skotiju medībās, taču lēdija Broutone, izdzirdējusi, ka Stīvens un Deivijs šodien būs pie Cilinhemas ezera, uzaicināja viņus uz tēju. Tagad Stīvens, vērodams jau jiiz pakalnu grēdas grimstošo sauli, nolēma doties ceļā. Viņš piecēlās, pagāja gar krastu un apstājās pie brāļa, l»urš, lai gan izrādīja noguruma pazīmes, neatlaidīgi turpināja mest vizuli klusajos ūdeņos. Loms pagaidām bija visai nožēlojams — trīs asari, tik mazi, ka ar tiem diezin vai varētu pabarot draudzes kaķi. Stīvens zināja, ka Deivijs kaislīgi mīl makšķerēšanu, tāpat kā jebkuru citu sporta nodarbību svaigā gaisā — šis jūtas bija pilnīgi pretējas viņa paša vienaldzībai un tik aizkustinošas, redzot zēna trauslo augumu un apzinoties, ka viņam nav sevišķi stipra veselība, tādēļ Stīvens ļoti gribēja, lai kāda liela, ievērības cienīga forele piepulcētos brāļa lomam. Viegli iedomāties, kādu prieku un lepnumu tad viņš izjustu.

Taču pacietīgā gaidīšana, laiku pa laikam ar kādu vārdu uzmundrinot brāli, nedeva sekmīgus rezultātus. Stīvens skumīgi nodomāja, ka Deivijam nekad nav veicies. Kamēr jaunākais brālis satina auklu, viņš aplika roku Deivijam ap pleciem un, paslavēdams veiklību, nopeldams nelabvēlīgos laika apstākļus — karstumu un spilgto sauli —, kā arī pēdīgi uzteikdams trīs mazo zivteļu lielumu un vērtību, kuras kā sausi kamoliņi gulēja groza dibenā, panāca, ka Deivijam atkal uzlabojās garastāvoklis.

—    Domāju gan, ka tagad man veicas labāk, — Deivijs cerīgi atbildēja. — Es ļoti centos. Un ari man šķiet, ka šīs zivtiņas ir tīri labas. Kā tev liekas, vai tās ir garšīgas?

—    Brīnišķīgas.

—    Vai patiesi… tās ir diezgan sīkas.

—    Jo sīkākas, jo garšīgākas, — Stīvens teica.

Viņi devās pār pļavām, jo negribēja iet pa garo ceļu ap Lapsu vārtiem, un, tā kā bija sauss, pār zemo grīslāju nonāca Broutonu rezervātā; visu ceļu Deivijs ar sev piemītošo dedzību jautri pļāpāja. Pēdējā laikā viņš bija manāmi izaudzis un izskatījās vecāks par saviem četrpadsmit gadiem; šajā grūtajā vecumā viņa kustības bija nervozas un nesaskaņotas, tādēļ izskatījās, ka viņš pārvietojas it kā grūdieniem. Tomēr viņa kalsnā seja bija kļuvusi mierīgāka un lēkmes, kā stāstīja Kerolaina, — kaut arī joprojām spēcīgas, atkārtojoties krietni retāk. Iecietīgi klausīdamies Deivija pļāpāšanā un vērodams gaismas rotaļu viņa smalkajos vaibstos, Stīvens juta, ka aizvien vairāk iemīl brāli. Šīs divas nedēļas viņi gandrīz nešķīrās.

No meža iznākuši, viņi pārkāpa pāri rezervāta dzelzs sētai, aiz kuras mierigi ganījās ganāmpulks, un drīz vien nonāca alejā, kas, apmezdama loku ap precīzi izveidoto dārzu aiz pļaviņas, noveda viņus tieši pie Viktorijas laika maslvas celtnes, kas bija būvēta no sarkana smilšakmens un izgreznota ar neskaitāmiem torņiem un tornišiem —, tālab lēdija Broutone ar lepnumu varēja apgalvot, ka viņas nams ir visaugstākais Saseksā.

Viņa pieņēma brāļus, sēdēdama šūpuļkrēslā pie atvērtajām dienvidu viesistabas balkona durvīm, un, atvainojusies par šo šķietamo slinkumu (dakteris pēdējā laikā savos ieteikumos kļuvis pārsteidzoši stingrs), tik priecīgi un silti viņus apsveica, ka viņi uzreiz jutās kā mājās.

—        Tad tu, Stīven, esi pārradies. — Paturēdama jaunekļa roku savējā, namamāte aplūkoja viņu no galvas līdz kājām. — Cik daudz skaista tu esi redzējis un iepazinis! Žēl, ka neesi uzaudzējis bārdiņu. Tomēr Parīze ir atstājusi' uz tevi labu iespaidu. Vai vari noskūpstīt man roku kā īsts francūzis?

—    Šo māku es neapguvu.

—    Cik žēl! — Viņa pasmaidīja. — Vai ne, Deivij?

—    Man būs ļoti žēl, lēdija Broutone, ja šī iemesla dēļ viņam vajadzēs tur atgriezties.

—     Pilnīgi pareizi. Redzi, Stīven, mēs visi esam ļoti priecīgi, sastapdami tevi atkal mājās. Lai to pierādītu, es tevi pacienāšu ar tēju un Saseksas kūkām. Vai neatceries, kā tev tās garšoja, kad tev bija tikpat gadu, cik tagad Deivijam?

—     Tik tiešām palicis atmiņā. Man vēl joprojām tās garšo. Un Deivijam ari.

Lēdija Broutona pasmaidīja un turpināja laipni tērzēt par dažādiem niekiem. Stīvens klausījās viņā un sajuta, ka tā vairs nav lēdija Broutone, kādu viņš bija agrāk pazinis. Viņam vienmēr bija patikusi šī mazā, sārtā, ne pārāk smalkā sieviete, kuras āriene pauda enerģiju, labsirdību un veselo saprātu. Jo sāpīgāk bija redzēt viņu gurdenu, aizdusas mocītu ar sarkaniem plankumiem sārtajā sejā.

—        Klēra drīz atnāks, — viņa teica. — Esmu pārliecināta, ka viņa grib tev parādīties platmalē ar rožu grozu rokās — tieši kā Geinsboro gleznā.

Lēdija Broutona nepaguva pabeigt, kad iegāja Klēra, taču ne jau no dārza un ne ar ziediem, ari platmale nebija viņai galvā, un sarkanbrūnajā kokvilnas kleitā ar kvadrātveida izgriezumu, kas tik ļoti piestāvēja zeltaini rudajiem matiem, viņa izskatījās nevis kā meitene no Geinsboro gleznas, bet drīzāk kā Bērndžonsa modelis. Stīvens vairs nespēja atcerēties, taču reiz bija viņai teicis, ka šī siltā krāsa, rafaēlistu iemīļotais tonis, viņai ļoti piestāv.

Klēras izturēšanās bija pārsteidzoši savaldīga. Neviens nespētu iedomāties, cik stipri viņai dauzījās sirds, cik ilgi viņa bija gaidījusi šo mirkli.

—     Klēra! — Stīvens piegāja pie viņas.

—    Cik jauki sastapt jūs šeit! — Viņa pasmaidīja. — Un ari tevi, Deivij. — No visas sirds viņa vēlējās, lai vieglais sārtums paliktu neievērots. Atkal redzēt Stīvenu, just viņa rokasspiedienu bija nopietnāks pārbaudījums, nekā viņa bija iedomājusies.

Tad pasniedza tēju — nevis pieticīgu cienastu ar sausiem cepumiem un plānām sviestmaizītēm, bet gan īstu ēdienu, kāds pienākas izsalkušiem skolniekiem: sarkankoka pārvietojamais galdiņš bija nokrauts ar vārītām olām, apaļmaizītēm, sendvičiem, zemenēm un Saseksas kūku šķīvjiem.

—     Mēs domājām, ka jūs pēc makšķerēšanas būsiet izsalkuši, — Klēra teica, skatīdamās uz Deiviju.

—     Mēs tik tiešām esam izbadējušies, — viņš priecīgi atzinās. — Tikai drusciņ ieēdām brokastīs. — No Klēras rokām viņš paņēma tasi un pieklājīgi, kaut gan diezgan drebelīgi, aiznesa lēdijai Broutonai un tad apsēdās.

—    Paldies, Deivij. — Lēdija Broutona, gribēdama izkliedēt vieglo samākslotības noskaņu jauniešu vidū, šķelmīgi jautāja: — Vai tev, Klēra, neliekas, ka Stīvens ir kļuvis par īstu parīzieti?

—    Viņš ir tāds kā novājējis. — Kāda muļķīga atbilde. Bet viņš bija atbraucis, un to izjust bija tik jauki un saviļņojoši, ka Klērai acis mirdzēja.

—      Nedomāju, ka franču ēdieni būtu ļoti sātīgi, — nopietni ieteicās Deivijs. — Man jau nu diezin vai patiktu kaut kādi gliemeži, varžu kājiņas un tamlīdzīgas uzkodas.

Visi iesmējās un pēc tam bija jautri. Deivijs, it kā gribēdams pierādīt anglosakšu pārtikas priekšrocības, apēda divus tortes gabalus, tad sāka dedzīgi apspriesties ar Klēru, kā vislabāk ķert līdakas; beigās abi nonāca pie atziņas, ka tādā dienā kā šī mušiņa būtu krietni labāka par vizuli.

—      Man liekas, ka mums biljarda istabā ir vairākas mušiņas, — pēc brītiņa domīgi piebilda Klēra. — Ja vēlies, es tev tās iedošu.

—    Patiešām, — Deivijs noteica. — Bet vai jums pašai nevajag? Es gribēju sacīt… vai jūs runājat nopietni?

—       Protams. Tās nevienam nav vajadzīgas. Iesim paskatīties.

Atvainodamies Deivijs steidzīgi piecēlās, atvēra durvis un, palaidis Klēru pa priekšu, izgāja.

Kad viņi bija aizgājuši, lēdija Broutona domīgi paskatījās Stīvenā, kuru vienmēr bija patiesi mīlējusi un par kuru tiešām sajūsminājusies. Tas, ka Stīvens bija atteicies no kalpības baznīcai, viņu nemaz nesarūgtināja — tik jūtīgam, kaislam un kautrīgam cilvēkam, pēc viņas domām, lauku mācītāja amats nebija piemērots. Viņu nemulsināja ari Stīvena aizraušanās ar mākslu. To viņa uzskatīja par neilgu fantāziju, pagaidu noslieksmi, kas, bez šaubām, izskaidrojama ar zināmu iedzimtu dīvainību (viņa labi atcerējās, kā meitenes gados bija šausminājusies par cienījamās misis Desmondas tēva neparastajiem akvarejiem) un nebūt ne ar samaitātību, jo vispār Stīvens bija izcila personība. Tomēr nevis patiesā cieņa, bet gan Klēras jūtu apzināšanās lika lēdijai Broutonai pieklājības robežās uzsākt sarunu par tematu, kas viņu satrauca. Pēdējo mēnešu laikā viņa ar līdzjūtību bija noskatījusies, cik izklaidīga un vienaldzīga ir viņas meita, un ar bailēm ievērojusi, ka dažkārt Klēra mēģina izkliedēt šo bēdīgo noskaņojumu ar izpriecām, kas viņai ir gluži svešas. Un tad vēl Džefrijs Desmonds nezin kāpēc sāka ļoti bieži pie viņām ciemoties — lēdija Broutona nespēja izturēties pret viņu labvēlīgi, kaut vai tikai tāpēc, ka runājot viņam bija paradums stiept vārdus. Džefriju viņa uzskatīja par izlutinātu, patmīlīgu, augstprātīgu un ne sevišķi gudru jaunekli un, tā kā pati bija apprecējusies ar cilvēku, kura patmīlīgā aprobežotība sagandēja viņas dzīvi vairāk nekā divdesmit gadus, tad Klērai tādu likteni nevēlēja.

Šīs domas pamudināja viņu jautāt:

—    Vai tu vēl neesi sastapis savu brālēnu?

—    Nē, visi Simlas iemītnieki ir Skotijā.

—    Džefrijs bieži pie mums vingrinājās šaušanā.

—    Tas viņam patīk. Bet vai medīt viņš gāja?

—      Viņš kopā ar Klēru krietni vien paklaiņoja pa pakalniem. Vispār viņi bieži mēdza būt kopā. Nesen, manuprāt, viņš viņu veda uz Bruklendu… uz autosacīkstēm.

—    Es nezināju, ka Klēru aizrauj autosacīkstes.

—      Nez vai viņai tās patīk… viņa vienkārši neprot atteikt.

Lēdija Broutona pasmaidīja. Pēc brītiņa viņa viegli paliecās uz Stīvena pusi un konfidenciālā, taču apzināti nevērīgā tonī turpināja: — Es mazliet uztraucos par viņu, Stīven. Viņa ir tik klusa, ierāvusies sevī. Cilvēki viņai tuvi, bet draudzēties nemāk. Viņa būs laimīga tikai tad, ja pareizi izvēlēsies dzīvesbiedru — ar vārdu sakot — dabūs labu vīru. Lieki teikt, ka mūžīgi nebūšu viņai blakus. Ļoti drīz Klēra var palikt viena. Mūsu māju viņa mīl, taču to pārvaldīt nav viegli, un var gadīties, ka tas viņai nav pa spēkam.

Lēdija Broutona neteica neko tādu, kas Stīvenam liktu justies neērti, taču bija pilnīgi skaidrs, kāpēc viņa šo sarunu sākusi. Iekams viņš paguva jķaut ko atbildēt, viņa uzlika mazliet pietūkušo roku ar paplašinātajām vēnām viņam uz pleca.

—    Man liekas, tu esi gudri darījis, ka apmeklēji Parīzi izvēdināt smadzenes. Un tavs brīnišķīgais tēvs ir rīkojies tikpat gudri, ka ļāva tev aizbraukt. Manā laikā jauni cilvēki vienmēr devās šādās turnejās. To uzskatīja ne vien par pilnīgu nepieciešamību, bet arī kā līdzekli, lai izdzītu jaunības dullumu. Jaunie cilvēki atgriezās, apprecējās un dzīvoja'kā labi muižnieki. Šāds ceļš jāiet ari tev, Stīven.

—    Bet ja nu… — Viegli nosarcis, viņš vairījās skatīties uz sarunas biedreni. — Bet ja nu man atkal jābrauc uz ārzemēm?

—    Kāpēc?

—    Lai turpinātu mācīties… un strādātu.

—    Kādā jomā?

—    Glezniecībā.

Lēdija Broutona pašūpoja galvu un iecietīgi papliķēja viņa roku.

—     Mīļo zēn, kad es biju jauna un romantiska, man likās, ka varu rakstīt dzejoļus, un sev par lielu kaunu tos ari uzrakstīju. Tomēr es visu pārvarēju. Pārdzīvosi arī tu.

Uzskatīdama sarunu par izbeigtu, viņa atlaidās atpūtas krēslā. Iekams Stīvens paguva iebilst, Klēras pavadībā ienāca Deivijs, nesdams japāņu gaumē apzīmētu metāla kārbu.

—      Stīven, paskaties, ko man iedeva Klēra. Kāda brīnišķīga ēsma, un cik daudz spoļu un auklu, kā arī ūdensdroša kaste.

—    Neaizmirsti, ka tagad tev jānoķer milzums zivju.

—     Protams, ar tādiem rīkiem… Eh, ja tās mācības nesāktos tik drīz.

—    Vai tad ziema nav labākais līdaku ķeršanas laiks?

—    Jā, protams. Tagad es ar nepacietību gaidīšu Ziemassvētku brīvdienas.

—    Kad vien būsi pie Cilinhemas ezera, noteikti ienāc pie mums uz tēju.

Stīvens piecēlās, lai atvadītos. Viņu aizkustināja Klēras laipnība pret Deiviju, rāmā gādība, kas, par spīti atturībai, bija manāma katrā vārdā un žestā. Rietošās saules pēdējā atblāzma zeltīja garo, ar kolonnām greznoto istabu, kura bija nevis smalki iekārtota, bet gan patīkama, un to apburošu vērta senatnīgas lauku mājas noskaņa. Pa logu bija redzamas divas skaistas, milzīga ciedru koka apēnotas pļaviņas, kuras jau sāka grimt vakara krēslā, aiz tām dižskābaržu mežs, sarkani jumtu plankumi, bet tālāk līdz pat apvārsnim Daunsas zaļo pakalnu jūra.

Ejot mājup, Deivijs ievēroja, ka viņa brālis ir neparasti kluss. Palūkodamies viņā, Deivijs teica:

—     Broutonu muižā gan ir jauki. Vai tu nevēlies tur biežāk ciemoties?

Bet Stīvens neatbildēja.

11. nodala

»

Bija ceturtdiena. Brokastis mācītāja mājā tuvojās beigām. Pie galda valdīja diezgan nomācoša gaisotne; Deivijs bija ģērbies formas tērpā, jo vakarā brauca uz skolu. Tomēr, paskatīdamies apkārt, Stīvens noprata, ka visi izjūt lielāku sasprindzinājumu, nekā šai brīdī būtu nepieciešams, gaisā bija jaušama sazvērestība. Pēdējās divās nedēļās, aizbildinādamies ar mīlestību, vecāki šad un tad centās ietekmēt viņa gribu; taču patlaban šī sajūta bija sevišķi asa.

Piecu minūšu laikā mācītājs jau trīs reizes bija skatījies pulkstenī un atkal to izvilka no kabatas; izdzēris kafiju, viņš, ne uz vienu neskatīdamies, teica:

—     Es nejauši uzzināju, ka misters Mansijs Pīterss ir parādījies mūsu novadā. Nelaimīgā kārtā viņam neizdevās ierasties uz otrajām brokastīm, tāpēc palūdzu viņu iegriezties pēc pusdienas.

—     Cik interesanti, tēvs, — nomurmināja Kerolaina, nepaceldama skatienu no šķīvja.

—    Vai tu domā to pašu misteru Mansiju Pītersu? — painteresējās misis Desmonda, it kā uzdodama iepriekš iestudētu jautājumu.

—      Jā, tu taču pazīsti misteru Pītersu, Stīven? — Uzrunātais tobrīd izgrieza no apelsīna mizas Deivijam figūriņu, taču, saprazdams, ka tēvs kaut ko jautā, pacēla galvu.

—    Tas ir pazīstams gleznotājs, Karaliskās akadēmijas loceklis.

Iestājās klusums. Satraukts, pēkšņi sastingušu seju Stīvens gaidīja, kad Bertrama izliktais slazds aizcirtīsies.

—     Mēs domājām, ka viņam būs interesanti apskatīt tavus audeklus.

Atkal neveikls klusums, ko steidzās pārtraukt Kerolaina, ar mākslotu jautrību ieteikdamās:

—      Lieliska izdevība, Stīven, vai ne? Tu varēsi uzklausīt viņa padomus.

—     Man liekas, — teica misis Desmonda, — ja vien pareizi atceros, Celtenhemas baseina zālē ir viena no Pītersa gleznām. Tā atrodas tieši virs dzelzūdens avota. Malverijas pakalni un aitu ganības. Ļoti patiesi.

—   Viņš ir viens no mūsu izcilākajiem māksliniekiem, — apstiprināja Bertrams.

—    Vai nav sarakstījis arī grāmatu, tēvs? — iejautājās Kerolaina.

—    "No Rafaēla līdz Reinoldsam" vai kaut kas līdzīgs.

—       Par skunstēm viņš sacerējis daudzas grāmatas. Vispazīstamākā ir "Māksla mākslas dēļ".

—       Būs jāpaņem no bibliotēkas, — nomurmināja Kerolaina.

—      Vai tev nebūs iebildumu, ja viņš apskatīs tavas gleznas? — pagriezies pret dēlu, ar negaidītu stingrību jautāja mācītājs. — Ja nu ir tāda iespēja, tad būtu saprātīgi uzklausīt viņa domas.

Stīvens nobālēja. Labu bridi viņš klusēja.

—     Varat rādīt, ko vien gribat. Viņa viedoklim nav nekādas nozīmes.

—      Ko?! Mansijs Pīterss taču ir cilvēks ar vārdu, Karaliskās akadēmijas loceklis. Jau piecpadsmit gadus viņš izstāda savas gleznas.

—    Nu, un tad? Grūti iedomāties, kas būtu vēl drausmīgāks, pretīgāks un mu|ķīgāks par viņa gleznām.

Stīvens apklusa, negribēdams, ka mājinieki viņu uzskata par skauģi vai gļēvuli. Pagriezdamies, lai pieceltos, viņš izdzirda nošvīkstam riteņus un pa logu ieraudzīja, ka pie ieejas apstājas ekipāža. No tās izkāpa neliela auguma vīrs, ko melnā platmale un melnais plīvojošais apmetnis padarīja vēl īsāku, viņš apskatījās apkārt un piezvanīja. Bertrams piecēlās un kopā ar sievu un Kerolainu devās uz halli, Stīvens palika sēžam pie galda — tagad viņš saprata, ka viss ir bijis jau iepriekš sagatavots. Jau no Pītersa apģērba bija noprotams, ka viņš nevis ciemojas laukos, bet gan ieradies īpašā nolūkā un, neapšaubāmi, par maksu — atbraucis no Londonas kā ķirurgs, kas uzaicināts pie bīstami slima cilvēka, lai noteiktu diagnozi, no kuras būs atkarīga pacienta dzīvība. Uzmundrinošs pieskāriens lika Stīvenam atkal atgriezties īstenībā. Tas bija Deivijs.

—   Vai nav laiks ari mums doties turp? Neuztraucies, Stīven. Esmu pārliecināts, ka tu uzvarēsi.

Viesistabā, kura sākotnēji bija celta kā kvadrātveidīga telpa, bet tagad izķēmota ar rietumpusē piebūvēto erkerveida logu, uz dīvāna sēdēja Mansijs Pīterss, apaļš, gludiem vaigiem, skaidri oficiāls — izglītoto klausītāju goddevīgas uzmanības centrā.

Kad ienāca Stīvens, viņš pagriezās un laipni pasniedza roku.

—     Tad šis būtu tas jaunais džentlmenis? Priecājos iepazīties, ser.

Stīvens paspieda viņa roku un centās sevi pārliecināt, ka nedrīkst ienīst šo negaidīto viesi, lai arī sirdi plosīja pretrunīgas jūtas, jo viņš liekas godīgs un cienījams cilvēks, kurš rīkojas saskaņā'ar sirdsapziņu. Tomēr, zinādams, kādi ir Pītersa darbi, jo presē tie tika bieži aprakstīti un reproducēti labākajos nedēļas izdevumos — šīs rupjiem triepieniem gleznotās ainavas un salkani sentimentālie, kā darva melnie inteijeri — "mēslu sajaukums ar dedzināto sēpiju", kā tos izsmējīgi dēvēja Glins, Stīvens nespēja apspiest instinktīvas antipātijas, ko tikai pastiprināja resnā vīreļa pašapziņa, kura robežojās ar nekaunību un izpaudās gandrīz vai kā šķebinoša pašapmierinātība. Viņš atteicās no brokastīm, jo esot "apmierinājis vēderu" pulmaņa restorānvagonā, kāds vienmēr darbojoties dienas ekspreša sastāvā, bet pēc pierunāšanas bija ar mieru iedzert kafiju. Un, šūpodams uz ceļa kafijas tasi, sakrustojis kājas, kas bija ieautas dubļiem nešķiestajos zābakos, viņš uzdeva Stīvenam virkni pieklājīgu jautājumu, ar kādiem godājams akadēmiķis var nomierināt nervozu iesācēju.

—    Tātad jūs bijāt Parīzē?

—    Jā, apmēram gadu.

—    Un ceru, ka šai jautrajā pilsētā daudz strādājāt. — Mansijs Pīterss bija pievērsis pārējiem viltīgu skatienu, bet, tā kā Stīvens neatbildēja, viņš jautāja: — Pie kā jūs mācījāties?

—    Sākumā pie Diprē.

—    Ā! Ko viņš domā par jums?

—    Tiešām nezinu. Es no viņa aizgāju pēc dažām nedēļām.

—    Lūk, tā bija kļūda. — Un Pīterss pārsteigts jautāja:

—     Vai jūs gribat teikt, ka laika lielāko daļu strādājāt viens? Tādā veidā daudz nevar sasniegt.

—      Vismaz es uzzināju, cik daudz gribas, disciplinētības un uzcītības nepieciešams, lai kļūtu par īstu mākslinieku.

—     Hm! Ļoti jauki. Bet kā ar zināšanām? — Stīvena ledainais tonis Pītersu sāka kaitināt. — Ir taču nemainīgas patiesības. To es vairākkārt uzsvēru savā grāmatā. Jūs to droši vien būsiet studējis?

—    Baidos, ka nē. Es mācījos Luvrā.

—     Ak kopējāt! — jau aizkaitināts iesaucās Pīterss.

—    Tas nekur neder. Māksliniekam pirmām kārtām jābūt savdabīgam.

—   Tomēr visi lielie mākslinieki ir ietekmējuši cits citu,

—    Stīvens noteikti iebilda. — Rafaēlu iedvesmoja Perudžīno; E1 Grēko — Tintoreto daibi; Manē — Franča Halsa gleznas. Visi pēcimpresionisti ir palīdzējuši cits citam. Šo uzskaitījumu var tuipināt līdz bezgalībai. Un ari jūsu darbos, atvainojiet, var saskatīt Leitona un Pointera ietekmi.

Šo divu kādreiz tik slaveno, bet tagad aizmirsto Viktorijas laikmeta mākslinieku pieminēšana Mansija Pītersa sejā radīja apjukumu, it kā viņš nevarētu izšķirties, vai to uzskatīt par uzslavu vai par apvainojumu.

Misis Desmonda ar neparastu takta izjūtu pārtrauca klusumu:

—     Es ieliešu jums vēl kafiju.

—     Nē, patiešām pateicos. Nē. — Viņš atdeva tukšo tasi. — Redziet, man ir ļoti maz laika, es pat liku ekipāžai gaidīt pie durvīm. Varbūt ķersimies pie lietas?

—     Lūdzu. — Bertrams, kurš ar bažām bija vērojis šo divu atšķirīgo raksturu sadursmi, deva zīmi Deivijam, kas tūlīt pielēca kājās un izgāja no istabas. Gandrīz tai pašā mirklī viņš atgriezās ar Stīvena gleznu "Sēnas ainava pie Pasī", ko atbalstīja uz augsta atzveltnes krēsla, kas bija nolikts labi apgaismotā vietā pretī dīvānam.

Mansijs Pīterss, pielicis pirkstu lūpām, pieprasīja pilnīgu klusumu un uzlika pensneju. Viņš uzmanīgi un ilgi pētīja gleznu, gan pabīdījies uz priekšu, gan pieliekdams galvu te pa labi, te pa kreisi, bet tad ar dramatisku žestu lika Deivijam gleznu aizvākt. Zēns nolika gleznu pie loga un atnesa nākamo. Stīvens ar nedzīvu sejas izteiksmi stāvēja aizmugurē; sirds viņam sāpīgi sitās, jo viņa jūtīgajai pašapziņai tas bija drausmīgs pārdzīvojums. Viņš paskatījās uz savu ģimeni: tēvs sēdēja pilnīgi taisni, salicis kopā abu roku pirkstus un pārlicis vienu kāju pār otru, nervu spriedzē viena kāja kustējās; Kerolaina sēdēja uz zema soliņa līdzās dīvānam un pievērsa sadrūmušu skatienu te Pītersam, te grīdai; māte mierīgi zvilnēja atpūtas krēslā un sapņoja par kaut ko, kam nebija nekāda sakara ar notiekošo; Deivijs tumšpelēkā skolnieka formastērpā ar tīru, iestīvinātu apkaklīti un gludi atpakaļ atsukātiem matiem, viņa acis satraukti mirdzēja; viņš gan neizprata, ko tas viss īsti nozīmē, taču bija pārliecināts, ka brālis gūs atzinību.

Beidzot apskate bija galā.

—     Ko jūs teiksiet? — iesaucās Bertrams.

Mansijs Pīterss neatbildēja uzreiz, bet piecēlās un atkal aplūkoja audeklus, kas bija atslieti pret lielā loga pusapaļo palodzi, it kā negribēdams pieļaut, ka viņa viedoklis tiktu apšaubīts kā pārsteidzīgs vai nepārdomāts. Viena glezna — sieviete, kura žauj veļu, likās viņu sevišķi piesaistām; atkal un atkal viņa skatiens gandriz vai slepeni atklīda atpakaļ pie drosmīgajiem kontrastiem un spilgtajām krasām. Beidzot viņš noņēma muarē lentītē iesieto pensneju un nostājās uz kamīna paklāja.

—    Ko jūs gribat no manis dzirdēt?

Bertrams strauji ievilka elpu.

—      Vai manam dēlam ir kādas iespējas kļūt par mākslinieku… teiksim, pirmās šķiras mākslinieku?

—    Nekādas.

Iestājās stings klusums. Kerolaina neviļus pameta līdzjūtīgu skatienu uz brāli. Mācītājs nodūra galvu. Bet Stīvens ar tikko manāmu smaidu tieši lūkojās Mansijā Pītersā.

—     Protams, — viņš ierunājās, — es varētu būt pieklājīgāks. Taču, cik es saprotu, jūs vēlaties uzzināt patiesību. Sajās gleznās, kas darinātas ar zināmu "raupju slīpējumu", bet pilnīgi neievērojot mūsu izcilās glezniecības tikumības un stingrības tradīcijas, es saskatu tikai ieganstu, — viņš paraustīja plecus, — līdzjūtībai un sarūgtinājumam.

—    Tādā gadījumā, — lēni bilda Bertrams, it kā vēlēdamies būt galīgi pārliecināts, — ja tās… teiksim… tiktu iesniegtas konkursam Akadēmijā, vai jās domājat, ka tās tiktu noraidītas?

—     Mīļais ser, kā izstāžu komisijas loceklis es nevis domāju, bet gan esmu pārliecināts. Ticiet, man ir sāpīgi graut jūsu cerības. Ja jūsu dēlam tas būs vaļasprieks… brīvajos brīžos… lai jau būtu. Taču profesionāli… mīļais ser, glezniecība mums, kas ar to pelna, ir cietsirdīga māksla. Tā necieš neveiksmes.

Bertrams slepeni uzmeta dēlam līdzcietīgu skatienu: viņš laikam domāja, ka Stīvens sāks iebilst, vismaz mēģinās kaut kā aizstāvēt savu darbu. Taču Stīvens ar to pašu tikko manāmo smīnu un lepno vienaldzību turpināja klusēt.

—      Bet tagad, ja atļausiet, — paklanīdamies teica Pīterss.

Mācītājs piecēlās.

—     Mēs esam ļoti pateicīgi… kaut arī jūsu slēdziens bija nelabvēlīgs.

Mansijs Pīterss atkal palocījās, un, kad viņš noskumis, bet joprojām pieklājīgs izgāja no istabas, Bertrams neskaidri nomurmināja atvainošanos un iespieda viņam rokā aploksni, kuru Pīterss nepaskatīdamies pieņēma — tas tika izdarīts ar tādu veiklību, ka neviens neko nemanīja — tikai Stīvens. Driz vien ārā nočīkstēja aizbraucoša ekipāža. Profesors bija prom.

It kā lai aiztaupītu neērto bridi drīzāk citiem nekā sev, Stīvens izgāja laukā. Mājas priekšā ar kailu galvu šurp turp staigāja mācītājs. Viņš paņēma dēla roku, līdzjūtīgi saspieda un, paiedams vairākas reizes pa plāksnēm bruģētās piebrauktuves aleju, teica:

—     Man jāiet uz baznīcu. Vai tu mani nepavadītu?

Viņi sāka virzīties kopā, un Bertrams drūmi ieainājās,

nemaz nemēģinādams dēlam attaisnoties:

—   Tas tev bija mokošs pārbaudījums, Stīven, tāpat kā mums visiem. Taču man vajadzēja uzzināt patiesību. Ceru, ka tu man nepārmetīsi.

—        Protams, nē. — Bertrams bija pārsteigts, cik mierīgi Stīvens runā, taču tūlīt saprata, ka tas izskaidrojams ar dēla nevēlēšanos tērgāt par šo tematu.

—     Tu vīrišķīgi uzklausīji spriedumu, Stīven, kā īsts Desmonds. Baidījos, ka tu sadusmosies, ka, iepriekš nebrīdinot, es sarīkoju šo eksāmenu. Bet, ja tev būtu sacījis, tu varētu atteikties…

—    Jā, laikam gan tā notiktu.

—    Tu taču saproti, ka neviens Mansiju Pītersu neiespaidoja un viņš izteica pats savu viedokli?

—    Par to es esmu pārliecināts. Mūsu nelielais strīds pašā sākumā, protams, sacēla gaisā viņa spalvas. Bet par vienu es nešaubos — manas gleznas viņam šķiet sliktākas par indi.

—       Ak, manu nabaga zēn, — līdzjūtīgi izmeta mācītājs.

Viņi iegāja baznīcā, Bertrams apstājās altāra telpā pie sakristejas durvīm, ar pierastu žestu uzlika roku kapenei ar krustneša skulptūru un pievērsās dēlam.

—     Vismaz tagad viss ir skaidrs… un nekas tevi netraucē atgrie2ties baznīcas klēpī. Es nedomāju tevi skubināt. Protams, ir viens grūts jautājums — dievkalpojumu vadīšana. Un tomēr, — viņš paskatījās apkārt, — Stīven, tava īstā vieta ir šeit.

Stīvens tūlīt neatbildēja.

—    Baidos, ka tu nesaproti. Es nedomāju atsacīties no glezniecības.

—     Dieva dēļ, ko tu ar to gribi teikt?

—    Vienīgi to, ka esmu stingri izlēmis veltīt savu dzīvi mākslai.

—       Bet tu taču tikko dzirdēji vērtējumu… pilnīgi iznīcinošu… lietpratēja viedokli.

—   Šis idiots ir niecība… skauģis! Tas, ka viņš nokritizēja manus darbus, bija lielākā uzslava, kādu vien tiem varēja dot.

—      Vai tu esi jucis? — Aiz dusmām un izbailēm Bertrams piesarka. — Viņš ir viens no labākajiem Anglijas māksliniekiem un varētu būt pat nākamais Karaliskās akadēmijas prezidents.

—     Tēvs, tu nesaproti. — Kaut gan Stīvena vaibsti pauda iekšēju spriedzi, viņš gandrīz vai smaidīja. — Pīterss neprot gleznot parasto dzīvi. Viņa darbos ir visiem apnikusī sentimentālā banalitāte, nav nekā oriģināla. Panākumus viņš guvis tikai graujošās viduvējības dēļ. Pat vecais muļķis Diprē ar savu peinture lechee* bija paciešams. Vai tev nekļuva nelabi no viņa drausmīgajiem šabloniem, viņa augstprātības un tuklajām rociņām? Viņš ir bara cilvēks. īsts mākslinieks vienmēr iet savu ceļu.

Stīvena vārdi Bertramam šķita tukša pļāpāšana, un viņa seja pamazām kļuva bargāka. Viņš apslāpēja krūtīs uzliesmojošo sāpi un lielo vēlēšanos apskaut dēlu.

—       Katram normālam cilvēkam tas ir skaidrs. Tev jāpieņem viņa spriedumi.

—    Nē.

—    Es pieprasu.

—    Man ir tiesības pašam izšķirties par savu likteni.

—    Nē, tādu tiesību tev nav, ja esi izlēmis sevi pazudināt.

Abi runāja nesakāpinātā tonī. Mācītājs bija ļoti bāls, bet nenolaida skatienu no dēla. Viņa satraukums slēpa tādu stingrību, kādu iepriekš Stīvens nebija manījis.

—    Vai tad tev pēc tiesas un taisnības nevajadzētu man atlīdzināt par visu to, ko esmu tavā labā darījis? Tu, protams, nicini tādus netīrumus kā nauda. Bet par tavu izglītību — vislabāko, kādu jebkurš dēls varētu vēlēties —, es esmu izdevis pamatīgu summu, un to man bija ārkārtīgi grūti sadabūt. Pašreiz mums ir krietni mazāk naudas nekā bija agrāk, un man stipri jānopūlas, lai Stilvoterā nodrošinātu to dzīves līmeni, pie kāda esam pieraduši. Visu laiku es cerēju, ka man tas nebūs jādara. Tomēr tevis paša labā man tevi būs jāved pie prāta. Kopš šī brīža tu no manis nesaņemsi ne pensa. Baidos, ka bez naudas tu vispār nebūsi spējīgs nodarboties ar savu glezniecību.

Mazajā baznīcā iestājās nomācošs klusums. Stīvens nolaida skatienu un ilgi raudzījās sava senča akmens tēlā, kurš pustumsā likās ciniski smīnam. Šķēpa un milzīgo bruņucimdu izskats atsauca viņa atmiņā bērnu dienās lasītu frāzi: "Dzelzs roka samta cimdā." Viņš nopūtās.

—     Labi, tēvs, tas arī izšķir jautājumu.

Bertrams no ģērbkambara paņēma dievkalpojumu grāmatu — viņa roka tā drebēja, ka sējums gandrīz nokrita zemē un vajadzēja to piespiest pie krūtīm. Klusēdams tēvs ar dēlu devās prom.

Visu atlikušo dienu Stīvens bija pieklājības paraugs un krietni ielīksmoja mājiniekus ar savu atsaucību un labo garastāvokli. Sešos viņš paziņoja, ka aizbrauks Deivijam līdzi uz staciju, un, pavadījis zēnu līdz vilcienam, jautri novēlēja laimīgu ceļu. Tad novērsdamies, ar pavisam citādu sejas izteiksmi viņš aizgāja uz ormaņu stāvvietu un paņēma savu čemodānu, ko laikus bija paslēpis starp Deivija mantām un pēcāk iedevis vedējam uzglabāt. Ieskatīdamies vilcienu sarakstā pie kases, viņš redzēja, ka vilciens uz Duvru atiet pēc stundas, Stīvens nopirka biļeti un sāka gaidīt.

OTRĀ DAĻA

i

1. nodala

>

Duvra lietū līdzinājās piemēslotai kalpotāju izejai, pa kuru bija iespējams slepeni aizlavīties no Anglijas. Tiklīdz pasta tvaikonis, kurš kursēja pār Lamanšu, izbrauca no netīrās ostas, dubļainās ielas, dzeltenie namiņi pakalnu nogāzēs un pelēkās krasta klintis izzuda palsajā lietus plīvurā.

Lejā ceturtās klases šaurā telpa bija stāvgrūdām pilna ar ļaudīm, un, izkļuvis laukā no šīs smacīgās, trokšņainās draudzības piesātinātās atmosfēras, Stīvens atgriezās uz lietū izmirkušā, tauvām nokrautā klāja. Kuģa priekšgalā nebija neviena cilvēka; Stīvens apstājās un centās paglābties no negaisa aiz kādas vinčas, kas bija apsegta ar brezentu. Rūgtums un skumjas pildīja viņa sirdi; viņš sastindzis stāvēja, akli skatīdamies uz miglā gaistošajām krasta aprisēm.

Beidzot viņš apsēdās uz vinčas un, nelikdamies ne zinis ne par šūpošanos, ne vēju, ne arī sāļajām šļakatām, kas ielidoja viņa nedrošajā patversmē, izvilka no kabatas skiču albumu. To viņš darīja neapzināti. Šī kustība atgādināja no krūtīm izlauzušos vaidu. Bet, tikko zīmulis pieskārās vēja burzītam papīram, viņš aizmirsa visu un drudžainā steigā skicēja vētraino jūru: milzīgus draudošus viļņus, kuri viņa skatījumā ieguva dzīvu būtņu apveidus, likās, ka to nevaldāmajā bangošanā vēja plosītajās krēpēs pavīd mežonīga neprāta pārņemtas cilvēku sejas, neciešamās mokās atpakaļ atmestas galvas, dīvaini izlocīti cilvēku un dzīvnieku ķermeņi ar plīvojošiem matiem un saspringtiem locekļiem; viņi visi gāja bojā, nepārvaramās aukas aiznesti.

Tas atgādināja vājprāta lēkmi, tādu kā reiboni, un, kad tas beidzās, Stīvens jutās galīgi izmocīts. Viņu kratīja drebuļi. Tvaikonis jau samazināja gaitu un, nesteidzīgi tuvodamies molam, uzmanīgi virzījās gar Kalē bākām. Stīvens drebēja kā drudzī un pēkšņi ievēroja, ka ir viscaur izmircis un viņam pa seju straumītēm tek ūdens. Izskatīdamies vainīgs, viņš paslepus noglabāja albumu kabatā. Kuģis bija pietauvots, traps nolaists, pasažieri ātri kārtoja muitas pārbaudi. Uz dzelzceļa līnijas laikam bija noticis kāds negadījums, jo vilciens no Parīzes vēl nebija pienācis.

Stīvens vēl aizvien drebēja, un, lai sasildītos, viņš sāka soļot šurp un turp pa peronu. Šeit, krastā, lietus vairs nelikās tik nesaudzīgs, toties vējš, aurodams gar puslokā izliektajām dzelzceļa sliedēm, pūta vēl asāk, vēl svelošāk, un aukstums pārņēma visu augumu. Gaidot vilcienu, vairums pasažieru īsināja laiku, ieturot nelielu maltīti stacijas restorānā. Bet, tā kā viņu gaidīja pilnīgi nezināma nākotne, tad sīkāk papētījis, cik viņam naudas, Stīvens no šādas izšķērdības atturējās. Šobrīd viņam bija tikai piecas mārciņas un deviņi šiliņi. Tas arī viss, kas atlicis no tām desmit mārciņām, ar kurām viņš bija atbraucis uz Stilvoteru.

Beidzot tusnīdams pienāca vilciens, un, pēc tam, kad, saceļoties lielai jezgai, atskanot griezīgiem svilpieniem, skaļi šņācot tvaikam un melodiski pūšot signāltaurei, lokomotīve bija pārvietota sastāva beigās, tas stenēdams devās atceļā. Kupejā, kurā vilka caurvējš, Stīvens bija iespiedies stūrī; šis brauciens viņam sagādāja maz prieka. Palaikam viņu kratīja drudzis, viņš saprata, ka ir apsaldējies, un lamāja sevi, ka bijis tāds muļķis.

Izkāpis no vilciena Parīzes Ziemeļu stacijā, Stīvens brīdi svārstījās, tad, ar skumjām atcerēdamies, cik jautri un bezrūpīgi bija pirmo reizi ieradies šai pilsētā, ar metro aizbrauca uz Kasteles ielu. Vairāk par visu pasaulē viņš šobrīd ilgojās pēc vienkāršā un uzticīgā Peirā draudzības. Taču durvīs parādījās jauns īrnieks, kas, viņu neticīgi uzklausījis, sausi paziņoja, ka tam nav atstāta nekāda vēstule, nedz kas cits… Visticamāk, ka mesjē Peirā uzturēsies Overnā, Pijdedomā, līdz gada beigām, bet vairāk viņš neko nezinot.

Tad Stīvens devās uz Glina darbnīcu, taču tā bija slēgta. Vilšanās viņu gaidīja arī pie Lambertu nama, kura logi bija cieši aizsisti. Izmisumā Stīvens gāja uz Cestera dzīvokli. Kaut gan viņš nekad nebija stingri skaitījis Harijam aizdoto naudu, tomēr zināja, ka, aizņemdamies vairākas reizes, Harijs ir viņam parādā vismaz trīsdesmit mārciņu, tāda summa pašreizējā brīdī Stīvenam likās daudz nozīmīgāka nekā iepriekš. Bet arī Cestera dzīvoklis bija slēgts, pie durvīm pat piekaramā atslēga. Kad Stīvens kāpa lejā, durvju sargs viņu pazina un iedeva Čestera adresi, kuru Harijs pirms divām dienām bija paziņojis ar atklātni: Normandija, Netjē, viesnīca "Zelta lauva".

Atguvis cerību, Stīvens iegāja tuvākajā pasta nodaļā un nosūtīja Cesteram telegrammu. Viņš pastāstīja, kādā stāvoklī nokļuvis, un lūdza nekavējoties atdot paradu vai daļu no tā un nosūtīt naudu uz Alfona Biskas vārda Kasteles ielā. Kad jaunā sieviete aiz aizrestotās letes bija veikusi sarežģītus aprēķinus, kas ilga pāris minūtes, Stīvens samaksāja un devās uz līdzās esošo Divāla konditoreju, kur pasūtīja tasi karstas šokolādes ar briošu.

Nedaudz iestiprinājies un redzēdams, ka lietus ir pieņēmies un notekās burzguļo netīras straumes, Stīvens nolēma pēc iespējas ātrāk sameklēt sev naktsmītni. Par ērtībām viņš nedomāja, tādēļ, ilgi nekavēdamies, virzījās uz tuvāko lēto viesnīcu — "Rietumu pansiju", kurai ne reizi vien bija gājis garām ceļā uz Glina darbnīcu.

Pa kāpnēm, kas nebija noklātas ar gridceliņu, viņš nokļuva istabā — šaurā cellē —, taču tā bija sausa, un gulta, kaut gan palagi nebija tīri, apsegta ar vairākām zili apzīmogotām segām — tās bija rupji armijas deķi, kādi parasti tiek izsniegti jauniesaucamiem un pēc tam izpārdoti. Pārcietis vēl vairākas mokošas drebuļu lēkmes, Stīvens beidzot sasila un tūlīt aizmiga kā nosists. No rīta viņš jutās jau labāk, kaut arī vēl mocīja klepus, par ko viņš gan nebija pārsteigts. Brokastīs Stīvens izdzēra tasi kafijas un apēda pīrādziņu — atkal pie Divāla —, tad vienpadsmitos devās uz mesjē Biska veikalu.

Te viņu patīkami pārsteidza. Konditors viņu sagaidīja ļoti sirsnīgi. Viņa apaļā seja atplauka labsirdīgā smaidā, un, pa jokam norājis Stīvenu,: ka viņš nav atnācis iepriekšējā dienā, mesjē Bisks ar burvju mākslinieka veiklību no kaut kurienes izvilka Cestera atbildes telegrammu. Kaut gan nauda klāt nebija pielikta, atsūtītā ziņa ievērojami uzlaboja adresāta garastāvokli.

"Priecājos par Tavu telegrammu. Steidzies šurp. Viesnīca, tāpat laiks, burvīgi. Skaista apkārtne. Sirsnīgi sveicieni.

Harijs"

Stīvens apsvēra iespēju, ko piedāvāja šis draudzīgais uzaicinājums, iztēlojās, ka maigajā Normandijas saulē viņš varētu ar paleti un otām stāvēt molberta priekšā, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi.

Bisks atrada vilcienu sarakstu, gan vecu un apbružātu, bet ar to izdevās noskaidrot, ka Grenvilas ātrvilciens (acīmredzot vienīgais tiešās satiksmes vilciens) desmitos no rīta bija jau aizgājis, bet, tā kā godājamais konditors bija stipri neatlaidīgs savā labvēlībā, Stīvens nolēma braukšanu atlikt līdz ritam. Pēcpusdienā viņš aizgāja pie Napoleona Kampo, lai paņemtu glabāšanā atstātās mantas un molbertu, kā ari iegādātos krāsas, audeklu un laku. Par šiem pirkumiem viņš Kampo samaksāja piecdesmit franku un apsolīja pārējo naudu atsūtīt tūlīt pēc ierašanās Netjē.

Nākamajā rītā debesis noskaidrojās, ausa patīkama diena, un Stīvens, savācis savu iedzīvi, devās uz Mohparnasas staciju. Ātrvilciens stāvēja pie otrā perona un nebija pārpildīts, tādēļ Stīvenam viegli izdevās atrast brīvu kupeju. Tikai tad, kad vilciens sakustējās, Stīvens saprata, ka nav vēl pilnīgi vesels: galva bija smaga un labajos sānos palaikam asi iedūra sāpes. Bet, kad caur tuneļiem un tumšiem gaiteņiem vilciens bija izlauzies ārā no pilsētas, Stīvens aizmirsa nogurumu un vēroja ātri garām slīdošās ainavas: plašas nopļautas druvas, gar kurām stiepās papeļu rindas — šie mūžīgie lauku sargi; starp dzeltenajiem rugājiem vīdēja ūdens peļķes; tālumā baznīcas torņa smaile, tieva un neparasti skaista; labi barotu zirgu pāris vilka arklu; pār aparto lauku riņķoja vārnas; skatienam atklājās kādas vecas fermas ēkas ar okera krasas dakstiņu jumtiem; uz fasādēm spilgtas emaljētas izkārtnes: Birrs, Sinzāno, Dibonē.

Pusdienās Stīvens noēda ābolu un tāfelīti šokolādes. Ainava aiz loga nemanāmi mainījās. Cīnoties pret snaudienu, Stīvens ar patiku ievēroja līkumainas gatves un mazus, dzīvžogu ietvertus augļu dārzus; uz dūņainu dīķi lēnām dodas zosis, kurām seko baskājaina meitene ar lazdu rīksti rokās; kārtīgi apcirpti vītoli ceļmalā; gados veca sieviete pļaviņā pie dzelzceļa gana savu vienīgo govi un turklāt nenogurdama kustina adāmadatas. Pat dzērieni kļuvuši citādāki. "Stendez\" uz izkārtnēm bija rakstīts. "Buvez le cidre moissone'.[9]"

Trijos pēcpusdienā vilciens, pārvarējis garu nokalni, iebrauca Netjē stacijā. Stīvens steidzīgi paķēra ceļasomu un nolēca no augstajām vagona kāpnītēm. Apskatījis peronu, viņš pārliecinājās, ka Česters nav ieradies viņu sagaidīt. Nodomādams, ka draugs nevarēja īsti zināt, ar kādu vilcienu viņš ieradīsies, Stīvens devās uz pilsētiņu, kas atradās pakalna nogāzē apmēram kilometru no stacijas un bija labi saredzama. Jo tuvāk viņš nokļuva, jo vairāk viņa garastāvoklis uzlabojās. Pagājis garām aizsarggrāvim un senajiem pilsētas nocietinājumiem, viņš soļoja tālāk pa līkumainām bruģētām ieliņām, kas bija tik šauras, ka pelēko mūra namu asie jumti virs galvas šķita savienojamies. Tad tirgus laukuma vidū, iepretī senā rātsnama izbalējušai terakotas fasādei viņš ieraudzīja viesnīcas "Zelta lauva" zeltīto izkārtni.

Šī viesnīca bija augstākās šķiras — solīda un komfortabla. Dodamies pie administratora, kurš sēdēja nelielā nišā zem ozolkoka trepēm, Stīvens to aptvēra vienā skatienā. '

—    Jā, kungs?

—    Mani sauc Desmonds. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaziņotu mesjē Česteram, ka esmu ieradies?

Sekoja diezgan ilgs klusuma bridis.

—    Jūs vēlaties satikt mesjē Česteru?

—    Jā. Viņš mani gaida.

Viesnīcas administrators, jauns vīrietis ar šauriem pleciem un īsi apgrieztiem matiem, kādu bridi pētīja Stīvenu, tad teica:

—    Esiet tik laipns un uzgaidiet, ser.

Administrators nozuda aiz aizkara, kas aizsedza kantora dibentelpu, un pēc brītiņa iznāca kopā ar iespaidīgu vecāku vīru, kurš bija tērpies svītrainā uzvalkā.

—       Jūs vēlaties redzēt mesjē Hariju Česteru? — Pieklājīgi izteiktajam jautājumam bija draudīga pieskaņa.

—     Jā, viņš ir mans draugs. Vai viņš nav pie jums apmeties?

Ledains klusums.

—     Viņš, mesjē, pie mums dzīvoja. Līdz vakardienai. Tad arī mēs viņam izsniedzām rēķinu, un kopš tā mirkļa jūsu godātais mesjē Česters vairs nav redzēts.

Stīvens apstulbis blenza uz viesnīcas īpašnieku. Viņš taču bija atbraucis tikai tādēļ, ka Harijs viņu uzaicināja! Un iztērējis visu naudu, pērkot dzelzceļa biļeti! Tad kā zibens uzplaiksnīja doma: Česters atkal bija ar tukšu kabatu un viņu izsaucis tikai tādēļ, ka cerēja vēl aizņemties.

—     Ja mesjē ir patiesi mesjē Desmonds, — tas tika pateikts ar iznīcinošu sarkasmu, — tad jūsu draugs ir atstājis vēstuli.

Kā netīrums pāri galdam tika pasviesta vēstule. Tā bija jau atvērta.

"Draudziņ!

Nez vai viņi Tev nodos šo vēstuli. Ja nodos, tad Tu uzzināsi, ka, par lielu nožēlu, esmu spiests pazust nezināmā virzienā. Domāju, ka kopīgi mēs atradīsim kādu risinājumu — tā sacīt, viena galva gudra, divas gudrākas, taču viesnīcas grāmatvedis apsteidza notikumus un izjauca man visus plānus. Tagad es paklaiņošu pa dienvidiem, neilgi uzturēšos /Vicā, izmēģināšu laimi spēļu namos.

Lai nu kā, mēs vēl tiksimies. Man ļoti žēl… bet neko nevar darīt, jādara tā, kā apstākļi liek.

Harijs

P.S. Pilsētā nav nevienas lieliskas sievietes, bet katrā ziņā nogaršo vietējo sidru. Brīnišķīgs padzēriens!"

Stīvens saburzīja šo zīmīti, kas bija steigā uzkricelēta ar zīmuli. Viņš vienmēr bija zinājis, ka uz Česteru nevar paļauties, bet tikai tagad atskārta, ka šai pievilcīgajā, bezrūpīgi jautrajā un vaļsirdīgi draudzīgajā cilvēkā patiesībā slēpjas pilnīgs egoists.

Viesnīcas saimnieks un administrators ar neslēptu nicinājumu raudzījās uz viņu. Tad sekoja pēdējais trieciens:

—       Mesjē, protams, saprot, ka pie mums viņam pašlaik neatradīsies brīvas istabas.

—    Varat neuztraukties, — Stīvens teica, pagriezās un izgāja ārā.

2. nodala

>

Bez graša kabatā Stīvens stāvēja nepazīstamas pilsētiņas tirgus laukumā un augošā satraukumā centās apjēgt stāvokli, kādā nonācis. Pirmo reizi mūžā viņam nebija naudas. Tie līdzekļi, kas bija paredzēti viņa uzturam, parasti tika piesūtīti ar tik regulārām atstarpēm, kā dienu nomaina nakts, un tas bija pats par sevi saprotams, ko noteica viņa vieta sabiedrībā un kas viņam pienācās kopš dzimšanas. Rūgti smīnot, viņš saprata, kādu spēcīgu ieroci bija lietojis tēvs. Taču no senčiem mantotā ietiepība ari šoreiz noderēja. Viņš devās meklēt sev pagaidu mītni.

Tas izrādījās krietni vieglāk, nekā viņš bija iedomājies, jo pilsētiņa bija tūristu iecienīta, un jau labu laiku pirms

vakara iestāšanās Stīvens ievācās mazā bēninu istabā kādā

>

Katedrāles ielas sētas namā. Tā kā viņam līdzi bija bagāža, tad saimniece, diezgan patīkama paveca sieviete, neprasīja samaksāt iepriekš. Istabiņas īre bija tikai divpadsmit franku nedēļā, un Stīvens izlēma, lai kas arī notiktu, rīkoties tā, lai visīsākā laikā varētu saimniecei atlīdzināt. Viņš gluži labi saprata, ka ar glezniecību šajā pilsētiņā iztiku nopelnīt nevarēs. Taču ar savu universitātes izglītību un bakalaura diplomu viņš noteikti dabūtu kādu pieticīgi atalgotu darbu, kas viņam palīdzētu nostāties uz kājām. Varbūt izdosies pat pietiekami ietaupīt, lai samaksātu Cestera rēķinu — viesnīcnieka pēdējais apvainojums vēl aizvien sāpēja, — bet ziemas sākumā viņš atgriezīsies Parīzē ar pienācīgu summu un uzmeklēs Peirā. Ja vien viņš nejustos tik pretīgi! Šis klepus, ko viņš bija saķēris, braucot pāri Lamanšam, viņu galīgi nomocīja. Bet kaislīgā vēlēšanās apliecināt pašam sevi lika viņam vēlreiz doties uz pilsētiņas centru.

Tur viņš aplūkoja pilsētas galveno maģistrāli — Republikas ielu. Vairums veikalu, pat vismazākie, izskatījās bagāti un solīdi, kā jau plaukstošu lauksaimniecisko rajonu pilsētās. Saimniecības preču veikala skatlogā bija redzamas lāpstas, izkaptis, dakšas, cinkoti spaiņi, sarkani krāsotas ecēšas un daudz kas cits. Ļoti krāšņas izskatījās konditorejas, kuru vitrīnās gozējās kārdinošas kūkas un sacukurotas mandeles, kas bija sakārtotas līgavu ziediem līdzīgos pušķos, bet ielas stūri atradās piena veikals, ko greznoja milzīgs Normandijas sviesta kalns, kam abās pusēs bija noliktas ar pienu pildītas krūzes.

Blakus rakstāmlietu veikalam Stīvens nelielā vitrīnā ieraudzīja ar roku rakstītas kartītes ar sludinājumiem. Nesteidzīgi viņš uzmanīgi visus izlasīja, tad novērsās. Stīvens neprata remontēt pītās mēbeles, nemācēja noskaņot klavieres un nevēlējās īrēt pusi vasarnīcas augstā klinšainā jūras krastā netālu no Grenvilas. Viņš devās tālāk un ieraudzīja vietējās nedēļas avīzes "Netjē kurjers" redakciju. Jaunākais numurs bija pieejams apskatei. Taču trūcīgās slejas, kas bija veltītas lopu un lauksaimniecības kaļķu pirkšanai un pārdošanai, govju un ķēvju apsēklošanai, mēness fāzēm un paisuma stundām pie Senmišela tilta, viņam nevarēja neko piedāvāt.

Ko darīt? Skaidri redzams, ka vajadzētu lūgt padomu. Daudz nedomādams, Stīvens iegāja valdes namā un, griezdamies pie kāda laipnāka ierēdņa, pieklājīgi jautāja, vai šajā pilsētiņā nebūtu iespējams dabūt darbu. Kaut gan jautājums jauno cilvēku pārsteidza, viņš izturējās laipni un saprotoši. Bridi padomājis, viņš lēni pakratīja galvu.

—    Ļoti grūti… Tādā mazpilsētā kā šī… — ierēdnis pasmaidīja, sakārtodams stērķelētās aproces, — …iedzīvotāji nav draudzīgi noskaņoti pret ārzemniekiem.

Pēc tam Stīvens vēl pāris stundu nesekmīgi skraidīja pa pilsētu no viena gala līdz otram. Kad sāka krēslot, viņš piekusis un izmisis atgriezās savā istabelē. Pārmeklējis kabatas, viņš atrada tikai vienu franku un piecpadsmit sū. Šīs nožēlojamās monētas atkal atmodināja viņā ietiepību un lepnumu. Nē, viņš nevar, viņš nedrīkst padoties.

Nākamajā dienā Stīvens apstaigāja apkārtnes fermas, meklēdams kaut vai fizisku darbu. Pavisam viņš nosoļoja ap divdesmit kilometru. Un veltīgi. Fermās netrūka darbaroku. Šur un tur saimnieki viņu noturēja par klaidoni un uzrīdīja suņus. Kāds labsirdīgs zemnieks guboja sienu un, Stīvena žēlā lūguma aizkustināts, šķita svārstāmies, tomēr beigu beigās normandiešu sīkstulība uzvarēja. Zemnieks noraidoši pamāja.

—    Tu neesi pietiekami stiprs, rnon petit[10] — vājš… pavisam vājš. Pagaidi… — Un, pagriezies uz virtuves pusi, uzsauca: — Zanna, atnes šim puisim kaut ko iekost!

Noklaudzēja koka tupeles, un durvīs parādījās patīkama sieviete līdz elkoņiem atlocītām piedurknēm un sarkanām rokām. Paskatījusies uz Stīvenu, viņa iznesa gabalu pīrāga un krūzi sidra. Kamēr viņš, sēdēdams blakus lievenim uz zema slaukšanas soliņa, ieturēja maltīti, fermeris un viņa sieva, skatīdamies uz Stīvenu, pusbalsī apmainījās domām, ari aiz mātes brunčiem paslēpies zēns melnā priekšautā ziņkārīgi nopētīja Stīvenu, kurš bija no kauna sastindzis.

"Ak Kungs," viņš domās vaidēja. "Es līdzinos kādam Kotmena gravīras varonim… Vai patiešām esmu jau kļuvis ubags?" Taču ar stipm gaļas mērci aplietais pīrāgs bija ļoti garšīgs un vasaras svelmē ieskābušais sidrs Stīvenu uzmundrināja: apkopojis spēkus, viņš devās atpakaļceļā uz Netjē.

Kad Stīvens sasniedza Katedrāles ielu, metās krēsla. Kaut gan visu dienu viņš nebija ļāvies grūtsirdībai, tagad pārņēma izmisums. Šī mazā, šaurā, svešā istaba, kur dvakoja pēc sapuvuša koka, pelējuma un kampara, grīdas dēļi, kuri čīkstēja ik uz soļa, bezgalīga vientulība, aizvainojums par Cestera krāpšanos, pilnīgā bezcerība un bailes, ka saimniecei jau radušās šaubas, — tas viss uzmācās Stīvenam un viņu galīgi satrieca. Viņš iemetās gultā un, pagriezies pret nobalsināto sienu, apraudājās kā mazs bērns.

Izmisums drīz pārgāja, bet, par nelaimi, atjaunojās klepus. Tas visu nakti mocīja Stīvenu, jo, negribēdams traucēt citus iemītniekus, viņš klepus lēkmes apspieda, tādēļ tās atkārtojās aizvien biežāk. Beigu beigās, tuvojoties ritam, viņš, pārvilcis segu pār galvu, iegrima smagā miegā.

Bija jau vēls, gandrīz vai vienpadsmit, kad Stīvens pamodās — vispirms izbaudīdams svētīgo pilnīgas atpūtas un miera mirkli, tad visā pilnībā apzinādamies reālo bezizejas stāvokli. Viņš piecēlās, apģērbās un nenoskuvies devās uz pilsētu. Drudžains satraukums kvēloja viņa smadzenēs, un kājas lāgā neklausīja. Viņš vilkās pa ielu bez kāda mērķa vai nolūka. Te piepeši, kad viņš grasījās otrreiz šķērsot tirgus laukumu, aiz muguras atskanēja steidzīgi soļi un kāda roka piegrūdās viņa elkonim. No negaidītā pieskāriena Stīvens satrūkās un apsviedās apkārt. Viņa priekšā stāvēja pilsētvaldes ierēdnis.

—      Atvainojiet, mesjē… — Jauneklis bija pavisam aizelsies. — Es pusdienojot visu laiku skatījos pa logu, vai jūs atkal neparādīsities. Redziet, es pēc mūsu sarunas esmu šo to noskaidrojis. Krušo kundze, kas kopā ar viru vada to pārtikas veikalu, — jauneklis pamāja uz ielas otru pusi, — meklē angļu valodas skolotāju abām savām mazajām meitiņām. Varbūt jūs viņai noderētu. Vismaz pamēģiniet.

—    Paldies, — Stīvens pārsteigts nomurmināja. — Liels paldies.

Jauneklis pasmaidīja.

—       Labu veiksmi, — to viņš, centīgi izrunādams vārdus, teica angliski, tad, acīmredzot ļoti apmierināts, paspieda Stīvena roku un pacēla platmali, noskatīdamies, kā Stīvens steidzas pāri ielai.

Krušo pārtikas preču tirgotava, atrazdamās laukuma redzamākajā vietā, ar saviem dubulta spoguļstikla skatlogiem un spilgto izkārtni "Rennas preces" radīja iespaidu, ka ir plaukstošs uzņēmums, kurš tirgojas ar dažādām kārdinošām lietām. Pa plašajām durvīm iekšā un ārā nemitīgi gāja pircēji; ieeju šaurāku vērta uz āķiem sakārtie šķiņķi, tīkliņi ar citroniem, banānu koks un grozi ar izmeklētiem augļiem. Plauktos gar sienām dāsnā pilnībā bija novietotas dažādu preču grēdas, kas bija sarūpētas gan sauszemē, gan uz jūras: cūku speķis un olīveļļa, siers, cīsiņi, zosu aknas un galerta gaļa, sardīnes un anšovi, augļi sīrupā, kafija un garšvielas, labi nostāvējies konjaks un dažādi vīni, kā ari visvisādi stiprie dzērieni… Pudeļu un burku piramīdas apžilbinoši mirdzēja, grīda bija nokaisīta ar svaigām zāģu skaidām.

Stīvens iegāja veikalā un negribot apstājās: viņu galīgi apmulsināja troksnis un drūzma, skaļās balsis dotie rīkojumi un rosība, kādu radīja divi baltos uzsvārčos tērpti pārdevēji — drukna, spēcīga normandiešu meitene un klibs panīcis jauneklis.

Taču pēc neilga brīža Stīvenu uzrunāja asa balss:

—    Ko jūs vēlaties, mesjē?

Aiz nelielas pults, ar savām pilnīgajām krūtīm un nekautrīgo skatienu it kā valdīdama pār šo kņadu, stāvēja stalta, gadus trīsdesmit astoņus veca sieviete gludu, rožainu seju un sārtām ausīm ar masīviem zelta auskariem. Viņa valkāja violetu kleitu, kam, atbilstoši visjaunākās provinciālās modes prasībām, ap kaklu bija četrstūrains mežģīņots izgriezums, un nēsāja daudzus gredzenus, rokassprādzes un lielu kamejas saspraudi.

—     Lūdzu piedodiet, — izlauzies līdz pultij, Stīvens klusi teica. — Mani sauc Desmonds. Man kļuva zināms, ka jūs meklējat privātskolotāju, kas būtu ar mieru mācīt angļu valodu jūsu bērniem.

Saprazdama, ka Stīvens nav nācis iepirkties, Krušo kundze vairs nesmaidīja. Piemiegusi acis, viņa apskatīja Stīvenu. Tas bija salts, vērtējošs skatiens — nebija šaubu, ka tirgū Krušo kundze ārkārtīgi precīzi spēj noteikt bekoncūkas svaru, kā ari novērtēt citas īpašības. Bet vārds "privātskolotājs", ko laimīgas nejaušības dēļ Stīvens bija izteicis, glaimoja veikalnieces godkārībai — tā bija viena no galvenajām viņas rakstura īpašībām, kuras dēļ viņa ari gribēja, lai meitas apgūst angļu valodu. Turklāt jaunais cilvēks izskatījās patīkams un bija pietiekami kārtīgs un labi audzināts, lai viņai rastos šaubas.

—    Pastāstiet man par sevi, mesjē.

Stīvens izstāstīja visu, neko neslēpjot.

—     Tātad mesjē mācījies Oksfordā? — Veikalnieces zilās acis iemirdzējās, taču darījuma interesēs tūlīt apdzisa. Šaubīdamās viņa paraustīja plecus. — Protams, ja mēs ticam mesjē uz vārda.

—    Es jums zvēru…

—    O-la-lā! Es esmu gatava jums noticēt, mesjē. Taču, ņemot vērā, ka mani mazie ir vēl bērna vecumā, man jāprasa, lai privātskolotājam būtu visaugstākais audzinātības un morāles līmenis.

—    Protams, kundze.

—   Tad, kad… — Pārtraukusi sarunu, viņa spalgā balsī, vārdus bērdama kā artilērijas lādiņu krusu, deva rīkojumus pārdevējiem. — Nē, nē, Marija, ne jau tās olas, muļķīte, tās taču ir noliktas Ulāras kundzei… Zozef, cik reizes tev jāsaka, ka no caura maisa cukurs ir jāpārber! Kādu algu jūs vēlaties saņemt, mesjē?

Stīvens drudžaini rēķināja, cik viņam vajadzētu, lai nenomirtu badā.

—     Nu teiksim, ja jūsu meitām stundas notiks katru dienu… trīsdesmit franku nedēļā.

Veikalniece šausmās pacēla pret debesīm savas tuklās gredzenotās rokas. Tad blēdīgi pasmaidīja, pamirdzinādama pret Stīvenu zelta zobu kā izšautu lodi.

—     Mesjē joko?

—       Nē, tik tiešām… — Pircēji nemitīgi grūstīja Stīvenu, un viņš juta, ka nosarkst. — …Es runāju pilnīgi nopietni.

—    Mesjē, mēs esam godīgi ļaudis — mesjē Krušo un es, — veikalnieces balsī ieskanējās žēlums. — Vislielākā summa, kādu vīrs man lika jums piedāvāt, ir divdesmit franku.

—     Bet. kundze… man taču jādzīvo.

Krušo kundze skumīgi pašūpoja zeltaino bizi.

—     Mums arī, mesjē.

Aiz niknuma un aizvainojuma Stīvens iekoda lūpā. Viņa istabas īre bija divpadsmit franki nedēļā. Dieva dēļ, kā viņš var izdzīvot ar atlikušajiem astoņiem frankiem? Nē, lai cik bezcerīgs ir stāvoklis, viņš neļaus tā pazemoties. Pagriezies viņš dzīrās aiziet. Taču Krušo kundze, kura nepavisam negribēja viņu zaudēt un pa šo brīdi bija to pamatīgi nopētījusi, ar maigu rokas kustību atturēja.

—      Varbūt… — veikalniece paliecās uz priekšu un runāja gandrīz vai kā māte, — …ja jums, mesjē, piedāvātu brokastis, tad mazliet būtu līdzēts? Labas, sātīgas brokastis.

Tik negaidīti pārsteigts, Stīvens vilcinājās. Neciešama pazemojuma sajūta lika nolaist skatienu. Viņš nomurmināja:

—     Labi… es piekrītu.

—      Lieliski. Tātad esam vienojušies. Rīt varat sākt nodarbības. Nāciet vienpadsmitos. Ņemiet vērā, ka manas prasības Ijūs visaugstākās. Un ceru, ka turpmāk mesjē neaizmirsīs noskūties.

Stīvens klusēdams nolieca galvu. Viņš nespēja pateikt ne vārda. Un tomēr, par spīti visiem pazemojumiem un neskatoties uz šo apkaunojošo vienošanos, viņš izjuta atvieglojumu. Katru dienu brokastis un nedēļā divdesmit franku — pagaidām viņš ir glābts!

Iedams ārā no veikala, viņš izdzirda, ka kaut kur aizmugurē kundze skaļi pasludināja:

— Marija Luīze! Viktorīna! Jūsu labā māmiņa tikko nolīga jums angļu valodas skolotāju.

3. nodala

»

Mazās pilsētiņas smacīgajā, trulajā atmosfērā Stīvenam sākās dīvaina dzīve. Katru ritu viņu modināja lielais katedrāles zvans, ar trim dobjiem sitieniem iztraucēdams tukšā bruģētā laukuma mieru. Apģērbies Stīvens ar troksni noskrēja lejā pa kāpnēm — tagad viņš varēja atstāt māju, nebaidoties no tikšanās ar saimnieci. Iedams pāri laukumam uz strādnieku kafejnīcu, kas atradās dažu soļu attālumā no klostera dārza augstā mūra, viņš allaž sastapa vienas un tās pašas melnās drēbēs tērptās dievbijīgās sievietes un vairākas mūķenes pāros iznākam (vai, kā Stīvenam likās — izlidojam ar savu aubju plati ieplestajiem spārniem) no katedrāles. Kafejnīca, pār kuras ieeju liecās novītis dižskābarža zars, nepiederēja pie pilsētas cienījamākajiem iestādījumiem. Tā bija neliela virtuve pazemā mūra namā ar rupji darinātu galdu un vairākiem koka soliem bez atzveltnēm; par pieciem sū Stīvens dabūja parastās brokastis: tasi melnas kafijas, kurā bija daudz biezumu, un porciju baltvīna biezā glāzē — šim savienojumam piemita pārsteidzoša spēja atjaunināt spēkus. Dažreiz uz galda bija vakardienas avīze "Intelligence de Rennes", kuru viņš pusstundas laikā izlasīja. Vai ari papļāpāja ar Džūliju — rāmo, tumšacaino meiteni, kura stāvēja aiz vienkāršās bāra letes un ar cieņu apkalpoja apmeklētājus; kā liekas, viņa dažiem izlīdzēja ari ar ko citu, piemēram, apkārtceļojošam tirgonim, vilciena pavadonim un arī vedējam, kas piegādāja kafejnīcai ogles.

Tieši vienpadsmitos Stīvens ieradās Krušo mājā, kas atradās aiz veikala un kur varēja ieiet pa atsevišķām sāndurvīm. Un šeit, efeju apvītajā lapenē neliela mauriņa stūri, vai ari, ja lija lietus, šaurā, ar mēbelēm pieblīvētā viesistabā, kuru kundze dēvēja par "salonu", viņš mācīja angļu valodu Krušo meitām: vienpadsmitgadīgajai Viktorīnai un tikai deviņus gadus vecajai Marijai Luīzei.

Tās bija diezgan patīkamas meitenes, mazliet izlutinātas, taču burvīgas, kā jau bērni. Dažreiz viņas bija ļoti mīļas, it sevišķi jaunākā meita — brīnišķīga mazule ar brūnām matu cirtām un sārtiem vaigiem kā āboliem. Saprasties ar viņām nebija grūti, un Stīvens diīz vien meitenes iemīļoja. Taču dažas rakstura iezīmes viņas no vecākiem bija mantojušas: meitenes visam teicami zināja cenu, veikli kā pieredzējušas kasieres aprēķināja izmaksas un bez stostīšanās atkārtoja vispārīgās zināšanas par taupības tikumu. Kā vienai, tā otrai piederēja metāla krājkasīte Eifeļa torņa izskatā, kuras atslēdziņa kopā ar svētbildītes medaljonu karājās kaklā. Gadījās, ka meitenes naivi atkārtoja to, ko bija dzirdējušas mājās no pieaugušajiem.

—     Mesjē Stīven! — Viņš gribēja, lai meitenes viņu uzrunā vārdā. — Mamma vakar teica papum, ka jūs laikam esat ļoti nabags.

—       Redzi, Viktorīna, jāatzīst, ka tava māte nav kļūdījusies.

—     Bet paps teica: "Labi, ka vismaz nav dzērājs."

—    Tas ir labi… Tavs paps ir man īstens draugs.

—   Jā, mesjē Stīven. Viņš vēl teica: kaut ari jūs, protams, esat mājās izdarījis kaut ko sliktu un aizbēdzis, taču nez vai tas varētu būt īsts noziegums.

Stīvens mazliet rūgti iesmējās.

—    Nu, pietiks pļāpāt… Laiks ķerties pie lasīšanas.

Atjautīgās meitenes ātri guva panākumus. Kopā ar

skolotāju viņas sāka lasīt "Alisi Brīnumzemē". Grāmatiņa meitenēm bija tik saistoša, ka viņas viegli pārvarēja ari grūtākās vietas.

Mesjē Knašo nodarbībās neparādījās bieži. Parasti viņš pavēra durvis un kā saimnieks ieskatījās istabā, tas ari viss. Viņš bija vidēja auguma vīrietis, nemierīgām kustībām, kuplām saskrullētām melnām ūsām un šaudīgām brūnām acīm ar iedzelteniem baltumiem. Krušo kungs valkāja getras gan mājās, gan citur, tikai ne svētajā vietā, ko dēvēja par "salonu", staigāja ar spīdīgu cietu salmenīcu galvā. Protams, viņš visu laiku uzturējās veikalā, taču divas reizes nedēļā iepirkās tirgū kaimiņpilsētā Rennā, kur gan viņš, gan viņa sieva bija dzimuši un uzauguši. Kaut gan Albēru Krušo pie sievas saistīja tiklab ģimenes dzīves laime, kā ari divi brīnišķie viņas pretmīlas apliecinājumi un, galvenais, viņu abu nevaldāmā iedzīvošanās kāre, dažubrīd viņš lika manīt, ka sievas tīri fiziskā āriene, spalgie smiekli un valdonīgā balss ir spējīga viņu galīgi aizkaitināt. Atklāti viņš savas dusmas neizrādīja. Tikai getrās iespīlētās kājas sāka nemierīgi šļūkāt, un brūnajās acīs iedegās niknas liesmiņas.

Pavisam atklāti runājot, kaut ari Krušo kundze smaidīja un, mirdzinādama zelta zobu, centās izturēties labvēlīgi, īstenībā viņa iedvesa visiem bailes. Katru dienu viņa ieradās viesistabā, lai "savām acīm" paraudzītos, kā notiek nodarbības; taisni izslējusies kā uzraudze un neko nesaprazdama, pārmaiņus vērās te Stīvenā, te meitenēs, bet tas viņas mulsināja un lika bieži kļūdīties.

— Saprotiet, mesjē… Es vēlos, lai meitenes prastu ne tikai lasīt, bet ari runāt angļu valodā… Un deklamēt dzejoļus… kā pienākas labākajā sabiedrībā.

Pakļaujoties viņas vairākkārtējām prasībām, Stīvens iemācīja meitenēm "Odas cīrulim" pirmo pantu. Un dienā, kad viņas bērniem bija paredzēta sekmju pārbaude, veikalniece ieradās ar trīs draudzenēm. Tās bija pilsētas lieltirgotāju sievas, kas pārstāvēja Netjē pilsētas haute bourgeoisie[11]. Dāmas apsēdās "salona" zeltītajos, fabrikā darinātajos atzveltnes krēslos un gaidīja.

Pirmā pārbaudei tika izraudzīta Marija Luīze. Viņai lika nostāties neīstā Obisonas paklāja vidū.

—    "Sveiks, jautrais gars," — viņa iesāka, tad aprāvās, paskatījās apkārt un apslāpēja smieklus.

—    Vēlreiz, Marija Luīze, — laipni teica Stīvens.

—    "Sveiks, jautrais gars…" — meitene atkal apklusa, samirkšķināja acis un, virpinot pirkstos lentīti, bailīgi pavērās mātē.

—    Turpini, — savādā balsī izmeta Krušo kundze.

Marija Luīze lūdzoši paskatījās uz skolotāju. Stīvenam

nosvīda piere. Glaimīgā tonī, no kura pašam kļuva nelabi, viņš teica:

—      Nu, nu, skaiti, bērniņ, tālāk. "Sveiks, jautrais gars…"

Mirkli iestājās klusums. Krušo kundze šķita pārakmeņojamies. Tad piepeši viņa paliecās uz priekšu un, nesakot ne vārda, iecirta meitenei pliķi. Marija Luīze apraudājās. Visi šausmās sastinga un ar sašutumu lūkojās uz Stīvenu. Šņukstošais bērns tika pieglausts pie mātes krūtīm un, lai nomierinātu, pacienāts ar šokolādi. Tad no veikala atskanēja pārdevējas skaļā balss:

—      Kundze! Nāciet ātrāk… No kautuves ir atvestas aknas!

Krušo kundze aizsteidzās uz veikalu, un sacēlās kņada, bet Stīvens bezpalīdzīgi stāvēja un sardoniskā nolemtībā prātoja, vai viņam vēl ir cerība palikt darbā. Taču, kad māte atgriezās istabā, Marija Luīze pieskrēja pie skolotāja, satvēra viņa roku un bez stostīšanās vienā elpas vilcienā noskaitīja dzejoli no sākuma līdz beigām. Viktorīna no māsas negribēja atpalikt un uzstājās tikpat teicami.

Godājamo dāmu sejas izteiksme mainījās kā pēc burvja gribas. Atskanēja uzslavas. Stīvenu apveltīja ar labvēlīgiem galvas mājieniem un smaidiem. Krušo kundze aiz lepnuma staroja. Pavadījusi dāmas, viņa atgriezās pie Stīvena neparasti maigā noskaņā. Parastās plānās šķiņķa šķēlītes vietā viņam pusdienās pasniedza šķīvi karstas gaļas ragū ar burkānu un sīpolu piedevām Bordo gaumē.

Tad, apsēdusies viņam iepretim pie galda, — jo pusdienas Stīvens ieturēja bufetes telpā —, veikalniece teica:

—    Be'igu beigās izgāja labi.

—    Jā. — Stīvens nepacēla skatienu. — Viņa sākumā vienkārši izbijās — kā jau iesācēja.

Kādu brīdi veikalniece klusēja, vērodama, kā viņš ēd.

—    Jūs atstājāt ļoti labu iespaidu uz manām draudzenēm, — viņa negaidot ieteicās. — Ulāra kundze… Viņa ir mūsu galvenā farmaceita sieva un ieguvusi vispārēju cieņu, kaut gan, protams, nevar atļauties tādu greznību kā mājskolotāju… Pēc viņas domām, jūs esat tres sympathique[12] un izskatāties pēc īsta džentlmeņa.

—    Ļoti pateicos, ka viņa tik labvēlīgi mani novērtē.

—    Vai jums viņa neliekas skaista?

—      Dievs pasarg, nē! — Stīvens izklaidīgi atbildēja. — Es viņu nemaz neievēroju.

Krušo kundze saglauda savas dzeltenās matu šķipsnas, novilka lejup korseti un viegli noglāstīja savus apaļos gurnus.

—    Atnesīšu jums vēl ragū.

Turpmākajās dienās angļu valodas mājskolotāja pusdienas noslēpumainā kārtā kļuva manāmi prāvākas un arī kvalitāte ievērojami uzlabojās. Ari citādi namsaimniece izrādīja savu mainījušos attieksmi — to jau varētu saukt par labvēlību. Stīvenam šī pārmaiņa bija ļoti izdevīga, jo trūcīgais uzturs un pastāvīgais mokošais klepus bija nodarījis lielu ļaunumu viņa veselībai. Viņš drīz vien jutās spēcīgāks, asinis straujāk ritēja dzīslās, un, tā kā pieturējās izcili skaists laiks, tad kādā jaukā rītā viņam pirmo reizi kopš ierašanās Netjē pēkšņi iegribējās gleznot.

Šai vēlmei Stīvens nespēja pretoties un, iedams uz pārtikas veikalu, paņēma līdzi zīmēšanas bloku un krāsainos kritiņus. Kad stunda tuvojās beigām, viņš lika meitenēm sēdēt lapenē un lasīt no vienas un tās pašas grāmatas, ļaudams vaļu apspiestajai tieksmei, ātrām, drošām un veiksmīgām līnijām uzskicēja pieliektās galviņas.

Zīmējums tapa ātri — tik dedzīga iedvesma uznāca — un pēc nepilnas pusstundas rādījās gatavs. Nekad vēl viņa roka nebija radījusi kaut ko tik spilgtu, tik neatkārtojamu savā impresionistiskajā kompozīcijā. Un pat viņš, kurš vienmēr bargi vērtēja savus darbus, bija aizkustināts, pārsteigts un satraukts, redzot, kā šis apburošais fantāzijas darinājums noslēpumainā kārtā atdzimst uz papīra.

Kad viņš, piešķiebis galvu, ietonēja zīmējuma fonu dzeltenā krāsā, aizmugurē atskanēja čaboņa. Krušo kundze viņam pār plecu lūkojās zīmējumā.

—    Vai, mesjē, jūs to uzzīmējāt?

Neaprakstāmi lielais pārsteigums viņas sejā lika Stīvenam pasmaidīt.

—    Vai jums patīk?

Var būt, ka zīmējumu viņa īsti neizprata. Toties redzēja, ka tur brīnišķīgi atainoti abi viņas bērni, zīmēti nedaudzām skopām līnijām un dažiem maigiem, saskanīgiem krasu toņiem. Par mākslu Krušo kundze nezināja neko. Tomēr asā, nekļūdīgā veikalnieces nojauta lika apjēgt, ka viņa redz kaut ko retu un skaistu, visaugstākās kvalitātes. Tūlīt viņa vēlējās to dabūt. Bet vienlaikus Krušo kundze juta, ka viņu aizvien vairāk saista šis dīvainais anglis — draudzības jūtas viņas dvēselē bija pamodušās jau tai dienā, kad meitenes skaitīja dzejoļus un viņa, izgaistot vienaldzības miglai, draudzeņu čalošanas ietekmē bija atklājusi, ka viņš tik tiešām ir ļoti pievilcīgs jauneklis, slaids, labi veidots, izteiksmīgu seju, tumšām acīm un neparastu bālumu vaigā. Meitenes joprojām nekustīgi sēdēja, iedziļinājušās grāmatā. Krušo kundze apgāja apkārt solam un apsēdās līdzās skolotājam.

—     Es pat iedomāties nevarēju, — viņa paklusā balsī ierunājās, — ka mesjē ir īsts mākslinieks.

—    Bet es taču jums teicu, kad jūs mani pieņēmāt darbā.

Līdzko tika pieminēta viņu pirmā tikšanās, kad viņa

tik nežēlīgi bija izmantojusi Stīvena grūto stāvokli, veikalnieces gludo seju pārklāja tumšs kauna sārtums, pa tuklo apaļo zodu sasniegdams muskuļaino kaklu.

—     Ak, — Krušo kundze bilda, nolaizdama skatienu.

— Es nepievērsu īpašu uzmanību, ko mēs toreiz runājām. Tad vēl es nebiju mesjē tik labi iepazinusi kā tagad… pēc patīkamas un diezgan ilgas sadarbības… Mesjē māca manus bērnus, pastāvīgi ierodas manās mājās un vienmēr ir tik atturīgs un pieklājīgs, kā pienākas labi audzinātam jauneklim. Mesjē Stīven… — tā bija pirmā reize, kad viņa nosauca viņu vārdā un tajā pat mirklī izjuta patīkamas trīsas savās iespaidīgajās krūtīs, — …pat ja jūs man nebilstu ne zilbi, no šī zīmējuma, vien man kļūtu skaidrs, ka jūs esat neparasti talantīgs mākslinieks.

Viņas glaimīgie vārdi Stīvenu mulsināja, bet viņš laipni teica:

—    Varbūt vēlaties šo zīmējumu dabūt?

Jautājums lika veikalniecei mazliet padomāt — jo piedāvāts bija pirkums, — taču viņa nešaubījās ilgi. Pēc brīža lietišķi un nopietni atbildēja:

—    Jā, mesjē Stīven, gribu un jau šovakar apspriedīšos ar vīru. Protams, viņš varētu iebilst: tā kā jūs ar to noņēmāties mācību stundā, par ko saņemat algu, tad…

—    Mīļā Krušo kundze, — Stīvens viņu steidzīgi pārtrauca, — jūs mani pārpratāt. Es vienkārši vēlējos, lai šo zīmējumu jūs pieņemtu kā dāvanu.

Veikalnieces acis iemirdzējās, taču nevis aiz alkatības, bet gan aiz maigākām un izsmalcinātākām jūtām. Viņa apslāpēja nopūtu un maigi paskatījās Stīvenā.

—     Pateicos, mesjē Stīven. Jūs to nenožēlosiet, ticiet man.

Pirmo reizi sēžot tik tuvu Stīvenam, Krušo kundzei noreiba galva… Ar savu vīru viņa nekad neko līdzīgu nebija piedzīvojusi. Taču meitenes jau sāka pieprasīt, lai viņām pievērš uzmanību, un Krušo kundze izbijās, ka var sevi nodot. Uzmetusi Stīvenam īsu, bet daudznozīmīgu skatienu, ar kuru veltīgi centās izpaust savas kaislās jūtas, Krušo kundze piecēlās un atvadījusies devās atpakaļ uz veikalu.

4. nodala

>

Pēc nedēļām ilgās apātijas Stīvens nonāca pie atziņas, ka var atkal gleznot. Viņš jutās kā no jauna piedzimis un atklāja, ka ir apveltīts ar lielāku spēku un asāku uztveri nekā iepriekš. Mazā pilsētiņa un tās apnicīgie iedzīvotāji, kas viss līdz šim bija šķitis neauglīgs tuksnesis, piepeši pārvērtās kūsājošā iedvesmas avotā. Stīvens gleznoja rātsnamu, laukumu kazarmu priekšā, tad pilsētas ainavu, kas pavērās skatam no viņa istabas loga un bija dīvaini ietekmīga; beidzot vēl vienu brīnišķīgu kompozīciju melnos un pelēkos toņos — mūķenes, kuras, lietum līstot, ar atvērtiem lietussargiem atgriezās mājup no vakara dievkalpojuma. Pie Napoleona Kampo pirktie audekli cits aiz cita atdzīvojās un tad tika nolikti istabas kaktā.

Pienāca vēstules no Peirā un Glina, ari tās uzmundrināja Stīvenu. Zeroms domāja pavadīt Pijdedomā visu ziemu, bet Glins gribēja rudenī uz dažām nedēļām paviesoties Londonā. Abi lūdza, lai viņš tiem pievienojas. Bet viņš, protams, nevarēja. Stīvens bija laimīgs, jo atsācis gleznot. Šajā dvēseles atdzimšanas posmā ikdienas nodarbības ar Krušo meitenēm pārvērtās par vienkāršu nepieciešamību. Dažreiz viņš ar grūtībām spēja nolikt malā otas, lai steigtos uz pārtikas veikalu, jo tieši tai brīdī apgaismojums bija visizdevīgākais. Kaut gan, kā izteiktos darba devēji, alga viņam netika maksāta velti, Stīvena domas nebija pievērstas mācīšanai, un nodarbību beigās viņš_ domāja tikai par to, kā ātrāk nokļūt mājās.

Šīs izklaidības dēļ viņš nelikās manām vai arī nepievērsa nekādu uzmanību aizvien lielākajām pārmaiņām Krušo kundzes attieksmē. Ēdiena kvalitātes uzlabošanās bija acīmredzama, bet Stīvens to izskaidroja ar saimnieces pateicību par uzdāvināto skici. Arī citus viņas uzmanības apliecinājumus Stīvens attiecināja uz to pašu. Krušo kundzei bija kļuvis par paradumu sēdēt klāt, kamēr viņš ēda pusdienas, un apveltīt viņu ar nebeidzamu laipnību.

— Mesjē Stīven, — reiz domīgi un līdzjūtīgi ieteicās veikalniece. — Es esmu noraizējusies par to, kā jūs dzīvojat. Diez vai Kluē kundze spēj par jums labi rūpēties.

—    Jā gan, — Stīvens atbildēja. — Viņa ir ļoti laipna.

—     Bet jūsu istaba ir tik nabadzīga.

—       Vai tad jūs zināt, kāda tā izskatās? — viņš pārsteigts jautāja.

—     Nejauši, ieraudzīju… — Veikalniece nosarka. — Es bieži eju garām… Kad dodos uz baznīcu. Ja cilvēks ar labāku gaumi tur šo to papildinātu un to iekārtotu ērtāk, jūs justos daudz patīkamāk.

—     Nepavisam, — Stīvens pasmaidīja. — Istaba man tuva tāda, kāda tā ir — tukša un plaša.

—   Jums tas nenāk par labu, — viņa palika pie sava. — Nespēju neievērot, ka jūs vēl aizvien mokāties ar klepu.

—    Nieki… Es klepoju tikai no rītiem.

—     Manu mīļo mesjē Stīven, lūdzu nelieciet man visu laiku šķēršļus! — Viņa ar maigu pārmetumu paskatījās mājskolotājā. — Ja ari es nevaru parūpēties par jūsu dzīvokli, vismaz netraucējiet atjaunot jūsu veselību.

Un jau nākošajā dienā Stīvens sev par lielu apmulsumu ieraudzīja uz galda līdzās citiem piederumiem pudelīti krūšu eliksīra no Ulāra kunga aptiekas un veikalniece, pašrocīgi nomērījusi ēdamkaroti zāļu, pieprasīja tās izdzert. Viktorīna un Marija Luīze bija stāvā sajūsmā, ka skolotājam spiež dzert mikstūru. Beigu beigās arī Stīvens smējās.

Kad meitenes aizskrēja dārzā rotaļāties, Krušo kundze, uzmetusi skolotājam valgu skatienu, nopūtās.

—     Protams… Man ir pilnīgi skaidrs… Droši vien esat pilsētā atradis kādu nožēlojamu meiteni, kurai izdevies iekarot jūsu sirdi.

—       Ko? — Stīvens pārsteigumā iesaucās. — Šeit, Netjē?

—    Kāpēc ne? Vai jūs katru dienu neapmeklējat kafejnīcu? Tā Žulī Groseta… un ari citas tur nav sevišķi pieticīgas. Varu jums pastāstīt… — Krušo kundze tik tiešām zināja visas tenkas, visus mazpilsētas skandālus un intrigas. Taču Stīvens bija tik ļoti pārsteigts, ka viņa tūlīt apklusa un māksloti iesmējās. — Draudziņ, neskatieties uz mani tā! Es jums novēlu tikai labu. Galu galā es esmu kārtīga sieviete un ari sabiedrības dāma… Tātad jums nevienas nav?

—    Nē, — īsi atbildēja Stīvens.

Greizsirdība viņas skatienā nozuda un tika aizstāta ar koķetēriju.

—    Sakiet, kā jums patīk mana kleita?

Krušo kundze nostājās teatrālā pozā un nedaudz izlieca stāvu, lai iespaidīgāk parādītu savu spilgti zaļo jauno kleitu, apšūtu ar dzeltenu lenti, kas radīja jaunavīgu iespaidu. Viņas mati, kas bija tikko frizētavā izbalināti un ieveidoti, laistījās kā metāls. Krušo kundze dievināja jaunus tērpus un bija Rennas galerijas pastāvīga pircēja: pēdējā laikā viņa bija Stīvenam izrādījusi visizmeklētākos tērpus, bet viņš tos, ak vai, nelikās manām. Šī vienaldzība arī iekairināja viņas alkas. Veikalniece redzēja, ka mājskolotājs nespēj viņu kā sievieti novērtēt, ka, iespējams, viņam vispār sievietes nepastāv. Droši vien viņš bija tikpat nevainīgs kā tas jaunais kirē, kurš kādu laiku darbojās viņu draudzē. Iztālēm viņa jauno mācītāju dievināja un naktīs sapņoja par viņu, gulēdama līdzās savam bakalejas tirgonim, kurš, apmierinājis iekāri, paplikšķināja pa viņas neatsaucīgo sēžamvietu un nemuzikāli krāca. Taču valdzinājums bija neilgs kā tauriņa spārna pieskāriens, salīdzinājumā ar šīm nevaldāmajām alkām, kas kūsāja viņas asinīs un lika izjust dedzinošu vēlēšanos apskaut un apbērt skūpstiem Stīvenu.

Viņa nespēja saskatīt sava stāvokļa bezcerīgo komismu. Vai tas nebija dīvaini, ka viņa, gandrīz četrdesmitgadīga sieviete, ar miesu un dvēseli iestigusi sava veikala sīkajos rūpestos, skaļa, despotiska un skopa, pieradusi nekaunīgi krāpt pircējus, iesvērt mazāk cukura, ieliet mazāk sidra un izspiest pēdējo sū no taupīgajiem zemniekiem, līdz ausīm iemīlējās šajā jauneklī, kas varētu būt viņas dēls. Viņa zaudēja interesi par saviem bērniem, draudzenēm un kapitāla vairošanu. Vīrs viņai kļuva neizsakājni pretīgs. Viņa buržuāziskais manierisms, paradums ēdot čāpstināt un pēc kārtējās alus krūzes klusu nobezdēties radīja viņas dvēselē naida un riebuma vētru.

Dusmās nespēdama valdīties, viņa kliedza: — Je te defends de passer le gaz en bas![13] — Bet vienlaikus viņa kļuva izsmalcinātāka, biežāk mazgājās vannā, cītīgāk mainīja veļu, sāka lietot stiprākas smaržas un sūkāt smaržīgus plācenīšus. Ja viņa Stīvenu nedabūs, tad dzīve zaudēs jēgu.

Pēkšņi viņas neizteiktajām lūgšanām radās atbilde — veikalniecei prātā iešāvās lieliska ideja. Kā gan viņa nebija iedomājusies ātrāk! Tai pašā rītā viņa notvēra Stīvenu gaitenī.

—       Mans draugs, man jums ir laba ziņa! — viņa priecīgi iesaucās. — Pareizāk sakot, uzdevums. Krušo kungs vēlas, lai jūs uzgleznotu manu portretu.

Pārsteigumā Stīvens neattapa, ko teikt.

—     Jā, jā, — viņa pamāja. — Krušo ir vienkārši sajūsmā. Vakar vakara viņš ne par ko citu nespēja runāt. Portretu visā augumā… eļļas krāsās.

—     Bet, kundze… — Stīvens sadrūma un centās atrast piemērotu ieganstu atteikumam. — Es… es nedarinu portretus… es strādāju citā žanrā…

Viņa uzmundrinoši pasmaidīja.

—     Neuztraucieties, mon petit. Es parūpēšos, lai jums samaksātu. Tātad esam vienojušies. Ceturtdien sāksim.

Pirms viņš paguva iebilst, viņa paplikšķināja viņa roku un, pametusi šķelmīgu skatienu pār plecu, aizsteidzās.

Ceturtdienās visi veikali darbu beidza ātrāk. Pēc pusdienām, kad veikals bija slēgts, Krušo mājā allaž iestājās klusums. Taču šoreiz Stīvens ierazdamies sajuta, ka aizvirtņotajā mājā ir neparasti kluss. Krušo kundze viņu sagaidīja durvīs.

—    Šodien mācību stundas nebūs, — viņa svinīgi paziņoja. — Meitenes ar Mari ir aizbraukušas uz laukiem.

Ievezdama viņu mājā, Krušo kundze paskaidroja, ka reizi mēnesī kalpone Mārī apciemo savus vecākus Senvalē un dažreiz viņai visžēlīgi atļauj paņemt līdzi ari meitenes.

—    Un, protams, mans vīrs aizbrauca uz Rennas tirgu iepirkt preces, — it kā starp citu piebilda Krušo kundze. — Mums neviens netraucēs.

Un atkal dziļais klusums namā nepatīkami pārsteidza Stīvenu: pat no pagraba nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, lai gan saimnieka palīgs Žozefs mēdza aizkavēties veselas divas stundas pēc veikala slēgšanas, samērodams ieņemto naudu ar pārpalikušajām precēm. Māja bija pilnīgi tukša. Kad viņi iegāja ēdamistabā, Stīvens sastinga, ieraudzīdams uz galda divus Krušo kundzes svētku servīzes komplektus, cieti stērķelētas salvetes un sarkanu rožu pušķi vāzē.

—     Vai jums nebūtu iebildumu pirms sākuma paēst? Tā būs ērtāk.

Pļāpādama bez mitas tai pašā nevērīgajā tonī, Krušo kundze izņēma no bufetes ceptu cāli ar sēņu mērci un salātiem, Strasbūras pastēti, firziķu kompotu un pudeli šampanieša. Un tikai tad, kad Stīvena šķīvis bija piepildīts līdz malām, Krušo kundze atļāvās uz viņu paskatīties. Viņa vairs nespēja novaldīt iemīlējušās sievietes smaidu tuklajā sejā.

—      Es vēlējos, lai mūsu pirmais seanss noritētu patīkamā, omulīgā gaisotnē. Vai nav jauki paēst tēte-a-tete[14]? jums pirms daiba vajag pamatīgi iestiprināties. — To teikdama, veikalniece koķeti paskatījās Stīvenā. — Es jums ieliešu šampanieti — vislabāko, ko mēs pārdodam. Pudele maksā piecus frankus.

Stīvens jutās nelāgi. Viņš bija apjucis un pārsteigts. Taču pastāvīgais trakums bija iemācījis viņu nebūt izvēlīgam attiecībā uz ēdienu. Viņš sāka notiesāt piedāvāto cienastu, saprazdams, ka atteikties nedrīkst, un vienlaikus aizvien vairāk manīdams sev pievērstos kaislīgos skatienus. Un ari Krušo kundzes krūtis, kas spēcīgi cilājās ikreiz, kad viņa iekampa gaisu, liekot zodam iegrimt kaklā, ar katru ieelpu un izelpu šķita viņam tuvojamies. Pretēji paradumam, šcreiz viņa ēdienam nepieskāiās, — klīrigi uzlika uz šķīvja tikai cāļa spāmiņu —, bet jau otrreiz piepildīja savu glāzi ar šampanieti. Viņas apaļās acis mirdzēja kā labi pulēts marmors. Krušo kundze tikko spēja noturēties, nepieskārusies Stīvena rokai, viņš bija neatvairāmi valdzinošs. Vai viņš patiesi nesaprot, kādu izmeklētu labvēlību viņa bija gatava piedāvāt? Taču, jo mazāk viņš saprata, jo vairāk veikalnieci valdzināja.

—     Mans draugs, — iesaucās Krušo kundze. — Vai varat nojaust, kāda bija mana dzīve Netjē pēdējos piecpadsmit gados?

—      Man ļoti žēl, bet es jūs tik ilgi nepazīstu, — Stīvens piespieda sevi pieklājīgi pasmaidīt.

—    Jā, — viņa klusā balsī domīgi teica. — Un tomēr tas esat jās, kas man atklāja visas manas dzīves tukšumu.

—    Es būtu ārkārtīgi nepateicīgs, kundze, ja tā tiešām būtu.

—      Tā ir patiesība. — Viņš neatbildēja, un viņa uzsvērti palocīja galvu. — Jā, tas esat jūs, mans draugs, kas pavēra manam skatienam tādus apvāršņus, par kādiem es senāk pat nesapņoju. Ai, saprotiet mani pareizi! Mesjē Krušo nav diez cik maigs un iejūtīgs, taču ir cienījams cilvēks. Un, protams, arī es esmu kārtīga sieviete. Bet ir mirkļi, kad sirds sažņaudzas aiz vientulības un rodas nepieciešamība kādam uzticēties. Ai, mans draugs, kad runā sirds, — Krušo kundze dziļi nopūtās, — vai mums tai jāpretojas, ja mēs esam pietiekami uzmanīgi?

Stīvens sēdēja un klusēja, juzdamies kā sasaistīts. Uz mirkli viņam smadzenēs iešāvās neprātīgs minējums, kāpēc viņa tā uzvedas. Taču to viņš atmeta kā bezjēdzīgu. Stīvens izjuta nepieciešamību tūlīt ķerties pie darba un paveikt visu pēc iespējas īsākā laikā. Viņš atbīdīja šķīvi.

—     Bet tagad, kundze, ja jūs neiebilstat, mēs varam sākt. Manuprāt, labāk būtu, ja vispirms es uzzīmētu skici. Kur jūs vēlaties pozēt? Varbūt viesistabā?

Krušo kundze paskatījās Stīvenā un konvulsīvi ierāva elpu.

—      Nē, — viņa neskaidrā balsī teica. — Augšā ir labāka gaisma. — Piecēlusies viņa devās uz durvīm. — Es tūlīt sagatavošos. Iedzeriet vīnu un kāpiet augšā.

Stīvens nekad vēl nebija augšstāvā bijis. Pagaidījis piecas minūtes, viņš kāpa augšā. Trepes bija vāji apgaismotas, apklātas ar plānu kājceliņu un ik uz soļa čīkstēja. Smaržoja sieri, kas droši vien bija ievietoti sienas skapī, lai nostāvas. Durvis kāpņu laukumā bija pusviru. Stīvens domāja, ka tās ved uz viesistabu, un gribēja pieklauvēt, bet izdzirda Krušo kundzes balsi:

—    Ienāciet, mon ami[15].

Viņš iegāja iekšā.

Krušo kundze stāvēja pie divguļamās gultas, gaidīdama viņa piekrišanu. Kleitu viņa bija nomainījusi pret peņuāru un stāvēja izaicinošā pozā, iespiedusi roku sānos: pavērtais peņuārs atsedza svītrainas zīda bikses ar bagātīgu mežģīņu apdari, kas krita pār resnajiem ceļiem, un greznu zīda kreklu, uz kuia vēl bija redzami mitri plankumi no smaržām un krokas no tikko noņemtās korsetes.

Stīvenu pārklāja auksti sviedri. Atmiņā iespiedās katrs sīkums šajā bezgaumīgajā, greznajā un nekārtīgajā istabā: raibs paklājs un smagas drapērijas, nosmulēta kumode, naktspods zem gultas un pat mesjē Krušo naktskrekls, kas steigā bija pabāzts zem spilvena. Viņš nobālēja. Nepareizi saprazdama, ko nozīmē viņa ieplestās acis, Krušo kundze kautrīgi nolieca galvu, izlikdamās, ka dreb, tad nevaldāmi koķeta tuvojās viņam. Tas bija par daudz. Riebuma pārņemts, Stīvens atkāpās, dusmodamies pats uz sevi, ka nokļuvis šādā muļķīgā stāvoklī — lai gan tam bija farsa iezīmes, tas tomēr bija ārkārtīgi pazemojošs. Neteikdams ne vārda, viņš apgriezās un izskrēja no istabas.

Tovakar Stīvens, sēdēdams savā mansarda istabiņā, izdzirda skaļus klauvējienus pie parādes durvīm un smagus soļus uz kāpnēm. Tad bez kāda brīdinājuma istabā iedrāzās mesjē Krušo. Tirgonis bija ģērbies savā vislabākajā uzvalkā un izlikās drausmīgi saniknots.

— Kā jūs uzdrošināties tuvoties manai sievai… nožēlojamais ubags… tiklīdz es esmu pagriezis muguru. Es gribētu tūlīt ziņot policijai! Vienmēr zināju, ka jūs esat nelietīgs angļu čūskulēns. Bet kost rokā, kas jūs barojusi! Sirdsšķīsta sieviete… Divu bērnu māte… Kāda nelietība… pilnīga bezkaunība! Jūs, protams, esat atlaists. Lai es jūsu pretīgo ģīmi vairs neredzētu savā veikalā! Bet papriekš sāpju naudu… atlīdzību par nodarītajiem zaudējumiem… kaut vai gleznu…

Stīvens zināja, ka Krušo viņu necieš, taču šī scēna tika sarīkota pēc kundzes pasūtījuma — vīrs bija ieradies satracinātās sievas uzdevumā. Un, augoša rūgtuma pārņemts, Stīvens izplēsa lapu no bloknota, kas gulēja uz galda, un pasniedza to tirgotājam, kurš joprojām izteica draudus. Tā bija skice, ko viņš tikko bija zīmējis pēc atmiņas: resnā Krušo kundze, izmetusies apakšveļā, bezkaunīgi smaidot, stāv blakus divguļamajai gultai.

Strupā žesta pārsteigts, mesjē Krušo apklusa un skatījās iznīcinošajā zīmējumā: viņa seja kļuva zila aiz dusmām. Viņš jau gribēja lapu saplēst, bet iedzimtās atjautības ietekmē pārdomāja, rūpīgi to saritināja un ielika platmalē. Tad, zaglīgi paskatījies, novērsās un izgāja no istabas.

5. nodala

?

No rīta Stīvens sakravāja mugursomu, sasēja gleznas un, uzcēlis uz muguras, kājām devās prom no Netjē. Viņš bija izlēmis iet uz trīsdesmit kilometru attālo Fužeru un pievakarē pēc ļoti gara pārgājiena svelošās saules staros sasniedza neliela pakalna nogāzē celto pilsētu, ko Parīzes lielceļš sadalīja divās daļās. Tur viņš sameklēja lētu restorānu, kur, pēc viņa domām, vajadzētu iegriezties garām braucošo kravas automašīnu šoferiem. Viesmīlis, kura palīdzību viņš lūdza, bija pārliecināts, ka automobilis noteikti gadīsies, un patiesi — ap deviņiem kravas mašīna ar piekabi apstājās pie viesnīcas, divi vīri kombinezonos izkāpa un iegāja restorānā. Pēc dažām minūtēm viesmīlis pamāja Stīvenam, tad sekoja sasveicināšanās un rokasspiedieni, daži vārdi it kā nejauši tika izteikti un tūlīt uztverti: jautājums bija nokārtots. Stīvena mantas pabāza zem sēdekļa, un auto devās ceļā.

Nakts bija silta un rāma. Viņi brauca caur dziļā miegā iegrimušiem ciematiem, kas šķita izmiruši, pilsētām, kurās tikai retumis logos mirgoja uguntiņas. Aiz muguras palika Vīra, Ardžantāna, Dro. Siltais gaiss svilpoja ausīs, riteņi dārdēja uz bruģa. Mēness melanholiski slīdēja aiz spokaini pelēkajām papeļu galotnēm. Beidzot miglainā dūmakā ausa rīts un, pie Neijī pārbraukuši pāri Sēnai, viņi pa Maijo vārtiem iebrauca Parīzē un apstājās pie Centrāltirgus. Stīvens pateicās jaunajiem draugiem un atvadījās.

Pilsēta, vēl īsti nepamodusies, izskatījās pelēka un noplukuši, taču Stīvens, soļodams pār Jauno tiltu, ieelpoja mitro gaisu ar patiku. Viņš atkal bija Parīzē. Pēc dzīvošanas Netjē viņš jutās stiprāks, bet, galvenais, — bija nobriedusi apņēmība atklāt pasaulei savu talantu.

Kad Madrigālu ielā tika atvērts lombards. Stīvens jau stāvēja pie durvīm. Viņš ieķīlāja pulksteni ar ķēdi — tēva dāvanu divdesmit pirmajā dzimšanas dienā — un dabūja simt astoņdesmit franku. Vēlāk pēc diezgan ilgas meklēšanas un garas kaulēšanās viņš atrada mitekli kādā šķērsielā netālu no Senseverīnas laukuma — tādā rajonā, kas izsenis bija izslavēts kā bohēmas pēdējais patvērums. Tas bija ļoti nabadzīgs kvartāls un vēl pieticīgāka istaba, tikpat kā bez mēbelēm un drausmīgi netīra, taču atradās augšstāvā, bija labi apgaismota un lēta — tikai desmit franku nedēļā. Stīvens tūlīt ķērās pie darba — palūdza grīdas mazgājamo lupatu, slotu un spaini un sāka berzt grīdu. Viņš nomazgāja pat sienas, tā ka tās izskatījās pieņemami, kaut arī blakšu pēdas šur tur vēl bija redzamas.

Bija jau pāri diviem, bet Stīvens nedomāja par ēšanu. Viņš izvēlējās četras gleznas un aizsteidzās pa krastmalu uz Napoleona Kampo veikalu. Krāsu tirgotājs sēdēja uz savas ierastās kastes, šūpodams īsās kājas pār malu un sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņš bija ģērbies zilā vadmalas blūzē un galvā uzlicis dzeltenu adītu cepurīti, zem kuras rēgojās lielas, sasprēgājušas ausis. Sarkanie vaigi bija apauguši ar bārdas rugājiem. Viņš Stīvenam draudzīgi pamāja, it kā abi vēl vakar būtu redzējušies.

—    A. abata kungs! Ar ko varu pakalpot?

—    Pirmām kārtām es vēlētos nokārtot parādu.

—   Labi. Jūs esat godīgs cilvēks. — Tirgotājs paņēma no Stīvena piecdesmit franku un iebāza nobiužātā ādas makā.

—      Un tagad, mesjē Kampo, es gribētu īpaši lielu audeklu — divi metri reiz astoņdesmit centimetri.

—      Oho! Jūs esat iecerējis lielu gleznu? Maksāsiet, protams, skaidrā naudā?

—    Ne jau naudā, mesjē Kampo. Ar šiem te.

—     Vai jūs esat jucis, abata kungs, Dieva dēļ, man pagrabs ir pilns ar gleznām. Savas mīkstčaulības dēļ esmu savācis šos krāmus, kas nav pat atkritumu kastes cienīgi.

—    Ne jau viss ir krāmi, Kampo. Savus darbus jums nesa arī Pisaro, Budēns un Degā.

—    Bet jūs taču neesat Degā, manu mīļo abat.

—    Varbūt kādu dienu arī būšu.

—     Mon Dieuf[16] aizvien tā pati pasaciņa! Tātad jūsu lielā glezna tiks izstādīta Salonā, un ap to drūzmēsies ļaužu pūļi? Nākamajā dienā jūs būsiet slavens un bagāts. Muļķības!

—    Ņemiet divdesmit franku, bet par pārējo ķīlā būs šīs gleznas.

Napoleona Kampo zilās ačeles vērīgi nopētīja jaunekļa bālo seju. Trīsdesmit gadu laikā tirgotājs skatījis tik daudzus cilvēkus, ka tie bija izgaisuši no viņa atmiņas. Pēc dabas Kampo bija flegmātiķis, ko nav viegli iekustināt, un, kļūstot vecāks, viņš vēl vairāk notrulinājās.

Taču reižu reizēm, kaut ari reti, trūkumā nonākuša mākslinieka balsi, ārienē, sejas vaibstos, kā, piemēram, šajā neparastajā anglī, jaudās apslēpts spēks, kas viņu dziļi ietekmēja. Brīdi padomājis, viņš nolēca no kastes un kurnēdams sāka rakņāties plauktos. Kad Stīvena lūgtais audekls — labs, stingrs audums — parādījās uz letes, iestājās klusums.

—    Divdesmit franku, jūs teicāt?

—    Jā, mesjē Kampo. — Stīvens noskaitīja monētas.

Napoleons Kampo iešņauca šķipsnu tabakas un domīgi noslaucīja gaļīgo degunu zilās jakas aprocē.

—    Un tagad jūs mirsiet badā?

—    Nē, ne gluži. Audekls tagad man ir, un par visu citu vienalga.

Atkal iestājās klusums. Piepeši Kampo atgrūda monētas atpakaļ.

—     Ielieciet baznīcas ziedojumu traukā, abata kungs, un dodiet šurp savus nožēlojamos smērējumus.

Pārsteigts Stīvens pasniedza viņam gleznas. Pat neapskatījis, tirgotājs tās pabāza zem letes.

—     Bet vai patiesi… Vai patiesi jūs nevēlaties uz tām paskatīties? Tas taču ir vislabākais, ko jebkad esmu darinājis.

—     Es gleznas nevērtēju — tikai cilvēkus, — Kampo īgni atcirta. — Palieciet sveiks, mesjē. Labu veiksmi.

Trijos Stīvens ar audeklu atgriezās istabiņā un tūdaļ devās uz velosipēdu darbnīcu Bjevras ielā. Pagaidām ar visu gāja labi, bet, tuvojoties mesjē Bertelo privātuzņēmumam, Stīvens sāka uztraukties un nepavisam nejutās pārliecināts par sevi. Neskaidras nojautas lika sirdij iepukstēties straujāk. Pēdējos mēnešos viņš bieži atcerējās Emmiju. Atmiņas par dažiem mirkļiem kopā ar viņu šaurajā, tumšajā gaitenī laiku pa laikam atgriezās.

Viņš atrada Emmiju sētā aiz darbnīcas. Viņa bija noliekusies pār sarkanu sacīkšu velosipēdu, niķelētu un apzeltītu. Viņu ieraugot, Stīvenam pamira sirds. Viņa pacēla galvu, jo bija izdzirdusi soļus, un bez kāda pārsteiguma atņēma sveicienu, tad atkal ņēmās eļļot riteņa asis. Stīvenam sirds joprojām muļķīgi sitās, taču no iepriekšējam tikšanās reizēm viņš ļoti labi zināja, kāda ir šī meitene, un atturējās no jebkādām savu vētraino jūtu izpausmēm.

—    Labs velosipēds, — bridi klusējis, viņš ieteicās.

—     Tas ir manējais. Drīz es to izmēģināšu. — Viņa iztaisnojās un atbīdīja matu sprogu no pieres. — Kad tu atgriezies Parīzē?

—    Šorīt.

—    Vai gribi īrēt velosipēdu?

Stīvens papurināja galvu.

—     Pašreiz man ir svarīgāks darbs.

Atkal iestājās klusums. Attiecībā uz Stīvenu viņa allaž bija izrādījusi nelielu ziņkārību, un arī šoreiz viņas interese bija pamodināta, kā viņš jau bija paredzējis.

—    Ko tu esi nodomājis?

Stīvens strauji ievilka elpu.

—     Vai tu esi dzirdējusi par Luksemburgas prēmiju, Emmij? Tās ir sacensības, kuras var piedalīties jebkurš mākslinieks, ja vēl nav savus darbus izstādījis Salonā. Es gribu izmēģināt laimi. — Un, tā kā meitene vienaldzīgi novērsās, viņš pasteidzās piebilst: — Tādēļ es nācu uz šejieni. Es vēlos, lai tu man pozētu.

—    Tiešām? — Meitene pārsteigta vērās Stīvenā; viņas sejas izteiksme bija pavisam citāda. — Tu gribi zīmēt manu portretu?

—    Nu jā. — Viņš centās runāt vienaldzīgi. — Vai tevi neviens nav gleznojis?

—    Nē. Kaut gan sen jau vajadzētu, ņemot vērā, kas es esmu.

—    Tagad tev šī iespēja ir. Tev tas nenāks par ļaunu. Visus labākos darbus izstādīs "Oranžērijā". Tevi, protams, uzreiz pazīs.

Stīvens skaidri redzēja, ka Emmijas godkārei tas glaimo, tomēr meitene vilcinājās un noskatīja jaunekli no galvas līdz kājām, it kā novērtēdama viņa spējas.

—     Bet vai tu proti gleznot? Es gribēju teikt, gleznot tā, lai būtu līdzība?

—    Uzticies man. Es papūlēšos.

—    Jā, man šķiet, ka tu pacentīsies — savās interesēs. — Pēkšņi viņa atcerējās. — Bet nākamajā mēnesī es braukšu turnejā.

—    Ja tu trīs nedēļas ik dienu nāksi pie manis, laika pietiks. Detaļas izstrādāt varēšu tad, kad tu būsi prom.

Un atkal Stīvens redzēja, kā viņa prātā apsver šo iespēju.

—       Labi, — pēdīgi viņa noteica ar savu parasto nepieklājību. — Beigu beigās man vienalga. Nez vai es kaut ko zaudēšu.

Stīvens apslāpēja prieka un atvieglojuma saucienu. Viņš ne tikai bija gribējis viņu gleznot jau kopš pirmās tikšanās, bet meitene ari vispilnīgāk atbilda tematam, kas pēdējo stundu laikā bija viņu pārņēmis. Steigā viņš iedeva meitenei savu jauno adresi un palūdza atnākt rit ap desmitiem melnā svīteri un plisētos svārkos, tad, baidīdamies, ka viņa varētu pārdomāt, atvadījās.

Patīkami satraukts, Stīvens soļoja pa bulvāri, priecādamies par to, ko bija šodien panācis. Tikai tad viņš atcerējās, ka nav neko ēdis, kopš vakar vakarā kravas mašīnas šoferis bija iedevis viņam vienu no savām sviestmaizēm. Bads ķēra viņu kā sitiens. Viņš ieskrēja pārtikas veikalā, nopirka garu maizes klaipu un gabalu desas. Tomēr apstāties viņš nespēja. Iedams pa tumstošo ielu garām Botāniskajam dārzam, viņš pārmaiņus koda te kraukšķīgajā maizē, te sulīgajā desā ar maiga balta speķa apliku. Cik garšīgi! Viņš jutās brīvs, laimīgs un neparasti saviļņots.

6. nodala

Nākamajā dienā viņš sagatavoja visu nepieciešamo un nepacietīgi gaidīja, taču Emmija nokavējās par minūtēm divdesmit.

—      Beidzot! — viņš iesaucās. — Es domāju, ka tu vairs neatnāksi.

Viņa neatbildēja, bet, stāvēdama durvīs, pārlaida skatienu nožēlojamai istabiņai ar dēļu grīdu, salauztu pīto krēslu uņ izgulētu saliekamo gultu. Tad cietsirdīgi paskatījās Stīvenā.

—    Vai tu esi galīgi nabags?

—    Gandrīz.

—    Toties nekaunības tev pietiek. Ievilināji mani šādā caurumā: te taču nav pat kur uzkārt jaku.

Stīvens nosarka, taču piespiesti pasmaidīja.

—      Protams, tā nav Elizejas pils, bet nav arī pārāk slikta māksliniekam. Ļauj man tevi uzgleznot, un es apsolu, ka tu to nenožēlosi.

Viņa nicīgi saviebās, tomēr, paraustīdama plecus, ienāca istabā, atļāva Stīvenam novilkt viņai jaku un ierādīt pozēšanai vietu pie loga.

Apgaismojums bija brīnišķīgs, un pēkšņā spēku uzplūdā Stīvens sāka zīmēt kompozīciju, kas tagad viņu apsēda. Konkursa noteikumos bija prasība, lai temats būtu "klasisks", un tādēļ Stīvens gleznai par pamatu izvēlējās alegoriju no antīkās mitoloģijas, kaut ari modernā interpretācijā — "Kirke un viņas pielūdzēji". Varbūt muļķīgais piedzīvojums ar Krušo kundzi, nogūlies dziļi zemapziņā, bija tā dzirksts, kas iededza Stīvena smadzenēs šo dīvaino skatījumu: viņa domās traucās dīvaini simboliski tēli, kas bija pārņēmuši visas viņa jūtas. Kaisle uzsāka cīņu ar tikumību, un baudkāre pieņēma glūnošu zvēru izskatu… Tas viss vēl likās kā sapnis, mirāža, bet apziņas noslēpumainajās dzīlēs viņš sajuta spēkus, kuri varētu šo skatījumu īstenot.

Viņš varētu zīmēt visu dienu, taču Emmijas sejas izteiksme darīja viņu uzmanīgu, un, baidīdamies viņu pārāk ilgi aizkavēt, ap pusdienlaiku viņš teica, ka šodien pietikšot. Viņa tūlīt pārgāja pāri istabai un apskatīja audeklu, uz kura viņš ar ogli bija uzzīmējis jau diezgan pabeigtu skici — meiteni visā augumā. Nīgrais skatiens Emmijas sejā izgaisa, kad audekla vidū viņa ieraudzīja sevi tik dabiskā pozā — kājas ieplestas, rokas uzliktas uz gurniem… Viņa klusēdama ļāva, lai Stīvens palīdz uzvilkt jaku, bet pie durvīm pagriezās un pamāja.

—     Rit tajā pašā laikā.

Visu pēcpusdienu līdz pat tumsai viņš veidoja fonu. Nākamajā dienā un ari turpmākajās viņš nenoguris turpināja darbu, ne vienmēr pacilātā garastāvoklī, taču ar mērķtiecību, kas acumirklīgu bezcerību spēja pārvērst reibinošā sajūsmā. Un, nonākdams aizvien ciešākā saskarsmē ar Emmiju, viņš nespēja neievērot, ka viņa jūtas pret meiteni kļūst aizvien spēcīgākas. Kad seanss beidzās un Emmija aizgāja, ar katru dienu viņš aizvien vairiīk pēc viņas ilgojās. Bez Glina un Peirā Stīvens Parīzē bija vientuļš. Bet vai tikai vientulība spieda viņu pastāvīgi meklēt Emmijas sabiedrību? Dusmodamies par savu vājību, Stīvens sev atgādināja, ka, pirmo reizi tiekoties, viņam meitene nemaz nebija patikusi un viņas rupjība un iejūtības trūkums joprojām kaitināja. Kad Emmija bija sliktā omā un viņš mēģināja sarunāties, viņa atbildēja tikai vienzilbīgiem vārdiem, bet, ja viņš ieteica atpūsties, tad itin bieži, nelikdamās par viņu ne zinis, viņa nometās guļus uz vēdera viņa gultā, aizdedzināja cigareti un ņēmās šķirstīt kāda sporta žurnāla saburzītās lapas. Stīvens saprata, ka nevis aiz cieņas pret viņu, bet vienīgi aiz patmīlas viņa katru dienu ierodas šai istabelē. Vai desmitiem reižu dienā viņa pienāca pie molberta apskatīties, kā veicas darbs, bet nekad neslavēja viņa veikumu — tikai sevi:

—     Es neizskatos slikti, vai ne?

"Odisejas" leģenda par Saules dieva Hēlija un okeāna nimfas Perses meitu, ko Stīvens Emmijai izstāstīja, ierosināja viņas iztēli. Doma, ka viņai it kā piemīt burvju vara, kas spēj cilvēciskas būtnes pārvērst zvēros, lika meitenei pasmaidīt.

—    Tā viņiem vajag! Lai nelien!

Emmijas vulgaritāte Stīvenam šķebināja dūšu. Taču nespēja viņu atbaidīt. Kāpēc tik neatlaidīgi, tik neizturami meitene viņu piesaistīja? Viņš centās analizēt savas jūtas. Ko gan īstenībā viņš par viņu zina? Gandrīz neko. Tikai, ka viņa ir banāla, rupja, ārkārtīgi ietiepīga un primitīva, galīgi bez iztēles vai izglītības. Pilnīga niecība. Viņai nebija nekādu priekšstatu par mākslu un nekādas intereses par viņa darbu; tiklīdz viņš sāka runāt par glezniecību, viņai kļuva garlaicīgi. Bet Emmija bija lieliski veidota — uz audekla viņš izzīmēja vissmalkākos viņas spēcīgo slaido kāju, plakanā vēdera un tvirto mazo krūšu izliekumus — un reizē ari sīka kā miniatūra. Rubensa sieviešu krāšņie augumi Stīvenu varēja sajūsmināt gleznās, bet dzīvē viņu saistīja cēlākas proporcijas. Viņai bija tas izskatīgums, ko Stīvens vienmēr pielīdzināja Goijas "Mahai". Un tomēr par skaistuli Emmiju nekādi nevarēja uzskatīt. Viņa atgādināja zēnu, lūpas viņai bija pārāk plānas, nāsis gaužām izliektas, bet sejas izteiksme, kad viņa neuzmanījās, bija gandrīz vai drūma. Stīvens skaidri saskatīja viņas trūkumus, bet, lai cik savādi, tie nekādi nemazināja šīs dīvainās jūtas, kas, par spīti Stīvena pūlēm, kļuva aizvien spēcīgākas. Viņš ilgojās būt kopā ar viņu un jutās nemierīgs un nožēlojams, kad viņas nebija tuvumā. Meitenes mainīgais garastāvoklis Stīvenu pārlieku asi ietekmēja, un viņš uz to reaģēja tik sāpīgi, ka sāka sevi nicināt. Retajos mirkļos, kad viņa bija labā noskaņā, viņa dvēsele līksmoja. Šādos brīžos Emmija dažreiz bija noskaņota papļāpāt un iztaujāja Stīvenu par to vienīgo viņa dzīves pusi, kas viņu varēja interesēt.

—    Vai patiesi taviem vecākiem pieder grande propriete[17] tajā… Saseksā? Daudz akru auglīgas zemes.

—    Ne tik daudz, — Stīvens pasmaidīja. — Ja tev to Glins izstāstīja, tad pārspīlē.

—     Un tev bija jākļūst par garīdznieku; bet tevi no semināra padzina?

—    Tu taču zini, ka es no tā aizgāju labprātīgi.

—    Lai dzīvotu šādā istabelē? — viņa neticīgi jautāja.

—    Man šī istaba ļoti patīk… kad tu esi šeit.

Viņa paraustīja plecus, taču ne^ tik nicinoši kā parasts. Glaimi meiteni allaž iepriecināja. Šī labvēlība, lai gan nesniedza nekādu atvieglinājumu, bija patīkams pretstats tai pazemojošajai vienaldzībai, ar kādu viņa parasti uzņēma Stīvena mēģinājumus izpatikt. Un, kamēr viņa kā kūtra kaķene pozēja, Stīvens, darbu nepārtraukdams, sāka stāstīt dažādus notikumus no Stilvoteras dzīves, kuri, pēc viņa domām, varētu Emmiju izklaidēt un uzjautrināt. Kad atmiņu krājumi izsīka, meitene kādu brīdi pārdomāja dzirdēto, tad paziņoja:

—     Es visus šos gadus esmu pavadījusi kopā ar cirka trupas ļaudīm. Es esmu cirka māksliniece, — viņa sevi izlaboja. — Es saprotu, ka cilvēks dažreiz var visu upurēt mākslai… Bet jūs gan esat pavisam kas cits. Atteikties no bonne propriete[18], kurus varētu mantot… — Viņa apklusa un paraustīja plecus.

—    Tas vienkārši ir muļķīgi.

—      Nepavisam ne, — viņš pasmaidīja. — Citādi es nesatiktu tevi. — Piepeši Stīvenu pārņēma tādas ilgas, ka viņš apklusa un neuzdrošinājās uz viņu paskatīties. — Vai tu nesaproti, Emmij? Man tu esi ļoti iepatikusies.

Viņa īsi iesmējās un brīdinoši pacēla pirkstu.

—      Par to nerunāsim, abat. Mums tādas vienošanās nebija.

Sakauts Stīvens atsāka darbu. Un visu vakaru viņš izjuta sāpes, ko sagādāja šis atteikums. Ja vien viņš varētu meiteni kaut kur aizvest — viņa dievināja dažādas lētas izpriecas — tad iekarotu viņas labvēlību. Bet viņam nebija ne graša. Stīvens tērēja apmēram pusfranku dienā, iztikdams līdz sešiem vakarā ar bulciņu vai ābolu, tad pilnīgā vientulībā ieturēja maltīti vislētākajā kafejnīcā.

Kādu pēcpusdienu, kad viņu seansi jau tuvojās beigām, Emmija atnāca vēlāk nekā parasti. Likās, ka viņa ir lieliskā garastāvoklī. Viņa bija ģērbusies īsā tresotā jakā ar jaunu dzeltenu lakatiņu. Stīvens ievēroja, ka viņa izmazgājusi galvu un sasukājusi matus.

—    Tu izskaties ļoti jauki, — Stīvens teica. — Es tevi vairs negaidīju.

—    Man bija tikšanās ar Perošu. Viņa kantoris atrodas diezgan tālu… Žila Feri bulvāri. Toties dabūju tādu līgumu, kāds man nepieciešams.

—    Labi, — Stīvens pasmaidīja, kaut gan, izdzirdot par drīzo aizbraukšanu, jutās nomākts. — Kad tu dosies projām?

—    Četrpadsmitajā oktobri. Turneja atlikta uz divām nedēļām.

—     Man tevis pietrūks, Emmij, — viņš paliecās uz viņas pusi. — Vairāk, nekā tu domā.

Emmija atkal iesmējās, un Stīvens ievēroja, ka viņas zobi ir līdzeni, asi un diezgan reti. Tad, dedzīgi uzsvērdama vārdus, viņa sāka stāstīt, ka izdevies piespiest Perošu parakstīt līgumu ar tādiem noteikumiem, kas viņu apmierina.

—    Runā, ka viņš esot labsirdīgs, — viņa pabeigdama teica, — bet, manuprāt, viņš ir vienkārši gobeur — vientiesis.

Apzinādamies, ka ar savām runām parasti Emmiju garlaiko, Stīvens viņu iedrošināja vairāk stāstīt par sevi. Vēlāk, kad sāka krēslot, viņš nolika otu un teica:

—    Vai es varu tevi pavadīt? Brīnišķīgs vakars…

—    Labi, — meitene paraustīja plecus. — Ja vēlies…

Viņa uzvilka jaku, abi nokāpa lejā un izgāja uz

Gavranša bulvāra. Siltajā tumsā gaiši dega laternas, piešķirot klusajai pilsētai noslēpumainu skaistumu. Roku rokā pa ietvi lēni pastaigājās mīlētāju pāri — vakars viņiem šķita kā radīts. Sānielā līdzās upei viņi pagāja garām kafejnīcai, kur mazā lapenītē, ko apgaismoja platānu zaros iekārtie ķīniešu lukturīši, akordeona mūzikas pavadījumā dejoja cilvēki. Aina bija dzīvesprieka un jautrības pilna. Stīvens sajuta, ka Emmija jautājoši veras viņā.

—    Vai tev nepatīk dejot?

Piesarkdams un apzinādamies savu nemākulību, viņš pakratīja galvu.

—    No manis tur nebūs lielas jēgas.

Tā bija patiesība. Emmija atkal paraustīja plecus.

—    No tevis vispār nav lielas jēgas, vai ne? — viņa teica.

Viņi izgāja bruģētajā krastmalā, kur valdīja tumsa.

Zem tilta zemajām arkām plūda Senas rāmā straume. Emmija, kurai it kā bija apnikusi viņu klusēšana, iedama mazliet pa priekšu, sāka dungot melodiju, kuru bija spēlējis akordeonists kafejnīcā.

—       Pagaidi, Emmij. — Stīvens apstādināja meiteni kādā pavārtē. Viņa iesānis paskatījās viņā pār plecu.

—    Nu, ko tu vēl esi izdomājis, abat?

—    Vai tu nesaproti… cik daudz tu man nozīmē?

Stīvens Emmiju apskāva un cieši piekļāva. Dažus mirkļus viņa stāvēja nekustīgi, vienaldzīga kā statuja un ļāva, lai Stīvens viņu apskauj, tad ar asu, nepacietīgu kustību viņu atgrūda.

—    Tu neko no tā nejēdz! — viņas balsī skanēja nicinājums.

Pazemots un aizvainots, vilšanās dēļ izjuzdams vājumu, saprazdams, ka viņa teikusi patiesību, viņš sekoja meitenei ārā uz ielas. Viņi devās uz Bjevras ielu. Pie velosipēdu darbnīcas Emmija paskatījās Stīvenā, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Vai rītdien man jānāk?

—    Nē, — Stīvens rūgti teica. — Nav nepieciešams. — Viņš pagriezās, lai ietu, gan nicinādams Emmiju, gan pats sevi.

—    Neaizmirsti, ka es gribu gleznu apskatīt, kad tā būs pabeigta, — viņa nosauca Stīvenam pakaļ.

Viņš ienīda Emmiju par viņas neiejūtību, par elementāras pieklājības trūkumu — viņai pat nebija viņa žēl. Stīvens sev iestāstīja, ka vairs viņu nesatiks.

Nākamajā rītā, pamozdamies pēc nemierīgas nakts, Stīvens drudžaini atsāka strādāt. Pagaidām skaidri atveidota bija tikai galvenā figūra — kompozīcija vēl bija jāuzglezno. Laiks kļuvis lietains un drūms, gaismas maz, nabadzīgajā istabiņā valdīja caurvējš, bet nekādas grūtības Stīvenam nelikās nepārvaramas.

Reālisma meklējumos viņš katru pēcpusdienu devās uz zooloģisko dārzu un zīmēja dzīvniekus. Pēc atgriešanās darbnīcā viņš pārgleznoja skices uz audekla un katrā nožēlojamajā radījumā ielika nelielu daļu tā rūgtuma un pazemojuma, ko pats izjuta. Nedēļas nogalē viņam izbeidzās nauda — meklēdams kādu monētu, lai nopirktu dienišķo' bulciņu, Stīvens neatrada nevienu sū. Ari tas viņu neatturēja. Kā apsēsts viņš turpināja gleznot visu dienu, saniknots uz visu, kas traucēja viņa darbu.

Otrā rītā viņš jutās vājš un bezspēcīgs. Galva reiba, taču viņš piespieda sevi atkal ķerties pie otas. Tomēr pēc pusdienas veselā saprāta dzirksts izlauzās caur miglu, kas aptvēra viņa smadzenes. Viņš saprata, ka bez ēšanas ilgi neizturēs, bet, galvenais, — nekad nepabeigs savu "Kirki", ja nesameklēs iztikas līdzekļus. Bridi padomājis, viņš piecēlās, aizgāja stūri, kur stāvēja viņa gleznas no Netjē laikiem, un izvēlējās trīs visspilgtākās un sulīgākās ainavas. Tās bija labas gleznas, kas viņam patika, jo deva pašpaļāvību. Parīzē, šajā pasaules mākslas templī, šādiem skaistiem darinājumiem bez šaubām būs pircēji. Viņš ietina audeklus brūnā papīrā, pasita padusē un devās pāri Sēnai uz otru krastu, tad gāja pa Elizejas laukiem uz Sentonorē priekšpilsētas pusi. Tagad bija laiks izšķiroši rīkoties. Savas gleznas viņš piedāvās vispazīstamākajam Francijas mākslas darbu tirgotājam.

Uz Marinjī prospekta stūra — šajā ielā atrodas galvenokārt elegantas dzīvojamās mājas un grezni modes saloni — Stīvens apstājās pie lieliskas, samērīgi veidotas baltakmens ēkas ar kolonnām. Tad, saņēmis drosmi, iegāja pa zeltītajām venēciešu stila durvīm un nokļuva vestibilā ar marmora grīdu, rožkoka paneļsienām un sarkana samta aizkariem; viņam pretī pie Luija XVI laika galdiņa ar inkrustācijām sēdēja jauneklis vizītsvārkos. Caur aizmugurējām portjerām bija redzams plašs salons, ko greznoja milzīgi liliju klēpji porcelāna vāzēs un kur, lieliski apgaismotas, karājās gleznas: to priekšā, ieskatīdamies katalogos un paklusi sarunādamies, pastaigājās labi ģērbtas dāmas un kungi.

— Vai jums ir ielūgums uz vernisāžu, mesjē?

Stīvens pievērsa skatienu elegantam jauneklim, kurš viņu vēroja ar sevišķu piesardzību, ko gan apslēpa profesionālais smaids.

—     Nē. Es nezināju, ka jums šeit ir izstāde. Gribu satikt Tesjē kungu.

—    Kādā jautājumā, mesjē?

—    Personīgā.

Joprojām ar to pašu salkano smaidiņu jauneklis teica:

—     Baidos, ka Tesjē kunga pašreiz nav. Tomēr esiet tik laipns un apsēdieties, es noskaidrošu.

Stīvens apsēdās, bet jauneklis piecēlās un graciozi izslīdēja no telpas. Gandrīz tai pašā mirkli atvērās sāndurvis un vestibilā ienāca tris cilvēki: ļoti smalki ģērbta dāma — melnā tērpā un mazā spilgtā cepurītē ar spalvu, cimdotās rokas bija apliktas ar neskaitāmām rokasspiādzēm, un viņa nesa maziņu, lentēm izgreznotu pudeli, kas bija fantastiski apcirpts; dāmu pavadīja pavecs kungs, nevainojami ģērbies brūnā no cepures līdz kurpēm; viņa pašcieņas pilnajā sejā bija gariaikota izteiksme; trešais bija Tesjē, Stīvens viņu pazina no pirmā acu uzmetiena: gludi skuvies tumšmatis, pieglaimīgs, ar uzmestu apakšlūpu un tumšām acīm, kuras daļēji aizsedza smagi plaksti. Tirgotājs runāja mierigi, ne pārāk skaļi, — un atturīgi žestikulēja.

—      Es jums saku, tā ir īsta pērle. Labākais darbs pēdējos gados.

—    Burvīga, — īsi teica dāma.

—    Bet cena! — diezgan drūmi iebilda vīrietis.

—     Ser, es jums jau teicu, ka tāda glezna par simttūkstoš frankiem ir atradums. Taču, ja nevēlaties, lai gleznu jums paglabāju, tad pasakiet man, un viss. Būsim atklāti, man ir arī cits pircējs.

Iestājās klusums, cimdotās rokas pieskāriens svārku piedurknei, daži čukstus teikti vārdi, tad pilnīgi skaidri:

—     Uzskatiet, ka jūsu glezna ir pārdota.

Tesjē kungs tikai viegli pamāja ar galvu — bez jebkādas ieinteresētības, taču ar nepieciešamo cieņu parādītajai labajai gaumei. Tad viņš pavadīja pircējus līdz durvīm, un, kad, salicis rokas aiz muguras, viņš domīgi pagriezās, lai dotos atpakaļ, Stīvens piecēlās.

—    Tesjē kungs, lūdzu piedodiet, ka jūs traucēju. Vai nevarat man veltīt piecas minūtes?

Savās domās vai, pareizāk sakot, aprēķinos iztraucētais gleznu tirgotājs asi pacēla galvu, un viņa tumšās acis ar tūlītēju izpratni, it kā kaut ko tādu riebumā būtu skatījušas jau iepriekš, nopētīja priekšā stāvošo nožēlojamo augumu no izmirkušajām, netīrajām kurpēm līdz steigā satītajām gleznām padusē.

—    Nē, tagad ne, — viņš teica. — Jūs taču redzat, ka esmu aizņemts.

—     Bet, Tesjē kungs, — izmisīgā apņēmībā neatlaidās Stīvens. — Es lūdzu tikai paskatīties uz maniem darbiem. Vai patiesi mākslinieks to nevar jums lūgt?

—    Tātad jūs esat skunstnieks? — Tesjē uzmestā lūpa nozuda. — Apsveicu. Bet vai jūs zināt, ka katru nedēļu mani izseko un ielenc dažādi pašradīti ģēniji, kas domā, ka es būšu stāvā sajūsmā, līdzko ieraudzīšu viņu pretīgos smērējumus. Tomēr vēl nevienam nav bijis tik daudz nekaunības, lai tuvotos man šeit, kad mana rudens izstāde rit pilnā sparā.

—     Man ļoti žēl, ja es jums traucēju. Taču lieta nav atliekama.

—    Nav atliekama? Kuram tad — jums vai man?

—    Mums abiem. — Stīvens konvulsīvi norija siekalas. Satraukumā viņš runāja kā jucis. — Jūs tikko pārdevāt Milē par diezgan lielu summu. Piedodiet, es nejauši noklausījos. Ļaujiet man parādīt savus darbus, un jūs redzēsiet, ka tie nav sliktāki par barbizoniešiem.

Tesjē atkal paskatījās uz Stīvenu un ievēroja, cik viņš novājējis — kā viņam iekritušas acis.

—      Lūdzu, — viņš noguris teica, gribēdams izbeigt ieilgušo sarunu. — Citā reizē, lūdzu.

Viņš atkāpās, iegāja salonā un izgaisa skatienam. Stīvens, kurš bija sācis drudžainā steigā iztīt gleznas, mirkli stāvēja bāls kā krīts, tad ar dīvainu izteiksmi sejā devās uz durvīm. Kad viņš iznāca uz ielas, vaļīgi sasietā saite atrisa, gleznas izslīdēja viņam no rokām un pa mitro ietvi ieripoja notekā.

Stīvens audeklus rūpīgi pacēla ar tādu maigumu, kas varētu izskatīties smieklīgs. Pieliecoties gan viņam sāka reibt galva. Taču ietiepīgi, gandrīz vai ar fanātisku neatlaidību viņš sev iegalvoja, ka nepadosies, jo Parīzē ir ari citi tirgotāji, ne tik iedomīgi kā šis pretīgais Tesjē. Ar tiem būs vieglāk vienoties. Viņš lēnām devās pāri uz Boētika ielu.

Pēc divām stundām, pilnīgi izmircis, viņš atgriezās Senseverīna laukumā ar to pašu gleznu vīstokli padusē. Viņš bija tik pārguris, ka gandrīz vai nespēja pacelties pa kāpnēm. Pirmajā trepju laukumiņā viņš apsēdās, lai atpūstos. Šajā mirklī augšējās durvis atvērās un iznāca trisdesmitgadīgs vājš tumšmatains vīrietis ar dzeltenīgu seju un dziji iegrimušām semītu acīm. Viņš bija ģērbies kreklā bez apkakles, melnā nonēsātā mētelī un koka tupelēs. Iedams lejā, viņš gandrīz paklupa pār Stīvenu, pakāpās atpakaļ un nopētīja viņu ar īpatnēju rūgtu smaidu.

—    Neveicās? — viņš jautāja.

—    Nē.

—     Pie kā jūs bijāt?

—    Gandrīz pie visiem… Sākot ar Tesjē.

—     Bet pie Zālamana?

—     Es vairs neatceros.

—   Viņš ir labāks nekā citi. Bet pašreiz neviens no viņiem nepērk.

—    Bija kāds piedāvājums. Divsimt franku par Brēgeļa viltošanu.

—     Un jūs piekritāt?

—    Nē.

—    Jā! Dzīvē mēdz būt sīkas nepatikšanas. — Tad pēc brīža: — Kā jūs sauc?

—    Desmonds.

—     Bet es esmu Amedeo Modiljāni. Nāciet iekšā un iedzeriet kādu glāzīti.

Viņš uzkāpa atpakaļ un atvēra savas istabas durvis. Tā līdzinājās Stīvena istabai, varbūt tikai vēl nabadzīgāka. Stūri blakus nesaklātai gultai stāvēja vairākas tukšas netīras vīna pudeles, bet vidū — molberts ar lielu, gandrīz pabeigtu eļļas gleznu, kurā bija attēlota guloša kaila sieviete.

—    Vai patīk? — Izņēmis no bufetes pērno pudeli un ieliedams vīnu glāzēs, Modiljāni ar galvas mājienu norādīja uz* darbu.

—    Jā, — Stīvens pēc brīža teica. Gleznā bija manāms personisks stils, tievajās, neparastajās līnijās jaudās kaut kas monumentāls un pārsteidzoši tīrs.

—       Priecājos. — Modiljāni pasniedza viņam glāzi.

—     Bet policijas komisārs man, protams, bruks virsū. Viņš jau pasludinājis manus plikņus par skandaloziem.

Vīns, atjaunodams Stīvena spēkus, apskaidroja viņa prātu un pamodināja dažas atmiņas.

—    Vai jūs Neatkarīgo salonā izstādījāt "Čellistu"?

Sarunas biedrs piekrītoši pamāja.

—     Tas bija mans labākais darbs. Un ir jau pārdots, bet tagad viņi neko negrib pirkt. Ja viesnīcā "Monarque" nenovērtētu manu trauku mazgātāja talantu, es jau sen būtu izlaidis garu par prieku saviem kritiķiem.

—    Trauku mazgātāja? — Stīvens nesaprata.

—    Nu jā, trauku mazgātāja. Vēlaties izmēģināt laimi? Es pašreiz došos uz turieni. Aizraujoša nodarbošanās. — Drūms smīns pārslīdēja viņa bezkaislīgajai olīvkrāsas sejai.

—    Un jaunos tur vienmēr labprāt pieņem.

Stīvens neatbildēja. Tad, pēkšņi izšķīries, piecēlās.

—    Es izmēģināšu visu, — viņš teica.

Abi vīrieši izgāja no mājas un devās uz Zvaigznes laukuma pusi. "Grand Monarque", viena no slavenākajām Parīzes viesnīcām, bija milzīga, pilij līdzīga ēka, celta trešās impērijas laikā, kas aizņēma veselu kvartālu tūlīt aiz Lielajiem bulvāriem. Iespaidīga un lieliska, varbūt mazliet vecmodīga, ar kājceliņu klātām marmora kāpnēm un plašām hallēm, kur dega mirdzošas lustras, kur pie durvīm ar nospodrināta misiņa apkalumiem stāvēja livrejās tērpti sulaiņi, it kā gatavi ielaist sūtņus, ārzemju augstmaņus, aizjūras prinčus un citus pastāvīgos apmeklētājus, — tā radīja greznības un pārticības iespaidu. Taču, nonākot pie galvenā portāla, Modiljāni nemaz nemēģināja doties iekšā, bet nogriezās ap stūri, pa tumšu sānielu aizveda Stīvenu ēkas aizmugurē un pa stāvām, piemēslotām trepēm, kam līdzās stāvēja nobružātas atkritumu kastes, nokāpa pagrabā.

Tas gan vairāk līdzinājās lielam sakņu pagrabam. Griestus šķērsoja dzelzs caurules, no kurām pilēja ūdens, aplupušās sienas klāja pelējums, uz nodilušā akmens klona rēgojās samazgu peļķes, kas bija dziļas līdz potītēm. Telpu vāji apgaismoja dažas elektriskās spuldzītes, to pildīja tvaiki, troksnis un neskaidra daudzbalsīga murdoņa. Stāvēdami pie garās koka izlietņu rindas, šeit strādāja, kā likās, no visiem Parīzes graustiem sapulcēti cilvēki — drudžainā steigā mazgāja šķīvjus, kurus veselām kaudzēm piegādāja pavārzēni no līdzās esošajām virtuvēm. "Tagad es zinu, ko nozīmē "trauku mazgātājs"," Stīvens nodomāja, vērodams šo murgaino ainu.

Pa to laiku Amedeo piegāja pie kontroliera, kurš, vienaldzīgi paskatījies uz Stīvenu, pasniedza skārda žetonu ar numuru un ar kritu uz tāfeles, kas karājās virs viņa kabīnes, blakus paziņojumam, ka par ēdiena atlieku iznešanu draud sods, pretī žetona numuram uzrakstīja laiku.

Tad Stīvens, tāpat kā viņa ceļabiedrs, nosvieda svārkus, ieņēma vietu pie koka izlietnes un sāka mazgāt priekšā sakrauto netīro šķīvju kalnus. Pieliekties un strādāt pār zemo izlietni nebija viegli, jo vairāk tādēļ, ka ņemties vajadzēja bez atpūtas. No taukainā ūdens un atkritumu neciešamās smirdoņas kļuva nelabi. Laiku pa laikam noteka aizsērēja; tad vajadzēja iebāzt roku un izvilkt ūdenī izmirkušās ēdienu atliekas. Un cik dīvaini šajā laikā izklausījās klusinātas salonmūzikas akordi, ko augšā, palmās ieslēptajā dārzā, spēlēja orķestris.

Ap vienpadsmitiem drudžainais darba ritms atslāba un īsi pirms pusnakts iestājās pilnīgs apsīkums, kas liecināja, ka dāmas un kungi vakariņas ir beiguši. Visu šo laiku Amedeo nebilda ne vārda; tagad viņš uzvilka svārkus, aizsmēķēja cigareti un ar mājienu aicināja Stīvenu doties uz izeju, kur kontrolieris, paskatīdamies tāfelē, izmaksāja katram divarpus franku.

Joprojām klusēdams, Amedeo gāja pa tumšo ielu un pēc piecām minūtēm iegriezās diennakts bistro. Tur viņš vienā rāvienā izdzēra vairākas glāzes pērno, bet Stīvens izēda krietnu bļodu laba bieza strebekļa ar dārzeņiem un sīki sagrieztu aitas gaļu. Tas bija pirmais siltais ēdiens, ko viņš bija dabūjis vairāku dienu laikā, un tāpēc jo sevišķi garšīgs.

—    Vai jūs neko citu nevēlaties? — Stīvens jautāja.

—    Tikai šo — tas . man ir gan ēdiens, gan dzēriens. — Amedeo saltā nicinājumā paskatījās uz zaļgano šķidrumu glāzē, ko turēja no nikotīna nodzeltējušajos pirkstos.

—    Kopš kāda laika tas man aizstāj dienišķo maizi.

Šeit, pustukšajā, vāji apgaismotajā kafejnīcā, kur biljarda galds bija jau apklāts ar pārsegu un vientulīgais viesmīlis aiz bāra letes snauda, ar salveti apsedzis galvu, Amedeo Modiljāni skopās, lakoniskās frāzēs pastāstīja Stīvenam par savu dzīvi.

Viņš bija dzimis Itālijā, ebreju baņķiera ģimenē, gleznot mācījies Florencē un Venēcijas Mākslas akadēmijā, tiesa gan, ar pārtraukumiem slimības dēļ. Pēdējos septiņus gadus aizrāvies ar primitīvismu un nēģeru mākslu, strādājis Parīzē — dažreiz kopā ar savu draugu Pikaso, dažreiz ar Gri. Viņa gleznas tikpat kā nepirka.

—    Un tagad, — viņš pabeidza ar savu drūmo, tomēr bezrūpīgo smaidu, — jūs redzat cilvēku, kuru ir salauzusi nabadzība, pārmērīga alkohola lietošana un aizraušanās ar bīstamām narkotikām. Esmu pilnīgi vientuļš, ja neskaita to jauno meiteni, kas nelaimīgā kārtā ir man pieķērusies, un galīgi nepazīstams. — Viņš izdzēra glāzi un piecēlās.

—     Un tikai doma, ka dzīvē vēl ne reizi neesmu nodevis savu mākslu, mani nedaudz mierina.

Kāpņu laukumā viņš no Stīvena atvadījās un novēlēja labunakti.

Šī īsā nejaušā tikšanās būtiski izmainīja Stīvena likteni. Tagad, ik vakaru vergodams piecas stundas "Grand Monarque" smirdīgajā pagrabā, viņš guva iespēju izdzīvot un, galvenais, neatlaidīgi turpināt darbu pie "Kirkes".

Beidzot pēc trim nedēļām kādā aukstā, vējainā pēcpusdienā glezna bija gatava. Tur viņa stāvēja — šī mūsdienu Hēlija meita savā pazīstamajā, nevērīgi nekautrīgajā pozā, vienaldzīga un tomēr valdzinoša — ar bālu seju un mīklainu skatienu — ne jau uz pils kāpnēm, bet gan Parīzes graustu kvartālā, kur ap viņu pulcējas pieveiktie mīlnieki, kas pārvērsti dzīvniekos, salauzti un pazemoti, verdziskā padevībā lūkojas augšup uz viņu, it kā vēl ilgodamies pēc glāstiem.

Pēdējās piepūles nomocīts, Stīvens nespēja īsti novērtēt savu darbu, kura fantastisko izskatu bija radījusi tik spēcīga tieksme, kam viņš nespēja pretoties. Viņš apzinājās tikai to, ka gleznā vairs neko nespēj mainīt, un drudžainā steigā to ietina tajā pašā brūnajā papīrā, ko jau reiz bija izmantojis, un aiznesa uz Grafikas institūtu Redona laukumā. Institūtā vecs kalpotājs pajautāja viņa uzvārdu, rūpīgi ierakstīja grāmatā visas nepieciešamās ziņas, bet, ieraudzījis, ka glezna nav ierāmēta, atvirzīja to nost.

—    Redziet, mesjē, mums ir noteikumi gleznu pieņemšanai.

—    To es nezināju.

—       Bet tas taču ir pats par sevi saprotams. Paraugieties, mesjē, visas pārējās gleznas ierāmētas, kā pienākas.

Stīvens ieskatījās garajā zālē, kur bija izstādīts desmitiem gleznu, un sajuta pēkšņu apātiju. Vai nu tā, vai citādi, viņam bija vienalga.

—     Es nevaru nopirkt rāmi. Ņemiet, kāda tā ir, vai neņemiet nemaz.

Iestājās klusums, tad kalpotājs pacēla rokas pret debesīm.

—     Tas ir pret jebkādiem noteikumiem, mesjē. Taču atstājiet, ja vēlaties.

Atgriezies savā bēniņu istabā, Stīvens apsēdās un atspieda galvu rokās, iegrimis letarģijā, kāda viņu pārņēma vienmēr pēc radoša darba. Ko tagad iesākt?… Ko darīt tālāk? Vai tāpat kā iepriekš mazgāt traukus "Grand Monarcjue"? No šīs domas vien viņam kļuva nelabi, taču vienlaikus viņam draudēja pilnīga nabadzība. Pirmdien īres maksāšanas termiņš. Ja neskaita drēbes,

mākslinieka piederumus un piecpadsmit sū, viņam nebija nekā. Pārējais ieķīlāts. Stīvens piecēlās un atvēra bufeti. Tur viņš atrada pusi bulciņas, kas bija cieta kā akmens, un siera gabaliņu. Amedeo jau trešo diennakti kaut kur pazudis — laikam atkal būs sācis uzdzīvot un atgūsies no bezsamaņas pilsētas otrā malā. No blakusistabas caur durvīm atskanēja kliedzieni — tur sākās ģimenes konflikts. Ielā, rotaļādamies uz netīra trotuāra, klaigāja bērni. Logs līdz galam vaļā, taču istabā bija smacīgi — lielpilsētas gaisā jaudās nogurums, kas nespēja atsvaidzināt. No saplīsušo dēļu spraugām, kā allaž vakaros, izlīda tarakāni.

Tas viss bija pilnīgi neciešams, taču vēl vairāk māca drausmīgā vientulības un tukšuma sajūta, kas plosīja Stīvena dvēseli. Darba reibonis bija beidzies, un ilgas pēc Emmijas atgriezās spēcīgāk nekā jebkad. Viņam nebija tādu zāļu kā Odisejam, kas pasargātu no viņas valdzinājuma. Stīvens vainoja sevi, ka nebija meiteni paaicinājis apskatīt gleznu. Bet rītdien Emmija dosies projām — kopā ar Peroša trupu aizbrauks uz dienvidiem… Tad viņš neredzēs viņu vismaz pusgadu, ja vien vispār satiks. Atcerēdamies bezcerīgo kaisli, kādu bija lolojusi Krušo kundze, Stīvens nodrebēja, iedomādamies, cik ļauni viņu izjokojis liktenis, — tagad viņš pats nokļuvis šajā nejēdzīgajā lomā.

/

Viņam nebija nekā, ko darīt, pat nevienas grāmatas, ko lasīt, bet pastaigai trūka spēka — tik šausmīgi viņš bija noguris. Kad sāka krēslot, viņš atgūlās gultā, bet aizmigt nespēja. Nākamā diena bija ceturtdiena, rīts ausa skaidrs un tīrs. Stīvens piecēlās un apģērbās. Doma par cirka furgoniem, kas pēcpusdienā dosies uz laukiem un saulaino Cd te d'Azur, tirdīja viņu atkal. Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda ideja. Mirkli viņš stāvēja kā sastindzis istabas vidū. Vai viņš to varētu? Vismaz pamēģināt jau nu gan. Viņš paķēra platmali un izskrēja no istabas, tad nedrošā solī devās uz Žila Feri bulvāra pusi.

7. nodala

Anžē nomalē zem žilbinoši zilām debesīm, kas oktobra nogalē gadās ne visai bieži, pēcpusdienā Peroša cirks bija uzcēlis savu telšu pilsētiņu, ko ieskāva spilgti sarkans audekls. Dažas atrakcijas jau darbojās, griezās karuselis, un skanēja vāji dzirdama mūzika, iekšāsaucēji visādi centās piesaistīt jau saradušos nedaudzos skatītājus.

Stīvens platā zilā blūzē, beretē un nevērīgi sasietā melnā kaklasaitē — tērpā, kas bija iecerēts, lai lauku ļaudīm rādītu Parīzes bohēmas augstāko pakāpi, — stāvēja savā parastajā vietā pie malējās izrāžu telts un dziļi ieelpoja tīro gaisu, kas smaržoja pēc apelsīnu mizām, svaigām zāģu skaidām, ozolu drazām, dūmiem un zirgu sviedriem. Blakus teltij bija uzstādīts molberts ar raibu plakātu, kurā bija teikts, ka Stīvens ir Grand Maitre des Academies de Londres et Paris[19] un ar "garantiju, ka portrets atbildīs oriģinālam" zīmē gan profilā, gan pretskatā "ar vislabāko ogli" tikai par pieciem frankiem, bet augstākā labuma krāsās — par septiņarpus frankiem. Ar izpildījumu būsiet apmierināti, ir lieliskas Eiropas kontinenta augstdzimušo personu atsauksmes.

Kaut kur iezviedzās ērzelēns, klusināti norēcās vecā lauvene, ieskanējās klarnetes griezīgās skaņas. Stīvens jutās īsti vesels, klepus likās pilnīgi pāiļ>ājis. Viņš ne reizi nenožēloja, ka pirms trim nedēļām, paklausot mirkļa iedomai, bija devies pie Peroša. Ar vārdu sakot, viņš bija gandrīz laimīgs.

— Nāciet šurp, nāciet šurp! Nu, mesjē, pierunājiet jaunkundzi — tādu skaistu sejiņu nevar neiemūžināt. Nekautrējieties, atgādiniet reiz par sevi saviem mazbērniem.

Svētdienīgi tērpts zemnieku pāris, turēdamies roku rokā, apstājās pie Stīvena. Saņēmusi dūšu, jaunā sieviete panācās uz priekšu. Viņa nebija daiļava, taču Stīvens uz lielas papīra lapas, kas piestiprināta pie molberta, ar dažiem ātriem vilcieniem panāca jauku portretisku līdzību, tad precīzi iezīmēja galvas rotas smalko mežģīņu rakstu, .pašdarinātos aproču izšuvumus un, pieredzes mācīts, neaizmirsa ari kameju saktu, acīmredzamu ģimenes relikviju, kas piesprausta pie ņiebura.

Tikmēr sastājās neliels pūlītis, kas pauda atzinību portretam, kad tas bija pabeigts, un drīz vien Stīvenam nācās atkal ķerties pie darba. Tas bija tīri mehānisks, un portretus viņš gatavoja, ne mirkli nedomādams. Tomēr dažreiz viņš uzjautrinājās, piešķirot dažiem modeļiem komisku individualitāti, uzsverot kādu raksturīgu iezīmi — vērša acis, atliektas ausis vai kartupelim līdzīgu degunu —, bet, ja klients sāka dusmoties, kas lielākoties notika sestdienas vakaros, tad Stīvens ar ļaunu zobgalību uzzīmēja asprātīgu karikatūru, kas gandrīz vienmēr izraisīja skatītājiem smieklus.

Sešos pūlis kļuva retāks. Galvenajā teltī sākās izrāde, un Stīvens, noņēmis no molberta plakātu, novilka blūzi, noraisīja kaklasaiti un, izgājis cauri telšu un virvju labirintiem, nonāca kāda fuiļ>ona aizmugurē, kur bija neliels nožogots laukums. Te, pietupies pie ogļu pannas, mazs savītis cilvēks taukainos plīša bridžos un saplīsušos stulpiņos gatavoja ēdienu. Viņam bija līkas kājas, īsi apcirpti mati, kalsnās, grumbainās sejas asos vaibstus mīkstināja plakanais salauztais deguns. Tāpat arī apaļas acis, kas nemirkšķināja, un kāda dzirkstele no pannā kvēlojošajām oglēm atspīdēdama piešķīra tām siltāku nokrāsu.

—    Kas mums būs vakariņās, Džo Džo?

—    Tas pats, kas vienmēr. — Džo Džo pacēla galvu. — Un ari svaiga Anžē cūkgaļas desa, ko es dabūju Tusēna ielā. Viena no tām divām lietām, ar ko šī pilsēta ir ievērojama.

—    Bet otra?

—    Kuentro, protams, mon brave[20]. Vietējais vīns.

Pannā čurkstošā desa izskatījās sulīga un apetīti rosinoša. Jaunībā Džo Džo bija strādājis par žokeju, tad par bukmeikera palīgu un beidzot Lonšanā galīgi zaudējis daibu, viņš izcili labi prata sagādāt pārtikas produktus. Džo Džo bija plaša pazīšanās visā Francijā. Neviens neprata tirgū tā diņģēties vai nocelt vistai nomaldījušos cāli ceļmalas fermā kā viņš.

—     Man patīk šāda apstāšanās uz pāris vakariem, — teica Stīvens un uzlika uz oglēm skārda kafijas kannu. — Rīt līdz trijiem mēs esam brīvi. Es gribu apskatīt upi.

—     Luāra — laba upīte, — teica Džo Džo, izskatīdamies pēc tāda cilvēka, kuram viss pazīstams. — Labs smilšains dibens un milzums teicamu zivju… Ja vien varētu, es būtu izlicis naktsmakšķeres. Vispār šī puse ir laba: Bolī, Tūra un it sevišķi Nevēra. Tiesa gan, vīns nav sevišķi labs, bet ēdamais — pirmšķirīgs un skuķes — gan no priekšas, gan pakaļas… — Viņš iesvilpās un izvalbīja acis.

Šajā mirklī no furgona iznāca dīvains cilvēks rūtainās biksēs un aizsargkrasas svīteri. Viņš bija garš un kārns, tik izkāmējis, ka līdzinājās skeletam, viņa rokas un seju — vienīgās redzamās ķermeņa daļas — sedza sarkani izsitumi, kas atgādināja zivs zvīņas. Tas bija Zans Batists, kurš mitinājās vienā no sliktākajiem furgoniem kopā ar Stīvenu un Džo Džo. Zans Batists bija lēnprātīgs, kluss un skumjš cilvēks, kurš slimoja ar hronisko psoriāzi — retu, neārstējamu, bet nesāpīgu ādas slimību, kas deva viņam iespēju nopelnīt pieticīgus eksistences līdzekļus. Atrakcijā "Cilvēkaligators — neganta ķirzakas tēviņa un Amazones upes peldētājas kopības auglis" viņš izģērbās ziņkārīgo skatītāju acu priekšā.

—     Vai pēcpusdienā labi veicās, Krokodil? — Stīvens jautāja.

—    Ne visai, — drūmi atbildēja Zans Batists. — Neviens nevēlējās ielaisties intimitātēs.

Vislielākos ienākumus Krokodils guva, lēnām atsedzot sevi, sākot no augšējiem locekļiem, tad, nokļuvis līdz nabai, viņš apstājās un, pārlaidis skatītājiem acis, dramatiskā tonī, ar ļaunu vēstošu aicinājumu iesaucās:

—      Tiem, kas vēlas apskatīt intīmākas detaļas, es būšu pieejams mazajā teltī ejas galā. Bērniem un pusaudžiem ieeja aizliegta. Papildus maksa par minēto intīmo detaļu aplūkošanu tikai pieci franki.

Kad vakariņas bija gatavas, viņi tās kopīgi notiesāja, trijatā sēdēdami ap kvēlojošo ogļu pannu — vispirms liela kārba ar zupu, no kuras cēlās smaržīgi garaiņi, tad kraukšķīgi, sulīgi desas gabaliņi asā zāļu mērcē. Mērci viņi ēda tieši no pannas, grūžot tajā ar kabatas nazi nogrieztus svaigas maizes gabaliņus. Tikai pēc iestāšanās Peroša trupā Stīvens uzzināja, cik labi garšo ēdiens brīvā dabā. Paēduši viņi dzēra kafiju — karstu, stipru, ar daudz biezumiem; to uzvārīja tajā pašā kārbā, kurā līdz tam atradās zupa. Beidzot Džo Džo uztina cigareti un kā burvju mākslinieks no bikšu dibenkabatas izvilka pilsētā ražota stipra liķiera pudeli.

—    Vai neiemalkosim kādu lāsīti no altāra vīna, abata kungs?

Iesauka bija atceļojusi Stīvenam līdzi no Parīzes, taču tā neaizvainoja. Pudele sāka riņķot no vienām rokām otrās, un viņi dzēra dzidro, dedzinošo šķidrumu tieši no kakliņa. Džo Džo, izgaršodams liķieri, šmakstināja lūpas:

—     Pirmās šķiras — varat nešaubīties. No labākajiem Valensijas apelsīniem.

—      Kādu dienu man aizliedza mieloties ar augļiem. Pēcāk — ari ēst visu pārējo. — Krokodilam patika gremdēties atmiņās un stāstīt par savu slimību. — Esmu bijis pie deviņpadsmit dakteriem. Katrs nākamais izrādījās stulbāks par iepriekšējo.

—    Tad iedzer manu zāļu otru porciju.

—    Manai slimībai nav zāļu.

—    Tu nevari sūdzēties, Krok. Tava dzīve ir ļoti interesanta, iespaidiem bagāta. Tu ceļo — kas var būt labāks? Turklāt esi slavens.

—    Tiesa kas tiesa, cilvēki brauc no piecdesmit kilometru attāluma mani apskatīt.

—    Un tev ir lieli panākumi pie sievietēm!

—    Es patiešām viņas zināmā mērā valdzinu.

Dzirdot šo nopietno atzīšanos, Džo Džo skaļi iesmējās. Tad nodzēsa cigareti, piecēlās un aizgāja apraudzīt zirgus.

Šodien pienākusi kārta Stīvenam mazgāt traukus. Kad viņš pabeidza, bija iestājusies krēsla un virs gadatirgus būdām kā ugunīgas mušas iedegās elektriskās spuldzītes, kurām enerģiju deva neliels ģenerators. Skatīdamies apkārt, Stīvens juta, ka ir satraukts līdz pēdējai iespējai. Viņš nebija redzējis Emmiju visu dienu. Taču viņai nepatika, ja pirms izrādes kāds viņu traucēja, un cilvēki jau sāka pulcēties pie lielās telts. Stīvens nolika molbertu, pārējos piederumus ievietoja koka lādītē, kura glabājās teltī zem viņa gultas, uzvilka ikdienas drēbes un devās uz galvenās telts sānu ieeju. Līgumā bija paredzēts, ka viņam kopā ar dažiem citiem trupas darbiniekiem jāierāda vietas svarīgākajiem apmeklētājiem, jāpārdod programmas, limonāde, saldējums un īpašie Montelimāras riekstu cepumi, kurus Pasī gatavoja Peroša cirka vajadzībām.

Pēc Stīvena vērtējuma, izrāde bija labi apmeklēta. Cirks izpelnījies labu slavu visās provincēs, un, ja vēl pastāvēja labs laiks un veiksmīgi bija izvēlēta apmetnes vieta, biļetes kasē allaž tika izpārdotas. Ari šodien visa telpa ap zāģu skaidām nokaisīto arēnu rinda aiz rindas pilnas nepacietīgu skatītāju. Tad uz paaugstinājuma, kas bija apvilkts ar sarkanu, zelta cauraustu audumu, pūtēju orķestris sāka spēlēt parādes maršu, un galvenais rīkotājs — pats Peross ieradās arēnā, tērpies baltās plīša biksēs, sarkanos svārkos un cilindru galvā, bet aiz viņa, krēpēm plīvojot, arēnā ierikšoja balti zirgi, un izrāde sākās. Stīvens visu programmu jau zināja no galvas, tomēr ar albumu uz ceļiem viņš iekārtojās blakusejā pie kāda telts balsta un ļoti uzmanīgi sekoja visam, kas notika arēnā. Redzētais aizvien no jauna viņu saviļņoja, aizrāva ar ritmu, saskaņoto muskuļu darbību, uguņu un krāsu spēli. Viss it kā saplūda vienkopus milzīgā mirdzošā kaleidoskopā, taču Stīvens paguva iegaumēt vissīkākās norises, pat atsevišķu skatītāju izturēšanos, bieži vien ļoti interesantu, bet dažkārt vienkārši smieklīgu.

Šeit atrastā jaunā pasaule viņam bija ļoti aizraujoša:

lieliskie, staltie zirgi ar slaidām kājām, milzīgie smagnējie ziloņi, lunkanās dzeltenacainās lauvas, kūleņojošie klauni, veiklie žonglieri un virves dejotāji zem zilajiem papīra saulessargiem — viņi šūpojās uz stingri nostieptas troses. Šajā brīdī Stīvens atcerējās slaveno Manē gleznu "Viives dejotāja Lola" un viņš izjuta lielu garīgu pacēlumu. Likās, ari šeit viņš atradīs bagātu iedvesmas avotu. Protams, viņš nenoniecina zīmējumus, taču kiāsas, krāsas — lūk, tas ir galvenais. Viņš jau saredzēja uz savas paletes šos tīros toņus — ultramarīnu, okeru un cinobai, saprata, kā tos izmantot, lai būtu skatītājiem saprotami un tajā pašā laikā nezaudētu savu pirmatnējo svaigumu un tīrību. Viņš radīs jaunu, viņam vien atskārstamu pasauli. Saliecies trīs līkumos savā stūri, viņš drudžaini zīmēja redzēto. Ar dienā darinātajiem portretiem varēja nopelnīt tikai dienišķo maizi, bet te bija viņa īstais, patiesais aicinājums; lādītē jau bija sakrājies desmitiem šādu skiču, tām vēlāk būs jāatrod sava vieta kopīgā lielā kompozīcijā.

Pēc staipbrīža sākās programmas galvenie numuri: Dorando grupa — akrobāti uz trapeces, zobenu rijējs Šiko, slavenie klauni Makss un Mons. Pēc tam arēnas centrā veikli tika uzcelts koka paaugstinājums, griezīgi ieskanējās fanfaras — šīs pazīstamās skaņas katru reizi lika Stīvena sirdij mežonīgi dauzīties, un lejā uz velosipēda viņš ieraudzīja Emmiju baltā zīda blūzē, īsās baltās biksēs un garos baltos zābaciņos. Viņa uzbrauca uz paaugstinājuma un tūlīt ar niķelējumā mirdzošo velosipēdu izdarīja vairākus galvu reibinošus trikus, kas skatītājiem lika aizturēt elpu: viņa virpuļoja kā vilciņš gan uz vietas, gan braucot atmuguriski, turklāt ieņemot'' dažādas sarežģītas pozas, beigās pat stāvot uz rokām ar galvu uz leju, bet pēc tam gaitā sāka izjaukt velosipēdu un galu galā uz viena riteņa izpildīja reibinošu triku.

Iespējams, ka šie triki nebija tik sarežģīti, kā likās, no malas raugoties, bet, pieaugot velosipēda dievināšanai, šādi cirka numuri skatītājos bija ārkārtīgi populāri (šī nacionālā kaislība sevišķi uzplauka laikā, kad notika riteņbraukšanas sacīkstes apkārt Francijai). Cirka teltī

atskanēja dārdoši aplausi, tad kā uz burvja mājienu iestājās klusums, jo Emmija tuvojās dīvainai icricei arēnas malā. Tā bija metāla konstrukcija, līdzīga diezgan šaurai sarkanā, baltā un zilā krāsā nokrāsotai tērauda lentei, kas gandriz vertikāli slējās lejup no telts kupola. Lentes gals bija atlocīts uz augšu.

Orķestris paātrināja ritmu, tādējādi palielinot sasprindzinājumu. Emmija lēnām virzījās pa virvju kāpnēm augšup uz mazo laukumiņu pie paša kupola. Tagad viņas stāvs caur gaisā klīstošo dūmu plēnēm bija tikai neskaidri manāms. Atbrīvojusi citu krietni smagāku velosipēdu no turētājiem, viņa noregulēja pedāļus, pagriezās un ierīvēja ar krītu plaukstas, tad piebīdīja velosipēdu pie laukumiņa malas un uzlēca sēdeklī. Kādu sekundes daļu, mokoši, neparasti garu, viņa it kā kārajās gaisā miglainajā dūmakā. Tad orķestris, kas, pakāpeniski pieklusdams, pārgāja uz ļaunu vēstošu, tik tikko dzirdamu bungu dārdoņu, atkal pēkšņi atdzīvojās. Velnišķīgi sāka rībēt bungu stakato — ar katru mirkli skanēja aizvien skaļāk un skaļāk. Šajā brīdī Stīvens ikreiz izjuta nepārvaramu vēlēšanos aizvērt acis. Kādreiz Džo Džo viņam bija teicis, ka pieredzējušam, aukstasinīgam izpildītājam šis numurs nav pārāk bīstams, taču centrālā baltā josliņa, pa kuru bija jāripo velosipēda riteņiem, nebija pat sešas collas plata, un pēc lietus vai mitra gaisa ietekmē tramplīna metāliskā virsma varēja kļūt nodevīgi slidena, lai ari tā pirms numura izpildīšanas būtu slaucīta. Šādām pārdomām tomēr nepietika laika — ar pēdējo apdullinošo bungu rībienu Emmija drazās lejup. Likās — viņa krīt kā akmens, ielokā atkal uzšaujas augšup, bet, nolidojusi pa gaisu kādas trīsdesmit pēdas, nokrita uz koka paaugstinājuma, pēc tam trakā ātrumā atstāja arēnu.

Skatītāji nevaldāmi aplaudēja. Stīvenam nebija atļauts to darīt, viņš klusu izslīdēja ārā un devās uz aktieru ģērbtelti. Viņam bija jāgaida minūtes piecpadsmit. Beidzot Emmija parādījās, un viņš tūlīt ievēroja, ka viņai nav labs garastāvoklis.

— Nu kā? — viņa jautāja.

—      Tavs numurs bija labs… ļoti labs, — viņš apliecināja. .

—      Tramplīns mitrs, viss norasojis, bet šie sliņķi, šie fripons[21] nebija pacentušies, kā pienākas, to noslaucīt. Tā taču ir pašnāvība — drāzties lejā pa slapju metālu, vai viņi to nesaprot? Es gandriz gribēju atteikties. — Dažkārt bija atgadījies, ka Emmija tāda iemesla dēļ numuru neizpildīja. Pat viņas kontraktā ar Perošu tas bija paredzēts. Pēkšņi citā noskaņā viņa teica: — Bet šodien es pati vēlējos tikt galā ar numuru.

—    Kāpēc?

Likās, ka viņa nedzird, ko viņš saka. Bet tad automātiski atbildēja.

—    To zēnu dēļ. Karavīru dēļ.

—    Karavīru dēļ?

—    Nē, muļķīt, virsnieku dēļ. Šeit pilsētā ir karaskola virsniekiem. Vai tu neredzēji, cik viņu šodien bija centrālajā tribīnē?

—    Diemžēl neredzēju.

—     Smalki zēni. Mundieros. Man patīk karavīru formastērpi. Bet kā viņi centās panākt, lai es viņiem pievēršu uzmanību! Es, protams, to nekādi neizrādīju. Starp citu, — drūmā grumba starp uzacīm viegli izlīdzinājās, — es īpaši šiem zēniem numurā šo to pieliku klāt.

Stīvens iekoda lūpā, viņš centās apspiest mokošās greizsirdības jūtas, kuras tik meistariski prata atmodināt Emmija.

Pēc neciešamā karstuma un telts sasmakušās dvakas svaigajā āra gaisā bija viegli elpot.

—      Iesim pastaigāties pa pilsētas valni… Tur ir ļoti patīkami.

—    Nē, negribas.

—    Bet ir tik jauka nakts. Skaties — mēness lec.

—    Es tomēr iešu prom.

—    Es tevi šodien ne reizes neesmu saticis.

Viņas seja pauda vienaldzību.

—    Nu! Tagad taču tu mani esi redzējis.

—    Tikai īsu brīdi. Pastaigāsimies.

—       Cik reižu man tev ir jāsaka, ka pēc numura vienmēr esmu nogurusi. Tas prasa milzīgu sasprindzinājumu. Tev jau viegli pārdot programmas un riekstu cepumus tur, lejā.

Sapratis, ka neatlaidība nelīdzēs, viņš stoiskā mierā pārcieta vilšanos un centās to nevienam neizrādīt. Viņi bija nonākuši pie furgona, kurā Emmija dzīvoja kopā ar ģērbēju Armandas kundzi. Stīvena domas visu dienu bija vijušās ap Emmiju — viņš tā alka pabūt divatā, dzirdēt kaut vienu mīļu vārdu, pārtvert kaut vienu skatienu. Viņa stāvēja uz kāpnītēm, mēness staru apmirdzēta, stalta, stipra, kārdinoša, un viņam auga vēlēšanās rupji viņu sagrābt savos apkampienos un ar spēku salauzt pretošanos, apklāt skūpstiem bālo, vienaldzīgo seju un puspavērto muti. Taču tā vietā viņš tikai teica:

—     Neaizmirsti, mēs norunājām rītdien. Es desmitos pie tevis atnākšu.

Viņa uzskrēja pa kāpnītēm un pazuda furgonā, bet viņš vēl aizvien stāvēja un skatījās.

Kad viņš gāja atpakaļ, izrāde jau bija beigusies un no lielās telts plūda skatītāji. Visi smējās, dzīvi sarunājās un žestikulēja. Viņi devās atpakaļ pie ierastajiem, omulīgajiem mājas pavardiem, visi šķita esam laimīgi, apmierināti ar dzīvi un paši ar sevi. Stīvena priecīgais, jūsmīgais noskaņojums bija pārtapis neizskaidrojamā nemierā un satraukumā. Viņš nespēja sevi piespiest atgriezties furgonā, kur gaidīja izsmējīgais Džo Džo un Žana Batista krākšana. Pastaigā uz pilsētas valni viņš devās viens.

8. nodala

»

Miglainajā rītā Emmija viņu pārsteidza ar precizitāti. Kad viņš ieradās, viņa jau bija gandrīz sagatavojusies, un pēc dažām minūtēm divi velosipēdisti brauca Luāras virzienā. Anžē ar tās romāniskajām cietokšņa sienām, svētā Maurīcija katedrāles torņa smaili un prefektūras ēkas augstajām arkādēm izzuda virmojošā dūmakā. Emmija traucās uz priekšu kā vienmēr — trakā ātrumā, zemu pieliekusies stūrei. Viņas kājas darbojās kā klaņi. Skaidri bija redzams, ka viņa ļoti vēlējās Stīvenu atstāt tālu aizmugurē. Par pirmo algu viņš bija lēti nopircis velosipēdu. Tāds novecojis modelis, taču svaigais gaiss un veselīgais lauku ēdiens bija atjaunojis jaunekļa spēkus, pēdējā laikā viņš acīmredzami bija kļuvis spēcīgāks un, kaut ari, pret kalnu braucot, viņam klājās pagrūti, tomēr tempu izturēja un no Emmijas neatpalika.

Tad viņi nogriezās pa kreisi, izbrauca caur birztalu, un skatam pavērās Luāras ieleja visā lieliskumā: mierīgas saules gaismas pielietā, platā, varenā upe rāmi plūda gar zeltainu smilšu sērēm, mazām smaragdzaļām saliņām un augstām, stāvām ar vītoliem apaugušām kraujām, kur laivu piestātnēs snauda plakandibena baržas. Traukdamies pa līkumaino taciņu, viņu velosipēdi sāka stigt smiltīs. Emmija samazināja ātrumu. Aiz biezās dižskābaržu audzes zibēja pelēkas vecas pils mūri un smailie torņi. Ainavas skaistums reibināja Stīvenu kā vīns. Sajūsmā viņš paskatījās ceļabiedrenē, gribēja viņai kaut ko uzsaukt, taču apdomīgi atturējās.

Ap pusdienlaiku viņi nonāca līdz upmalas restorāniņam, kur stikla kastē virs ieejas biezās ūdenszālēs peldēja liela zivs. Stīvens gribēja ierosināt brokastis ieturēt svaigā gaisā, bet Emmiju neatvairāmi vilināja krodziņš. Par visu vairāk pasaulē viņa priekšroku deva vietām, kur vienmēr varēja satikt kādu jautru kompāniju, kur vienmēr valdīja labs noskaņojums, kur mētājās ar asiem žargona vārdiņiem un skanēja akordeons. Krodziņš bija visai patīkams, un tam piemita savdabīgs burvīgums, taču pašreiz tas bija pilnīgi tukšs, kas iepriecināja Stīvenu — Emmijas ieradums piesaistīt sev uzmanību un izraisīt pārmērigi atklātu sajūsmu viņam bija īstena mocība. Pa tīri izslaucīto grīdu viņi iegāja krodziņā un apsēdās aiz nekrāsota koka galda pie loga, kas bija aizaudzis ar dižskābarža zariem, un pēc nelielas apspriedes ar saimnieci pasūtīja vietējo zi\ju ēdienu, ko viņa neatlaidīgi ieteica nogaršot. Ēdienu viņiem pasniedza diezgan ātri uz milzīgas koka paplātes: sīkas Luāras zivteles tik pamatīgi saceptas, ka pie pirmā dakšiņas pieskāriena tās sabruka. Pie zivīm tika pasniegti cepti kartupeļi un karafe Nevērās alus, kas Emmijai garšoja.

—      Labas brokastis, — teica Stīvens, lūkodamies uz galdu.

—    Nav sliktas.

—    Žēl, ka tu neļāvi man pasūtīt pudeli vīna.

—     Man garšo alus. Tas man atgādina Parīzi.

—     Pat tādā brīnišķīgā dienā?

—    Jebkurā dienā man cita nekā nevajag kā vienīgi Parīzi.

—    Bet šeit… Arī šeit nav nemaz tik slikti?

—    Varēja būt pat bēdīgāk.

Emmiju nekad nepārņēma pārmērīga jūsmošana, bet šodien viņai bija ļoti labs garastāvoklis. Negaidīti viņa

iesmējās:

—    Tu nekādi nevarēsi atminēt, ko es šorīt saņēmu.

Puķes. Rozes. Un vēl billet-doux[22]. no kāda virsnieka.

>

—      Ak tā! — Stīvena gaišais noskaņojums nedaudz apmācās.

—    Tūlīt parādīšu. Uz grezna papīra ar monogrammu. — Viņa atkal iesmējās, iebāza roku kabatā un izvilka saburzītu rozā lapiņu. — Paskaties!

Viņam nemaz negribējās lasīt šo zīmīti, bet bija bailes aizvainot Emmiju, un, ātri ar acīm pārskrējis pār rindiņām, klusībā atzīmēdams goddevīgo frāžu slēpto divdomību, jo tās aicināja_iedzert aperatīvu "Terasē" uft pēc tam paēst vakariņas "Ūdens glāzē", viņš klusējot atdeva zīmīti Emmijai.

—     Man liekas, ka tā ir no kapteiņa. Es viņu vakar redzēju karavīru grupā. Garš, skaists ar ūsiņām.

—      Nu un kas tad? Tu gribi šo uzaicinājumu pieņemt? — cik spēdams vienaldzīgi, jautāja Stīvens, cenzdamiej neatklāt savas jūtas.

—    Nav iespējams, jo vakarā ir izrāde un pēc tam mēs tūlīt braucam uz Tūru!

—    Bet kā tad kapteinis? — neatlaidās Stīvens. — Un ūsiņas?

Viņa aukstais sarkasms Emmiju jūtami aizskāra. Viņa reti sarka, bet tagad viegls sārtums iezagās viņas bālajos, gandrīz zilganajos vaigos.

—    Ko gan tu iedomājies? Kas, pēc tavām domām, es esmu? Vai tas man ir kaut kas neredzēts, šīs provinces pilsētiņas ar to garnizoniem? Nē, pateicos, mani tas nevilina.

Stīvens klusēja. Lai arī kā viņš cīnījās ar sevi, kā nicināja sevi, taču neko nespēja darīt: greizsirdība viņu pārvarēja, apmigloja prātu, un pret to viņš bija bezspēcīgs. Jau doma vien, ka Emmija ar šo nezināmo virsnieku varētu būt divatā, viņu neizsakāmi mocīja. Viņa taču bija īsi un skaidri teikusi, ka šo uzaicinājumu nepieņems! Viņš centās sevi pārliecināt, ka jābūt saprātīgam, un samocīti pasmaidīja.

—     Labāk iesim pastaigāties pa upmalu. — Vienmēr, kad viņi bija sastrīdējušies, pirmais izlīgt mēģināja Stīvens.

Viņš samaksāja rēķinu un kopā ar Emmiju nogāja lejā pie upes. Šim gadalaikam neparasti karstie saules stari lauzās caur mākoņiem un atspoguļojās upē — visa apkārtne iemirdzējās, kļuva siltāks. Stīvenam ļoti patika saules gaisma. Ūdens un saule… Tie bija dievi, ko viņš būtu pielūdzis. Emmija aizsmēķēja cigareti un, atmetusi rokas, aizvērtām acīm atgūlās kupla vītola ēnā, bet Stīvens apsēdās atklātā vietā, kuru apspīdēja saule, un sāka ieskicēt viņas portretu. Šādas skices viņš jau bija sazīmējis desmitiem, un tajās at-spoguļojās ne tikai viņas valdzinājuma spēks, bet arī viņas jūtu sarežģītība, pretrunība un juceklība, kā ari viņa mokas, kaisle un dažkārt pat naids.

Stīvens nebija akls, viņš redzēja Emmijas egoismu, bezdvēseliskumu, godkāri, visus trūkumus, kuri mudinātu viņu ar nicinājumu novērsties no jebkura cita cilvēka. Viņš saprata, ka viņa tik tikko spēj viņu paciest un varbūt ari tikai tādēļ, ka viņas praktiskais saprāts nespēj atteikties no grande propriete*, ko mazais abats varētu saņemt mantojumā, bet galvenokārt jau tādēļ, ka viņš neprot apslēpt savu kaisli: tas Emmijai glaimoja, deva viņai savas varas un spēka apziņu, un tā bija viņai visdārgākā. Emmija viņam sagādāja krietni vairāk moku nekā prieka! Un tomēr viņš netika galā ar sevi, Stīvens alka viņas, viņam Emmija bija nepieciešama kā gaiss, un, tā kā šīs jūtas palika bez atbildes, tās no dienas dienā kļuva spēcīgākas.

Pacēlis skatienu no albuma, Stīvens redzēja, ka Emmija ir aizmigusi. Negaidīti sarūgtināts un sapīcis viņš nopūtās, nolika pie malas albumu un zīmuli un devās pastaigā pa krastmalu, bet tad, paklausot pēkšņam aicinājumam, nometa apģērbu un ielēca upē. Jau iepriekšējo izbraukumu laikā viņš bija ievērojis, ka Emmijai netīk peldēties — viņa kā kaķene baidījās no auksta ūdens —, turpretī viņam svilinoši ledainās straumes vairoja spēkus un izraisīja sajūsmu.

Kad Stīvens atgriezās pie Emmijas, viņa piecēlās un izpurināja sausās zāles stiebrus no saviem īsajiem sprogainajiem matiem.

—   Tas tik ir jauki, ne vārda neteicis, kaut kur pazūdi.

—    Man likās, ka tu esi aizmigusi.

—    Cik pulkstenis?

—   Vēl agrs. — Viņš piegāja cieši klāt Emmijai un apkampa viņu. — Mums vēl ir daudz laika.

—    Ak, liecies mierā! — Viņa atgāzās atpakaļ un ar rokām atspiedās pret viņa krūtīm. — Tu esi gluži slapjš.

—    Paklausies, Emmij…

—   Nē, nē. Vēl tik trūka, ka mēs nokavētos. Tu taču negribēsi zaudēt darbu. Tā jau tev ir ļoti viegli un ērti nopelnīt, vai ne?

—    Jā, protams, — viņš negribīgi piekrita.

Emmija devās atpakaļ uz krodziņu, un viņš sekoja.

Negaidītās Emmijas rūpes par viņa labklājību radīja Stīvenā nesapratni. Un viņas dzīvā pļāpāšana atpakaļceļā uz Anžē šo neizdibināmību neizkliedēja. Skaļā balsī viņa dziedāja mūzikhollos izpildītās populārākās kuplejas.

Jautrs vakars Alhambras dārzā. Te viss ir reibinošas kaisles varā. Bez skaita še ir skaistuļu…

Un kā ikreiz, kad Emmija bija labā noskaņojumā, garāmgājēji ar vaļējām mutēm sastinga, vērodami dažādus jocīgus trikus, kurus viņa izdarīja, drāzdamās ar velosipēdu pa Luāras piekrastes ciematu ielām.

Ap trijiem pēcpusdienā viņi atgriezās mājās. Apkārt valdīja klusums, nebija redzams neviens cilvēks. Stīvens pārģērbās, uzstādīja molbertu. Līdz pat vakaram viņš izklaidīgi drūmā noskaņā bez pārtraukuma strādāja. Gramba starp uzacīm kļuva aizvien dziļāka. Lai ari kā viņš centās atgaiņāt bažas, ka Emmija bija steigusies mājup tikai tādēļ, lai dotos uz satikšanos, taču šīs aizdomas viņa apziņā brieda aizvien vairāk. Pamazām iestājās krēsla, bet Stīvens joprojām nespēja rast mieru. Vakariņojot viņš tikai pāris vārdus pārmija ar Džo Džo un Krokodilu.

Beidzot viņš izlēma un devās uz apmetnes otra galu, kur stāvēja Emmijas furgons. Armandas kundze sēdēja uz kāpnīšu zemākā pakāpiena un, nolikusi starp tuklajiem ceļgaliem bļodu, mazgāja zeķes. Agiāk Armandas kundze bija bijusi akrobāte, taču nokritusi no trapeces un lauzusi gurnu kaulu; kopš tā laika viņa kliboja. Tagad viņai bija jau vairāk nekā piecdesmit gadu, pati pieņēmusies svarā, izplūdusi, viņai veidojās kāju tūska un dubultzods, bet par viņas galveno nodarbošanos kļuva tenkošana. Džo Džo ikreiz spļaudījās, ja viņa klātbūtnē pieminēja Armandas kundzes vārdu, viņš zvērēja, ka ziemā, kad cirks nestrādājot, viņa Havras ostā turot atklāto namu.

—     Labvakar. — Stīvens centās runāt laipni. — Vai Emmija mājās?

Armandas kundze bridi klusēja, pievērsusi viņam taukos iegrimušās ačeles.

—      Paklausieties, mesjē abat, jūs taču labi zināt, ka viņa pirms izrādes nevienu pie sevis neielaiž.

—     Man tikai uz mirkli.

Armandas kundze pašūpoja ar netīru kabatlakatu apsieto galvu.

—    Es viņu netraucēšu.

—    Tātad… — Stīvens svārstījās, viņam gribējās noticēt, — viņa atpūšas?

Kundze pacēla rokas pret debesīm.

—    Bet ko gan, ko tad vēl! Nom de Dieti? Varbūt jūs domājat, ka es meloju?

Vai šis sašutums nāca no sirds vai bija mākslots? Stīvenam neciešami gribējās iekļūt furgonā, taču kundzes smagnējais torss un mazgājamā bļoda ar ūdeni aizšķērsoja viņam ceļu. Nē, viņš nekļūs par izsmiekla objektu. Stīvens ar pūlēm nomurmināja dažas vispārīgas pieklājības frāzes, pagriezās un izzuda tumsā.

Jau pulcējās skatītāji, un drīz vien sākās ari izrāde. No lielās telts atskanēja smiekli, brāzmaini aplausi. Emmija nokavēja savu numuru. Vai tā bija nejaušība? Stīvens to nezināja. Viņš centās nomierināties un savaldīties. Beidzot viņa izskrēja arēnā; Stīvenam likās, ka savus trikus viņa izpilda enerģiskāk un brīnišķīgāk, pat drosmīgāk nekā citām reizēm. Bet varbūt tādu iespaidu radīja tikai viņa satrauktā iztēle? Kad viņa atstāja arēnu, "bravo! bravo!" saucieni vēl ilgi skanēja centrālajās tribīnēs.

Izrāde beidzās, no telts plūda ārā cilvēki, un šai drūzmā Stīvenam neizdevās satikt Emmiju. Pilnīgi sašļucis, viņš skumīgi pievienojās Džo Džo un Krokodilam un palīdzēja viņiem nojaukt teltis, novākt rekvizītus. Viņš kavējās domās, nepievērsdams uzmanību darbam, tādēļ savainoja roku ar dzelzs āķi. Taču arī to viņš uzņēma ar skaidru prātu. Uzpūta svaigs vējš, kļuva vēsi. Ģenerators bija nomontēts, elektriskās ugunis izdzisušas. Neņemot vērā troksni un kliedzienus, lāpu sārtās gaismas blāzmā cilvēki strādāja kā apmāti: izvilka stabus, noņēma balstus, saritināja tauvas un salocīja milzīgos, vēja svaidītos buruaudekla gabalus. Kā parasti, cirkam mainot apmešanās vietu, dzīvnieki kļuva nemierīgi, un dažādu balsu protesta kaucieni skanēja no pārvietojamiem krātiņiem. Bet visus trokšņus un jucekli pārspēja motora rēkoņa un riteņu dārdoņa. Stīvenam likās, ka viņa acu priekšā atdzīvojas Dorē zīmējumi, kuros tēlots elles priekškambaris, bet pats viņš iegrūsts elles liesmās un lemts mūžīgām mokām.

9. nodala

>

Peroša cirks no Anžē devās uz Tūru, no turienes uz Bluā, pēc tam uz Buržē un Nevēru. Laiks pieturējās saulains, ienākumi bija labi, un vecā Peroša katliņš visu laiku tika rotaļīgi atbīdīts pakausī. Pēc trīs dienu izrādēm Dižonā cirks devās tālāk uz jūras piekrasti dienvidos, naktsguļai tas apstājās Ušas ielejā piekalnēs augošo vīna dārzu vidū izkaisītajās mazajās pilsētiņās, kuras ietvēra veci akmens mūri, un rīkoja katrā pa vienai vakara izrādei.

Sākumā trupa Stīvenu uzņēma vēsi. Taču iknedēļas peļņa, ko deva viņa zīmētie portreti, nebija maza, un, tā kā stingri noteiktu procentu no šīs summas ieskaitīja kopkasē, no kuras pēc ierašanās Nicā katram vajadzēja saņemt savu daļu, trupa atzina Stīvena darbību par veiksmīgu. Savu patīkamo manieru un klusā rakstura dēļ viņš drīz vien iedraudzējās ar lielāko daļu no trupas.

Cirka mākslinieki bija vienkārši lieliski ļaudis. Lauvu dresētājs Fernāns, kas bezbailīgi gāja iekšā apaļajā lauvu būrī, tērpies gaiši zilā ar sudrabu izrakstītā huzāru mundieri, kam piedurkne bija saplēsta vienās skrandās — lielākam dramatiskam efektam —, bija neparasti kautrīgs cilvēks, viņu ļoti mocīja nervu dispepsija, un tās dēļ viņa uzticīgā sieva piespieda viņu ievērot stingru piena diētu. Pašas lauvas nebija bīstamākas par govīm. Vairums to no vecuma jau kļuvušas nevarīgas, bet visi tēviņi bija kastrēti. Ja tās tomēr rūca, tad tikai tādēļ, lai, tuvojoties barošanas laikam, atgādinātu, ka vēl ir dzīvas, bet ap būri stāvošie kalpotāji, turēdami rokās līdz baltkvēlei nokaitētus dzelzs iesmus, nodarbojās ar īstu publikas mānīšanu.

— Divdesmit gados pie mums nav bijis neviena nelaimes gadījuma, — pašapmierināti mēdza teikt Peross un tūlīt nosūtīja uz izrādēm nolūkotas tuvākās pilsētas vietējo avīzi ziņojumu:

"Par matu no nāves Peroša cirkā.

Satracināta lauvene.

Fernāns smagi ievainots."

Divi cirka galvenie klauni — pundurīši Makss un Mons — bija pazīstami visā pasaulē. Viņu programmas nagla — skečs "Nolaupīšana", kurā Makss, tērpies vecmodīgās sieviešu drēbēs, tēloja pavecas līgavas lomu. Šajā uzvedumā tika izmantots antīks penharda markas automobilis, ko nekādi nevarēja iedarbināt, un beigu beigās tas sabruka detaļās, tādējādi vienmēr izraisot pērkondimdošus smieklus. Makss ar savu draiskulīgo smīniņu piata panākt smieklu vētru cirkā. Taču ārpus arēnas viņu mocīja tik drūmas melanholijas lēkmes, ka Hamlets viņam blakus izskatītos īsti jautrs cilvēks. Reiz viņš Stīvenam izstāstīja skumjo stāstu par gadiem ilgo, bezcerīgo orķestra vijolniecei veltīto kaisli.

Stīvens nemitīgi vēroja šīs pretrunas un nebija pārāk pārsteigts, uzzinādams, ka japāņu burvju mākslinieks ir ļoti dievbijīgs kristietis un sektants, ka Ņinai d'Amorai, kura auļo neapseglotā zirgā, šie dzīvnieki izraisa nepārvaramu pretīgumu un tādēļ viņai rodas nervu spazmas un hroniska astma, ka akrobāts Filips, kas katru vakaru izpilda galvu reibinošus trikus uz trapeces zem paša cirka kupola, gandriz visu savu brīvo laiku velta zeķu adīšanai.

Dzīvojot zem viena jumta ar Džo Džo un Krokodilu, Stīvenam dabiski vistuvākie cilvēki bija viņi. Žans Batists, ar iesauku Krokodils, pēc izskata bija gļēvs un apātisks, taču patiesībā — diezgan gudrs un sirsnīgs. Stīvenam izdevās uzzīmēt vairākas veiksmīgas skices, kurās Krokodils stāvēja visā augumā uz paaugstinājuma pūļa priekšā, ļaudams sevi aplūkot. Zans Batists bija ieguvis atzīstamu izglītību Ruānas licejā, pēc tam strādājis par ievērojamas firmas "La

Nationale " kalpotāju ar labām perspektīvām. Taču tad viņam uzbruka nelaime: viņu pārņēma neārstējama kaite, un pamazām viņš no normāla cilvēka pārvērtās par kaut ko smieklīgi kroplīgu. Liktenis bija viņu ļauni izjokojis. Slimība sagrāva viņa laulības dzīvi, liedza peļņas iespējas, ceļodams no vienas slimnīcas uz otru bez jebkādām ceribām izārstēties, nonācis galīgā izmisumā, Žans Batists pēdīgi kļuva par galveno personu papildu atrakcijā Peroša cirkā.

Sevišķas Stīvena simpātijas izpelnījās Džo Džo. Bijušais žokejs bija nelabojams blēdis, zaga visu, kas bija slikti noglabāts, kiāpa ikvienu, katrā izdevīgā brīdī piedzērās līdz nemaņai, bet pēc tam varēja visu nakti novaļāties uz kailas zemes zem klajām debesīm — "atgulēties". Vienlaikus viņā mita kaut kas dziļi cilvēcisks, kas deva tiesības ar lepnumu apgalvot, ka dzīvē viņš ne reizes nav nelaimē pametis biedru. Nereti, pēc Emmijas pavadīšanas atgriežoties furgonā, Stīvens juta Džo Džo vērigo skatienu, kas pauda ne tik daudz līdzjūtību — uz to Džo Džo nemaz nebija spējīgs —, cik izpratni, un ne jau bez ironijas un cinisma.

-iPastaigājies ar savu sirdspuķīti?

—    Jā, nedaudz paklaiņojām.

-rLabi pavadīji laiku?

Stīvens klusēja.

Dažreiz eksžokejam gribējās sarunu turpināt, taču, paraustījis plecus, viņš pievērsās Žanam Batistam un aizsāka ar viņu tīši rupju, nepieklājīgu sarunu.

—    Kādas, Krok, ir tavas domas par sievietēm?

—    Nicinu, taču esmu iecietīgs.

—    Tu spried kā precēts vīrs?

—    Jā… Esmu bijis precējies. Mana sieva tagad strādā par pārmijnieci Kruazē uz Ziemeļu dzelzceļa. Man ir sens sapnis: vienmēr domāju, ka varbūt reiz Parīzes ekspresis, kas brauc ar deviņdesmit kilometru ātrumu stundā, uzsitis viņai pa visjūtīgāko vietu.

—Bet es neesmu bijis precējies, tomēr bābiešus mīlu. Man patīk ar viņām gulēt. Citādi viņas ir ļaunākas par triperi.

—    Tur jau ir tas suns aprakts, ja tu ar viņām guli, tad to ari sadabū!

—    Es ar tādām neguļu. No laika gala man nav bijusi darīšana ar palaistuvēm. Tikai ar labām un godīgām saimniecītēm, kuras mēdz iet uz tirgu un alkst drusku dažādības.

—     Nu, nu! Dažādības! To tu pareizi teici. Tieši tai es varu pateikties par maniem tagadējiem panākumiem pie sievietēm.

—    Panākumiem? Tu taču esi zvīņains!

—   Tieši tā. Esmu guvis ne mazums uzvaru pār savām ziņkārīgajām skatītājām. Ja sievietei ir apriebusies laulības gulta, viņa pārmaiņas pēc ir gatava uz visu. Esmu lasījis, ka slepkava pirms giļjotinēšanas daudzām sievietēm ir īstā ēsma.

—   SacrebleuP Tev šādas lietas tātad stipri patīk, tomēr ceru, ka to dēļ neļausi sev nocirst galvu?

—    Nē, sievietes mani mīl tāpat. Skatīdamās uz mani, viņas iztēlojas krokodilu ar asti un iedomājas, ka man ir pārdabisks vīrieša spēks.

—     Bet pēc tam viņas gaida rūgta vilšanās!

—    Tikai reizi dzīvē neesmu attaisnojis lolotās cerības. Kāda resna, pilnīgi vientuļa vecmeita vairākus mēnešus man sekoja no pilsētas uz pilsētu, visu laiku mērķēdama uz to, ka pēc pāris reižu pagulēšanas kopā, iespējams, viņai piedzims aligatoriņš. Diemžēl bērnelis iznāca pilnīgi normāls.

Furgona sienas nodrebēja no rupjiem smiekliem, bet Stīvens nesmējās. Viņš saprata, ka šī saruna domāta viņam, ne jau lai nodaritu ko nelāgu, bet gan lai atveseļotu no ļaunas slimības. Taču šī slimība bija ieēdusies tik dziļi, ka viņam tā šķita neārstējama, bet Emmijas kaprīzes un pastāvīgā garastāvokļa maiņa viņa ciešanas vēl pastiprināja. Laiku pa laikam Emmija viņa lakstošanos uzņēma labvēlīgi. Tā viņai glaimoja, un, sēdēdama uz sava furgona kāpnītēm saulē, šūpodama basās kājas, viņa dažreiz bez ļaunuma smējās par Stīvenu, lepodamās ar viņa pak|āvību. Glāstu došanā gan Emmija nebija izšķērdīga. # tomēr pastaigu laikā vakaros dažreiz pirms pazušanas tumsā viņa iecietīgi dāvāja Stīvenam skūpstu. Veltīgi Stīvens sev centās iegalvot, ka viņa ir pārāk vieglprātīga un tukša, ka nekad neizdosies viņā atmodināt mīlestības jūtas. Viņa neatturami valdzināja to kā taurenīti puķe, bet palika nepieejama.

Kādā lietainā vakarā Peroša cirks atstāja viesmīlīgos Sonas krastus un iebrauca bargā novadā, kuru sauca par Pijdedomu, apstādamies mazā, haotiski izvietotu mājiņu pilsētiņā Mulēndedražā. Sākumā viņi gribēja nokļūt līdz Sentetjēnai, taču ceļā sabojājās galvenais motors, kurš vilka pa pāriem sajūgto furgonu virkni. Mašīnu izremontēt nebija iespējams ātrāk par diennakti, kādēļ vajadzēja apstāties. Peross bija ļoti neapmierināts, ka cirks laikā nevarēs ierasties paredzētajā vietā un, lai nedaudz kompensētu zaudējumus, nolēma Mulendedražā rīkot izrādi, parādīt kaut vai daļu programmas.

Visu dienu viņus vajāja neveiksmes. Afišas laikus izlīmēt neizdevās. Tuvāk iepazīstoties, pilsētiņa iziādījās nabadzīga un nožēlojama ar vienīgo rūpniecības uzņēmumu — pussagruvušu vecu ķieģeļnīcu. Lietus nepārtraukti lija un lija. Uz izrādes sākumu teltī, kurai tecēja griesti, bija sapulcējušies ne vairāk par simt skatītājiem.

Vairums artistu savus numurus izpildīja ar parasto meistarību, jo tādas bija Peroša cirka labās tradīcijas, un pēc tam visi sapulcējās mākslinieku teltī pie liela pavarda. Emmijai tovakar sevišķi neveicās. Priekšnesuma pirmajā daļā viņa uz slapjā paaugstinājuma divas reizes zaudēja līdzsvaru un kopā ar velosipēdu smagi krita. Pirmais kritiens izraisīja neaptēstajos skatītājos smieklu brāzmu, bet otrais — jau izsmiekla vētru ar svilpieniem un aurošanu. Programmu nepabeigusi, Emmija ar augstprātīgi paceltu galvu aizbrauca no arēnas.

Kad Stīvens viņu sastapa pie telts ieejas, Emmija no pārciestā pazemojuma bija bāla kā nāve. Viņš saprata, ka pašreiz pareizāk būtu nerunāt, un klusējot gāja blakus furgoniem, kas stāvēja kādus piecsimt metrus aiz pilsētas vārtiem. Pirms viņi bija paguvuši izkļūt no pilsētiņas, līdzšinējās likstas vēl pastiprināja īsta lietusgāze, tālab vajadzēja meklēt patvērumu labības noliktavā, kas ar pievērtām durvīm atradās tīruma vidū.

Kolīdz acis nedaudz aprada ar tumsu, Stīvens ievēroja uz noliktavas grīdas sakrautās salmu kaudzes. Beidzot viņš nolēma klusēšanu izbeigt.

—    Vismaz šeit ir sauss. — Un piebilda: — Priecājos, ka tu šodien nelēci no tramplīna. Tāda publika kā te nav to pelnījusi.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Jā… — Stīvens samulsa. — Man likās, ka tā ir rupja, biezādaina publika.

—    Es netiku to ievērojusi. Publika mani vienmēr mīl.

—    Kādēļ tad tu nepabeidzi līdz galam savu numuru?

—    Tāpēc, ka no tramplīna lija ūdens. Vai tu nesaproti, ka šādā lietū tā būtu pašnāvība? — Viņas acis tumsā naidīgi iezalgojās. — Kas tu tāds esi, ka drīksti mani tincināt? Vai tu nezini, kā katru vakaru es riskēju tai laikā, kad tu mierīgi sēdi uz savas pakaļas un skrāpē ar zīmuli papīru, jo esi drosmīgs kā uts! Es lecu no tramplīna vai nelecu, tā ir mana darīšana, tā ir mana personiskā izvēle. Man nav ne mazākās vēlēšanās lauzt kaklu kaut kāda negatava abateļa dēļ.

Tagad arī viņš nobālēja, mirkli klusējot lūkojās viņā. tad satracināts pēkšņi sagrāba viņu aiz pleciem.

—    Neuzdrošinies tā runāt ar mani!

—     Laid!

—     Pirms tam atvainojies!

—    Fiches-toi le camp!*

Viņi sāka cīnīties. Niknumā sajēgu zaudējušais Stīvens atcerējās visus aizvainojumus un pazemojumus, ar kuriem viņa nekad nebija skopojusies. Stīvens gribēja ar spēku piespiest viņu pakļauties un, aptvēris viņu kā cīkstonis ar rokām, mēģināja nogāzt zemē. Taču Emmija pretojās kā meža kaķe, grozījās un izlocījās, kad Stīvens viņu spieda

■

salmos, nikni viņu atgrūzdama ar elkoņiem. Viņa izrādījās spēcīgāka^ nekā viņš domāja, Emmijai bija stipri muskuļi un kaķenes izturība. Stīvens sāka just elpas trūkumu, un tad vina, uzmākdamās ar visu ķermeni, centās vinu nogāzt zeme. Viņš sasprindzinaja visus speķus un pulējās noturēties kājās. Kādu minūti neviens no viņiem nespēja gūt virsroku, viņi stāvēja, šurpu turpu šūpodamies. Pēc tam Emmija negaidot aizlika viņam priekšā kāju un ar rāvienu nogāza zemē.

—    Še tev! — aizelsusies viņa teica. — Tagad zināsi.

Stīvens lēni cēlās kājās. Jumta apaļajā logā staip ātri

skrejošiem mākoņiem parādījās mēness, noliktavā kļuva gaišāks. Stīvens ar grūtībām atguva elpu un piespieda sevi paskatīties uz Emmiju, un tad viņš pārsteigts un apjucis matīja, ka viņa pusguļus atspiedusies uz salmu klēpi, nesakārtojusi cīņas laikā virs ceļiem uzrauto kleitu, acis piemiegusi, viņu vēro ar kaut kādu dīvainu, izsmējīgu skatienu. Viņas matētie vaigi bija nedaudz nosārtuši, bet bālās lūpas šķobījās viltīgā smīnā. Ievērojusi, ka pamanīta, viņa lēni atmeta rokas aiz galvas, un šis žests nebija koķetēšana, tikai gaidīšana. Viņa nepacietīgi sakustējās.

—    Nu, muļķi… Ko tu kavējies?

Kļūdīties bija neiespējami: Stīvens sadzirdēja aicinājumu, kuru tik ilgi un tik nesekmīgi bija gaidījis! Bet tas skanēja tik nekaunīgi, tik vienaldzīgi, bija tik maz saistīts ar kaut kādām jūtām, ka Stīvens sastinga. Viņš nekustīgi stāvēja un gandrīz vai ar riebumu skatījās uz Emmiju. Tad ne vārda neteicis, izdrāzās no noliktavas. Emmija nespēja noticēt savām acīm. Viņas sejas izteiksme mainījās. Pārsteigta un saniknota viņa pielēca kājās.

—    Muļļa! — viņa kliedza. — Especē de cretin!*

Stīvens aizskrēja no noliktavas kādus piecdesmit soļus,

ne vairāk, un viņu vēl mokošāk, vēl nežēlīgāk apsvilināja iekāre. Viņam jau bija visviens, viņš vēlējās viņu iegūt par katru cenu. Un Stīvens atgriezās noliktavā.

—     Emmij!… — viņš pazemīgi un verdziski sniedzās pēc viņas, zaudējot kaislē spēkus.

Bet viņa jau bija kļuvusi auksta kā ledus un cieta kā akmens.

—    Ej pie velna, — viņa atcirta. — Tagad tev vajadzēs pagaidīt.

Viņas skatiens skaidri liecināja, ka lūgumi nelīdzēs, un viņš atkal izskrēja no noliktavas. Kozdams lūpās, puspievērtām acīm viņš gāja uz priekšu, neveltīdams nekādu uzmanību apkārtnei. Pēdējās nedēļās Stīvens bija pārdzīvojis ne mazums pazemojumu, mūžīgi neapmierinātu alku mocīts, aizvien cenšoties panākt tikai vienu — pielabināties Emmijai, izpelnīties viņas labvēlību. Bet pašreiz viņš bija pāiāk dziļi aizvainots. Šķita, ka ir sasniegta pazemojumu galējā robeža. Viņš to vairāk nevar paciest un necietīs.

Pat neskatoties uz to, ka viņš bija nonācis cirka apmetnē, Stīvena galvā aizvien vēl valdīja juceklis. Vilcēju varēja izremontēt tikai no rīta. un tādēļ gatavošanās ceļam vēl nebija sākusies. Lielā cirka izrāžu telts pilnīgi tukša stāvēja vientuļa mālainā līdzenuma vidū. Kaut kas it kā aicināja Stīvenu ieiet teltī. Pa spraugu kupolā iespīdēja mēness, un naktī arēnā atstātā metāliskā tramplīna slapjā virsma spilgti mirdzēja zilgani spokainajā gaismā. Stīvena izmocītajā dvēselē auga kāds neskaidrs mudinājums, kas kļuva aizvien spēcīgāks — tieksme attaisnoties pašam sev, kaut ko sev pierādīt, atgūt cieņu pašam savās acīs. Viņš paskatījās augšup — viss aprīkojums bija uz vietas. Augumam pārskrēja drebuli. Stīvens devās pie virvju kāpnēm. Viņa kājas stiga slapjajās skaidās un atstāja tajās dziļu sliedi. Satvēris virvēs iesieto kāpsli, viņš lēnām virzījās augšā, bet, tā kā viņam trūka iemaņu, kāpnes stipri šūpojās.

Uzrāpies augšā, viņš nostājās uz laukumiņa malas. Laukumiņš bija pavisam niecīgs un ļoti augstu virs arēnas, ievērojami augstāk, nekā šķita apakšā, un viņam apreiba galva. Stīvens aizmiedza acis un satvēra metāla stieni. Dažas sekundes reibonis viņu pilnīgi paralizēja. Te augšā vējš likās aurojam vēl niknāk, tas šūpoja metāla konstrukciju, piepūta slapjo buraudeklu, plandīja nenostiprināta audumu, un tas vēl vairāk pastiprināja nedrošību un bailes. Tomēr Stīvens ar gribasspēku piespieda sastingušos muskuļus darboties. Viņš centās nenolaist skatienu, ar vienu roku atbrīvoja velosipēdu no aptverēm un, aizvien vēl ar otru roku turēdamies pie stieņa, izlīdzināja riteņus. Tad uzmanīgi uzsēdās uz velosipēda un lika skatienam noslīdēt lejup.

No augšas arēna izskatījās neticami maza, tā dzeltēja kaut kur tālu, tālu lejā, bet metāla konstrukcija, uz kuras viņš stāvēja, šķita bez svara, ne vairāk izturīga un uzticama kā trīskrāsainā zīda lente. Atkal Stīvena ķermenim pārskrēja drebuļi. Viņš aizvien vēl turējās pie stieņa, vēl varēja atkāpties. Bailes stindzināja locekļus. Viņš centās sevi piespiest pārvarēt bailes. Lai būtu kas būdams, bet viņam tas ir jāizdara.

Stīvens aizturēja elpu, stingrāk iesēdās sēdeklī un noliecās uz priekšu. Negaidot viņš izdzirda apslāpētu kliedzienu, likās, lejā ir redzams kāds tumšs, no augšas skatoties, it kā saplacināts stāvs, kas māj ar rokām. Ja tas būtu brīdinājums, tad tas nāca pārāk vēlu. Iezīdies ar skatienu tramplīna centrālajā baltajā joslā, sakopojis visu savu drosmi, Stīvens piedabūja sevi palaist vaļā stieni. Kādu sekundes daļu viņš stāvus krita lejup, tad šāvās uz augšu, kā no katapultas izšauts, lidoja gaisā un gandriz tūlīt sajuta stipru triecienu, pēc tam velosipēds trakā ātrumā iznesa viņu no telts un iesvieda ar šķidriem dubļiem pilnajā ceļmalas grāvī.

Kādu brīdi viņš gulēja nekustīgi, pārsteigts, ka vēl ir dzīvs, un tad pēkšņi izdzirda, ka kāds skrien šurp pie viņa.

—     Nom de Dieu!… Vai tu gribēji izdarīt pašnāvību?

—    Džo Džo, šķiet, pirmo reizi bija pārvarējis apātiju.

—     Nē, — teica Stīvens un grīļodamies slējās kājās.

—     Bet liekas, man tūlīt būs jāvemj.

—    Prātā jukušais idiot! Kā tu iedomājies?

—    Man sagribējās izlocīties.

—    Tu vienkārši esi jucis! Kad ieraudzīju tevi augšā, domāju — viss pagalam.

—     Bet kas gan tādēļ mainītos?

Džo Džo vērīgi viņā paskatījās.

—     Liecies mierā, velns lai parauj. Ejam iedzert.

—      Labi, — teica Stīvens. Un piebilda: — Lūdzu, nevienam neko nestāsti.

Viņi devās pāri laukumam uz kafejnīcu. Pēc stipra kalvadosa glāzes Stīvenam rokas vairs nedrebēja. Klusu ciezdams, viņš dzēra, retumis pārmīdams kādu vārdu ar Džo Džo. Viņi nosēdēja kafejnīcā līdz slēgšanai. No izdzertā degvīna Stīvenam bija smaga galva, jūtas notrulinājušās. Tomēr viņš jau bija sapratis, ka nav panācis itin neko, bet nespēj arī atteikties no Emmijas. Tāpat kā pirms tam, viņam vāri smeldza sirds.

10. nodala

Pēc divām nedēļām viņi nonāca Nicā. Šī pilsēta, kura cirks iebrauca no mimozu apēnoto Labometa terašu puses, izrādījās krietni vien plašāka, nekā bija iedomājies Stīvens. Angļu promenāde, saules pielietā pludmale, banāli košās puķu dobes un viesnīcu kliedzošā greznība — tam visam bija nepatīkams, pretenciozs izskats. Bet cirks izvietojās pilsētas otrā malā Karabaseles laukumā, kuram apkārt vijās šauru ieliņu labirints un kurā dažviet tieši zem klajas debess bija izveidojušies nelieli tirdziņi, visur varēja redzēt galdus ar dārzeņiem, augļiem un neaptveramu daudzumu ziedu. Tā bija gleznaina, raiba un trokšņaina pasaule, pilna Parīzes priekšpilsētu intīmās burvības, taču dienvidu siltās saules sasildīta.

—      Te nav slikti, vai ne? — Džo Džo izstaipīja noskrandušā vatenī tēiptos šauros plecus. — Tik brīnišķīgi atkal atrasties šajā pusē.

—    Tev šeit patīk?

—    Un tu vēl jautā? Ari tevi šī vieta aizraus. Skaties. — Viņš ar plašu žestu rādīja. — Mākslinieks Karabaseles laukumā var ieraudzīt daudz ko saistošu.

Citreiz Stīvens būtu ar lielu interesi pētījis šos kvartālus. Bet pašreizējā dvēseles sasprindzinājumā un satraukumā viņam bija grūti strādāt. Tomēr viņš piespieda sevi Iziet ar albumu ielās, lai uzzīmētu dažu vietējo iedzīvotāju portretu skices: vecenīte baltā aubē pārdod artišokus, zemnieks grozā nes dzīvus cāļus, strādnieki remontē ielu…

Visu to viņš darīja bez intereses un pusdienlaikā, kad saule sāka cepināt, atgriezās furgonā, lai pirms izrādes atpūstos.

Vakarā, noliecies pār molbertu un gatavodamies beigt pēdējo šāsdienas portretu, viņš pamanīja kādu cilvēku, kas, nomaļus stāvēdams, nevērīgi atspiedies pret spieķi, vēro viņa darbu. Kaut kas šī cilvēka pozā atmodināja Stīvena neskaidras atmiņas. Viņš atskatījās.

—    Čester!

—    Kā dzīvo, vecīt? — Harijs novilka zamšādas cimdu, paspieda Stīvenam roku un iesmējās — valdzinoši mīlīgi kā allaž. — Es dzirdēju, ka tu esot aizbraucis ar Peroša cirku. Bet saki man, kur tu esi sadabūjis šo briesmīgo apģērbu?

—    Tas man jāvalkā atbilstoši līguma noteikumiem.

—    Saprotu. Kā ēsmu mežoņu pievilināšanai. Bet šādā tērpā droši vien jājūtas mazliet kā ēzelim?

—     Esmu jau pie tā pieradis. Pagaidi mani, es tūlīt atbrīvošos.

Kamēr Stīvens steidzīgi pabeidza portretu, Česters izņēma no kabatas etviju un aizsmēķēja cigareti. Viņš bija ģērbies kokvilnas auduma uzvalkā, baltās kurpēs ar brūniem ādas ielaidumiem, galvā salmu panama. Krekls bija no dabīgā zīda auduma, bikses teicami izgludinātas, švītīga kaklasaite — tauriņš — papildināja viņa tualeti. Česters atgādināja bezrūpīgu, dīku uzdzīvotāju. Viņa seja bija veselīgi iedegusi.

—     Es nekādi nespēju ticēt, ka tu esi šeit, — sacīja Stīvens. — Tu gan teici, ka gatavojies doties uz Nicu. Tu labi izskaties.

—    Pateicos. Jā, es nejūtos slikti.

Harijs labsirdīgi pasmaidīja, un arī Stīvens neviļus pasmaidīja, atkal izjuzdams šīs bezrūpīgās labvēlības pievilcību, ko tik dāsni uz visām pusēm prata izstarot Česters.

—    Tev laikam paveicies ruletē.

—    Jā, iedomājies, pamatīgi paveicās. — Česters pasmīnēja. — Biju nonācis pilnīgi uz sēkļa un pēdējos piecdesmit frankus liku uz dubulto zero. Kāpēc? Vienkārši tāpēc, ka, piedzīvojot zaudējumu, man būtu tā pati nulle kvadrātā. Krita dubultais zero. Es nesamazināju likmi. Kāpēc? Dievs vien zina. Un atkal krita dubultais zero. Jā, velns parāvis, ja tu būtu redzējis, kāda lielu, skaistu, sarkanu žetonu kaudze tā bija! Es gribēju tos savākt, taču jutu, ka nespēšu to izdarīt. Kāds it kā iečukstēja man ausī: izmēģini laimi trešo reizi. Es atkal liku visu. Kad rats sāka griezties, domāju, ka nomiršu. Un atkal krita dubultais zero. Šoreiz ātri savācu visus žetonus un, nezaudēdams laiku, devos uz kasi. Bet otrā dienā aizvācos tālāk no grēka — uz mazu viesnīciņu Vilfranšā. Kopš tā laika dzīvoju kā karalis. — Viņš paņēma Stīvenu zem rokas. — Bet tagad pastāsti par sevi. Kā veicas darbs?

—    Ne sevišķi.

—    Varbūt varu apskatīt?

Stīvens aizveda Hariju uz furgonu, iznesa dažus audeklus un novietoja tos vienu aiz otra, atstutēdams pret riteni. Harijs lietpratīgi tos visus apskatīja.

—    Nu zini, vecīt, — viņš teica, — laikam tajos kaut kas ir, bet es tos īsti labi nevaru uztvert. Kaut kas tev nav kārtībā ar perspektīvu. Un vai tev neliekas, ka triepiens ir pārāk rupjš?

—      Es tieši esmu gribējis, lai tas būtu rupjš… Lai pareizāk atainotu dzīvi tādu, kāda tā ir.

—      Bet šie zirgi jau nu gan kaut kā neliecina par dzīvi, kāda tā ir.

Harijs ar spieķi norādīja uz kompozīciju temperā, kurā bija attēloti negaisa izbiedēti mežonīgi auļojoši zirgi.

—      Es šeit necentos attēlot to, kas pats par sevi ir acīmredzams.

—     Acīmredzams, nē. Tomēr… es gribu skatīt zirgu tādu, kādu esmu pieradis skatīt.

—      Bet, ja viņa mugurā sēdētu jātnieks, tad gan tu varētu btU gluži mierīgs, — greizi pasmīkņāja Stīvens un savāca audeklus, jo juta, ka Harijam nav ne mazākā priekšstata par to, ko cenšas sasniegt viņš, Stīvens. — Vai ari tu vēl noņemies ar gleznošanu?

—    Jā, protams. Brīvajā laikā. Pašreiz es darinu brīnišķīgu ainavu — skats uz promenādi. Mēs ar Lambertu bieži izbraucam pastrādāt blīvā dabā. Tu zini, viņš ar Elīzu ir šeit. Amerikāņu sūtniecībā Lamberts bija iepazinies ar bagātu atraitni un tagad glezno viņas portretu visā augumā.

Atskanēja soļu troksnis, un no furgona iznāca Emmija. Viņa gribēja iet pie Stīvena, bet, ieraudzījusi Česteru, pēkšņi apstājās. Kaut kāda dīvaina izteiksme pazibēja viņas sejā.

—     Ko tu te dari?

—     Es aizvien parādos tur, kur mani vismazāk gaida.

—     Kā viltota monēta?

—      Šoreiz kā īsta tūkstoš franku banknote, — bez uztraukuma, it kā nekas nebūtu noticis, apburoši smaidīdams, atbildēja Česters. — Vai tu bez manis negarlaikojies?

—    Vienkārši nesaprotu, kā es to varēju izturēt!

—      Neesi nu tik nežēlīga pret veco Hariju. Tu taču zini, cik vāji ir mani nervi. — Viņš ieskatījās pulkstenī. — Oho, man ir jau jāskrien. Sešos norunāta tikšanās hotelī "Negresko". Bet es gribu, lai jūs abi rīt no rīta atbrauktu pie manis Ceriņu ielā 11b tieši iepretim ģenerāļa Leklerka bulvārim. Kopīgi pabrokastosim. Ari Lamberti ieradīsies. Vai jūs esat brīvi? Teicami. Tas ir tikai divus trīs kilometrus pa krastmalu. Tramvajs brauc gar manām namdurvīm.

Viņš pasmaidīja, pamāja ar spieķīti tālumā pamanītam fiakram, ielēca tajā, atlaidās pītajā salmu sēdeklī un pazuda.

Emmija viņu pavadīja ar sašutuma pilnu skatienu.

—       Ko viņš iedomājas, vai redzējāt! Parādīja lielu godu, ierosināja mums izmantot tramvaju, bet pats aizbrauca ekipāžā!

—    Neapskaudīsim viņu. Arī viņam kādu laiku klājās slikti.

—     Es neticu, ka viņš laimējis lielo vinnestu. Droši vien viņu uztur kāda vecene.

—      Nepavisam. Ļoti iespējams, ka viņš tomēr ir laimējis ruletē, tādiem kā Harijs vienmēr veicas. Turklāt viņš ielaižas tikai ar jauniņām un skaistām meitenēm.

—    Un pie tam pārāk bieži. — Viņa pasmīnēja, lādot savus sīkos, asos zobus. — Niecība, sale type*. Viņš vienmēr man licies riebīgs.

—    Tu tātad pie viņa rītdien neiesi?

—    Protams, iešu, neesi tāds idiots. Mēs viņam parādīsim, ko nozīmē šāda uzpūtība, viņš vēl to nožēlos.

Stīvens neizpratnē lūkojās viņā. Skaidrs,^ ka Cestera viņa nevar ciest. Kāpēc tad viņa pieņem Cestera ielūgumu? Vaibūt viņa vēlas tikties ar Lambertiem?

Viņš nekad nespēja atminēt, kas viņai katrreiz ienāks prātā.

Kad nākamajā dienā viņi satikās, Emmija bija uzvilkusi ļoti īsu un šaura dzeltenu muslīna kleitu ar izšuvumiem. Apcirptos cirtainos matus saturēja dzeltena lente. Stīvenu viņa apsveica ar savu parasto aso smīnu.

—    Vai brauksim ar fiakru?

—    Bez šaubām, nekādus tramvajus.

No visām ekipāžām Emmija izvēlējās visgreznāko. Ērti iesēdusies, viņa atlaidās pret atzveltni.

—    Vai es labi izskatos?

—     Brīnišķīgi.

—    Man tik un tā vajadzēja nopirkt jaunu kleitu. Šo te es šorīt iegādājos Mondiāla galerijā.

—    Brīnišķīga kleita, — teica Stīvens. — Un tev lieliski piestāv.

—    Es gribu šiem ļaudīm parādīt, lai manā priekšā viņi nemaz tik augstu savus degunus neceļ. It sevišķi česters. Viņš diezin ko iedomājas.

—   Nē, Harijs nav nemaz tik slikts. Nedaudz izlutināts, bet tā nav viņa vaina. Citādi pavisam pieņemams.

—    Tu tātad uzskati viņu par interesantu vīrieti?

—    Es uzskatu, ka atradīsies ne mazums muļķīšu, kuras būs gatavas zaudēt prātu viņa zilo acu un cirtaino matu dēļ.

Viņa pētoši iesānis pavērās Stlvenā.

—    Katrā gadījumā es viņu skaitā neesmu.

—    Jā, — Stīvens pasmaidīja. — Patiesību sakot, es priecājos, ka tev viņš nepatīk.

Viņi atstāja aiz muguras Raspēla prospektu — platu, ar Katalpas kokiem aizēnotu ielu, tālāk brauca pa Kārno bulvāri un tad pa krastmalu apkārt līcim uz Boljē pusi. Debesis bija skaidras, no kalniem vējš nesa maigu, saldu puķu aromātu. Stīvens jutās laimīgs. Viņš saspieda Emmijas pirkstus, un viņa kādu bridi to arī atļāva. Pēdējās dienās visi iespējamie uzmanības pierādījumi, kādus viņš Emmijai veltīja — viņa neskaitāmās mazās dāvanas un beidzot apgūtā prasme savaldīties, — laikam bija nedaudz labvēlīgāk ietekmējuši Emmiju.

—    Tu esi jauks, — viņa nomurrāja.

Šī nenozīmīgā piezīme darīja Stīvenu muļķīgi laimīgu. Varbūt beigu beigās meitene viņu iemīlēs!

Viņi jau bija sasnieguši Vilfranšu un arī Ceriņu ielu, kura veda lejup gandrīz perpendikulāri piekrastei. Mazajā viesnīciņā "Ceriņu hotelis" Cestera istabu logi bija pavērsti uz kopējo balkonu, kas liecās ap nelielu iekšējo pagalmiņu. Pagalmiņa vidū čaloja ar kaktusiem apstādīta strūklaka, zaļi trauki ar ziedošiem oleandriem greznoja balkonu. Viss izskatījās kārtīgs un pieticīgs, skaists un patīkams — apburošs pied-a-terre[23], kuru Česters ar viņa prasmi iekārtoties droši vien bija atradis bez grūtībām.

Stīvens un Emmija bija ieradušies pirmie, un Harijs mākslotā svinīgumā viņus apsveica.

—     Esmu laimīgs, ka varu jūs uzņemt savas dzimtas pilī. Tā nav liela, bet tai ir sava vēsture.

—       Ļoti tumša un netīra, protams, — ironizēja Emmija.

Česters iesmējās. Viņš bija ģērbies baltās flaneļa biksēs un zilā sporta blūzē ar vara pogām. Virs pieres, biezo rūpīgi sakārtoto kastaņbrūno matu sprogu vidū, viegli pamanāma gaiša nobālējusi cirta.

—   Ja tu tā domā, tad es pacentīšos, lai turpmāk tev nebūtu jāviļas.

Viņš aizveda Emmiju uz guļamistabu novilkt cimdus un nolikt šalli, bet Stīvens palika viens mazajā viesistabā un sāka to aplūkot. Iekārta bija banāla, pie sienām piekārti divi akvareļi, kuros Stīvens no pirmā acu uzmetiena atpazina Lamberta ražojumus. Viņš tos pēc kārtas uzmanīgi aplūkoja: vienā bija attēloti smaržīgie puķu zirnīši kristāla vāzē, otrā — neliela stārķu ģimene — putni stāvēja mazā, miglas apvītā, dūņainā dīķī. Ieskatoties ciešāk šajos zīmējumos, Stīvens jutās pārsteigts, ka šie paviršie darinājumi kādreiz viņam varējuši patikt. Tie bija veikli izpildīti, gandriz sievišķīgi, taču vienmuļi, bez dzīvības, tiem trūka jebkāda savdabīguma un vispār nebija nekāda satura. Šos akvareļus varēja uzzīmēt ar necilām spējām apveltīta meiteņu pansijas zīmēšanas skolotāja. Aplūkodams akvareļus, Stīvens saprata, kādu ceļu viņš nogājis kopš tā laika, kad pirmo reizi ieradās Parīzē. Jā, šis ceļš nebija viegls, bet tas tik ļoti palīdzēja Stīvenam saprast, kas ir īsta māksla.

—    Tie ir labi, vai ne? — Česters un Emmija bija atgriezušies. — Lamberts uz kādu laiku man tos aizdeva, tas no viņa bija ļoti mīļi. Staip citu, otrā pusē norādīta cena. Iespējams, ka kāds no maniem viesiem grib tos nopirkt.

—    Bet tu vēl neesi mums parādījis savus daibus.

—       Redzi, — nedaudz samulsis atbildēja Česters, — pašreiz tā sagadījies, ka man šeit gandriz nekā nav. Es visus darbus nosūtīju uz Parīzi. Iedzersim!

Viņš sameklēja "Dibonē" pudeli, piepildīja trīs glāzītes, tad katram pasniedza šķīvi ar svaigām krevetēm.

—    Vai jūs šīs neiekārosiet, madmuazele? Bouquet de la baie. [24]

—    Vai pats tās zvejoji?

—     Protams, cēlos rīta agrumā.

Emmija sakārtoja matus un paskatījās viņā — šoreiz jau vairs ne tik uzsvērti nedraudzīgi.

—    Kāds tu esi melis!

Harijs sirsnīgi iesmējās.

—    Ari šai ziņā esmu liels meistars.

Atskanēja durvju zvans, bija ieradušies Lamberti. Viņi maz mainījušies — varbūt vienīgi Filips kļuvis nedaudz tuklāks, vēl lēnīgāks un gurdenāks. Viņš bija tērpies pelēkā uzvalkā ar sarkanu neļķi pie svārku atloka, uz rādāmā pirksta karājās ar lentīti pārsieta kartona kārba ar kūkām.

—    Pie Anri es paķēru kūkas. Mēs tās apēdīsim, dzerot kafiju, Cester. Vai jūs, Desmond, atceraties, cik liels saldumu mīļotājs es biju. — Lamberts nevērīgi iemetās zvilni un. graciozi iepletis plānās nāsis, paostīja ziedu pie svārku atloka.

Eliza, tāpat kā agrāk, arvien vēl ģērbās visa zaļā, bet viņas smaids likās kļuvis stingāks. Viņa aizsāka sarunu ar Emmiju.

—    Nu tagad, mans draugs, klāstiet visu pēc kārtas.

Stīvens sāka īsi par sevi stāstīt, taču drīz ievēroja, ka

Lamberts neklausās, un apklusa.

—        Ko es jums teikšu, Desmond, — nevērīgi smīnēdams, bilda Lamberts. — Jūsu paša labā es dotu padomu visu uztvert vieglāk. Par mākslu nevar cīnīties ar cirvi rokās. Kāpēc līst no ādas ārā, pārpūlēties un svīst kā malkas cirtējam? Ņemiet paraugam mani un centieties pirmām kārtām sasniegt meistarību un daiļumu. Es nekad nestrādāju pāri saviem spēkiem, bet pircēju man netrūkst. O, jā, mani pērk. Es, protams, nenoliedzu, man ir talants un tas nedaudz atvieglo uzdevumu.

Stīvens klusēja. Lamberta iespējas viņam bija pilnīgi skaidras. Bet tad Česters paziņoja, ka brokastis ir gatavas, un tas Stīvenu paglāba. Viņam vairs nevajadzēja neko atbildēt.

Brokastis tika atgādātas no viesnīcas apakšstāvā izvietotā restorāna un bija lieliskas. Jauns oficiants laipni apkalpoja viesus pie galda un, skraidot pa kāpnēm, paradīja brīnumainu izveicību, jo viss pasniegtais bija svaigs un karsts. Pēc vietējā gaumē pagatavotā omāra sekoja cāja cepetis un siera suflē. Ar lietpratēja izskatu Harijs pats atkorķēja "Atraitnes Kliko" pudeli. Jo jautrāka un brīvāka kļuva kompānija, jo asāk Stīvens izjuta savu neiederibu tajā. Senāk šāda sabiedrība viņam bija patikusi, tagad, lai arī kā viņš centās piemēroties vispārējam noskaņojumam, nekas neiznāca. Kas ar viņu noticis, kāpēc viņš sēž kā ūdeni mutē ieņēmis šausmīgā pārliecībā, ka šeit viņam nav ko meklēt? Iedzērusi nedaudz vairāk pār mēru, Emmija ņēmās attēlot Maksu un Monu; česters skaļi smējās, vēl aizraujošāk nekā agrāk. Lamberts, kuru Stīvens bija kādreiz tā apjūsmojis, tagad viņam šķita tieši tāds, kādu viņu raksturoja Glins — manierigs un viduvējs diletants. Izglītots, labi audzināts, savu nelielo, bet pastāvīgo ienākumu dēļ pasargāts no dzīves nejaušībām, viņš, dzīdamies pēc apmierinājuma dzīvē, lidinās kā tauriņš un negrib ne ar ko sevi apgrūtināt vai sarūgtināt. Izveicīgi lakstodamies ap sievietēm, viņš atrod sev klientes, kuras pasūta portretus vai maksā krietnas summas par apgleznotiem vēdekļiem vai akvareļiem. Elizas stingais smaids un asās profila līnijas atsedza šīs dzīves īsteno vērtību. Viņas seja pauda pirmās vītuma pazīmes — ap zaļganajām acīm ar kuplajām gaišajām skropstām bija iezagušās grumbas. Viņa vairs nespēja tik labi kā agrāk pielāgoties vīram un glaimot tam, taču ierastā uzticība padarīja viņu aizvien vairāk un vairāk par ērtu un iecietīgu partneri šajā šarlatāniskās mākslas spēlē, kuru pieminot vien Stīvens sapīcis nervozi grozījās krēslā.

Pēc kafijas un kūkām, no kurām Lamberts apēda piecas, starp citu, atsaukdamies uz kādu Stīvensona varoni, kas dievinājis kārtainās kūkas ar krēmu, visi izgāja pasēdēt balkonā. Sarunas gaitu virzīja Lamberts, ironiskos toņos aprakstīdams pavecākas dāmas fiziskos un garīgos trūkumus, kuras portretu viņš pašreiz gleznoja.

—    Vārdu sakot, — viņš nevērīgi piebilda, — ko gan var vēlēties no Čikāgas miesnieka atraitnes.

— Ceru, ka viņas čeks nebija viltots, — sausi piezīmēja Stīvens.

—     Nē… protams, — atbildēja Lamberts. Viņš jutās acīmredzami aizskarts.

Lai arī kā Stīvens centās pārvarēt garlaicību, stundas ritēja neciešami lēni. Beidzot ap trijiem, izmantodams klusuma mirkli, viņš paskatījās uz Emmiju.

—     Baidos, ka mums ir laiks braukt.

—      Muļķības, — protestēja Česters. — Mums vēl priekšā viss vakars. Jūs nedrīkstat tik agri mūs atstāt.

—     Es nokavēšu darbu.

—    Bet kāpēc tu, Emmij, nevarētu palikt? — vilinoši smaidīja Harijs. — Es tevi pēc tam pavadīšu.

Uz brīdi iestājās klusums. Stīvens redzēja, ka Emmija svārstās. Tomēr tad viņa apņēmīgi palocīja galvu.

—    Nē. Ari es iešu.

Viņi atvadījās. Šveicars pasauca fiakru. Kad fiakrs bija iegriezies aiz stūra un viesnīca vairs nebija redzama, Stīvens pieliecās tuvāk Emmijai.

—    Tas bija ļoti jauki, ka brauci kopā ar mani. Esmu par to tev ļoti pateicīgs.

—    Vajadzīgi gan man viņi, es sevi vērtēju augstāk.

Šādu atbildi gan viņš nebija gaidījis, un tomēr tā

iecietība, ar kādu viņa bija izturējusies pēdējās dienās, vairoja Stīvena drosmi. Viņš pievirzījās Emmijai blakus un zem fiakra segas sameklēja viņas roku.

—    Atšujies, — kaprīzi viņa teica un atgrūda roku. — Vai tiešām tu nesaproti, kas man kaiš?

Viņš apjucis neizpratnē raudzījās viņā, un tad Emmija atklāti un rupji paskaidroja sava stāvokļa fizioloģisko cēloni, kas viņu ari bija pamudinājis — ja vien tā bija patiesība — doties mājup.

11. nodala

>

Pēc juceklīgās un uztraukumiem pilnās klejotāju dzīves vairums Peroša cirka mākslinieku labprāt apmetās ziemas mitekļos Zilajā piekrastē. Te viņi uzturējās ilgi; daudziem Nicā, Tulūzā vai Marseļā dzīvoja radi. kurus varēja apciemot, jo atlika vairāk brīva laika. Cirks gan vēl joprojām darbojās, taču tā programma bija samazināta līdz piecām izrādēm nedēļā un pēc lielās svētdienas izrādes visi mākslinieki pirmdien un otrdien bija brīvi.

Stīvena biedru dzīve iegāja jaunā, bet viņiem ierastā gultnē. Makss atkal sāka pasniegt vijoļspēles stundas, un katru vakaru viņu varēja redzēt ar melnu bumbierveida futrāli padusē aiztipinot ar savām īsajām kājelēm. Krokodils visu laiku veltīja bieziem foliantiem Nacionālajā bibliotēkā, bet, atgriezies mājās, centās Stīvenam un Džo Džo izskaidrot kādu jaunu no Šopenhauera aizgūtu atklājumu. Fernāns bija novājējis un kļuvis domīgs, viņš katru rītu kopā ar sievu apmeklēja homeopātu, jo slimoja ar gastrītu un viņam bija parakstīta ikdienas kuņģa skalošana. Vispraktiskākais no visiem — Džo Džo bija sameklējis sev papildu darbu "Negresko" staļļos, kur arī pavadīja gandriz visus vakarus, viņš izlikās mazgājam ekipāžas un pie viena tenkoja ar ormaņiem un šoferiem, ievākdams ziņas par vietējiem rikšotājiem un, greizā smīnā sašķiebis lielo, lamatām līdzīgo muti, bārstīja ,sarkastiskas piezīmes par hoteļa viesiem.

Stīvens bija sācis zīmēt skices lielai gleznai, kurā viņš gribēja izmantot ari izrāžu laikā veidotos uzmetumus. Gleznu viņš iecerēja nosaukt "Cirks". Uzdevums nebija viegls: Stīvens paredzēja veidot sarežģītu kompozīciju ar daudzām figūrām, turklāt plašā, harmoniskā un kontrastainā toņu gammā. Viņam nebija darbnīcas un trūka āri pietiekami liela audekla, un tādēļ viņš nolēma sekot vecmeistaru paraugam, iesākumā visu veikt samazinātā mērogā bez detaļām. Darba procesā iecere viņu aizrāva pilnīgi. Viņš jau juta, ka neatlaidīgos daudzu nedēļu ilgajos vērojumos un uzmetumos savāktais materiāls dos labus panākumus.

Pēc brokastīm "Ceriņu hoteli" Emmijas noskaņojuma barometra rādītāji bija liecinājuši par pārmaiņām, un tagad leni, bet nenovēršami tie tuvojās atzīmei "skaidrs". Ne česters, ne Lamberti vairs nerādījās, šī pazīšanās acīmredzot bija beigusies. Stīvena dvēselē jau sen bija radušās aizdomas par Čestera un Emmijas kādreizējo aizraušanos. Iespējams, ka šo nojautu izraisīja kāda Glina nevērīgi izteikta piezīme, bet tagad viņš izjuta prieku, redzēdams, cik maz Emmiju sarūgtināja sakaru saraušana. Viņai, tāpat kā citiem cirka māksliniekiem, bija savas darīšanas Nicā. Armandas kundzes māsai, kuia dzīvoja nomalē tūlīt aiz Senrošas priekšpilsētas, piederēja neliela cepuru darbnīca, tajā pārsvarā darināja salmu cepures karnevāliem. Emmija, tāpat kā francūziešu vairākums, bija prasmīga rokdarbniece, un tagad katru vakaru viņa mierīgi sēdās tramvajā un brauca "nedaudz piepelnīties ar adatām" darbnīcā "Salmu cepurīte". Tādēļ Stīvens ar viņu tikās vēl retāk nekā agrāk. Tomēr viņš jutās mierīgāks. Viņas jaunās personības iezīmes, kas bija negaidot radušās, — pieticība un darba mīlestība — viņu ļoti iepriecināja. Tāds darbs droši vien bija vienmuļš un nogurdinošs, un tādēļ Stīvens nolēma kaut kā atdzīvināt tā monotono ritmu. Avīzē "Nicas vēstis" viņš izlasīja, ka uz sezonu angažētā operas trupa nākamajā pirmdienā pilsētas kazino telpās sniedz izradi "Bohēma". Stīvens cerēja ar šo Parīzes studentu romantisko dzīvesstāstu iepriecināt Emmiju un nākamā tikšanās reizē ierosināja:

—    Iesim pirmdien uz teātri.

—    Uz teātri? — viņa nedaudz apjuka. — Vai tad tu nedomā noņemties ar gleznu?

—    Vakarā, protams, ne.

—    Nu ko… ja tev tā gribas…

—    Ļoti labi. Es šodien nopirkšu biļetes.

Viņš kājām devās uz kazino un nopirka divas biļetes beletāžā, un vēl, zinot Emmijas kāri "uzdzīvot", pasūtīja uz vakaru restorānā galdiņu. Gatavodamies šim vakaram, viņš atkal izjuta to mokošo satraukumu, kāds viņu pārņēma vienmēr, kad cerēja būt vienatnē ar Emmiju.

Bija pienākusi pirmdiena. Pabeidzis kārtējo portretu sēriju. Stīvens rūpīgi nomazgājās skārda bļodā aiz furgona, uzvilka tīru kreklu, kuru pats pirms tam bija izmazgājis, un uzvalku. Viņš jau bija pilnīgi sagatavojies, kad aiz muguras izdzirda Emmijas soļus. Viņš apgriezās un sastinga, jo saskatīja viņas sejā nožēlu.

—     Kas noticis?

—     Es ar tevi šodien nevaru iet.

—    Nevari?

—    Nē, Armandas kundzes māsa ir saslimusi ar gripu. Man jābūt pie viņas.

—    Armandas kundze var to izdarīt pati.

—    Nē, nē, tur viņiem ļoti steidzīgs pasūtījums. Kundze ar to netiks galā.

—     Bet man liekas…

—    Nē, patiešām es nekādi nevaru.

Brīdi abi klusēja.

—    Nu ko… Ja jau ne, tad ne, — viņš bija dziļi vīlies, taču centās to neizrādīt.

—    Uzaicini kādu citu. Žēl, ja biļetes ies zudumā.

—    Lai velns tās rauj! Kāda tam nozīme!

—      Man tiešām žēl. — Viņa līdzjūtīgi paplikšķināja viņam pa roku. — Varbūt kādu citu reizi.

Viņas rūpju pilnais izskats un patiesā nožēla mazināja vilšanās sāpi. Kad Stīvens redzēja viņu aizejam, viņš lēni pagriezās un izlēja ziepaino ūdeni no mazgājamās bļodas, un tad tomēr viņa sejā atspoguļojās tāds sarūgtinājums, ka Džo Džo, kurš visu notiekošo bija vērojis, atlaidies pusguļus uz pakāpiena un atspiedies uz elkoņa, piecēlās un tuvojās viņam.

—    Kā veicas? — viņš jautāja, nepārtraucot ar salmiņu rakāties zobos.

—    Viss kārtībā.

—    Ko tu tā saposies?

—    Jā, esmu uzvilcis uzvalku, ja tā tu saproti sapošanos.

—     Kurp tu dosies?

—     Uz teātri. Nāc līdzi. Izrāda "Bohēmu".

—    Kas tā ir, vodeviļa?

—    Nē, opera.

—    Opera? Tas nav manā gaumē. Iesim labāk uz "Provansu" iedzert.

Viņi šķērsoja laukumu un iegāja tuvākajā kafejnīcā, ko sevišķi bija iecienījuši Peroša trupas dalībnieki. Tas bija labs, bet lēts restorāniņš ar gariem galdiem un soliem ne vien telpās, bet ari ārā zem klajas debess. Iekšā valdīja pustumsa, radiola atskaņoja mūziku, apmeklētāji sēdēja, novilkuši svārkus. Džo Džo pamāja kādiem strādniekiem, kuri, mājup iedami, bija iegriezušies iedzert pa glāzītei.

—    Kādai indei tu, abat, dod priekšroku?

—    Visviens… Nu kaut vai vermutam…

—     Vermutam!… Quelle blaguef* Dzersi konjaku. — Džo Džo uzsauca, lai padod konjaku un pērno.

Dzērienus iznēsāja stalta jauna būtne ar kailām sarkanām rokām, viņai bija apaļas stingras krūtis, kas šūpojās zem blūzes kā divi kokosrieksti.

—    Vai nav jauka skaistulīte? — Džo Džo ar pierastu žestu izfiltrēja pērno caur cukurgraudu un tad labsajūtā norija malku lāsmojošā šķidruma. — Viņu sauc par Suzī. Un viņa nav nekāda vazaņķe. Saimnieka meita. Kāpēc tev neizmēģināt laimi? Tādām raženām meitām patīk nelieli vīrieši.

—    Ej pie velna.

Džo Džo iesmējās.

—    Tas jau ir labāk. Visa nelaime ir tā, ka tu mūžīgi turi sevi grožos.

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Sacre bleau! Tu varētu gan drusku ļaut sev vaļu. Tu taču neesi lupata, es par to pārliecinājos toreiz naktī… kad nolēci no tramplīna. Atmet savas bēdas! Nospļaujies uz visu un vienreiz uzdzīvo. Piedzeries un uzlīksmo tā, lai velns par stenderi paliek.

—    Es mēģināju, bet man tas kaut kā nepadodas.

Abi bridi klusēja.

—    "Negresko" katru vakaru ir tēja un dejas — ļoti smalki. Varbūt tev vajadzētu paraudzīties tur?

Džo Džo vārdos izskanēja kaut kāds mājiens, bet Stīvens tikai noraidoši pagrozīja galvu.

Džo iepleta rokas, tad iejautājās:

—     Kas noticis skaistajai riteņbraucējai?

—    Viņai bija jādodas pie Armandas kundzes māsas.

—   Armandai ir māsa? Vai tiešām vēl viena tāda kuce lēkšo pa mūsu daudz cietušo zemi?

—   Viņai pieder cepuru darbnīca Linēlā aiz Senrošas. Un viņa ir saslimusi.

—    Lūk kā! — Džo Džo pamāja. — Žēlsirdības varoņdarbs. Otra madmuazele Naitingeila [25] !

Viņš apklusa un, ironiski sašķobījis lūpas, kādu bridi vērās Stīvenā. Varēja saprast, ka viņš grib vēl kaut ko teikt, pat pavēra muti, taču aprāvās un tikai viegli paraustīja plecus, pamāja apkalpotājai un ar žestu lika atnest vēl dzērienus, bet pēc tam pievērsās rītdienas zirgu skriešanās sacīkstēm.

Septiņos viņi iznāca no kafejnīcas. Džo Džo devās pabarot savus arābu rikšotājus, bet Stīvens palika viens. Pēc trim konjaka porcijām viņš bija nedaudz nomierinājies, kļuvis jautrāks, taču vienam iet uz teātri tomēr negribējās. Vakars bija brīnišķīgs, žēl to pavadīt sasmakušajā kazino. Pēkšņi viņam ienāca prātā teicama doma. Linēla taču nav pārāk tālu. Brauciens tramvajā uz Senrošu maksā tikai divdesmit santīmus. Kāpēc gan viņš nevarētu doties uz turieni? Viņš sameklēs Armandas kundzes darbnīcu un pavadīs Emmiju uz mājām. Varbūt vajadzēs pagaidīt, kamēr viņa pabeigs darbu. Bet, ja paveiksies, viņi vēl varēs divatā paēst vakariņas.

Cerība viņu spārnoja. Viņš paātrināja gaitu un soļoja pa Riso bulvāri uz Pigāla laukumu, kur bez grūtībām atrada ziemeļu priekšpilsētas tramvaja pieturu. Tramvajs vilkās lēni, un brauciens aizņēma vairāk laika, nekā Stīvens bija domājis, bet tomēr jau pirms astoņiem, kad saule vēl nebija norietējusi, viņš nonāca galā. Linēla izrādījās pārsteidzoši mazs un atpalicis miestiņš. Līdzenumā sakņu dārzu vidū stiepās vienīgā un pie tam nebruģēta iela, gar kuru bija saceltas zemas, ar kaļķiem balsinātas mājiņas — tā ari bija visa priekšpilsēta. Stīvens divas reizes izstaigāja šo ielu no viena gala līdz otram, taču nekādu darbnīcu "Salmu cepurīte" neatrada. Miestiņā bija tikai daži veikali, un neviens no tiem nemaz neatgādināja cepuru darbnīcu. Pilnīgā nesapratnē, apjucis Stīvens kādu mirkli stāvēja asajā, plosīgajā vējā, kas grieza virpulī ceļa smiltis, pēc tam apsviedās apkārt un gāja atpakaļ uz pastu, kas atradās vienā telpā ar bakalejas veikalu un vēl bija atvērts. Šeit viņš noskaidroja, ka Linēlā, cik zināms, nav nevienas modistes, nerunājot nemaz par cepuru darbnīcu.

Nicā Stīvens atgriezās pustukšā tramvaja vagonā un greizi pie sevis smīnēja. No kratīšanās viņam ausīs zvanīja. Varbūt tā ir kāda idiotiska kļūda, varbūt Emmija bija nosaukusi pavisam kaut kādu citu ciematiņu un viņš ir vienkārši pārklausījies? Nē! Viņš bija pārliecināts, ka nosaukta tieši Linēla, pie kam ne vienu vien, bet daudzas reizes. Varbūt viņa steigā šo atrunu izdomājusi šodien, lai tiktu vaļā no viņa? Ari nē: viņa taču jau divas nedēļas katru vakaru bija devusies pie Armandas kundzes māsas. Stīvena seja aizvien vairāk apmācās. Bija jau pilnīgi satumsis, kad viņš sasniedza Karabaseles laukumu. Cirka fui^onu tuvumā valdīja klusums, nemanīja nevienu cilvēku. Stīvens gribēja doties uz Emmijas furgonu, lai uzzinātu, vai viņa nav jau atgriezusies, bet lepnums un nogurums tomēr uzvarēja. Viņš jau tā bija rīkojies muļķīgi un nejēdzīgi, vajadzēja tikai vēl sarīkot skandālu naktī. Viņš uzkāpa augšā savā furgonā, apgūlās guļvietā un aizvēra acis. Rīt viņš vinu atmaskos.

i 5

12. nodala

i

No rīta viņš piecēlās agri, taču Emmija nekur nebija redzama. Tikai ap vienpadsmitiem viņa parādījās furgona durvīs zilbalti svītrainā kokvilnas rīta kleitā, ar mājas tupelītēm basajās kājās un, turēdama rokās kafijas tasi, apsēdās uz augšējā pakāpiena. Stīvens devās pie viņas.

—     Labrīt. Kā klājas tavai slimniecei?

—    Ak, viss kārtībā.

—    Vai ārsts bija?

—     Protams.

—    Ceru, ka nav nekas nopietns?

Viņa iedzēia malku kafijas.

—     Man liekas, es jau tev teicu, ka viņai ir gripa.

—     Bet tā ir diezgan lipīga slimība, — viņš līdzjūtīgi piebilda. — Tev jābūt uzmanīgai.

—     Par mani neuztraucies.

—    Nē, patiešām… Tur ir tik ass vējš — tajā Linēlā. Un tramvajs jāgaida stundām ilgi.

Malkojot kafiju, Emmija lūkojās viņā un pēc klusuma brīža teica:

—     Kā tu zini, kā ir Linēlā?

—    Es tur vakar vakara biju.

Viņas skatienā iezibējās aizdomas, bet tad viņa iesmējās.

—    Tā nu es tev ticēšu. Tu biji teātri.

—    Nekā tamlīdzīga, es biju Linēlā.

—     Kāpēc?

—   Gribēju tev nopirkt cepurīti. Bet diemžēl tur cepuru darbnīcu neatradu.

—     Ko tu ar to domā?

—      Un arī Armandas kundzes māsu es tur neatradu, ja nu esam sākuši runāt.

—    Bet kāda velna pēc tu bāz degunu svešās darišanās? Vai tev ir uzdots mani izsekot? Nožēlojamais spiegs!

—    Nē, es vismaz nemeloju.

—     Bet kurš, pēc tavām domām, melo? Es teicu tev taisnību. Varu pat tevi uz turieni aizvest, ja gribēšu. Kā es varu zināt, kur tu vakar dauzījies! Tur ir darbnīca. Tikai, — viņa uzvaroši piebilda, — kundzes māsa ir atraitne un viņas uzvārds nemaz nav Armanda. Bet varbūt tagad tu aizvāksies no šejienes un ļausi man mierīgi paēst brokastis.

Stīvena sirds mežonīgi dauzījās, niknuma un izmisuma plosīts, viņš raudzījās Emmijā un saprata — viņa melo: ja bija nepieciešams, viņa prata izlocīties kā zutis. Viņas niknais sašutums jau pats par sevi bija aizdomīgs. Un tomēr, ko var zināt, viņa varēja teikt ari taisnību. Stīvens ar sirdi un dvēseli vēlējās viņai ticēt. Kā vienmēr viņš bija gatavs uzņemties vainu. "Bet ja nu man nemaz nav taisnība, ja es viņu vienkārši neizprotu?" viņš domāja, un viņa sirds pamira. Stīvenam neizsakāmi gribējās ar viņu izlīgt, un šī vēlēšanās paralizēja gribu.

—     Es tā gaidīju šo vakaru, kuru mēs būtu varējuši pavadīt divatā… — viņš nomurmināja.

—    Tas vēl nav attaisnojums.

—    Nu visviens, aizmirsīsim to.

—     Sākumam tev jālūdz man piedošana, jo nosauci mani par meli. Bet varbūt tu negribi?

Stīvens, skatienu nodūris, šaubījās un nervozi kodīja lūpas. Viņa lepnums sacēlās pret šo jauno pazemojumu, bet Emmijas valdzinājums darīja viņu mazdūšīgu.

—      Labi… ja tu tā vēlies. Man nenāca prātā tevi apvainot… piedod. — Vārdi viņam pinās, viņš sevi nicināja.

Dienas atlikušo daļu viņš pavadīja apjukumā, nezinādams, ko darīt, un tvīka pēc viņas. Stīvens ievēroja, ka šajā dienā viņa nekur negāja, un tas viņu nedaudz nomierināja. Vakarā pēc izrādes viņa tūlīt devās uz savu furgonu. Un tomēr viņš juta, ka tā turpināties nevar, viņš to nespēs izciest. Lai notiek kas notikdams, bet ir jānoskaidro, kur patiesība un kur meli.

Otrā dienā pēc brokastīm viņa devās uz Pigāla laukumu un viņš sekoja. Agrāk, klausoties runas par aizdomīgiem vīriem vai greizsirdīgām mīļākām, kas apšaubījuši sievu vai mīļāko uzticību un sākuši viņas izspiegot, viņš pret šiem cilvēkiem juta nicinājumu. Šādos pasākumos viņam trūka pieredzes — visiem spēkiem viņš centās nerādīties Emmijai acīs, kādēļ ari beigu beigās Pigāla laukumā tramvaja pieturā viņu pazaudēja. Tomēr Stīvenam likās, ka redzējis viņu iekāpjam vagonā, kas kursēja starp Pigāla laukumu un promenādi. Viņš ielēca šīs līnijas nākamajā tramvajā. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš jau bija piekrastē. Stīvens steidzīgi pavērās apkārt un divas reizes no viena gala līdz otram šķērsoja esplanādi, ieskatījās kazino un apstaigāja visas tā zāles, taču Emmija nekur nebija atrodama. Šaubu mākts, viņš apstājās, bet tad pēkšņi atcerējās, kā Džo Džo smīn, stāstot par tējas un deju vakariem "Negresko". Grūti bija iedomāties, ka tieši šobrīd tur varētu būt Emmija, bet Stīvens tomēr pārgāja pār ielu un nonāca Masēna muzeja dārzā, un pāri čuguna žoga zeltītajām smailēm ieraudzīja viesnīcas slēgto verandu, kas bija pavērsta pret Rivolī ielas pretējo pusi. Blakus verandai uz zema paaugstinājuma, kuru pasargāja tam pārvilktais telts audekls, atradās tējas galdiņi. Starp palmām izvietotais orķestris spēlēja tūstepu. Uz paaugstinājuma daži pāri dejoja. Emmijas to vidū nebija. Bet tad pie zaļumiem apaugušā režģa paaugstinājumā uzkāpa vēl viens pāris. Meitene smaidīja. Ar ierastu žestu viņa sniedza rokas partnerim, un viņš, sperdams soli tuvāk, aptvēra viņas vidukli. Pāris sāka dejot. Tie bija Česters un Emmija.

Stīvens nekustīgi stāvēja un skatījās, kā viņi dejo, turklāt negribot pie sevis atzina viņu kustību nepiespiesto grāciju. Viņa sejā iegūla dīvains stingums. Kad orķestris apklusa, pāris palika uz paaugstinājuma. Pēc aplausiem orķestris sāka spēlēt atkārtojumu un viņi turpināja dejot — tagad vieni paši. Abi kustējās tik nevainojami saskaņoti un ritmiski, ka viņiem ļāva izmantot visu laukumu un pēc dejas, kad pēdīgi viņi apsēdās pie galdiņa, viņus atalgoja ar klusiem, cieņas pilniem aplausiem.

Stīvens atrāvās no žoga, nesteidzīgi izgāja no dārza un apsēdās uz sola, no kurienes bija labi saskatāma viesnīcas ieeja. Sāpes sirdī bija gandriz neciešamas. Viņš negribot sarāvās, iedomājoties, cik riebīgi Emmija bija viņu krāpusi. Kā gan viņa bija smējusies pēc tam, kad kopā ar Cestdru bija izdomājusi šo viltus modisti, droši vien ņirgājās par viņa idiotisko uzticēšanos — viņš taču naivi ticēja, ka Emmija cītīgi noņemas ar rokdarbiem, kaut gan patiesībā skrēja pie sava mīļākā uz satikšanos. Bez šaubām, arī Armandas kundze bija piedalījusies šajā farsā un, protams, nevarēja atturēties, neizstāstījusi šo noslēpumu vienam otram trupas dalībniekam.

Džo Džo, piemēram, arī acīmredzot zināja visu. Viņš bija kautrējies Stīvenam to sacīt — par kādu gan muļķi viņu uzskatīja.

Tomēr tas viss nebija nekas salīdzinājumā ar to rūgtumu un skumjām, kas plosīja Stīvena sirdi. Dedzinošā greizsirdība un kaisle bija mokošāki par niknumu. Kaut ari bija jācieš pazemojumi un sāpes, viņš tomēr alka Emmijas, lai ari viņā mutuļoja naids, tomēr bez viņas Stīvens nespēja dzīvot. Galvu plaukstās iespiedis, viņš sēdēja uz sola un centās apjēgt Emmijas rīcību, rast tai attaisnojumu. Varbūt viņa vienkārši bija gājusi ar Hariju padejot, bet tas, protams, nav noziegums. Vai nu pasaulē mazums pārīšu, kas vienmēr iet kopā uz dejām, bet viens otru nemīl — viņus saista savstarpēja aizraušanās ar dejām un nekas vairāk. Ar nelieliem pārtraukumiem orķestris spēlēja līdz pat sešiem, un pēc tam deju laukumā vairs neviena nebija. Stīvens redzēja, kā, paņēmuši savus instrumentus, aiziet orķestranti. Sākās lielais deju pārtraukums. Harijs un Emmija droši vien bija devušies uz bāru. Stīvens ļoti dzīvi viņus iztēlojās sēžam blakus uz augstām taburetēm, Harijs nepiespiestā pozā nevērīgi jokojas ar bufetes turētāju.

Viņi tik ilgi nerādījās, ka Stīvens jau sāka šaubīties, vai nav izgājuši pa citu izeju. Bet, kad sāka jau krēslot un pie viesnīcas fasādes iedegās daudzkrāsainu spuldzīšu virtenes, durvīs beidzot parādījās Emmija un Harijs un, nokāpuši pa platajām kāpnēm, devās prom pa krastmalu. Viņi dzīvi sarunājās un tik tuvu pagāja garām Stīvenam, ka viņš varēja viņiem pat uzsaukt. Taču Stīvens sakoda zobus un, kad jautrais pāritis jau bija aizgājis apmēram piecdesmit soļu attālumā, piecēlās un gandrīz automātiski viņiem sekoja.

Viņu pastaiga nebija ilga. Aiz kazino drīz vien viņi iegriezās šķērsielā un devās augšup vecpilsētas virzienā, tad iegāja restorāniņā "Lutencija". "Intīmas vakariņas divatā," rūgti nodomāja Stīvens, un viņam pēkšņi radās dīvaina dvēseli žņaudzoša, vēlēšanās ieiet restorānā un apsēsties pie viņu galdiņa. Taču to izdarīt viņam trūka apņēmības. Uzlocījis uz augšu svārku apkakli, viņš nostājās pretējās mājas tumšajā pavārtē.

Laikam apmeklētāji pārāk bieži šajā restorānā neielūkojās — tas bija viens no tiem klusajiem nostūriem, kur varēja paēst vakariņas patīkamā vientulībā. Durvīs parādījās viesmīlis, apstājās, apskatījās, it kā klientus gaidīdams, un pazuda. Pār ielu lēni zagās kaķis. Virs jumtiem ielas dziļumā tumsā vīdēja neskaidri kalnu apveidi, kuros šur tur mirdzēja zvaigznītēm līdzīgas uguntiņas.

Stīvenam nācās gaidīt ilgi: tikai pusdesniitos Harijs un Emmija iznāca ārā. Stīvens juta, ka nespēs dzīvot, ja neuzzinās patiesību, un šī apziņa palīdzēja viņam izturēt tik nogurdinošu un apkaunojošu izsekošanu. Bet izšķirošais mirklis tuvojās. Stīvenu sāka kratīt drebuļi, kad redzēja viņus apstājamies pie ieejas spilgtā gaismas lokā. Nu, protams, Česters tūlīt atvadīsies no Emmijas vai vaibūt ies viņu pavadīt līdz Pigāla laukumam.

Viņi sarunājās ar viesmīli — to pašu, kurš jau reizi bija iznācis. Tagad viņš pavadīja viņus uz terases, Harijs kaut ko teica, un visi trīs iesmējās. Pie ieejas piebrauca fiakrs, šķiet, tas bija izsaukts no laukuma lejā, viesmīlis saņēma dzeramnaudu, Emmija un Česters iesēdās ekipāžā. Tikko tā sāka kustēties, Stīvens skrēja uz stāvvietu, ielēca pirmajā fialcrā un lika tam sekot ekipāžai.

Viņi izbrauca caur tukšo puķu tirgu, tālāk devās pa šauru ieliņu labirintu, pagriezās uz krastmalu, un Stīvena sirds pamira: viņš saprata, ka viņi virzās uz Vilfranšu. Pēc neilga laika viņi jau bija Ceriņu ielā. Stīvens lika fiakram apstāties un samaksāja vedējam. Priekšā klusā, tukšā ielas galā otrs fiakrs pietuvojās kāda nama vārtiem un apstājās. Harijs un Emmija izkāpa un iegāja sētā. Abi fiakri aizbrauca, un tukšajā ielā Stīvens palika viens. Viņš neapzināti paskatījās pulkstenī, spīdošie rādītāji vēstija — pusvienpadsmit. Stīvens lēnām piegāja tuvāk viesnīcai un paraudzījās augšup uz Cestera dzīvokļa logiem. Vienā istabā dega gaisma. Stīvens atcerējās, ka tie ir guļamistabas logi. Uz dzeltenajiem aizkariem bija redzamas kustīgas divu stāvu ēnas. Pēc brīža gaisma pēkšņi nodzisa.

Stīvens neaptvēra, cik ilgi tur bija nostāvējis, truli vērdamies tumšajos logus. Beidzot viņš pagriezās un devās prom.

13. nodala

>

Ap pusnakti Stīvens atgriezās Karabaseles laukumā. Viņam neciešami sāpēja galva, taču smadzenēs bija tikai viena skaidra, neatlaidīga doma: viņam no šejienes jāaizbrauc. Bez steigas, pakāpeniski viņš savāca savu iedzīvi, salika to mugursomā, cenzdamies nepaniodināt Džo Džo un Krokodilu. Satinis audeklus, viņš tos piesēja mugursomai, atvadām paskatījās uz saviem biedriem un uzsēdās uz velosipēda. Brauca viņš ļoti ātri, šķērsoja līdzenumu un devās ziemeļu virzienā uz Sentogistēnu, kur, pēc viņa domām, vajadzēja atrasties galvenajai šosejai, pa kuru viņš drīz vien nokļūtu Overnā. Stīvens alka atkal satikt Peirā — to viņam vajadzēja darīt pirms pusotra vai diviem mēnešiem. Taču visvairāk viņu uz priekšu dzina tieksme aizbēgt, glābties un izdzēst no atmiņas pēdējo nedēļu šausmīgās dienas.

Rītausmā viņš nolēca no velosipēda, atgūlās ceļmalā viršiem apaugušā klajumiņā un aizvēra acis. Aizmigt viņš nevarēja, taču nedaudz atpūtās un, kad uzlēca saule, no jauna devās tālāk. Drīz vien pēc ceļa rādītāja viņš secināja, ka neatrodas uz galvenās šosejas, bet gan uz tās atzara, kas gar Vārās klinšainajām nogāzēm serpentīnā veda augšup uz Tuē un Kolmāras pāreju. Viņš nolēma atpakaļ tomēr negriezties. Dienu, nakti un vēl vienu dienu viņš brauca tik uz priekšu garām pakalnos izkaisītiem ciematiem un tālām fermām, virzījās līdz spēku izsīkumam tikai ar vienu vēlēšanos — aizmirst. Antrevo viņš nogriezās uz nepareizu pusi un nokļuva uz vēl stāvāka un vientuļāka ceļa, kas vijās augšup pa kalna nogāzi cauri biezam priežu mežam. Viss te bija nelīdzens, smags, braukt kļuva aizvien grūtāk, ausīs skanēja neapklusināma kalnu straumes dārdoņa, ko radīja milzīgā ūdens plūsma, kas trokšņaini vēlās pa akmeņaino gultni. Neizskaidrojamas bailes neļāva Stīvenam griezties atpakaļ un dzina viņu aizvien tālāk uz priekšu, liekot pārtikt no tā, ko Dievs devis, un gulēt uz kailas zemes, pieglaužoties siena kaudzei, vai pamesta lopu laidara nojumē, paliekot zem galvas satītu putekļu mēteli. Dīvainas slimīgas bailes no cilvēkiem mudināja viņu vairīties no naktsmītnēm pat visnabadzīgākajos krodziņos.

Laika apstākļi pasliktinājās, kalnus apņēma mitrs un miglains gaiss. Svētdienas rītā Stīvens sasniedza Anno — mazu zemkopju ciematu augstu plakankalnē. No Alpiem pūta auksts, mitrs vējš. To, ka bija svētdiena, viņš saprata, izdzirdis zvanu skaņas un redzēdams melnos svētku tērpos ģērbušos vietējos iedzīvotājus, kuri svinīgi pastaigājās pa ielām un aplūkoja viņu ar neslēptām aizdomām. Pilnīgi slims, nomocījies šo dienu nevilvēciskā spriedzē, Stīvens tomēr nespēja atbrīvoties no bailēm, kas viņu sagrāba, tikai iedomājoties vien saskarsmi ar cilvēkiem, un tādēļ viņš neapstājās arī šeit, kā sākumā bija domājis, jo karstas kafijas tase patlaban viņam likās nepieciešamāka par visu vairāk pasaulē. Pieliecies stūrei, viņš atkal mina pedāļus un traucās tālāk. Aiz pilsētas braucēju pārsteidza lietus un nācās apstāties. Stīvens nokāpa no velosipēda un tik tikko noturējās kājās. No lietus..viņš patvērās zem dzīvžoga, kas gan bija ļoti slikts glābiņš, apēda iepriekšējā dienā pa ceļam nopirktās pārtikas pārpalikumu. Stīvenam šķita, ka viņš ir zaudējis mājas, ir neaizsaigāts un bezgalīgi vientuļš, tāds, kam zemes virsū nav savas vietas, un sev viņš likās nereāls kā spoks.

Lietus nemitējās, un Stīvens devās tālāk. Tagad viņš brauca _ lēnāk, sāka just elpas trūkumu un stāvos pacēlumos bija spiests nokāpt no velosipēda. Laiku pa laikam viņam asiņoja deguns, bet to viņš izskaidroja ar atrašanos augstu kalnos. Tomēr sajutis, ka karsta straumīte jau šļācas rīklē, viņš nedaudz satraucās.

Ap pusdienas laiku viņš jauta sevī dīvainas pārmaiņas un viņa sastingušajās smadzenēs atgriezās atjēgsme. Tā taču viņš nekad nenokļūs līdz Overnai, šis neprāts ir jāizbeidz. Jāmēģina nokļūt līdz dzelzceļam vai kādai apdzīvotai vietai. Stīvens sadabūja savu piecsimtmetru mēroga karti un zem slapjā putekļu mēteļa, sargājot to no lietus, pārliecinājās, ka, ieturot kursu uz rietumiem caur Baremu, var sasniegt dzelzceļa staciju Dinā, līdz kurienei bija ne vairāk kā trīsdesmit pieci kilometri. Dina laikam nav nekas sevišķs, taču tā atrodas līdzenumā. Braucot uz turieni, varētu vismaz tikt ārā no šiem drausmīgajiem kalniem.

Viņš nogriezās uz blakusceļa. Tas bija vēl sliktāks, un braukt bija vēl grūtāk, velosipēda riteņi lēkāja un slīdēja pa asajām akmens šķembām. Stīvens galīgi zaudēja spēkus, pārvarot ikvienu stāvu kāpumu, viņam atkal asiņoja deguns. Zemi mākoņi sedza debesis, lietus pastiprinājās un beigu beigās pārvērtās īstā gāzmā. Pilnīgi izmircis un redzēdams, ka tuvojas nakts, Stīvens satraucās ne pa jokam. Ar pūlēm viņam izdevās iedegt savu karbīda spuldzi, un viņš atkal atlocīja karti.

Ieskatījies tajā, viņš iestenējās. Nu esmu gan muļķis! Nejēdzīgs idiots! Ar pirkstu braukdams pa karti, viņš noskaidroja, kur bija nomaldījies no maršruta. Sentandrē vajadzēja nogriezties pa kreisi un nevis pa labi! Bet tagad… Viņš pārbaudīja apzīmējumus kartē: "Route accidentee, forte montee isolee. "[26] Nu, protams, viņš atrodas uz trases, kas ved tieši kalnos uz Alosu un noslēdzas ar strupceļu!

Nervi neizturēja, viņu sagrāba paniskas bailes. Viņš sažņaudza karti. Te taču tuvumā jābūt kādam ciematam!

Un atviegloti izlasīja: Senžeroma. Acīmredzot tas bija vienkāršs ciematiņš, taču, viņam par laimi, tas kartē bija atzīmēts ar Lotringijas krustu. Tātad ciematā ir viesnīca un pie tās — tūristu bāze velosipēdistiem, tur, protams, viņš atradīs sev naktsmājas. Ja viņš nebūtu tā nomocījies, tuip varētu aizkļūt stundas laikā.

Viņš atkal iegūla pedāļos, cīnīdamies ar aso pretvēju. Mutē bija jūtama un aizvien vairāk pastiprinājās sāļā garša. Viņš piespieda mutei kabatlakatiņu, un tas tūlīt kļuva slapjš. Kājas bija pārvērtušās par koka gabaliem un atteicās klausīt, galva sāpēja un, šķita, tūlīt plīsīs, taču, kad kuru katru brīdi viņu varēja atstāt pēdējie spēki, viņa priekšā ielejā iemirdzējās gaismiņas.

Ugunis jau tuvojās. Varēja saskatīt kādas augstas celtnes neskaidras aprises, ap to grupējās mazāki namiņi. Tikko turēdamies kājās, Stīvens nosvieda ceļmalā velosipēdu un klupdams krizdams devās pa taciņu uz tuvāko mājiņu, kura, liekas, bija kāda strādnieka miteklis. Viņa klauvējieniem neviens neatsaucās, un šie mirkļi šķita kā mūžība. Pēc tam durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja bērns. Plaši iepletis acis, viņš lūkojās Stīvenā, pēc tam pagriezās un aizbēga. Stīvens iegāja priekšnamā un izdzirda aiz durvīm balsis. Viņš smaka, un viņu mocīja slāpes, kaut drēbes bija pilnīgi slapjas. "Viņiem man jādod patvērums," viņš domāja, "es laikam esmu pa īstam slims… Jā, esmu slims, ļoti slims…" Kāds vīrietis zilā strādnieka blūzē iznāca priekšnamā un aiz viņa sieviete ar lampu rokā, bet, slēpdamies aiz mātes, bērns. Stīvens kā caur miglu redzēja viņu izbiedētās sejas. Sieviete pacēla lampu, apgaismoja Stīvena seju un paklusu iekliedzās.

—      Dieva dēļ, lūdzu piedodiet… — Ar necilvēcisku piepūli viņš izrunāja vārdus, it kā vilkdams tos no kaut kurienes, kā no dziļas akas. — Esmu apmaldījies. Vai es pie jums nevarētu pārnakšņot?

—     Bet, mesjē…

—     Es jūs lūdzu… Atļaujiet man apsēsties… Dzert…

Vairāk viņš nespēja pateikt ne vārda. Mājas saimnieks

pienāca tuvāk un satraukti sāka māt ar rokām.

—    Ne šeit, — viņš teica. — Iesim.

—    Atļaujiet man palikt… — Vārdi skanēja neskaidri. Stīvens tik tikko spēja pakustināt mēli. — Es nespēju paiet.

—    Nē, nē… Tas nav tālu… Te nevar.

Saimnieks aptvēra viņu ap pleciem un veda uz durvīm. Domādams, ka viņu grib izdzīt ārā, un nespēdams pretoties un pat ne iebilst, Stīvens, izmisuma mākts, juta, ka asaras apsvilina viņa iekaisušās acis. Tikai nokļuvis līdz vārtiņiem, viņš saprata, ka saimnieks nav viņu pametis, bet palīdz turēties kājās, un ar šī cilvēka palīdzību viņš kā miglā vilkās pa ielu. Saimnieks centās viņu uzmundrināt un pusbalsī atkārtoja:

—     Nekas… te nav tālu… Redziet, mēs gandrīz jau esam klāt.

Beidzot viņi bija nonākuši pie ēkas lielu augstu koku ielokā. Saimnieks piezvanīja, un ar dzelzi apkaltajās durvīs atvērās aizrestots lodziņš. Pēc īsas sarunas viņus ielaida nelielā, ar kaļķiem balsinātā vārtu sarga istabā ar akmens grīdu un tīri noberztiem koka soliem gar sienām.

Gandriz jau būdams nesamaņā, Stīvens kā miglā vēroja apkārtni. Viņa acu priekšā viss slīdēja, viss pārvietojās, saplūda kā viļņu mirgojums ūdenī. Pat vārtu sargs, kurš viņu bija ielaidis, ģērbies garā tērpā ar kapuci, kas to darīja līdzīgu sievietei, brīnumainā kārtā acīs izkusa. Parādījās vēl kāds vīrietis, bet varbūt tā bija sieviete. Tad pēkšņi viss izzuda. Saimnieks, pagriezies pret ienācēju, neuzmanīgi nolaida roku, un Stīvens sabruka. Galīgi izmirkušie audekli viņam vēl aizvien karājās uz muguras.

14. nodala

»

Slīpi saules stari lauzās pa vienīgo biezā mūri atstāto lodziņu, tie apgaismoja koka gultas galvgali un pamodināja Stīvenu. Viņš gulēja nekustīgi, skatiens bez domām klejoja no priekšmeta uz priekšmetu. Šaurajā cellē to nebija daudz; šī telpa pagājušo trīs nedēļu laikā bija kļuvusi tik pazīstama un pierasta: krēsls ar salmu pinuma sēdekli, provansiešu skapis, koka lasāmais galdiņš, melns krucifikss pie baltās sienas. Tad, pacēlis roku tā, lai uz tās kristu gaisma, viņš domīgi un vērīgi to aplūkoja. Pirksti vēl izskatījās kā no vaska, kaut gan vairs nebija tik caurspīdīgi kā sākumā. Tā viņš tos appētīja katru rītu.

lzdzirdis aiz loga zem steidzīgiem viegliem soļiem čirkstam celiņa granti, Stīvens, nemainot stāvokli, tikai pagrieza galvu. Viņš raudzījās uz durvīm, pa kurām ienāca mūks ar brokastu paplāti rokās.

—     Kā jūs gulējāt?

—    Ļoti labi.

—    Vai mūsu dziedāšana jūs netraucēja?

—    Nē, esmu jau pieradis.

—     Tas ir labi. — Tēvs Arto nolika paplāti uz krēsla, izņēma no kādas sava baltā apģērba krokas termometru, nokratīja to un pasmaidījis iebāza to Stīvenam mutē. — Tagad jau vairs tas nav vajadzīgs, bet, tā kā šodien jums būs jāceļas augšā no gultas, mēs negribam riskēt.

Tēvam Arto rādījās apmēram piecdesmit gadu. Viņš bija pamaza auguma, platiem pleciem. Patīkama apaļa skūta seja, aiz briļļu stikliem paslēptas gudras acis, uz pakauša — tonzūra, basās kājas apautas sandalēs. Pēc brītiņa viņš izņēma termometru, paskatījās tajā, apmierināti pamāja un pievirzīja krēslu gultai.

—    Neaizmirstiet iedzert zāles.

No stikla menzūras Stīvens iemalkoja kausētam metālam līdzīgu tumšu, spīdīgu šķidrumu un sāka ēst brokastis: tajās bija tase kafijas ar pienu, svaigs sviests māla trauciņā, dažas maizes šķēlītes un augļi. Kafija bija karsta un smaržoja pēc cigoriņiem. Stīvens iemērca maizes gabaliņu kafijā un apjucis paskatījās uz mūku, kurš stāvēja pie gultas (nekas pasaulē viņu nespētu piespiest apsēsties).

—      Varbūt jūs pabrokastosiet kopā ar mani? Šeit pārpārēm pietiks diviem.

—    Nekādā gadījumā. Mēs ēdam pusdienās.

—     Bet… šeit ir tik garšīgas lietas.

Mūks jautri pasmaidīja.

—    Es saprotu… Mūsu pārtika patiešām ir trūcīga. Bet mēs esam pie tādas pieraduši. Turklāt neviens no mums nav izslimojis tik smagu slimību.

Stīvens paņēma vēl vienu maizes gabaliņu.

—    Par to ari gribēju jums jautāt. Kas tad beigu beigās ar mani bija noticis? Jūs tā arī neesat to man pateicis.

—    Jums bija plaušu karsonis… Jūs bijāt izmircis un sasaldējies. Un pie visa tā arī pārguris. Jums no kakla nāca asinis. Tās jūs atklepojāt diezgan daudz.

—     Bet man likās, ka asinis tek pa degunu.

—    Nē. Tās jūs atklepojāt no plaušām. — Mūks brīdi klusēja un pāri acenēm vērās Stīvenā. — Vai agrāk jums ir gadījies slimot ar kādu plaušu kaiti?

Stīvens mirkli klusēja, bet pēc tam noraidoši pagrozīja galvu.

—    Reiz pirms dažiem mēnešiem es apsaldējos. Mani, domājams, mocīja bronhīts. Bet tas taču nevarētu izpausties tagad?

Mūks nodūra skatienu.

—    Neņemos spriest, neesmu ārsts.

—     Bet jūs tomēr man palīdzējāt izķepuroties.

—    Ar Dieva palīgu.

—    Un ļoti prasmīgu ārstēšanu. Nevaru ticēt, ka jums nav speciāla izglītība.

—     Esmu studējis medicīnu Lionā profesora Rolāna vadībā un biju pēdējā kursā, kad sajutu, — liekas, tāpat kā jūs izjutāt aicinājumu gleznot, — ka mana sūtība ir kalpošana Dievam. Tad iestājos klosterī.

—    Man tā ir bijusi liela veiksme.

Tēvs Arto pielieca galvu un, tā kā Stīvens bija beidzis brokastot, paņēma paplāti. Durvīs viņš apstājās.

—     Pagaidām necelieties. Viņa svētība, mūsu klostera priekšnieks, jūs šorīt grib apmeklēt.

Kad viņš aizgāja, Stīvens atlaidās spilvenos un aizlika rokas aiz galvas. Viņš vēl aizvien bija ļoti nespēcīgs. Tomēr klepus bija gandrīz mitējies, tāpat kā durošā sāpe sānos. Cik patīkami ir sajust siltu saules staru uz vaiga — tātad sākusies atveseļošanās. Stīvenu paša veselības stāvoklis nesatrauca. Ikdienas temperatūras mērīšana no lītiem un vakaros, kuru tik neatlaidīgi pieprasīja godprātīgais mūks, acīmredzot bija vajadzīga noteiktās kārtības dēļ. Patiesībā Stīvenam dažreiz prātā iešāvās doma, ka viņa slimība un noslēpumainā asiņu atklepošana nākušas viņam par labu. Drudzi taču ārstē, nolaižot asinis. Laikam jau slimība viņu ir izdziedinājusi no tā, kas tik ļoti bija viņu mocījis un plosījis.

Kad Stīvens domāja par pagātni, likās neticami, ka viņš spējis mēnesi pēc mēneša dzīvot, pilnīgi pakļaujoties svešai gribai. Kā viņš tā varējis padoties Emmijai, izlūdzoties viņas labvēlību, un būt tik izmisis tikai viena viņas nelaipnā vārda dēļ! Tās dienas atcerēdamies, viņš nodrebēja un priecājās, ka no jauna atguvis pašapziņu. Un tūlīt deva sev ari svinīgu zvērestu: nekad vairs nepakļauties tādai verdzībai. Taču arī tas viņam likās par maz un viņš zvērēja, ka no šīs dienas neviena sieviete viņa dzīvē neiegūs kaut cik nozīmīgu vietu. Nekas, izņemot darbu, viņam vairs nebūs svarīgs, un tikai darbam viņš ar visu sirdi nodosies, nesaudzēdams spēkus; visam pārējam nebūs nekādas nozīmes.

Klostera priekšnieks viņu apmeklēja vienpadsmitos. Viņa svētība — garš, valdonīga izskata mūks baltā sutanā — cēli apsēdās uz krēsla un uzmanīgi, pētoši aplūkoja Stīvenu.

—    Tātad beidzot šodien jūs varēsiet celties no gultas, mans dēls. Es priecājos.

—      Esmu jums ļoti pateicīgs, — atbildēja Stīvens. — Man ir ļoti veicies, ka savā kartē ieraudzīju jūsu zīmi ar krustiņu.

—     Jā, krusts ir baznīcas zīme. Bet mūsu klosteris kartē nav noradīts. — Klostera priekšnieks tik tikko manāmi pasmaidīja. — Šāda zīme dota tūristu viesnīcai velosipēdistiem. Tā atrodas kaimiņu ielejā. Jūs bijāt nomaldījies no ceļa, mans dēls. Jeb varbūt to vēlējusies providence, virzīdama jūs šurp, jāsaka, ka jūs savu ceļu esat atradis.

Klostera priekšnieka teiktajā likās skanam kāds mājiens, un Stīvena bālie vaigi viegli iesārtojās. Vai slimošanas sākumā, būdams bezsamaņā, viņš nav izpļāpājis kaut ko lieku?

—     Katrā ziņā, — viņš teica, — tagad man pienācis laiks jūs atstāt. Es jums radīju daudz rūpju un nemiera, un jūs, šķiet, būsiet priecīgi, tikuši no manis vaļā.

—     Gluži otrādi. Mēs būsim ļoti apmierināti, ja jūs paliktu. Jūs esat pārdzīvojis smagu satricinājumu, un, kaut briesmas ir aiz muguras, tēvs Arto domā, ka ceļojumu jūs varētu turpināt ne ātrāk kā tikai pēc dažām nedēļām.

—     Bet… Baidos, ka nespēšu samaksāt…

—    Vai gan mēs no jums, mans dēls, prasām naudu? Turklāt kas gan var gaidīt maksu no nabaga mākslinieka? Padzīvojiet kopā ar mums, mans dēls. Dārzā pasildieties saulītē. Kad kļūsiet stiprāks, pasaule jums liksies pavisam citāda. Un jūs būsiet labāk sagatavots no jauna ieiet dzīvē.

Kādu mirkli klostera priekšnieks paturēja roku Stīvenam uz pleca, tad piecēlās un izgāja no celles.

Stīvens ar grūtībām novaldīja asaras un uzslējās no gultas. Viņa apģērbs, izmazgāts un rūpīgi salocīts, atradās skapī kopā ar pārējām mantām. Nauda, apmēram trīsdesmit franku, bija salikta nelielā līdzenā stabiņā blakus pulkstenim, kas joprojām rādīja laiku, jo acīmredzot kāds to katru ritu bija uzvilcis. Viņš apģērbās, izgāja no celles un pa nepazīstamu, ar akmens plāksnēm izliktu gaiteni nonāca dārzā.

Dārzs nebija liels. Daži celiņi vijās ap ziedošu rožu dobēm un tālāk saplūda kopā pie grotas, kuras dziļumā bija redzama kāda statuja. Ap drāšu tīklu, kas norobežoja rokasbumbas spēļu laukumu, piegula dzīvžogs. Aiz tā pletās krūmi. No sarunām ar tēvu Arto Stīvens bija uzzinājis, ka šī divdesmit mūku lielā kopiena radusies pavisam nesen un sākumā viņu rīcībā bijis tikai viens neliels dāvinājumā iegūts namiņš. Taču pakāpeniski un tikai ar pašu mūku darbu īpašumi paplašinušies. Blakus vecajai mājai mūki bija uzcēluši nelielu baznīciņu. Stīvens varēja saskatīt tās baltās sienas pūkainiem, viegliem mākoņiem klātās debess fonā.

Paklaiņojis pa celiņiem, Stīvens bija spiests apsēsties uz kāda soliņa bumbas spēļu laukuma malā. Ganībās kāds večuks, klostera brāļa tērpā, uzmanīja govi. Baznīciņā sākās dievkalpojums, un viegls vējiņš atnesa klusas kora dziesmas skaņas. Stīvens pēkšņi juta, ka viņam aizžņaudzas kakls. Viņš piecēlās un grīļodamies gāja uz celli.

Cellē labi redzamā vietā uz palodzes viņš tūlīt ievēroja tur nolikto aploksni. Apmēram pirms nedēļas, mocīdamies vientulībā, viņš, atspiedies uz elkoņa, bija uzrakstījis dažas rindiņas Kasteles ielas 15. nama īpašniekam un lūdza nosūtīt šurp visas vēstules, kas pa šo laiku būtu pienākušas. Acīmredzot viņa lūgums tiek pildīts. Stīvens atplēsa aploksni. Šis īsais vēstījums no Stilvoteras bija nosūtīts pirms diviem mēnešiem.

"Dārgo Stīven!

Nezinu, vai Tu šo vēstuli saņemsi. Ja saņemsi, tad gribu Tev ziņot, ka lēdija Broutona nomira oktobrī. Tas nenotika pēkšņi. Bet dažas nedētas pirms viņas nāves tika paziņota Klēras saderināšanās ar DžeJ'riju. Tuvākā laikā jābūt viņu kāzām. Vairāk nekā nav, par ko būtu vērts rakstīt, ja, protams, nepieminēt, ka tēvs, tāpat kā agrāk, loti cieš tādēļ, ka Tu neesi kopā ar mums. Lūdzu Tevi, atgriezies un izpildi savu dēla pienākumu.

Tevi mīlošā Kerolaina"

Ar vēstuli rokās Stīvens apsēdās gultā. Citu reizi šī vēsts no mājām viņu tik dziļi nebūtu ietekmējusi. Viņš zināja, ka lēdija Broutona ir smagi slima, bet viņa jūtas attiecībās ar Klēru nekad nebija citādas kā vienkārši brāļa pieķeršanās. Taču šeit, tālajā klosteri, neparastos apstākļos, slimības novājināts, Stīvens, saņēmis šīs divas ziņas (vienu par nāvi, otru par Klēras gaidāmajām precībām, pie tam ar ko — ar Džefriju, iedomājieties tik!), jutās vēl vientuļāks, it kā padzīts no visa, kas viņam bijis kādreiz dārgs un varētu tagad piederēt. īsā, sausā Kerolainas vēstule pauda neizteiktu rūgtumu un pārmetumus, tas bija lasāms starp rindām un lika Stīvenam vēl asāk izjust savu atsvešinātību, apzināties, ka viņš nav tāds kā visi citi un ka viņš nevar izlīgt ar tēva mājām, ar saviem tuviniekiem un sabiedrību.

Aizvadītajā nedēļā Stīvena spēki atjaunojās. Aiz klostera sienām viņu nekas nesaistīja — ne klintis, ne kalnu priedes nemodināja viņā interesi. Viņš sadraudzējās ar tā strādnieka Pjēra bērniem, kurš viņu atveda uz klosteri, un bieži vizināja viņus ar savu velosipēdu. Viņš palīdzēja gados vecajam brālim Ludviķim apkopt dārzu un spēlēja rokasbumbu ar klostera brāļiem viņu atpūtas stundās. Viņi bija ļoti jauni un jautri zēni; gandriz visi bija cēlušies no Garondas un apkārtējo pilsētu solīdām turīgo ļaužu ģimenēm. Tas, ka Stīvens bija viesis un pie tam vēl ārzemnieks, šķiet, ietekmēja šos puišus, un viņi, cits citu pārspēdami, centās izrādīt uzmanību un ne jau bez klusām cerībām pievērst viesi savai ticībai; tas gan mērķi nesasniedza, bet Stīvenu aizkustināja un uzjautrināja. Viņi ar sirdi un dvēseli bija nodevušies savu uzdevumu pildīšanai un no lūgšanām brīvajā laikā labprāt veica jebkura fizisku darbu — bez atpūtas strādāja savā kopienas labā.

Reiz, spēlējot bumbu, kāds no viņiem puspajokam, pusnopietni teica Stīvenam:

—    Mesjē Desmond… jūs taču esat mākslinieks, kādēļ gan jūs nevarētu kaut ko uzgleznot mūsu baznīcai?

Stīvens uzmanīgi paskatījās runātājā.

—    Liekas, jums taisnība, — viņš domīgi teica.

Šāda doma viņam nebija ienākusi prātā. Šai priekšlikumā viņš saskatīja teicamu veidu, kā pateikties klosterim — ne tikai vārdos, bet arī darbos — par visu labo, ko viņš šeit guvis. Turklāt ari piespiedu bezdarbība jau sākusi viņu nomākt.

Vakarā viņš par to runāja ar savu draugu — tēvu Arto. Stīvena priekšlikums Arto tēvam patika, un viņš solīja parunāt ar klostera priekšnieku. Sākumā klostera priekšnieks gan šaubījās. Tiesa, baznīciņas iekšējā apdare vēl nebija pabeigta, taču šī celtne, kurā ieguldīts tik daudz darba, bija ļoti dārga viņa sirdij. Vai viņš rīkosies pareizi, ja atdos savu lolojumu kāda nezināma mākslinieka rokās, kura gleznām gan piemīt dīvains pievilkšanas spēks, tomēr acīmredzot tās ne visai pilnīgi atbilst vispār atzītajiem kanoniem. Beigu beigās ticība, kas bija viņa rīcības pamatā, palīdzēja izšķirties.

Viņš lika pasaukt Stīvenu.

—     Sakiet, mans dēls, ko jūs vēlaties uzgleznot?

—    Es gribētu izveidot fresku virs altāra uz apsīdas aizmugurējās sienas.

—    Ar reliģisku saturu?

—      Protams. Es domāju par Kristus apskaidrošanās dienu. Tā, lai lūgšanu nams izskatītos it kā apgaismots no iekšpuses.

—     Vai esat pārliecināts, ka jums izdosies radīt kaut ko tādu, ko mēs varētu atzīt par labu?

—      Es pacentīšos. Bet man nav krāsu un nav ari pietiekami lielu otu. Jums vajadzēs to visu nopirkt. Un man uzticēties. Ja jūs piekrītat, tad es apsolu darīt visu, kas manos spēkos.

Nākamajā dienā divi mūki devās uz Garondu un pievakarē atgriezās ar daudzām papīros ietītām turziņām. Pa to laiku klostera brāļi aiz altāra uzbūvēja vieglas koka sastatnes. Tad uzreiz no rīta, tiklīdz uzausa gaisma, Stīvens ķērās pie otas ar tādu pašu satraukumu, kādu vienmēr juta, sākdams jaunu darbu.

Taču šoreiz viņa stāvoklis ne tāds kā parasti. Viņš vēl bija nespēcīgs, pārciestā slimība atstājusi sekas, smadzenes, likās, snauda, iegrimušas bezrūpīgā, slinkā mierā. Stīvens vēl nebija atguvis dvēseles līdzsvaru, un acīs bieži iezagās asaras. Baznīcas noskaņa, mūku sērīgā dziedāšana, atšķirtība no pasaules — tas aizkustināja viņa dvēselē līdz šim nezināmas stīgas. Stīvenam nebija modeļu, tomēr krāsas uz laukuma gūlās tik viegli, ka pārsteigts jutās arī viņš pats — parasti, sākot kādu jaunu radošu ieceri, tieši darba pirmajās stundās bija nepieciešams pilnīgs spēku sasprindzinājums. Laukuma centrā viņš tūlīt iezīmēja Kristus *tēlu baltā apģērbā, to ietvēra starojošs mākonis, bet pēc tam sāka ieskicēt Mozus un Ilijas siluetus.

Darbs tikpat viegli veicās ari turpmāk, un dažreiz Stīvenam radās dīvaina sajūta, it kā neticība pašam sev: ja tā nemaz nav viņa radošā iecere, bet zemapziņā atdarinātas vecmeistaru kompozīcijas ar reliģisku saturu? Viņš parasti gleznoja temperā, un tik dziļie un dažkārt spilgtie Stīvena krāsu toņi tagad šķita neparasti palsi un pieklusināti, zīmējums ieguva aizdomīgi nosacītas tradicionālas formas. Taču aizvien augošā kvēlā mūku kopienas atzinība izkliedēja viņa šaubas.

Sākumā brāļi viņa darbu vēroja aizdomīgi, gandrīz ar satraukumu. Taču drīz vien bažas nomainīja atklāta sajūsma. Bieži apgriežoties, lai izmazgātu otas, viņš ievēroja savam darbam pievērstus baznīcā ienākušo mūku aizrautīgi sajūsminātus skatienus — mūki nāca it kā noskaitīt lūgšanu, taču īstenībā viņi bija krituši kārdināšanā, ko sauc par ziņkārību. Vai tam visam nebija jānostiprina Stīvena ticība sev? Un beidzot — vai tad viņš sev neizvirzīja uzdevumu patikt mūkiem?

Freska virs altāra aizņēma visu sienu. Trešās nedēļas beigās tā bija pabeigta, bet, kad novāca sastatnes, kopienas locekļi sapulcējās baznīcā un šoreiz jau skaļi pauda savu atzinību.

— Mans dēls, — Stīvenam teica klostera priekšnieks. — Tagad es redzu, ka jūs šurp atsūtījusi pati providence. Atmiņai jūs atstājāt tādu dāvanu, kura pārdzīvos mūs visus. Tagad mēs jums esam mūžīgi parādnieki. — Brīdi klusējis, viņš turpināja: — Rītdien mēs rīkosim lielo misi, lai iesvētītu jūsu darbu. Kaut arī jūs neesat mūsu baznīcas loceklis, es tomēr ceru, ka jūs mūs iepriecināsiet ar savu klātbūtni dievkalpojumā.

Otrā dienā altārī tika iedegtas visas sveces, puķēm rotāts, tas gaiši mirdzēja. Klostera priekšnieks baltā ģērbā kopā ar tēvu Arto vadīja dievkalpojumu. Mūki dziedāja. Stīvens sēdēja kora telpā, un viņa freska spožajā sveču gaismā, ietīta vīraka kvēpināmā trauka radītajā noslēpumainajā dūmakā, viņam šķita skaista. Neviens viņa darbs vēl nekad nebija guvis tādus panākumus.

Pēc ceremonijas bija sarīkota svinīga maltīte. Galdā tika likts klostera vīns, kas negaidot izrādījās tik reibinošs, ka Stīvens nolēma pastaigāties pa ciematu, lai nedaudz noskaidrotos galva.

Viņš atgriezās pievakarē un durvīs satika tēvu Arto, kurš uz viņu dīvaini paskatījās.

—     Jums ir viesis. Viņš saka, ka ieradies, lai aizvestu jūs uz Parīzi.

Stīvens devās uz savu celli. Viņa gultā, mētelī un ar platmali galvā, pusguļus atlaidies un atspiedies uz elkoņa, zvilnēja Peirā, nikni kūpinādams pīpi. Kad ienāca Stīvens, viesis strauji pielēca kājās un noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem.

—     Kis ar tevi bija noticis? Kur tu biji paslēpies? Es tūkstošiem reižu mēģināju tevi atrast, bet viss velti. Pilnīgi nejauši dabūju tavu adresi Kasteles ielā. Kāpēc esi šeit ieslēdzies?

—    Es te gleznoju, — Stīvens smaidīja, viņš vēl aizvien nespēja atgūties no negaidītā pārsteiguma: pie viņa ieradies Peirā!

—      Tur jau ir tās šausmas, — teica Peirā, nikni saviebies un sadrūmis. — Kamēr es tevi gaidīju, viņi mani aizvilka uz savu baznīcu. Kādu šausmīgu draņķību tu tur esi uzmālējis, clier ami*. Kāds nožēlojams Delsarto atdarinājums! Cik šausminoša Luiņjī kopēšana! Viņiem, protams, šī draņķība patīk, un tagad gadsimtiem ilgi tās priekšā ļaudis metīsies ceļos, bet tev katrā ziņā tas ir nepiedodams smērējums un apkaunojums, it sevišķi tagad…

—    Kāpēc sevišķi tagad? — apmulsis jautāja Stīvens.

—     Tāpēc ka pagājušā mēnesī avīzēs parādījās ziņa, kādēļ, tevi meklējot, es izbraukāju visu Franciju.

—     Kas, par ko jūs runājat?

—   Ja varam ticēt šim ziņojumam, — mierīgi turpināja

Peirā, izgaršodams katru vārdu, — tad tev pie krūtīm jāpiekar medaļa un jāiebāž kabatā pusotra tūkstoša franku, kas mums, es ceru, pavērs iespēju doties ceļojumā uz Spāniju.

Negaidot viņš atkal cieši apkampa Stīvenu.

— Uzspļauj savai slimībai un šiem šausmīgajiem Možiem un apustuļiem. Tavai ''Kirkei" ir piešķirta Luksemburgas prēmija.

TREŠA DAĻA

./.

1. nodala

1914. gada jūnija sākumā kādā pelēcīgi miglainā vakarā Stīvens gāja pa Sentonorē ielu uz Vandomas laukuma pusi. Šajā pilsētas daļā viņš reti uzturējās, sevišķi laikā, kad ielās bija daudz cilvēku — ari tagad labi ģērbtajā svētdienīgi noskaņotajā pūlī viņš nejutās labi. Stīvens nāca no Sulā izsoles Ebā ielā, kur smacīgajās, ļaužu pilnajās zālēs viņam bija uznākušas galvassāpes. Tādēļ viņš bija nolēmis kājām atgriezties savā vairāk nekā pieticīgajā dzīvoklī.

Izsole Stīvenā izraisīja sašutumu un reizē ari sarūgtinājumu. Peirā bija nosūtījis desmit savas gleznas uz ikmēneša izpārdošanu, cerēdams iegūt līdzekļus, lai daļēji segtu izdevumus viņu gaidāmajā ceļojumā uz Spāniju; šādu paņēmienu laiku pa laikam izmantoja visi viņu kvartāla mākslinieki.

Izsoles nagla šodien bija liels Bugro audekls, — tajā attēlota jauna būtne, no kuras pleciem krīt caurspīdīgs tērps. Viņas melnie mati akurāti celiņā pāršķirti uz pusēm, bet miesa atgādina rozā ķiti. Acis viņai kā pieradinātai gacelei, bet rokās krūze, kas patapināta no Grēza. Ūdens strūkla no krūzes līst ārkārtīgi dekoratīvā, ar rozēm apstādītā dīķī. Kad šo gleznu novietoja uz paaugstinājuma, zālē vispirms atskanēja čuksti, bet tad sajūsmas dūkoņa; pēc neilgas vairāksolīšanas āmurs krita, un glezna bija pārdota par desmit tūkstošiem franku. Pēc tam sekoja vairāki veclaicīgi mēbeļu gabali un tad — dažādi virtuves piederumi. Peirā gleznas atradās saraksta beigās. Pirmā no tām izraisīja paklusus smiekliņus, otrā auditoriju uzjautrināja vēl vairāk, bet, kad tika izstādīta pēdējā glezna, visa publika jau atklāti smējās, un to vēl papildu^ uzmundrināja asprātības, kas bira no balkona. Neviena no šīm savdabīgajām, liriskas noskaņas pilnajām gleznām netika novērtēta augstāk par sešdesmit frankiem. Neviens tām nepielika cenu, un visas desmit nopirka viena persona par četri simti astoņdesmit frankiem. Kas tās iegādājies? Vai kāds farceur [27] , lai pārsteigtu un uzjautrinātu savus draugus? Ziņkāres mudināts, Stīvens pēc izsoles vēl uzkavējās un pajautāja to kalpotājam. Un tad viņš izdzirda visnepatīkamāko — visus desmit audeklus par grašiem bija nopircis pazīstamā gleznu tirgotāja Tesjē aģents.

—      Vai Bugro ari viņš paņēma? — diūmi jautāja Stīvens.

—    Mon Dieu! Nē, protams, nē, mesjē!

—    Bet kāpēc viņš pirka šīs?

—     Mesjē, protams, zina, cik viss ir mainīgs un cik daudz ir negaidītu pārsteigumu. Tas, kas šodien nācis par piecdesmit frankiem pēc desmit gadiem var tikt pārdots par piecdesmit tūkstošiem… ja to pērk Tesjē.

No izsoles Stīvens aizgāja, klusībā lamādamies. Staip citu, viņa garastāvoklis drīz vien uzlabojās. Viņa draugs, protams, bija aplaupīts, un tas turpināsies, bet, lai arī kā, Peirā tagad ir saņēmis gandrīz pieci simti franku, kas kopā ar pusotru tūkstoti franku, kurus Stīvens dabūja kā prēmiju, ir tāda summa, kas dod iespēju viņiem abiem doties uz Madridi un dzīvot vairākus mēnešus Spānijā, ja vien viņi neatļausies kaut ko lieku. Pavasaris Parīzē bija miglains un auksts. Pūta ass vējš, ielu krustojumos saceldams putekļu virpuļus, kastaņu lapas nedaudz apvīta. Domājot par braucienu uz dienvidiem tuvāk saulei, Stīvena noskaņojums atplauka.

Viņš pagāja garām Kliftona viesnīcai un iegriezās pretējā pusē piena kafejnīcā, kurā pirmajās dienās pēc ierašanās Parizē parasti bija brokastojis. Stīvens pasmaidīja, iedomājoties, cik ļoti viņš ir mainījies kopš tā laika, kad pirmo reizi kautrīgs un nedrošs iegāja šajā smacīgajā zālē, kas šķita tik noslēpumaini aicinoša. Domās viņš aizvien vēl kavējās pie tā, kad pēkšņi satraukumā sastinga. Tieši pretim nāca viņa tēvocis Hjūberts, ko pavadīja divi vīrieši — stipri iededzis jauneklis civilapģērbā ar karavīra stāju un pavecs virsnieks mundierī ar daudzām ordeņu lentītēm un kepī galvā. Stīvens no tikšanās vēl varēja izvairīties, ja izliktos cītīgi aplūkojam veikala skatlogu. Viņš tomēr nenovērsās un gāja vien uz priekšu saspringts, stingu seju, ne mirkli nešaubīdamies, ka ģenerālis Desmonds nevēlēsies viņu pazīt.

Viņš tomēr kļūdījās. Hjūberts viņu pazina. Kaut kas tik tikko pamanāms pazibēja viņa pelēkajās acīs. Apstājies un pagājis pāris soļus atpakaļ, viņš pateica dažus vārdus saviem ceļabiedriem un pagriezās, lai dotos pie Stīvena.

—     Stīven! — Hjūberta balss bija mierīga, bet roku viņš nesniedza. — Kāda veiksme. Es jau gribēju tevi meklēt Kasteles ielā.

—    Tā?

—    Man ar tevi jāaprunājas. Varbūt tu atnāksi pie manis uz viesnīcu. Es pašreiz nevaru kavēties, neesmu viens.

Stīvens vēroja, kā abi ģenerāļa ceļabiedri korekti tēloja, ka nejūt viņa klātbūtni.

—    Kur tu esi apmeties?

—    Kliftona viesnīcā kā vienmēr.

Ģenerālis pameta skatu uz ielas pretējo pusi. — Nu ko, iegriezies rit no rīta. Paēdīsim kopā brokastis. Ap

deviņiem.

>

Stīvens apdomājās, taču tikai mirkli.

—     Labi.

Hjūberts pamāja, apsviedās sānis un kopā ar saviem ceļabiedriem devās prom.

Ari Stīvens pagriezās, kaut ari ne tik militāri, un turpināja ceļu uz Kreiso krastu. Šī negaidītā tikšanās sabojāja viņam garastāvokli, atmodināja mokošas un rūgtas atmiņas par to, ko vēlējās aizmirst. Viņa un ģenerāļa Desmonda attiecības nekad nebija bijušas sevišķi tuvas viņu raksturu atšķirības dēļ, tomēr Hjūberts vienmēr pret viņu bija izturējies iecietīgi un labvēlīgi. Viņa tagadējā vēsā un vienaldzīgā attieksme liecināja acīmredzot par to, ka atkalredzēšanās nebūs patīkama. Bet Stīvens bija stingri nolēmis no šīs tikšanās neizvairīties, jo viņā ierunājās lepnums. Turklāt pēdējā laikā viņš aplūkoja dažādas lietas humoristiski ironiskā gaismā, kas ievērojami nostiprināja viņa gribu, un, pats galvenais, beidzot bija radusies cieša apņemšanās neļaut sevi iebiedēt. Otrā rītā tieši deviņos viņš iesoļoja KJiftona viesnīcas respektablajā, drūmajā, brūnos toņos ieturētā vestibilā.

Ģenerālis Desmonds jau sēdēja restorānā pie galdiņa — viens visā zālē. Par ierašanos precīzi laikā viņš apveltīja Stīvenu ne vairs ar tik aukstu sveicienu kā iepriekš. Ģenerālis Desmonds teica:

—    Es pasūtīju olas ar šķiņķi un bekonu tev, bet sev — tēju, grauzdiņus un marmelādi. Šai viesnīcai ir neapstrīdama priekšrocība — šeit var paēst pieklājīgas angļu brokastis.

Viesmīlis atnesa uzslavas cienīgu azaidu. Hjūberts uzzieda sviestu uz grauzdiņa un ar kraukšķi nokoda gabaliņu.

Gremodams grauzdiņu, viņš teica: — Es domāju, ka tevi varētu interesēt jaunumi no mājām?

—      Ja jums nekas nav pretim man tos pastāstīt. Kā jūtas tēvs?

—      Visumā ne slikti. Un visi pārējie, šķiet, arī. Tava māte atkal kaut kur aizbraukusi. Deivijs paaudzies — ir jau krietns zēns.

Stīvens klausījās un centās saglabāt sejā pieklājīgu interesi. Bet ģenerālis Desmonds turpināja:

—     Ari pie mums visi ir veseli. Džefrijs un Klēra ir samērā labi iekārtojušies. — Viņš caur pieri paraudzījās Stīvenā. — Klēra vasarā gaida bērnu.

—      Jūs, protams, gribat zēnu? — tikpat pieklājīgi iejautājās Stīvens.

—     Nu, man gan visviens… Bet Džefrijs. es domāju, vēlas dēlu, lai tas tēva pēdās ietu uz Sandhērstu.

Iestājās klusums. Stīvens tā arī nepajautāja to, ko gribēja uzzināt. Šajā ledainajā pieklājības gaisotnē viņš nevarēja taujāt par tēvu un Deiviju, jo baidījās atklāt savas jūtas. Kaut vai pašcieņas dēļ viņam vajadzēja būt tikpat atturīgam un vienaldzīgam.

Ģenerālis beidzot tika galā ar brokastīm, piespieda salveti īsi apcirptajām ūsām, tad to bez steigas satina ar tādu pašu metodiskumu, ar kādu viņš mēdza darīt visu, un tad palūkojās Stīvenā.

—     Kādi ir tavi panākumi tai… zīmēšanā?

—     Aizvien tādi paši. Gadās veiksmes un ari neveiksmes.

—       N-jā. Mājās tu neesi bijis jau apmēram divus gadus.

—     Dzīve ir īsa — māksla mūžīga, — Stīvens salkani pasmaidīja.

—     Patiesi! Un, kā redzams, tavas pūles… nav vainagojušās panākumiem?

—     Kā redzams, nē. — Stīvena tonis bija tikpat ironisks.

—         Un nav nekas, kas varētu tev nodrošināt nemirstību?

—     Pagaidām nē… Bet ko var zināt?

Hjūberts nicinoši atmeta ar roku.

—      Kāpēc tu ar to nodarbojies? Kāpēc joprojām tā dzīvo?

—     Man to jums ir grūti izskaidrot.

—     Ko tu īsteni gribi panākt? Kaut kādu muļķīgu popularitāti? Jebšu tā ir vienkārši izlaidība?

—     Kas, jūsuprāt, ir sliktākais, to ari izvēlieties.

Tīši uzsvērtā nevērīgā ironija, kas skanēja Stīvena runā, lika ģenerālim Desmondam sakniebt asi iezīmētās lūpas. Šim cilvēkam, kurš sevi uzskatīja par priekšzīmīgu kareivi, kas pasaulē par visu augstāk vērtē kārtību, disciplīnu un prasmi turēt sevi "grožos", turklāt ar šīm īpašībām lepojas, kura saltā varonība un fiziskais rūdījums viņa pulkā kļuvuši par leģendu, Stīvena izturēšanās bija kā sarkans lakats satracinātam vērsim.

Ģenerālis Desmonds nolēma bez aplinkiem ķerties tieši pie lietas.

—     Tev jāatgriežas mājās, — viņš teica un apklusa. — Ja ne savas ģimenes dēļ… tad tēvzemes labad.

Ārkārtīgi pārsteigts, Stīvens skatījās tēvocī.

—       Tu, liekas, vēl aizvien nesaproti, — turpināja Hjūberts, — drīz sāksies karš. Vācija uzbruks Anglijai. Šis jautājums izšķirsies tuvāko nedēļu, ilgākais — mēnešu laikā. Gaidāms ir izmisīgs cīniņš. Lai uzvarētu, mums būs vajadzīgs katrs vīrs, katrs īstens savas zemes dēls.

Atkal iestājās klusums. Beidzot Stīvens saprata, ko vēlas tēvocis, un sajuta sevī augam sašutumu. Cik reižu jau ģenerālis nebija skandinājis par kara tuvošanos, taču neviens viņa pareģojums nepiepildījās! Viņš gadiem pļāpāja par Vācijas aizdomīgo rīcību, ka ķeizaram Vilhelmam un viņa ģenerālštābam nedrīkst uzticēties, un drūmās krāsās attēloja, cik slikti Anglija sagatavota nākamajam karam. Protams, jau pati profesija lika ģenerālim uzmanīties, bet tomēr ģimenes lokā tika uzskatīts, ka tēvocim Hjūbertani kara draudi, kas it kā uzmācas Anglijai, ir kļuvuši par savdabīgu māniju. Un šādu slimīgu fantāziju dēļ tēvocis vēlas, lai Stīvens pamet visu uzsākto! Šī doma likās muļķīga un šausminoša.

—     Diemžēl man nāksies jūs sarūgtināt. Es negatavojos atgriezties mājās.

Ģenerālis brīdi klusēja.

—   Tā, tā. — Viņa balss kļuva pavisam ledaina. — Redzu, tu esi nolēmis arī turpmāk te dzīvot bezdarbībā un izvirtībā.

—    Jūs, liekas, ne sevišķi skaidri izprotat manas nodarbošanās raksturu. Jūs jutīsities pārsteigts, ja teikšu, ka stiādāju divpadsmit stundas diennaktī. Un, iedomājieties, ņemos apgalvot, ka mākslai, ar kuru es nodarbojos, jāvelta daudz vairāk laika nekā visiem jūsu ceremoniālajiem maršiem un parādēm.

—      Mākslai! — Hjūberts sašķobīja lūpas. — Kāda iedomība un muļķība!

—     Vai nav tiesa, nelādzīgi ir nodarboties ar kaut ko tīru un skaistu tā vietā, lai, līdzīgi jums, upurētu sevi cilvēku iznīcināšanai. Un tomēr, lai arī ko jūs par mums, māksliniekiem, domātu, mūsu loma ir lielāka nekā jūsējā. Es uzdrošinos paredzēt, ka cilvēki mūžīgi atcerēsies lielos meistarus un godinās viņu radītos darbus, bet jūsu asiņainie triepieni tuipretī zudīs no viņu piemiņas.

Ģenerālis iekoda lūpā. Viņš bija ļoti saniknots, bezkrāsainajās acīs iedzirkstījās liesmiņas.

—     Nevēlos ar tevi strīdēties. Atkārtoju — lai arī kā tu uzvedies līdz šim, tomēr tu esi anglis un vēl aizvien tevi sauc Desmondu vārdā. Un es neļaušu nodot apsmieklam mūsu ģimenes godu. Tādā laikā, kāds ir pašreiz, tu nevari nodarboties ar ķēpājumiem un izvairīties no atbildības. Tev jāatgriežas mājās! Es to pieprasu!

—    Bet es atsakos. — Stīvens piecēlās. — Un. lai ari cik tas skumji būtu, jūs man neko nevarat padarīt.

Ar to pašu stingo, ironisko smīnu sejā, kas visvairāk tracināja ģenerāli, Stīvens pagriezās uz papēžiem un izgāja no restorāna. Vestibilā, pēkšņa impulsa vadīts, viņš piegāja pie viesnīcas kantora pults un pēc rēķina samaksāja par savām brokastīm. Pēc tam smīns izdzisa, un, juzdams sevī aizvainojuma radītās iekšējās trīsas, Stīvens izgāja uz ielas.

2. nodala

»

Ekspresis Parīze—Biarica gatavojās atiešanai, gandrīz visi pasažieri jau bija ieņēmuši savas vietas, bet Stīvens vēl aizvien gaidīja Peirā un stāvēja atvadu jucekļa vidū, troksnī, ņudzoņā. tvaika un dūmu mutulī pie vagona un ar augošu nemieru vēroja peronu, pa kuru spokainā dzeltenā gaismā, kas plūda pa stacijas ēkas jumtu, steidzās pārējie vēlīnie pasažieri un nesēji klaigādami stūma ratiņus. Žeroms uzturējās Luvsjenā, bet bija apsolījis noteiktā laikā ierasties stacijā. Viss bija sagatavots aizbraukšanai. Vagonu durvis jau vērās ciet. Stīvens zaudēja katru cerību, ka Peirā varētu vēl parādīties, un sašutis sevi lamāja par muļķību — kā gan var paļauties uz tādu prātā jukušu, nesakarīgu cilvēku! Skaidrs, ka Peirā neatnāks. Taču, kad jau atskanēja radziņa signāls, Stīvens pēkšņi ieraudzīja pazīstamo stāvu apnēsātā mētelī, ar molbertu un arhaisku ceļasomu rokās, bez uztraukuma soļojam pa peronu.

Pēdējā mirklī viņiem palaimējās ielēkt vilcienā, kas uzņēma ātrumu, pēc tam Peirā rūpīgi novietoja savas mantas bagāžas tīklā. Tad ar grūtībām viņi atrada sev divas blakus esošas vietas, un Peirā, it kā nekas nebūtu noticis, pievērsās Stīvenam ar to saulaino smaidu savās debeszilajās acīs, kas apgaismoja visu viņa grumbaino, neskūto seju.

—    Lūdzu atvaino, es drusku nokavējos. Metro vilcienā man līdzās apsēdās jauns kirē un, uzzinājis, ka es braucu uz Madridi, sāka stāstīt par karmelītu ordeni, kura brāļi vienmēr staigā basām kājām. Iedegās karsts strīds, un es aizbraucu tālāk līdz pat "Odeonam".

Viņa mīlīgā balss un jautrais draud/īgums Stīvenam tūlīt lika atmaigt. Pret šo vientiesīgo atklātību kā allaž nebija iespējams kaut ko iebilst — tāds nu bija Peirā.

—     Bet jūs taču varējāt nokavēt vilcienu!

Peirā seja tūlīt kļuva nopietna.

—     Mans draugs, — viņš teica. — Nepārmet man, ka es aizrāvos ar tik saistošu tematu. Esmu nodomājis šai jautājumā iedziļināties un tādēļ gribu apmeklēt šī ordeņa klosterus Andalūzijā. Es ne vienreiz vien esmu domājis par vajadzību nodibināt baskāju brālību, kas ziedotu sevi mākslai un sevis apcerei. Varbūt man tagad šāda iespēja ir radusies. — Un, nedaudz padomājis, piebilda: — Nabadzība izglābs pasauli.

Stīvens pārsteigts savilka uzacis.

—    Nabadzība mūs neglābs. Pēc izsoles es saņēmu jūsu naudu, un, tā kā jūs, protams, tikāt apvests ap stūri, tās nebija sevišķi daudz. Par abiem kopā mums ir apmēram divi tūkstoši deviņi simti franku.

—     Sadali tos vienlīdzīgās daļās. Es neiebilstu, — bezrūpīgi deva padomu Peirā. — Bet, ja gribi, atstāj visus tos man. Es būšu kasieris. — Un, pamājis uz mūžveco ceļasomu, piebilda: — Man tur ir ne mazāk kā piecpadsmit kilogramu Baijonas šķiņķa. To man iedeva Jufnāgeles kundze. Tātad badu mēs necietīsim.

Vilciens pamazām paātrināja gaitu un brāzās caur priekšpilsētu. Pasažieri noņēmās ar savām lietām. Stīvens nekad nebija labi pratis apieties ar naudu un, atcerēdamies, cik teicami Peirā vadīja viņu saimniecību Kasteles ielā, sniedza viņam banknošu žūksni. Žeroms to vienaldzīgi paņēma un iebāza jau tā uztūkušā kabatas portfelī, ko apsēja ar auklu. Tur viņš glabāja visvērtīgākos dokumentus: vecus pussadilušus izgriezumus no provinces avīzēm, netīrus, noķepušus ielūgumus uz seniem soirees musicales[28] un viņa talanta cildinātāju vēstules, kuras viņš katrā izdevīgā un neizdevīgā bridi bija gatavs lasīt saviem nejauši iegūtajiem paziņām kafejnīcās un citās sabiedriskās vietās, bet dažreiz — vienkārši uz ielas. Pēc tam, apskatījies apkārt un pārliecinājies, ka neko nav nometis zemē, Peirā izvilka jau krietni sataukotu un ar zīmoglaku aizzīmogotu aploksni un, vērojot Stīvenu, noslēpumaini pagrozīja to rokās, gribēdams iekvēlināt viņa ziņkāri. Kad tas neizdevās, viņš teica:

—        Atmini, kas man šeit ir? Ieteikuma vēstule marķīzei de Morellai. Tā vecīte nāk no ļoti ievērojamas dzimtas un ir sieviešu klostera priekšniece Avilā. Ceru, ka viņa mani pieņems. Vienu no viņas priekštecēm ir gleznojis Goija. Portrets ir redzams Prado.

—   Tātad es došos vizītē pie priekšteces. Un vienlaikus ari pie visiem pārējiem, kurus gleznojis Goija.

—   Jā, protams, tev tas būs interesanti, — piekrita Peirā.

Viņš ielika vēstuli kabatas portfelī un atkal apsēja to

ar auklu. Pēc tam uzmanīgi paskatījās Stīvenā.

—    Tu par kaut ko esi satraucies, mans dtaugs? Kas tevi apbēdina?

—    Nē, nekas, — atbildēja Stīvens. Strīds ar ģenerāli

Desmondu viņu vēl joprojām nospieda, un viņš negribot piebilda:.— Mani gribēja savervēt zaldātos.

Peirā meistariski prata izdarīt dīvainus prāta slēdzienus un nelikās nemaz pārsteigts. Kādu brīdi viņš sūkāja savu nodzisušo pīpi, tad teica:

—      Piespiedu karadienests — briesmīgs izgudrojums, viens no vislielākiem mūsdienu ļaunumiem. Kam tas vajadzīgs — uzvilkt cilvēkiem uniformas un tad sūtīt viņus nogalināt citam citu? Kādreiz bruņinieki brīvprātīgi rīkoja divkaujas, karš viņiem bija sports un nekam citam viņi vispār nederēja. Taču nevienam pat prātā nenāca iekalt bruņās filozofu vai dzejnieku un dzīt uz kaujas lauku. Pat zemniekus parasti neaiztika. Bet tagad mums visiem jāpiedalās līdzcilvēku iznīcināšanā.

Stīvens smaidot klausījās Peiiā un sāka smieties. Peirā to uzņēma kā atzinību, taču nekādi apmierinātību neizrādīja, tikai smagi nopūtās.

—   Ak vai, nabaga cilvēce, kas gan viss tev nav jāpacieš no šīs pasaules varenajiem!

—    Nu vismaz pagaidām mums nekas nedraud, — teica Stīvens, kuru Peirā izteiciens bija nedaudz uzjautrinājis. — Turklāt ir jau pāri pusdienas laikam, pienācis bridis azaidam.

Zeroms atzinās, ka ir izsalcis. Viņš gribēja izņemt no ceļasomas šķiņķi, ko bija dāvājusi Jufnāgeles kundze, bet Stīvens, būdams labā noskaņojumā, nolēma mest pie malas taupību. Viņi izlauzās cauri pārpildītajam sastāvam, līdz nokļuva restorānvagonā un, vērodami aiz loga skrejošos, krāšņi saaugušos dzīvžogus, pār pelēku uzplūdušu strautu pārkārušos nodzeltējušos vītolus un koku zaļo lapotni, ieturēja maltīti — sardīnes, teļa krūtiņu un asu sieru brī. Pēc tam viņi iedzēla pa glāzītei benediktīnieša un Peirā mierīgi pakšķināja savu pīpi.

Pievakarē aiz loga jau garām slīdēja vienmuļš līdzenums, neapdzīvotas kāpas un bezgalīgi daudz priežu. Tikai retumis tālumā iemirdzējās zilgme — tā bija jūra. Nakts uzbruka pēkšņi, pārklādama savu tumšo sedzeni Garonnas apaļajiem pakalniem un leknajiem vīna dārziem. Kad uzlēca mēness, tas lēja savu gaismu pār tumsā grimušajām ielejām, aiz kurām pret debesīm pacēlās kalnu kraujas, un Stīvena dvēselē iezagās trauksmainas skumjas, atmiņā atausa pagājušais. Taču viņš centās domāt par nākotni un tikai par nākotni, par brīnišķīgo ceļojumu, kas bija sācies.

Vagonā valdīja gandrīz pilnīga tumsa, vienīgi neskaidri spīdēja naktsspuldzes zilā uguntiņa. Gaidot pārsēšanos uz Andaju, pasažieri bija aizmiguši ļoti dīvainās un neērtās pozās. Peirā sēdēja taisni izslējies, uzvilcis uz galvas svārkus, un šņākuļoja caur degunu. Stīvens lūkojās uz šo savdabīgo bezgalvaino stāvu, un viņam ap sirdi kļuva silti. Ir labi, ja var ceļot kopā ar tādu draugu, ar tik jautru un labu, atsaucīgu un augstsirdīgu cilvēku, kuram vienīgi ir savādas aizraušanās un kurš ir laimīgs kā bērns, un, ja arī dažkārt ir pamuļķīgs, tad citreiz atkal ļoti gudrs! Stīvens aizvēra acis un nakts vēsumā nedaudz nodrebinājās. Vilciena vienmērīgā šūpošanās viņu ieaijāja, un drīz vien arī viņš iegrima snaudā.

3. nodala

Otrās dienas pievakarē viņi iebrauca Madridē un bez sevišķām grūtībām atrada mājvietai divas pieticīgas istabas diezgan nabadzīgā kvartālā blakus augļu tirgum Olīvijas ielā netālu no Toledo vārtiem. Līdz pilsētas centram bija diezgan tālu, bet dzeltenais tramvajiņš ļāva ērti tur nokļūt. Peirā uzsāka sarunas ar saimnieci gan ļoti nelādzīgā, taču pietiekami saprotamā spāņu valodā, darīja viņš to ļoti lietišķi un tūlīt samaksāja īri nedēļu uz priekšu.

Nākamajā rītā pamodies Stīvens jutās atpūties un spirgts, viņš modināja Zeromu.

—     Septiņi. Laiks celties. Uz Prado jābrauc agrāk.

Peirā mazliet uzslējies un atspiedies uz elkoņa, iecietīgi skatījās draugā.

—     Šajā valstī neko nevar izdarīt "agrāk". Prado tiek atvērts ne agrāk kā pusdeviņos. — Pēc klusuma brīža viņš domīgi piebilda: — Vismaz es uz turieni netaisos iet.

—     Ko tas nozīmē? — Stīvens pārsteigumā uz mirkli zaudēja valodu. — Kāpēc tad mēs esam atbraukuši uz Madridi?

—    Lai dotu tev iespēju apmeklēt Prado. Dodies turp, mans draugs, un pacenties no tā gūt sev labumu. Bet man nav jēgas turp braukt. Tas, ko radījuši citi, mani nekādi neietekmē.

—    Pat ja tie ir lielo meistaru darbi?

—    Es varbūt pats arī esmu meistars, — vienkārši teica Peirā. — Turklāt es braukšu uz Avilu.

—    Pie velna Avilu!

—      Mans draugs, nerunā tik necienīgā tonī par šo Dieva izraudzīto pilsētu, kur dzimusi svētā Terēze.

Iestājās klusums. Stīvens atcerējās marķīzes ieteikuma vēstuli un saprata, ka strīdēties ir veltīgi. Taču šī negaidītā atteikšanās viņu tomēr stipri sadusmoja.

—    Kā jūs turp brauksiet?

—    Ar vilcienu vienpadsmitos divdesmit no Delisiasas stacijas, — atbildēja Peirā, saldi izgaršodams katiu vārdu.

Klauvējieni pie durvīm glāba situāciju. Saimniece — maza salīkusi sieviete, kura nekad nepacēla skatienu uz sarunu biedru, — uz krāsotas koka paplātes bija atnesusi brokastis. Kafija, bieza kā sīrups, ar kazas pienu garšoja diezgan dīvaini. Ovālās, ar pūdercukuru apkaisītās smalkmaizītes bija ceptas no treknas saldas mīklas.

—    Ar olīveļļu, — piezīmēja Peirā. — Tā ir spāņu virtuves pamats. Mēs pie tās pieradīsim… pēc neilgiem kuņģa darbības traucējumiem. Olīvkoks ir izcils koks… — viņš domīgi turpināja. — Ļoti vecs. Pirmo reizi to Spānijā ieveda jau Plīnija laikā, un tas dažkārt mēdz būt pat septiņus gadsimtus vecs. Homērs "Iliādā" stāsta par eļļu, kas iegūta no olīvkoka augļiem, kā dārgu vielu — nepieciešamu varoņa tualetei -un slavina tās vērtīgās īpašības. Romas gardēži ļoti cienīja šī koka negatavos augļus, izmērcētus stipra sālījumā. Feniķieši izmantoja olīvkoka cieto koksni.

Bet Stīvens, nevarēdams vēl attapties no sarūgtinājuma, viņā neklausījās. Viņš izdzēra savu kafijas tasi un piecēlās.

—    Nu es iešu.

—     Starp citu, — mīlīgi teica Peirā, kad Stīvens jau devās uz durvīm, — es tur pavadīšu vairākas dienas. Kā tev ar naudu?

—    Pagaidām iztikšu… Man ir apmēram trīsdesmit pesetu, — sausi atbildēja Stīvens. — Es neesmu domājis pusdienot viesnīcā "Riča".

—    Nu tātad līdz manai atbraukšanai tev pietiks. — Peirā apmierināts pamāja: — Adids, amigo![29]

Rīts bija kluss, pie debesīm nemanīja ne mākonīša. Saule vēl nebija augstu, taču diena likās būt tveicīga. Kādas mājas terasē sēdēja sieviete ar bļodu uz ceļiem un ar koka karoti spaidīja tomātus — gatavoja tomātu biezeni. Gaisu pildīja smacējošs degošas eļļas, lētas tabakas, sapuvušu augļu, atkritumu un samazgu smārds. Bet, kad Stīvens nogriezās aiz stūra, tirgus krāsainība un ņudzoņa atsvēra ielas nabadzību un neglītumu. Zem audekla nojumēm starp zaļu meloņu, sarkanu spīdīgu piparu, dzeltenu saspaidītu citronu un kukurūzas vālīšu kaudzēm azartiski tirgojās sievietes. Salazāra ielā Stīvens uzlēca uz tramvaja kāpnītēm, tas brauca Alkalas virzienā, vēlāk viņš ar grūtībām iespiedās pārpildītajā aizmugures laukumiņā, kuru nemitīgi svaidīja. Tramvajs lēni, ar neskaitāmām raustīgām pieturām, kas šo ceļojumu vērta īstenā mocībā, virzījās uz priekšu pa ielām, staip maziem veciem ēzelīšiem, kuri uz mugurām stiepa apjomīgus pītus kurvjus, un nodzītiem mūļiem, kas vilka dārdošus ratus ar milzīgiem riteņiem, piekrautus ar vīna vai eļļas pudelēm, oglēm vai korķakoku mizām, pie tam tie nevēlējās iet nekur citur kā tikai pa pašu ielas vidu. Tomēr pusdesmitos Stīvens nonāca Kalio prospektā un izlēca no tramvaja. Viņa sirds sitās atbilstoši steidzīgo soļu ritmam. Tikko muzeja durvis vērās, viņš iegāja Prado.

Garās zāles bija pilnīgi tukšas, tikai divi trīs mākslinieki noklāja ar avīzēm parketa grīdu savu molbertu priekšā, ja gatavojās gleznot kopijas. No vestibila, ko atvēlēja agrās renesanses flāmu māksliniekiem, Stīvens iegāja gaitenī, kurā bija izstādītas Huana Valdesa Leala gleznas. Reliģiskais fanātisms un pašapmierināta banalitāte viņa kompozīcijās uz mirkli pārsteidza Stīvenu. Nepatīkamie iespaidi neizgaisa, ari apskatot Muriljo gleznas — izsmalcināti maigas, pārsteidzoši pilnīgas izpildījumā, taču pārāk salkanas un uzmācīgi sentimentālas. Bet tad Stīvens pamanīja kādu nelielu, no pirmā acu uzmetiena neievērojamu kluso dabu, kas saistīja ar savu vienkāršību — trīs rindā noliktas ūdens krūzes. Tas bija Zurbarana audekls, kuru Stīvens nespēja vienaldzīgi uzlūkot. Saviļņojums vēl vairāk pieauga, kad viņš nonāca pie E1 Grēko un Velaskesa. Un tomēr kaut kas instinktīvi viņu vilka vēl uz priekšu pašā muzeja dziļumā. "Lūk, beidzot!" viņš nodomāja un sajūsmā sastinga. "Lūk, viņš, mans skolotājs Goija!"

Stīvens atslīga krēslā un aizmirsa visu pasauli, iegremdēdamies divu "Mahu" aplūkošanā, vienā no tām viņš tūlīt pazina gleznu, kas iedvesmojusi Manē radīt viņa "Olimpiju". Pēc tam viņš ilgi kavējās pie "Melnās freskas" un "Otrā maija sacelšanās" — tās bija mākslinieka pēdējos dzīves gados radītas lieliskas gleznas. Tad viņš sāka aplūkot Goijas zīmējumus un pilnīgi nonāca mākslinieka neatkārtojamās savdabības varā.

Stīvens vēl nekad nebija redzējis kaut ko tik varenu, tik baismīgu, izpildītu ar tik graujošu patiesības spēku. Šajos zīmējumos mākslinieks bija atkailinājis cilvēka dvēseli, norāvis aizklājus visiem tā zemiskajiem un apkaunojošajiem grēkiem. Rīma, dzērājs, baudkāres pārņemtais — visi viņi tika šeit parādīti nežēlīgās un zaimojošās karikatūrās. Pasaules varenie — bagātie un stiprie, baznīcas un valsts valdītāji — saņēma mākslinieka pātagas cirtienus, atklājot viņu morālo un fizisko kroplumu. Te bija šī Aragonas vienkāršā cilvēka radītā pasaule, fantastiska un visu aptveroša, neierobežota ne laikā, ne telpā, visdziļāko ciešanu un bēdu pasaule, briesmīga un atbaidoša savā nežēlībā, bet tajā pašā reizē žēluma un līdzcietības apdvesta. Tas bija kvēls izbiedēta un satriekta cilvēka protests pret visapkārt valdošo netaisnību un ļaunumu, pilns naida pret apspiešanu, reliģiskiem aizspriedumiem un liekulību. "Kāda gan drosme viņam bija vajadzīga," domāja Stīvens, "kāda briesmu nicināšana! Vecs, kurls, pilnīgi vientuļš, ieslēdzies savā namiņā, kuru viņš dēvēja par "Quinta del Sordo "[30], viņš joprojām aizstāvēja cilvēka brīvības ideju, nebaidīdamies no inkvizīcijas un karaļa dusmām."

Iegrimis pārdomās, Stīvens nebija jutis, kā aizskrēja laiks līdz muzeja slēgšanai. Saule jau tuvojās rietam, noslīdējusi zemu virs apvāršņa, un gaiss bija kļuvis vēsāks. Stīvens nolēma mājup doties kājām. Viņš šķērsoja laukumu un pa platām, stāvām Sanheronīma kāpnēm devās uz Puerto del Solu. Kafejnīcās drūzmējās apmeklētāji, ļaužu straume plūda pa ielām, gājēji nesteidzīgi šurp tuip pastaigājās pa bruģi, ekipāžas gandrīz nebija manāmas. Iestājās paseo[31] laiks. Apslāpēta nemitīga cilvēku balsu murdoņa, kurn dažreiz pārtrauca avīžzēnu vai loteriju biļešu pārdevēju asie kliedzieni, atgādināja bišu stropa dūkoņu. Pārstāvēti te bija visu slāņu un gadagājumu cilvēki — veči un večas, bērni ar auklītēm, bagātie un nabagie; visi bija sajaukušies vienā jūklī, un šajā svētajā atpūtas stundā izzuda robežas.

Stīvens aizgāja līdz Puerto del Solai, pēkšņi sajuta nogurumu, un, ieraudzījis brīvu krēslu kafejnīcas atklātajā terasē, viņš nolēma atpūsties. Visapkārt vīrieši dzēra alu ar ledu un ēda no pilniem krevešu šķīvjiem. Kādu brīdi Stīvens nespēja izšķirties — kā tas atgadās cilvēkiem nepazīstamās vietās —, taču tad pasūtīja kafiju ar sviestmaizi. Viņš vēroja garāmgājējus un brīdi pa brīdim pie sevis atzīmēja viņu raksturīgos, savdabīgos sejas pantus, — likās, viņi bija izkāpuši no Goijas zīmējumiem: lūk, zābaku tīrītājs — straujš un draiskulīgs pundurītis ar izvelbtu pieri un kroplīgu deguna podziņu, bet te pavisam cits tips — gara auguma, stalts tumšmatains vīrietis ar nopietnu, lepnu sejas izteiksmi. Sievietes izcēlās ar īsiem vidukļiem un tendenci uz tuklumu; viņām bija zeltaina āda un acis mirdzēja līdzīgi dārgakmeņiem. Viņas izturējās mierīgi un iedvesa cieņu.

Apkārt virmojošā dzīve dīvaini ietekmēja Stīvenu. Pēc stāvā kāpiena un dienā pārvarētajiem satraukumiem viņš juta, ka aizvien vairāk un vairāk viņu pārņem neticība saviem spēkiem un grūtsirdība. Ne reizi vien viņš to bija manījis ari agrāk — redzētais skaistums gnīda viņu izmisumā. Ielas dunā un juceklī viņš likās tagad nevienam nevajadzīgs un ļoti vientuļš, mūžīgais vērotājs no malas, kas nespēj piedalīties kopējā trokšņainā līksmē un jautrībā. Pie blakus galdiņa trīs vīrieši apsprieda vakarā gaidāmo koncertu, kurā tikšot izpildītas canto flamenco[32]. pāris reižu Stīvens uztvēra sev pievērstus viņu draudzīgos skatienus, un pēkšņi ari viņam gribējās piedalīties sarunā un pat lūgt atļauju kopīgi doties uz koncertu. Tomēr izdarīt to viņš nespēja. Dziļā neapmierinātībā viņš domāja par to, cik ātri un viegli kāds cits, mazāk kautrīgs, kaut vai Harijs Česters, prastu iepazīties ar šīs pilsētas ļaudīm un pievienoties viņu jautrajās izklaidēs.

Taču darbs kā aizvien bija labākais līdzeklis pret jebkuriem sarūgtinājumiem. Nākamās trīs dienas viņš pilnīgi iedziļinājās Prado muzejā esošo zīmējumu izpētē. Tomēr viņam trūka Peirā, un, kad ceturtās dienas vakara, zīmēdams pēc atmiņas kādas detaļas skici no Goijas "Kaprīzēm", izdzirda uz trepēm pazīstamos soļus, viņš patiesi nopriecājās. Zeroms ienāca ar savu nemainīgo ceļasomu rokās, teatrāli nometa no pleciem vilnas pledu un tad apkampa Stīvenu.

—    Ak, cik labi ir atgriezties mājās un tevi atrast uz vietas, draudziņ.

Stīvens nolika zīmuli.

—    Kā jums patika Avilā?

—     Labāk, nekā biju cerējis. Vai vari iedomāties, kā es ar saldām skumjām dvēselē stāvēju tai pašā vietā, kur dzimusi svētā Terēze. Viņas vecāku mājas atrodas geto. Patiesībā man iešāvās prātā pilnīgi jauna, interesanta doma — vai svētās Terēzes dzīslās nav ritējušas ebreju asinis? Iespējams, ka Torkemada ir viņas priekštečus sadedzinājis.

Peirā vaigi bija sasārtuši, viņš izskatījās svinīgs un likās savas veiksmes apreibināts, bet visam cauri bija manāms kaut kas līdzīgs apjukumam.

—    Jūs apmetāties klosteri?

—         Protams. Tas ir mazītiņš, vecs, pussabrucis klosteris, un tur ir pa pilnam žurku. Bet no kā šīs nabaga mūķenes pārtiek — vienkārši šausmas! Tomēr ari ar neparastu tukšumu vēderā es biju laimīgs.

—    Bet kādu iespaidu uz jums atstāja marķīze?

—     Cēlākā būtne — laipnība un labsirdība viņā apvienota ar vīrišķību un prakticismu. Viņa ļoti cieš no podagras, taču, līdzīgi svētajai Terēzei, turas ietiepīgi kā kareivis un pakļauj aizvien jaunas un jaunas dvēseles Kristus karadraudzei.

—    Es redzu, ka vismaz jūs viņa ir iekarojusi.

—    Nesmejies, mans draugs. Šajā brīnišķīgajā sievietē nav pat koķetērijas ēnas. Viņai drīz būs astoņdesmit gadu, pati viņa ir kliba, un viena sejas puse viņai ir paralizēta.

Stīvens apklusa. Večuka uzvedība viņu pārsteidza. Bet tad Peirā pēkšņi it kā sašļuka, skaidri bija redzama viņam gluži neraksturīga kautrība.

—    Vai jūs jau esat vakariņojis?

—      Man ceļam iedeva līdzi dažādu proviantu, kura īpašības ir grūti aprakstāmas, to es apēdu vilcienā. Protams, apetīte man tagad uz veselu mēnesi ir sabojāta. Jā, patīkami atkal būt kopā ar tevi, draugs. — Peirā balsī skanēja maigums un viņam ne sevišķi raksturīgs biedrisks dvēseliskums. Viņš uzlika roku Stīvenam uz pleca un tomēr vairījās skatīties acīs. — Rīt mēs atkal dosimies ceļā.

—    Rīt?!

—    Bet kāpēc gan ne?

—     Mes taču paredzējām Madride vel nodzīvot pāris nedēļas.

—    Nu kam mums Madride! Mums taču ir biļetes līdz Granadai. Turklāt… — Peirā balsi atkal ieskanējās nedabisks, teatrāli patētisks tonis. — Esmu iecerējis lielisku plānu, Granadā mēs nopirksim ēzellti un mazus ratiņus un tā dosimies uz Sevilju.

—    Tas ir, kā? — apstulbis jautāja Stīvens.

—     Tā… — Peirā ar plašu žestu nenoteikti pamāja.

—    Tas ir parastākais pārvietošanās veids šajā zemē. Mēs būsim jautri piligrimi, trubadūri, ja tev tā labāk patīk. Iesim un dziedāsim, lūgsim dāvanas, ja vajadzēs, un pārtiksim no zemes augļiem, kuru tur šajā gadalaikā ir papilnam — vīnogu ķekari vīna dārzos, gatavas melones, sulīgie granātāboli un vīģes kokos!

—    Vai jūs esat gluži jucis? — asi jautāja Stīvens, vairs nešaubīdamies, ka Peirā ir izdarījis kaut ko ļoti neprātīgu.

—    Es atsakos piedalīties tādā trakā pasākumā.

Iestājās klusums. Peirā nodūra skatienu. Samierinoša nožēlnieka tonī viņš nomurmināja:

—    Mans draugs, nedusmojies uz mani. Tas, ko es piedāvāju, ir spiedīga nepieciešamība. Viņu nabadzība un trūkums, kas ir daudz lielāks nekā mūsējais, aizkustināja mani tiktāl, ka, atstājot sev kādas divsimt pesetas, visu mūsu naudu es atdevu klostera priekšniecei, labajai mātei Morellai, lai godinātu svētās Terēzes piemiņu.

4. nodala

Lija. Granadas stacijā cauri uzgaidāmās telpas slapjajiem logu stikliem Stīvens redzēja, kā no eikaliptu lapām krita ūdens lāses, šūpodamās asajā, aukstajā vējā, kas pūta no Sjerranevadas kalniem. Mitrās dzelzceļa sliedes aizstīdza kaut kur tuksnesīgajā tālumā. Peirā ceļasoma un Stīvena čemodāns bija nolikti telpas stūri.

Pēc divreizējas pārsēšanās un uzturēšanās pretīgi netīrā, pēc urīna smirdošā vagonā Stīvens un Peirā šeit iebraukuši četros no rīta. Valdīja pilnīga tumsa, lija lietus. Kad uzausa gaisma, viņi kājām devās uz Alhambru, taču šis pasākums pārvērtās pilnīgā bezjēdzībā. Lietusgāzē marmora kolonnas un mauru arkas likās tik neatbilstošas kā kāzu torte bērēs. Lauvu pagalmā pludoja ūdens, pilsētas panorāmu sedza migla. Stīvens un Peirā klusēdami atgriezās viesmīlīgajā stacijas pajumtē. Vēl kvēlodams taisnīgā sašutumā, Stīvens paziņoja, ka par tālāko neuzņemas nekādu atbildību, un ignorēja jebkuru drauga lūgumu, ļaudams viņam vienam doties uz tirgu.

Kopš tā brīža bija pagājusi jau vairāk nekā stunda — šī kavēšanās diezin vai varēja uzlabot Stīvena garastāvokli. Viņš nekādi nespēja samierināties ar domu, ka šim ilgi lolotajam ceļojumam tik grūti vāktie līdzekļi ir bezrūpīgi ar vienu rokas mājienu aizlaisti vējā. Vēlreiz palūkojies stacijas pulkstenī, viņš ievēroja, ka lietus, kas jau pirms brītiņa bija sācis pierimt, ir pilnīgi pārstājis. Tad pa logu viņš ieraudzīja vieglus rateļus, kuros bija iejūgts mazs ēzelītis, — pajūgs jautri pieripoja pie stacijas galvenās ieejas un apstājās. Stīvens izgāja ārā. Ekipāža izskatījās krietni labāka, nekā to varētu gaidīt, un Stīvens. neraugoties uz sašutumu, bija patīkami pārsteigts.

—     Kur jūs to dabūjāt?

—   Tirgū no čigāna. Tici, man izdevās labs darījums. — Peirā bija lepns. — Skaties, braucamais ir viegls un vēl pavisam izturīgs. Ēzelītis gan ir mazs, taču ļoti spēcīgs. Viņa saimnieks šķiroties raudāja.

Žeroma balsī bija tik skaidri saklausāma vēlēšanās samierināties, ka Stīvens nedaudz atmaiga.

—    Jūs, protams, varējāt nopirkt ari ko sliktāku.

—     Paskaties šeit. — Peirā norādīja uz sainīšu grēdu, kas bija sakrauta ratiņu sēdeklī. — Visus šos produktus es nopirku par pārpalikušām pesetām. Maize, banāni, siers, vīns. Kopā ar mūsu šķiņķi visa tā mums pietiks nedēļu un varbūt pat vairāk.

Debesis noskaidrojās, no mākoņu malas atspīdēja saule, un vienā mirklī tās siltie stari sasildīja zemi, viss kā pēc buivja mājiena pārvērtās. Kļuva gaiši un jautri, ar kaļķiem balsināto māju jumtu malās mirdzēja lietus lāses, eikaliptu^ zaros iečirkstējās kāds putnelis, un, kad Stīvens iedomājās, kā viņš kopā ar Peirā brīvi un neatkarīgi dosies uz jauniem nepazīstamiem novadiem, gaidāmais ceļojums viņam sāka likties jautrs, aizraujošs piedzīvojums un noskaņojums uzlabojās.

—    Nu, kustamies.

Braucēji iekrāva savas mantas rateļos un devās ceļā. Ēzelītis bez mudināšanas cītīgi vilka rateļus. Drīz viņi izkļuva no pilsētas un virzījās uz priekšu pa platu ceļu, kuru apēnoja vīģes koki ar savainotiem stumbriem. Blakus ceļam bija redzami kukurūzas, saulespuķu un tabakas lauki. Visur ziedēja mimozas, bugenvili un savvaļas ģerānijas. Tad parādījās apelsīnu koku birzis. Koku zarus pie zemes lieca augļu svars, apelsīni gan vēl bija zaļi un atgādināja mazas vaska bumbiņas. Stīvens sēdēja uz rateļu šaurā sēdekļa un sajūsmināts ieelpoja aromātu piesātināto gaisu, priecājās par ainavu, par gaismas un ēnu rotaļu starp koku stumbriem, par dzidro ūdens mirgojumu apūdeņošanas kanālos. Paslepus viņš raudzījās ceļabiedrā.

—    Labi, ka esam tikuši vaļā no tiem piesmakušajiem vagoniem. Mūsu ceļš ved caur Santafē un Lohu, vai ne? Bet pēc tam pāri kalnu pārejai?

—    Jā, pāri Sjerra Tehea. Es mērijā papētīju kaiti.

Diena bija galā, un pamazām krēsloja. Draugi nogriezās no lielceļa un, atstājuši aizmugurē brīnišķīgo Henilas ieleju, virzījās augšup pa Sjerras piekalni. Visapkārt nebija manāmas ne mazākās cilvēku mītņu pazīmes, bet šaurā aiza, kas bija apaugusi ar augstām priedēm, solīja labu apmetnes vietu. Viņi izjūdza ēzelīti un, sapinuši viņam kājas, palaida pļaviņā, kurā auga asa zāle. To šis apbrīnojamais dzīvnieks sāka tūlīt mierīgi plūkt. Lai lieki nenoņemtos ar uguns kuršanu, viņi paši gluži labi pavakariņoja ar vīnu, maizi un sieru. Iestājās klusa, silta bezmēness nakts. Viņi apgulās dienā saules sasildītajās smiltīs, kas bija klātas ar priežu skujām, un Stīvens gandrīz acumirklī iemiga.

Brīnišķas dienas ritēja cita aiz citas, saulainas, taču ne pārāk karstas. Visapkārt pletās zaļi, auglīgi lauki un dārzi, retumis bija sastopamas viensētas, kuiās uz māju sarkanajiem dakstiņu jumtiem žāvējās okerdzeltenās kukurūzas vālītes. Dobēs gatavojās melones, zeltaini salmi lidinājās ap kūlēju ķēdēm. Stīvens un Peirā brauca nesteidzīgi, bieži apstājās, lai zīmētu vai koku paēnā uzstādītu savus molbertus un gleznotu ainavu. Mežģīnēm līdzīgo viegli dzidro mākoņu mainīgās aprises debesīs izstaroja neizsakāmu skaistumu, zemajā krūmājā neapklusdamas dūca bites, ultramarīna debesu fonā tālumā kvēloja lauku baznīciņas dakstiņu jumts. Jasmīnu aromāta pārpilnais gaiss reibināja kā vīns. Vakaros viņi gatavoja maltīti no saviem krājumiem, bet pēc vakariņām Peirā sameklēja savu okarinu un spēlēja to cikādu pavadībā vai arī, vērodams Piena Ceļa zvaigžņu spieta pienbalto atspīdumu zilgani melnajās debesīs kā arābu pasakā, uzsāka plašus, dziļdomīgus monologus, kurus Stīvens klausījās tikai pa ausu galam. Tie bija zinātniski spriedelējumi par daždažādiem tematiem: sākot no Kompostelas svētā Jago dzīvesstāsta, beidzot ar korķakoku audzēšanu, no Ferdinanda un Izabellas līdz Itas virspriestera mīlas lirikai — pēc tam Peirā likās uz auss, romantiski patētiskā tonī deklamēdams spāņu dzejas rindas:

Un zemē es apmetni sviedu,

Un miegā iegrimu es…

5. nodala

Trešās nedēļas beigās viņu ceļojumā notika jūtamas pārmaiņas. Kalni negaidot bija pienākuši gluži tuvu, bet zaļie pakalni palikuši aizmugurē; ceļš sadalījās — priekšā bija stāva taka, kas vijās starp mežonīgām, tuksnesīgām klintīm. Visapkārt — neviena kociņa, ne mazākā patvēruma no svelmes, tikai kaila, saplaisājusi, saules izdedzināta zeme, aizas un klintis, līdzīgas dīvaina izskata cietokšņa mūriem un torņiem. Saule žilbināja acis, reizēm taka gandriz stāvus veda augšup. Lai atvieglotu savam mazajam, čaklajam ēzelītim dzīvi, Stīvens un Peirā izkāpa ijo ratiņiem un gāja kājām.

Dienu no dienas kveldēja dedzinoša saule. Pat ķirzakas, līdzīgi žagariņiem, gulēja pilnīgi nekustīgas saules nokarsētās klinšu spraugās. Spilgtās un tīrās dabas krāsas — sarkana, dzeltena, violeta un brūna — izdegušas un nobālējušās saules ēzē, šim pirmatnējam, mežonīgajam, tuksnesīgajam novadam piešķīra atbaidošu lieliskumu.

Naktsguļai draugi uzmeklēja staip klintīm mazu līdzenu zemes gabaliņu. Miegs viņiem bija modrs, bet rīta pusē Peirā krampji tā savilka rokas un kājas, ka viņš tik tikko spēja pakustēties. Taču cita ceļa un arī citas izvēles nebija: vajadzēja iet uz priekšu, un viņi gāja visu nedēļu. Ass svilinošs vējš grieza virpuļos ceļa putekļus un svieda smiltis acīs. Ēzelītim trūka ganību, un viņš sāka zaudēt spēkus. Pašu krājumi, pat slavenais šķiņķis, bija gandrīz izsīkuši. Devītā dienā pievakarē viņi nonāca augstā plakankalnē un Stīvena noskaņojums nedaudz uzlabojās, kad manīja cilvēku mītņu pazīmes. Drīz viņi ieraudzīja zemnieku ar kapli apstrādājam kukuržņainu brūnu zemi. Uz ceļa paiādījās vientuļš stāvs: sieviete jāšus uz mūļa ar vecu atvērtu lietussargu virs galvas. Kāds cilvēks, vākdams no pundurkociņa olīves, paslepšus vēroja ceļotājus. Un, lūk, priekšā balts ciematiņš, no tālienes tas atgādināja līdzenumā izmētātu, saules izbalinātu kaulu kaudzi.

Ceļa grūtības Peirā padarīja rūcīgu, taču, tuvojoties ciematiņam, viņš kļuva mundrāks un atguva parastās runas dāvanas.

— Mēs, bez šaubām, šeit atradīsim fonda[33]. būs patīkami atkal sajust jumtu virs galvas.

Viņi devās uz priekšu pa vienīgo aldea[34] šauro, akmeņiem bruģēto ieliņu. Namu ēnā pie sliekšņiem uz zemiem soliņiem sēdēja sievietes melnos tērpos un, pagriezušas ielai muguru, pina mežģīnes. Peirā uzrunāja vienu no viņām un jautāja, kur tuvumā ir iebraucamā sēta. Tā atradās zemā pussabrukušā namā pašā ciemata nomalē un atgādināja nekārtīgi sagāztu akmeņu kaudzi netīrā sētvidū, kur piesieti garlaikojās vairāki ēzelīši. Aiz mājas auga ricinauga krūms, tā rožainie ziedu čemuri bija kļuvuši blāvi un putekļos nomelnējuši. Mājas iekšienē valdīja pustumsa. Uz zemes klona pannā dūmoja ogles, pie galda daži vīri dzēra vīnu no melna ādas maisa. Peirā pasauca saimnieku, tas izrādījās neveikls, smagnējs puisietis ar mazām ačelēm un garu, bārdas rugājiem apaugušu zodu, viņš negribīgi piecēlās no galda, uz kura stāvēja vīna maiss.

—     Mans draugs, mēs esam ceļotāji, ārzemnieki, pareizāk būtu teikt — ceļojoši mākslinieki un, par nelaimi, patlaban esam nokļuvuši giūtā stāvokli. Vai jūs nebūtu tik laipns un nedotu mums gan pajumti uz vienu nakti, gan ēdienu? Mēs pateicībā uzzīmētu jūsu vai arī jūsu labās dzīvesbiedres portretu.

Saimnieks uzmanīgi nesteidzoties aplūkoja Peirā.

—   Mēs priecājamies, ja spējam senioram pakalpot, cik tas ir mūsu spēkos. Nevienu mēs nedzenam prom no sava sliekšņa. Bet, pirmkārt, man nav vajadzīgs portrets un, otrkārt, man nav sievas.

—   Tad, ja vēlaties, mēs varam izgatavot jūsu viesnīcai izkārtni.

—   To es nepavisam nevēlos, senjor. Tāda lieliska viesnīca kā manējā var iztikt bez izkārtnes.

—     Tādā gadījumā varbūt jūs mīlat mūziku, es jums varu uzspēlēt.

—    Zvēra pie Gvadalupas svētās jaunavas, senjor, vienīgais, ko nevaru ciest, ir mūzika.

—     Tad, svētās jaunavas vārdā, sakiet beidzot, kā mēs jums varam pakalpot?

—     Jūs, senjor, varat ienākt, labi paēst un saldi izgulēties. Bet par to, protams, jums vajadzēs samaksāt.

—    Bet es jau jums teicu… mēs esam nabaga mākslinieki.

Saimnieks pakasīja zilgano zodu un pašūpoja galvu.

—    Nabags nevalkā labu apģērbu un nebrauc ar labu ēzelīti un. mantām ratos.

Peirā bija apjucis, tomēr nepadevās:

—   Tas ir pareizi… bet tomēr pašreiz naudas mums nav.

Saimnieks savu aso skatienu pievērsa vienam un otram. Dabiskā zemnieka atjautība viņā apvienojās ar pašcieņu.

—    Tad lai tas būtu kaut kas, kam ir kāda vērtība… Man daudz nevajag… Tikai, protams, ne jau gleznas, bet gan kaut kas ne sevišķi dāigs no apģērba vai, piemēram, — viņš paskatījās uz saviem novalkātajiem, caurajiem zābakiem, — pāris stipru zābaku.

Žeroma sejā atspoguļojās vesela gamma pārdzīvojumu. Tomēr pēc neilgas klusēšanas viņš ar galvas mājienu piekrita.

—    Šis nelietis tur mūs savās rokās, — viņš Stīvenam pie auss nomurmināja. — Taisnība bija Napoleonam, kad viņš teica: "Nekad neuzticies cilvēkam ar garu zodu." Un tomēr mums ir jāpaēd!

—    Labāk lai ņem manus svārkus, — teica Stīvens.

—    Nē, — ietiepīgi iebilda Peirā. — Es viņam atdošu savus zābakus. Tikai, protams, šos vecos. Man rezervē vēl ir viens labāks pāris.

Nevērojot visu stāvokļa izmisīgumu, Stīvens nevarēja atturēties nepasmaidījis un novērsās: pašreiz Žeroms ļoti maz atgādināja jautru trubadūru! Stīvens izgāja sētā, izjūdza ēzelīti un ieveda stallī. Ēzelīti notīrījis, viņš atnesa pamatīgu siena klēpi un, apsēdies pie ieejas uz soliņa, stoiski gaidīja vakariņas.

Dūmainajā istabā vakariņas galdā parādījās tikai ap desmitiem un bija tikpat nožēlojamas kā šī mājvieta. Tajās bija gaspačo — auksts ūdeņains strebeklis no gurķiem un tomātiem, bet aizdaram izmantota sastāvējusies rūgta eļļa —, rupjmaizes dona ar plāniem, sausiem, pēc ķiplokiem smaržojošiem kaltētas mencas gabaliņiem.

—     Mans Dievs, saimniek, kas tas par ēdienu?! — iebilda Peirā.

—     To sauc par bacallao [35] , senjor. reta. izcili garšīga jūras zivs. Tās zvejo ļoti tālu no šejienes.

—   Jā, patiešām redzams, ka šī zivs nākusi no tālienes. Bet vīns… — Zeroms nodzēra malku un saviebās.

—     Vīns ir labākais visā novadā. Un bez liekas slavināšanas varu teikt, iespējams, ka tas ir vislabākais Andalūzijā. — Un saimnieks vēl ilgi ar cildinošiem izteicieniem slavināja šo duļķaino šķidrumu, kas koda mēlē kā stiprs etiķis.

Vajadzēja vien samierināties ar to, kas ir. Pēc vakariņām, kad beidzot viņi varēja izstiepties uz salmiem tukšā šķūnī blakus kūtij, draugi jutās atviegloti.

Bet no rīta viņi atkal devās ceļā pa saules izkveldēto, skumīgo līdzenumu. Tikai retumis kāda neliela sudrabaino olīvkoku birztaliņa atdzīvināja ainavu. Vienīgā pazīme, kas liecināja, ka tuvumā mīt cilvēki, bija kukurūzas lauki, kuros sauso stiebru biežņā klaiņoja melnu kazu ganāmpulki: tās, skumīgi galvas nokārušas, sacēla putekļu mākoņus. Kur tad ir smagie vīnogu ķekari, sulīgās vīģes un sarkanie granātāboli, kurus bija sasolījis Peirā, apgalvodams, ka ceļā varēs izmantot bagātīgās dabas dāvanas? Visu dienu viņi pārtika vienīgi no nevārītiem kukurūzas graudiem un negatavām olīvēm, piekožot klāt maizes gabalus, ko atvadoties negaidot bija iedevis saimnieks. Stīvens šo drūmo situāciju uztvēra ari ar humoru. Spartiskais ēdiens viņu maz sarūgtināja, bet šajā dīvainajā, spokainajā ainavā brīžiem viņam atklājās kaut kas iztēli rosinošs, kas lika tvert rokās zīmēšanas albumu. Taču paša filantropijas upuris — Peirā drūmi soļoja blakus ēzelītim un bija pavisam zaudējis dūšu. Neskaidri pie sevis murminādams, viņš vicināja nūju un — kas laiku pa laikam ar viņu bija novērots jau agrāk — pēkšņi sāka rīkoties pavisam muļķīgi kā bērns, viņš gražojās un kļuva pilnīgi neciešams. Vakarā viņi apmetās kāda izžuvuša strauta gultnē un paēda konservu kārbā izvārītu kukurūzas biezputru; kārbu Stīvens bija atradis ceļmalā.

Beidzot Peirā pārtrauca nomācošo klusēšanu:

—      Šie jaunie zābaki ir paredzēti pastaigām Parīzes ielās, tie man šausmīgi grauž kājas. Uz papēža ir uzberzta milzīga čulga. — Bridi klusējis, viņš atkal ierunājās: — Baidos, ka esmu tevi iepinis nelāgā pasākumā. Esmu kļūdījies, vērtēdams šī novada dabu; tā ir tik nabaga un neauglīga līdz pat Kadisai, ja vien var ticēt tam nelietim — draņķīgajam iebraucamās vietas saimniekam. Šajā novadā mēs esam zaudējuši pat tās priekšrocības, kādas ir nabagiem, jo šeit visi. mūs uzskata par pārtikušiem cilvēkiem. — Pēc klusuma brīža viņš piebilda: — lr tikai viena izeja — atteikties no ilgā, kaut arī taisnā ceļa uz Sevilju. Kad mēs aizkļūsim līdz Lerai, mums vajadzēs doties lejup uz ostas pilsētu Malagu. Es domāju, ka tur mēs atgriezīsimies civilizētā sabiedrībā un varēsim nedaudz atpūsties. Bet pēc tam, ja tas ir tik ļoti nepieciešams, varēsim no jauna turpināt ceļojumu.

Stīvens bridi pārdomāja šo priekšlikumu — vissapratīgāko no visiem, kādus pēc viņu nokļūšanas Spānijā Zeroms bija ierosinājis. Žēl bija atteikties no ieceres, taču bez graša kabatā turpināt vilkties pa šo tuksnesi acīmredzot nebija iespējams. Stīvens piekrītoši pamāja ar galvu.

—      No šejienes līdz piekrastei nav vairāk kā simts četrdesmit kilometru.

Peirā novilka zeķi un norūpējies aplūkoja kāju.

—    Cik ātri mēs varam turp nokļūt?

—      Virzoties uz priekšu tādā tempā kā pašreiz — apmēram pēc nedēļas.

Aiz vāji kvēlojošā ugunskura bija dzirdama skumja nopūta.

—      Mans draugs, baidos, ka man vajadzēs iestāties baskāju ordenī ātrāk, nekā biju domājis. Ļoti šaubos, vai rit es varēšu uzaut šos zābakus.

6. nodala

Pēc trim dienām viņi vēl bija tikai pusceļā starp Leru un Malagu, un pasākums kļuva pavisam nelāgs. Pusdienā viņi, kā parasts, apstājās atpūsties un apsēdās ceļmalā korkakoku ēnā. Saule lauzās caur zema kociņa zariem un

? ?

svieda uz smilšaino nogāzi kustīgus, mirgojošus zibšņus. Apgāzto rateļu ēnā nekustīgi stāvēja ēzelītis, atgādinādams no māliem veidotu statueti. Stīvens saplēstā, piesviedrētā kreklā, netīrs, neskuvies, saulē nomelnējis, bija ļoti līdzīgs klaidonim. Peirā sēdēja, novilcis zābaku un uzlocījis bikšu staru līdz celim. Parasti viņš kā vecmeita neļāva pievērst sev citu cilvēku uzmanību, bet šoreiz, klusu ciezdams, noskatīja kāju un tad pievērsās Stīvenam:

—    Kāja mani ir nomocījusi. Varbūt tu palūkosi?

Garāmiedams Stīvens pavirši pameta skatienu uz viņa

kāju un tad, pietiekami satraucies par pamanīto, aplūkoja to daudz rūpīgāk. Viņš zināja, ka noberztais papēdis Peirā traucē (ne vienu reizi vien Peirā, novilcis ciešos zābakus, vilkās aiz ratiņiem basām kājām pa putekļaino ceļu), tomēr viņš nekādi nespēja iedomāties, ka stāvoklis ir tik ļauns. Peirā kājai visa pēda bija stipri pietūkuši, iekaisušajā papēdī bija redzama strutojoša brūce.

—    Nu, kā? — Peiiā uzmanīgi vēroja Stīvenu.

—   Turpmāk jūs kājām vairs neiesiet. — Stīvens runāja mierīgi, taču noteikti. — Vismaz pašreiz.

—    Bet kas kait manai kājai, kā tu domā?

—    Liekas, ka jūs esat ļāvis brūcē iekļūt netīrumiem. Mēģināsim kaut ko darīt.

Stīvens izņēma no čemodāna tīru kreklu un noplēsa no tā vairākas strēmeles. Samērcējis lupatu ūdenī, kuru viņi vienmēr vadāja līdzi vīna pudelē, viņš rūpīgi izmazgāja brūci un ar mitru drānu ne pāiāk cieši apsēja kāju.

—    Nu. kā?

—    Vēsina… Patiesi, kļuva it kā drusku vieglāk.

Līdz šim Stīvens bija uzticējis visu izlemt Peiiā, bet tagad viņš saprata, ka vadības groži jāņem savās rokās. Sākumā viņš apsvēra, vai viņiem negriezties atpakaļ uz Leru, bet, tā ka tas bija nabadzīgs ciematiņš, gandrīz vai lauku apdzīvota vieta, Stīvens nolēma doties uz priekšu. Malaga viesa lielāku uzticību, un tur jānokļūst pēc iespējas ātrāk.

Viņš iejūdza ēzelīti, palīdzēja Peirā iekāpt rateļos un iekārtoja viņu aizmugures sēdeklī, tad viņi devās tālāk. Stīvens . soļoja blakus ēzelītim un mudināja viņu pasteigties, bet stāvos kāpumos gāja ratu aizmugurē un tos stūma. Tā bez apstāšanās viņi virzījās uz priekšu visu dienu un ap pieciem nonāca pie Kasabas ciema.

Ciema centrālajā laukumā Stīvens uzrunāja kādu jaunieti, kas smēla no akas ūdeni, un lūdza parādīt, kur dzīvo ārsts.

—    Kasabā mums nav mēdico[36].

—    Nav ārsta?

Jauneklis noraidoši pašūpoja galvu.

—   Vajadzības gadījumā ārsts pie mums brauc vai nu no Leras, vai no Malagas. Bet mums ir ļoti labs famiaceutico[37].

—    Kur viņu var atrast?

—    Es tūlīt jūs, senjor, pavadīšu.

Jaunais cilvēks izturējās ļoti laipni un pieklājīgi. Viņš izvadīja viņus pa šauro ieliņu labirintu un apstājās pie nama, pie kura durvīm sarkanzilibaltā stabā karājās izkārtne "Barberia " [38] . Stīvens palīdzēja Peirā izkāpt no ratiņiem, un viņi iegāja namā.

Gara auguma neparasti kalsns cilvēks pelēkā jakā nesteidzīgi apgrieza kādam zēnam matus. Šim cilvēkam bija bāla, noslēgta, skumīga seja, kādas bieži sastopamas Kastīlijas iedzīvotājiem, un kaut kāds atsvešināts, it kā no viņpasaules vērsts skatiens, kas varētu liecināt par viņa gatavību pārkāpt dzīvības slieksni.

—     Manam draugam sāp kāja. Vai es varētu jūs lūgt to apskatīt?

—    Apsēdieties, lūdzu.

Frizieris turpināja darbu — nesteidzīgi, melanholiski ar pašcieņu. Pēc minūtēm piecām matu griešana bija pabeigta. Viņš nopurināja salveti, salocīja to, novāca šķēres un tad pievērsa ceļotājiem savu sapņaino skatienu.

—    Esmu jūsu rīcībā.

Peirā attina saiti un pacēla augstāk pēdu. Frizieris apskatīja rētu.

—    Vai jūs esat brāļi?

—    Nē, es jau jums teicu — draugi.

—    Jūs neesat spānieši?

—    Nē, — teica Stīvens. — Es esmu Ingles[39].

—     Ak Ingles. Jums ir paveicies, ka šai drūmajā laikā esat Spānijā. Bet ar ko jūs nodarbojaties? Un no kurienes jūs esat šeit pie mums ieradušies?

—     Mēs esam mākslinieki… gleznojam… Mēs nākam no Granadas.

—    Tas nav viegls ceļš. It sevišķi ar tādu kāju. Un kurp jūs dosieties?

—    Uz Malagu.

—    Skaista pilsēta. Mēs ar sievu tur pavadījām medus mēnesi. Tagad viņa jau Dieva mierā debesu valstībā. Bet pats es esmu no Saragosas. Vai tajā pilsētā jūs neesat bijuši? Tā atrodas pie Ebro. Esmu dzimis pie Laseo, upe bija redzama pa logu. Ak! Ak! Droši vien nekad es vairs to neredzēšu! Nu, bet tas arī nav tik svarīgi. — Viņš uzmanīgi ar rādāmo pirkstu uzspieda pēdai. — Vai sāp?

—     Ne sevišķi, — atbildēja Peirā. Mazajā pustumšajā istabelē viņa seja likās ļoti bāla, un Stīvens saprata, ka viņš melo.

—    Bet tā… Paskatīsimies, ko tur var darīt.

Frizieris atvēra dēļu skapja durvis un tur plauktā milzum daudzo, dažādo pudelīšu vidū sameklēja burciņu ar dzeltenu ziedi. Ar kaula lāpstiņu viņš uzmanīgi apzieda ievainojumu un teica:

—     Šo smēri es izgudroju pats. Tā irvienkārša, bet nomierina sāpes.

—    Vai tā palīdzēs?

—     Bet kā jūs domājat?

Ievainojumu nosedza ar vati, ne pārāk cieši apsēja ar marles saiti, un, tāpat kā pēc pirmās pārsiešanas, Peirā atviegloti cerīgi nopūtās.

—   Muchas gracias, senorf[40] Jūs mani atmodinājāt jaunai dzīvei.

Stīvens piecēlās, mirkli svārstījās, viņš ļoti samulsis, tomēr konsekventi teica:

—    Redziet, tā sagadījies… Mums pašreiz nav ne graša. Taču, tikko mēs nonāksim Malagā, mūsu stāvoklis uzlabosies. Sakiet, lūdzu, cik mēs jums esam parādā, un es šo summu pēc nedēļas jums atsūtīšu.

Frizieris pavērās Peirā, tad Stīvenā un karaliskā žestā pacēla roku.

—     Ne vārda vairāk, draugs. Par šo nieku, ko es darīju, jūs jau pateicāties man ar labu vārdu. Taču es dodu jums padomu, tikko ieradīsieties Malagā, nekavējoties ne mirkli, paradiet kāju ārstam. — Viņš uzmanīgi paskatījās Stīvenā un, kad viņi jau gāja uz durvīm, pusbalsī piebilda: — Kāja man nepatīk. Līdzīgos gadījumos vienmēr var gaidīt neparedzētas sekas.

Drūma priekšnojauta pirmo reizi aptumšoja Stīvena dvēseli — it kā mākonītis aizsedza sauli. Bet Peirā, gluži otrādi, likās kļuvis jautrāks. Kad viņi devās prom no ciemata, viņš skaļi slavēja savu labdari un ar sevišķu daiļrunību — viņa dziedniecības prasmi, salīdzinādams to ar oficiālo medicīnu, pēla pēdējo. — Jau sen es esmu zaudējis tai jebkādu uzticību, — paziņoja Peirā. Viņš gari un plaši izklāstīja dažādu ziežu un ierivēšanās līdzekļu labo ietekmi: par augu eļļas un vīna ārstnieciskajām īpašībām, dziedinot ievainojumus, par balzamiem, rozmarīnu un vāramo sāli, par ārstniecisko zāļu reti sastopamiem uzlējumiem, kuru saturā ir vīraks, bergamots un ambra, un, ja tos gatavojuši Austrumu alķīmiķi, tie izārstē vienā naktī… Viņš apgalvoja, ka var nešaubīties par to, ka šī labestīgā Kasabas friziera dzīslās rit seno mauru asinis. Pēc daudzu stundu ilgās klusēšanas šie runasplūdi atstāja ļoti dīvainu iespaidu, un Stīvens augošā satraukumā pie sevis atzīmēja, ka Peirā vaigi ir nedaudz sasārtuši. Viņš atkal, un šoreiz jau daudz skaidrāk, izjuta nepieciešamību steigties.

Sākumā ceļš nebija smags un viņi virzījās uz priekšu diezgan strauji. Kad metās krēsla, bija laiks aplūkoties pēc vietas naktsguļai. Tālumā, nopļautas druvas malā, kur ganījās dažas aitas, Stīvens ieraudzīja lielu šķūni. Tā bija veiksme. Ar svaigu sienu piebāzts šķūnis solīja ne vien labu naktsguļu, bet ari barību ēzelītim. Stīvens ienesa Peirā no rateļiem šķūnī un tad, nepieciešamības mudināts, pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem noķēra kazu un izslauca to. Rateļos atrada dažas zaļas kukurūzas vālītes, kuras viņi bija sarūpējuši pirms pāris dienām. Pēc stundas Stīvens jau bija izvārījis kukurūzas putni kazas pienā.

—     Kā jūs jūtaties? — viņš jautāja Zeromam pēc vakariņām.

—    Mans draugs, mani dziļi aizkustina tavas rūpes un uzmanība.

—    Nieki… bet kā kāja?

—     Sāp, protams, tomēr es to vērtēju kā pozitīvu simptomu. Ja šodien man izdosies labi izgulēties, rīt es būšu jau pilnīgi vesels.

Tomēr izgulēties Peirā neizdevās. Visu nakti viņš nemierīgi grozījās, stenēja, krekšķēja un kaut ko klusi burkšķēja, bet rītausmas pelēkajā gaismā Stīvens ievēroja, ka viņam acīmredzami bija kļuvis vēl sliktāk. Tagad Stīvens satraucās vairs ne pa jokam: viņš saprata, ka aprūpējams ir smagi slims cilvēks, un baidījās vēlreiz apskatīt kāju šādos apstākļos. Rateļos viņš ielika sienu un palīdzēja Peirā aizklumburēt no šķūņa līdz tiem, papūlējās pēc iespējas labāk viņu tur iekārtot, tad steidzīgi devās ceļā.

Atpūties un labi paēdis, ēzelītis mundri soļoja uz priekšu. Stīvens, kā vienmēr, palīdzēja tam pārvarēt stāvās kraujas, un tādējādi viņi diezgan ātri virzījās uz priekšu. Ja tikai līdz naktij izdotos sasniegt Malagu — par iespēju vēl vienu nakti pavadīt ceļā Stīvens baidījās pat domāt, — viņš tūlīt dosies uz konsulātu lūgt palīdzību. Tādā lielā ostas pilsētā noteikti jābūt angļu vai franču konsulātam. Tā viņš gāja un gāja, dzina ēzelīti un apstājās tikai uz brīdi, lai iedotu padzerties Peirā, kuram bieži slāpa. Kad Stīvens sniedza Peirā pudeli, viņš juta draugu degam kā ugunī. Ceļš atkal kļuva sliktāks un stāvā serpentīnā veda augšup uz zobaino kalnu grēdu, kur, nonākuši un pārvarējuši cilpveidigo nobraucienu, viņi atkal atradās gandrīz pilnīgi stāvas kalna nogāzes priekšā, kurā vajadzēja tikt augšā. Iespējas atpūsties vairs nebija. Pusdienlaikā Stīvens virs rateļiem no nūjas un segas sameistaroja kaut ko līdzīgu baldahīnam. Peirā bija nedaudz nomierinājies un apklusis. Acīmredzot viņš gulēja pusnemaņā. Visa viņa mākslotā bravūra bija pazudusi, bieži viņš jautāja, vai nav jau redzama Malaga.

Arī Stīvens tagad nereti atskatījās pār plecu, it kā cerēdams uz kaut kādu brīnumu, ka no kaut kurienes pēkšņi varētu parādīties ekipāža — nu kaut vai pavisam veca, nolietota, visviens, kāda, — lai tikai ātrāk palīdzētu nokļūt galā. Taču apkārtnē nekas nebija manāms.

Kad saule jau virzījās uz rietu un no granīta bluķiem, kas šai tukšajā vietā rēgojās visapkārt, pa putekļaino zemi sāka stiepties garas ēnas, bezpalīdzības un gandrīz vai panisku baiļu izjūta sagrāba Stīvenu. Šie tuksnešaini kailie pakalni, šī pirmatnīgā mežonīgā daba jau pati par sevi uzjundīja skumjas, paralizēja gribu, lika sirdij sāpīgi sažņaugties. Stīvens bija pilnīgi zaudējis spēkus, bet mazais ēzelītis, kā plēšas cilādams sviedriem noplūdušos tumšos sānus, galvu nodūris, spītīgi vilkās uz priekšu, likās, ka arī viņš cīnās ar pēdējiem spēkiem. Taču līdz piekrastei vēl joprojām bija atlikuši ne mazāk kā divdesmit kilometru.

Viņi uzrāpās vēl vienā pakalnā, un no tā virsotnes Stīvens ieraudzīja vairākas tuvu cita citai piespiedušās mājvietas. Tas bija mazītiņš, pēc izskata nožēlojams kalnu ciematiņš — apmēram trīsdesmit alas, iekaltas šaurā klinšu plaisā. Dažas izkāmējušas cūkas, aplipušas ar sakaltušiem dubļiem, rakās atkritumu kaudzē netālu no pussabrukušas akas. Neiedomājama netīrība, nabadzība un pamestība valdīja visapkārt. Nevienas cilvēciskas būtnes tuvumā nebija.

Stīvens apstājās pie akas un paskatījās augšup uz kailajām alu apmetnes akmens sienām. Visas dzīvojamās telpas atradās augstu virs ceļa kanjona krastos. "Man ir nepieciešama palīdzība," domāja Stīvens. Viņš atstāja rateļus pie akas un sāka rāpties augšup pa stāvo krauju. Taciņas nebija, kalna akmeņainā nogāze bija saplaisājusi un grambām klāta un zem kājām bruka. Stīvens vairākas reizes zaudēja līdzsvaru, tomēr viņam izdevās noturēties kājās un nenokrist. Beidzot, lienot jau četrrāpus, viņš gandriz jau bija sasniedzis malējo mājokli, kad paslīdēja kāja un viņš kūleniski ripoja lejup. Viss klāts netīrumiem un asiņainām skrambām, viņš paguva piecelties stāvus, kad kādas alas ieejā parādījās cilvēks ar spainīti rokās, izbēra no tā atkritumus un uzsauca Stīvenam, lai viņš vācas prom.

"Viņi domā, ka esmu piedzēries," izmisis pie sevis nomurmināja Stīvens.

Viņš piecēlās, pie akas piepildīja ar ūdeni savu pudeli, padzirdināja ēzelīti un devās atkal tālāk. Pagāja vēl divas stundas. Cik lielu ceļa gabalu pa šo laiku viņi bija veikuši — Stīvenam trūka priekšstata. No austrumiem ātri tuvojās nakts, ietīdama debesis melnā apmetnī. Stīvens ar šausmām lūkojās apkāit, jo nezināja, ko iesākt. Pēkšņi tālumā, akmeņainā ceļa malā, viņš ieraudzīja mazu baltu namiņu ar piebūvi. Saņēmis dūšu, viņš apņēmīgi devās turp.

Kad mājiņa jau bija gluži tuvu, tās zemās durvis atvērās un uz sliekšņa iznāca sieviete. Viņa stāvēja, noliekusi galvu sānis, un likās klausāmies viņa soļu troksnī. Pēc izskata viņai varēja būt apmēram sešdesmit gadu. Smagnējie, stingrie sejas vaibsti, ļoti tumsnējā āda, pilnīgās, zilganās lūpas un plakanais deguns darīja viņu līdzīgu nēģerietei. Viņas druknais augums bija tērpts nonēsātā melnā kleitā. Acis bija izvelbtas, tumšas, dīvaini nespodras, un, pienācis tuvāk, Stīvens nodrebēja, jo katras acs zīlītes centrā varēja saskatīt trahomas dzelteno plankumiņu. Taču par to, ka šī sieviete ir akla, Stīvenu pārliecināja nevis plankumiņi, bet gan sastingusi pacietīgas padevības izteiksme viņas neredzīgajā sejā.

—    Senjora! — aizsmakusi skanēja Stīvena balss. Viņa rīkle bija izkaltusi, un mēle tik tikko spēja kustēties. — Mēs esam svešinieki šajā zemē un dodamies uz Malagu. Mans draugs ir slims. Lūdzu jūs, ļaujiet mums šeit pārgulēt.

Iestājās klusums. Sieviete stāvēja nekustīgi, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un Stīvens ievēroja viņas raupjos, aplauzītos nagus. Likās, viņa jūt gaisa kustību un cenšas kādā dīvainā, viņai vien zināmā veidā noskaidrot, vai nepazīstamais cilvēks ir teicis taisnību, vēl vairāk — saprast, kādi ir šie nakts viesi. Klusums ieilga. Tad, tāpat klusējot, sieviete pagriezās, piegāja ar zāli apaugušajai piebūvei un atvēra durvis.

—    Varat apmesties šeit. — Ar žestu viņa norādīja uz piebūves iekšieni. — Bet jūsu ēzelītim atradīsies vieta aiz mājas.

No šī negaidītā prieka, no apziņas, ka pēc tik ilgas klejošanas un nelaimēm viņi pēdīgi atrodas zem jumta, Stīvens zaudēja valodu. Viņš bija tik saviļņots, ka nespēja izteikt ne vārda, pat nepateicās saimniecei par viņas laipnību. Istabiņa bija trūcīga, bet tīra, ar māla klonu. Pie griestiem karājās petrolejas lampa, bet zem tās atradās galds un koka taburete. Stūrī uz koka guļamlāviņas bija matracis.

Stīvens palīdzēja Peirā izkļūt no rateļiem un aiznesa viņu līdz zemajai guļvietai. Draugu izģērbis, viņš nomazgāja no sejas ceļa putekļus un uzvilka viņam tīru kreklu. Marles apsējs ar vati vēl turējās uz kājas, un Stīvens to ari neaiztika. Pēc tam viņš ieveda ēzelīti kūtī, padzirdīja un iedeva tam no rateļiem visu atlikušo sienu, iedams ap piebūves stūri, viņš saskrējās ar saimnieci. Rokās viņa turēja māla bļodiņu ar biezu pupu strebekli.

—     Es atnesu jums vakariņas. Tas gan nav nekas sevišķs, bet var nākt par labu jūsu draugam.

Atkal Stīvens pirmajā mirklī apstulba. Attapies viņš teica:

—     Man trūkst vārdu, kā pateikties par jūsu labestību. Ticiet man, mēs jūs netraucētu, ja nebūtu nonākuši pilnīgā bezizejā.

—   Ja jums ir sliktāk nekā man, tad patiešām ir bēdīgi.

—    Vai jūs šeit mitināties viena?

—    Viena. Un, kā redzat, esmu akla.

—   Tātad jūs… jūs pati tiekat galā ar visu saimniecību?

—    Jā. Lūk, audzēju pupas. Kaut kā dzīvoju.

Viņa apklusa. Arī Stīvens neteica ne vārda, tad viņa lēni pagriezās un, smagi likdama soļus, švīkājot ar platajām pēdām, devās prom.

Stīvens bļodiņu ar strebekli aiznesa Peirā un. pacēlis slimnieku, sāka viņu pierunāt nedaudz iebaudīt, taču pēc divām trim karotēm bija spiests atkāpties. Zeroms ietiepās un ar nepatiku atgrūda karoti. Arī kāju viņš neļāva apskatīt. Lampa dega ar nespodru liesmu, bet viņš vienalga sūdzējās, ka gaisma griežot acīs. Drīz Peiiā iegrima pusnemaņā un visu laiku uzstāja, lai liek viņam mieru. "Ko darīt?" domāja Stīvens. "Mēs esam tik tālu aizgājuši, un tagad taču nedrīkst zaudēt dūšu. Bet no rīta viņš vairs nespēs turpināt ceļu, arī ēzelītis tikko turas kājās." Tad Stīvens atcerējās labās sievietes piedāvāto ēdienu — tas nedrīkst aiziet bojā. Apsēdies pie galda zem mirgojošās lampas, viņš steidzīgi ēda biezo strebekli, nenovēršot pētošu skatienu no slimnieka, kurš bridi pa brīdim pusmiegā kaut ko murmināja. Tas bija brīnišķīgs ēdiens, taču Stīvens to nespēja novērtēt — viņš nepārtraukti domāja, kā palīdzēt Peirā. Paēdis viņš paņēma tukšo bļodiņu un gāja uz māju. Sieviete pēc viņa klauvējiena iznāca ārā.

—    Vai no šejienes līdz Malagai tālu?

—      Tālu. Apmēram desmit kilometri, iespējams pat vairāk.

—     Varbūt uz turieni var aizbraukt ar autobusu vai carreton [41]?

—    Pie mums kalnos nekā tāda nav. Te brauc tikai ar tādiem ratiem, kādi ir jums.

Stīvens ar pūlēm pārvarēja stindzinošo nogurumu un piespieda sevi domāt. Desmit kilometru… Viņš bija pārliecināts, ka kājām šo attālumu spētu veikt trīs stundās. Ja izietu rītausmā, ap deviņiem varētu nokļūt konsulātā.

—     Senjora, rit no rīta, cik vien iespējams agri, man jādodas uz Malagu. Es savu draugu, ratus un ēzelīti atstāšu šeit. Neuztraucieties, pēc pusdienas es atgriezīšos. Vai piekrītat?

Aklā stāvēja, iesānis pagriezusies pret viņu, un skatījās kaut kur prom, tomēr likās, ka kaut kādā netveramā veidā viņa ar savām neredzīgajām acīm ieskatās Stīvena dvēselē.

—    Nē, man iebildumu nav. Tikai nesauciet mani par senjoru. Mani sauc par Luisu… Luisa Mendesa. Un nedomājiet, ka varat mani nobiedēt. Esmu jau sen aizmirsusi, ko nozīmē bailes.

Stīvens atgriezās piebūvē, vēlreiz paskatījās uz Peirā, nodzēsa lampu, ap kuru siltajā gaisā virpuļoja naktstauriņu bars, un apgūlās uz klona.

7. nodala

)

No rīta Stīvens pārvarēja pēdējo kalnu pāreju un, kāpdams lejup pa stāvo kalnu nogāzi uz Malagu, juta, ka vārs cerību stars apskaidro viņa prātu, ko bija pārņēmušas nomācošas domas. Beidzot taču viņš ir nonācis līdz Malagai! Šī pilsēta, kas puslokā pletās gar jūras līča krastu, ar molu droši aizsargāta, mirdzoša zeltā un namu baltumā uz tumšzilā Vidusjūras fona, visa rīta saules pielieta, ar saulstara iedegtām dzirkstīm katedrāļu torņu smailēs, Stīvenam šķita kā ilgota oāze pēc aizmugurē atstātā neauglīgā tuksneša. Kad viņš rīta agrumā devās prom, Zeroms Peirā bija kļuvis mierīgāks un, likās, mazāk cieta, kaut gan aizvien vēl dega drudža lēkmē. Tagad drīz vien tam tiks sniegta palīdzība.

Stīvens ātri izgāja cauri priekšpilsētai un pa palmām apstādītu aleju nonāca Viktorijas ielā. Tuvodamies pilsētas centram, viņš ievēroja, ka visur valda neparasta rosība. Pie kafejnīcas drūzmējās cilvēki, visi skaļi sarunājās un žestikulēja. Lariosa ielas stūri pie "Gaseta de la Kaleta" redakcijas ēkas drūzmējās liels pūlis. Stīvens piegāja pie nomaļus stāvošajiem cilvēkiem un jautāja:

—     Draudziņ, kāpēc te sapulcējušies tik daudz ļaužu?

—     Kāpēc? Gaidām avīzi.

—      Bet vai… vai šeit vienmēr ir tā?… Katru dienu sanāk tik daudz cilvēku?

—     Nē, katru dienu nē. Jo tādi notikumi arī negadās katru dienu.

—     Kādi notikumi, draugs?

—     Kā, kādi? Karš!

—     Karš? — Stīvens nesaprata. Viņš domāja, ka vārds "guerra " [42] , kuru lietoja šis cilvēks, apzīmē kādu vietēja rakstura sadursmi, varbūt pat streiku.

—    Tātad pilsētā izcēlušās nekārtības?

—     Nē, nē, ne jau šeit, pateicoties Gvadelupas svētajai jaunavai un spāniešu iedzimtajam veselajam saprātam! Citā vietā. Liels, ļoti liels karš. — Viņš apklusa, redzēdams sarunas biedra pārsteigumu, tad viegli ar cieņu paklanījās un pasniedza Stīvenam rullītī satītu avīzi, kurn bija turējis rokās: — Tā ir vakardienas. Izlasiet pats, senjor.

Stīvens attina avīzi. Tas bija septītā augusta numurs, un viņš tūlīt ievēroja ar lieliem burtiem iespiestus, jau mazliet padzisušus iepelēkus virsrakstus. Tie viņu apdullināja kā ar mietu pa galvu.

Tik ilgi viņš bija dzīvojis prom no visa, kas šajās dienās notiek pasaulē, ka šobrīd, lasot avīzi, it kā pamodās no miega. Pēc ilgāka brīža, viņš nolaida avīzi un ar tukšu skatienu vērās sev priekšā. Saspringti savilcis uzacis, viņš atcerējās visu, ko Parīzē bija teicis Hjūberts.

—    Jūs esat Ingles?

—    Jā. — Stīvens beidzot attapās, sajutis pieklājīgu sarunas biedra interesi. — Vai jūs man varētu pateikt, kur šeit atrodas konsulāts?

—      Tas nav tālu. Otrajā krustojumā pagriezieties pa kreisi un tad atkal pa kreisi. Pie ieejas būs redzams karogs.

Stīvens pateicās un steidzīgi devās norādītajā virzienā.

Konsulāts mita savrupmājā, mazā dārziņā attālākā vietā, netālu no ostas. Savrupmājas durvis bija vaļā līdz galam, un, kad Stīvens uzkāpa nelielajā terasē un iegāja vestibilā, tur jau drūzmējās ļaudis. Tie stumdījās ari uz kāpnēm, kuras veda uz otro stāvu. Pirmajā stāvā no divām istabām vestibila abās pusēs skanēja daudzbalsīgs sarunu troksnis. Kāds spāņu ierēdnis ar dokumentu klēpi rokās caur vestibilu staigāja no vienas istabas otrā. konsulāta darbinieka pavadīts.

Satraukumam pieaugot, Stīvens nostājās rindas galā. Jautājums, kādēļ viņš šeit ieradies, bija neatliekams, bet ļaudis rindā, spriežot pēc tā, ko viņš saklausīja, gaidīja jau sen. Te bija daudz tūristu un to vidū ari vairākas sievietes. Visi pēc iespējas ātrāk centās atgriezties dzimtenē, jo bija izsisti no normāla dzīves ritma uznākušās nelaimes dēļ, taču viņi šķita drīzāk sašutuši par to, ka izjucis viņu ceļojums, nevis pasaules mēroga katastrofas priekšnojautu satraukti. Bez pārtraukuma viņi pļāpāja un pat jokojās, bet rinda lēni virzījās uz priekšu.

Steidzīgi vajadzēja kaut ko pasākt. Taču izlauzties caur pūli, kas drūzmējās uz kāpnēm, nebija cerību. Un, kad konsulāta kalpotājs atkal iznāca no istabas labajā pusē, Stīvens pagāja uz priekšu un steidzīgi ierunājās:

—    Atļaujiet griezties pie jums ļoti svarīgā jautājumā.

—    Ne tagad.

—    Es jūs neaizkavēšu ilgāk par piecām minūtēm, ticiet man.

—    Gaidiet savu rindu.

—    Bet es jums galvoju…

Ierēdnis pikti nošmaukstināja lūpas un nepacietīgi palūkojās Stīvenā. Pēc izskata viņam varēja būt gadi trīsdesmit, sejas krāsa bija vēl svaiga, taču mati jau sākuši izkrist. Tērpies viņš bija baltos audekla formas svārkos. Patīkamā atklātā seja pašreiz bija drūma, viņa izturēšanās liecināja par pilnīgu spēku izsīkumu un nogurumu. Ar nepatiku ierēdnis palūkojās uz Stīvena netīrajiem, saplēstajiem zābakiem, uz viņa līdz spīdumam nodilušajiem svārkiem un nonēsāto virskreklu, kas pēdējo reizi bija mazgāts dūņainā strautā. Taču kalpotāja dusmīgā sejas izteiksme pēkšņi kļuva laipnāka. Viņš raudzījās Stīvenā un it kā centās kaut ko atcerēties. Pēc tam pieklājīgi un nedaudz ceremoniāli sacīja:

—     Labi… Iesim manā istabā.

Viņi iegāja nelielā telpā, tā bija gandrīz tukša. Divas tenisa raketes istabas kaktā, dažas grupu fotogrāfijas pie sienām, ko līme bija padarījusi dzeltenas, nedaudz atdzīvināja šo telpu un vērta to mazāk oficiālu. Ierēdnis piebīdīja Stīvenam krēslu un apsēdās aiz pulēta, ar papīriem apkrauta rakstāmgalda.

—     Lūdzu apsēdieties. Mans vārds ir Džordžs Holiss.

—     Bet mans — Stīvens Desmonds.

Kādu mirkli ierēdnis padomāja un tad pēkšņi uzsmaidīja.

—    Nu, lūk, tagad es atceros. Jūs taču beidzāt Svētās Trīsvienības koledžu deviņi simti devītajā? .

—    Jā.

—    Nu, protams… Bet es to pašu pēc gada. Es nezinu, kādēļ biju pārliecināts, ka mēs vēl kādreiz satiksimies. Priecājos jūs redzēt.

Stīvens paspieda viņam sniegto roku un steidzīgi teica:

—      Man ļoti nepatīkami jūs apgrūtināt ar lūgumiem šādā mirklī. Bet lieta tāda…

Holiss viņa atvainošanos neievēroja:

—      Es saprotu. Tas ir pilnīgi dabiski. Mēs visi tiecamies uz mājām, gribam tur nokļūt pēc iespējas ātrāk, lai dotu ari savu ieguldījumu. Nu, stāstiet… Ko jūs darāt Spānijā?

—     Es gleznoju un šo ceļojumu uzsāku kopā ar savu draugu, kurš…

—     Ak tā! Un jūs acīmredzot ceļojat kājām? Pārāk svelmains novads šādām ekspedīcijām. Starp citu, kad mēs nonāksim pie Reinas, tur droši vien būs vēl karstāk. Nu tā. Padomāsim, ko varu darīt jūsu labā. — Viņš ieskatījās kādā papīrā uz galda. — Kā jūs jau varat iedomāties, mēs pilnīgi zaudējam galvu, lai palīdzētu savas valsts pilsoņiem atgriezties mājās. Robeža ir slēgta, un tādēļ jurrjs nav iespējams braukt ar vilcienu. Biļetes uz tvaikoņiem izķer. Uz pasažieru kuģiem nav brīvas vairs nevienas collas. Pie tam gandriz visi piekrastes ūdeņi ir mīnēti. Tomēr par jums es parūpēšos. Drīz jāpienāk kravas tvaikonim. Izmantosim kaut kādus sakarus, un esmu pārliecināts, ka atradīsies jums vietas kajītē.

—     Pateicos jums, pateicos… — steidzīgi viņu pārtrauca Stīvens, jo gribēja pēc iespējas ātrāk izteikt savu vajadzību. — Bet pagaidām es vēlos izmantot jūsu labvēlību un palūgt kaut ko citu. Mans draugs ir slims, baidos, ka ļoti slims. Man jāsagādā viņam ārsts… Viņš noteikti jāievieto slimnīcā.

—    Ak, lūk, kas… — Holiss mirkli padomāja. — Tas nav sarežģīti. Dakteris Kabra jums palīdzēs. Viņš dzīvo Estadas ielā un strādā Svētā Migela slimnīcā. Šķiet, ka vislabāk būs, ja došu jums līdzi vēstulīti. — Viņš paņēma spalvaskātu un uzrakstīja dažus vārdus uz lapiņas ar konsulāta zīmogu, nosusināja tinti ar papīra spiedi, ielika lapiņu aploksnē un pasniedza Stīvenam. — Tas būs pietiekami, Desmond.

—     Jūs esat neizsakāmi laipns, un es jums ļoti, ļoti pateicos, — saviļņots teica Stīvens. — Kad es varu vēlreiz jūs sastapt?

—      Nāciet jebkura laikā. Es kaut ko jums izkārtošu. Kādu vakaru mēs kopā varēsim paēst pusdienas, pirms jūs vēl neesat aizbraucis.

Stīvens gāja pa katedrāles laukumu un apmierināts pie sevis sprieda, ka vēl nav vienpadsmit. Viņš bez grūtībām atrada Estadas ielu un tūlīt ieraudzīja arkveidīgo portiku un bronzas plāksnīti ar uzrakstu "Dr. Huans Kabra. Asins pārliešana".

Apkalpotājs atvēra durvis, paņēma vēstuli un aizgāja, pametis viņu priekšnamā. Drīz vien parādījās pats ārsts. Tas bija pajauns neliela auguma kustīgs cilvēks, pat pārmērīgi rosīgs, ar mazām akurātām rokām un kājām, apaļu, gludu safrāndzeltenu seju un mazām, dzeloņplūmes ogām līdzīgām melnām ačelēm, kas izstaroja neizsīkstošu labestību un jautrību. Viņš pieklājīgi ar cieņu paklanījās Stīvenam.

—     Es vienmēr ar lielāko prieku palīdzu Consulado Britanico[43]. senjor, ko jūs vēlaties?

Stīvens aprakstīja radušos stāvokli un centās to darīt pēc iespējas īsāk. Dakteris mirkli padomāja, tad uzdeva dažus jautājumus un pamāja, likdams saprast, ka ir pieņēmis lēmumu.

—       Nav iespējams jūsu draugu ārstēt no tālienes. Turklāt apstākļi, kādos viņš atrodas, ir pārāk nepiemēroti. Viņš jāievieto slimnīcā.

—    Bet kā to var izdarīt?

Kabrā pasmaidīja kautrīgi, taču ar tādu kā labsirdīgu pārākuma apziņu, un viņa mazās melnās ačeles pilnīgi pazuda gludajos dzeltenīgajos plakstu spilventiņos.

—    Šeit Malagā mēs neatpaliekam no civilizācijas. Pirmās palīdzības punktā ir sanitārais automobilis, kas apkalpo visus pilsētas ārstus. Pašam bieži nākas sēsties pie stūres. Šodien četros man ir konsultācija slimnīcā, bet līdz tam laikam esmu brīvs, mēs paņemsim automobili un dosimies pie jūsu drauga.

—    Tātad jūs varat braukt tūlīt?

—      Atļaujiet man tikai pabrokastot. Piedāvāju jums ieturēties kopā ar mani. — Pavadījis Stīvenu uz nelielu, ar koka paneļiem apdarinātu viesistabu, kur uz galda jau stāvēja paplāte ar kafijas kannu un maizītēm, dakteris piebilda: — Gandriz visu nakti es biju aizņemts dzemdībās. Ir patīkami, kad pasaulē ierodas labs, veselīgs puisēns, tas mātei ir liels prieks.

—     Pirmais bērns?

—     Kāds gan pirmais! Desmitais. Un visi ir dzīvi un veseli.

Tika atnesta vēl viena tase, un saimnieks laipni un labvēlīgi ielēja Stīvenam kafiju un pēc tam piebīdīja trauku ar maizītēm. Tad arī pats viņš ar apetīti sāka brokastot, turklāt visu laiku bez apstājas pļāpāja. Viņš sūkstījās par karu, taču tūlīt pareģoja tā drīzu nobeigumu, atstāstīja gadījumus no savas prakses, slavēja Malagas skaistumu un teicamo klimatu, turklāt visu to darīja jautri un nepiespiesti, pa brīžam pamezdams uz savu viesi līdzjūtīgas ziņkāres pilnus skatienus. Negaidot viņš teica:

—   Ja jūs nebūtu stāstījis par savu draugu, es būtu jūs pašu noturējis par pacientu. Jūs esat ļoti novājējis.

—    Es no dzimšanas esmu kalsns.

—    Jūs klepojat.

—    Tas viss nieki.

—     Nu, ja nieki, tad nieki. Tādā gadījumā lūdzu jūs dažādības labad pasmaidīt.

Stīvens nosarka.

—    Saprotiet taču, es ļoti uztraucos par savu draugu.

Kabrā tūlīt neatbildēja. Viņš izdzēra kafiju, piecēlās un

tad, negaidot pieliecies klāt Stīvenam, paspieda viņa roku.

—    Mēs viņa labā izdarīsim visu, kas būs mūsu spēkos.

Viņi izgāja no mājas un pēc piecām minūtēm jau

atradās pirmās palīdzības punktā, kur akmeņiem bruģētās sētas nostūri stāvēja kabrioleta tipa automobilis ar buru audekla jumtu, kas pie tā bija piesprādzēts ar siksnām. Dakteris uzsvieda savu somu uz sēdekļa, iedarbināja motoru un pēc mirkļa viņi jau brauca caur priekšpilsētu. Pilsēta attālinājās Stīvenam pārsteidzošā ātiumā. Cik dakteris Kabrā bija runīgs sākumā, tik tagad klusēja. Abām rokām satvēris stūri un zemu pie tās pieliecies, dakteris nedaudz atgādināja mazu bentamiešu gaili. Atmetis jebkādu piesardzību, taču nepārtraukti signalizēdams, viņš lielā ātiumā vadīja mašīnu un, aukstasinīgi nicinot briesmas, nesamazināja ātrumu pat pagriezienos, līdz ar to likdams neveiklajam automobilim tā sasvērties, ka tas varēja jebkurā mirklī apgāzties. Automašīna toties strauji samazināja attālumu, kuru Stīvens no rīta bija mērojis kājām. Pēc stundas viņi aizjoņoja garām alu apmetnei, nogriezās pa šauro taku, kas veda uz pakalniem, un, lēkādami pa nelīdzenumiem, traucās pāri tukšajam laukam uz Luisas Mendesas māju. Kad viņi iegāja piebūvē, Peirā gulēja izstiepies ar kompresi uz galvas. Luisa sēdēja pie galda un izgrieza ūdens bļodā mitro lupatu. Stīvens piegāja pie slimnieka.

—    Es atvedu pie jums ārstu. Zerom. Kā jūs jūtaties?

—    Man bija ļoti slikti. — Peirā pagrieza pelēcīgo, iekritušo seju uz Kabrā pusi. un viņa drudžaini spožais acu skatiens bija aizdomu pilns. Rokas krampjaini raustīja segu. — Bet tagad krīze ir garām, un es, pateicoties šīs labās sievietes rūpēm, strauji veseļošos.

—     Vai viņš kaut ko ir ēdis? — jautāja ārsts, nolika uz galda somu un to atvēra.

—    Nē, senjor, izņemot ūdeni. Viņš ļoti daudz dzer.

—    Ūdens, avota ūdens — tam ir attīrītāja spēks. Kaut ari tagad mēs to neuzskatām par tādu elementu, kā to savulaik iedomājās antīkie filozofi, tomēr ūdens attīra organismu, atjauno asinis.

—    Un dzesē slāpes, — slimo pārtrauca Kabiā. — Jūs moka slāpes?

—    Jā, liekas gan.

—    Sāp galva?

—    Nē. Bet, jāatzīstas, man šausmīgi zvana ausīs. Tieši tādēļ… — Peirā ar pūlēm pacēlās uz elkoņa. Viņš tikko spēja pakustināt sausās, sasprēgājušās lūpas. — …es visu laiku domāju par zvaniem, par zvanu bezgalīgo daudzveidību… Pat ja neņem vērā gongus, cimbales. zvārguļus… Pastāv, piemēram, aitu un govju zvaniņi, zvani kamanām un aizjūgam, zvani mājās, zvaniņi, kas aicināja romiešus uz pirtīm, zvani, kas skanēja Sicīlijas vakarēdiena laikā, kad Porčidas Džovanni pavēlēja nonāvēt astoņus tūkstošus franču, zvani, kas iezvanīja svētā Bērtuļa nakts slepkavības, signālzvani, kāzu zvani, bēru zvani un, protams, baznīcu zvani. Sacerējumā "De Tintinnabulis "[44]…

—    Amigo[45], — Kabrā nomierinoši uzlika roku Peirā plecam. — Es jūs lūdzu, pietiek par zvaniem. Klusējiet un ļaujiet man jūs izmeklēt.

Peirā aizvēra acis un bezspēcīgi atslīga uz muguras, dodams ārstam iespēju pārbaudīt pulsu un izmērīt temperatūru.

—    Vai kāja vēl aizvien sāp?

—   Nē, — neatvēris acis, tikko dzirdami, bet gavilējoši nočukstēja Peirā. — It nemaz ne.

Stīvens uzmanīgi vēroja ārsta seju un saskatīja tajā tik tikko manāmu pārmaiņu.

—    Vai jūs absolūti neko nejūtat?

—    Absolūti neko.

—    Tādā gadījumā jūs droši vien atjausiet man to apskatīt?

Kabrā atmeta segu un pārliecās pār gultu. Stīvens satraukts stāvēja pie loga un redzēja, kā kustas ārsta rokas, noņemot apsēju. Kājas apskatei Kabrā daudz laika netērēja. Kad viņš atliecās un ierunājās, ārsta balsī bija saklausāms mākslots mundrums. 4

—    Vai jums, amigo, nebūtu pienācis laiks iekārtoties labākā guļvietā? Pie mums Svētā Migela slimnīcā jums atradīsies vietiņa. Un es gribu tūlīt nekavējoties jūs uz turieni nogādāt.

Peirā, it kā protestēdams, pakustināja lūpas, taču neizdvesa ne skaņas. Stīvens saprata, ka šis jūtīgais, lielais bērns ir nonācis baiļu varā. Viņš lūdzoši skatījās Stīvenā.

—     Mans draugs, kad es ziedoju mūsu naudu svētās Terēzes piemiņas godināšanai, es nedomāju, ka viņa man tā atmaksās.

Pienācis pie galda, Kabrā lika savus instrumentus somā.

—    Es braukšu kopā ar jums, — teica Stīvens.

—     Nē. — Kabrā noteikti paziņoja. Viņš pienāca pie loga, kur stāvēja Stīvens. — Tur jūs būsiet pilnīgi lieks. Pie tam, ja jūs tūlīt neparūpēsities par sevi, tad arī jūs saslimsiet. Palieciet šeit un atpūtieties.

—    Kad man turp aizbraukt? Rīt no rīta?

—    Nu, teiksim, parit.

—    Tātad jums ir cerības? — klusi jautāja Stīvens.

Kabrā novērsa skatienu, tas nebija iepriecinošs. Viņš

no piedurknes nopurināja apsēja diegu.

—    Visa kāja līdz pat gurnam ir ļoti sliktā stāvoklī. Pēdā acīmredzot jau ir sākusies gangrēna. Ja gribat pacensties saglabāt viņa dzīvību, ir jārīkojas steidzīgi. Un jūs varat būt pāriiecināts, ka mēs izdarīsim visu, kas vien būs mūsu

spēkos.

Axī uz nestuvēm Peirā gulēja tāpat, acis cieši aizvēris, it kā tādējādi cenzdamies no kaut kā aizsargāties. Palaikam viņš kaut ko nesaprotamu murmināja, kaut ko, kam nebija nekāda jēga. Skaidri varēja redzēt — viņš ir pusnemaņā un murgo, taču pēdējā mirklī viņš atvēra acis un pamājot aicināja pie sevis Stīvenu.

—    Atnes manu okarinu.

Peirā piespieda to pie krūtīm, un Kabrā lēni un uzmanīgi sāka braukt. Stīvens ilgi stāvēja un lūkojās uz prombraucošo automobili. Aklā sieviete, līdz pēdējai iespējai sasprindzinājusi dzirdi, stāvēja viņam blakus.

tu

8. nodala

No rīta skaidrajās debesīs apžilbinoša lēca saule un tās pirmie stari ielauzās būdiņā pa spraugu brezentā, ar ko bija aizsegts logs. Tie pamodināja Stīvenu, kas gulēja kā nāves miegā. Brīdi viņš nekustējās, bet, kad sāka darboties domas, piecēlās un, sajuzdams satraucošu, mokošu uzbudinājumu un skumjas, izgāja no piebūves. Aklā darbojās sētā — viņa vilka āra no melnās krasnsmutes plakanu kukurūzas plāceni. Kad Stīvens pienāca tuvāk, viņa neapgriezdamās pārlauza nule izcepto plāceni un sniedza viņam karstu valgu gabalu, kas vēl garoja. Kamēr Stīvens, kājās stāvēdams, ēda plāceni, aklā mierīgi klusēja. Viņas duļķainās bālganās acis vēiās augšup, likās, ka viņa, būdama neredzīga, ar visiem citiem maņu orgāniem jūt, redz viņu un izprot viņa dziļās bēdas.

Negaidot viņa iejautājās:

—    Jūs domājat par sirdzēju?

—    Jā.

—    Vai jūs viņu jau sen pazīstat?

—    Ne pārāk sen, taču pietiekami, lai sauktu viņu par draugu. ,

—    Man šķiet, viņš ir ļoti zinošs cilvēks, var runāt par visādiem jautājumiem, bet… muļķis.

—    Viņš tik daudz runāja tāpēc, ka ir slims.

—    Jā, jā, viņš ir slims. Protams. Tādus sirgstošos kā viņš es tiku agrāk redzējusi:

—    Esmu par viņu ļoti norūpējies.

—    Tas pāries. Viss pāriet, gan mīlestība, gan naids. — Drūma nolemtība skanēja viņas balsī. Promiedama viņa piebilda: — Darbs ir vislabākās zāles pret skumjām. Man ir vajadzīgi krituši zari krāsnij. Es vienmēr tos nesu no tuvākās stigas.

Stīvens devās uz kūti. Ēzelītis, kuru Luisa vairākas reizes bija pabarojusi ar svaigu sienu, atkal stingri stāvēja uz visām četrām kājām. Viņš paberzēja pumu pie Stīvena pleca, tādējādi izrādīdams atkalredzēšanās prieku. Tā kā ēzelītis bija atguvis spēkus, Stīvens iejūdza to rateļos, paņēma no vadža tur pakārto sarūsējušo cirvīti un devās pāri strautam uz stigu, ko bija parādījusi aklā.

Senāk tur augusī riekstkoku birztala jau sen bija izcirsta, un tagad šur tur riekstkoku dzinumu un viršu vidū rēgojās vienīgi sapuvuši celmi. Ēzelītis tūlīt ņēmās plūkāt krūmus, bet Stīvens, novilcis kreklu, ķērās pie darba. Cirvītis bija vecs un neass, turklāt Stīvenam trūka arī prasmes, tomēr viņš ar izmisīgu neatlaidību un nepiekāpību cirta un cirta sīkstos krūmus, lai atvairītu uzmācīgi drūmo noskaņojumu.

Tomēr tas viņam neizdevās. Sviedri lija aumaļām, bet domas visu laiku kavējās pie Peirā, kurš bija kļuvis par upuri paša neprātīgajām izdarībām, un, domājot par to, Stīvenam dvēselē kaut kas krimta. Viņš sāpīgi saviebās, atcerēdamies Peirā vieglprātīgo frlantropisko rīcību, kuras dēļ viņi bija palikuši bez naudas, liktenīgo naktsmāju tēriņa maksu ar zābakiem, neprātīgi ietiepīgo vēlēšanos kailām kājām soļot pa Ibērijas putekļiem, lai atvieglotu sāpes noberztajā papēdī. Likās, ka Spānijas gaisa un saules ietekmē Zeromā bija atdzimis Lamančas bruņinieks, kas devies šajā visbēdīgākajā piedzīvojumā.

Kad beidzot Stīvenam izdevās atgaiņāt šīs nepatīkamās atmiņas, viņa domas tūlīt pievērsās karam. Šajā mirklī kaujas laukos cilvēki nonāvēja cits citu. Bet nu ari viņam būs jāpiedalās karā, kura vienīgais iznākums būs bezgalīgas ciešanas, ārprātīgs naida un atriebības haoss. Stīvens atcerējās Hjūberta indīgos vārdus, un asinis saplūda viņam sejā. Jāatgriežas dzimtenē pēc iespējas ātrāk, kaut vai tādēļ, lai aizstāvētu sava vārda labo slavu un pierādītu, ka nav gļēvulis.

Stīvens visu dienu neatlaidīgi strādāja, citu'pēc cita viņš veda zaru vezumus un krāva tos sētā aiz kūts, kur, spriežot pēc zemē izsvaidītiem zariem, vajadzēja likt kurināmo. Kad bija atvesti jau astoņi vezumi un viņš gravas malā parādījās ar devīto, Luisa, kā vienmēr domīga, nekustīgi stāvēja uz sliekšņa, rokas sakrustojusi uz krūtīm un elkoņus stingri piespiedusi pie sāniem.

—    Jūs esat savam ēzelītim uzkrāvis pamatīgu kravu.

—     Kā jūs to zināt?

—     Dzirdu, kā krakšķ ratu riteņi un cik smagi elpo ēzelītis. — Viņas sejas izteiksme palika nemainīga. — Vakariņas ir gatavas. Šodien, ja vēlaties, mēs varam paēst kopā pie mana galda.

Stīvens uz nakti ieveda ēzelīti kūtī, spainī pie akas nomazgājās un iegāja mājā. Tāpat kā piebūvē, tajā bija tikai viena vienīga istaba un tās iekārta tikpat nabadzīga — galds un krēsli gatavoti no rupjiem riekstkoka dēļiem. Kaktā stāvēja pilna ogļu panna, pie sienas virs tās kaiājās vairākas vecas vara cepamās pannas. Pie otras sienas atradās dzelzs gulta, pa pusei aizsegta ar aizslietni, un virs gultas krāsaina Batalasas svētās jaunavas litogrāfija. Zemes klons vietvietām bija noklāts ar ļoti veciem salmu paklājiem.

Aklā ar žestu uzaicināja Stīvenu sēsties pie galda, nogrieza viņam gabalu kukurūzas maizes, noņēma no ogļu pannas podiņu un pielika viņam pilnu šķīvi ar pupām, kurām garšvielai bija pievienoti sarkanie pipari. Pēc tam viņa apsēdās iepretim uz krēsla. Iestājās klusums. Stīvens jautāja:

—    Bet jūs kāpēc neēdat?

Viņa paraustīja plecus, bet neatbildēja.

—    "Jums smēķē pupas? Es uzlikšu vēl. Ļoti žēl, ka man nav vīna.

Pupas garšoja pēc olīveļļas un ķiplokiem. Taču Stīvens bija izsalcis un, paēdis karstās barojošās pupas, tūlīt juta spēku pieplūdumu.

—    Jūs šodien esat labi strādājis, kaut ari jums šis darbs nav pierasts. Šoziem man kurināmā netrūks.

—    Tātad šeit mēdz būt arī auksts?

Aklā piekrītoši pamāja.

—    Vējš no Sjerras nes sniegu. Gadās, ka sadzen pat lielas kupenas.

—    Ziemā jums šeit droši vien ir vientuļi?

—    Esmu pieradusi. — Viņas balss skanēja vienaldzīgi. — Jau piecus gadus es dzīvoju šeit viena. Pēc vīra nāves. Nevienam negribas mirt. Taču jāmirst vien ir.

—    Vai esat pavadījusi šeit visu mūžu?

—    Nē, mans draugs. Esmu dzimusi Heresas pilsētā. Tur tiku salaulāta svētā Dionīsija baznīcā. Mans vīrs strādāja Gonsalesa tirdzniecības namā. Viņš bija mucenieks, gatavoja vīna mucām stīpas.

—    Tas ir labs amats.

—    Jā, bet neuzticams. Ja muca viņu interesētu tikai no ārienes, viss būtu labi. Bet viņš sāka ieskatīties iekšā un viņu par dzeršanu atlaida. Bet pēc tam, kad žāvējām irbulenes, man no putekļiem saslima acis. Andalūzijā tā ir parasta parādība. Plakstiņi uztūka, un es zaudēju redzi. Sākumā mēģināju pārdot loterijas biļetes. Tas ir darbs, ko dod aklajiem. Taču drīz vien es saslimu un, tāpat kā mans vīrs, paliku bez darba.

—    Tad gan jums klājās grūti?

—     Ir vēl kas sliktāks par nabadzību… Pazemošana. Heresā pastāv dīvaina paraža. To iedibinājuši bagātnieki. Trūcīgos ieģērbj vienādās zilās drēbēs un sūta ielās lūgt žēlastības dāvanas kopējam katlam. Vajag tikai reizi saņemt kaut nedaudz no šīs naudas un tevi jau ieskaita ubagos un uzskata par zudušu cilvēku.

—    Tā ir cietsirdīga paraža.

—    To jūs pareizi teicāt, mans draugs. Gadījās — guli naktis nomodā izsalkusi un sapņo par visniecīgāko zemes gabaliņu, kur varētu audzēt pupas. Reiz par divām pēdējām nejauši pieklīdušām pesetām es, izmisuma dzīta, nopirku loterijas biļetes desmito daļu. Izsalkumā ar visām savām sirdsdomām es lūdzu svēto Dionīsiju, lai viņš izpilda manu lūgumu un palīdz laimēt manai loterijas biļetei.

—    Un tā laimēja?

—      Nē. Tā nelaimēja. Bet pēc mēneša aizgāja bojā mūsu vienīgais dēls, kuram toreiz bija četrpadsmit gadu. Viņš uz pārbrauktuves pakļuva zem vilciena. Tās bija lielas bēdas. Mēs negaidījām atlīdzību, taču to saņēmām. Bagātnieki, kuri, žēlsirdības mudināti, apģērbj nabagos, bija nolēmuši, ka mums jāsaņem atlīdzība. Tad mēs nopirkām šo zemes gabaliņu, bet māju dēla piemiņai nosaucām par "Felipes māju".

—     Jums šeit ir jauks stūrītis, — teica Stīvens, gribēdams viņai izpatikt.

—     Kādreiz bija jauks. Tagad viss iznīcis. Vai gan es viena varu tikt galā ar saimniecību? Ja būtu vismaz neliela palīdzība. Bet par to nevar pat sapņot.

Viņa apklusa. Stīvens izdzēra savu ūdens krūzi, aklā piecēlās, pasmēla ar kausu ūdeni no spaiņa istabas kaktā un atkal piepildīja trauku.

—     Bet jūs… Vai sen jau esat Spānijā?

—    Nē, nesen.

—     Un domājat šeit palikt?

—    Nē. Tikko mans draugs spēs staigāt, mums būs jāaizbrauc.

—     Bet jūsu draugs… Redzams, ka esat viņam cieši pieķēries. Vai rit jūs dosities uz Malagu?

'Jā.

—    Un vakarā brauksiet atpakaļ?

—    Ja jūs atļausit. Man nav citas apmešanās vietas. Bet es centīšos par visu norēķināties ar darbu.

AkJā neko neatbildēja, viņas tumsnējā, vēju ārdētajā, skumjajā sejā nepakustējās ne vaibsts, taču viņš saprata, ka pateicis ko nepiedienīgu, un steidzās kļūdu labot:

—    Es negribēju tā teikt — nevis norēķināšos, bet jums pateikšos.

—   Jūs teicāt pareizi. Ja cilvēks ir tik nabadzīgs kā es, daži vārdi viņam zaudē saturu.

—       Tikai ne pateicības vārdi. — Pēkšņi Stīvenam iešāvās galvā jauna doma. Viņš teica: — Kūtī stāv mūsu ēzelītis ar rateļiem. Mums viņš vairs nebūs vajadzīgs, bet jums var noderēt. Es jūs lūdzu viņu pieņemt kā mūsu visdziļāko atzinību.

Arī šoreiz sieviete neatbildēja, un nekustīgajā sejā nebija manāmas nekādas pārmaiņas, tomēr Stīvens juta, ka teiktais ir viņu dziļi aizkustinājis. Viņas asi iezīmētās, it kā no tumša koka gabala izgrieztās lielās grumbainās lūpas tikko jaušami nodrebēja, viņa dziji nopūtās. Tad, negaidot un aizvien vēl klusu ciešot, paliecās uz priekšu un ar rādāmo pirkstu viegli pārvilka Stīvena sejai. Tas ilga tikai dažas sekundes. Aklā savu rīcību nekādi nepaskaidroja un nelūdza arī piedošanu. Viņa piecēlās, paņēma no galda tukšo bļodu, alvas karoti un krūzi.

—    Pirms došanās rīt ceļā jums jāatpūšas. Pacentieties, kā nākas, izgulēties un uzkrāt spēkus — nekad nevar zināt, kas tevi turpmāk gaida.

9. nodala

Nākamā rītā ap desmitiem Stīvens jau tuvojās Svētā Migela slimnīcai. Tā atradās klusā šķērsielā, kas veda tieši uz Gvadalmedinu; akmeņainajā upes krastā dažas sievietes, nometušās ceļos, velēja veļu. Stīvens varēja sadzirdēt viņu jautros smieklus, — viņš nervozi paraustīja āra zvaniņu un gaidīja. Pie režģotā lodziņa durvīs pienāca mūķene zilā tērpā un ordenim raksturīgā galvas segā un, kad Stīvens bija nosaucis savu vārdu, ieveda viņu iekšējā pagalmā un lūdza uzgaidīt.

Viņš apsēdās uz zema akmens sola un pameta skatienu apkārt. Tas bija brīnišķīgs iekšējais pagalmiņš un līkās pilnīgi neskarts saglabājies no piecpadsmitā gadsimta. Tā centrā bija uzstādīta dona Migela de Montanesa — Andalūzijas granda skulptūra. Šis grands pēkšņi bija atteicies no vieglpiātigiem laicīgiem priekiem un visu mantu ziedojis slimnīcas iekārtošanai, un tam veltījis visu mūžu. Uz pamatnes bija laika gaitā padzisis uzraksts, kas vēstīja par slimnīcas dibinātāja nolūkiem ārstēt trūcīgos sirdzējus un pēc kristiešu paražām apbedīt ar nāves sodu sodītos noziedzniekus un arī nabagus. Tālāk pagalniiņā bija redzama lieliska, kaut arī laika ritumā novecojusi marmora kolonāde, kas veda uz slimnīcas galvenās ēkas arkveida ieeju. Labajā pusē pagalmiņu norobežoja klostera siena, aiz kūms bija dzirdama mūķeņu monotonā dziedāšana, kreisajā atradās neliela, baroka stilā celta kapela. Aiz atvērtajām ciedrkoka durvīm, kas bija apkaltas ar vara naglām un greznotas ar ģerboni, varēja redzēt augstu altāri ar mozaīku un zeltītām svēto figūrām.

Pagalmiņa apgarotais un aizkustinošais skaistums citos apstākļos Stīvenu saviļņotu, taču pašreiz viņu mocīja neziņa un satraukums, kādēļ viss šis viduslaicīgais svinīgums un atšķirtība viņu vēl vairāk nomāc. Kāpēc viņam tik ilgi jāgaida? Nemiers un ļaunas nojautas ar katru brīdi pastiprinājās.

Beidzot bija dzirdami steidzīgi soļi — tie atskanēja tik pēkšņi, ka Stīvens nodrebēja, un pa slimnīcas sāndurvīm iznāca dakteris Kabrā. Viņš bija īsā baltā virsvalkā ar kailu galvu. Dakteris pienāca, paspieda Stīvenam roku un apsēdās blakus uz akmens sola.

— Jūs jau šeit? Piedodiet, ka bija jāgaida. Pie mums nav pieņemts ar apmeklētājiem sarunāties pagalmā, taču mūsu labās mūķenes ir ļoti iecietīgas, turklāt šeit ir vēsāks nekā manā kabinetā. — Viņš apklusa un līdzcietīgi paraudzījās Stīvenā, pēc tam uzlika roku viņam uz pleca. Stīvena sirds sāpīgi sažņaudzās. Noticis ir kaut kas slikts, varbūt pats šausmīgākais, — šāda doma pazibēja apziņā. Viņš izdzirda Kabrā teikto: — Gribu jums visu izstāstīt, ko iesākām, lai glābtu jūsu draugu. Tūlīt pēc ierašanās slimnīcā atvērām ievainojumu kājā un to drenējām. Tad vairākas reizes to tīrījām un vienlaikus darījām visu iespējamo, lai apturētu asins saindēšanos. Taču panākumus neguvām.

Stīvens juta kaklā iesprūstam kamolu.

—    Vajadzēja izšķilties, vai izmantot pēdējo līdzekli — kājas amputāciju. Iepriekš jau teicu, jūsu draugs bija pilnīgi bez spēka, jo viņam tik stipri bija traucēta asinsrite, ka nāve varēja iestāties vienā mirklī uz operācijas galda. Taču bez operācijas viņš nevarēja izdzīvot.

Klusumā, kāds iestājās pēc teiktā, bija dzirdama tikai klostera kora pamazām izdziestoša dziedāšana. Kabrā, savilcis uzacis, skatījās tieši uz priekšu — likās, viņš meklē vārdus un svārstās. Stīvens sāpīgi iekoda lūpā, ļaunā priekšnojauta pārtapa briesmīgā pārliecībā.

—      Man bija jāizšķiras, un es nolēmu kāju amputēt. Ticiet man, — Kabrā piespieda rokas krūtīm, — ja arī viņš būtu mans brālis, es neko vairāk nevarētu izdarīt kā to, par ko izšķīros. Operācija noritēja labi un diezgan ātri. Un tomēr… — Kabrā aprāvās pusvārdā un drusku iepleta rokas, pauzdams nožēlu, līdzjūtību un skumjas. — …vakar pievakarē iestājās šoks. Es redzēju, ka visas mūsu pūles ir bijušas veltīgas. Ja man būtu kaut mazākā iespēja tūlīt jums paziņot, es to izdarītu. — Mirkli klusējis, viņš piebilda: — Beigas pienāca ļoti strauji. Vakar vienpadsmitos naktī.

Jau bez šiem pēdējiem vārdiem Stīvens zināja visu, taču, tos izdzirdis, nespēja tiem ticēt. Tik ātri, tik negaidīti tas noticis — nomiris kāds Zeroms Peirā, vientulis, nezināms… Bet Stīvens pat nebija atvadījies no viņa! Ne vārda neteicis, viņš nekustīgi sēdēja. Kabiā nomurmināja:

—    Ja varu jums kaut kā palīdzēt gaidāmajās rūpēs…

Stīvens atjēdzās.

—    Vai viņš ir šeit?

—     Nē. Nabagu morgā. Mūsu nolikums dod mums tiesības sarikot pieticīgas bēres… — Kabrā viegli paraustīja plecus un iejūtīgi piebilda: — …zināmos apstākļos. Jūs neiebilstat?

—    Tam nav nozīmes. Peirā nav ne pirmais, ne pēdējais mākslinieks, kas mirst tādā nabadzībā, ka visas viņa mantas nepietiktu, lai samaksātu par zārku. — Stīvens piecēlās. — Piedodiet man. Jūs bijāt ļoti laipns. Kad es varu aiziet uz morgu?

Kabrā paskatījās pulkstenī.

—    Pašreiz morgs līdz vakaram ir slēgts. Labāk atnāciet vēlāk… ap septiņiem. Sākumā parādieties pie manis. Man jāuzraksta un jāparaksta daži dokumenti.

—    Pateicos jums. Es atnākšu, un jūs man tad pateiksiet, cik esmu jums parādā. Lūdzu nešaubieties, es norēķināšos ar jums, kaut arī ne tūlīt, bet tuvākajā laikā.

—    Jūs man neko neesat parādā. Varbūt kādreiz jūs uzgleznosit manu portretu atmiņai no mūsu tikšanās man tik patīkamā un tik skumjā reizē. — Dakteris Kabrā pavadīja Stīvenu līdz vārtiem, tad negaidot un ne bez intereses iejautājās. — Jūs stāstījāt, ka jūsu draugs ir vientulis, ka viņam nav ne sievas, ne mīļākās. Kāpēc viņš murgodams visu laiku sauca: "Terēze, Terēze"?

—    Tās sievietes vārdu, kuru… viņš pielūdza.

—     Mīlestības sakars?

—    Nē, garīgs.

—    Ā, viņa nomira pirms viņa?

—   Jā! — nesavaldīgi iekliedzās Stīvens. — Pirms četriem gadsimtiem!

Viņš izgāja pa vārtiem un, zemu noliecis galvu, devās tālāk uz labu laimi, aizmigloto skatu pievērsis zemei. No krastmalas Stīvens iegriezās pilsētas dārzā un gāja zem ziedošajām žakarandām, tālāk pa tamarisku krūmu aleju; krūmu apcirptais veidojums atgādināja saulsargu. Kaut kur tālumā spēlēja orķestris. Aizgājis līdz šosejai, Stīvens aiz pagrieziena pamanīja jūru un virzījās uz molu. Viņš smaka, jūra viņu vilināja ar svaigo vēsumu, viņš uzkāpa uz mola akmens mūra, kas aizvijās tālu zilgmē.

Stīvens jutās vientuļš, iztukšots un dziļi nelaimīgs. Ne pirmo reizi viņš, līdzīgi grēcinieku dvēselēm, ienira elles priekškambara šķīstītavā, vismelnākā izmisuma bezdibenī, taču nekad vēl bēdas nebija bijušas tik bezcerīgas, domas tik tumšas. Peirā ir miris, bet viņam tagad jākļūst par kareivi un tātad jāpamet gleznošana, bet tas šķita briesmīgāk par visām kara šausmām un smagumu. Vai viņš baidās? Tas bija tukšs un bezjēdzīgs jautājums, par to viņš negribēja pat domāt. Dzīve tās ierastajā nozīmē viņa izpratnē jau sen bija zaudējusi vērtību. Varbūt viņu vēl aizvien nomāc Hjūberta indīgie pārmetumi? • Iespējams. Bet īstenībā ne Hjūbeits, ne ģimene, ne arī kāda cita cilvēka viedoklis viņam neko nenozīmēja. īsteni svarigs bija tikai viens — viņa krūtīs degošā liesma, radīšanas dziņa. Gleznošana bija viņa kaisle, viņa eksistences vienīgais mērķis, spēks — krietni vien varenāks par badu vai slāpēm. Tas bija instinkts, kas tik viennozīmīgi pakļāva, ka viņš tam nespēja ne druskas pretoties.

Stīvens aizgāja līdz mola galam un apsēdās bākas pakājē atpūsties. Kāds puišelis tupēja mola malā un makšķerēja. Viņš sprauda krevešu gabaliņus uz āķa, laiku pa laikam izvilka no ūdens niecīgu sidrabainu zivtiņu un iesvieda to buraudekla maisiņā. Stīvens vēroja puišeli un roka instinktīvi slīdēja kabatas virzienā pēc albuma, kam viņš jau daudzas dienas nebija pieskāries. Albuma kabatā nebija, taču ilgas pēc darba nenorima. Tās aizvien pieauga, tās virmoja un rūga viņā kā raugs, bet bēdas, vientulība un garais piespiedu bezdarbības laiks vēl vairāk pastiprināja šīs ilgas. Būdams pilnīgi šīs nepārvaramās tieksmes varā, viņš domāja: "Man jāstrādā, jāstrādā, citādi sajukšu prātā."

Ilgu laiku viņš sēdēja nekustīgi, bāls, vētraino jūtu pārņemts. Viņa apziņā kūsāja viena vienīga tieksme, tā bija svarīgāka par visu pasaulē. Pēkšņi, kad Stīvens mokoši centās tikt skaidrībā ar samezglotajām jūtām, viņu pārņēma atskārsme. Tajā mirklī siltajā, mitrajā gaisā bija dzirdama airu čīkstoņa koka duļlos un atskanēja vīriešu balsu dziedāta dziesma. Zveju laivas, ko pagaidām vēl nebija skāruši kara radītie šķēršļi, devās jūrā uz nakts zveju. Atstājuši aiz muguras molu, zvejnieki nolika airus un pacēla trīsstūrainas buras. Rāms vilnis šūpoja laivas un vienmērīgi pacēla tās ūdens vālu virsotnē, mirkli likās, ka pārmaiņus gan viena, gan otra… laiva karājas gaisā starp debesīm un ūdeni. Pēc tam tās cita aiz citas līgani slīdēja lejup un it kā bezdelīgu bariņš izzuda miglainajā tālē. Rietumos saule grima aiz Sjerranevadas kalnu virsotnēm, mākoņu malas spilgti sārtojās, bet priekškalne slīga violetās ēnās, kas vērta to vēl tālāku un noslēpumaināku. Tuvākie vīna dārzi terasēs slīdēja no kalna lejup, tie bija tik labi saskatāmi, ka šķita ar stingriem, asiem triepieniem uzgleznoti, bet zemāk skaidri iezīmējās torņu, minaretu un namu jumtu silueti. Laiks ritēja. Ugunīgā puslokā ietvēris pilsētu, blāzmoja riets. Stīvens apbrīnoja šo ainavu un juta, ka krūtīs izzūd sāpes un briest apņemšanās. Kad krēsla pelēkā līķautā ietina tās katedrāles kupolu, netālu no kuras nabagu morgā atradās Peirā mirstīgās atliekas, Stīvens piecēlās un gāja atpakaļ uz pilsētu.

Viņš nokāpa no mola. Kad Stīvens nāca ārā pa ostas vārtiem, negaidot viņu kāds sauca. Apgriezies viņš ieraudzīja Holisu ar portfeli padusē steidzamies šurp no doku puses.

—      Es jūs jau iztālēm pazinu, Desmond. Tā ir liela veiksme, ka es jūs satieku. — Holiss atvilka elpu un uzsmaidīja Stīvenam. — Man jums stāstāmas labas ziņas. Tirdzniecības kuģis "Murisa" nākamajā otrdienā no Malagas dosies uz Liverpūli, un ģenerālkonsulam izdevās jums dabūt vietu.

Stīvens klusēja.

—     Un tas vēl nav viss. Arī man ir atļauts atgriezties dzimtenē, lai uzvilktu uniformu. Es reizē ar jums braukšu ar šo veco tupeli. — Holiss runāja nevērīgi, lēni velkot vārdus caur zobiem, taču noslēpt savu priecīgo satraukumu viņam neizdevās, viņš bija entuziasma pilns. — Tas ir neliels kuģītis, kura tilpums ir tikai trīstūkstoš tonnu, un uz tā, protams, nav nekādu ērtību. Liekas, ka vietas mēs dabūsim kuģa priekšgalā, tādēļ paņemiet līdzi segu, ja tāda jums ir, bet es sagādāšu dažas kārbas gaļas konservu. Starp citu, mums līdzi sūtīs apsardzi, Vidusjūra ir pilna ar ienaidnieka zemūdenēm… tādējādi mūsu ceļojums var kļūt aizraujošs.

Holiss apklusa. Stīvens uzreiz neatbildēja.

—      Man ļoti žēl, taču es neesmu paredzējis tagad atgriezties dzimtenē.

—    Kāpēc? — Holisam šķita, ka viņš ir pārklausījies.

—    Es tagad neatgriezīšos Anglijā. Es palikšu šeit.

Atkal iestājās klusums. Holisa sejā atspoguļojās izjūtas — izbrīnu nomainīja neizpratne, pēc tam neuzticība un beigās auksts nicinājums.

—    Un ko jūs esat nodomājis darīt?

—    Es strādāšu — gleznošu.

Stīvens pagriezās un ātri aizsoļoja biezējošā tumsā.

CETURTĀ DAĻA

…

1. nodala

>

1920. gadā kādā mitrā oktobra rītā brokastis Broutonas muižā bija gandriz jau galā. Lietus ūdens no milzu dižskābaržu nodzeltējušajām lapām tecēja tieši uz terases, un tā bija kļuvusi gluži slapja. Migla klāja Čanktonberijas loku, bet ar sarkanu paklāju greznotajā ēdamistabā bija silti un omulīgi, sprēgāja uguns kamīnā un smaržoja kafija, kā arī bekons un ceptas aknas, kas bija sudraba traukos nolikti uz bufetes. Taču noskaņojums pie galda bija nedaudz saspīlēts, kas gan maz uztrauca ģenerāli Desmondu, — viņš bija atbraucis pamedīt, gludi skuvies un sakopies, nesatricināmā mierā sēdēja un zieda džemu uz kraukšķīga maizes grauzdiņa.

Klusumu pārtrauca Džefrijs:

—    Velna laiks. Vēl nekad neesmu piedzīvojis tādu lietu.

—     Ap pusdienām var līt vēl stiprāk, — piezīmēja Klēra, raudzīdamās pa logu parkā.

—   Ja ari mēs varētu doties medībās, tad jārēķinās, cik slapjš būs mežā, un ar to, ka medījamie putni spārnos necelsies.

Aizskarts savā īpašnieka patmīlībā, Džefrijs joprojām nenoguris plātījās, it sevišķi tēva priekšā, ar labām medību iespējām mežos un laukos, kurus bija ieguvis pēc precībām ar Klēru. Viņš atlaidās krēslā un izstiepa zem galda garās tievās kājas, tad sadrūmis pāršķīra rīta avīzes lappusi.

Ar pūlēm Klēra pārvarēja stingumu un pievērsās vīratēvam. Viņa vēl nebija pilnīgi atveseļojusies, jo tikai nesen bija slimojusi ar influenci, kālab slikti gulēja un gandrīz neko neēda.

—    Vai' vēlaties vēl kafiju?

—     Nē, pateicos, mana dārgā, — ģenerālis saprotoši paplikšķināja viņai pa roku. — Kad jūs brauksiet pie daktera?

—     Rīt.

—    Nu, tad pasakiet, lai viņš jums paraksta kaut ko apetītes rosināšanai.

Klēra pasmaidīja.

—     Es drīz būšu vesela. Vai tev, Džefrij, ieliet kafiju?

Džefrijs neko neatbildēja. Viņš pēkšņi ar stingu skatienu ieurbās avīzē.

—   Velns lai parauj! Nē, jūs tikai paklausieties! — viņam paspruka. Tad svinīgā balsī, kādās tiek pavēstītas sensacionālas ziņas, lasīja: — "Vakar Medoksa galerijā Ņūbondstritā tika atklāta Stīvena Desmonda gleznu izstāde. Misters Desmonds, kura strīdīgā glezna "Kirke un mīlnieki", kas izraisīja nevienprātīgu vērtējumu, 1913. gadā tika apbalvota ar Luksembui^as prēmiju, ir nesen atgriezies Anglijā; viņš ir cienījamā Bertrama Desmonda, Saseksas Stilvoteras draudzes mācītāja, dēls. Viņa jaunākais brālis leitnants Deivids Desmonds kritis kaujās pie Vipri grēdas. Šī izstāde Anglijā tiek rīkota par Ričarda Glina līdzekļiem, un tajā ir izstādīti mistera Desmonda mākslas darbi, kuri lielākoties gleznoti kara gados, kurus, cik tas mums ir zināms, viņš pavadījis samērā mierīgajā Ibērijas pussalā. Tomēr izsakām bažas, ka, par spīti šai lielajai priekšrocībai, misters Desmonds ir strādājis veltīgi. Mēs uzskatām viņa ainavas par primitīvām, bet kompozīcijas — par smieklīgām un vulgārām. Pretēji senajām tradīcijām, viņš ir zaudējis virtuozitāti un iestidzis ekscentrisma dubļos. Kaut viņa gleznām netrūkst fantāzijas un tās zināmā mērā attēlo svelmi, tomēr mēs tās nevaram novērtēt citādi kā sliktas gaumes izpausmi un slimas psihes radītus paraugus. Mēs atturamies no spēcīgāku izteicienu lietošanas, taču iespējams, ka atradīsies cilvēki, kas nebūs tiJk taktiski. īsāk izsakoties, mums nav saprotama šī soi-disant[46] māksla."

Iestājās saspringts klusums; pēc tam Džefrijs piebilda:

—    Te ievietota ari vienas gleznas reprodukcija. Pusplika ielasmeita pretīgu rīkļurāvēju barā. Manuprāt, te izpaužas pilnīga dekadence.

Viņš nosvieda avīzi. Klēra stingu seju sēdēja nekustīgi un ar gribasspēku apspieda neapturamo vēlēšanos tūlīt paņemt avīzi. Ģenerālis piecēlās, pagriezās ar muguru pret kamīnu un, drūmās domās iegrimis, aizsmēķēja pīpi.

—     Interesanti, kādu iespaidu tas atstās Stilvoterā.

—     Sliktu. Esmu pārliecināts, ka visa šī lieta sāksies no jauna.

—    Es domāju, ka viņš tomēr uz mājām atbrauks.

—     Nu kā gan citādi! Droši vien viņam pie dvēseles nav ne graša.

Ģenerālis domīgi savilka uzacis.

—     Baidos, ka Bertrams pašreiz nav spējīgs viņu subsidēt. Žēl… ļoti žēl! Brīnos, kā zēnam ir pieticis dūšas līst atpakaļ Anglijā.

—     Bet es nemaz nebrīnos. Viņš, protams, visu laiku nav atmetis domu šeit ierasties, līdzko beigsies kauju dārdoņa.

Līdz šim Klēra bija klusējusi. Bet tagad viņa uzdrošinājās piezīmēt:

—     Interesanti, vai viņa gleznas ir tik sliktas, kā par tām raksta.

—    Mans Dievs! Vai tiešām tu nedzirdēji, kā par tām izsakās šis reportieris?

—     Dzirdēju, Džefrij. Bet man šī kritika neliekas objektīva. Autors ari pats atzīstas, ka viņš neizprot Stīvena gleznas. Droši vien viņš vispār vāji orientējas mākslā.

—     Vāji orientējas?! Bet tas taču ir eksperts. Citādi viņš nerakstītu tādai avīzei kā "Post".

—        Nu, bet Glins? — neuzstājīgi, taču drusku piesarkusi tiepās Klēra. — Tas taču ir pazīstams mākslinieks. Kāpēc gan viņš subsidē Stīvena izstādi, ja tā darbi nekur neder?

—    Tādēļ, ka viņš ir līdzīgs manam varonīgajam brālēnam un līdz sirds dziļumiem — radikālis. — Džefrijs nikni palūkojās sievā, aizkaitināts par viņas loģiskajiem secinājumiem. — Esmu pārliecināts, ka šī ideja viņiem iešāvās prātā kādā Parīzes pagrabiņā.

—    Lai ari kur viņi par to būtu vienojušies, — mierīgā garā piezīmēja ģenerālis, — šī izstāde mūsu ģimenei ir ārkārtīgi nepatīkama… ārkārtīgi. Kad es atceros Deividu… bet tagad vēl tas. — Viņš devās uz durvīm. — Ar jūsu atļauju. Klēra, es tūlīt piezvanīšu Bertramam.

—    Noteikti piezvani, tēt, — ģenerāli atbalstīja Džefrijs, celdamies no galda. — Satiksimies biljarda istabā. Uzspēlēsim pa simtniekam un parunāsimies.

Palikusi vienatnē, Klēra paņēma avīzi, atrada minēto rakstu, divreiz to izlasīja un bridi iegrima pārdomās — viņas skatienā viedās satraukums. Tad viņa strauji piecēlās un kāpa augšup uz bērnistabu. Nikolass un mazā Henriete ar aukli Dženkinsu jau bija aizgājušas pastaigāties — līdz vārtsarga mājiņai un atpakaļ. Dženkinsa uzskatīja, ka no rīta bērnus vajag "izvēdināt", lai arī kāds būtu laiks. Pa logu Klēra saskatīja divus mazus stāvus dzeltenos lietusmēteļos, ar vaskadrānas kapucēm galvā un garos zābaciņos, bet starp viņiem stalto aukli zilā mētelī, kura vairāk gan aristokrātisma nekā nepieciešamības dēļ turēja virs galvas garu lietussargu. Šis skats nomierināja, un, pati to neapzinādamās, Klēra pasmaidīja. Taču tūlīt sekoja nopūta. Izņemot nemieru Stīvena ģimenes dēļ, Klērai nebūtu sevišķa iemesla satraukties par viņa pēkšņo atgriešanos. Runājot Džefrija vārdiem, viņa Stīvenu jau sen bija norakstījusi arhīvā. Viņa zināja radinieka trūkumus un, tāpat kā pārējie, tos nosodīja. Tomēr viņa saglabāja vāju cerību, ka Stīvens var izlabot to ļaunumu, ko bija nodalījis saviem tuviniekiem, un visvairāk ar savu nožēlojamo vājību. Taisnīguma izjūta — sev viņa iegalvoja, ka vadās vienīgi no taisnīguma izjūtas — lika nojaust rakstā jūtamo neobjektivitāti, tas vairāk atgādināja mietpilsoņa spriedelējumus nekā mākslinieka viedokli, un tas savukārt modināja viņā vēlēšanos aizstāvēt Stīvenu, vismaz — viņa klusībā sprieda — aizstāvēt viņa darbus.

Lietus joprojām lija, vīrieši uz medībām netika, bet drūmā diena šķita bezgalīga; Džefrija sapīkums kļuva aizvien jūtamāks. Klēra saprata — viņš dusmojas tādēļ, ka viņa neslēpj savu slimību, it kā būtu vainīga, ka nav vesela. Tomēr viņai radās arī aizdomas, ka Džefriju sagaida diezgan nepatīkama maksājumu diena. Parasti viņa prata pieskaņoties Džefrija un ari visu pārējo garastāvoklim, taču pašreiz bija pārāk aizņemta ar savām domām. Viņas dvēselē bija skartas kaut kādas stīgas — pagaidām vēl neapjaustas, miglainas, bet jau jūtamas.

Nākamajā dienā Klēra tumši pelēkā kostīmā, ar mazu cepurīti galvā, kas atstāja neapsegtu skaisto balto pieri, devās uz Halboro staciju un iekāpa Londonas vilcienā. Viņa apsēdās tukšas kupejas stūrī un atspieda zodu boa brūnajā zvērādā; cieši sažņaugusi cimdotās rokas, viņa skatījās ar satumsušām, ieplestām acīm uz pazīstamajiem zaļajiem Saseksas laukiem, kas pēc tikko nolijušā lietus vēl nebija apžuvuši, uz apcirptajiem dzīvžogiem un gar tiem izraktajiem līkumotajiem grāvjiem, uz pienbalto Erunu, kuras krasti bija apauguši ar mīkstu zāli, nodzeltējušiem ašķiem un niedrēm, kas atgādināja ugunīgus šķēpus.

Viktorijas stacijā Klēra iesēdās taksometrā un brauca uz Vimpolstritu, kur dakteris Ennis piespieda viņu gaidīt līdz pat ceturksnim uz divpadsmitiem, jo pienākumi bija viņu aizkavējuši slimnīcā. Konsultācija noritēja bez nepatīkamiem pārsteigumiem, ārsts atzina, ka Klēras veselības stāvoklis ir daudz labāks; drusku pajokojis par viņas domīgumu, smaidīdams tēvišķīgi paplikšķināja viņai pa plecu un ap divpadsmitiem dienā atlaida mājās.

Klēra lēni gāja Vestendas virzienā. Viņas rīcībā bija vesela diena, un viņu interesēja viss: trokšņainā ielu drūzma, spilgtie skatlogi, garāmbraucošie autobusi — tik dārgas viņai allaž bija šīs brīvās stundas. Varbūt aiziet uz klubu? Nē, šodien viņai negribējās noņemties ar pļāpāšanu… Gandriz neapzināti viņa sāka iet pa Oksfordstrītu un .iegriezās mazajā franču konditorejā Bondstritas galā. Tur viņa pasūtīja kafiju ar briošu. Kļuvis par lauku skvairu, Džefrijs uzstāja, lai bagātīgi tiktu pasniegti sātīgi ēdieni, bet tagad Klēra labsajūtā ēda vieglākas brokastis. It kā meklēdama ieganstu, lai varētu uzkavēties, par spīti paražai, viņa aizsmēķēja cigareti: dakteris Ennis bija devis padomu neatteikties no sīkiem dzīves priekiem.

Viņa atkal atradās uz ielas un sākumā nedroši, taču tad. it kā likteņa aicināta, devās uz Medoksa galeriju. Tā atradās šaurā, diezgan noplukušā ēkā, starp antikvariātiem un modes fotostudijām iespiesta. Ar satraukti pukstošu sirdi Klēra ātri iegāja galerijā. Viņu pārsteidza trūcīgā iekārta un pilnīgs apmeklētāju trūkums. Galerijā vispār bija tikai divas sievietes, kas, noliekušās pār katalogu, pusčukstus sarunājās, bet pie galda, iegrimis lasīšanā, sēdēja gara auguma miegains jauneklis strīpainās biksēs un melnā, ar lenti greznotā jakā, kurš acīmredzot pildīja sarga pienākumus.

Pārvarējusi apjukumu. Klēra pievērsās gleznām. Vispirms viņa ievēroja drosmīgos spilgti kontrastaino krāsu laukumus. Viņa ļoti vēlējās apspiest saviļņojumu un pamēģināt ar aukstu prātu vērtēt Stīvena darbus, tos izprast. Bet vai viņa to spēs? Liekas, nē. Šim uzdevumam viņai trūkst zināšanu — Klēra taču ir parasts cilvēks un tikai visai pieticīgi apveltīta ar māksliniecisko gaumi. Pie tam viņa sev atzinās, ka nevar būt objektīva, jo no visas sirds vēlējās, lai gleznas patiktu un viņa tās spētu atzīt par labām. Tomēr tūlīt varēja just to vareno spēku, ko izstaroja šie audekli — vitālas, mutuļojošas dzīves elpu. Gleznas viņai šķita oriģinālas gan izpildījuma, gan domu ziņā. Tie nekādi nebija parasti darbi.

Sevišķi viena glezna — "Andalūzijas ainava" — ilgi piesaistīja Klēras uzmanību. Žilbinošā gaisma burtiski griezās acīs, viņa juta, kā saule kveldē neauglīgo pakalnu nogāzes un apkaltušos olīvkokus. Citā gleznā bija attēlota baskājaina zemniece: veča stāvēja profilā, saplēstā jakā un maisa auduma brunčos ar koka kapli pār plecu. No šīs gleznas dvesa tādas skumjas un pašcieņa, tik spilgtu izteiksmi šeit bija ieguvis apspiestās un pazemotās cilvēces tēls, ka Klēra jutās aizkustināta līdz sirds dziļumiem.

Domās iegrimusi, viņa stāvēja šīs gleznas priekšā, kad pēkšņi kāds viņu sauca. Klēra strauji apgriezās un ieraudzīja Stīvenu. Vienā mirklī asinis atplūda no sejas — negaidītā pārsteigumā Klēra gandrīz zaudēja samaņu. Nekad viņai nebija ienācis prātā, ka viņš varētu būt šeit, arī pati te bija nokļuvusi tikai nejauši, tas bija noticis neapzināti, iedvesmas brīdī. Turklāt to neviens nezināja, un tādēļ viņa jutās tā, it kā notverta kādā aizliegtā un apkaunojošā pasākumā.

—     Klēra! Cik patīkami, ka jūs esat atnākusi.

Viņš sirsnīgi paspieda Klēras roku, 'mirkli paturēdams to savos tievajos, taču spēcīgajos pirkstos. Klēra bija samulsusi, tomēr ievēroja, ka Stīvens ir briesmīgi novājējis, — viņš atgādināja skeletu — tikai kauli un āda. Pie tam viņš bija uzaudzējis nelielu bārdiņu, kas vēl vairāk pagarināja seju, uzsvērdama iekritušos deniņus, un radīja drausmīgi novārguša cilvēka iespaidu. Tomēr viņš bija iededzis un turējās ļoti taisni. Viņa stāja un iedegums kopā ar biežā mazgāšanā nodilušām plīša biksēm, flaneļa kreklu un zilu matrožu blūzi piešķīra it mundru un enerģisku izskatu, kas nomierināja Klēru un aizdzina domu par varbūtējo slimību.

—     Cik maz jūs esat mainījusies, — viņš turpināja. — Apsēdīsimies, lūk, tur — tā mums būs ērtāk sarunāties. Jūs uz pilsētu, protams, esat atbraukusi uz visu dienu. Kā klājas bērniem un Džefrijam?

Viņa izstāstīja visus jaunumus savā ģimenē, bet neuzdrošinājās pat pieminēt viņa radiniekus Stilvoterā. Viņš izturējās atklāti un draudzīgi, bez tās jauneklīgās kautribas, kas viņu kādreiz tik ļoti bija mocījusi, tādēļ likās, ka Klērai nebūtu pamata samulst. Taču, lai ari kā viņa centās savaldīties, tas neizdevās un viņa sēdēja, gandrīz nepaceldama skatienu.

—    Cik saprotu, jūs jau bijāt izstaigājusi izstādi, — pēc kāda laiciņa, it kā starp citu, piezīmēja Stīvens. — Sakiet, ko jūs par to domājat?

—     Man patika… — kā skolniece pīdamās, viņa atbildēja.

—      Nebaidieties teikt man patiesību, — viņš maigi viņu pārtrauca. — Esmu jau pieradis pie lamāšanas.

Viņa pēkšņi nosarka.

—    Mēs pamanījām rakstu avīzē "Post". Man bija ļoti nepatīkami. Tas ir… tik netaisni.

—     Ak to! Nu tā jau vēl ir diezgan iecietīga kritika. Var pat teikt — kritika ar reveransu. Būtu jūs redzējusi citus gabalus — ko vien visu par mani nerakstīja! "Nepārtraukta nekaunība…", "Neprašas smērējumi…", "Izvirtusi tukšība…" — Viņš pasmīnēja. — Bet, kad mēs ar Peirā sarīkojām savu pirmo izstādi mazā Pigala ielas istabiņā, vienīgais tur ieklīdušais kritiķis deva padomu mūsu gleznas sadedzināt un atvērt šai istabiņā cīsiņu veikalu.

Viņa mierīgais tonis lika Klēras sirdij sažņaugties. Skatienu nepaceldama, viņa sēdēja un pēkšņi ievēroja rupju ielāpu uz viņa ceļgala, pēc tam viņas acis pievērsās zābakiem, rūpīgi notīrītiem un aizsietiem, taču smagiem strādnieka zābakiem, kuru zoles bija apkaltas resnām naglām. Nenovaldījusies viņa iesaucās:

—    Nav viegli jums gājis, Stīven!

Viņam Klēras līdzjūtība tomēr nebija pa prātam.

—    Toties es darīju to, ko gribēju. Vienīgi tas man ir svarīgi… bez tā es nespētu dzīvot.

—      Bet tas taču atņem pašpārliecību, ja visu laiku dzird vienīgi apvainojumus un nekur nevari gūt panākumus.

—       Materiālie labumi nav nemaz tik svarīgi. Klēra! Parasti uz tiem ved labi zināmu paņēmienu iemītā taciņa. Galvenais — pats darbs un tā dotais gandarījums. Pie tam dažas manas gleznas ir guvušas atzinību. Divas no tām atrodas Hāgas municipalitātes galerijā, viena Briselē un vēl viena — Oslo valsts muzejā. — Klērai izlauzies pārsteiguma žests lika viņam atkal pasmaidīt. — Vai tas jūs pārsteidz? Galu galā ir ari valstis, kas pērk jauno mākslinieku darbus.

Šis negaidītais jaunums, ka Stīvena gleznas tomēr pērk, ļoti iepriecināja Klēru. Viņas skatiens apstājās pie gleznas ar veco spānieti.

—     Man patika šī… ļoti.

—      Luisa Mendesa. Jā, viņa bija laba sieviete. Kad man izsīka visa nauda līdz pat pēdējai pesetai, viņa mani baroja. Taču pārtikas viņai pašai tik tikko pietika. Tomēr tā bija godīga nabadzība. — Un viņš piebilda: — Viņa bija akla.

Klēra uzmanīgi pavērās gleznojumā un, vēlēdamās apliecināt, cik nopietna tās attieksme pret viņa veikumu, it kā uz labu laimi piezīmēja:

—     Šie rupjie triepieni ir ļoti izteiksmīgi.

Viņš pasmaidīja.

—     Man trūka līdzekļu īsta audekla iegādei. Es gleznoju uz mašas… noplēsu gabalu no kartupeļu maisa.

—    Vai tagad jūs esat atbraucis no Spānijas?

—     Nē, jau pusotra gada, kopš esmu no turienes aizceļojis. Man gribējās pastrādāt Parīzē kopā ar kādu cilvēku. Viņu sauca Amedeo Modiljāni. Izcils mākslinieks. Es biju stāvā sajūsmā par viņu.

—    Kāpēc "biju"?

—    Nesen viņš nabagu slimnīcā nomira. Bet nākamajā dienā pēc viņa nāves kāda jauna sieviete, ar kuru viņš dzīvoja kopā, izdarīja pašnāvību.

Viņa bezkaislīgais tonis Klēru biedēja. Ko gan visu viņam šais gados ir nācies pārdzīvot, cik dziļi bija vajadzējis grimt! Saviļņota viņa slepus paskatījās Stīvenā. Jā, sejā bija vērojamas zaudējumu un smagu pārbaudījumu pēdas, it kā ilgus gadus viņš būtu nodzīvojis nabadzīgāko un nožēlojamāko būtņu vidū un nonācis pilnīgā izmisumā, tomēr palicis dzīvs — ne cinisms palīdzējis, bet gan tā apslēptā uguns, kas viņā kvēl. Cik viņš dīvains… un tomēr…

Iestājās klusums. Galerijā ieradās vairāki cilvēki, tie atgādināja tādus, kas atnākuši lūkot brīnumus. Jauneklis pie galdiņa iztaisnojās, sasukāja matus, atsviezdams tos no pieres. Klēra juta sev pievērstu viņa skatienu.

—    Vai jūs esat apmeties Londonā? — viņa jautāja.

—    Jā. Glins atļāva man izmantot savu darbnīcu. Tā ir blakus Fulhemroudai. Viņš ir uz vairākām nedēļām aizceļojis. Arī Medokss ir ļoti laipns. Starp citu, viņš šeit būs trijos. Es gribu jūs ar viņu iepazīstināt.

Viņa nervozi sarosījās: tas jau nozīmētu iet pārāk tālu. Nē, viņa nevar un nedrīkst palikt. Ar māksloti norūpējušos skatu Klēra ielūkojās pulkstenī.

—    Es steidzos uz vilcienu. — Viņa savāca savas lietas, salocīja katalogu un iebāza to somiņā. Tad saņēmās un uzdeva Stīvenam jautājumu, ko uzskatīja par pašu svarīgāko: — Stīven, jūs taču aizbrauksiet ari uz Stilvoteru?

Atbilde kavējās.

—    Es toreiz kļūdījos, turp dodamies. Un pieļaušu vēl lielāku kļūdu, ja braukšu tagad. Pie tam diezin vai viņi grib mani satikt.

—    Nē, nē, esmu pārliecināta, ka vēlas. Vakar vakarā es runāju ar Kerolainu pa telefonu. Viņi patiesi ļoti skumst pēc jums.

Atkal iestājās klusums, šoreiz ilgāks.

—    Nu, — viņš novilka, — ja viņi mani ielūgs…

—    Es esmu tik priecīga! Tātad mēs tiksimies tur, Stīven. Visu labu.

Kad viņa iznāca uz ielas, debesīs vēl bija saglabājies rožainais rieta atspīdums un vakara gaisā bija sajūtams svaigums, kas patīkami atvēsināja viņas kaistošos vaigus. Viegliem, atsperīgiem soļiem Klēra devās lejup pa Sentdžeimsskvēru, šķērsoja Pelmellu un — vēl nesenās tikšanās iespaidā — gāja uz staciju. Viņai likās svarīgi, ka satikusi Stīvenu un sarunājusies ar viņu. Dabīgā vēlēšanās viņu pasargāt, palīdzēt viņam, kādu Klēru vienmēr bija jutusi un kurā nebija nekā nosodāma, atkal atplauka, un, domājot par to, ka var kaut ko viņa labā darīt, Klēra jutās tik laimīga — laimīgāka nekā ilgus iepriekšējos mēnešus, kaut ari pašreiz to neapzinājās.

Oktobra krēslā vilciens joņoja caur tumšiem mežiem, garām kailiem kokiem un neredzamiem ciematiem, kur mājiņu logos jau iemirdzējās neskaidru uguntiņu zibšņi;

viņa smaidīja, atcerēdamās atsevišķus sīkumus no viņu sarunas. Pēkšņi viņu satrauca viena doma, tas drīzāk gan bija atklājums, kas lika viņai nodrebēt un pat klusi iesaukties. Būtu lieliski, ja tas izdotos! Viņa ņēmās visu mierīgi pārdomāt, kā to varētu nokārtot. Tiesa, ņemot vērā dažus apstākļus, tas nebūs viegli, bet, protams, — ak protams! — viņa pārvarēs visus šķēršļus. Vismaz visiem spēkiem centīsies to izdarīt.

2. nodala

Kad Stīvens atgriezās Anglijā, viņam kabatā nebija pat trīs mārciņu, un drīz nauda varēja pilnīgi izbeigties, taču šādi apstākļi nebija nekas jauns. Par laimi, viņam bija vieta, kur apmesties un kur varēja izmantot mazo virtuvīti — tukšā Glina darbnīca; bet iepirkties vajadzēja pašam, un pēckara produktu cenas viņā viesa šausmas. Apaļais četrmārciņu maizes klaips tagad maksāja šiliņu un četrus pensus; mārciņa vislētākā cukura maksāja agrāk divus pensus, bet tagad jau šiliņu un trīs pensus. Dzīves dārdzība auga ik dienas, augstās cenas kā smags slogs gūlās uz daiba cilvēku pleciem un radīja vēl lielākas grūtības tiem, kuri, tāpat kā viņš, dzīvoja vispār bez algas.

Savos klejojumu gados Stīvens domās bieži bija kavējies Londonā. Tagad viņš tikai ar grūtībām pazina šo pilsētu. Vēl aizvien pilnā sparā ritēja demobilizācija, un tūkstošiem cilvēku tika pārvietoti no vienas vietas uz otru, līdz ar to pilsēta bija nesakārtota, līdzīga caurbraucamai sētai. Vestendā pārsvarā valdīja līksmība. Karā taču bija kritis apmēram miljons angļu jaunekļu, un vēl viens miljons atgriezās mājās kā kropļi. Un, lūk, vai nu lai to aizmirstu, vai arī tādēļ, ka tas jau bija aizmirsts, cilvēki bariem pulcējās izklaides vietās — teātros, kino, restorānos un naktslokālos. Sēras šķita kā ar roku aizslaucītas.

Tomēr upe bija tā pati vecā, un Stīvens, mezdams līkumu, lai izvairītos no darījumu ielām, ne mazums laika pavadīja, klaiņodams pa Čelsijas un" Betersijas krastmalām, viņu ielīksmoja tekošā ūdens atspulgu rotaļas, pelēko nčkrāsu bezgalīgā maiņa un to vidū pēkšņi iezagusies rozā vai pērļu baltā josla — bāls oktobra saules sveiciens. īslaicīgā uzturēšanās Stepnijā Temzas lejasdaļā apbūra Stīvenu un izraisīja nepārvaramu vēlēšanos to uzgleznot, attēlot novērotās sarežģītās noskaņas. Sevišķi viņa atmiņā bija palicis upes līkums pie Suņu salas netālu no Klinkerstritas — kad viņš šo vietu atcerējās, tā sāka viņu neatvairāmi aicināt uz turieni, viņam gribējās savus iespaidus atdzīvināt. Kādu ritu, dienu pirms izstādes slēgšanas, kad viņam nebija darba, iesēdies autobusā, viņš devās uz Stepniju.

Brauciena sākumā laiks bija brīnišķīgs — matēti pelēkas debesis, bezvējš un dzidrs gaiss, — vārdu sakot, tieši tas, kas vajadzīgs kolorītam, bet, par nelaimi, līdzko autobuss iegriezās Septiņu māsu šķērsielā, no upes pacēlās migla un sāka rasināt lietus, upes grīvu aizsedza miglas mākonis. Stīvens izkāpa no autobusa pie "Sarkanās lauvas", paraudzījās uz mākoņu segtajām debesīm, no kurienes krita lietus lāses, uzslēja blūzes apkakli un skaļi nolādēja laiku. Gleznošanai diena bija zaudēta — neviens, izņemot Monē, nespēja uzgleznot šādu izplūdušu ainavu. Tomēr Stīvenam šeit viss bija pazīstams, un, ieraudzījis ielas stūri veikaliņu, kurā tirgojās ar zivīm un ceptiem kartupeļiem, kā ari drogu veikaliņu, kurā varēja iegādāties sev krāsas, viņš jutās krietni vien labāk. Paklausījis neapzinātam aicinājumam, viņš iegriezās Klinkerstritā, pacēlās pa Labdarības nama kāpnēm un piezvanīja.

Ilgu laiku neviens neatsaucās. "Ietur distanci," Stīvens nodomāja. Pēc brīža sulainis, kas atgādināja atvaļinātu seržantu, īsi apcirptiem matiem, vecās novalkātās biksēs, ko, atzinis par nederīgām, bija izmetis kāds garīdznieks, jostas vietā apsietās ar zaļu lupatu, atvēra durvis.

—    Jā? — viņš jautāja, lūkodamies Stīvenā.

—     Vai misters Loftuss vēl šeit dzīvo? Pirms dažiem gadiem viņš bija dekāna palīgs.

—     Jūs domājat ļoti godāto Džeraldu Loftusu? Viņš patiešām šeit dzīvoja. Taču pa šo laiku viņš ir guvis izcilus panākumus. Jau pagājušā gadā viņš dabūja svētā Bārnas baznīcas draudzi.

—       Patiešām! Man prieks par viņa panākumiem! Toreiz šeit dzīvoja vēl viens jauneklis — misters Džirs.

—    O, Džirs… ari viņš ir aizbraucis. Tikai no viņa nekas lielisks nav iznācis. Cik es zinu, viņš tā ari palicis kurāts… kādā Darēmas kalnraču ciematā… dažādu skrandaiņu vidū.

—     Lūk, kā. — Stīvens vēl svārstīdamies uzkavējās. Tad iejautājās: — Bet vai jūs gadījumā nezināt, kas notika ar jaunu sievieti, kura šeit kādreiz strādāja… viņu sauca Dženija Beinsa?

—   Misis Beinsa, — tūlīt atsaucās sulainis. — Protams, es zinu. Viņa dzīvo pavisam netālu Keiblstrītas septiņpadsmitajā namā. Viņai gan bija jāpārcieš bēdas! Tomēr viņa ir izturīga sieviete, un tagad viņai klājas labi.

—    Jāpārcieš bēdas?

—    Nu jā. Viņai taču bija bērns, bet tas nomira. Pēc tam viņa zaudēja vīru. Kaut kur Austrālijā viņš bija saķēris drudzi un pēc jūrnieku paraduma tika apglabāts jūrā. Bet kāpēc jūs Dženija interesē? Vai jūs viņu pazīstat?

—    Jā… zināmā mērā, — izvairīgi atbildēja Stīvens. Tad, redzēdams, ka atvaļinātā seržanta acīs iemirdzas ziņkāre, piebilda: — Pateicos par sniegtajām ziņām. — Viņš pagriezās un nokāpa pa trepēm.

Par Džiru un Loftusu viņš bija jautājis tāpat vien bez

sevišķas intereses. No visiem cilvēkiem, ar kuriem Klin-

? 7

kerstritā pavadītajā laikā iznāca saskarties, īsteni viņu interesēja vienīgi Dženija, un, domājot vien par iespējamo tikšanos, viņam uzlabojās garastāvoklis.

Keiblstrita atradās tikai pāris kvartālu uz upes pusi no Klinkerstrītas. Pēc desmit minūtēm Stīvens jau soļoja pa šo ieliņu gar nelīdzenu, zemu vienstāvu ķieģeļu mājiņu rindu un brīdi pa brīdim ieskatījās namu numuros — nepārskaitļi bija labajā pusē. Viņš jau tuvojās septiņpadsmitajai mājiņai, kad tās durvis atvērās un pa tām iznāca sieviete lietusmētelī ar kailu galvu, rokās viņa turēja pītu somu. Stīvens viņu būtu pazinis jebkuros apstākļos.

—     Dženij! — viņš uzsauca. — Vai patiesi jūs mani neatceraties?

Viņa paskatījās plati ieplestām acīm, it kā būtu ieraudzījusi spoku, un nespēja ticēt savām acīm. Tad kā sapnī klusu teica:

—    Misters Stīvens Desmonds?

—    Jā, Dženij. Kāpēc jūs uz mani tā raugāties, it kā es būtu rēgs?

—     Ak, ko jūs, ser! Jūs vienkārši esat ļoti pārvērties. Novājējis… Starp citu, jūs gan nekad neesat bijis kaut cik tukls. — Viņas vaigos atkal ieplūda sārtums, un, vēl aizvien satraukta, Dženija piebilda: — Man prieks jūs sastapt. Es biju nolēmusi doties iepirkties, bet tas nekas. Iesim iekšā.

—    Nē, nē, — viņš iebilda. — Es labāk jūs pavadīšu.

Viņš paņēma Dženijas lietussargu un, turot to virs

abiem, sāka viņai iet blakus pa Keiblstrītu.

—    Cik ilgs laiks jau pagājis, kopš neesam tikušies?

—      Laikam kādi astoņi gadi… Tūlīt padomāšu… jā, astoņus gadus un… tieši trīs mēnešus.

Viņa atbildes precizitāte lika viņai pasmaidīt.

—     Es jums no Parīzes atsūtīju atklātni. Vai jūs to saņēmāt?

—    Vai saņēmu? Jā, tā arī tagad gozējas manā virtuvē virs pavarda. Eifeļa tornis, es bieži to aplūkoju.

—     Man tas ir ļoti patīkami, Dženij. Tātad jūs mani neesat aizmirsusi?

—     Kas nu nav, tas nav, mister Desmond, — viņa noteikti atbildēja.

Kad viņi bija izgājuši uz centrālās ielas, lietus sāka līt stiprāk; Stīvens paņēma Dženiju zem rokas un iegāja kafejnīcā Komeršalrouda stūri.

—    Pagaidīsim šeit, līdz pāries lietus. Un iedzersim pa tasei tējas.

—    Jūs tātad neesat aizmirsis manu vājību, ser? Man vienmēr ļoti garšojusi tēja.

Viņiem vajadzēja pagaidīt, iekams kāda apkalpotāja pārtrauca pļāpāt ar citiem darbiniekiem istabas dziļumā un pienāca pie viņu galdiņa.

—    Tēju un grauzdiņus.

—    Tikai raugieties, lai tie būtu gatavoti ar sviestu, — precizēja Dženija. Bet, kad apkalpotāja aizgāja, uzticīgi un praktiski pačukstēja Stīvenam: — Es viņus pazīstu. Ja neuzmanīs — sviestu veikli aizstās ar margarīnu.

Tēja bija karsta, pat verdoša, grauzdiņi tika apskatīti un atzīti par labiem.

—     Kā jūs šo laiku dzīvojāt, Dženij? — Viņš saņēma no viņas rokām piepildīto tasi. — Ar nožēlu uzzināju, ka jūs tagad esat viena.

—    Jā, man bija savas bēdas. Taču viss pāriet, ser. Un es neesmu no tām, kuras mēdz gausties. Par saņemto Alfa apdrošinājuma naudu es nopirku labu mājiņu, un, izrādījās, neesmu rīkojusies nemaz tik muļķīgi.

—    Jūs izīrējat telpas?

—      Kā lai saka. ser… Man ir pastāvīgs īrnieks — večuks kapteinis Teplijs… pilnā vārdā misters Džo Teplijs. Viņu ir iesaukuši par kapteini, taču jūsu zināšanai — viņš pirms atvaļināšanās ir strādājis tikai uz liellaivas, bet pirms tam uz upes tvaikonīša. Bet viņš ir ļoti labs cilvēks, ser, kaut ari kurls kā celms. Es izīrēju ari vēl otru istabu — kapteiņiem ar rekomendācijām uz laiku, kamēr viņu kuģus dokos izkrauj, vai arī mehāniķiem, kuri nodod šeit kuģus remontā. Un, ja Labdarības namā sanāk pārāk daudz ļaužu, es pieņemu par īrnieku arī kādu garīdznieku.

—     Mans Dievs, Dženij, vai tiešām garīdznieku? Un to jūs darāt pēc tam, kad viņi jūs bija padzinuši. Es redzu, ka vēl joprojām esat tikpat laba… un dzīvespriecīga.

—     Bet, ser, kāpēc gan lai es tāda nebūtu? Es labprāt strādāju. Esmu neatkarīga. Un pie tam — laimīga; man, piemēram, ir Florija.

Stīvens jautājoši pavērās viņā.

—     Florija Beina. Viņa ir Alfa māsa, ļoti laba sieviete. Mēs esam ciešas draudzenes. Viņai pieder neliels veikals Margitā. Es bieži braucu pie viņas un palīdzu, cik spēju. .

—    Ko viņa pārdod?

—    Svaigas zivis.

Stīvenā tas izraisīja smaidu.

—    Bet vai var pārdot zivis, kas nav svaigas?

—    Nezinu, nekad par to neesmu domājusi. — Dženija iesmējās. — Tirgotāji tā mēdz teikt — svaigas zivis. Varbūt tas ir muļķīgi. Ir taču ari žāvētas mencas, dūmotas siļķes un vēl kaut kādas. Bet Florija galvenokārt tirgojas ar krevetēm.

Viņa sēdēja iepretim — vienkārši sasukātiem matiem, ērti uzlikusi rokas uz galda un atpogājusi lietus mēteli uz augstajām krūtīm, ko cieši apņēma lēta auduma kleita, — un, raugoties viņā, Stīvens saprata, kāpēc vienmēr bija vēlējies viņu gleznot. Dženijai piemita kaut kāda pievUcīga sievišķība — šī lielā, dāsnā mute ar apaļo apakšlūpu, spilgtā sejas krāsa, vaigi ar smalku dzīsliņu tīklu, biezu melnu matu cekuls, glāsniainas acis un drosmīgs, neatkarīgs skatiens. Viņš domās jau redzēja viņu guļam zilā zvilni — šādā fonā viņas sārtie vaigi degtu ugunīgi, — pati miniatūra un vienlaikus apaļīga.

—    Bet kā jūs dzīvojāt, ser? Vai jums viss ir kārtībā?

—     O jā, Dženij, pilnīgā kārtībā. — Tikai ar grūtībām viņš pamodās no sava sapņa. — Es esmu sevi apkaunojis pat vairāk, nekā cerēja mani niknākie ienaidnieki. Izvairījos no kara, iepazinu Eiropas "vissmirdīgākās bedres" — tas ir citāts no kādas vēstules, ko es nesen saņēmu, un no šīs sadursmes esmu izkļuvis ar krietni vien izplūkātām spalvām.

—    Lūk, tam gan es nekad neticēšu, mister Desmond. Jūs vienmēr esat bijis džentlmenis. — Viņa bridi paklusēja. — Jūs gleznošanu vēl neesat atmetis?

—      Pareizāk būtu teikt, ka tā nav pametusi mani. Sagrābusi aiz rīkles. Un neatlaiž.

—       Jā, — ar viņai piemītošu apķērību piebalsoja Dženija. — Kas lemts, no tā neizbēgsi. Tas tāpat kā… kā jūrnieku pievelk jūra, es gribēju sacīt, ser.

—    It kā tu būtu izsviests aiz borta, Dženij. Un gribi vai negribi — jāpeld.

—     Nu ko, — pēkšņi viņa jautri attrauca, — jūs vienmēr esat mīlējis ūdeni, ser. Atceros, ka Labdarības namā jūs katru dienu mazgājāties aukstā vannā.

Viņas vārais smaids bija sevišķi skaists. Stīvens iesmējās, un viņa pievienojās. Šo draudzīgo smieklu skaņas piesaistīja otrā istabā esošās apkalpotājas uzmanību. Nosodoši drūma viņa pienāca un demonstratīvi nolika uz galda rēķinu.

—    Ir gan nejēdzība, — piezīmēja Dženija un izslaucīja acis. — Bet toties mēs izsmējāmies pēc sirds patikas. Nekas tā neiepriecē dvēseli kā labi smiekli. Vai iedzersiet vēl tēju?

—     Nē, Dženij, pietiks.

—    Tomēr tas ir dīvaini — jūs atkal redzēt šeit, mister Desmond, — viņa to pateica kaut kā pārsteidzoši vienkārši. — Jūs, protams, atbraucāt uz Labdarības namu?

Viņš noliedzoši pašūpoja galvu.

—    Tad kādēļ gan?

—     Man gribējās upmalā uzmest dažas skices.

—    A! — viņa nolaida skatienu.

—    Vai jūs zināt veco piestātni?

—    Nu, protams, zinu.

—     Lūk, tieši šo vietu es vēlējos uzzīmēt.

—     Bet tur taču ir tikai būdas… — viņa ieteicās un apklusa, iekozdama apakšlūpā. Tad pajautāja: — Vai jūs ilgi uzturēsieties Londonā?

—     Baidos, ka nē. Pēc pāris dienām es aizbraukšu.

—    Tā.

Iestājās klusums. Stīvens paņēma rēķinu.

—     Neuzdrošinos jūs ilgāk aizkavēt, jūs taču gribējāt iet iepirkties.

—    Jā, patiesi, nevaram taču te sēdēt bez gala. — Viņa viegli nopūtās, bet tad ar aizkustinošu kautrību jautāja: — Vai jūs neienāksiet pie mums iepazīties ar kapteini Tepliju? Es jums sagatavotu brīnišķīgas brokastis, ser.

Viņas vienkāršais uzaicinājums un doma par pamatīgām siltām brokastīm bija ļoti vilinoša, taču viņš centās kārdinājumam nepadoties.

—     Kādu citu reizi, Dženij. Ko var zināt, varbūt es vēl šeit ieklīdīšu.

—    Neaizmirstiet iegriezties pie manis, ser, ja vien būsiet šai pusē.

—    Noteikti.

Dženija paņēma savu somu un lietussargu, durvju viras sašūpojās, izlaizdamas viņu un Stīvenu, viņi viens otram paspieda roku, un Dženija devās uz tirgu, bet viņš — uz pretējo pusi — viņam iegribējās kājām aizstaigāt līdz Fulhemroudai. Nonācis pie ielu krustojuma, viņš negribot apgriezās. Viņa bija apstājusies un skatījās šurp. Bridi uzkavējies, viņš pamāja viņai ar roku un gāja tālāk. Miglainais lietus plīvurs savilkās biezā miglā, un Stīvenam šķita, ka šī migla, līdzīgi sienai, atdala no viņa draudzību un siltumu.

3. nodala

*

Stīvena izstādi slēdza pēdējā novembra dienā. Čārlzs Medokss — galerijas īpašnieks — bija baidījies, ka Desmonda darbu izstāde izraisīs sašutuma vētru presē, un tādēļ pie tās rīkošanas bija ķēries ar lielu nepatiku un vienīgi pēc neatlaidīgiem Ričarda Glina lūgumiem, jo viņa darbus Medokss bija ļoti izdevīgi izstādījis jau vairākus gadus. Tomēr, par lielu pārsteigumu viņam (ja vien gleznu tirgotāju vispār kaut kas var pārsteigt), divas Desmonda visaugstāk novērtētās gleznas "Labdarība" un "Dienvidus olīvu birzī" pēdējā nedēļā nopirka kādas firmas aģents, summa atliku likām sedza Medoksa ieguldītos izstādes organizēšanas izdevumus, un pēc komisijas naudas atrēķināšanas Stīvens saņēma čeku par trīssimt mārciņām. Lai ari cik vienaldzīgi viņš izturējās pret materiālas dabas panākumiem, tomēr iespēja izkļūt no hroniskā naudas bada viņu iepriecināja. Pie tam šī negaidītā bagātība ļāva viņam daudzmaz pieklājīgā izskatā ierasties pie radiniekiem Stilvoterā. Viņš bija saņēmis no tēva īsu, bet ne naidīgu vēstuli ar uzaicinājumu apciemot viņus un bija atbildējis apstiprinoši. Tagad vismaz viņš neaizbrauks turp kā nabags.

Trešajā decembrī agri no rīta Stīvens, sapakojis mugursomu un atstājis darbnīcā zīmīti Glinam. kuram drīz bija jāatgriežas Londonā, ar vilcienu devās uz Saseksu. Pēc stundas Stīvens izkāpa Džilinghērstā — vienu pieturu pirms Halboro: viņam iegribējās kājām aizstaigāt līdz Stilvoterai. Visapkārt skaists ziemas rīts. Bāli dzeltenīgā saule vēl nebija izkausējusi sala pēdas, un visas smildziņas, visus vilkābe|u zariņus klāja sudrabaina sarma. Dižskābaržu zaros karājās lāstekas, kurās lūza saules stari, atstarodamies visās varavīksnes krasās. Valdīja klusums, taču aukstais gaiss nedaudz knaibīja kā sidrs. Pa laukiem klaiņoja govis, ietinušās pašu elpas radītos tvaiku mākoņos. Cik bieži Spānijā, atrazdamies trimdā, mokošās skumjās Stīvens neizsakāmi vientuļš klaiņoja pa karstajām olīvu birzīm un viņam ne brīdi nedeva mieru Anglijas dabas ainavas — mitra zeme un koki bez lapām, slapjas pļavas un strautiņi zem sēru vītoliem. Tie, likās, sauca un sauca pie sevis.

Bet pašreiz Stīvens gāja pa līkumotajām taciņām, dzelzij līdzīgo cieto zemi un izklaidīgi ieklausījās savu soļu dobjajā atbalsī, domās iztēlodamies to dienu ainas, kad viņi abi ar brālīti skraidīja pa šiem mežiem un pļavām. Tur labajā pusē ir smalce, kurā viņi riekstoja; devās viņi ari uz tuvējo birztalu un kādā jūnija dienvidū tur atrada dārgumu — punktainu putniņa olu. Tas bija putns ar zeltainu spalvu cekulu. Vēl viens ceļa līkums — caur kailajiem kokiem pavīdēja Cilinhemas ezers. Cik bieži viņš ar Deiviju bija nākuši te makšķerēt sudrabainos asarus, kas slīdēja un nira tīrajā dzelmē starp ūdensrozēm un dažādām zālēm. Atmiņu sūrme lika Stīvenam sakost zobus. Viņa krūtīs atkal pamodās vainas apziņa, kas gandrīz nemaz neizzuda kopš tā brīža, kad viņš bija uzzinājis par Deivija nāvi. Cīnīdamies ar šīm jūtām, viņš zaudēja ticību saviem jaunrades spēkiem, kuri parasti viņu balstīja; tādos mirkļos viņš sev likās pilnīgi nederīgs, neko nesasniedzis, neprātīgs cilvēks, kurš veltīgi izšķiež savu dzīvi.

Beidzot viņš sasniedza Stilvoteras ciematu un ar pukstošu sirdi soļoja pa tā bruģētajām ielām, kas līkumoja starp vecām, pa pusei koka, pa pusei mūra mājām ar stāviem asiem jumtiem. Taču viņa prombūtnes laikā ciematiņš bija izaudzis un kļuvis mūsdienīgāks — to varēja saskatīt vairākos jaunos veikalos, kā ari Vulvorta kinoteātri ar krāšņu nojumi virs ieejas un lielu deju zāli. Šīs lielās ķieģeļu ēkas viena siena no vecās labības biržas puses bija klāta ar neona uzrakstiem. Aiz ciemata, kur ceļš vijās pakalnā, Stīvens pēkšņā izbrīnā sastinga, ieraudzījis virkni jaunu vasarnīcas tipa mājiņu, kuras bija uzceltas šosejas malā nedaudz augstāk par lauku ceļu, kas veda uz mācītāja namu. To lētais pretenciozais stils, nerunājot nemaz par nosaukumiem, šīm "Ligzdiņām", "Omulīgajiem stūrīšiem" un "Balodīšiem", kas ar zeltītiem burtiem bija rakstīti virs pavirši sameistarotām durvīm, izraisīja nelāgu dūšu un bija patiess apvainojums labai gaumei. Viņš atcerējās, kāda šī vieta izskatījās pirmatnējā skaistumā, apaugusi ar papardēm un irbulenēm, toreiz no šejienes pavērās brīnišķs skats uz baznīcu, kura bija saglabājusies no normāņu laikiem, kā arī uz kupraino Daunsas pakalnu virkni.

Ar smagu sirdi Stīvens nogriezās no ceļa un steidzīgi devās pa nogāzi lejup, viņš bija nolēmis saīsināt maršrutu un nokļūt līdz mācītāja īpašumiem, ejot nedaudz pa kreisi, pa tā saukto "kanoniķa taku". Ari te bija saskatāmas pārmaiņas — kājceliņš bija aizaudzis sūnām, un biezā kārtā to klāja vēja sanestas lapas. Augļu dārzā vecā ābele bija nolūzusi un turpat gulēja, ar galotni atspiedusies pret kūts dakstiņu jumtu. Pēc septiņu gadu ilgās prombūtnes Stīvenam negribējās apstāties un sākt kaut ko kārtot. Sāndurvis, pa kurām varēja iekļūt oranžērijā un pēc tam arī mājā, bija atvērtas. Mirkli vēlāk Stīvens jau stāvēja hallē. Atbildei uz viņa skaļo jautājumu: "Vai kāds ir mājās?" — bija dzirdama neizprotama čaukstoņa pieliekamā telpā. Ieskatījies tur, viņš atrada Kerolainu, kas notrieptā priekšautā sēdēja pie galda un, apsējusi ap galvu raibu lakatu, tīrīja ābolus.

—    Keri! — viņš iesaucās.

Viņa pagriezās, paskatījās, un viņai izkrita no rokām nazis.

—    Ak, Stīven, man prieks, ka esi atbraucis!

Šāds apsveikums viņu aizkustināja. Bet varēja ievērot, ka viņai nav patīkami sava izskata dēļ; viņas acīs bija jaušamas rūpes. Viņš nolēma dot Kerijai laiku, lai attaptos. Pēc klusuma brīža Stīvens jautāja:

—     Bet kur ir pārējie?

—      Tēvs aizbrauca uz konferenci Cārminsterā. Viņš atgriezīsies tikai pēcpusdienā. Mēs tevi gaidījām pievakarē.

—     Bet māte?

—     Viņas šeit nav. Viņa, kā vienmēr, ir aizbraukusi. Vai sagatavot tev kaut ko ēdamu?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

—     Brīdinu, otrās brokastis mums nav pārāk sātīgas.

To sakot, Kerolainas acīs sariesās asaras. Viņš apsēdās

blakus māsai, izvilka no kabatas savu mūžīgo kokvilnas auduma sarkano nēzdodziņu un pasniedza to viņai.

—    Vai tad es pie tā esmu vainīgs?

—    Nē, nē… protams, ne jau tu… Vienkārši… vienkārši tā ir iznācis.

—    Pastāsti man visu.

Viņa nopūtās un ņēmās izkratīt sirdi. To, kas viņu nospieda, varēja pateikt ar vienu vārdu — pārmaiņas… Pārmaiņas, kādas bija notikušas šajā brīnišķīgajā pasaulē, kurā viņi reiz mita kā bērni… Straujās pārmaiņas viņu bija satriekušas un beigu beigās galīgi izsitušas no sliedēm.

Ar mācītāja saimniecību nekad nav bijis viegli tikt galā. Bet tagad tas ir tik sarežģīti… vienkārši neiespējami. Biglī nomira tūlīt pēc kara, un pēc tam Kerolainai tā ari nebija izdevies atrast piemērotu kalponi. Pieaugušās sievietes, pieradušas saņemt lielu algu kara rūpnīcā, nevēlējās vairs strādāt mājas darbus. Caur nama virtuvi izgājušas daudzas lauku meitenes. Nekaunīgas, neuzmanīgas, gluži vienaldzīgas pret saviem pienākumiem, viņas domāja, kā aizlavīties uz kino vai jauno deju zāli, — šī sērga apgāna ciematiņu. Šorīt viņa bijusi spiesta padzīt jumiķa meitu Besiju Haderbiju. Vakar vēlu vakarā iegājusi kalpoņu istabā un ieraudzījusi, ka šī persona dzer vectēva portvīnu kopā ar kādu jaunekli no Braitonas, un tas turklāt vēl sēdējis viņas pidžamā.

—     Nē, padomā tik — pidžamā! — dusmojās Kerolaina. — Pie visa ir vainīgs karš, šis šausmīgais karš. Ja es nebūtu pieņēmusi austriešu bēgli, kura tikko kā bija atbraukusi no Tiroles, tad man vispār tagad nebūtu nevienas kalpones. Sofija gan nerunā angliski un prot gatavot tikai Apfelstrudel[47] un wiener schnitzel[48].

Stīvens ar grūtībām apvaldīja smieklus, taču Kerolainai sejā atspoguļojās tāds kā sašutums. Varēja redzēt, cik viņas rokas ir sarkanas un saplaisājušas, plaukstas no grūtā darba kļuvušas asas. Viņa turpināja:

—     Pārmaiņas ir notikušas ne tikai pie mums mājās. Droši vien arī tēvam ir grūtības ar naudu. Fermas mums vairs nav. Mēs to izrentējām Metjūzam. Kam laikā visu zemi uzara un atjaunot pļavas vienkārši nebija iespējams, sevišķi jau pēc tam, kad mēs zaudējām Mouldu.

—    Ko! Vai tad večuks ir miris?

—     Nē. Aizgāja… sava izcilā dēliņa samācīts. — Un, tā kā Stīvens jautājoši vērās viņā, Kerolaina turpināja, neslēpjot sarūgtinājumu: — Es domāju, ka tu ievēroji tukšajā laukā jaunās mājiņas. Tās uzbūvēja Alberts Moulds, un tās viņam ari pieder. Kopš tā laika, kad tu pēdējo reizi viņu redzēji, Albeits ir krietni vien kāpis uz augšu. Kara laikā viņš piesavinājās vecās mālu izstrādnes un tās deva viņam fantastiskus ienākumus. Sarausis kaudzi naudas, viņš tagad ir uzsācis uzņēmējdarbību — noņemas ar visu ko, ari politiku. Tas vairs nav joks — grāfistes padomnieks, — liela ietekme visā apvidū. Viņš, protams, mūs neieredz, vienmēr ir ienīdis un pagājušajā gadā pat sāka ar tēvu tiesāties par mūsu zemes īpašuma robežām.

Abi klusēja.

—     Kā jūtas tēvs?

—      Samērā ciešami. Viņš, protams, tā vairs nespēj strādāt kā agrāk, taču ir pilnīgi vesels.

—    Viņam droši vien ļoti pietrūkst Deivija, — teica Stīvens, galvu nodūris.

—   Jā, bet par visu vairāk viņš skumst pēc tevis. Tāpat kā visiem mums, viņam ir ari nepatikšanas. — Kādu mirkli Stīvens domāja, ka šis mājiens attiecas uz viņu, bet tad Kerolaina klusu piebilda: — Māte.

Kerija jau sen bija apņēmusies nekad nerunāt par māti, taču, beidzamajos gados kļuvusi nedaudz iejūtīgāka un sabiedriskāka, pēc neilgām pārdomām brālim pastāstīja par uzbrukušo nelaimi — Džūlijas ekscentriskums pēdējā laikā sagādājis daudzus rūgtus brīžus. Tā kā saimnieciskā darbība bija sašķobījusies un vajadzēja ierobežot savus izdevumus, viņa Stilvoterā rādījās vēl retāk nekā iepriekš, dažreiz bija prom pat nedēļām ilgi un tuviniekiem neko neziņoja par savu uzturēšanās vietu. Agrāk viņa labi jutās tikai tādā kūrortā, kas atradās tālu no jūras, kur bezdarbībā no rītiem varēja dzert ārstnieciskos ūdeņus, bet pievakarē spalvām greznotā cepurē un daudzām krellēm ap kaklu gleznā pozā sēdēt kaut kur zem palmas "Grand Hotel" pagalmā, tuvāk orķestrim, un klausīties Strausu, Bizē un Eirnī Vudfordfindenu. Taču tagad viņas hipohondrija un dīvainības pastiprinājās tiktāl, ka viņa atteicās no parastajiem ārstiem, kuri, kaut ari atbalstīja viņas dīvainības un kaprīzes, tomēr turēja viņu saprāta robežās, un pārgāja pie hiromantiem, burvjiem un šarlatāniem. Pašreiz droši vien viņa apmetusies ārstniecības iestādē "Ganu birzs", kas pieder kādam austrumu mistiķim, speciālas teozofijas formas sludinātājam, kuras pamatā — cik Kerolainai zināms — ir vārds "karma". Tas. viss ir šausmīgi, šausmīgi! Džūlijai gan arī pašai pieder neliels kapitāls, bet, protams, šo līdzekļu nepietiek, lai tā varētu dzīvot. Starp citu, vai tas atbilst īstenībai, nevienam nav izdevies noskaidrot; tagad viņa ir vēl vairāk norobežojusies, vēl retāk nolaižas uz zemes nekā agrāk. Viņa dzīvo savā īpašā, izdomātā pasaulē, no kurienes viņu nav spējis izraut ne karš, ne Stīvena prombūtne, ne mācītājam radušās grūtības un pat ne Deivija nāve.

Šajā mirklī atskanēja gongs, vēstīdams otrās brokastis. Ēdiens, kā to bija uzsvērusi Kerolaina, bija vienkāršs un nelādzīgs (bez kādām ceremonijām to pasniedza neveiklā Sofija). Brokastu laikā un pēc tam Stīvens visādi centās māsu uzmundrināt, it sevišķi, pastaigājoties dārzā, kad Kerolaina viņam skaidroja, kā tiek galā ar darbiem, ja palīdz tikai viens strādnieks, kas nāk uz dažām stundām vasarā, un zēns, kuru algo tikai pa sestdienām. Jau kopš bērnības viņa un Kerolainas attiecībās nebija sevišķas mīlestības. Savā greizsirdībā viņa bija apvainojusies par to, ka tēvs vairāk vērības veltīja dēlam, un tas jau pašā sākumā iznīcināja visus Stīvena mēģinājumus uzlabot attiecības. Bet tagad nelaimes salauztā Kerolaina ilgojās pēc tuva cilvēka atbalsta.

Četros pēcpusdienā pārbrauca mācītājs. Viņš mierīgi apsveicinājās ar Stīvenu, uzmanīgi viņu aplūkoja un tūlīt novērsa skatienu, it kā nevēlēdamies redzēt, kā šie klejojumu gadi pārvērtuši viņa dēlu. Viņš neko nejautāja un, klusu ciešot, devās uz bibliotēku, kur kamīnā jau bija iekurta uguns un gaidīja Kerolainas sagatavotā tēja ar grauzdiņiem.

—    Ir patīkami šādā vējainā laikā pasēdēt pie uguns. — Mācītājs pieliecies pastiepa rokas uz uguns pusi, un tās atspīdumā skaidri varēja saskatīt skumju ievilktās grambas, kas līdz tam nebija vecā Desmonda sejā redzētas. — Cera, ka tu atbrauci labi.

—    Ļoti labi. Es izkāpu Džilinghērstā un pastaigājoties atnācu kājām.

—    Tā. — Pēc neliela klusuma brīža mācītājs piebilda: — Tagad mums vairs nav tās iespējas, kādas bija agrāk, bet mēs pacentīsimies, lai tev būtu ērti.

Mācītājs bija neparasti savaldīgs, un tas vien liecināja, kādu spēku sasprindzinājumu prasa šī tikšanās ar dēlu. Viņu plosīja pretrunīgas jūtas: tēva mīlestība un bailes no jaunas nelaimes, viņš alka apkampt Stīvenu, taču, pagātnes pieredzes mācīts, neuzdrošinājās to darīt. Dēla izskats — šī bārda un drēbes, noslēgtā sejas izteiksme, kas bija līdzīga maskai — modināja bažas. Nemitīgais cerību sabrukums bija izveidojis mācītājā neskaidras bailes no kaut kā jauna neparedzēta, kas varētu nest viņa ģimenei vēl lielāku apkaunojumu.

Tomēr viņš bija nolēmis izturēties mierīgi un dabiski. Kad paplāte ar tēju un tasēm bija aiznesta, viņš pārlaida ar roku pār kamīna plauktu, paņēma zilo vāzi un izkratīja tās saturu uz galda.

—    Pēdējā laikā mēs esam maz noņēmušies ar izrakumiem, bet nesen man izdevās atrast, lūk, šo.

Stīvens uzmanīgi aplūkoja monētas.

—    Tās izskatās ļoti vecas.

—     Haringtonas fārtings — tas nav nozīmīgs atradums, bet pārējās divas ir vērtīgas.

—    Viena no tām — penijs "Lielais krusts"? — minēja Stīvens, izmantodams savas jaunības dienu zināšanas. — Trīspadsmitais gadsimts?

—     Pareizi. — Ļoti apmierināts, mācītājs pieliecās tuvāk dēlam. — Henrija Trešā laikmets… apmēram tūkstoš divi simti piecdesmitais gads. Redzi, lai ari krusta šķērsis sniedzas līdz pašām monētas malām, tomēr forma tām pilnīgi pabeigta un nav apcirsta. Bet šī, — un viņš pasniedza dēlam otru monētu, — ir mans pēdējais atradums. Un tas nav nemaz tik slikts… Es to uzgāju Ziemeļu pakalnā. Vai vari noteikt, kas tā ir?

Stīvens uzmanīgi aplūkoja plāno monētu un no sirds cerēja pareizi atminēt.

—    Vai gadījumā tā nav "Cēlā roze"?

—     Gandriz uzminēji. "Ercenģeļa medaļa". To izlaida drīz pēc "Cēlās rozes". Otrā pusē redzams kuģa attēls, bet priekšpusē — ercenģelis Mihaels. To deva skrufulozes slimniekiem. Un kaldināja šai vajadzībai līdz pat Kārļa Pirmā valdīšanas laikam.

Stīvens pagrozīja monētas rokās un tad tās atdeva tēvam. Pēc tam, kaut ko atcerējies, iebāza roku jakas iekškabatā un izvilka divas paciņas — pirkumus, kurus viņš, paklausīdams kādam neskaidram mudinājumam, bija iegādājies Londonā. Vienu paciņu viņš iedeva tēvam, otru — Kerolainai.

—     Kas tas ir?

—    Nekas sevišķs, tēvs. Taču ceiu, ka jums patiks. Un tev ari, Kerij. Es tik sen jūs abus neesmu redzējis, ka gribējās jums kaut ko atvest par samierināšanās zīmi.

Bertrams apspieda sliktās priekšnojautas un uzlūkoja Stīvenu un tad sainīti — tā, it kā tas dedzinātu viņa plaukstu. Bet Kerija savu jau bija atvērusi un, priecīgi iesaukdamās, izņēma no vates veclaicīgu zelta saspraudi ar akvamarīniem.

—     Ak, Stīven, cik skaista! Man sen nav bijusi tik skaista rota.

Mācītājs stingi raudzījās uz saspraudi, kuru Kerolaina tūlīt bija piespraudusi pie kleitas. Lēni, it kā bīdamies pamanīt kaut ko briesmīgu, viņš iztina savu dāvanu. Tas bija desmitā gadsimta oriģināls, gandrīz neapšaubāmi Vinčesteras skolas izstrādāta baznīcas grāmata, šī skola bija pati oriģinālākā un izsmalcinātākā viduslaikos — lieta, par kādu mācītājs bija sapņojis visu mūžu.

—     Tas taču… tas taču no Karolingu laikiem… — stostīdamies nomurmināja Bertrams un apklusa, vērdamies dēlā.

—    Neskaties uz mani tā, tēt, — Stīvena vieglajā ironiskajā smaidā bija jūtams rūgtums. — Esiet mierīgs, šo grāmatu es ieguvu visgodīgākā veidā.

—    Tu… to nopirki?

—    Protams. Es to atradu pie Dobsona.

—    Bet kā gan tu varēji atļauties tādu pirkumu?

—     Man izstādē izdevās pārdot divas gleznas.

—     Manu mīļo zēn… tātad kāds tavas gleznas nopirka? — Mācītāja sejā iesitās tāds sārtums, ka žēl bija viņā skatīties. Viņa acīs iemirdzējās mitrums. Šis negaidītais panākums, un vēl mākslas jomā, kuru viņš visu laiku bija noraidījis, modināja viņā pēdējās lepnuma jūtas un sagādāja bezgalīgu apmierinājumu. It kā cenzdamies sev iegalvot, viņš vairākas reizes atkārtoja: — Tātad tu pārdevi savas gleznas. — Pēc tam viņš nolūkojās uz dāvanu un drebošā balsī piebilda: — Tava uzmanība ir mani dziji… dziļi aizkustinājusi.

Bertrams būtu varējis vēl teikt kaut ko, taču to nedarīja, jo redzēja, ka Stīvenam tas nepatīk. Taču pēc vieglajām vakariņām viņš vairākas reizes ņēma rokās mazo grāmatiņu un, domās iegrimis, rūpīgi pārlapoja plānās lappuses. Vai patiesi viss beigu beigās vērsīsies uz labo pusi? Tiesa, Stīvens ir tālu aizgājis no tā patiesības ceļa, kādam mācītājs viņu bija gatavojis. Arī tagad uz viņu ir grūti paļauties, it sevišķi, ja atceras šausmīgos Hjūberta nostāstus par viņa nejēdzīgo dzīvesveidu, ja atceras viņa iecirtīgo un apkaunojošo uzvedību kara laikā. Bet viņā jābūt, noteikti ir jābūt kaut kam atzīstamam. Viņš vienmēr ir bijis atklāts un labsirdīgs, bet tagad, jau gados, viņa pienākums būtu padomāt, ka pēdīgi pienācis laiks kļūt prātīgākam.

Mācītājs jau bija gatavs noticēt, ka tas ir iespējams, uzmanīgi viņš pētīja savu paklīdušo dēlu, kurš beidza šaha partiju ar Kerolainu. Cik labi. ka viņš nolēmis ar māsu ķerties pie šīs spēles un nav darījis to, no kā tik ļoti baidījās mācītājs — nav gājis meklēt izklaidēšanos kādā Cārminsteras vai Braitonas krodziņā. Pulkstenis bija jau desmit. Bertrams klusu piecēlās un aizslēdza sētas, mājas, sānu un parādes durvis, bet tad atgriezās bibliotēkā.

—    Tu droši vien pēc ceļa esi noguris?

—    Jā, nedaudz. Es varbūt iešu gulēt. Ar labunakti, tēt. Uz redzēšanos, Kerij.

—    Ar labunakti, manu zēn.

Stīvens uzkāpa augšstāvā un iegāja savā bijušajā istabā: mēness spīdēja tik spilgti, ka nekāda apgaismojuma nevajadzēja. Viņš stāvēja un skatījās uz nolaideniem griestiem, uz plauktiem virs rakstāmgaldiņa, kur vēl aizvien glabājās viņa bērnu dienu grāmatas, stūri uz vecu kasti ar botānikas kolekcijām, uz saviem pirmajiem akvareļiem, uz

Stilvoteras draudzes karti, kuru viņš reiz bija uzzīmējis un pakāris pie sienas, jūtama bija pat tā pati muskusa smarža, kas radās nezin no kā un kā vecs draugs vienmēr viņu sagaidīja atgriežamies no skolas. Stīvens lēni paņēma no galda fotogrāfiju — Kerolainas amatieruzņēmumu, — tajā bija redzams Deivids pļaviņā ar kriketa nūju rokās. Stīvens ilgi lūkojās zēnā, kas ar nopietnu skatienu bija sastindzis saspringtā pozā, tad palēnām nolika fotogrāfiju vietā, pagriezās, sakodis zobus, plaši atvēra logu un ielaida istabā aukstu ziemas gaisu.

Pār mēness gaismas dūmakā ietītajiem pakalniem valdīja debesu miers. Caur vīksnu kailajiem zariem bija redzams baznīcas šķautņainais tornis, kas rēgojās pār tumšajām īvēm, un to mestās ēnas apcirptajā mauriņā atgādināja kritušus loka strēlniekus. Dziļas, neizprotamas, neciešamas skumjas pārņēma Stīvenu. Šī paleja bija viņa dzimtene, zeme, kas būtu jāsaņem mantojumā, bet viņš pats brīvprātīgi ir no tās atteicies. Kā labā? Viņš atcerējās aizvadītos astoņus zaudējumu un trūkuma pilnos gadus, kad nepieciešamība lika allaž izgrozīties, kaut ko izgudrot, viņš atcerējās bezgalīgi daudzās vilšanās un nemitīgo darbu, dzirkstoša prieka brīžus un drūmos neauglīgos laikposmus… kas tā par dzīvi, kas tā par elli, ko viņš bija izvēlējies! Stīvens strauji novērsās no loga un sāka izģērbties, pa roku galam mezdams apģērbu uz krēsla. Pēc tam, izstiepies gultā, viņš aizvēra acis, it kā būtu grūti skatīties šajā mēnesgaismas pielietajā, klusajā, skaidrajā naktī. Lai ari ko domātu un justu tagad, viņš saprata, ka nespēs atbrīvoties no to spēku varas, kas liek iet pa nolemto ceļu uz nezināmiem, tomēr nenovēršamiem mērķiem.

4. nodala

»

Turpmākās dienas Stīvens aizvadīja, lielākoties pa dārzu ņemoties. Viņam vienmēr bija patikušas fiziskas nodarbības, un pašreiz, kad tēva saimniecībai tik ļoti bija vajadzīga kopšana, viņš ar baudu atdevās savai kaislībai — visur ieviest kārtību. Augļu kokiem viņš apgrieza zarus, izlauza nolūzušās ābeles celmu, tā, ak vai. izrādījās gan bijusi plūme, kas viņa bērnības dienās deva sulīgus dzeltensārtus augļus, celmu viņš sacirta malkā. Vecās lapas pēc savākšanas lielās kaudzēs viņš sadedzināja, sārtu zilganie dūmi cēlās augšup, atgādinādami bākas prožektoru staais. Pēc tam viņš nokrāsoja klēti. Kopā ar Džo — zēnu, kas no skolas brīvajā laikā nāca strādāt, — viņš Kerolainai salaboja jau gluži sabrukušo vistu kūti, ko, izmantojot izdevīgos apstākļus, bija sākusi apciemot lapsa no Broutonas rezervāta.

Vairākas reizes Stīvens kārtoja dažādas lietas ciematā un allaž juta sev pievērstus ziņkārīgus skatienus. Viņš bija pieradis, ka ielās ļaudis uz viņu noraugās, jo kā gan varēja nepievērst uzmanību cilvēkam ar iekritušiem vaigiem un īsi apcirptu bārdiņu, kurš straujā gaitā soļoja pa ielu un pie tam vēl nevērīgi ģērbies plīša biksēs, mezglā sasietā šallē un kailu galvu. Taču šī ziņkāre viņu nepavisam neskāra. Toties kaimiņu pašreizējā interese par viņu nekādi nebija tik nevainīga. Divas vai trīs reizes puišeļi, kuri dimēja pie kinoteātra stūra, izkliedza viņam aiz muguras apvainojumus. Bet citā dienā, kad viņš iznāca no Singltona celtniecības materiālu noliktavas, kurp bija devies nopirkt naglas un dēļus, gar galvu aizlidoja dubļu pika un kāds uzkliedza: "Re, veterāns!" Stīvens sakoda zobus, bija saprotams, ka ziņa par viņa atgriešanos jau aplidojusi apkārtni un ka vietējie iedzīvotāji nav sevišķi labvēlīgi noskaņoti.

Stīvenam tas bija neparasts bezdarbības laiks. Viņš ģimenei negribēja uzmākties ar gleznošanu un otu ņēma rokā vienīgi, lai nokrāsotu klēts resnās ozola sijas. Tomēr dažkārt labā laikā pēc otrajām brokastīm viņš devās pakalnos tālās pastaigās un aizgāja līdz Cilinhemas ezeram, tur, paslēpies no asā vēja piekrastes augstajā grīslī, apsēdās uz celma un pildīja albumu ar sīkiem vilnīšiem klātās ūdens virsmas un ziemīgi kailo koku skicēm.

Reiz pievakarē viņš atgriezās no šādas ekskursijas un iznāca lauku ceļu krustojumā pie tā dēvētajiem Lapsu vārtiem, kur senāk bija pulcējušies mednieki ar dzinējsuņu bariem, bet viņa jaunības dienās, — tā kā šī vieta bija pusceļā starp mācītāja māju un Broutonas muižu, — abas ģimenes bieži tur satikās, lai kopīgi dotos piknikos vai kādās pastaigās. Arī tagad, biezējošā krēslā tuvodamies agrākajiem vārtiem, viņš pēkšņi ieraudzīja kādu sievieti platā mētelī bez cepures nākam pretim. Tā bija Klēra.

—     Es jau tā domāju, ka jūs satikšu šeit! — Ja arī viņas sveicinājumā bija jūtams viegls apjukums, tad tas bija mazāk pamanāms nekā viņas dzīvespriecīgais, spraigais runasveids, kas nebija ierasts šai atturīgajai sievietei. Viņa pasmaidīja. — Neesiet tik pārsteigts. Kerolaina man teica, ka jūs esat pie ezera. Tādēļ nolēmu izmēģināt laimi — varbūt tomēr jūs satikšu.

Viņi gāja blakus. Cēlās viegla migla — zemes un nobirušo lapu izgarojumi, kam piejaucās vējš, tikko samanāms degoša ugunskura smārds — smalks reibinošs aromāts, pati Saseksas meža elpa.

—    Šodien bija brīnišķīga diena, vai ne?

—    Burvīga, — viņš piekrita. — Tikai ļoti ātri satumsa.

—    Jūs stiādājāt?

—    Jā… saprotiet, nespēju atturēties.

—     Bet tas taču ir jūsu aicinājums, — viņa dedzīgi iebilda. — Kurš gan var jums pārmest, ka jūs atdodaties savam iemīļotam darbam?

Viņš klusēja, bet viņa tikpat aizrautīgi turpināja:

—    Mums toreiz tik maz izdevās parunāties. Bet tagad mēs esam kaimiņi. Vai esat priecīgs, ka atgriezāties mājās?

Viņš pamāja.

—    Kad pēc vairākiem svešatnē pavadītiem gadiem esi atgriezies dzimtenē, Anglija liekas tik skaista, ka to nevar nemīlēt.

Klēra pievērsa Stīvenam ašu skatienu, taču viņa sejā nekas nebija izlasāms. Kādu brīdi abi klusēja.

—    Vai jūs varat šeit gleznot?

—     Gleznot es vara jebkurā vietā. Liekas, ka Anglijā labāk nekā jebkur citur. Tikai jaunieši domā, ka radoši strādāt iespējams vienīgi ārzemēs. Bet lielie mākslinieki, impresionisti, gleznoja mājās saimniecības pagalmā.

—    Vai šis ir jūsu saimniecības pagalms, Stīven?

Viņš drūmi pasmīkņāja.

—     Es nevaru apgalvot, ka esmu šeit persona grata[49] . Jūs droši vien esat dzirdējusi par mani jau daudz spriedelējumu un tenku!

—    Neesmu tās uzklausījusi. Stilvotera patiesi būtu jums īstena… īstena paradīze.

—     Vai tiešām jūs domājat, ka mani var atkal iedzīt šai aitu kūtī? — Par spīti savaldībai, viņa balsī tomēr ieskanējās skarba nianse. — Es stāvu pārāk tālu no ticējumiem un — paldies Dievam! — arī no savas šķiras aizspriedumiem. Es neesmu no tiem, kuri radīti dzīvošanai no kapitāla procentiem un būt par sabiedrības pīlāriem. Nē, es šeit visiem esmu neglītais pīlēns un šajās vietās vairs neiedzīvošos.

Stīvens iesānis palūkojās Klērā, un kaut kas tā acu izteiksmē sāpīgi aizskāra kādu viņas stīgu, radīja vēlēšanos mēģināt viņu atkal pārliecināt.

—    Manuprāt, Stīven, jūs maldāties. Sākumā dzīve šeit patiešām jums var likties grūta. Bet, ja jūs paliksiet šeit, ko var zināt — pēkšņi viss var izveidoties tā, ka jūs pats sapratīsiet…

Viņa negaidīti aprāvās, tā ari savu domu nepateikuši līdz galam. Abi ilgi klusēja.

Dienā, kad Klēra ar Stīvenu satikās izstādē, viņa, atpakaļ braucot, vilcienā pēkšņi atcerējās Memoriālo zāli. Jau vairākus gadus kaimiņpilsētas Cārminsteras katedrāles draudzes padome vāca naudu šādas zāles celtniecībai. Zāli varētu izmantot daudzas draudžu kopienas un garīgās komisijas, un tajā pašā laikā tā varētu kalpot draudzes locekļiem par bibliotēku un lasītavu. Plānu īstenot, dabiski, neļāva karš, taču vēlāk mainījās pati iecere, tā kļuva grandiozāka. Visā valstī kā sēnes pēc lietus auga pieminekļi un monumenti. Un tādēļ tika nolemts nākamo zāli pārvērst par savdabīgu pieminekli, ko varētu izmantot ne tikai iepriekšminētajiem praktiskajiem mērķiem, bet kas liktu ari pieminēt karu un slavināt mieru. Tādējādi radās skaistas gotiskas ēkas projekts. Pēc gada ēka bija uzbūvēta, un pēdējā sēdē komisija apsprieda zāles iekšējo apdari. Tā kā katedrāles mācītājs iebilda pret mozaiku un vitrāžām, uzskatot, ka zālei vajadzīgs kaut kas cildenāks, tad izvirzījās doma par sienu gleznojumiem. Tomēr arhitekts tos neieteica, jo iekšējo sienu apmetums neesot piemērots ilgstošai krāsu noturībai. Pēc tam komisija vienbalsīgi nolēma pasūtīt vairākus panno, ar eļļu uz audekla darinātus un ierāmētus Saseksas ozolkoka ietvaros, kurus tad iekārtu pie piecām galvenajām sienām. Sprieda par dažādiem māksliniekiem, taču šajā jomā neviens sevišķi neorientējās un līdz ar to nekas galīgi netika nolemts.

Visu to Klēra labi zināja ne vien tādēļ, ka viņas māte, būdama tuva un draudzējoties ar katedrāles mācītāju, bija ieguldījusi diezgan lielu summu zāles celtniecībā, bet arī tādēļ, ka viņa pati draudzējās ar diviem komisijas locekļiem un tagad, domādama, ka var ietekmēt mākslinieka izvēli, gandriz bija pārliecināta par sekmīgu iznākumu. Pēc atgriešanās mājās Klēra tik dedzīgi centās atrisināt šo jautājumu, ka mirkli viņu pat pārņēma šaubas un uztraukums, bet tad, steidzīgi atvairīdama visas mulsinošās domas, nemaz vairs neuzklausīja vājo saprāta balsi. Vai viņa nav sievas un mātes paraugs, stipri saistīta ar ģimeni, pilnīgi cienījama precēta sieviete. Visā šai lietā viņa personiski nemaz nav ieinteresēta, pret Stīvenu viņai ir tikai mātes jūtas. Tā nomierinājusies un ar šādiem secinājumiem nostiprinājusi savu lēmumu. Klēra jau nākamajā dienā mašīnā devās uz Cārminsteru.

Katedrāles mācītājs, liels sanskrita speciālists, bija jau krietni gados, salīcis un izdēdējis, viņu aizvien vairāk nomāca kurlums un progresējošais hroniskais artrīts, kas spieda viņu dzīvot noslēgti un izpildīt tikai pašus nepieciešamākos pienākumus — ne jau velti pēdējā laikā klīda neatvairāmas runas, ka drīz viņš došoties uz mūža mājām. Taču Klērai vajadzēja tikai nosaukt savu vārdu, un viņu mācītājs tūlīt pieņēma, kaut arī šīs stundas parasti bija paredzētas atpūtai. Mācītājs viņu laipni sagaidīja un, pielicis ausij plaukstu, saliektu taurītē, uzklausīja viņas priekšlikumu, ko viņa centās izklāstīt pēc iespējas diplomātiskāk. Varbūt Stīvena vārds, kuru gan viņš slikti sadzirdēja, saviļņoja mācītāja dvēselē kādas miglainas atmiņas, un tās atmodināja vāju šaubu atbalsi, taču vecīgā labsirdība un vēlēšanās ātrāk atgriezties iztraucētā miegā uzvarēja. Var jau būt, ka jauneklis kaut kādā veidā arī ir vainīgs baznīcas priekšā, taču viņš neapšaubāmi ir talantīgs, jo visai nesen Londonā notikusi viņa darbu izstāde, un nevar neievērot ari apstākli, ka viņš nāk no garīdzniecības vides. Godātais Bertrams, tāpat kā viņš, ir beidzis Svētās Trīsvienības koledžu, ir teicams arheologs un pienācīgs Dieva druvas kopējs — tiesa, pēdējā laikā viņam kaut kā neveicas ar darbiem. Un vēl, kurš gan varētu ieteikt labāku kandidātu kā lēdijas Broutonas meita? Mācītājs paplikšķināja pa viņas roku un apsolījās parunāt ar komisijas priekšsēdētāju.

No mācītāja apartamentiem Klēra devās tieši pie komisijas priekšsēdētāja — atvaļināta kontradmirāļa Redžinalda Tringa, kas dzīvoja lielā, ar sarkaniem dakstiņiem segtā savrupnamā "Vārnu ligzda" pilsētas nomalē. Redžijs bija mājās un ārkārtīgi priecājās par Klēras apciemojumu — viņa zilās ačeles mirdzēja, plikais pauris spīdēja, vārdu sakot, šis stiprais večuks ar sarkano, vēju ārdēto seju izstaroja milzumu labsirdības. Viņš steidzīgi ieveda Klēru bibliotēkā, kur kamīnā dega uguns, un uzstāja, lai viņi kopā padzertu tēju.

Visā apvidū nebija otra sirsnīgāka, jautrāka un sabiedriskāka cilvēka par Redžiju Tringu. Gandriz vai pusduča komisiju loceklis, viņš vienmēr nostājās taisnīguma pusē un uzticīgi kalpoja baznīcai, valstij un vietējam kriketa klubam. Kontradmirālim bija jau sešdesmit gadu, taču viņā mājoja patiesi neizsīkstoša enerģija. Viņš bija cītīgs sportists, spēlēja golfu un tenisu, dejoja, medīja, makšķerēja, atbilstošos gadalaikos slidoja, un, tā kā viņa pieticīgie līdzekļi bija tikai viņa pensija, kas nedeva viņam iespēju turēt zirgu medībām, tad viņš nenoguris kājām kopā ar suņiem nosoļoja daudzas jūdzes pa pakalniem un ieplakām jebkuros laika apstākļos.

Šis labsirdīgais resnulis nemaz nelīdzinājās snobam, taču par visu augstāk vērtēja ielūgumus ar zelta griezumu, kādus laiku pa laikam viņam atsūtīja no grāfistes bagātnieku namiem, kas deva viņam iespēju nākamajā dienā Vidussaseksas kluba smēķējamā telpā nevērīgi piebilst: "Vakar vakarā… Ditčlijas pilī…" Tādēļ viņš ne vien mīlēja Klēru un sajūsminājās par viņas skaistumu, bet ari viņas piesūtītie ielūgumi apmierināja viņa godkārību. Kad kādu brīdi viņi bija par šo un to runājuši, viņa pievērsa sarunu Memoriālās zāles apdares tematam, Tringu tas nedaudz apmulsināja, tāpat kā lūgums turēt šo sarunu noslēpumā. Tomēr viņš nebija no tiem, kas cenšas aizrakties līdz cilvēku rīcības slēptajiem cēloņiem, un tādēļ, pārvarējis izbrīnu, nolēma: "Šis Desmonds… viņš taču ir Džefrija brālēns… īsts akmens, pakārts ģimenei kaklā… un tagad viņa grib viņam palīdzēt." Kad Klēra pieminēja savu vizīti pie katedrāles mācītāja, Trings pilnīgi nomierinājās un apsolīja par viņas lūgumu parunāt ar saviem kolēģiem, viņš ielēja Klērai vēl tasi tējas un pievirzīja tuvāk cepumu trauku.

Tas, ko paveica Klēra, bija pilnīgi pietiekami. Tomēr atceļā uz mājām viņa iegriezās vēl vienā vietā — Katedrāles un Dienvidu grāfistu bankā, solīdā godājamā iestādē, kurā Broutoniem jau vairāk nekā simts gadu bija savs rēķins. Bankas pārvaldnieku Marku Satonu — Tringa komisijas locekli — pārvilkt savā pusē nebija grūti. Kalsnējs, anēmisks, maziņš, tipisks klerks ar iestērķelētu apkaklīti un cietām aprocēm, paraugs goddevīgai uzmanībai pret klientiem, viņš nolēma, ka nevar palaist garām iespējamību pakalpot tik augstdzimušai dāmai un vērtīgai klientei. Viņš nevienam neesot neko solījis un teicās esam sevišķi laimīgs, ka var atbalstīt viņas kandidātu.

Cik vienkārši gan viss izrādījās atrisināms! Pārvaldnieks klanīdamies pavadīja Klēru līdz durvīm, un viņa priecīgi, ar labi izpildīta pienākuma apziņu, izgāja no bankas un devās mājup. Sēkla bija iesēta, un ļoti gribējās redzēt, kādus augļus tā dos. Nekas jauns nebija dzirdams desmit dienas, kad beidzot, drīz pēc pusdienām, viņai piezvanīja Trings. Viss esot noritējis veiksmīgi, tiesa gan, divi komisijas locekļi Sarps un Kordlijs — bijuši diezgan nepiekāpīgi, taču viņam kopīgi ar Satonu izdevies panākt sava lēmuma pieņemšanu. Desmondam jāierodas uz komisijas sēdi un ar tās piekrišanu jāsaņem pasūtījums.

Klēra sajuta uzvaras prieku, klausoties šo vēsti, kas liecināja par viņas panākumiem diplomātijā. Tas tūlīt jāpaziņo Stīvenam. Un tad kā lauku meitene, kura atnākusi uz satikšanos, viņa ar drebošu sirdi krietnu pusstundu staigāja šurpu turpu krēslas smaržīgajā vēsumā pie Lapsu vārtiem, gaidot Stīvenu, bet pēc tam gāja viņam blakus un nevarēja pateikt ne vārda, nezinādama, ar ko sākt. Viņas rīcībai bija viscildenākie nolūki, neviena nepiedienīga doma nebija ne reizi iešāvusies prātā, bet te, uztraukusies un drebēdama, viņa pēkšņi sajuta dīvainu nespēku, gandriz vai gurdumu, kājas atteicās kustēties, un sirds tā sitās, ka pat elpot bija pagrūti. Pēkšņi ceļa pagriezienā izjoņoja automašīna, un tās prožektori spilgti apgaismoja gājējus. Klēra satraucās un pieķērās Stīvena rokai.

—    Kāds ērms, neprot braukt, — viņš teica.

Necaurredzamā tumsā, kāda iestājās pēc tam, viņi bija

nonākuši līdz Broutonas muižas iebraucamā ceļa vārtu sargbūdai, un Stīvens apstājās.

—     Es tālāk neiešu, Klēra!

—     Kāpēc? — viņa vilcinājās. — Džefrijs šodien ir pilsētā… bet viņam drīz ir jāatgriežas.

Stīvens noraidoši pagrozīja galvu.

—    Mēs tagad agri ejam gulēt. Sešos mums jau ir vakariņas.

Šis iegansts bija tik klaji sadomāts, ka Klēra tikai vēl asāk sāka apjaust savu divdomīgo stāvokli. Viņa atcerējās Džefrija teiktos vārdus: "Es necietīšu šo tipu manā namā. Un, ja es viņu sastapšu, tad pat nesasveicināšos. Visi mūsu apvidū zina, ka viņš ir pēdīgais nelietis." Iespējams, ka tādēļ Klēra nolēma ilgāk ar Stīvenu kopā neuzkavēties.

—    Tādā gadījumā ar labunakti, Stīven, — viņa no<murmināja. — Atcerieties, ka es jums ticu. Viss var mainīties krietni ātrāk, nekā jūs domājat. — Un viņa pazuda iebraucamā ceļa alejas ēnā.

Pēc stundas Stīvens beidzot nokļuva Stilvoterā; gandriz visu ceļu viņš skrēja, lai nenokavētu vakariņas. Mācītāja māja bija neparasti spilgti apgaismota, un hallē Stīvenu nepacietīgi gaidīja Kerolaina.

—    Beidzot! — viņa satraukti iesaucās. — Es domāju, ka tu nekad nepārnāksi. Tēvs tūlīt grib ar tevi runāt.

Kad Stīvens iegāja bibliotēkā, mācītājs staigāja pa istabu šurpu turpu, tad viņš apstājās un asarām acīs piegāja pie dēla un satvēra viņa roku.

—     Mīļo zēn, šodien Cārminsterā man paziņoja kādu lielu un pilnīgi negaidītu jaunumu. — Saviļņojumā vecais vīrs gandriz apraudājās. — Tava kandidatūra tiek apspriesta sakarā ar jaunās Memoriālās zāles apdari, un pilnīgi iespējams, ka tev uzdos šai vajadzībai gleznot panno.

5. nodala

Nākamajā dienā pēc trijiem šaurajā tiesas kancelejā sapulcējās četri komisijas locekoļi — kontradmirālis Trings, Satons, Džozefs Kordlijs un Arnolds Šarps; katedrāles mācītāja nebija. Drīz pēc tam viņi ieaicināja Stīvenu, kas gaidīja blakusistabā.

Komisijas priekšsēdētājs Trings uzmeta ienākušajam ātru, taču pētīgu skatienu un atviegloti uzelpoja — droši vien bija gaidījis kaut ko ļaunāku. Tiesa, bārda un mati šim jauneklim ir īsi apcirpti un uzvedas viņš diezgan neatkarīgi, bet viņš, bez šaubām, ir džentlmenis, apģērbies kārtīgi, taču pieticīgi, un kopumā nerada sliktu iespaidu. Patiesībā Stīvenu bija pierunājuši nomainīt vecās neaprakstāmās plīša bikses, bet Kerija bija viņam sagatavojusi baltu kreklu un vienu no vecajiem tumšpelēkajiem uzvalkiem, kādus viņš valkāja, kad gatavojās kļūt par garīdznieku, — ari tagad tas viņam piegūla pavisam pieklājīgi.

—    Labdien, mister Desmond. Lūdzu apsēdieties. — Paklausot Tringa žestam un jūtot, ka viņu vēro visa komisija, Stīvens apsēdās. — Jūs, protams, zināt, kāpēc mēs jūs esam lūguši ierasties, un tādēļ ķersimies tūlīt pie darba. Runa ir par Memoriālo zāli. Mēs vēlamies pasūtīt tai piecus panno apmēram sešas reiz četras pēdas lielus. Tiem jābūt cēliem darbiem, kas atspoguļotu varonību un vienlaikus arī traģismu, uzsverot mērķi, kura labad mēs ceļam šo namu. Cik man zināms, jūs jau daudzus gadus noņematies ar glezniecību, jums piešķirtas vairākas starptautiskas prēmijas, savus darbus esat izstādījis daudzās lielās pilsētās — vārdu sakot, jums ir visi dotumi, lai šo pienākumu veiktu tā, kā tas mums ir vajadzīgs.

—      Es, protams, pacenstos to izpildīt pēc iespējas labāk.

Iestājās neliela pauze, kuras laikā Stīvens paslepus aplūkoja visus četrus vīriešus aiz garā galda. Viņa jutekļi bija galēji sasprindzināti, un tādēļ viņš tūlīt saprata, ka divi noskaņoti viņam labvēlīgi, bet otri divi — naidīgi. Tagad viens no šiem pēdējiem noklepojās — acīmredzot viņš gatavojās kaut ko sacīt. Tas bija Arnolds Šarps, lietvedis no Čārminsteras, izkāmējis, neievērojams cilvēciņš ar gurķveidīgu galvu un mazām, viltīgām, tuvu vienu otrai izvietotām ačelēm. Sapratis, ka Trings atbalsta Stīvenu, Šarps bija nolēmis vērsties pret mākslinieku galvenokārt tādēļ, ka, cēlies no viszemākajiem slāņiem — viņa tēvs bija gadījuma darbu strādnieks tuvējā fermā —, viņš neieredzēja turīgus cilvēkus, taču to prasmīgi slēpa, jo ilgā kalpošana grāfistes tiesā bija viņam iemācījusi izturēties neizdibināmi. Viņš bija ari uzminējis, ka aiz Stīvena muguras ir daudz ietekmīgāki spēki, un kaut vai politisku apsvērumu dēļ neuzdrošinājās atklāti nostāties pret šādu kandidatūru, bet nolēma Stīvenam radīt pēc iespējas vairāk grūtību.

—   Ceru, ka esat atnesis kādus no saviem darbiem parādīt komisijai?

—    Dfemžēl nē.

—    Vai drīkst jautāt, kādēļ?

—      Vairums manu pēdējo gleznu atrodas pie mana Londonas aģenta. Es labprāt palūgšu kaut ko atsūtīt, ja jūs to vēlaties.

—     Man liekas, — iejaucās Trings, — es varu galvot, ka misters Desmonds ir ļoti kompetents cilvēks. To pašu var teikt ari mūsu mācītājs.

—      Bet vai viņš ir pietiekami kompetents, — norūpējies bilda lietvedis, — lai izpildītu šo darbu — tajā taču jāatspoguļo pagājušais karš?

Sarpa kaimiņš, resnais Džo Kordlijs — draudzes vecākais, graudu un lopbarības tirgotājs, kurš bija iežņaugts pārāk šaurā, melnbalti rūtotā uzvalkā, pievērsa Stīvenam trulo sarkano seju.

—    Vai jūs esat karojis, mister Desmond?

—    Nē.

—    Jūs bijāt atbrīvots no kara dienesta?

—    Nē.

—    Es ceru, ka jūs ne jau apzināti no tā izvairījāties?

—    Tajā laikā es biju ārzemēs.

—     Lūk, kā! — Kordlijs nopūtās un ar savu vareno augumu dziļāk iegrima krēslā. — Tātad bijāt ārzemēs, bet ne jau ierakumos: tā teikt, vērojāt karu no malas.

—    Cik es zinu, — atkal ierunājās Šarps, pieklājīgi un ārēji labvēlīgi, taču bez jebkādas izteiksmes savās lūša ačelēs, — cik es zinu, jūsu jaunākais brālis tomēr bija armijā?

—    Jā. Viņš nebija pilnīgi atbilstošs dienēšanai armijā un tomēr brīvprātīgi pieteicās pirmajā kara mēnesī.

Pauze.

—    Viņš taču krita?

—    Jā.'

—    Kaujā?

—    Jā.

—      Lūk, kā! — Kordlijs, kas savu kapitālu bija dubultojis, pārdodams karaspēkam Čilinhemas nometnē sienu, nolaida uz leju lūpu kaktiņus un pavērsa augšup acis.

—     Drosmīgs zēns! Atdevis visu dzimtenei.

Pauze pēc teiktā bija vēl saspringtāka nekā iepriekšējā. Stīvens saknieba lūpas. Uz šo tikšanos viņš bija nācis, vēlēdamies dabūt pasūtījumu daudzu iemeslu dēļ, bet tagad, sastapis tik naidīgu pratināšanu, viņš izjuta vēl lielāku vēlēšanos to panākt.

—    Ar jūsu atļauju… kaut ari neesmu piedalījies kaujās un vēroju karu, kā jūs precīzi atļāvāties izteikties, tikai no malas, man droši vien tieši tādēļ ir izveidojies pilnīgi noteikts viedoklis par karu, kas tādējādi dod man tiesības pretendēt uz šo darbu. Man liekas, ka jūsu Memoriālā zāle sevi attaisnos tikai tādā gadījumā, ja tā būs veidota ne tikai to piemiņai, kuri atdeva dzīvību par dzimteni, bet ari kā draudošs brīdinājums tiem, kuri gatavo jaunus karus. Ja man uzticēs gleznot panno, es izvirzīšu sev mērķi attēlot tajos kara traģisko būtību un, uzskatāmi parādot upuru ciešanas, varbūt spēšu ietekmēt cilvēkus, kuri tos redzēs, un tādā veidā došu savu ieguldījumu jauna, visu aptveroša posta novēršanā.

—      Lieliski, mister Desmond! — saviļņots izsaucās Trings. Viņam bija patikusi gan šī īsā runa, gan arī tas, ka runājot Stīvens skatījās Šarpam tieši acīs. Žēl, ka puisis izrādījies tāds gļēvulis, taču, dienēdams flotē, Trings ne reizi vien bija sastapis pat labāko ģimeņu pārstāvjus zaķapastalas. — Parunāsim tagad par termiņu.

—     Vai jūs esat ar mieru, — atkal iejaucās Šarps,

—     iesniegt mums izskatīšanai to zīmējumu skices, kurās atspoguļotos tas, par ko jūs tikko runājāt?

Stīvens paskatījās Tringā.

—    Tā parasti nedara.

—   Jūs gribat teikt, ka mums jātic jūsu vārdiem un uz to pamata jādod pasūtījums, — jautāja Kordlijs.

—     Māksliniekam jāuzticas, — iekaisis iebilda Stīvens.

—    Gleznotājs nav klejojošs tirgonis, kas savas preces nēsā mugursomā. Viņš var piedāvāt tikai savu prasmi. Es, protams, esmu ar mieru iesniegt jums skices, ja jūs no šīs prasības neatkāpjaties, bet, tā kā tas nozīmē veikt pusi darba — turklāt darba grūtāko daļu —, varu izpildīt jūsu lūgumu tikai tādā gadījumā, ja mēs vienosimies par pasūtījumu.

—     Mēs nevaram zaudēt tik daudz laika, — noteikti paziņoja Trings. — Zāle taču jāatver martā.

—    Piecpadsmitajā martā, — čukstus precizēja Satons, šo sarunu laikā pirmo reizi pavēris muti. — Tātad pēc trīs mēnešiem, skaitot no šodienas.

Atkal iestājās neliels klusuma bridis.

—    Vai jūs spēsiet pabeigt darbu līdz tam laikam?

—    Domāju, ka spēšu.

—     Ko jūs domājat, tas mūs neinteresē, — asi viņu pārtrauca Šarps. — Mums ir jābūt pārliecinātiem.

—    Tas nav ilgs laiks pieciem lieliem panno. Bet, ja temats mani aizrauj, tad strādāju ātri.

—    Brīnišķīgi. Tagad par maksu. Mēs jums piedāvājam piecsimt gineju.

—    Vai mēs netikām vienojušies par samaksu mārciņās? — noburkšķēja graudu un lopbarības tirgonis.

—     Samaksa ginejās, manu dārgo ser, ir atalgojuma džentlmeniskāks veids. Mister Desmond, vai šī summa jūs apmierina?

—    Pilnīgi.

Trings paskatījās uz saviem kolēģiem.

—    Tādā gadījumā es ierosinu samaksāt mūsu māksliniekam simts ginejas. Kā avansu. Galīgais norēķins pēc darba nodošanas.

—   Es iebilstu, — teica Šarps, ar skatienu vērodams griestu tālāko nostūri. — Mums jāmaksā pēc darba pieņemšanas.

—   Bet misteram Desmondam, — iebilda Satons, — nāksies krietni vien tērēties, iepērkot audeklu un pārējos materiālus, nemaz nerunājot par rāmjiem.

—     Tā ir viņa problēma, — drūmi piezīmēja Šarps. — Kas mums var garantēt, ka viņš nesaslims vai arī mūs nepiemānīs, vai ari kādu citu iemeslu dēļ nespēs darbu izpildīt paredzētajā laikā? Daudz kas var atgadīties. Es saku — maksāsim pēc darba nodošanas.

—    Tā rīkojas visi saprātīgi cilvēki, Arnold. Es tavu priekšlikumu atbalstu.

Bet, pirms Trings vēl paguva atvērt muti, sāka runāt Stīvens:

—     Ne jau vienmēr esmu varējis nopirkt audeklu un krāsas. Bet tagad, par laimi, man tāda iespēja ir. Es jūsu noteikumus pieņemu. Tomēr es lūdzu jūsu atļauju strādāt zālē. Man šeit pagaidām nav darbnīcas.

—     Domāju — to mēs varam atļaut. Jums tāpat zāle būs jāiepazīst. Mēs jums dosim atslēgu. — Trings apklusa, bet tā kā neviens iebildumus necēla, ierunājās: — Tātad, džentlmeņi, mēs par visu esam vienojušies. Es jūs apsveicu, mister Desmond. Esmu pārliecināts, ka jūs sagatavosiet lielisku darbu.

Stīvens ar atslēgu kabatā devās tieši uz jauno ēku, kas bija būvēta uz neliela paaugstinājuma netālu no katedrāles sētas un skaidri izdalījās stalto vīksnu fonā. Varēja redzēt, ka šo koku augšējos zaros no seniem laikiem mitinājušies krauķi. Ēka Stīvenam tūlīt iepatikās ne vien sava izvietojuma, bet arī tīro arhitektūras līniju vienkāršības dēļ: formas un krāsu ziņā šī ēka pārsteidzoši harmonēja ar apkārtējām, pārsvarā XIV gadsimta, mūra celtnēm. Iegājis pa arkveidīgām durvīm telpā, viņš neviļus sajūsmā nodrebēja. Viņa priekšā bija no augšas apgaismots pareizs piecstūris, un, tā kā nekādi logi nesadalīja ar kaļķiem balsinātās sienas, Stīvenam bija dota brīnišķīga iespēja radīt savstaipēji saistītu panno sēriju. Domās viņš jau iztēlojās, kā degs un zaigos krāsas šajā nāves bālajā fonā! Bet cik efektīgi iespējams izvietot piecus vienādus panno uz piecām pilnīgi vienādām sienām! Stīvens nometās uz viena ceļa un tā ilgi vēroja tukšo zāli, būdams celtnieku atstāto gružu un kaļķu vidū; pēc tam viņš piecēlās, rūpīgi noslēdza durvis un, apgājis apkārt baznīcai, iznāca uz galvenās ielas. No "Zilā mežakuiļa" viņš piezvanīja uz Londonu Medoksam un palūdza tūlīt atsūtīt audeklu, krāsas un visu darbam nepieciešamo. Tad tāpat ar kailu galvu, tērpies šauros svārkos, kādus nēsā garīdznieki, rokas dziļi sabāzis kabatās, viņš ātri soļoja Daunsas pakalnu virzienā, neko citu neredzēdams kā vienīgi tēlus, kuri it kā uz ekrāna zibēja viņa iztēlē.

Darbu Stīvens vēl nesāka vairākas dienas, kaut ari šī atturēšanās prasīja no viņa lielu gribasspēku. Viņš vēlējās visu kārtīgi pārdomāt, iekams sāktu izstrādāt tik mokoši tuvo tēmu. Brāļa zaudējums un to gadu dvēseli stindzinošie pārdzīvojumi Spānijā nevarēja neietekmēt viņa radošo ieceri. Turklāt viņa dvēseles dzelmēs bija slēpts mūžīgās iedvesmas avots — "Kara šausmas": šie oforti izraisīja tādu pārsteigumu, ka viņš kā apburts stundām ilgi bija tos vērojis Prado muzeja garajā galerijā. Stīvena izmocītajā dvēselē auga protests pret mūžīgo cilvēces izraisīto cietsirdības traģēdiju.

Nedēļas beigās viņš ķērās pie otas. Kad viņa iecere pieņēma aizvien konkrētāku tēlu veidolu, Stīvens vairāk un vairāk aizrāvās darbā, viņā kvēloja vēlēšanās attēlot ne tikai varonību, bet arī kara briesmīgos postījumus, panākt, lai pēc viņa gleznu aplūkošanas ļaudis nekad vairs nenonāktu tāda ārprāta varā.

Fantāzijas radītie tēli no visām pusēm ielenca Stīvenu, to bija tik daudz, ka bieži viņš pilnīgi visu dienu pavadīja zālē gandrīz no rītausmas līdz pat krēslai. Kerolaina ik ritu iebāza viņam kabatā vīstokli ar sviestrikām, taču, nevēlēdamies pārtraukt darbu, viņš, stāvot pie molberta, laiku pa laikam nokoda kādu siermaizes kumosu. Tukšās zāles klusums un vientulība neparasti labvēlīgi ietekmēja darbu, jo, citiem redzot, viņam nepatika gleznot, un pēc tam, kad diezgan kategoriskā veidā bija padzinis dažus nelūgtus apmeklētājus, kas bija ieradušies paskatīties, viņu lika mierā. Naktij iestājoties, viņš atgriezās mājās, radošā sprieguma iztukšots, taču apmierināts, ka pavirzījies uz priekšu savas ieceres īstenošanā.

Mācītājam šī dēla neatlaidība un spartiskā uzcītība rādījās ne vien pārsteidzošs atklājums — jo viņš nekad nespēja iedomāties, ka mākslinieki, par kuriem priekšstatus bija guvis galvenokārt no Miržēra un di Moijē romāniem kā par izlaidīgiem un bezbēdīgiem uzdzīvotājiem un klaidoņiem, vispār var nenoguruši strādāt, — bet tas

deva viņam ari krietnu apmierinājumu, sākumā neskaidru, bet dienu ritumā aizvien lielāku. Par spīti visiem pārdzīvotajiem sarūgtinājumiem, vilšanās sāpēm un neveiksmēm, vinā atkal atausa cerības, kas šķita uz mūžu ■ > 1 [50]

zudušas. Viņa dēls ir atgriezies mājās, tā dzīvesveids ir atturīgs, ģērbjas kā visi kārtīgi cilvēki un glezno panno ēkai, kas kalpos reliģiskām vajadzībām. Tā viņš var atgriezties uz pareiza ceļa!

Ziņu, ka Stīvens dabūjis pasūtījumu Memoriālajai zālei, Stilvoterā uzņēma ļoti nelabvēlīgi — par to pāriiecinājās ari pats mācītājs: tā izraisīja ciematā un tuvējās muižās dzīvojošo ļaužu vidū ļaunas runas. Bertrams visur izjuta un saskatīja savas nelielās draudzes locekļu sejās svētdienas dievkalpojuma laikā patiesu sašutumu. Vietējā presē tika publicētas vairākas vēstules; nepatīkamāko no tām bija parakstījis "Pro Patria "* un tā bija ievietota "County Gazette" visredzamākajā vietā. Ļoti norūpējušies, mācītājs un Kerolaina pusbalsī apsprieda nejauko avīzes rakstiņu.

—     Cik nežēlīgi uzbrukumi! — Bertrams uztraukumā sarauca uzacis. — Reti indīgi. Bet diemžēl patiesīgi.

—      Bet, tēvs, tas taču ir negodīgi. Kāds sakars šim darbam ar to, ka Stīvens nav bijis armijā? Te taču galvenais, kāds viņš ir mākslinieks.

—    Iespējams, Kerolaina, ka tā. Bet tajā pašā laikā tās ēkas greznošanai, kura celta kā piemineklis karam… Var pamatoti domāt, ka šim nolūkam vajadzēja izvēlēties cilvēku, kas būtu kalpojis armijā.

—     Kas varētu būt arī ļoti slikts mākslinieks!

—    Jā… jā, iespējams. Kā tu domā, Kerolaina, kurš ir sūtījis uz avīzi šo vēstuli?

—    Vai jūs to, tēvs, nevarat atminēt?

—    Vai patiesi Alberts Moulds?

—     Bet kurš vēl gan cits? Jums visā pasaulē nav neviena ienaidnieka… izņemot viņu.

—     Bet, mana mīļā, viņš nav tik izglītots, lai sacerētu šādu vēstuli. Turklāt tā parakstīta "Pro Patria".

—    Tātad to ir kāds uzrakstījis pēc viņa lūguma. Viņa paziņu vidū ir pietiekami daudz cilvēku, kas to spēj izdarīt.

Mācītājs pašūpoja galvu, it kā tā spēkos nebūtu saprast tādu viltīgumu.

—       Iedomājies tik, kā tādam patīkamam večukam Mouldam, kurš godīgi pie mums nostrādāja vairāk nekā piecdesmit gadu, varēja — Kungs, piedod — uzaugt šāds nelietīgs dēls.

—     Tagad, tēvs, ir iznireļu laiks. Pat vecais Moulds, ari viņš gudro, kā tikt augstāk. Viņš iegādājies radio, māja viņam tiek labāk apkurināta nekā mūsējā, un tajā biežāk ir dabūjams karstais ūdens, divas reizes nedēļā viņš apmeklē kinoteātri, bet, kad es pirms dažām dienām viņu satiku ciematā un jautāju, vai viņam uz Ziemassvētkiem, kā parasts, aizsūtīt šķiņķi, viņš noteica: "Nē, padevīgi pateicamies, mis, Alberts jau ir nopircis veselu brieža sānu." Tad viņš tik viltīgi uz mani paskatījās. "Varbūt," viņš piebilda, "aizsūtīt gabaliņu jums?"

Abi apklusa.

—      Lūk, ko, — mācītājs novilka, — šis raksts ir jānoslēpj, lai Stīvens par to neuzzina. Mums viņš visādi jāatbalsta, lai nezaudē dūšu.

—      Pirms dažām dienām, tēvs, viņš saņēma atbalstu. Atceries viņa draugu Ričardu Glinu?… Ak, es zinu, ka jūs šo pazīšanos neatzīstat par labu, bet viņa darbi tiek izstādīti Karaliskajā akadēmijā… Viņš nesen atbrauca uz Čārminsteru, un viņi kopā brokastoja "Zilajā mežakuilī"…

—     Un kas tad ir?

—     Redziet… Stīvens izstāstīja viņam par savu ieceri, parādīja jau paveikto… viņš jau ir izstrādājis savu panno pirmuzmetumus. Un Glins bija pilnīgi pārsteigts.

Mācītājs nezināja, vai par to vajadzētu priecāties vai skumt, tomēr šī vēsts viņu saviļņoja. Bridi klusībā pārdomājis, viņš pievērsa skatienu meitai un jautāja:

—    Kā tu, Kerolain, domā: ja viņš sekmīgi paveiks šo darbu, vai viņa priekšā atkal pavērtos patiesības ceļš…Viņš var sākt nodarboties ar baznīcu apgleznošanu… ar vitrāžu izgatavošanu un kaut ko tamlīdzīgu? Viņš var sevi atrast baznīcas mākslā. Nav taču vairs tik jauns. Ko var zināt, varbūt kādreiz… strādājot šajā jomā… viņš var izlemt… pieņemt garīdznieka amatu? — Bertrams apklusa, piecēlās un paņēma cepuri. — Es drīz atgriezīšos, mana dārgā.

Viņa pa logu vēroja, kā tēvs lēni iet pa celiņu, drusku salīcis, rokas aiz muguras aizlicis, — garš, melns stāvs, ar plakano garīdznieka cepuri galvā. Kerolaina saprata — viņš dosies uz baznīcu lūgties.

6. nodala

Ģenerāļa Desmonda dzīvesbiedres daudzo neapšau bāmi izcilo īpašību vidū tāda pieticīga vērtība kā sirsnība nebija sevišķi manāma. Pati viņa izauga militārā vidē, vēl mazotnē tika iedēvēta par pulka meitu, daudzus gadus kopā ar vīru tika aizvadījusi Indijā; tādējādi vēl vairāk nostiprinājies viņas cietais raksturs, ko daudzās paaudzēs bija mantojusi no angļu kolonizatoriem, kuru asinis ritēja viņas dzīslās, un kas palielināja — droši vien turienes klimata īpašā ietekme uz aknām, — viņas kaislīgo vēlēšanos izrīkot un komandēt. Šajā janvāra rītā viņa juta sevišķu stingrību: sakniebtās lūpas, nedaudz paplašinātās rožainās nāsis nevēstīja neko labu tam, kas vēlētos viņai ko iebilst. Neparasti asi viņa izrīkoja kalpotājus. Izrāja kalponi, lauku meiteni, kura — protams, tīšām! — dārdonīgi krāva malku kastē. Ģenerāļa kundze, rūtainos brunčos un džemperī, kuri teicami izcēla viņas stalto augumu, ar pērļu virkni, kas greznoja aizvien vēl graciozo kaklu, sēdēja pie riekstkoka rakstāmgalda un izskatīja korespondenci; tā galvenokārt vēstīja par viņas darbību, jo viņa bija patronāžas dāma Sarkanā Krusta biedrībā, "Meiteņu audzinātājā" un vietējā slimnīcā. Tad, atbalstījusi muguru pret krēsla atzveltni, viņa pievērsa skatienu no Benareses atvestajai vara papīra spiedei, kas atradās viņai priekšā uz galda.

"Ko darīt?" — šis jautājums viņai neatlaidīgi kā moskīts uzmācās kopš paša rīta. Pēc brokastīm vīrs uzvilka garos zābakus un devās uz stalli, vēlreiz uzsvēris, ka viņam visu dienu nāksies pavadīt Džilinghērstā, jo jānorunā viss par lopbaribas piegādi ziemai. Lai brauc, tāpat viņa nebija domājusi viņam lūgt padomu — tādu lietu nedrīkst izlaist no pašas rokām. Bet ko, ko pasākt?

Pirms vairākām nedēļām kādā siltā, miglainā vakarā, kad no pagrieziena pie Broustonas muižas izdrāzās mašīna un uz brīdi prožektoru spilgtajos staros apgaismoja Stīvenu un Klēru, pie stūres bija viņa, kļūdama par nejaušu viņu tikšanās liecinieci. Toreiz muižā viņai bija teikts, ka dēls atrodoties Londonā, bet KJēras neesot mājās. Un pēkšņi — šāda aina, ko viņa ieraudzīja kā magnija uzliesmojumā. Cik tuvu viņi stāvēja uz vientuļa lauku ceļa… un Džefrijs bija tieši todien aizbraucis… Tāda apstākļu sakritība, ņemot vērā "šī zēna izslavēto reputāciju", bija ļoti satraucoša.

Patiesībā ģenerāļa kundze nevarēja apšaubīt Klēras nevainojamo uzvedību — vismaz no malas tā tas izskatījās —, tiesa, Indijā bija gadījies pieredzēt pilnīgi pārsteidzošas izmaiņas, un tādēļ viņa nolēma vērīgi raudzīties, bet pagaidām nevienam neko neteikt. Bet aizmirst, ka jaunībā Klēra nav bijusi vienaldzīga pret Stīvenu, nevarēja, un, jo vairāk ģenerāļa kundze par to domāja, jo iespaidīgākas sekas šādam Klēras lojalitātes trūkumam viņa paredzēja, — kaut pilnīgi nevainīga, Klēras rīcība nav bijusi godprātīga — attiecībās ar Džefriju. Kaut arī Adelaida Desmonda bija audzināta kazarmu disciplīnas stingrībā, viņa no bērnības radināta kontrolēt savas iegribas, bet, kļuvusi māte, visas maigo jūtu izpausmes aprobežoja ar reti pateiktu vārdu, atturīgu žestu — īsi sakot, ierobežoja sevi ar stingrām pieklājīgas uzvedības prasībām, — tomēr dēls bija viņai ļoti tuvs. Viņa ieprecēšanās Broutonas muižas zemēs, kuras rezultātā Džefrijs no nepazīstama kapteiņa pārvērtās par solīdu zemes īpašnieku, ģenerāļa kundzi ļoti iepriecināja. Taču vēlāk sekoja ari daža laba vilšanās. Izrādījās, ka muižas lielākā daļa nav atsavināma un to nodod mantojumā

Broutonas līnijas pārstāvjiem, — tas, protams, bija brīnišķīgi, taču aizskāra Džefrija tiesības. Bez tam lēdijas Broutonas mantas lielākā daļa bija noguldīta bankā uz meitas vārda, un tādējādi Klērai piederēja diezgan lieli personiskie līdzekļi. Tas padarīja viņu vairāk neatkarīgu, nekā pienācās būt sievai, un bieži vien kaitināja Adelaidu, bet pēc iepriekšējā dienā pamanītā, kaut ari Klērai bija saticīgs raksturs, varēja likties ļoti bīstami.

Nesen viņi bija ielūgti pusdienās "Grešemparkā", un viņas galdabiedrs tur izrādījās Redžinalds Trings. Adelaida aizgādnieciskā iecietībā izturējās pret sarkansejīgo kontradmirāli — cilvēku ar pieticīgiem līdzekļiem, kuram piederēja nožēlojams savrupmājas atdarinājums un kurš, tāpat kā daudzi vecpuiši, mīlēja papļāpāt. Tringa asprātības viņu uzjautrināja mazāk nekā sviedru pilieniņi, kas momentā pēc karstās zupas pārklāja viņa rožaino kailo galvasvirsu, it kā zem tās slēptos milzums mazu geizeru. Kopš bērnu dienām Adelaida bija nelabvēlīgi noskaņota pret vecākiem virsniekiem un tāpēc uzskatīja, ka kontradmirālis ir pamuļķīgs, kaut ari labsirdīgs un nekaitīgs. Viņai bija bezgala garlaicīgi klausīties Tringa pļāpāšanā un, sākumā viņa pat nesaprata, ka tā vientiesīgās uzslavas attiecas uz Klēru. Taču, to aptvērusi, viņa sāka klausīties uzmanīgi, un kontradmirālis, lepodamies ar savām diplomātiskajām spējām, vislielākajā slepenībā viņai pastāstīja, cik veikli bija izdevies nokārtot "šo mazo ģimenes lietiņu". Klēra bijusi tik augstsirdīga, viņš piebilda noslēgumā, nolemdama palīdzēt Džefrija brālēnam!

Ģenerāļa kundze nespēja pateikt ne vārda un iedzēra ūdeni. Pirmo reizi mūžā viņa bija zaudējusi valodu. Šis idiots apstiprināja viņas vissliktākās aizdomas. Klēra slepus — pie tam vēl ar tādu nosodāmu neapdomību! — rūpējas par šo paklīdeni. Nē, tas ir jāizbeidz tūlīt uz karstām pēdām, iekams tenkas nav izplatījušās visā grāfistē.

Tobrīd aukstajā rīta gaismā ģenerāļa sieva bija gatava visā vainot to "renegātu". Viņš, bez šaubām, ir pielabinājies Klērai un ieguvis viņas uzticību, nemaz neapsvērdams to, ka var viņu kompromitēt, un lūdzis palīdzību. Protams, ar viņu nav vērts runāt un apelēt pie viņa goda jūtām. No otras puses, vienmēr ir bīstami iejaukties sievas un vīra attiecībās. Tomēr cita ceļa nebija. Ģenerāļa kundze ticēja savai takta izjūtai un prasmei būt delikātai un neuzbāzīgai. Viņa zināja, ka Klēra šodien dodas uz Londonu. Izšķīrusies ģenerāļa kundze devās pie telefona, pacietīgi gaidīja savienojumu ar Stilvoteai un uzaicināja Džefriju atbraukt pie viņas uz tēju.

Džefrijs ieradās agri, ap četriem — viņam tik un tā nebija, ko darīt —, un, tā kā ģenerālis vēl nebija atgriezies no Džilinghērstas, Adelaida varēja būt pārliecināta, ka neviens viņus netraucēs.

Viņa dēlu labi pacienāja, pasniedza svaigu Saseksas torti un karstus, ar džemu apziestus grauzdiņus, kuri Džefrijam sevišķi garšoja. Tad viņa apsēdās uz pufa, kas bija apvilkts ar ādu, un tāda — taisna un stalta — sāka adīt, bet dēls izstiepa kājas pie spožās uguns un garlaikoti smēķēja cigareti, laižot dūmus caur degunu.

Adelaida sarunu aizsāka par to, kas dēla sirdij bija tuvāks: cik viņš medījumu viņš nošaus Stilvoteras mednieku fmālsacensībās, kādas vietas gaidāmajās sacensībās iegūs viņa dzinējsuņi, kādu balvu viņš varētu izcīnīt sacensībās džentlmeņu vidū Čilinhemā jāšanā ar šķēršļiem.

Laiks ritēja patīkami, Džefrijs baudīja pats savas balss skanējumu. Māmiņa prata sagādāt jaukus mirkļus, viņa ne sliktāk par jebkuru prata spriest par zirgiem un, protams, dēlu dievināja. Pulkstenis nosita seši. Nodzēsis pēdējo cigareti, Džefrijs nesteidzīgi piecēlās.

—    Pateicos par patīkamo sarunu un tēju, māmiņ. Bija tik jauki ar jums papļāpāt.

—      Ari man, Džefrij. — Viņa dēlu izvadīja hallē, palīdzēja uzvilkt smago, ar kažokādu oderēto mēteli un pēc tam, stāvēdama zem glāzes radziņa ar zaļu abažūru, kas istabā radīja zemūdens valstības noskaņu, it kā starp citu piebilda: — Es dzirdēju, ka tavs brālēns esot atgriezies mājās.

—    Jā, nav nekas patīkams. Es, protams, neesmu paredzējis ar viņu tikties.

—    Tas ir saprātīgi, Džefrij. Tavā vietā es dotu padomu ari Klērai turēties no viņa tālāk.

Šai brīdī Džefrijs sēja krāsainu šalli, viņš pārtrauca darboties un pavērās mātē.

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—     To… Tu, protams, neesi aizmirsis, ka viņu izstūmi no Klēras sirds… Tas viņu droši vien sāpīgi aizskāra. Bet pēc visiem šiem Parīzes nejēdzīgākajos zaņķos pavadītajiem gadiem… viņam ne visai var uzticēties.

—    Varat man to neatgādināt, es pats to zinu. Šis puisis spējīgs uz visu.

—    Tādā gadījumā, lai es varētu būt mierīga, noteikti parunā ar mūsu mīļo Klēru.

Beidzot viņš bija ticis galā ar šalles siešanu un apskatīja sevi nelielā spogulī pie drēbju pakaramā.

—     Labi, labi. Ar labunakti, māmiņ!

—    Ar labunakti, Džefrij!

Durvīs viņa vēl uzkavējās, kamēr viņš iedarbināja savu sporta mašīnu, tad riepas nošvīkstēja pa grantēto ceļu un automobilis izzuda skatienam. Apmierināta ar dienas darbiem, ģenerāļa kundze pagriezās un iegāja namā.

Džefrijs brauca ļoti ātri, viņš prasmīgi vadīja mašīnu. Sevi viņš uzskatīja par labu automobilistu un pie stūres bieži nodevās pārdomām, — galvenokārt par to, vai piedalīties Brūklendas autosacīkstēs. Ari pašreiz svaigais gaiss, sitoties sejā, droši vien piespieda smadzenes darboties krietni vien enerģiskāk, nekā to spēja iedomāties māte. Tā vai citādi, strauji izdarot pagriezienus un turklāt glaudot mašīnas stūri, viņš tomēr nepārtraukti sev uzdeva jautājumu: "Kādu mājienu deva vecene?"

Ne jau bez iemesla viņa aicināja uz tēju. Agrāk, kad viņš mācījās Sandhērstas koledžā, māte viņam bieži rakstīja un pašu galveno parasti izklāstīja it kā garāmejot — kādā piezīmē, ko būtu atcerējusies pēdējā mirklī. Vai patiesi viņa šodien viņu izsauca tādēļ, lai pateiktu šo pēdējo frāzi par Klēru? Džefrijs pasmīnēja un uzbīdīja savu rūtaino cepuri vairāk uz pieres. Dabiskā pašapmierinātība, savienota ar audzināšanu priviliģētās skolās, kur viņam mācīja tikai vienu mākslu — sist pa dažāda lieluma bumbiņām, ne pārāk bija veicinājusi viņa domāšanas aparāta attīstību, bet ilgstoša saiešanās ar sportistiem, bukmeikeriem, hipodroma sacīkšu pastāvīgajiem apmeklētājiem, zirgu tirgotājiem, bija izveidojusi viņā savdabīgas spējas iepazīt cilvēkus, asi uztvert to, ko sauca par "intrigu". Tāpēc mātes mājienus viņš izprata pavisam savādāk, nekā viņa bija iedomājusies, un nolēma rīkoties tieši pretēji viņas padomam: ar Klēru viņš nerunās, bet gan klusībā no malas slepus vēros notikumu attīstību.

Divdesmit minūtes pirms septiņiem Džefrijs bija jau mājās, Klēra parasti brauca atpakaļ ar vilcienu, kas atgāja no Viktorijas stacijas pussešos, viņa vēl nebija atgriezusies no Londonas. Viņš uzkāpa augšstāvā, lai nomazgātos un pārģērbtos pusdienām, un pa ceļam apstājās mazajā viesistabā blakus sievas guļamistabai. Šajā telpā Klēra mēdza ilgi uzturēties, jo tā bija saulaina un ērta. Katram gadījumam pieklauvējis pie durvīm un nesaņēmis atbildi, Džefrijs, kādu bridi vilcinājies, iegāja iekšā. Tā bija skaista telpa, ieturēta gaiši pelēkos toņos ar bāli rožainām portjerām un tādiem pašiem satina pārvalkiem; Klēras prombūtnē viņš bieži te ienāca, pastaigāja šurpu turpu pa istabu, aizskāra šo to, apgrieza vēstuli uz rakstāmgalda, vizītkarti uz kamīna dzegas, kā jau tas pienākas rūpīgam un, iespējams, nedaudz aizdomīgam vīram, kuram sievas darbība un sevišķi tās rīcības finansiālā puse šķita ļoti interesanta.

Šoreiz viņa revīzija bija mērķtiecīgāka. Viņš devās tieši pie sekretāra, kuru Klēra nekad nemēdza aizslēgt, un sāka metodiski pētīt tā saturu. Vairāk nekā desmit minūtes viņš šķirstīja atvilktnēs un nodalījumos ievietotos dokumentus. Nekā, gluži nekā. Atrastā nevainīgums — pat viņa vecās fotogrāfijas Sandhērstas koledžas formastērpā — lika viņam nedaudz piesarkt.

Mazliet nokaunējies, viņš jau gribēja iet prom, bet tad augšējā nodalījumā ieraudzīja salocītu lapiņu. Tas bija apmaksāts rēķins par četriem simtiem sterliņu mārciņu, un uz tā bija redzams zīmogs — Medoksa galerija Ņūbondstritā 21 —, rēķins bija izrakstīts par divām Stīvena Desmonda gleznām — "Labdarība" un "Dienvidus olīvu birzī".

7. nodala

Kāda diena marta sākumā jau svērās uz vakaru, un ikmēneša Rietumsaseksas Apgabala padomes sēde lēni tuvojās ilgi gaidītajam noslēgumam; tika apspriests jautājums: vai ir lietderīgi ierīkot kanalizāciju Hetonas ciematā Tukšajā laukā, strīdi gan uzvirmoja, gan noplaka. četrpadsmit padomes locekļu vidū bija arī Alberts Moulds, kurš izturējās neparasti klusi un visu laiku grauza lielā pirksta nagu, slēpdams savu roņa galvu saceltajā mēteļa apkaklē; mēteli viņš nenovilka, jo baidījās no pavasarīgiem caurvējiem, kas ietika telpā caur mūžsenās, ar saplaisājušiem koka paneļiem klātās ēkas sienām. Blakus viņam sēdēja viņa draugs un kolēģis Džo Kordlijs, bet otrpus galdam — nenogurdināmais tautas kalps — kontradmirālis Trings.

Priekšsēdētāja āmuriņš noklaudzēja pēdējo reizi, klerks noburkšķēja parasto frāzi, paziņodams sēdes slēgšanu, bet neaizmirsa pasludināt arī nākamās sēdes dienu un stundu. Bija dzirdama ar troksni atgrūsto krēslu klaudzoņa, un padomes locekļi sarunādamies izklīda. To darīja visi, izņemot Arnoldu Mouldu. Viņš kopā ar Kordliju pie durvīm sagaidīja Tringu.

—     Ja tas jūs neapgrūtinātu, es vēlētos pateikt pāris vārdus, ser.

Kontradmirāli tas pat ļoti apgrūtināja, jo viņš steidzās uz Vidussaseksas stadionu, kur viņu gaidīja golfa laukums, taču, pirms viņš paguva izdomāt kādu ticamu aizbildinājumu. lai izvairītos no sarunas, Moulds turpināja:

—      Man ļoti nepatīkami ar jums to pārspriest, taču neko nevar darīt. Pārliecība liek. Es par tiem pašiem Memoriālās zāles panno.

—    Nu, kas tur vēl sakāms? — rūca Trings, demonstratīvi lūkodamies pulkstenī.

—      Lūk, kas, ser. Jau gandrīz trīs mēnešus viņš tos mālē, bet, pēc manām pieticīgām ziņām, līdz šim tos vēl neviens nav redzējis. Es zinu, ka daži cilvēki mēģinājuši tos apskatīt, taču viņiem tas nav ļauts — savus panno viņš visu laiku tur nepieejamībā. Tas, lūk, ser, nav labi un pareizi — zāles atklāšana taču ir degungalā. Katrā gadījumā vismaz divi komisijas locekļi ir man to apgalvojuši. Vārdu sakot, viņi lūdza mani iet kopā ar viņiem un apskatīt panno.

—    Kā tad jūs, velns parāvis, šos panno apskatīsiet, ja durvis ir ciet?

—     Misters Arnolds Šarps man iedeva rezerves atslēgu-

Trings nosodoši paraudzījās Mouldā. Vispār viņš šo cilvēku nevarēja ciest, ne tikai tādēļ, ka tas bija izlecējs, kurš visiem spēkiem cenšas izlauzties ārpus savas šķiras ietvariem, bet vairāk gan tā iztapīgās uzvedības dēļ, kādu viņš bija izvēlējies, lai savdabīgi ņirgātos par cdvēkiem, kuri ieņēma augstāku stāvokli nekā viņš.

—     Nu tā, ser, īsi sakot, mēs vakar vēlu bijām aizgājuši uz zāli. Un man jums diemžēl jāziņo, ka tas, ko tur redzējām, mums nepatika.

—     Nu diezgan, Mould, — samierinoši teica Trings. — Jūs taču neko mākslā nesaprotat.

—     Bet tas nav tikai mans viedoklis, kaut ari varbūt tam nav īpaša svara. — Dažus mirkļus Moulda duļķainās ačeles sastapās ar kontradmirāļa atklāto skatienu. — Advokāts Šarps un Džo Kordlijs domā tāpat.

—    Viņš saka patiesību, — pārliecināti iesaucās Kordlijs, — varu apzvērēt to pie Bībeles.

—    Ne jau man jums jādod padoms, tikai, ja es būtu priekšsēdētājs, es aizietu un tos apskatītu.

Trings sajuta zināmu nemieru. Moulda acīs iemirdzējās uguntiņas, kas Tringu atbaidīja. Mirkli padomājis, viņš negribot atvadījās no patīkamajām cerībām uz golfu un teica:

—    Vai jums šī atslēga ir līdzi?

—    Jā, ser, ir. Un mēs ar Džo pašreiz esam brīvi.

—    Tad iesim.

Viņi izgāja no Apgabala padomes nama un, iesēdušies kontradmirāļa mašīnā, izbrauca uz šosejas. Cārminsterā Moulds ierosināja uzaicināt ari Sarpu un Satonu. Tādēļ vajadzēja uzkavēties, un, kad pieci komisijas locekļi piebrauca pie Memoriālās zāles, bija jau satumsis. Moulds klusējot atdarīja durvis. Zāle bija tukša. Stīvens aizgājis jau apmēram pirms stundas. Kordlijs ar daudznozīmīgu izteiksmi sejā ieslēdza gaismu. Viņu skatieni pievērsās panno.

Tringa uzmanību vispirms saistīja tas, ko Stīvens bija nosaucis par "Dāvinājumu mieram". Priekšplānā jauna sieviete it kā pasniedz pretim mazuli, bet aiz viņas zelta kviešu druva, augļu dārzi un daudz ļaužu — pļāvējas un pļāvēji, jautras zemnieku sejas. Skatot šo gleznu, Trings juta nervu atslābumu, un to nomainīja silts atvieglojuma vilnis. Tas bija labs, varētu teikt, teicams darbs, tas dziļi ietekmētu skatītāju, bija neparasts, vārdu sakot, panno viņam ļoti patika. Taču, kad viņš pievērsās otram audeklam — "Esi sveicināts, Armagedon!", kurā bija attēloti daudzi kareivji un lielgabali, tiem līdzās līksmojošs pūlis, orķestri un zem tumšām negaisa debesīm plīvojoši karogi, — viņā atkal atdzima šaubas, kuras aizvien vairāk pastiprinājās un pārvērtās jau drausmā pārliecībā, tad augošā satraukumā, kad viņš steidzīgi uzlūkoja trešo panno "Varmācība pār pasauli" un ceturto "Kara augļi". Tās bija neparasti iespaidīgas gleznas: viena (cik varēja aptvert viņa satriektais saprāts) bija sarežģīta kompozīcija, kas attēloja kara šausmas, bet otra — tā smagās sekas: badu, epidēmijas, sagrautus ciemus, nodedzinātas mājas, apgānītas ziedošas ainavas, tās attēlotas priekšplānā, un uz visu to raudādama noskatās kaila sieviete. Bet, aplūkojot pēdējo gleznu "Mirušo pamošanās", Tringam vispār negribējās ticēt savām acīm. Par ko, velns parāvis, šis puisis domājis, attēlodams šādus cilvēkus! Tie pat nav ļaudis, bet sakropļoti kaili līķi, citi bez kājām, gan sievietes, gan vīrieši, un, erceņģeļu tauru skaņu aicināti, visi viņi ceļaS augšā no kapiem. Nekad pat visdrausmīgākajos murgos viņam nebija rēgojusies tik šaušalīga katastrofa. Un šo darbu rašanās vaininieks ir viņš, kontradmirālis Redžinalds Trings, jo viņš taču komisijas locekļiem bija uzspiedis šo trīskārt nolādēto Desmondu.

Bet pārējie klusējot vēroja Tringu un gaidīja viņa vērtējumu. Kontradmirālis paraustīja plecus — vīrišķības trūkumu viņam nekad nevarēja pārmest.

—    Nu ko, džentlmeņi… Redzētais rada vilšanos.

—   Vilšanos!? — Kordliju sašutumā gandriz ķēra trieka. — Ta tā taču ir ņirgāšanās par mums, visīstenākā ņirgāšanās!

—    Jūs tikai paskatieties uz šiem… — Moulds pamāja uz pēdējo panno. — Viņi taču visi ir pliki, kā no mātes miesām nākuši. Vēl vairāk — tur ir gan vīrieši, gan sievietes, un viņiem viss kā uz delnas.

Trings novērsa acis un paraudzījās uz Satonu. Bet lēnprātīgais baņķieris bija gluži bāls un nedomāja viņam palīdzēt.

—   Jā, džentlmeņi, tas ir ļoti bēdīgi. Man tūlīt jāsastop mācītājs.

Tad ierunājās Šarps, kurš līdz šim bija uzmanīgi apskatījis gleznas.

—   Atļaujiet pievērst uzmanību kādam smalkumam. — Viņš norādīja uz vienu vietu sarežģītajā trešā panno kompozīcijā. — Ko, pēc jūsu domām, tur dara kareivji? Varbūt kādam no klātesošiem ir labāka mākslinieciskā iztēle nekā man un viņš var paskaidrot, kā to sauc?

—    Mans Dievs! — negribot iesaucās Trings.

Augošā balsu murdoņā Moulds zaglīgi piebilda:

—    Tādēļ ari aicinājām jās šurp.

Kontradmirālis, sakniebis lūpas, nolēma apskati beigt.

Un negaidot paziņoja:

—    Rītdien sasaucu komisijas ārkārtas sēdi. Uz to uzaicināšu arī Desmondu. Taču pagaidām lūdzu atturēties šo jautājumu publiski apspriest. Ar labunakti.

Nākamajā rītā noteiktajā laikā Stīvens, neko par draudošajām briesmām nenojauzdams, ieradās komisijas sēdē. Viņš nezināja izsaukuma cēloņus, — pa telefonu Trings viņam neko nebija bildis, — un bija labā noskaņojumā. Viņš patiesi bija noguris, un nervi pēc daudzu nedēļu nepārtraukta saspringta darb apagalam uzbudināti, taču spārnoja veiksmes apziņa. Darbs tuvojās nobeigumam, un viņš zināja, ka gleznas izdevušās labas. Pēc dažām dienām viņš savus panno parādīs komisijai. Acīmredzot par to arī viņi grib parunāt.

—      Mister Desmond, man jums jāpaziņo, ka mēs redzējām jūsu gleznas. Tās ir skandalozas.

Trieciens bija tik negaidīts, ka Stīvens apjuka. Nespēdams valdīt pār sevi, viņš sarāvās un briesmīgi nobāla, acīs viņam satumsa, un skatiens kļuva gandriz skarbs. Taču viņš vēl nepaguva atvērt muti, kad Trings turpināja:

—     Es vienkārši nesaprotu, kā jūs varējāt tik apvainojošā veidā izpildīt mūsu lūgumu.

Stīvenam tā bija aizžņaugušās krūtis, ka viņš tikai ar grūtībām atguva elpu.

—    Kas gan ir apvainojošs manā darbā?

—     Pats mērķis, kura dēļ mēs visu to uzsākām, prasa kaut ko cēlu un varonīgu. No dažādām karaspēka daļām veidota kareivju grupa, kas soļo ar karogu… Vai ievainotais, kurš velkas, atspiedies uz biedra pleca, vai, teiksim, žēlsirdīgā māsa… — Stīvenam kļuva pretīgi. — Bet tā vietā jūs radāt… mūsu garam pilnīgi svešas gleznas… attēlojat cilvēku ciešanas kaut kādā, maigi izsakoties, patoloģiskā un pazemojošā formā.

—    Pirms darba sākuma es taču izklāstīju savas ieceres. Man likās, ka jūs tās atzināt par labām.

-— Neviens saprātīgi domājošs cilvēks nevar atzīt par labiem šos panno.

—      Bet vai jūs esat pietiekami kompetenti, lai tos novērtētu?

—    Jūs uzskatījāt mūs par pietiekami kompetentiem, kad tos pasūtījām.

Stīvena krūtīs uzliesmoja niknums.

—    Tādā gadījumā varbūt jūs būtu tik laipni un precizētu, kas tieši jums nepatīk manās gleznās?

—      Precizēsim, precizēsim! — iesaucās Kordlijs, viņš bija jau iekaisis un sācis lietot vulgāru žargonu. — Vai tu domāji, ka mums var patikt tavi kropļi un aklie… plikās bābas… vazaņķes?… Ko gan te runāt, tā taču ir tīrā nejēdzība un izvirtība.

—     Pietiek! — viņu asi aprāva Trings. Kopš iepriekšējā vakara viņš bija rūpīgi apsvēris, kādā stāvoklī iekļuvis un kā labāk no tā izkļūt. Kaut ari kontradmirālis uzskatīja, ka personiski ir dziļi aizskarts, viņš tomēr secināja, ka vispareizāk apslāpēt šo nelāgo skandālu — tas tad būtu mazāk bīstami. Tādēļ viņš nolēma pirmām kārtām nepieļaut sēdē detalizētu gleznu analīzi, jo tas dotu visā apgabalā vielu tenkām pie pusdienu galdiem. Nonācis pie šāda secinājuma, viņš pievērsa Stīvenam savu zilo auksto acu skatienu, ar kādu radis vērot horizontu no komandtiltiņa, un teica: — Komisijas viedoklis ir absolūti skaidrs, un tas nemainīsies. Mēs jūsu gleznas pieņemt nevaram. Es uzskatu, ka viena no tām ir nopietni jālabo, bet trīs — pilnīgi jāpārstiādā. Vai jūs tam piekrītat?

—       Nē, nepiekrītu, — bez apdomāšanās atbildēja Stīvens. — Muļķīgi ir pat to man piedāvāt.

—   Tādā gadījumā es lūgšu jūs pārtraukt jebkādu darbu pie šiem panno. Atbilstošā laikā jums tiks izsniegts oficiāls komisijas lēmums par pasūtījuma anulēšanu.

Iestājās neliela pauze. Tad atskanēja likuma balss: vajadzētu precizēt vienu jautājumu, kas paslīdējis garām priekšsēdētāja uzmanībai.

—    Es gribu lūgt ierakstīt protokolā, — teica Šarps, — ka mēs vienbalsīgi noraidām šīs gleznas un ka pēc līguma noteikumiem mums par tām nav jāmaksā ne penijs.

Stīvens nekustīgi stāvēja un centās pārvarēt krūtīs bangojošo vētru. Nekad agrāk vissmagākajos dzīves mirkļos viņš nebija izjutis tādu sarūgtinājumu kā pašreiz! Apzinoties nodarīto netaisnību, viņam aizrāvās elpa. Viņam gribējās kliegt: "Atstājiet sev jūsu nolādēto naudu…

trīsdesmit sudraba grašus! Vai tiešām jūs domājat, ka es atdevu visu savu sirdi un dvēseli šim darbam kaut kādu netīru papīriņu dēļ?" Tomēr viņš saprata, ka tāds sašutuma izvirdums viņus vēl vairāk nocietinās. Vienīgais glābiņš bija klusēšana. Viņš uzmanīgi pēc kārtas paskatījās uz katru no viņiem — sejas viņa acīs izplūda, un viņš ar grūtībām tās atšķīra, — pēc tam, ne vārda neteicis, pagriezās un izgāja.

Viņam reiba galva, taču kājas automātiski veda uz Memoriālo zāli. Stīvens bija cieši apņēmies neievērot aizliegumu un pabeigt panno. Darba bija atlicis pavisam maz — kādas pāris dienas, un gleznas jau varēs noklāt ar laku. Par laimi, komisija aizmirsa atprasīt atslēgas.

Taču, nonācis pie Memoriālās zāles, Stīvens ieraudzīja, ka durvis aizdarītas ar dzelzs aizbīdni, pie kura karājās jauna stipra piekaramā atslēga, un, lai arī kā Stīvens centās to nolauzt, tas viņam neizdevās. Kādu bridi viņš saspringti domāja. Tad atkal devās prom. Gāja cauri pilsētai, neko neredzēdams, sastingušo, drūmo skatienu pievērsis tālajiem pakalniem — vientulīgs, tumšs stāvs bezgalīgās debess fonā —, bet ari šeit, šīs varenās dabas priekšā, zem šī neaptveramā pelēkā kupola, kas tik zemu bija noliecies pār viņu, ka šķita, tūlīt, tūlīt piespiedīs zemei, viņš ar visu savu būtni, tāpat kā agrāk, meta izaicinājumu naidīgajai pasaulei.

8. nodala

Vēsts, ka komisija ir noraidījusi panno, jau tajā pašā dienā kļuva visiem zināma. Tomēr Trings komisiju turēja stingri savās rokās un visdrūmākajās krāsās iztēloja gaužām nepatikamās sekas, kādas gaida visus tās locekļus, ja kļūs zināms gleznu "nepieklājīgais" raksturs, jo galu galā viņi taču atbildot par to, ka pasūtījumu devuši Desmondam, un tādēļ oficiāli tikai paziņoja, ka iesniegtais darbs neapmierina komisijas prasības un to nevar pieņemt. Taču Stīvena darbu noraidījums pats par sevi bija iegansts tenkām un izraisīja ļaunuma pilnu brēku to ļaužu vidū, kuri nebija atbalstījuši viņa kandidatūru. Adelaida, kas dzīvoja Simlalodžā, uzzinājusi komisijas lēmumu, bija ļoti apmierināta, ka viņas pareģojumi piepildījušies. Džefrijs, kurš klusuciešot nebija neko bildis pret viņa patmīlībai nodarīto kaitējumu, sekojis un nogaidījis notikumu gaitu, izjuta drūmu gandarījumu, ko vēl pastiprināja saklausītās baumas, ka Stīvens pazudis un viņu nekur nevarot atrast. Nelietis, droši vien vāļājas, līdz nemaņai piedzēries, kādā Braitonas krogā.

Pagāja šīs nelaimīgās nedēļas trīs dienas. Ceturtdienas vakara Stilvoteras mācītāja mājā valdīja kapa klusums. Kerolaina nolēma, ka vairs nedrīkst dgāk gaidīt, un iegāja bibliotēkā. Mācītājs sēdēja savā iemīļotajā atpūtas krēslā un lūkojās ugunī, uz ceļiem viņš turēja "Bīskapa Dentona komentārus", no kuriem tagad smēlās materiālus saviem sprediķiem, tomēr grāmatu tā arī nebija atvēris. Kerolaina mirkli vilcinājās, it kā neuzdrošinātos runāt.

—    Es, tēt, gribēju jautāt… vai var aizslēgt?

Bertrams nepakustējās.

—    Viņš tā arī nav rādījies?

—    Nē, tēt.

Mācītājs iztaisnojās, samirkšķināja nogurušo acu plakstiņus.

—     Bet vaibūt viņš ir savā istabā?

Kerolaina noraidoši pagrozīja galvu.

—    Es jau pārbaudīju.

—    Cik tagad pulkstenis?

—     Drīz būs vienpadsmit. Kā būtu, ja noslēgtu ieejas durvis, bet otras, sānos, atstātu uz ķēdīti?…

—     Nē, mana dārgā… lai viss paliek vaļā. Bet pati ej gulēt. Tu droši vien esi ļoti pārpūlējusies.

—    Atļaujiet man pasēdēt pie jums.

—     Nē, nē. Man ir daudz darba. Un es nemaz neesmu noguris. Ar labunakti, Kerij.

Tas, ka tēvs viņu nosauca pamazināmajā vārdā — tas nenotika bieži —, Kerolainu aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Bet viņa neprata izrādīt maigumu.

—    Ar labunakti, tēt.

Negribot, bieži atskatīdamās, viņa kāpa augšup uz savu auksto guļamistabu, bet Bertrams iztaisnojies ar rūpju izteiksmi sejā joprojām gaidīja dēlu. It kā vēlēdamies pats sevi apmānīt, viņš centās radīt aizņemta cilvēka iespaidu, laiku pa laikam pāršķirdams grāmatas lappuses, bet viņa domas bija tālu. Brīžiem viņš pavērās pulkstenī, uzmanīgi ieklausīdamies, vai aiz loga neatskanēs soļi.

Pat tagad Bertrams ar grūtībām spēja noticēt, ka Stīvens, kurš tik daudzas nedēļas bija kārtīguma paraugs, varētu nodoties izvirtībai un mēģināt savas bēdas noslīcināt vīnā. Tomēr tā domāja visi. Kā var izskaidrot tik ilgu prombūtni? Protams, viņš var attaisnoties ar to, ka trieciens bijis patiesi nežēlīgs. Arī pats mācītājs bija lolojis cerības uz dēla panākumiem, un viņam bija sāpīgi redzēt, kā tās sabruka un pārvērtās pīšļos. Viņš dziļi ieelpoja un pielika roku pie pieres.

Minūtes ritēja lēni, vectēva pulkstenis nosita vienpadsmit, pēc tam pusdivpadsmit. Divpadsmitos kamīnā uzmirgoja pēdējā oglīte un nodzisa. Ilgāk gaidīt nebija jēgas. Mācītājs piecēlās, izslēdza gaismu un lēni kāpa augšup.

Nākamajā dienā ap trijiem Kerolaina, kurai rūpes par mājas soli lika agri celties, pie tam viņa gandriz visu iepriekšējo nakti nebija aizvērusi acis, novilka kleitu un atgūlās atpūsties savā istabā. Bertrams bija uzaicināts pie kāda draudzes locekļa. Pēkšņi Kerolaina izdzirdēja pazīstamos, steidzīgos soļus un ātri traucās pie loga. Viņas sirds izmisīgi sitās. Tas bija Stīvens, viņš nāca tik rosmīgi. ka Kerolaina vai pamira. Viņa ātri uzrāva veco ritasvārku un sagaidīja brāli lejā.

—       Mīļo Kerij, dod man kaut ko ēst, — neko nepaskaidrojis (kas uzrunāto visai nokaitināja), teica brālis. — Un, cik vien iespējams, ātri. Es mirstu badā.

—     Kur tu biji pazudis? — viņa ar maigu pārmetumu jautāja, kaut ari apvaldītās dusmās balss drebēja.

Viņš pasmaidīja — vismaz viņa sejas izteiksme kļuva mazāk saspringta.

—     Neskaties tā uz mani, vecenlt. Man ļoti žēl, ja esmu tevj sarūgtinājis. Biju ļoti aizņemts.

—     Ko nozīmē — biju aizņemts? Trīs dienas un trīs naktis aizņemts?

—    Vienkārši ļoti… man bija skrūvgriezis.

Par ko gan viņš runā? Vai prātā jucis, vai? Un viņa pavisam citā tonī teica:

—    Stīven, nevajag jokot… mēs ļoti uztraucāmies. Kur tu gulēji?

—     Bet kur gan, kā tu domā, es varēju nakšņot? Tur, kur vienmēr. Uz grīdas un pilnā apbruņojumā. Bet tagad es uzskriešu augšā, nomazgāšos un pārģērbšos.

Viņa nopūtās, priecādamās par brāļa atgriešanos, bet vēl aizvien māca neziņa un bailes izdzirdēt kaut ko tādu, kas varētu viņu sarūgtināt. Kerolaina pati sagatavoja ceptas olas ar šķiņķi — Sofija jau bija tā emancipējusies, ka virtuvē vairs no trijiem līdz sešiem nerādījās — un uzvārīja stipru tēju. Vēl aizvien ritasvārkos viņa apsēdās iepretim Stīvenam, atbalstīja zodu rokās un, lāga nezinādama, kā tālāk rīkoties, vēroja brāli kāri mielojamies. Ēdot un dzerot viņš nevarēja atbildēt uz viņas jautājumiem; bet pabeidzis atlaidās krēslā un lūkojās māsā.

—    Viss ir ļoti vienkārši, Kerij. Man vajadzēja pabeigt panno. Tā kā durvis bija noslēgtas, nācās atslēgu noraut.

—    Atslēgu noraut?

—     Sākumā es mēģināju tur iekļūt pa trepēm, bet tas neizdevās… Tad es paņēmu skrūvgriezi un aizbīdni atskrūvēju.

—    Un tu biji tur… Memoriālaja zale… visu šo laiku?

—    Gandriz.

—     Un neko neēdi… veselas trīs dienas un trīs naktis? Un gulēji… uz grīdas?

—     Mīļo Kerij, es tev galvoju, ka tas mani vismazāk sarūgtināja. — Viņa balsī ieskanējās skarbums. — Es gribēju pabeigt darbu… Tagad… gleznas noklātas ar laku un ir gatavas.

Kerija klusēja. Viņa mundrais noskaņojums bija atvieglojis viņas sirdi, taču nevarēja nemanīt, ko šī pēdējā piepūle pēc ilgā un neatlaidīgā darba bija no viņa prasījusi. Turklāt Stīvena acīs uzplaiksnīja tāds spīdums, kas māsu biedēja. Viņa labākās īpašības — atklātība un maigums — vairs nebija manāmas, tagad bija jaušama vienīgi izaicinoša ietiepība.

Viņš paskatījās pulkstenī:

—     Man laiks.

—    Ak, Stīven, nē! — viņa protestēdama lūdzās. — Paliec. Tēvs tā vēlas tevi sastapt.

—    Es atgriezīšos agri, — viņš apsolīja. — Liekas, jau pirms desmitiem. Es tev apsolu.

Viņa vārdi skanēja patiesīgi, taču tajos slēpās kaut kas, ko viņa nesaprata. Pēc mirkļa viņš jau bija prom, tikpat pēkšņi kā ieradies.

Tur, kur lauku ceļš izveda uz šosejas, Stīvens apstājās un gaidīja. Beidzot parādījās vietējais autobuss, kas kursēja ar stundas intervālu, un Stīvens pacēla roku. Senatnīgā automašīna bija gandriz tukša, Stīvens ieņēma vietu, un autobuss devās pa šoseju Čārminsteras virzienā.

Ietiepība nebija Stīvenam raksturīga, bet pašreiz viņā plosījās protesta gars, kas neļāva samierināties ar tādu attieksmi pret sevi. Pirms sešiem gadiem Stīvens būtu sācis šaubīties par sava darba kvalitāti. Taču tagad viņš bija pārliecināts, ka panno atbilst augstākajām prasībām ne vien vispārcilvēciskā temata traktējuma dziļuma ziņā, bet ari kā mākslas darbs. Tas, ka tos bez pamatojuma noraidīja, nemaz nekonsultējoties ar ekspertiem, Stīvenā radīja dziļu sašutumu. Taču vēl vairāk viņš bija sašutis par to, ka komisija pasteidzās lietu noklusēt, pārtrauca viņa darbu pie gleznām, uz kurām tai nebija nekādu tiesību, jo viņam par tām netika samaksāts, noslēdza viņam ceļu pie tām, liedza tiesības savus garabērnus aizstāvēt. Un tagad drebelīgajā autobusā, atceroties, ar kādu aizrautību, cik godprātīgi viņš šo pasūtījumu bija izpildījis, Stīvens kodīja lūpas un sažņaudza dūres. Nē, viņš negrib pakļauties, to nedaris un, nerēķinoties ne ar ko, izvilks visu šo notikumu dienas gaismā. Tad viņš rūpīgi sāka apsvērt visus pasākumus, ko lietas labad paguva izdarīt, — tie gan nebija visai ideāli, tomēr tas ir labākais, ko varēja izdomāt,, un, kā viņam šķita, bija visietekmīgākais. Kāda laime, ka pašreiz viņam ir nauda. Tagad kā nekad agrāk tā viņam bija vajadzīga.

Autobuss iebrauca Čārminsterā, un Stīvens juta pieaugošu nervu spriedzi. Pulkstenis tirgus laukumā bija apgaismots un rādīja bez ceturkšņa seši. Stīvens izkāpa no autobusa pirms laukuma un pa taisnāko ceļu devās uz dzelzceļa staciju. Viņš apstājās pie izejas uz galveno peronu tai pašā mirklī, kad stacijā sešos divdesmit piecās minūtēs pienāca vilciens no Londonas.

No vagoniem izkāpa tikai daži cilvēki, to vidū Stīvens tūdaļ ievēroja Torpa Medoksa stalto stāvu, kurš ar čemodānu rokā nāca šuip.

—       Paldies, ka atbraucāt, — Stīvens teica, abiem sarokojoties.

—     Man prieks, ka varu jums palīdzēt, mister Desmond. Tēvocis lūdza jūs sveicināt.

—     Es jums pasūtīju numuru viesnīcā "Zilais mežakuilis". Vēlos, lai jūs šeit justos ērti, — kopā ar Medoksu iedams uz izeju, teica Stīvens. — Iesākumā mums vajadzēs paveikt kādu darbu.

—    Vai jūs esat sarunājis telpas?

—    Noīrēju telpas uz divām nedēļām, sākot ar rītdienu. Tieši turp mēs tagad dosimies.

Pašā Čārminsteras centrā, netālu no tirgus laukuma, atradās veikals, kurā līdz tam bija izvietota Lenglanda ceļojošā bibliotēka un tika pārdotas kancelejas preces; darījumos uzņēmumam neveicās, un tādēļ telpas sāka uz īsu laiku izīrēt visdažādākajām vajadzībām — piemēram, skautu salidojumam, vēlēšanu iecirknim, izpārdošanu rīkošanai, kuras organizēja dažādas šeit plaukstošas labdarības organizācijas. Pie šīm veikala telpām pašreiz arī apstājās Stīvens.

—    Lūk, esam klāt. Te, protams, nav diezin kas, tomēr tās noderēs. Sienas ir labas, ir arī galds un krēsls, kas paredzēts jums. Iziesim sētā, tur ir stumjamie ratiņi.

Pēc piecām minūtēm viņi, paņēmuši ratiņus, pa tukšu aplinkus ceļu devās uz Memoriālo zāli. Čārniinsteru par pilsētu sauca tikai tādēļ, ka tajā bija katedrāle, taču patiesībā tikai liels ciemats vien bija, un tā iedzīvotāji agri gāja gulēt. Šajā laikā ielā neredzēja gandrīz neviena cilvēka, un Stīvens priecājās, ka viiju ekspedīcija paliks neievērota. Nepagāja pat divdesmit minūtes, kad panno jau bija iznesti no zāles un iekrauti ratiņos, un, pārliecinājies, ka laka ir jau nožuvusi, Stīvens pārklāja gleznas ar maisa audumu. Tad viņi noslēdza durvis, cerēdami, ka šo pieklājības žestu komisija pienācīgi novērtēs, un pieskrūvēja aizbīdni ar piekaramo atslēgu vecajā vietā.

Ievērodami nepieciešamo piesardzību, Stīvens un Medokss devās tirgus laukuma virzienā. Drīz vien viņi nonāca pie Lenglanda uzņēmuma, izkrāva ratiņus un ienesa panno tukšajā telpā. Aizvēruši visus logu slēģus, viņi izvietoja gleznas. Vienu no tām — "Esi sveicināts, Armagedon!" — tieši iepretim ieejai; pārējos trīs panno iekāra istabā, kur agrāk bija bibliotēka. To nemaz nebija viegli izdarīt, jo smagos ietvarus vajadzēja iekārt stieplēs; taču ap deviņiem viss bija pabeigts un Stīvens jutās apmierināts. Viņš pievērsās savam palīgam:

—    Nu kā? '

Ar nopietnu sejas izteiksmi jaunais Medokss teica:

—    Jūs zināt, ka es vienmēr esmu augstu vērtējis jūsu darbus. Taču šie panno, goda vārds, pārspēj visu, ko līdz šim esat radījis. Tas ir satriecoši… Esmu pilnīgi pārsteigts.

—     Tātad jūs neiebilstat, ka tos parādītu sabiedrībai pāris nedēļas?

—    Protams, ka nē. Tas būs… pat interesanti. — Viņš apklusa. — Tēvocis tos nav redzējis?

—    Nē, bet kāpēc jūs tā jautājat?

—     Mister Desmond, es vienīgi domāju… Diezin vai viņš būtu jums ieteicis tos izstādīt Čārminsterā.

—     Velns lai parauj, Torp, bet tieši čārminsterā man tie jāparāda. Un kāpēc gan ne.

—       Redziet, ser… tā ir maza paplukuši pilsētiņa. Galvoju, ka šeit neprot atšķirt mākslas darbu no rāceņa.

Jaunais Medokss ne velti bija sācis šo sarunu. Stīvens gaidīja turpinājumu.

—    Ja' šos panno demonstrētu Nacionālajā galerijā vai Luvrā, tur tos atbilstoši novērtētu. Mister Desmond, — Medokss nicinoši pamāja, ar to rādīdams, kādas ir viņa domas par māksliniecisko gaumi šajā apvidū, un viņa skatiens kļuva neparasti nopietns, — vai gan šeit kāds spēj tos novērtēt?

9. nodala

»

Nākamās dienas rītā laiks bija auksts un skaidrs. "Zilajā mežakuilī" Toīps piecēlās agri, pabrokastoja un devās uz tā saukto Lenglanda veikalu, kuru viņš atvēra tieši deviņos, dodams iespēju plašai publikai iepazīties ar gleznām. Šajā bridī Marks Satons, kuram piemita neparasta punktualitāte, gāja uz savu banku ielas stūrī, dažu namu attālumā no Lenglanda iestādījuma. Skatlogā viņš ieraudzīja lielu gleznu, tūlīt to atpazina un pamira. Pēc četrām minūtēm viņš jau bija savā kabinetā un zvanīja Tringam. Pēc nepilnas stundas kontradmirālis ieradās pie viņa un, bezpalīdzīgi paraustījis plecus, paziņoja, ka noņem no sevis jebkādu atbildību.

—      Es darīju visu iespējamo, Saton, lai nepieļautu skandālu. To es neiesāku savā labā, bet gan to cilvēku labā, kuras dziļi cienu. Viss bija kārtībā — neviens nevarēja iebilst. Bet tagad šis puisis, velns lai viņu parauj, mūs ņem un slīcina, vajadzēja vēl viņam izzagt gleznas un izstādīt tās vispārējai aplūkošanai!

—    Gleznas, protams, ir viņa… un viņam bija tiesības tās paņemt.

—     Tur jau ir tā nelaime! Pretējā gadījumā es tās būtu jau sen sadedzinājis.

Iestājās klusums, kamēr Trings sabāza pīpē tabaku.

—    Varbūt jums ir lietderīgi tikties ar katedrāles mācītāju? — satraucies beidzot ierosināja Satons.

—     Nākot šurp, es jau mēģināju to darīt. Taču viņš ir apsaldējies un nevienu nepieņem. Viņu tas katrā ziņā maz skar. Visi belzieni būs jāsaņem mums.

—    Vai jūs domājat, ka būs… — lai izteiktu liktenīgo vārdu, Satons apklusa, — …skandāls… sašutuma vētra?

—    Nē, jūs vienkārši neko nesaprotat! Mīļais Dievs, šīs gleznas Čārminsterā radīs ne mazāku troksni kā milzīgais ugunsgrēks Beili alus darītavā. Bet es jau esmu izlēmis, kādu viedokli aizstāvēt. Mani piekrāpa. Bet tagad es mazgāju rokas nevainībā.

Izteicis šos vārdus, Redžijs cēli izgāja no bankas.

Parastos apstākļos jebkāda cita gleznu izstāde nebūtu šajā nīkulīgajā pilsētiņā atstājusi lielāku iespaidu kā uz kapa plāksnes uzkritušas sniega pārslas. Visā savā pastāvēšanas laikā Čārminsterā vispār labi ja pāris tādu izstāžu bija notikušas, un pēdējā iedzīvotāju atmiņā saglabājusies no pirmskara laikiem — atrādītas tika klusās dabas, kas maksāja gineju gabalā; tie bija majora Frizenstonhova paralizētās meitas darbi; visas šīs dažādo sugu un lieluma puķes, vāzes ar prīmulām, atraitnītēm un tamlīdzīgām puķēm, protams, varēja uzskatīt par pirmšķirīgiem mākslas darbiem, ja ņem vērā, ka tos radījusi kroplas meitenes roka.

Toties šī izstāde bija pavisam savādāka, tajā demonstrētajās gleznās nebija attēlotas puķes. Jau notikumi pirms atklāšanas un mākslinieka sliktā reputācija deva gleznām skandalozu pievilkšanas spēku. īsi sakot, tās publiku saistīja tieši ar to, par ko tik ļoti ikviens sašuta, un visa Čārminsterā devās tās aplūkot, apmēram tā, kā ziņkārīgi ļautiņi blenž morgā uz līķi. Turklāt bagātākie un dižciltīgākie ļaudis — kādus gan spriedelējumus viņi neizteica personiskajās sarunās — izturējās ļoti augstprātīgi, atļaujoties tikai reizēm nicinoši iesprausloties, ko gan nevarēja teikt par Ditčlijas pils īpašnieci, atraitni, kura, sēžoties savā daimlerā, saglabāja visnopietnāko sejas izteiksmi, tādējādi uzsverot savu līdzību nelaiķei karalienei Viktorijai, — šo apstākli viņa sevišķi augstu vērtēja. Vienkāršajiem cilvēkiem — galvenokārt apkārtējo fermu strādniekiem — diemžēl trūka kultūras, lai izprastu šīs gleznas. Vieni tās aplūkoja klusējot, bet citi — un tādu bija vairākums — skaļi bārstīja asus jociņus, kuros neizpalika rupjš humors, kā ari stipri nedelikāti komentēja atsevišķas kompozīcijas detaļas, kuras redzot, gados jaunākās sievietes uzbudināti spiedza. Atlika vēl vidējais slānis — godājami, respektabli, dievbijīgi, likumiem padevīgi šīs katedrāles pilsētas iedzīvotāju turīgie pārstāvji, kuriem tad arī tika tas gods veidot vajadzīgo attieksmi pret šo nedzirdēto izstādi un visā nopietnībā apsvērt, kādu ietekmi tā var atstāt sabiedrībā.

Sākumā šis slānis bija vienkārši apstulbis. Panno temata un izpildījuma ziņā nekādi neatbilda tam, ko bija cerējuši ieraudzīt: tāda glezniecība apvainoja viduvējus prātus, izaicināja visus parastos priekšstatus, noniecināja gadsimtu tradīcijas un vispāratzīto gaumi. Un turīgie ļaudis jau pēc pirmā acu uzmetiena noskaņojās noraidoši. Iedziļinājušies kompozīcijas detaļās, pakāpeniski atšķīra tādus elementus, kas pēc viņu domām, bez šaubām, nodarīja ļaunumu pieklājībai, patriotismam, reliģijai un pirmām kārtām morālei.

Vislielāko sašutumu izraisīja panno, kas tik izaicinoši bija izstādīts skatlogā. Pārāk vēlu atturīgie veikalnieki un Saprātīgie tirgotāji aizliedza savām sievām un meitām skatīties uz puskailās zemnieces uzburbušo miesu, nokarenām krūtīm un cieši sažņaugtajām kājām; sieviete veltīgi mēģina atkauties no viņu ielenkušo kareivju iekāres pilnās uzmācības.

Apvainojuma apziņa auga, ierunājās sabiedriskā pienākuma jūtas, tad ari prese, kas vienmēr aizstāvējusi publikas intereses, ķērās pie darba. Šajā apvidū tika izdoti divi ziņu avoti — "Novada Avīze" un "Čārminsteras Vēstnesis". Pēdējā, kas iznāca trešdienās, parādījās ievadraksts — "Apvainojums mūsu godājamai pUsētai". Pēc trīs dienām "Novada Avīze", pārspēdama savu sāncensi, iespieda ievadartiķeli ar virsrakstu "Māksla vai bezkaunība".

Trings vēroja šo sabiedrības sašutuma vētru — viņš, tiesa, to bija paredzējis, taču nebija domājis, ka tā iegūs šādus apjomus, — un uzņēma to ar dalītām jūtām. Prese viņu žēloja, komisijas locekļi tika tēloti kā godīgi cilvēki, kas diemžēl ir maldināti, šāda attieksme radās sakarā ar ietekmīgu cilvēku iejaukšanos, kas tie bija, to Trings varēja iedomāties. Un, kaut ari viņu pašu nekas neapēnoja, taču, pieaugot sašutumam, Trings juta nepieciešamību palīdzēt Klērai, kura arī bija kļuvusi par notikumu upuri. Pirmdienā — jau uzreiz pēc nedēļas izdevuma "Novada Avīze" ievadraksta publicēšanas — šis asais jautājums tika plaši apspriests Apgabala padomes dienas sēdē, turklāt viens Sarpa izteiciens ļoti samulsināja kontradmirāli. Norūpējies viņš devās mājup un tur, kamēr cītīgi apgrauza kotletes kauliņu, bija apdomājis stāvokli un nolēma rīkoties. Divos viņš pacēla telefona klausuli un palūdza savienojumu ar Broutonas muižu.

—      Hallo, hallo! Vai varu palūgt pie telefona misis Desmondu?

—     Kas pēc viņas taujā?

—     Kontradmirālis Redžinalds Trings.

—     Baidos, ka mana sieva pašreiz ir aizņemta.

—      Ak, tas esat jūs, Džefrij! Priecājos dzirdēt jūsu balsi, dārgais. Kā gan es jūs nepazinu? Kā jums klājas?

—    Teicami. Kā es vaai jums pakalpot?

—       Redziet… es būtībā gribēju pateikt pāris vārdu Klērai… sakarā ar šo… m-m… izstādi. Bet, ja viņa ir aizņemta, varbūt jūs parunāsiet ar mani?

Sekoja tikko uztverama pauze.

—     Protams.

—    Tādā gadījumā pēc visa tā, ko man šodien nācās noklausīties, es dotu padomu jūsu brālēnam, cik ātri vien iespējams, izstādi slēgt un kopā ar saviem smērējumiem no šejienes pazust. Pa telefonu es vairāk neko neteikšu, bet jūs taču mani saprotat?

—    Liekas, ka jā.

—       Skaisti. Lūdzu nododiet manus vislabākos vēlējumus jūsu kundzei. Es ļoti labi apjēdzu, ka toreiz, kad viņa ieteica jūsu brālēnu, viņai nebija nekāda priekšstata par to, kā tas var beigties… nabadzītei.

Klusums.

—    Nu… liekas, ka tas ir viss, Džefrij. Uz redzēšanos, vēlu visu labu.

Džefrijs nolika klausuli un trakās dusmās nobālēja. Šajā nedēļā jau tā viss gāja juku jukām, bet tagad vēl tāds pārsteigums! Viņam jau visu laiku bija aizdomas, ka gaidāms kaut kas nelāgs, taču pat prātā nevarēja ienākt, ka viņa pašapziņai varētu tikt nodarīta tāda pārestība. Tomēr jāsaglabā aukstasinība. Kādu brītiņu uzkavējies hallē, Džefrijs sakopoja domas un jūtas, lai pēc tam ar vienaldzīgu sejas izteiksmi kāptu augšup. Parasti pirms ieiešanas sievas viesistabā viņš mēdza pieklauvēt, taču tagad iegāja bez klauvēšanas.

Klēra sēdēja pie loga savā iemīļotajā atpūtas krēslā, un uz ceļiem viņai bija atvērta grāmata, zem acīm iegulušas ēnas, it kā nebūtu visu nakti gulējusi.

—    Vai esi aizņemta? — viņš nevērīgi jautāja.

—    Jā, tomēr ne sevišķi.

—     Ko tu lasi? — Viņš ātri no viņas ceļiem paņēma grāmatu — tās virsraksts bija "Postimpresionisti". — Hm! Pēdējā laikā tu esi sākusi pārāk daudz interesēties par glezniecību!

—    Tiešām?

—      Tāds iespaids vismaz rodas. — Viņš apsēdās uz dīvāna malas. — Starp citu, kad mēs skatīsim tavas jaunās gleznas?

—    Kādas gleznas?

—    Tās divas, kuras tu nopirki Londonā.

Viņa vēl vairak nobālēja un novērsa acis, taču neko neatbildēja.

—     Vai esi jau aizmirsusi? Viena saucās "Labdarība", liekas, ka tā? Lielisks nosaukums! Bet otra — "Olīvu birzī"?

Sapratusi, ka viņš ņirgājas, Klēra piespieda sevi pavērties vīra.

—    Es tās vēl neesmu saņēmusi.

—      Kāpēc gan mums liegta bauda tās aplūkot? Tās tev, liekas, diezgan dārgi maksāja. — Negaidīti viņš pārtrauca ņirgāšanos, un balsī ieskanējās nežēlīgs tonis: — Kādēļ tu esi nolēmusi šo zelli piebarot?

—     Man iepatikās viņa gleznas.

—     Neticu. Šis klaidonis neko jēdzīgu uzgleznot neprot. Bet tu dāvini viņam četrus simtus mārciņu laikā, kad es… mums vajadzīgs ir katrs penijs… cik maksā šīs mājas uzturēšana vien! Taču tev ari tas šķita par maz. — Nesavaldījies viņš pielēca kājās un, balsij aizraujoties, uzbruka viņai: — Tu, man nezinot, esi nonēmusies ar intrigām un diedelējusi, lai viņam uzdod gleznot šos panno Memoriālajai zālei, un, protams, viņš tos ir sabojājis, tādējādi piekrāpis savus atbalstītājus un tevi iegrūdis vispārējā apsmieklā. Kāda velna pēc tev vajadzēja iesaistīties šai jezgā?

—     Es vienkārši vēlējos viņam palīdzēt, — viņa klusu bilda. Vai gan tāds cilvēks kā Džefrijs var izprast, ko ilgojas viņas sirds.

—    Vai tu ar viņu sastapies?

—    Tikai vienreiz pastaigas laikā… un ari tikai dažas minūtes…

—     Es tev neticu. Tu ar viņu tiecies.

—    Nē, Džefrij.

Viņš nesaprata, vai Klēra saka taisnību vai ne. Patiesībā viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka miesīgi sieva nav viņu krāpusi, bet viņam ļoti gribējās saglabāt virsroku arī pār viņas garu. Džefrijs ātri soļoja šurpu turpu pa istabu, tad apstājās sievas priekšā.

—      Tu, protams, iedvesi viņam ari šo velnišķīgo izstādes sarīkošanas ideju?

—    Nē, man par to nav nekādas daļas. Taču es varu iedomāties, kādēļ viņš tā rīkojās.

—     Lūk, kā! — Džefrijs veltīja sievai saniknotu skatienu.

—    Džefrij, vai patiesi tu nespēj saprast, ka mākslinieks nevar savu darbu neaizstāvēt, ja viņš tam tic? Tādēļ ari radās "Atraidīto salons"… un tādi mākslinieki kā Manē un Degā, kā ari Lotreks, kuru darbus sākumā izsmēja, bet vēlāk tos atzina par lieliskiem… visi viņi izstādīja savus darbus tur.

—     Izrādās, ka tu labi tajos orientējies, — ar sarkasmu viņš piezīmēja. — Bet tie mākslinieki vismaz nerīkoja pasaules 'mēroga skandālus.

—       Nav taisnība, sarīkoja gan, — viņa iekarsusi atbildēja. — Kad Manē, Gogēns un Van Gogs izstādīja savus pirmos darbus, sacēlās briesmīga brēka. Cilvēki pulcējās pie viņu gleznām, kliedza, ka tas ir apvainojums, spļāviens sabiedrības sejā… nonāca gandrīz līdz kautiņiem. Bet tagad tās pašas gleznas tiek atzītas par šedevriem.

Viņas mierīgais tonis, nepazīstamie, ārzemnieciskie vārdi, kurus viņa minēja, Džefrijā iesvēla ārkārtīgu niknumu. Viņš pieskrēja pie Klēras un sagrāba viņas rokas.

—      Es tev rādīšu atzītus šedevrus! Ļauj man tikai viņam piekļūt — es viņam sprandu apgriezīšu!

—    Un tu domā, ka tas palīdzēs?

Klēra neatlaidīgi raudzījās viņā, turklāt ar tik dīvainu skatienu, ka Džefrijs gribot negribot palaida vaļā viņas rokas.

—    Lūk, kas ir noticis, tu esi iemīlējusies.

Neteikusi ne vārda, Klēra piecēlās un lēnām gāja uz

durvīm. Taču, iekams viņa paguva tās aiz sevis aizvērt. Džefrijs trakās dusmās iekliedzās:

—    Tevi vajadzētu, kā pienākas, nopērt, lūk, ko!

Tomēr Klēra nekādi neizrādīja, ka to būtu dzirdējusi.

Palicis vienatnē, Džefrijs vēl bridi pastāvēja istabas vidū, savilcis rokas dūrēs, seja niknumā bija satumsusi. Viņš domāja — viens ir skaidrs — kaut kas jādara un pie tam nekavējoties, ja vien negrib pieļaut, ka Desmondu vārds tiek iemīdīts dubļos. Sadrūmis viņš apspieda vēlēšanos tūlīt uz karstām pēdām izrēķināties ar brālēnu — šis patīkamais pasākums būs jāatliek uz citu reizi. Varbūt aiziet uz Stilvoteru un pamēģināt uzkūdīt Bertramu: piespiest viņu aizsūtīt savu nelietīgo dēliņu uz Kanādu vai kādu citu tālu koloniju? Nē, tur nekas neiznāks, jo viņiem pašreiz ir pārāk grūti apstākļi un tādēļ uz Bertramu nevar paļauties. Kerolainu viņš jau sen turēja aizdomās, ka viņa ir slepeni vienojusies ar Klēru. Beigu beigās Džefrijs nolēma apspriesties ar saviem vecākiem un, pacēlis telefona klausuli, palūdza savienot ar Simlalodžu.

Atbildēja tēvs. Džefrijs nepaguva pat apsveicināties, kad tēvs viņu pārtrauca:

—     Es tikko gribēju tev zvanīt. Vai šodien tu būsi mājās? Man ar tevi jārunā.

—     Par visiem zināmo jautājumu?

—    Jā.

—     Tādā gadījumā es jūs gaidīšu. Un paņemiet līdzi ari māmiņu.

—     Māte nevar atbraukt. Bet es pie tevis būšu apmēram pēc stundas.

Degot nepacietībā, Džefrijs biljarda istabā gaidīja tēvu, bez mēra smēķēja un dažas reizes uzsita pa biljarda bumbām, netrāpīja, izlamājās un, nosviedis kiju, atsāka staigāt pa istabu no viena gala uz otru, nemitīgi pamezdams skatu logā. Beidzot no augstajiem rododendriem, kuri aizsedza alejas pagriezienu, iznira mazais standarts ar britu karodziņu pie motora vāka. Istabā straujā soli ienāca ģenerālis Desmonds. Džefrijam par lielu pārsteigumu, viņš bija tērpies kombinezonā, kuru parasti valkāja, strādādams dārzā, garā lietusmēteli un gumijas zābakos. Viņa zilo acu skatiens bija ledains, pat lietus lāses ūsās spīdēja kā lāstekas.

—    Priecājos jūs redzēt, ser. Atļaujiet, es paņemšu jūsu mēteli — tas ir gluži slapjš. Varbūt jums atnest kaut ko iedzert?

—    Jā. Viskiju ar sodas ūdeni, manu zēn. Un arī sev ielej.

Džefrijs piegāja pie bāriņa un sajauca dzērienus, pasniedza ģenerālim glāzi, kuru tas stāvot vienā paņēmienā iztempa.

—    Ceru, ka Klēra ir vesela.

—    Jā… pilnīgi.

—    Paldies Dievam.

Tēvs aizvien vairāk pārsteidza Džefriju, kurš tomēr nolēma par to neprātot un tūlīt ķērās pie galvenā:

—     Ar šo izstādi, kuru sarīkojis mūsu radinieciņš, ir sanācis velns vien zina kas. Tā jāslēdz.

—     Ir jau slēgta, Džefrij.

—    Ko?…

Istabā iestājās gaidu pilns klusums. Ģenerālis nolika uz galda tukšo glāzi.

—    Šodien pēc otrajām brokastīm pie manis atbrauca grāfistes policijas priekšnieks. Viņš izteica visāda veida līdzjūtību, gandriz vai atvainojās… Čārminsteras varas vīri paši izrīkojušies, un viņš neko nav vairs varējis līdzēt… taču arī viņš uzskata, ka bijusi tikai viena iespēja — konfiscēt šos "mākslas darbus".

—    Nu protams!

—     Viņš arī solīja pēc iespējas pasargāt tavas sievas vārdu, lai tas netiktu iejaukts skandālā.

—     Kādā skandālā?

—    Tavu brālēnu, — teica ģenerālis Desmonds, sviežot katru vārdu, it kā tas apgānītu viņa gludi skūto muti, — šodien no rīta uzaicināja uz čārminsteras policijas iecirkni un izvirzīja oficiālu apsūdzību par nepieklājīgu gleznu demonstrēšanu.

—    Ser, tas nevar būt… Nu gan ir elle vaļā!

—   Nākamajā pirmdienā viņam jāierodas tiesā. — Ģenerāļa balss bija cieta kā tērauds.

10. nodala

»

Lietas iztiesāšanai paredzētā Čārminsteras tiesas telpa bija ļaužu pārpilna. Senā ēka ar pusapaļo galeriju un augsto kupolu reti kad bija uzņēmusi ne vien tik daudzus ievērojamākos pilsētniekus, bet arī grāfistes vienkāršos iedzīvotājus. Braša seržanta apsardzībā nepacietīgi gaidot sēdes sākumu, Stīvenam likās, ka viņu no visām pusēm kā siena ielenc ciešs cilvēku seju loks. Viņa acis aizmiglojās, viņš nevarēja lāgā nevienu saskatīt. Vienīgi, paldies Dievam, viņš zināja, ka neviena radinieka šeit nav, bet toties ir Ričards Glins, un šī doma viņu sevišķi uzmundrināja.

Pēkšņi kā pēc komandas balsu dūkoņa apklusa.

Ienāca tiesneši un šim gadījumam atbilstošā svinīgumā ieņēma vietas. Pēc nelielas vilcināšanās uzaicināja Stīvenu, seržants viņu aizveda uz apsūdzēto solu, un tiesas sēde sākās. Stīvens juta, ka viņa nervi saspringst, kad tiesas sekretārs stieptā, vienaldzīgā balsī sāka no papīra lapas lasīt:

"Stīven, skvair Desmond, jūs tiekat apvainots sabiedriskās kārtības traucēšanā, kas notikusi septiņpadsmitajā martā čārminsteras pilsētā Kommārketstritas piektā nama puspagrabā, kurā, būdams šīs telpas pagaidu īrnieks un īpašnieks, ar iepriekšēju nolūku esat demonstrējis trīs nepieklājīgas gleznas jeb panno. Saskaņā ar 1857. gada "Akta par nepieklājīgām publikācijām" pirmo iedaļu jums jāsniedz pierādījumi, kas dotu iespēju tiesai secināt, ka minētās gleznas jeb panno, kas uz varas orgānu saņemtās sūdzības pamata ir konfiscētas un nogādātas tiesā ar orderi, izdotam atbilstoši noradītā Akta noteiktajai iedaļai, nav iznīcināmas."

Sekretārs beidza lasīt, un visi klātesošie pievērsās trīs panno, kas visu apskatei bija izvietoti zāles vidū.

—       Vai jūs atzīstat sevi par vainīgu? — jautāja sekretāre.

—    Neatzīstu, — klusu atbildēja Stīvens.

Kādu mirkli visi vērās Stīvenā, bet tad piecēlās apsūdzības pārstāvis un uzmanība tika veltīta viņam. Tas bija Arnolds Šarps.

—    Tiesnešu kungi, — viņš dobji, gandriz sērīgi iesāka, — atļaujiet man bilst dažus vārdus personiski un paust visdziļāko sarūgtinājumu par to, ka man nākas pildīt šo uzdevumu. Taču pilsētas padomes advokāta amats neļauj man izvēlēties un liek izpildīt pienākumu.

—     Lūdzu tuvāk lietai, — tiesnesis sausi piezīmēja.

Šarps paklanījās un satvēra rokās savu svārku atlokus.

—       Tiesneša kungs, šo panno pasūtīšanas apstākļi visiem ir pārāk labi zināmi, lai vēlreiz tos šeit raksturotu. Pamatojoties uz dažām rekomendācijām un atbildētāja sevišķi svinīgiem solījumiem, — iespējams, ka, ievērojot arī to cieņu, kādu bauda viņa ģimene, — šo darbu uzdeva atbildētājam. Ja ņem vērā tos mērķus, kādiem būs paredzēta Memoriālā zāle, tā bija liela, svēta uzticēšanās. Nestāstīšu, ko pārdzīvoja komisijas locekļi, kad redzēja, kā ir izpildīts viņu pasūtījums, un sastapa to neatlaidīgo autora pretošanos viņu saprātīgajiem un labvēlīgajiem nodomiem neļaut izraisīties skandālam. Es vienkārši jūs lūdzu iedziļināties šai lietā bez jebkāda iepriekšēja nolūka un izspriest, cik nežēlīgi atbildētājs piekrāpa viņam doto lielo uzticību. Pierādījumi ir šeit, tie atgādāti uz atklāto tiesas sēdi. Šie, ja atļauts tā teikt, mākslas darbi ir jūsu priekšā.

Šarps apklusa un drūmi paraudzījās uz panno.

—    Pieklājības interesēs es neesmu iecerējis ilgi un sīki pakavēties pie šo gleznu analīzes. Tomēr taisnīgums prasa, lai es aprādītu galvenās iezīmes, kas ir šīs apsūdzības izraisītājas.

Paņēmis rādāmo kociņu, kuru bija laikus sagādājis, Šarps pagājās uz priekšu. Ar kociņu viņš piesita gleznai "Atbalss", un zālē atskanēja sarosīšanās radīts troksnis.

—     Šeit, — turpināja Šarps, — drupu vidū, kuras gan nespēj izraisīt cēlas domas, mēs redzam kailu sievietes tēlu pilnā augumā, kas pēc atbildētāja izteikumiem attēlojot mieru. Mēs nemaz neesam aizspriedumaini cilvēki ar šauru redzesloku. Mēs neiebilstam pret kailām figūrām vispār — teiksim, veco itāļu meistaru vēsturiskajās gleznās, it sevišķi, ja tās, kā mēs to redzam lielo mākslinieku darbos, ir atbilstoši ietērptas. — Klausoties viņa runā, Stīvens saknieba lūpas, taču nespēja atturēties no greiza smīna. — Taču šī sieviete vispār nav nosegta, viņas ķermenis gleznots ar tādu baudkāri, tik rūpīgi izgleznotas atbilstošas ķermeņa daļas, ka tās nevar neizraisīt kauna sārtumu mazāk pieredzējuša skatītāja sejā.

Šarps ieturēja pauzi un tad pievērsās otram panno.

—      Šajā riebeklībā, — tiesnešu kungi, es domāju, šis apzīmējums te ir vietā —, mēs redzam kaut ko, kam būtu jāattēlo kaujas lauks, kur mūsu karaspēks — bet to, ka tas ir mūsu, viegli noteikt pēc viņu apģērba — cīnās pret ienaidnieku. Ari te vispirms mūs interesē pieklājības problēma, atļaujiet garāmejot pievērst jūsu uzmanību tam, kā attēloti mūsu varonīgie cīnītāji: viņi guļ miruši un ievainoti ierakumos tā, it kā būtu cietuši sakāvi, bet, — paldies Dievam! — mēs esam karā uzvarējuši. Tomēr tas nav galvenais. Es vēlos, lai jūs palūkotos uz šiem trīs briesmoņiem, puscilvēkiem, pusputniem, kas lidinās virs mūsu pulkiem. Mēs visi zinām, ka mūsu varonīgajiem karavīriem rādījušies eņģeļi un palīdzējuši uzvarēt huņņus. Ja šeit būtu uzgleznots šis brīnumaini dievišķais redzējums, attēloti eņģeļi izplestiem spārniem, plīvojošos baltos tērpos, tas būtu cēls un cildināms skats. Taču tā vietā mēs redzam kaut kādus pretīgus briesmoņus. Un lūk, tiesnešu kungi, ko gribu panākt savā runā, atbildētājs viņam piemītošā tieksmē attēlot nepieklājīgas ainas ar katru otas vilcienu piedevis šiem briesmoņiem sievišķīgas formas: mēs atkal redzam puskailu sieviešu figūras ar rūpīgi izgleznotām krūtīm un stāvu, kuru noslēdz spalvas; protams, tikai izvirtis un miesaskārīgs prāts varēja kaut ko tādu radīt. Tiesnešu kungi, lūdzu sakiet, ar ko vēl, ja ne ar pilnīgu izvirtību iespējams izskaidrot to. ka atbildētājam varēja ienākt prātā gleznot kaut kādas nesaprotamas kroplīgas sievietes.

Te nu no galerijas atskanēja nikna protesta balss, kurā Stīvens tūlīt pazina Glinu:

—      Bet vai jūs kādreiz esat dzirdējis kaut ko par harpijām, kuras Homērs piemin "Odisejā", jūs, neizglītotais ēzeli?

Zāle nošalca. Tiesas priekšsēdētājs sašutis klaudzināja ar āmuru, bet, tā kā kārtības traucētāju nevarēja saskatīt, paziņoja:

—     Vēl viens šāds izlēciens, un es pieprasīšu visiem atstāt tiesas zāli.

Kad iestājās klusums, Šarps, šīs replikas dēļ nedaudz apjucis, turpināja vēl naidīgāk nekā iepriekš:

—        Es vēl neesmu beidzis runāt par šo gleznu. Tiesnešu kungi, dibenplānā taču pietiekami skaidri, — ja jūs, protams, spējat uz to skatīties, — iezīmēti trīs cilvēki — divi vīrieši un viena sieviete, kuais nošauj kareivju vads. ŠI aina — tā vienmēr ir nepatīkama, kaut ari kara laikā dažkārt neizbēgama, — šajā gadījumā ir sevišķi pretīga, jo trīs nošauto līķi ir gandrīz kaili, tos sedz tikai skrandas. Tik kaili, ka bez grūtībām iespējams noteikt, pie kāda dzimuma katrs pieder, kaut arī attēls ir ļoti mazs.

Šarps nedaudz atvilka elpu, pēc tam ar sniegbaltu kabatlakatiņu pieticīgi noslaucīja ūsas, it kā viņa teiktie vārdi būtu tās notraipījuši. Tad turpināja:

—    Tomēr, tiesnešu kungi, tas vēl nav viss: apsūdzētā vainas apstiprinoši pierādījumi saskatāmi, lūk, šajā panno. — Viņš ar radāmo kociņu ļauni pamāja uz otra panno pusi. — Mēs nemaz vēl neesam tikuši galā ar visām neķītrībām. Te atkal redzama puskaila sieviete. Bet kā viņa ir attēlota? Tādā mirklī, kad mūsu bruņoto spēku pārstāvji viņai tuvojas nepieklājīgos nolūkos. īsi sakot, kaut ari man negribas izteikt šos vārdus, — mēs vērojam izvarošanu. Grūti ticēt, ka pie mums kristiešu zemē kāds varētu attēlot šo nepieklājigo aktu, turklāt bez jebkādas piesegšanas, un vēl blakus nostādīt bērnu, kas skatās, kā viņi vārtās pa zemi.

Zālē atskanēja murdoņa, un, tās pamudināts, Šarps veikli pavirzīja rādāmo kociņu uz pēdējo panno.

—      Tiesnešu kungi, es nemaz nevēlos, un nav ari vajadzība paildzināt šo smirdošo demonstrēšanu. Taču kaut vai mirkli uzmetiet skatienu šai kailuma saturnālijas noslēguma ainai. Palūkojieties uz šo vīriešu un sieviešu bezkaunīgo, pareizāk, apkaunojošo veidolu, kuri it kā ceļas augšā no kapiem. Paskatieties un, iekams jūs novēršaties, pajautājiet sev, vai šī neķītrā glezna neliecina par īstenu izvirtību?

Šarps nolika rādāmo kociņu un, satvēris svārku atlokus, iztaisnojās.

—    Tiesnešu kungi, ir pilnīgi skaidrs, ka visas šīs gleznas no pirmās līdz pēdējai ir karagājiens pret tikumību — dažkārt maskēts, dažkārt atklāts un nekaunīgs, bet allaž velnišķīgi viltīgs. Vai tas izriet no dekadentiskiem uzskatiem, no izvirtības, vienkārši no pārgalvības vai no apsūdzētā pornogrāfiskām novirzēm, to noteikt nav mans uzdevums. Es tikai atkārtoju: šie panno ir ne vien nevērtīgi un vulgāri, pretīgi un neķītri, tie pilnībā atbilst likumā formulētiem jēdzieniem, jo ir nepieklājīgi un netikumīgi. Par nepieklājīgām dēvē tādas lietas, kas ar savu būtību spēj sabojāt prātus, ja tie līdz šim nav nonākuši amorālas vides ietekmē, kā, piemēram, mūsu bērniem, jauniešiem, sievām un mātēm. Es ceru, tiesnešu kungi, jūs bez pūlēm varēsiet secināt, ka šīm gleznām pilnīgi var piemērot juridisko terminu "nepieklājīgas" un tātad tās ir iznīcināmas, lai tās nevarētu indēt mūsu pilsētas tīro gaisu, un to autors ir jāsoda, kā likumā paredzēts.

Zālē atskanēja klusi aplausi, kas ātri apklusa. Šarps savu ievadrunu bija pabeidzis. Pēc tam tiesa izsauca seržantu, kurš bija konfiscējis panno, un oficiāli liecināja, kā tas noticis. Kad viņš bija beidzis, tiesnesis apspriedās ar sekretāru un pievērsa skatienu Stīvenam. Tiesnesis — vietējās draudzes vecākais un trīs neprecētu meitu tēvs — bija kārtīgs cilvēks, uzmanīgs un taisnīgs. Viņš lepojās ar savu objektivitāti, lai gan precīzi ievēroja procedūru. Arī tagad, aptvēris, ka publika ir noskaņota pret apsūdzēto, nolēma izturēties pret viņu sevišķi uzmanīgi.

—    Es saprotu, ka jums nav advokāta un esat nolēmis aizstāvēt sevi pats, — viņš labvēlīgi piezīmēja.

—    Pilnīgi pareizi.

Bija pienākusi Stīvena kārta. Mierīgi noklausījies apsūdzētāja naidīgos uzbrukumus, — tikai muskuļi drebēja Stīvena nobālušajā sejā, — viņš satvēra apsūdzēto sola margu apmali. Kaut vai tādēļ izšķīrās publikā radīt pēc iespējas labvēlīgāku iespaidu, lai aizstāvētu savas tik netaisni apsmietās gleznas un milzīgo darbu, ko bija ieguldījis tajās.

—   Tādā gadījumā man jāsaka, ka jums ir tiesības pēc zvēresta nodošanas sniegt liecību un tad vēl būs atļauts uzdot jautājumus apsūdzības pārstāvjiem vai arī, ja vēlaties, varat teikt runu no vietas.

—    Es došu liecību, ser, — teica Stīvens.

Seržants aizveda viņu uz liecinieku vietu, un Stīvens, juzdams rīklē nepatīkamu sausumu, sirdij mokoši dauzoties, zvērēja, bet tad pievērsās tiesnešiem.

—     Runājiet, lūdzu.

—     Pirmām kārtām es vēlos ar visu pārliecības spēku noraidīt šeit man izvirzītos apvainojumus. Savā darbā es nekad netiku izvirzījis tik zemiskus mērķus kā vēlēšanos izraisīt pagrimušu cilvēku zemiskās jūtas. Mākslu es vienmēr esmu vērtējis nopietni. Un šoreiz — nopietnāk nekā jebkad. Šos panno gleznojot, manas iedvesmas pamatā bija patiesa un dziļa vēlēšanās simboliskos tēlos parādīt vienu no cilvēces vislielākajām traģēdijām. Tas nebija viegls darbs, jo nepieciešama liela apjoma kompozīcija. Bet kā jūs spriežat par to? Izraujat no gleznas atsevišķas detaļas — kā dažreiz mēdz izraut dažus vārdus no lappuses konteksta — un pēc tām spriežat par visu darbu. Muļķīgāku, netaisnīgāku vērtēšanas metodi ir grūti iedomāties. Ja mēs kopā ar jums pastaigātos pa Nacionālo galeriju, es esmu gatavs savākt tur izstādītajos šedevros pietiekamu daudzumu detaļu, kas jūs šokēs līdz dvēseles dziļumiem. Par spīti cieņai, ko izjūtu pret jums, es tomēr esmu spiests secināt, ka cilvēks ar parasto standarta gaumi, lai tas būtu vai nu policijas seržants, vai vienkāršs ziņotājs, ir nepietiekami kompetents, lai spriestu par šāda veida lietām. Var jau būt, ka mans darbs ir grūti uztverams. Tomēr ir taču kritiķi un mākslinieki, kas ar savu pieredzi spēj izprast un pareizi novērtēt to jauno, kas rodas glezniecībā. Savu tēžu pamatojumam es lūdzu izsaukt misteru Ričardu Glinu, kura darbi tiek izstādīti Karaliskajā akadēmijā un kurš pašreiz atrodas šeit zālē.

Šarps momentāni pielēca kājās.

—    Tiesnešu kungi, es protestēju. Ja man būtu atļauts izsaukt tādus lieciniekus kā misters Glins, varat iedomāties, cik daudz personu es varētu uzaicināt, lai apstiprinātu manu viedokli! Bet tādā gadījumā šīs lietas iztiesāšana ieilgtu ne vienu nedēļu vien.

Tiesneši padomāja, sačukstējās ar sekretāru, piekrītot teiktajam, svinīgi pamāja ar galvu.

—   Mēs jums nevaram atļaut izsaukt misteru Glinu, — paziņoja priekšsēdētājs. — Liecinieku izsaukšana jūsu darbu tīri mākslinieciskās vērtēšanas analīzei ir absolūti izslēgta.

—     Bet kā gan tad jūs varat spriest par mākslas darbu? — iesaucās Stīvens.

—    Lietas būtība nav slēpta tajā apstāklī, vai jūsu darbs ir mākslas darbs vai nav, — tiesnesis stingri noteica, jo necieta, ka viņam tiek uzdoti jautājumi. — Visskaistākā glezna pasaulē var būt nepieklājīga.

Sīs loģikas pērles satriekts, Stīvens uz mirkli zaudēja spēju runāt.

—    Tātad es nevaru izsaukt misteru Glinu par liecinieku?

—    Nē.

Tad galerijas pirmajā rindā piecēlās masīvs stāvs; pārliecies pār margām un izstiepis ar sarkanu šalli apsietu kaklu, kareivīgi izvirzījis uz priekšu zodu, šis cilvēks uzkliedza:

—   Ja mani nevēlas izsaukt, tad dzirdēt tomēr dzirdēs.

—    Klusējiet!

—     Es apklusīšu tikai pēc tam, kad būšu savu pateicis. Pēc manas visdziļākās pārliecības, šie panno no estētikas viedokļa ir augstvērtīgi. Reālisma un dzīves atspoguļojuma plašuma ziņā tos var pielīdzināt Domjē darbiem. Savukārt pēc sava dinamisma un dramatisma tos var nostādīt vienā rindā ar labākajiem E1 Grēko veikumiem. Tikai vulgāras un netīras dvēselītes var šos darbus uzskatīt par amorāliem.

—    Policist, izvediet šo cilvēku ārā!

—    Es aizeju, — teica Glins, dodamies uz izeju. — Ja es paliktu, ko var zināt, varbūt arī pats pateikšu kaut ko nepieklājīgu. — Tad viņš izgāja.

Troksnis, ko izraisīja šis sašutuma pilnais atmaskojums, neapklusa vairākas minūtes. Kad tas nedaudz mazinājās, priekšsēdētājs, ne pa jokam noskaities, pievērsa skatienu galerijai.

—      Ja atkārtosies līdzīga nejēdzība, es nekavējoties piespriedīšu vainīgajam cietumsodu par necieņas izrādīšanu tiesai. — Tad viņš pagriezās pret Stīvenu. — Vai vēlaties vēl kaut ko teikt?

—    Ja man neļauj izsaukt liecinieku manu pierādījumu apstiprināšanai, es varu tikai atkārtot to, ko jau teicu.

—      Un tas ir viss? — Apspiedis dusmas, tiesnesis mēģināja atkal palīdzēt apsūdzētajam: — Vai patiesi jūs neko vairāk nevarat piebilst sevis aizstāvībai?

—     Nē.

Izdzirdis Stīvena atbildi, Šarps bez steigas piecēlās ar tāda cilvēka izskatu, kas būtu izlēmis stāvēt kājās līdz pat sēdes beigām.

—    Atjaujiet, tiesnešu kungi. — Ar vienu roku satvēris svārku atloku, viņš domīgi pieklusa, bet tad ātri pacēla galvu un pievērsa skatienu Stīvenam. — Jūs daudz šeit runājāt, bet tā ari nepateicāt mums, kālab uzskatījāt, ka šajos panno ir nepieciešams attēlot vismaz sešus pilnīgi kailus cdvēkus, to skaitā četras sievietes.

—   To es darīju daudzu iemeslu dēļ, un viens no tiem ir kaila cilvēka skaistums.

—        Jūs taču nesāksiet apgalvot, ka kails cilvēks jāglezno vissīkākajās detaļās?

—    Ja attēlojamais ir kails, tad tam arī jābūt kailam.

—    Neizliecieties, ka jūs mani nesaprotat. Vai gan pieklājība neprasa, lai noteiktas ķermeņa daļas vienmēr būtu piesegtas?

—    Ja tas tā būtu, tad kā gan cilvēks varētu mazgāties vannā?

Šarpa ačeles iezibējās.

—     Jūsu humors ir nevietā, un diezin vai tas jums līdzēs.

—    Apgalvoju, ka nemaz neesmu noskaņots dzīt jokus. Es vienkārši cenšos parādīt, cik nepamatota ir jūsu nostāja, ko es neizprotu citādi kā viktoriānisma svētulības paliekas. Pamatojoties uz šādiem apsvērumiem, savā laikā dubļiem apmētāja un nosodīja Manē "Brokastis zaļumos", jo viņš šajā gleznā bija attēlojis divas kailas sievietes. Visi lielie mākslinieki gleznoja reālus modeļus. Goijas lielais darbs "Maha" attēlo hercogieni Albu, kas atlaidusies zvilni pilnīgi kaila. Es nešaubos, ka šī glezna jums radītu šausmas. Bet "Olimpijā" jūs saskatītu vienīgi briesmīgu pliku bābu. Jūs aizmirstat, ka divdomīgas un miesaskārību izraisošas ir tieši viegli aizklātas figūras. Daba ir tīra un neizskaistināta — tā nekad nevar būt nepieklājīga. Tēlu simbolika un manu darbu dramatiskais saturs prasīja kailumu. Tomēr tas ir tikumisks kailums un nevis miesaskārs, pusaizklāts, kādu jūs, šķiet, uzskatāt par pareizu, bet es tādu vērtēju par piemērotu tikai sienu gleznojumiem publiskajos namos.

Priekšsēdētājs, iedomājies, ka viņa trīs meitas arī ir zālē, neatzinīgi saviebās:

—     Es jūs lūdzu lietot mērenākus izteicienus.

—     Varat nešaubīties, tiesnešu kungi, apsūdzētais no personiskās pieredzes zina, kā izskatās šajos namos. — Un, pievērsies Stīvenam, Šarps jau bez kāda izsmiekla pamācoši teica: — Es nevaru piekrist tam, ka atklāt skatienam cilvēka ķermeņa slēpjamās daļas ir tikumīgi un pieklājīgi. Es to uzskatu par nepieklājību.

—    Tādā gadījumā, kāpēc tās visu apskatei izstādītas pasaules lielākajās mākslas galerijās? Tikai Prado muzejā vien jūs atradīsiet vairākus desmitus skulptūru, kuras darinājuši tādi meistari kā Mikelandželo un Donatello un kurām, runājot jūsu vārdiem, "visas slēpjamās cilvēka ķermeņa daļas atsegtas publikas apskatei".

Šarps nesāka strīdu un ķērās pie nākošā jautājuma:

—     Man liekas, pirms kāda brīža jūs, runādams par saviem darbiem, lietojāt apzīmējumu "tikumīgi". Tādēļ papūlieties paskaidrot, vai sievietes izvarošanu jūs uzskatāt par tikumīgu aktu?

—    Attiecībā uz izvarotāju — nē.

—   Tomēr jūs taču nevarat noliegt, ka esat savā gleznā attēlojis pašu… izvarošanas aktu, — lai man to piedod, ka esmu lietojis šo vārdu.

—     Manis dēļ jūs to varat izmantot.

—     Pateicos par laipnu atļauju. Tomēr tas nav patīkams vārds.

—    Bet vārdnīcās tas ir.

—    Uņ tam ir ļoti nepatīkama jēga. Vai jūs nebūtu tik laipns un tiesai nepaziņotu, kāpēc jūs panno attēlojāt tieši šo neizvēršamo tematu?

—    Droši vien ietekmējos no kāda precedenta.

—    Tieši no kāda precedenta, ser?

—   Veco itāļu meistaru piemēra, kā jūs, sekodams klasiskajiem kanoniem, atļāvāties tos nosaukt, jūs taču viņus tā cienāt un par viņiem sajūsmināties. Viņi nemitīgi izmantoja šo sižetu.

—    Un jūs domājat, ka mēs jums ticēsim?

—     Es no jums negaidu neko, izņemot tumsonību un aizspriedumus. Tomēr tā ir patiesība. Piemēram, Ticiāns, visvecākais no vecajiem itāļiem — nodzīvoja līdz deviņdesmit deviņu gadu vecumam un tika ļoti grezni apglabāts, kaut arī bija mākslinieks, — ne vienu vien reizi izmantoja šo tēmu, pie tam visspilgtāk viņš to attēlojis gleznā "Eiropas nolaupīšana". Viņa otai pieder arī "Sabīniešu nolaupīšana" — viena no slavenākajām gleznām pasaulē; turklāt vēl ir Pridona glezna "Psihes nolaupīšana". Visi šie audekli skatāmi Luvrā, jūs tur, protams, esat bijis un nevarat man nepiekrist, ka šai galerijai ir izcila reputācija. Ja ņemam kaut vai tikai vienu Danajas pavedināšanas sižetu — to ir izmantojuši Ticiāns, Korredžo un Rembrants. Tiesa, pēdējais nepieder pie vecās itāļu skolas, taču bija ļoti pazīstams mākslinieks, un viņš Danaju attēlojis kā gultā zvilnošu pilnīgi kailu, galīgi neapsegtu sievieti.

Iestājās klusums. Šarps bija nedaudz apjucis, viņa vaigos iekvēlojās purpursarkani plankumi, viņš palūkojās uz tiesnešiem, it kā lūgdams palīdzību. Priekšsēdētājs, apspriedies ar saviem kolēģiem, caur acenēm pavērās Stīvenā.

—    Bet kas ir šī Danaja, kuru jūs šeit minat?

—    Valdnieka Akrisija meita.

—    Un viņa bija tādas… m-m… vardarbības upuris?

—    Jā.

—    Kas bija vainigais?

Te Stīvens, sev par nelaimi, saskatīja iespēju norēķināties. Ar ledainu izsmieklu viņš atbildēja:

—    Zevs… kurš viņu pārsedza ar zelta lietu.

Galerijā iesmējās, bet Glins, kurš tagad stāvēja pūlī

pie durvīm un saspringti sekoja visiem notikumiem zālē, pat nepasmaidīja. Viņš redzēja tiesnesi īgnumā piesarkstam un saprata, ka Stīvens lietu ir sabojājis. Šarps nesnauda un ātri izmantoja izdevīgo mirkli.

—    Tiesnešu kungi, es uzskatu, ka šīm vēsturiskajām anekdotēm nav nekāda sakara ar iztiesājamo lietu. Atgriezīsimies pie tās būtības. — Un viņš pievērsās Stīvenam: — Vai jūs atzīstaties, ka šo ainu uzgleznojāt apzināti, ar nolūku?

—   Ko nozīmē — ar nolūku? Kādā veidā tad. pēc jūsu domām, tā iekļuva gleznā? Varbūt nejauši?

—     Mister Desmond, — bargi iejaucās priekšsēdētājs, — man jūs jābrīdina, ka uzskatu jūsu atbilžu toni par pilnīgi nepieņemamu.

—    Tas, jūsu godība, nozīmē to, ka es patiesi esmu tāds, par kādu jūs mani uzskatāt: tieši par to mani apvaino.

—    Tuipiniet, mister Šarp.

—    Jūsu godība, es cenšos no apsūdzētā saņemt tiešu atbildi uz jautājumu, kādēļ viņš gleznojis izvarošanas ainu.

—    Vai jūs atbildēsiet, ser?

—     Es to gleznoju tādēļ, ka man gribējās uzsvērt ar katru karu saistītās zvērības un šausmas, jo tās ātri aizmirstas un izzūd no atmiņas vai arī, un tas ir vēl ļaunāk, tās tiek slavinātas patriotisma vārdā.

—      Vai man jāsaprot, ka jūs uzskatāt ari mūsu kareivjus par vainīgiem tādos noziegumos?

—    Bet ar ko gan viņi ir labāki par citiem cilvēkiem? Vai tikai ienaidnieks var būt bende un barbars?

—    Jūs tagad minējāt "ienaidnieks". Bet jūs taču to nemaz neesat redzējis.

—    Nē.

—    Kāpēc — vai bikses drebēja?

—     Lai būtu mākslinieks, ari ir vajadzīgs ne mazums vīrišķības,

—    Kāda nu tur vīrišķība?

—    Tāda, ka nākas paciest cilvēku ņirgāšanos.

—    Vai tas attiecas uz lietu, mister Šarp? — iejaucās viens no tiesnešiem. — Mēs taču neapvainojam misteru Desmondu gļēvulībā.

—   Jūsu godība, — iesaucās Šarps, — apsūdzētā nopelni kara vai, precīzāk sakot, miera laikā ir labi zināmi, tie liecina paši par sevi. Tomēr, ja jums tā tīk, es tam vairāk nepieskaršos. Un tomēr, — viņš atkal pievērsās Stīvenam, — es vēlos jums uzdot vēl vienu jautājumu. Kādas jums tiesības uzmākties mūsu dievbijīgajai draudzei ar saviem izvirtušajiem uzskatiem par dzīvi?

—    Tie nav tikai mani uzskati. Daudzi mākslinieki savos darbos ir pauduši protestu pret karu — gan Kailo un Delakruā, gan Vereščagins. Literatūrā — Tolstojs un Zolā. Savos ofortos "Kara šausmas" to atspoguļot centies ari Goija.

—    Goija, tas šķiet ir francūzis?

—    Ar jūsu atļauju — spānis.

—     Tas ir viens un tas pats. Jūs acīmredzot atzīstat tikai ārzemniekus.

—     Tādēļ ka pie mums Anglijā diemžēl ir bijis ļoti maz īstenu, lielu mākslinieku.

—    Jūs laikam piemirsāt sevi.

—    Man šķiet, ka patiesi esmu apveltīts ar talantu. Citādi es neizšķirtos par grūto mākslinieka dzīvi ar pastāvīgo trūkumu un vdšanos un tagad nebūtu spiests klausīties jūsu lēto ņirgāšanos.

—      Lēto? Tā var jums maksāt dārgāk, nekā spējat iedomāties. Nevis izliecieties par mocekli, bet gan labāk atbildiet uz jautājumiem. Jūs, lūk, izmantojāt vārdu "šausmas"! Kāpēc jums vajadzēja tās attēlot?

—    Kāpēc? — Izmocīts un sabiedēts kā zaķis, kuram pa pēdām dzenas suņu bars, Stīvens aizmirsa jebkādu piesardzību. — Es vēlējos, lai manas gleznas skatītāju pārsteigtu un uz visiem laikiem atņemtu viņam vēlēšanos piedalīties kara.

—    Un jūs šim nolūkam izvēlējāties loti spēcīgu iedarbības veidu. Tad kāpēc tādā gadījumā jūs esat tik pārsteigts par publikas attieksmi?

—     Kad es strādāju, mani aizrauj tikai jaunrades process. Tagad es nebrīnos. Viss jaunais estētiskajā domā un tās iemiesošanā ir vienmēr izraisījis zaimus. Jebkurš nozīmīgs progress mākslā vispirms bijis pakļauts izsmieklam un izraisījis neprašu uzbrukumus. Taču es neko nenožēloju. Un, ja man vajadzētu šīs gleznas uzsākt no jauna, es tās darinātu tieši tādā pašā garā.

Šaips ļauni iesmējās:

—     Tiesnešu kungi, es ļauju jums pašiem spriest par šo atbildētāja paziņojumu, kurā nav nekādas nožēlas. Domāju, ka man nav vajadzīgs pie tā kaut ko piebilst.

Skanot klātesošo aplausiem, kas gan tūlīt apklusa, viņš apsēdās. Priekšsēdētājs pašķirstīja papīrus un nu jau vairs nepavisam ne līdzjūtīgi paraudzījās caur acenēm Stīvenā.

—    Vai jūs gribat vēl ko teikt? Ja vēlaties, varat sniegt savu ziņojumu tiesai.

—    Es spētu daudz ko piebilst. Taču tam nav nozīmes. Tādēļ nerunāšu.

Pēkšņi viņš jutās pilnīgi salauzts. Nežēlīgi sāpēja galva, ļoti gribējās apsēsties, bet seržants, pieskāries viņa plecam, lika saprast, ka tas nav atļauts.

Iestājās klusums, priekšsēdētājs izskatīja savus pierakstus un, nedaudz parunājis ar pārējiem tiesnešiem un sekretāra, piecēlās, lai pasludinātu spriedumu.

—    Mēs ar vislielāko uzmanību ārkārtīgi ilgi un pacietīgi uzklausījām, — viņš teica, — nevērojot dažu klātesošo nepieļaujamos izlēcienus, pušu argumentāciju. Mēs tāpat sevišķi rūpīgi izpētījām lietišķos pierādījumus — gleznas. Un mēs nevaram atzīt par saprātīgu apgalvojumu: ja šie panno ir lieliski mākslas darbi, tad tos nevar atbilstoši likumam uzskatīt par nepieklājīgiem. Pirmām kārtām, kurš var mums neapgāžami pierādīt, ka šie darbi ir patiesi izcili? To autors — nepazīstams mākslinieks, šeit, viņa dzimtenē, pilnīgi nav zināms. Viņš nav ne Konstebls, ne Lendsirs. Viņš nav arī sers Džošuā Reinoldss. Ja viņa darbus vērtējam ar parastu mērauklu, tad no vienkārša cilvēka redzes viedokļa jāsaka, ka tos nekādi nevar atzīt par šedevriem. Kaut kādas kliedzošas krāsas, viss miglā tīts, sajaukts, nav skaistuma un smalkuma. Nē, pēc manām domām, šīs gleznas ir tālas no šedevriem. Un, ja ari pieļaujam, ka mūsu priekšā ir šedevri, tas, kā es jau centos pierādīt, nekādi nenozīmē, ka tās nav nepieklājīgas. Lai ari cik meistariski būtu gleznoti šie darbi, ja tie veltīti miesaskārigam netīram tematam, tad pret tiem vēršas likums. Izsakoties tēlaini, tas būs nepieklājības šedevrs.

Tālāk, visa panno tapšanas gaita un apsūdzētā izaicinošā uzvedība, uzdrošināšanās tos publiski izstādīt liecina pret viņu. Viņš nevis cenšas izpildīt pasūtītāju vēlmes, laiku pa laikam lūdz viņu padomu un mēģina uzgleznot viņiem un citiem mūsu pilsētas kārtīgiem pilsoņiem pilnīgi pieņemamus darbus, kas tieši viņu labklājībai un apgaismībai tika pasūtīti, — apsūdzētais apzināti iecerējis un radījis tādas gleznas, kas, kā viņš pats nule atzina, nevarēja izraisīt publikā neko citu kā sašutumu. īsi secinot, viņš izvirzījis mērķi šokēt publiku, izraisot skatītājos riebīguma jūtas, un šai ziņā ari guvis panākumus.

Par pamatotu nevar uzskatīt ari to apgalvojumu, ka viņš to darījis ar nopietnākajiem, godīgākajiem un patiesīgākajiem nodomiem. Ja cilvēks pats par sevi ir samaitāts un izvirtis, tad pat ar pasaulē vislabākajiem nodomiem viņš nevar neko radīt, izņemot nosodāmu, amorālu gleznu.

Un beidzot vēl pēdējais. Apsūdzētā uzvedība neatstāja uz mums labvēlīgu iespaidu. Viņš nevis izrāda vajadzīgo cieņu un padevību, bet gan uzvedas ietiepīgi, runā izaicinoši un zaimojoši. Varu droši apgalvot, ka visi mēs izjūtam visdziļākās simpātijas pret viņa ģimeni un pirmām kārtām tēvu, kas, nevērojot šodienas nepatīkamās lietas izskatīšanu, paliks mūsu acīs kā cilvēks ar neaptraipītu, tīru reputāciju. Un tomēr, likums ir likums, lai ari no kāda redzes viedokļa mēs raudzītos uz iztiesājamo lietu, lai ari cik iecietīgi mēs gribētu būt, mēs nevaram ignorēt neapgāžamu faktu, ka apsūdzētais, uzgleznodams un pēc tam izstādīdams visu apskatei kailas vīriešu un sieviešu figūras ar visām viņu slēpjamām ķermeņa daļām, ir traucējis sabiedrisko kārtību. Tādēļ mēs atzīstam jūs, Stīven skvair Desmond, par vainīgu jums izvirzītajā apsūdzībā. Tā kā jūs tiekat apsūdzēts nodarījumā, ko soda tiesa, mums ir tiesības piespriest jums ieslodzījumu cietumā. Tomēr, neraugoties uz jūsu nodalījuma nopietnību, mēs negribam jūs sodīt ar visstingrāko sodamēru. Mēs nevis ieslodzīsim jūs cietumā, mēs piedzīsim no jums naudas sodu piecdesmit mārciņu sterliņu apmērā. Turklāt jums būs jāsamaksā ari tiesas izdevumi. Man nav nepieciešams piebilst, ka, atbilstoši 1857. gada "Aktam par nepieklājīgiem publicējumiem", mūsu pienākums ir nodot šeit izstādītās gleznas iznīcināšanai.

Pēc tam tiesneši piecēlās un tiesas sēde, dārdot ilgstošiem aplausiem, tika pasludināta par slēgtu.

11. nodala

»

Izkļuvis no policijas tiesas ēkas, Stīvens gāja tieši uz staciju. Glins ar viņu bija norunājis tikties "Zilajā meža kuilī", taču Stīvens pašreiz bija tādā stāvoklī, ka nevēlējās nevienu sastapt, viņu vadīja tikai viena instinktīva tieksme — paslēpties no visiem, bēgt. Viņa dvēseli plosīja tāds niknums un izmisums, ka vienīgā vēlēšanās bija doties uz kaut kurieni, kur viņu neviens nepazīst un nevarētu ieraudzīt. Nekad viņš vairs neatgriezīsies Stilvoterā. Ari pati Saseksa un viss, kas ar to saistīts, bija kļuvis viņam neizsakāmi pretīgs.

Pulkstenis radīja četri pēc pusdienas, kad viņš iegāja biļešu kases zālē. Sākumā Stīvenam likās, ka tur neviena nav. Taču, tuvojoties kasei, viņš juta kādu viegli pieskārāmies savam elkonim.

— Stīven!

Pārmērīgi saspriegtie nervi lika viņam sarauties. Tā bija Klēra — tumši pelēkā kostīmā un tumšā cepurē, viņas seja zem cepures šķita nāves bāla, bet acis dega kā ogles. Viņa steidzīgi ierunājās:

—     Es jau zināju, ka jūs sastapšu šeit. Es… man bija nepieciešams ar jums sastapties.

—    Jā?

—    Stīven… — Viņa mēģināja runāt mierīgi, bet viņas balss gandrīz vai lūza. — Jums, šķiet, vajag kaut ko ieēst… iedzert kafiju un iekost sendvičus… Iesim uz bufeti.

—    Nē, Klēra, es nevaru ēst.

—    Tad apsēdīsimies šeit uz pāris minūtēm. — Ar nervozu, saspringtu žestu viņa norādīja uz tukšās, garās uzgaidāmās zāles stūri. — Jūs, šķiet, esat nāvīgi noguris.

Nedaudz vilcinājies, viņš tomēr kopā ar Klēru aizgāja pie sola un apsēdās.

—    Jā, es esmu noguris, — viņš teica.

—    Par to nav jābrīnās. Kā viņi jums uzbruka!

—   Vai ari jūs tur bijāt? — Nedaudz pārsteigts, Stīvens pacēla nogurušu skatienu.

—     Jā, jā… no sākuma līdz beigām. Vai tiešām jūs domājat, ka es varētu tur neierasties? Ak, Stīven, tas viss bija tik muļķīgi un cietsirdīgi… briesmīgi, mežonīgi un netaisni. Man tik ļoti gribējās jums kaut kā palīdzēt.

Viņš novērsa skatienu sānis.

—    Vai tad jūs tāpat jau man netikāt palīdzējusi? — Viņa tonis bija vienaldzīgs, taču bez rūgtuma. — Un vēl pirms tam… kad nopirkāt manas gleznas.

—    Tātad Džefrijs ir bijis pie jums un izstāstījis?

—     Mūsu tikšanās laikā mēs runājām arī par to. Bet viņš mani nokautēja, sacīdams, ka jūs to esot darījusi, izrādīdama man žēlsirdību.

—    Nemaz nē. Man jūsu gleznas patika! — viņa kaismi iesaucās. — Es tās vēlējos iegūt sev.

—      Nē, Klēra. Nevajag izlikties. Jūs vienkārši man devāt trīssimt mārciņu žēlastības dāvanu. Kā jums varēja patikt manas gleznas, ja pati atzināties, ka tās nesaprotat?

—      Nav tiesa, saprotu, — iekarsusi viņa iebilda. — Es esmu daudz lasījusi par mākslu… Es vēlējos iemācīties mākslā orientēties. Es zinu, ko jūs gribat sasniegt, un nojaušu, ar ko jums nākas cīnīties, kādu tumsonības un aizspriedumu bezdibeni pārvarēt. Tāpēc es šodien jums tik ļoti jūtu līdzi.

—    Jā, viņi par mani izņirgājās pēc sirds patikas. — Viņš cieši saknieba lūpas. — Par sevi es tik ļoti nepārdzīvoju. Es pat vēlējos, lai mani aizsūta uz cietumu. Taču tas, ka viņi atņēma man manus darbus — tas man ļoti, ļoti sāp. Tikai padomājiet, viņi manus panno vienkārši sadedzinās!

—    Nekas… Jūs strādāsiet un uzgleznosiet jaunus.

—    Protams, strādāšu. Es turpinātu to darīt pat tad, ja viņi sadedzinātu mani pašu… Es vēl neesmu zudis cilvēks, kaut ari no šejienes tieku padzīts kā nopērts suns. Tomēr zvēru pie debesīm, es nevienam un nekad vairs nedošu iespēju ņirgāties par mani.

Klēra drudžaini norija siekalas, it kā sakopojot spēkus. Pēc tam, cieši sažņaugusi cimdos tērptās rokas, viņa pieliecās tuvāk Stīvenam, bija jūtams, kādu piepūli no viņas prasīja tas, lai pateiktu šos satrauktos un tik negaidītos vārdus:

—    Stīven… ņemiet mani līdzi.

Viņš lēni pagrieza galvu un palūkojās viņā. Klēra bija pacēlusi plīvuru, un viņš ieraudzīja, ka viņas acis ir saraudātas sarkanas un ka ari pašreiz tajās mirdz asaras. Stīvenu pārsteidza viņas izmocītās sejas nāves bālums.

—     Nevajag, Klēra. Jūs jau tā esat sevi pietiekami sakompromitējusi.

—    Un kas par to? — Viņa satvēra Stīvena roku. — Ak, Stīven… dārgo Stīven… Es esmu tik nelaimīga. Man nevajadzēja precēties ar Džefriju. Es taču nekad neesmu viņu mīlējusi. Nekad! Bet tagad… es vairāk tā nevaru.

Šis kvēlais izmisums Stīvenu izbiedēja. Zinādams, cik atturiga Klēra vienmēr ir bijusi, un pazīdams viņas mieru, kas izskaidrojams ar viņas rakstura dabiskajām īpašībām un audzināšanu, ko vienmēr varēja manīt viņas rīcībā, viņš saprata, kāda vētra pašreiz plosās viņas krūtīs. Viņa dvēsele bija tāda rūgtuma pārpilna, ka kādu mirkli gribējās viņas upuri pieņemt, atriebties Džefrijam un līdz ar to attaisnot savu slikto slavu un panākt, lai pilnīgi tiktu padzīts. Viņam nodalītais sāp, viņš ir ievainots, kāpēc nevarētu atbildēt ar to pašu? Viņš Klēru nemīl, taču viņa ir labestīga, piekāpīga, viņi aizvien viegli varējuši saprasties. Viņi varētu izbraukāt visu pasauli, tas dotu viņam iespēju gleznot visu, ko vien sirds vēlētos.

Tomēr šī doma izzuda, tikko radusies.

—    Jūs, Klēra, mani vienkārši žēlojat, — viņš drūmi teica. — Bet žēlums ir bīstamas jūtas. Tās jums laupījušas dvēseles līdzsvaru. Tas tomēr pāries. Jums ir bērni, māja un daudz kas cits, no kā jūs nevarat atteikties.

—     Tad nē jau, Stīven, varu… — Viņa raudādama drebēja.

—   Turklāt es jūs pārāk mīlu, — viņš turpināja, it kā viņas teikto nemaz nebūtu dzirdējis, — lai ļautu jums kropļot savu dzīvi. Jūs taču mani nemaz nepazīstat. Es neesmu tāds cilvēks, ar kādiem jūs esat pieradusi saieties. Es esmu dīvainis, man ir daudz kaprīžu. Mēs nekādi nespēsim saprasties. Jau pēc pusgada jūs jutīsities dziļi nelaimīga.

—    Es priecāšos par to, ka mēs būsim kopā.

—    Nē, Klēra, tas nav iespējams.

Taču Klēra jau bija nonākusi tādā stāvoklī, kad jebkāda uzmanība un pat pašcieņa atkāpjas otrajā plānā.

—     Kad mīl, tad viss ir iespējams.

Viņš novērsa skatienu.

—       Jūs pati nezināt, ko runājat. Nekāda mīlestība nespēj izturēt to dzīvesveidu, kāds būs jums, dzīvojot ar mani: nīkt nabadzībā, klaiņot no dzīvokļa uz dzīvokli, daudzas dienas pavadīt vientulībā, kad es būšu aizņemts darbā, paciest manus maz cienījamus draugus, samierināties ar tādiem zaudējumiem, par kādiem jums trūkst jebkāda priekšstata.

—      Man ir finansu līdzekļi, tie ļaus visu pārmainīt, padarīs mūsu dzīvi laimīgu, dos tai mājīgumu.

Stīvens ielūkojās Klērai tieši acīs, un viņa pamanīja viņa skatienā nepiekāpību.

—   Tā jūs nonāvēsiet manu mākslu. Bet, ja tas. Klēra, notiks, es sākšu jūs ienīst.

Iestājās saspringts klusums. Klēra pēkšņi iegrima sevī, viņas gulbja kakls pieliecās, un ar garajām, gaišajām skropstām segtajās acīs spoguļojās izmisums. Kamoliņā savilkusies, viņa sēdēja uz cietā sola putekļainajā uzgaidāmajā zālē kā ievainots putns, nomākta un nožēlojama. Tad vina no somiņas izņēma mazu auduma kvad-

1 5 1

rātiņu un izslaucīja acis. Stīvens noglāstīja viņas piedurkni un pēc ilgas klusēšanas teica:

—     Reiz par to jūs būsit man pateicīga.

—     Nezinu, — viņa novilka kaut kādā dobjā, svešādā balsī.

Katedrāles zvani ievadīja vakara dievkalpojumu, to skaņas bija maigas un tīras. Ar smagu nopūtu, it kā pamodusies no ilgas nemaņas, Klēra ielika rokas somiņā kabatlakatiņu, piecēlās un ar dīvainu sejas izteiksmi, kustēdamās kā sapnī, ne vairs cietēja, bet nokaunināta un sarūgtināta, izgāja no zāles.

Pēc viņas aiziešanas Stīvens vēl ilgi palika norūpējies sēžam. Pēkšņi skumīgās pārdomas pārtrauca vilciena saceltais troksnis. Viņš piecēlās, paskatījās pa logu un devās uz izeju.

12. nodala

?

Izgājis uz perona, Stīvens ieraudzīja, ka vilciens jau sācis kustēties. Viņam bija vienalga, kurp šis vilciens dodas, un, uzlēcis uz vagona kāpnītēm, viņš iegāja vagonā, atrada tukšu kupeju un ieslēpās stūri. Satikšanās ar Klēru viņam bija prasījusi dārgāku maksu, nekā bija domājis, un tagad, palicis vienatnē, Stīvens juta, kā izmisuma viļņi cits aiz cita veļas viņam pāri. Reiba galva, skumju mocīts, viņš ar roku bija aizsedzis acis. Zaudējis pēdējās pacietības drumslas, viņš bija nonācis līdz tādai robežai, no kuras atgriezties pie iepriekšējā vairs nav iespējams. Viņa garīgie spēki bija pilnīgi salauzti. Vai tiešām vairs nekad neizdosies kaut ko sasniegt un viņš būs nolemts vienīgi nicinājumam vai ari tādai rupjai neizpratnei, kas tagad novedusi viņu līdz šai galējībai? Pēkšņi, it kā no miega atmodies, viņš pārsteigts paskatījās pa logu. Te krasts bija stāvs, krauju izraibināja daudzas šauras ūdens noteces caurules, bet aptuveni septiņdesmit pēdu zemāk, līdzīgi izkausētam metālam, tecēja upe. Stīvens nodrebēja un novērsās.

Ko tagad iesākt? Braukt prom no Anglijas, meklēt radošajam darbam labvēlīgākus apstākļus citā saulainākā un mazāk ar aizspriedumiem saindētā zemē? Nē. To nevar. Viņam līdz nāvei ir apnicis klīst pa Eiropu un vienkārši pietrūks arī fiziska spēka no jauna uzsākt negaidītu grūtību pārņemtu klaidoņa dzīvi. Pēdējās nedēļas viņš bija dzīvojis tik lielā spriedzē, ka tagad, kad viss pēkšņi beidzās, likās, ka būtu pārtrūkusi pārāk cieši savilkta stīga, viņu māca drausmīgs nogurums. Roku plaukstas klāja lipīgi sviedri, un pēc katra elpas vilciena bija jūtami dūrieni sānos. No sava kupejas stūra viņš pavērās mušu izraibinātajā spogulī pie kupejas pretējās sienas: starp caurejas līdzekļu un alus reklāmām pretim lūkojās bāla sveša seja. "Esmu slims," viņš negaidot atskārta. Vajadzētu atrast klusu istabiņu, kur varētu pagulēt un atpūsties. Bet vai tādu atradīsi? Ne par kādu naudu viņš negribēja atkal izmantot Glina draudzīgo viesmīlību un palīdzību. Ričards, protams, viņu gaidīs un labprāt atļautu strādāt savā darbnīcā, tā būtu labs patvērums. Tomēr šādu upuri no Ričarda viņš vairs nevar pieņemt. Tagad, pēc visa notikušā, vajag nozust un padzīvot vientulībā. Viņš līdzinājās mazulim, kas ilgojas paslēpties sargājošā mātes klēpī.

Vilciens lēni vilkās uz priekšu, bieži apstājās un tad ar strauju rāvienu atkal devās tālāk. Pa logu vērodams gaiāmslīdošās stacijas, Stīvens saprata, ka atgriežas ar vasarnieku vilcienu Londonā. Šajā nebeidzami ilgā pārbrauciena laikā, likās, vēl vairāk pastiprinājās Stīvena garīgais apjukums, taču, par spīti tam, viņš mēģināja izlemt, ko darīt turpmāk. Bet prāts atteicās pakļausit, un viņš neko nespēja izdomāt. Kad vilciens jau bija pabraucis garām Londonas priekšpilsētām, Stīvens pēkšņi atcerējās satikšanos ar Dženiju Beinu. Vai viņa nebilda, ka izīrē istabu? Jā, protams, viņš skaidri atceras, viņa tā teica. Un, ja šī istaba vēl būtu brīva, labāku apmešanās vietu nevarētu iedomāties! Nevienam neienāks prātā doma viņu tur meklēt. No visiem Londonas rajoniem Stīvenam visvairāk patika šī pilsētas daļa pie upes un tagad, kad tādā izmisumā bija aizbēdzis no Stilvoteras, ļoti vilinoši likās patverties Stepnijas rajonā.

Stīvena rūpju nomāktā seja nedaudz atplauka, un. kad vilciens ar garu svilpienu, izpūzdams lielu tvaika mākoni, dārdēdams apstājās Viktorijas stacijā, viņš, pa peronu izgājis no stacijas, iesēdās 25. autobusā tā galapunktā. Lietum sīki sijājot, autobuss sakustējās un devās Vaitholas un Strendas virzienā pa netīrām, taču šajā dienas laikā neparasti dzīvām ielām. Kad pēc pusstundas autobuss iegriezās Stepnijas rajonā un sāka kratīties pa nelīdzenās ielas bedrēm, ānā jau krēsloja. Stīvens pa norasojušo logu vēroja šaurās, nabadzīgu cilvēku pārpilnās ielas, kurās uz sīktirgotāju rokas rateļiem mirgoja eļļas lukturi. Jau apziņa vien, ka viņš saplūst ar šo svešo ļaužu masu, sagādāja Stīvenam atvieglojumu.. Te vismaz neviens viņu nepazīst, neviens nesāks apvainot un pazemot. Viņš izkāpa pie "Labajiem nolūkiem" un. iejucis pūlī, tik tikko cUāja kājas, brīnīdamies par savu lēno gaitu, ejot pa Keiblstritu. Stīvens atcerējās, ka jānokļūst līdz 17. namam, un drīz vien jau stāvēja uz mazas ķieģeļu mājeles sliekšņa, kura bija viena no daudzajām strādniekiem paredzētajām šajā ieliņā.

Satraucies Stīvens sniedzās pēc spodri notīrītā āmuriņa un, juzdams, kā pieaug nogurums un tuvojas jau pilnīgs spēku izsīkums, nodomāja, ka atteikuma gadījumā vienkārši nav kurp iet. Varbūt klauvēšana nav izdzirdēta? Viņš jau gribēja pieklauvēt vēlreiz,, taču durvis pēkšņi atvērās un gāzes radziņa dzeltenajā gaismā parādījās Dženija.

— Labvakar. — Cik grūti šos vārdus bija pateikt nepiespiesti pavirši. — Esmu atnācis uzzināt, vai jums nav brīva istaba?

Viņa centās ieskatīties tumsā, kur viņš stāvēja, kā nedroša saimniece, kura pieradusi pie dažādiem nepatīkamiem pārsteigumiem (te apkārt klīst visādi: ubagi, klaidoņi, zaķi no tvaikoņiem, atbraucēji no Austrumiem garās plīvojošās drānās — tie ierodas tieši no ostas ar paklāju kravu), taču, ielūkojusies ciešāk, pārsteigumā iesaucās, liekas, pat ne tik daudz pārsteigta, cik iepriecināta:

—     Mister Desmond! Es jums gan teikšu, ka lai nu ko, bet jūs gan es netiku gaidījusi! Ser, ienāciet taču!

Viņa aizvēra durvis un apstājās mazā patīkamā priekšnamiņā; gaišu to darīja dzelteni rūtotās tapetes un šķietami niecīgu to vērta milzenīgais cepuru pakaramais, kas atgādināja brieža ragus. Kaut Stīvena acis miglojās, viņš tomēr saskatīja Dženijas vaigos sarkanās dzīsliņas un uz paša vaigu kaula brūno dzimumzīmīti, kuru pirmo reizi Stīvens bija ievērojis pirms deviņiem gadiem.

—      Tas nu gan ir dīvaini, ser! Nekad nebūtu ticējusi. — Viņa smaidīdama pašūpoja galvu. — Pēc mūsu toreizējās sarunas kafejnīcā es jutu, — tikai, lūdzu, neapvainojieties! — tieši jutu, ka jūs noteikti atbrauksit uz Stepniju pie mums pagleznot.

—    Tātad tas nozīmē, ka jums ir brīva istaba?

—     Protams, ser. Misters Teplijs — tas večuks, mans pastāvīgais īrnieks, es jau jums par viņu stāstīju, allaž dzīvo apakšstāvā. Bet augšistaba, tā, kurai logi ir uz sētas pusi, — es izīrēju tikai šīs divas istabas — pašreiz ir brīva. Gribat to apskatīt?

—    Jā, lūdzu.

Sekojot Dženijai augšup pa stāvajām koka kāpnēm, viņš domāja, kāda laime, ka viņa neko par viņu nezina un sagaidīja ar viņai raksturīgo mieru, bez kāda pārsteiguma, kaut ieradies viņš bija tik pēkšņi, bez bagāžas, izniris no mitruma un tumsas.

Istabiņa ar logiem uz sētas pusi pēc saviem izmēriem atgādināja kārbiņu, taču tā bija tīra un patīkami iekārtota — tumša ozolkoka skapis, mazgāšanās galdiņš, pīts atpūtas krēsls ar spilvenu un uz vaskotās, ar linoleju klātās grīdas — divi ar rokām darināti paklājiņi.

—       Šeit, protams, nav pārāk plaši, — piezīmēja Dženija, ar saimnieces skatienu vērodama istabu. — Bet toties omulīgi… ir gāze… un tīrs. Jūs taču atceraties, mister Desmond, kā es nevarēju ciest jebkādu piemēslotību.

—     Te patiesi ir loti mājīgi. Ja tas iespējams, es to īrēšu.

—      Vai jūs vēlaties istabu un ari ēdināšanu, ser? Misteram Teplijam es gatavoju brokastis un vakariņas. Dienā parasti viņš nekad nav mājās un jūs ari, šķiet, nebūsiet. Jūsu istabas īre maksās desmit šiliņu bez barošanas un mārciņu ar visu ēdamgaldu.

—    Es domāju… protams, ar to.

—    Ļoti labi, ser. Bet tagad gan lūdzu mani atvainot. Es aizskriešu pie Liptona nopirkt kaut ko garšīgu jums vakariņām. Vai jūs neiebilstu pret teļa kotleti rīvmaizē?

—   Nē… man vienalga, paldies. — Viņu pēkšņi sagrāba drebuļi, sāka durt sānos, Stīvens sagrīļojās un, lai nenokristu, bija spiests atbalstīties pret sienu. — Es vēlētos nomazgāties.

Viņa saprotoši pamāja un devās uz durvīm, taktiski paskaidrodama:

—    Vanna ir gaiteņa galā. Mums tur ir laba duša, ser. Automātā jāiemet tikai penijs.

Kad viņa izgāja, Stīvens smagi atslīga krēslā un mēģināja sakopot domas. Kāda laime, ka izdevies atrast šo lielisko istabiņu! Un ari Dženija ir tik laba. Viņa nu gan nekritīs viņam uz nerviem, tas pašreiz ir galvenais. Cik pretīgi ir justies tik sagrautam, taču pēc pēdējo nedēļu spriedzes neko citu gaidīt nevarēja. Viņš taču nebija ari ēdis visu dienu, vienīgi brokastojis, un tagad pēc vakariņām tūlīt jutīsies labāk. Tomēr viņam bija grūti elpot, un tas viņu satrauca — proti, vecais paziņa bronhīts, kas vienmēr piezagās pašos negaidītākos mirkļos. Varbūt šeit ir sasmacis gaiss un tādēļ šie elpas traucējumi. Stīvens piecēlās, lai atvērtu logu. Loga rāmis bija nedaudz sabriedis un nepadevās. Viņš pūlējās to pacelt uz augšu un pēkšņi sajuta mutē kaut ko siltu — pazīstamā sāļā garša. Piespiedis pie lūpām kabatlakatiņu un jau zinādams, kas ir sagaidāms, ar pretīgumu uz to paskatījās. "Mans Dievs," Stīvens nodomāja. "Vai atkal?"

Cieši sakodis zobus, viņš aizturēja uz āai plūstošo putaino šķidrumu, skrēja uz vannas istabu, steidzīgi pārliecās izlietnei un atgrieza aukstā ūdens krānu. Vismaz labi, ka nebija neko notraipījis! Taču asins atkrēpošana, lai ari ne tik spēcīga kā pēdējo reizi Spānijā, tomēr bija stiprāka nekā toreiz Garondas klosteri, kur slimība bija pirmo reizi viņu pieveikusi, — to viņš secināja no sarkanā šķidruma daudzuma fajansa izlietnē ar zilām dzīsliņām. Atceroties, kā noritēja šīs lēkmes, Stīvenu pārņēma bezspēcīgs niknums, tām noteikti sekoja drudzis un ilgs atveseļošanās posms. Viņš negrib slimot, un viņam nevajag šeit slimot. Neko teikt, tas nu gan būtu labs atlīdzinājums par šīs sievietes viesmīlību, jo patvērumu viņa bija devusi, neko nemanīdama. Piespiedis mitru dvieli pakausim, viņš izmisīgi lūdza debesis, lai šī nelaikā uznākusi kaite ietu secen.

Beidzot asiņošana mazinājās un drīz pilnīgi izbeidzās. Stīvens iztaisnojās, uzmanīgi ievilka elpu, izelpoja, atviegloti pasmaidīja, jo redzēja, ka asinis vairs neplūst, izmazgāja izlietni un ar dvieli noslaucīja stīvās lūpas. Visas kustības likās dīvaini palēninātas, it kā tās darītu nevis viņš, bet kāds cits un kaut kur ļoti tālu. Ieraudzījis spogulī savu asinīm notraipīto, pelnu krāsas seju, Stīvens ar slimnieka ietiepību nodomāja, ka šādu zaļganu toni senie spāniešu gleznotāji izmantojuši, attēlojot līķus. Viņš rūpīgi nomazgājās. Galvā viņam zvanīja un bija jūtams dīvains tukšums, bet kājas šķita smagas kā svina pielietas. Tomēr smadzenes darbojās precīzi — tās mudināja neadiekama vajadzība atgriezties savā istabā. Ja viņam izdotos līdz turienei nokļūt, aizslēgt durvis un apgulties gultā — no vakariņām, ar kaut ko aizbildinoties, varētu atteikties, — tad neviens par šo nepatīkamo notikumu neuzzinātu. No rīta viņš būtu pilnīgi vesels. Ar pēdējiem spēkiem Stīvens devās atpakaļ. Lēni. pie sienām turēdamies, viņš vilkās pa gaiteni, vājuma sajūta bija tik muļķīga, ka nobālušajās lūpās atplaiksnījās smaids. Likās, vēl drusku piepūles un mērķis būs sasniegts. Tomēr, kad viņš jau bija nonācis gandriz pie savas istabas un pastiepa roku, lai atvērtu durvis, viss pēkšņi sagrīļojās, kaut kur aizslīdēja un pazuda, palika vienīgi melna tumsa, kurā viņš ieslīga bez trokšņa kā mūžīgās nakts mīkstajos apkampienos.

Attapies no bezgalīgi ilgās bezsamaņas, viņš saprata, ka izģērbts atrodas guļamvietā un pie kājām pielikta pudele ar siltu ūdeni. Pēc laba laika, kad acis bija atguvušas spēju atšķirt priekšmetus, viņš pie savas gultas ieraudzīja Dženiju un kādu večuku strīpainā kreklā ar celuloīda apkaklīti un bikšturos.

—   Viņš atgūst samaņu. — Šī tradicionālā frāze, izteikta pusčukstus, Stīvenā radīja mokošas neveiklības sajūtu. "Ak Dievs," viņš nodomāja, "cik traki esmu izgāzies, cik smags slogs esmu bijis šai nabaga sievietei." Ar vainas pilnu skatienu viņš palūkojās Dženijā.

—    Man kaut kā apreiba galva… Liekas, biju zaudējis samaņu.

—   Jādomā, ka tas tā bija, ser. — Viņas drebošajā balsī varēja saklausīt atvieglojumu, jo viņš bija pietiekami atguvies. — Ja tuvumā nebūtu gadījies misters Teplijs, tad gan es nezinātu, kā iedabūt jūs gultā.

—    Man ir ļoti nepatīkami, ka esmu sagādājis jums tik daudz rūpestu, — viņš nomurmināja. — Rīt es atkal būšu uz kājām.

—     To nu gan mēs vēl paskatīsimies, ser, — bilda Dženija, stingri paceldama augšup zodu. — Ir skaidri redzams, ka jūs esat pamatīgi saliekts ragā. Es domāju, vai tikai neataicināt ārstu.

—    Nē, nē. Es tāpat driz atveseļošos.

—    Bet kā domājat jūs, kaptein Teplij?

—    Uzskatu, ka mēs viņu izārstēsim. Paraug, viņš jau vairs nav tik bāls. Vai, draudziņ, jums arī agrāk ir tā gadījies?

—     Nē, ne tieši tā… — sameloja Stīvens. — Pēdējā laikā es ļoti daudz strādāju, tas ari ir viss.

—    Tādā gadījumā drusku atpūtas jums nekaitēs. Arī kaut ko ieēst vajadzētu.

—    Protams, — gatava rīkoties, piekrita Dženija. — Es jums pašreiz nepiedāvāšu kotleti, ser… par laimi, to es tā ari neesmu izcepusi. Bet jūs tikai pasakiet, ko vēlaties.

—    Vai es varu dabūt drusku piena? Aukstu.

—      Protams, varat, ser. Un es tūlīt jums izvārīšu spēcinošu gaļas buljonu.

Dženija ar večuku aizgāja. Bet jau pēc kādām trim minūtēm viņa atgriezās ar mazu lakotu paplāti, uz kuras bija glāze un raiba krūze, apklāta ar pērļu rakstā izšūtu mežģīņu salveti. Dženija nolika paplāti pie gultas un ielēja Stīvenam pienu, tad pagaidīja, kamēr viņš, lēni malkojot, to izdzēra. Pēc tam aiznesa netīro glāzi un gandrīz tūlīt to atnesa atpakaļ jau izmazgātu un izslaucītu.

—    Vai gaismu izdzēst? — viņa jautāja, likdama glāzi uz paplātes Stīvena gultas tuvumā.

—   Jā, izslēdziet, lūdzu. — Viņam sāka spiest deniņos, taču aukstais piens bija uzmundrinājis, un tādēļ viņš piebilda, pats sacītajam neticēdams: — Es mazliet pagulēšu.

—    Jums patiešām neko nevajag?

—    Patiešām.

—    Ar labunakti, ser.

—    Ar labunakti, Dženij.

Viņa nodzēsa gaismu, un istaba iegrima tumsā, taču bija jūtama Dženijas klātbūtne. Nedaudz nogaidījusi, cenšoties atvieglot dvēseli, viņa klusu un goddevīgi teica, steigā pāriedama uz vienkāršo tautas sarunu valodu:

—     Mister Desmond, jūs tikai neuztraucieties. Un ne mirkli nedomājiet par to. Jūs bijāt tik labs pret mani Klinkerstritā. To nu gan es nemūžam neaizmirsīšu. Un tagad esmu tikai iepriecināta, ka varu jums, kaut kādā veidā labu darot, atlīdzināt.

Durvis aiz viņas aizvērās. Stīvens izstiepies gulēja uz muguras nepazīstamajā, mazajā istabiņā, sekli ar grūtībām elpodams, un, lai ari kā centās apvaldīt jūtas, kas viņā bangoja, no cieši samiegtajiem plakstiem izriesās divas skopas asariņas un lēni noritēja pa vaigiem lejup.

13. nodala

Kaut ari Stīvenam gribējās ātrāk celties, viņš jutās tik vājš, ka bija spiests piekāpties cilvēkiem, kas viņu centās pierunāt, un gandrīz nedēju neizgāja no istabas. Lai gan viņu bija pārņēmusi apātija, Stīvens atkal un atkal slavēja laimīgo gadījumu, kura dēļ bija aizgājis uz šo nomaļo namiņu doku rajonā. Cik bieži viņam bija nācies mitināties nožēlojamās istabelēs — netīrās, slikti uzkoptās, kur veļu mainīja reti, karsta ūdeņa nebija nemaz, ēdiens gaužām neciešams, pie durvīm stundām ilgi stāvēja netīra paplāte ar brokastu atliekām un ne bridi nevaldīja miers. Savtīgo saimnieču sīkstulība un alkatība, kuras atklāti izrāda, ka īrnieki apgrūtina dzīvi, un to vien domā, kā viņus aplaupīt, nav aprakstāma! Turpretī šeit viss spīdēja un laistījās no tīrības. Dženija nenoguruši rūpējās par mājas soli, un viņas seja bija tik mierīga, it kā jaunā sieviete nekad nebūtu izjutusi sliktu noskaņojumu, uztraukumu, nekad nebūtu zaudējusi dūšu tādēļ, ka pasaulē viss nenotiek tā, kā būtu vislabāk… Dženija bija reti neatkarīga sieviete, vienmēr ar visu apmierināta un, nelikdamās zinis par Stīvena mulsajiem iebildumiem, centās pakalpot, kā vien spēja.

Dienas otrajā pusē pie Stīvena vienmēr ieradās Džo Teplijs un palīdzēja īsināt laiku, cik vien to ļāva kurlums un neprasme uzturēt sarunu. Vecais Džo sava mūža lielāko daļu bija strādājis uz Temzas — daudzus gadus viņš bija ogļu liellaivas līdzīpašnieks, bet pēc tam — kapteinis upes tvaikonim, kas ik nedēļas devās reisos uz Hemptonu. Tagad viņš bija no darba aizgājis, taču no upes nešķīrās: par saviem ietaupījumiem viņš mācēja nopirkt nelielu piestātni un izīrēja pieturvietas, kā arī turēja laivu tiem, kas vēlējās pavizināties. Viņš nevarēja iedomāties dzīvi bez upes un katru ritu pēc brokastīm devās uz piestātni, sēdēja tur koka būdiņā mola galā pie krāsniņas un lēni, ar grūtībām virzoties uz priekšu, lasīja vārdu pēc vārda ziņojumus par kuģu pienākšanu un atiešanu laikrakstā "Griničas Meridiāns". Dažreiz viņš šo nodarbošanos pārtrauca, lai paskatītos caur brillēm tērauda ietvaros uz garām braucošajiem gan pazīstamiem, gan arī nepazīstamiem kuģiem un lai atbildētu kāda drauga kapteiņa sveicienam, ko viņš drīzāk gan uzminēja, nevis dzirdēja.

Kad Stīvens atgriezās no pirmās īsās un krietni vien nedrošās pastaigas pa Keiblstritu, kapteinis, noteikto laiku pie upes nosēdējis, bija jau mājās. Būdams sabiedrisks cilvēks, viņš savas istabas durvis parasti neaizvēra un uzsauca kaimiņam, kad tas lēni slāja pa kāpnēm augšup. Iegājis pie viņa, Stīvens ieraudzīja Dženiju sēžam pie loga un lāpām zeķi.

—     Nu, — jautāja Džo, — kā mēs jūtamies pēc pastaigas?

—    Ne slikti, pateicos. Tikai kājas drusku dreb.

—    Kā nu tām nedrebēt. Piesēžiet.

Stīvens apsēdās un, paskatījies te uz vienu, te — otru, juta sazvērestības gaisotni.

Klusēšana ieilga. Beidzot Dženija, kura visu šo laiku bija uzcītīgi lāpījusi zeķi, to pārtrauca:

—       Mister Desmond, es uz pāris nedēļām esmu nodomājusi aizbraukt pie sava nelaiķa vīra māsas, viņu sauc Florija Beina. Tā, zināt, ir mana nabaga Alfa māsa. Šajā laikā, kad jāsāk tirdzniecība veikalā, es vienmēr ierodos pie viņas. Un, lūk, misters Teplijs uzskata, ka jūs šeit nevarot palikt. — Viņa steidzīgi, it kā atvainodamās, piebilda: — Manas prombūtnes laikā viņš vienmēr pats rūpējas par sevi. Bet jūs, tas ir citādi… Jūs esat tik slims… nekādi viens galā netiksiet.

—       Jā, protams. — Stīvens saprata, ko abi bija nodomājuši, un viņu pārņēma neizsakāms nogurums. Viņus nevarēja vainot par to, ka grib no viņa tikt vaļā.

—     Tā, lūk. — Dženija turpināja un vienā elpas vilcienā, iekams viņš bija paguvis bilst kaut vārdu, izšāva: — Misters Teplijs uzskata, ka jums jābrauc man līdzi. Nekur jūs tā neatveseļosities kā Mārgitā. Jūras gaiss dara brīnumus.

—      Dakteris Mārgita jūs žigli nostādīs uz kājām, — pamācošā tonī bilda kapteinis.

Stīvena sirds atsila. Tomēr viņš vēl aizvien bija pārāk nospiests un noskaņojums pēc tik daudzu dienu skumjām pārdomām bija pārāk sērīgs, lai piekristu šādam ceļojumam. Un viņš noraidoši pakratīja galvu:

—     Ko jūs, tas jums būs pārāk apgrūtinoši. Es jau tā esmu pārmērīgi daudz izmantojis jūsu labestību.

—     Jūs nebūt mūs neapgrūtināsiet, ser. Florija tikai priecāsies. — Lai izklīdinātu par atteikšanās iemeslu radušās aizdomas, Dženija piebilda: — Par ēdināšanu jūs viņai samaksāsiet… tieši tikpat, cik maksājat man.

Stīvens vēl joprojām bija tik nevarīgs, ka nespēja pretoties pierunāšanai, un jo vairāk tādēļ, ka šie cilvēki vēlēja viņam labu un gribēja, lai viņš izveseļotos. Turklāt īslaicīga pastaiga vējainās Stepnijas rajona ielās bija pamatīgi iedragājusi viņa cerību uz drīzu darba atsākšanu — vai vispār kādreiz varēs. Viņš bija sapratis, ka neko jēdzīgu nevarēs paveikt, iekams nebūs atjaunoti spēki, un tādēļ vissaprātīgākais būtu pieņemt Dženijas draudzīgo priekšlikumu.

Tajā pašā vakarā Florijai Beinai tika nosūtīta vēstule, bet nākamajā pirmdienā pēc otrajām brokastīm Stīvens un Dženija Ceringkrosas stacijā iesēdās vilcienā, lai brauktu uz Mārgitu. Dženija, kuru dzīve nebija lutinājusi ar priecīgiem brīžiem, tagad, kamēr viņi traucās caur Dartfordu un četemu, caur Temzas deltas purviem un tad pa Kentas līdzenumu, līksmi pacilājošā noskaņā nepārtraukti pļāpāja. Dženijas vaigi tā vien kaisa, it kā viņa tos ilgi būtu berzusi ar birsti, bet acīs dega jautras uguntiņas. Viņa bija uzvilkusi tumši zaļu samta mēteli, kura apkakle un kapuce bija apdarinātas ar lentītēm: mētelis, lai ari šuvēs nedaudz apdilis, viņai ļoti piestāvēja.

Savas mazās, sastrādātās rokas Dženija bija paslēpusi sniegbaltos diegu cimdos; kājās viņai bija rūpīgi nospodrināti melni zābaciņi ar podziņām. Toties cepure līdzinājās drausmīgam murgam: uz Dženijas pakauša pacēlās smalki izdomāts veidojums no atlasa un kaut kādām prātam neaptveramām spalvām, — tā atgādināja dīvainu putna ligzdu. Stīvens nespēja novērst no viņas acis, un Dženija, ievērojusi viņa apburto skatienu, uzticīgi pasmaidīja:

—     Es redzu, jums patīk mana cepurīte. Man toreiz — janvāra izpārdošanā — tā paveicās. Turklāt sarkanā ir mana krāsa.

—      Cepure, Dženij, patiesi ir jauka. Bet labāk to noņemiet, jo logā pēkšņi var ielidot dzirkstele un izdedzināt tajā caurumu.

Viņa tūlīt paklausīja. Dženija bija nesen mazgājusi matus, un tie gulēja uz pieres kuplā vilnī. Bez cepures viņa atkal kļuva pazīstama — dzīva, nemākslota, neliela auguma sieviete baltā kokvilnas auduma blūzē, drusku patukla, ne vairs tāda, kāda viņa bija Labdarības namā. Cik toreiz viņa bija tieviņa, kad nāca uzkopt istabu un pie viena piešuva ari notrūkušās pogas. Stīvens paslepšus viņu vēroja — viņa sēdēja profilā, tādēļ sevišķi izcēlās īsā virslūpa un uzrautais deguns. Pieklājības dēļ Dženija klēpī turēja dāmu žurnālu, ko viņš bija nopircis kioskā un kas palika pat neatšķirts, jo viņa kā apburta skatījās uz garām slīdošajām vējdzirnavām, apiņu žāvētavām un spilgti sarkanajām ķieģeļu noliktavām.

—     Paskatieties, mister Desmond, — viņa iesaucās, — cik te apiņiem daudz balstkoku, nevar pat saskaitīt!

—    Vai jums tīk apiņi, Dženij?

—      Dažreiz labprāt iedzeru kādu glāzīti alus. Sacīšu tieši — man nekas nav pretim! — viņa nopietni atbildēja, tad paskatījās Stīvenā un iesmējās. — Bet kaut ko stiprāku neņemu mutē.

Un Dženija joprojām jautri pļāpāja savā kokni akcentā. Drīz viņa piecēlās, paņēma no bagāžas tīkla somu un no tās izvilka sainīti; nepievērsusi nekādu uzmanību diviem pārējiem pasažieriem, viņa attina sendvičus ar šķiņķi un mēli.

—      Iekodīsim, ser. Nevajag kautrēties, — Dženija mudināja Stīvenu. — Es kapteinim apsolīju, ka jūs ēdīsit, kā pienākas. Un, ja es nespēšu jūs piespiest, tad Florija to izdarīs. Vienu gan par viņu varu teikt — ēdienu viņa gatavo lielisku. Ceru, ka jums garšo zivis?

—    Garšo, Dženij, — viņš atbildēja un iekoda sendvičā. — Par ēdienu es neuztraucos. Mani biedē kas cits: vai es patikšu jūsu zivju sievai… es gribēju teikt — Florijai.

—     Florija ir laba. Ari galva viņai stiādā, kā nākas. Viņa ir tik patstāvīga. Pati tiek ar visu galā, viņai palīdz tikai kāds zēniņš — māsas dēls Ernijs Vuds. Tiesa, dzīve viņai nav bijusi viegla. Un ari tagad bieži sirgst — aizvien apsaldējas. Arī kājas viņai ir slimas. Bet vispār jūs ar viņu satiksiet labi.

—    Es ceru.

—    Protams, daudz jau nu negaidiet… Mājiņa viņai ir mazītiņa.

—    Ceru, ka es to nesagāzīšu.

—    Ko jūs, ser, — viņa visā nopietnībā iebilda. — Mēs tur labi izvietosimies, es gulēšu kopā ar Floriju, bet jūs — manā gultā.

To teikdama, viņa palūkojās Stīvenā un pēkšņi, sapratusi savu vārdu divdomību, negribot nosarka. Iestājās neveikls klusums, viņa novērsās un sāka skatīties pa logu.

Viņi jau bija gandrīz sasnieguši mērķi. Mārgitā vilciens iebrauca ap trijiem dienā, un, līdzko Stīvens bija izkāpis uz perona, viņš juta līdzīgi strāvai iesitām — tik smaržīgs šeit bija gaiss: upes un okeāna izgarojumu piesātināts, pilns sāļu gliemju, ūdens augu un ārstniecisko dūņu smārda, vienkāršajiem atbraucējiem no Istendas tas dāvāja ozonu — lai ari plebejisks, taču visā Anglijā nepārspēts. Kā jau Dženija bija paredzējusi, stacijā viņus sagaidīja Emijs, maza auguma ap piecpadsmit gadu vecs patīkams zēns. Bagāžu sakrāva ponija vilktos rateļos, iespiežot mantas starp divām tukšām kastēm, un tad, trijatā sasēdušies uz priekšējā sēdekļa, viņi devās uz seno Mārgitas pilsētu.

Florijas māja atradās piekrastē, tieši blakus ostai, tur rindās bija izvietojušies veci un diezgan paplukuši nameļi, kuri smaržoja pēc darvas un jūras; starp tiem stiepās bruģēta iela, bet aiz mājiņām miglā slējās mastu mežs, tur vīdēja zvejnieku tīkli, tauvu kalni un garš mols, pret kuru sitās Ziemeļjūras pelēkie viļņi. Florijas veikaliņš atradās 49. namā, kas gan bija zems un greizs, taču krāsots spilgtā zdā krāsā, pa skatlogu varēja redzēt marmora leti, un virs durvīm karājās izkārtne, uz kuras ar zelta burtiem bija rakstīts "Florense Beina. Svaigas zivis. Krevetes un moluski lielā izvēlē". Virs veikaliņa

J

iekārtotās dzīvojamās istabas, uz tām mājas ārpusē veda mūra kāpnes.

Ernijs viesus aizveda uz viesistabu ar ērtām mēbelēm, tur jau bija klāts galds, taču nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, izņemot pūkainu rudu kaķi. Ernijs tūlīt traucās lejā, lai veikalā nomainītu krustmāmiņu, un drīz vien viņa parādījās viesistabā — sausnēja, gadus četrdesmit veca stūraina sieviete ar lielu degunu. Noritinājusi uz apsarkušajām rokām virs elkoņiem uzrotītās piedurknes, viņa draudzīgi saskūpstījās ar Dženiju, uzmanīgi pavērās Stīvenā un paspieda ar mitrajiem, gluži kā viņas pašas krevetes, aukstajiem pirkstiem viņa roku.

—   Jums taču nebūs nekas pretī iedzelt tēju? Sēdieties, es tūlīt to pasniegšu.

Enerģiska un kustīga, viņa no otras istabas ātri atnesa lielu paplāti, uz kuras bija šķīvītis ar grauzdiņiem, tējkanna un iespaidīga apmēra bļoda ar ceptām zivīm. Pēc tam, turēdamās ļoti taisni, viņa apsēdās pie galda un sāka viesus cienāt, ar izskatu apliecinādama, ka viņa gan nekad nezaudē galvu.

—     Kā klājas, Florij? — jautāja Dženija, malkodama tēju un labpatikā šmaukstinādama lūpas.

—    Nevaru žēloties. Tikai ar veikaliņu ir klapatas.

—    Tas taču, Florij, vienmēr ir tā.

—    Vienmēr.

—    Atkal tā muļķīgā pīlsētas dome?

—    Nu, protams, dome ar tās trikiem. Viņi domā, ja esmu sieviete, tad mani var nerrot, cik tīk.

—    Nekas, pēc pāris nedēļām viss nokārtosies.

—    Pēc trīs, mīļā.

—    Tas nav svarīgi. Visas šīs klapatas pārpārēm atmaksāsies, Florij.

—     Dažreiz es ne sevišķi tam ticu.

Bezgalīgajos strīdiņos ar ierēdņiem nomāktā Florija pamāja ar galvu — kāpēc gan pasaule ir tā iekārtota, tik netaisni, kāpēc tajā uzkundzējušies vīrieši? Likās, — viņa drūmi piemin visas nelaimes, visu, ko bija izcietušas viņas dzimuma pārstāves kopš Ievas grēkākrišanas.

Dženija pievērsās Stīvenam un pasmaidīja, vēlēdamās ari viņu iesaistīt sarunā.

—    Vasarā šeit tirdzniecībā veicas ļoti labi. Florija vēl īrē veikaliņu ari bulvāra tuvumā. Viņu visi pazīst. Viņas moluski un krevetes ir patiesi lieliskas!

—     Es domāju, ka mani zina arī pēc sīkajām plekstēm. — Acīmredzot Florija bija apvainojusies, ka Dženija aizmirsusi pieminēt šo viņai ne visai maznozīmīgo apstākli.

—    Nu, protams, dārgā.

—   Tās, ko mēs pašreiz ēdam, ir vienkārši lieliskas. — pieklājīgi piezīmēja Stīvens.

—     Tās nav sīkās plekstes, bet gan lielās, — viņu drūmi viņu izlaboja Florija. — Ēdiet veseli. Jūrā to ir, cik uziet.

Mielasts bija garšīgs un bagātīgā daudzumā, istaba patīkama, kamīnā jautri liesmoja ogles, tomēr Stīvens nejutās labi — viņš saprata, ka jau pašā sākumā ir modinājis saimniecē neuzticību. Viņam pašam tas bija gluži vienaldzīgi, taču uzskatīja par nepieciešamu — ne jau sevis, bet gan Dženijas dēļ — iekarot zivju tirgotājas labvēlību. Viņš saprata: ar vienkāršu pieklājību te neko nepanāks, drīzāk var pavērsties vēl ļaunāk. Stīvens ievēroja Florijas sevišķo labvēlību pret rudo runci, kas sēdēja uz viņas atpūtas krēsla paroceņa, laiku pa laikam viņa pasniedza runcim kādu gabaliņu no sava šķīvja. Kamēr abas sievietes bija aizņemtas ar vārdos skopo, taču draudzīgo sarunu, Stīvens izņēma no kabatas bloknotu ar zīmuli un ņēmās zīmēt runci.

5

Pēc desmit minūtēm nodoms bija īstenots. Stīvens izplēsa lapiņu no bloknota un pasniedza to Florijai.

—     Nu… es jums teikšu… — Viņas dzīvajā sejā bija redzams pārsteigums, apmulsums, bailes izgāzties — visdažādākās izjūtas, kuras beigu beigās nomainīja apmierinājums. — Tas taču Rudais — kā dzīvs. Jūs tātad esat mākslinieks?

—    Ja zīmējums jums patīk, es ceru, jūs pieņemsiet to atmiņai no manis?

—     Tā jau jums nekad naudas nebūs, vai gan tā var izdāvāt mantas?

Tas tika sacīts ne jau bez ironijas, taču Florija bija acīmredzami apmierināta. Kad Stīvens pēc tējas teicās iet mazliet pastaigāties, viņa sauca nopakaļ:

—      Vairieties no vēja. Margita taču skatās tieši uz ziemeļpolu.

Šis ģeogrāfiskais fakts bija pilnīgi precīzs, taču, pretstatā Florijai, Stīvenam patika aukstums — vēsā laikā viņš vienmēr jutās labi. Ari tagad, izgājis piekrastes bulvāri, kas šajā gadalaikā bija tukšs, jo kūrorta sezona vēl nebija sākusies, Stīvens savā slimības novārdzinātajā ķermenī tūlīt juta spēku pieplūdumu. Veselīgais gaiss, durstīgs kā ledains šampanietis, bez piepūles pildīja viņa plaušas, radīja sārtumu vaigos, uzmundrināja. Pirmo reizi pēc tiesas sēdes viņā iedegās optimisma dzirksts, tomēr viņš nolēma vēl pāris nedēļas nekādu darbu neuzsākt. Viņš neko neskicēs un negleznos eļļā, kā jau bija nodomājis iepriekš, bet pacentīsies reizi par visām reizēm tikt vaļā no šīs smieklīgās slimības, kas tik ilgus gadus atkal un atkal viņu tika mocījusi. Vientuļš viņš stāvēja bulvāri biezajā krēslā, bezgalīga pelēka plašuma vidū, kur debesis saplūda ar jūru, bet vējš dūca un šņāca viņam ausīs kā lielā jūras gliemežvākā, smiltis virpuļodamas krita zemē viņam pie kājām. Stīvens juta, ka asinis straujāk sāk ritēt viņa dzīslās, un, pacēlis galvu, viņš noguris nodomāja:

"Var jau būt… es vēl pierādīšu… ka neesmu gluži zudis cilvēks… kas to lai zina."

14. nodala

Dienas ritēja, un Stīvena garastāvoklis aizvien vairāk uzlabojās. Cik patīkami viņš jutās saskarsmē ar šīm vienkāršajām sievietēm, kuras viņa šķiras pārstāvji noteikti uzskatītu par vulgārām! Bet viņam, te dzīvojot, bija tik viegli, pat vairāk — viņam šķita, ka ari pats ir līdzīgs viņām. Dzīve pēc sāls dvakojošajā pieostas rajonā, zvejnieku laivu atbraukšana un aizbraukšana, lomu izkraušana — tas viss viņu interesēja, atbrīvoja viņa pratu no rūgtām pārdomām. Agri no rīta viņš kopā ar Floriju devās uz zivju tirgu, kur vēroja, cik veikli viņa iepērk preces, kā īstā laikā uztver izsoles vadītāja skatienu, kura aizsmakusi balss sacentās ar vinču dārdoņu. Stīvens pakāpeniski pagarināja pastaigas pa klinšaino piekrasti, gulēja pie vaļēja loga, nebaidīdamies no vēja. Bet vispatīkamākā bija peldēšanās. Sezona gan vēl nebija sākusies, un ūdenī patiesi varēja just ziemeļpola tuvumu, kā ne bez sarkasma jau vairākkārt aizrādījusi Florija, tomēr tas Stīvenu nevarēja atturēt. Ik ritu viņš devās uz molu un metās ūdenī, neatpalikdams no vietējiem drošuļiem — kluba "Peldies visu gadu" biedriem, — viņi patiešām, kā bija teicis kāds no jaunajiem paziņām, peldējās pat tad, kad uzsnidzis sniegs. Šī straujā iegremdēšanās aukstajā ūdenī izrādījās tieši tas dzīvinošais līdzeklis, kas vairāk nekā jebkad paātrināja Stīvena atveseļošanos, atjaunoja viņā vēlēšanos gleznot un ari to, kas bija daudz nozīmīgāk, — ticību saviem radošajiem spēkiem.

Daudz laika viņš pavadīja vienatnē. Florija vai nu kārtoja īres atļauju, vai vēroja veikaliņa būvi, Dženijai bija daudz daiba veikalā, bet Ernijs katru dienu apbraukāja klientus ar ratiņiem. Tomēr trešdien bija paredzēta "visas ģimenes" ekskursija.

—      Bet vai jūs varēsiet braukt? — Stīvens jautāja Florijai.

—    Ja 'strādāsi bez atpūtas, tad zaudēsi saprašanu, — viņa teica. Un, nolēmusi apgaismot šo neprašu, piebilda: — Trešdien mēs slēdzam dienas vidū. Tādējādi droši varam braukt pēc krevetēm.

—    Pēc krevetēm?

—    Jūs ko — šo vārdu dzirdat pirmo reizi? Jūs taču pats nepārtraukti man ausis par tām esat piežūžojis! Es tagad jums parādīšu, kur, kad un kā mēs tās ķeram. Pēc tam — jūsu zināšanai — mēs uzvārīsim tējkannu un dzersim tēju. Bet jūs, ja vēlēsities līdz pašiem kauliem atvēsināties, varēsiet vannoties savā ledainajā peldē. Vai tas jūs apmierina, mister Mikelandželo?

—    Tas ir dievišķīgi, Florij, — viņš atbildēja tik mīļi, ka tirgotāja pat nedaudz pasmaidīja.

Dienām ritot, viņa kļuva iecietīgāka, kaut arī centās to neizrādīt. Florija nespēja aizmirst, kā viņš bija uzzīmējis viņas Rudo, un, rūpīgi vairīdamās runāt par šo tematu, zīmējumu tomēr aiznesa kādam Smitam ierāmēt zem stikla. Stīvens vairākkārt piedāvājās pasēdēt veikaliņā, bet Florija to kategoriski noraidīja, taču tā rezultātā Florija beidzot pārstāja viņu uzskatīt par iedomīgu, sevišķi jau tad, kad kādu vakaru pārsteidza Stīvenu kreklā, atlocītām piedurknēm, mazgājot traukus pēc vakariņām.

Pienāca trešdiena, bija miglains laiks, bet lietus tomēr nelija. Veikaliņu slēdza tieši divos, un visi ekskursanti, ierausušies ponija vilktajos rateļos, izbrauca ārpus pilsētas un pa piekrastes ceļu devās uz austrumiem Kliftonvillas virzienā. Apmēram pēc piecām jūdzēm Ernijs nogrieza pajūgu no lielā uz lauku ceļa, kas līkumoja starp divām piebriedušu pumpuru pilnām vilkābeļu rindām, bet pēc tam to nomainīja ar zāli aizaugusi taka, ko nedaudz tālāk aizšķērsoja no kārklu klūgām darināti vārtiņi, — pabraukuši tiem garām, viņi nonāca ar dadžiem un cietu piekrastes zāli pieaugušā laukā. Tur poniju izjūdza un palaida ganīties, bet Florija kā pieredzējis gids savus ceļabiedrus pāri zāļu puduriem apaugušai kāpai aizveda no trim pusēm klinšu ietverta vientuļa smilšaina līcīša malā.

—    Cik brīnišķīga vieta! — iesaucās Stīvens.

—    Ūdens pašreiz ir atplūdis, — piezīmēja praktiskais Ernijs. — Tieši te mēs tās saķersim.

—    Vai nirsi ar mani, mazais?

—     Man vēl jāsavāc nūjas molusku vākšanai, — it kā atvainodamies teica Ernijs un lietišķi kaut kur aizskrēja.

—     Es peldēšos kopā ar jums, — ierosināja Dženija un, ievērojusi pārsteigumu Stīvena sejā, skaļi iesmējās. — Nu, kurš ātrāk!

Viņi izģērbās aiz divām klintīm, kas bija patālu viena no otras. Par spīti šķietamai sieviešu apģērba lielākai sarežģītībai, Dženija bija gatava ātrāk par Stīvenu, viņa ieskrēja ūdenī un ienira zem viļņa.

—     Kur jūs iemācījāties peldēt? — Stīvenam tikai ar pūlēm izdevās viņu panākt.

—    Piestātnē pie Džo Teplija. Bērnībā mēs vienmēr no tās lēcām ūdenī.

Viņa pagriezās uz muguras un, acis aizvēaisi, slīdēja tālāk. Dženijas stingrais augums likās tik jauns, it kā gadi, kas bija pagājuši pēc viņu pirmās tikšanās, nebūtu atstājuši nekādas pēdas. Stīvens skatījās uz šo svaigo, kairinošo sievieti un bija pārsteigts, ka viņa vēl līdz šim nav atradusi sev vīru. Ziņkāre viņā uzvarēja iedzimto kautrību, un viņš jautāja:

—    Dženij… kāpēc jūs neesat otrreiz precējusies?

Viņa pagriezās, atvēzās ar rokām, saceldama šļakatu

mākoni, paskatījās Stīvenā un pakratīja ar galvu.

—    Laikam nav bijusi izdevība. Nu, jā… laikam. Mani gan lenca daži puiši. Bet tā ari neviens no viņiem neiepatikās. — Viņa pēkšņi pasmaidīja. — Jūs taču zināt, kā tas mēdz būt, mister Desmond. Vienreiz apdedzinājies, otrreiz būsi uzmanīgāks.

Iekams viņš paguva kaut ko bilst, viņa pagriezās un sāka peldēt uz krastu.

Apģērbušies abi basām kājām gāja uz līcīša klinšaino daļu, kur viņus gaidīja Florija un Ernijs ar tīkliņiem krevešu zvejošanai; tīkliņi bija piestiprināti pie garām nūjām ar šķērskoku, kas tos padarīja līdzīgus grābekļiem.

—     La*bāk vēlu kā nekad, — izsmējīgi viņus apsveica Florija. — Ņemiet tīkliņus no Ernija. Ja esat gatavi, tad sāksim.

Florija iegremdēja nūjas galu ar šķērskoku ūdenī un pa seklumu stūma to uz priekšu, izceldama no grunts smilšainas duļķes. Nesteidzīgi viņai sekoja Emijs un Dženija, bet patālu no viņiem tusnījās Stīvens. Ūdens bija pārsteidzoši skaidrs, — viņš priekšā varēja saskatīt bālas krevešu ēnas, krevetes kustināja tievās ūsiņas, viņš ievēroja, ka viņu aukstie ķermenīši ir pilnīgi caurspīdīgi un krāsas ziņā atgādina ūdens izskalotas smiltis, viņas nodod tikai mazās, melnās, ahātam līdzīgās actiņas, acīmredzot tās bija šo trauslo radījumu savdabīgs dzīvības centrs, kas it kā brīdināja par draudošām briesmām, jo, viņam tuvojoties, krevetes sāka izmisīgi svaidīties. Daudzas izbēga no tām sagatavotā likteņa, un tomēr, kad tīkliņus izcēla, tajos bija pietiekams loms.

—      Ernij, atnes spaini, — izrīkoja Florija. — Atstāj tikai pašas lielākās, sīkaļas met atpakaļ ūdenī. Jūs trijatā zvejojiet krevetes, bet es starp akmeņiem pameklēšu moluskus.

Pūta viegls vējiņš, saule kā ugunīgs apelsīns izspraucās no mākoņiem. Viņi līdz ceļiem brida pa ūdeni un ķemmēja visu līdz pat seklajam dibenam, pēc stundas jau bija sazvejots vesels spainis krevešu. Tad aiz klintīm, kur ugunskurā sprakšķēja un dūmoja krastā savāktie sausie koki, atskanēja Florijas aicinošais sauciens. Viņi devās turp. Uz klints gludā izciļņa bija izklāts balts, malās ar ar apaļiem marmora akmentiņiem nostiprināts galdauts. Tēja jau bija uzlieta, un uz uguns čuguna katliņā vārījās ūdens.

—     Man kājas tagad būs pavisam sabeigtas, — teica Florija un pievirzīja tuvāk ugunij nozilējušās kāju pēdas. Pēc tam viņa pamāja uz krevetēm un piebilda: — Met iekšā, diezgan tās apjūsmotas.

—      Kādas šausmas, — nomurmināja Dženija, kad lēkājošā aukstā masa pazuda verdošajā ūdenī. — Nabadzītes!

—    Viņas taču neko nejūt, — apgalvoja Ernijs. — Viņām nav nervu kā mums. Vai es pareizi stāstu, mister Desmond?

Stīvens uzmanīgi vēroja Dženiju un tik tikko sadzirdēja jautājumu. Dženija ar tīkliņiem uz pleca aizdomājusies stāvēja, nedaudz paliekusies uz priekšu, plaši izvērsusi basās kājas. Maza auguma, stipra, ar jūras sāļā vēja un smilšu appūstiem vaigiem, zilganmelniem izjukušiem matiem, atspraustos brunčos, zem kuriem bija saskatāmi sniegbalti apakšsvārki ar mežģīņu maliņām, un blūzē ar uzrotītām piedurknēm un pavērtu uz kiūtīm, viņa kā skaidri redzams siluets iezīmējās uz skumīgā, parastā rieta fona. Stīvenam līdzi nebija ne zīmuļa, ne papīra, bet mākslinieka radošā iecere pašreiz ierunājās tik spēcīgi, ka viņš nodomāja: "Mans Dievs, ja es tagad varētu viņu uzgleznot, atveidot šos spilgti sarkanos un zilos toņus, šo tumši drūmo debesjumu!…"

Tēja bija stipra, tik tumša kā pārcepusies gaļa, tā dedzināja, jo ūdens iādījās tikko vārīts. Florija neatlaidās, iekams visi nebija izdzēruši pa krūzei, "citādi iekšā viss sastindzis". Tad viņa paskatījās uz Stīvenu un pasniedza moluskus, un, kad viņš tos nogaršoja, ievērojusi pārsteigumu viņa sejā, daudznozīmīgi savilka lūpas.

—    Nedomājāt, ka tie ir tik garšīgi, ko? — viņa smīnot vaicāja. — Arī šķidrumu vajag izdzert.

—    Vai nu austeres var šiem līdzināties! — piezīmēja Ernijs un piekrāva sev pilnu šķīvi.

Moluski bija brīnišķīgi, katrs atradās baltā pavērtā gliemežnīcā, maigs, sāļš, īsta jūras delikatese, kas saglabājusi visu okeāna aromātu, iespējams, ka tie bija pasaulē pirmie radījumi.

Tad nāca krevešu kārta — tās viņi ēda tieši no katliņa, piekožot lielas, biezas maizes šķēles, apziestas ar lauku sviestu; — sulīgas, maigi rozā, sirpjveidīgas, tās viegli atdalījās no čaulām. Pēc tam atkal dzēra tēju. Mielastu noslēdza biezpienmaizes, ko iepriekšējā vakarā bija izcepusi Dženija. Visi klusēja, dzirdēt varēja vienīgi, kā ritmiski paklusu švīkst uz krastu plūstošais paisums. Acīmredzot nevienam negribējās kustēties. Visā ķermenī Stīvens juta dīvainu, taču patīkamu nogurumu un vēroja, kā vēl gaišajās debesīs pamazām aug bāls mēness, un no visas sirds vēlējās šo brīnumaino mirkli paildzināt. Beidzot Florija sarosījās:

— Kļūst tumšs. Laiks doties mājup.

Viņi savāca mielasta atliekas, iejūdza poniju rateļos, iededza pie ilkss piestiprināto lukturīti, un Florija ar Erniju apsēdās uz priekšējā sēdekļa. Jau ieņēmis savu vietu ratos, Stīvens pasniedza roku un palīdzēja Dženijai uzrāpties uz aizmugures sēdekļa sev blakus. Cieši saspiedis viņas pirkstus, viņš lika tai pievirzīties tuvāk. Šis vienkāršais žests atgādināja pērkona grāvienu — ar tādu spēku Stīvena dvēselē pēkšņi atmodās jūtas, kas bija briedušas visu dienu,— paspiežot viņas silto, sauso roku, viņš izjuta neizsakāmu laimi. Stīvenu pārņēma reibinoša jūsma, un sirds pēkšņi tik negaidīti un vētraini sāka dauzīties, ka viņš nespēja izteikt ne vārda.

Ernijs satvēra grožus, un ponijs uzņēma riksi. Uz aizmugures sēdekļa bija nolikts grozs ar lomu, un Dženijai ar Stīvenu vajadzēja cieši saspiesties. No viņas siltā gurna un rokas pieskāriena pa Stīvena augumu tekalēja skudriņas. Cik gadu jau pagājis, kopš viņa nelaimīgās aizraušanās ar Emmiju Bertelo, bet neviena sieviete nebija viņā modinājusi vēlmes. Šīs jūtas viņā bija mirušas, varbūt ka viņš ar pašdisciplīnu tās iznīcināja, jo bija nolēmis neprecēties. Taču tagad viņš nespētu ne par kādiem pasaules labumiem pateikt kaut sakarīgu vārdu! Kāda tvīksme pēkšņi viņu pārņēmusi, viņš domāja. Varbūt arī viņa sajūt to pašu? Ari viņa bija dīvaini klusa un, liekas, pārāk atturīga. Bet šīs liesmas, kas ik reizes viņu apsvilināja, kad tumsā viņu kājas saskārās, — šis ugunsgrēks viņa asinīs? Bet varbūt ari viņas?

Pilsēta ceļiniekus sagaidīja ar lukturu mirdzumu un atspulgu piestātnes eļļainajā ūdenī. Krastmalā Florija prozaiski iesaucās:

—    Ak, šīs krevetes — kā gan pēc tām gribas dzert! Vai mēs nevarētu "Delfīnā" iemalkot kādu kausiņu alus?

—      Lai notiek, — teica Emijs. — Bet es iedzeršu minerālūdeni.

—      Tādus kā tu tur neielaiž — vispirms jāsasniedz astoņpadsmit gadu vecums.

—     Bet, krustmāt Flo…

—     Nē, — stingri noteica Florija. — Es pavisam biju piemirsusi tevi. Vajadzēs arī mums paciesties līdz mājām.

Viņi bija aizbraukuši pa krastmalu līdz galam, kur atradās stallis, — Emijs nedaudz aizvainotā pašapziņā lūdza Dženiju uzkavēties, kamēr viņš izjūdz poniju, bet Florija kopā ar Stīvenu devās uz veikalu. Viņi lēnām gāja pa piekrasti, un Stīvens, kaut ari bija saviļņots, juta ceļa biedrenes pētīgos skatienus.

—    Mēs labi pavadījām dieniņu, — viņa teica, lai kaut kādi aizsāktu sarunu.

Stīvens kaut ko piekrītoši nomurmināja.

—      Dženija mums ir tik laba, — bez kāda iegansta turpināja Florija. — Un nav muļķe… bet ļoti vienkārša dvēsele. Strādā kā zirgs… neiet jau viņai viegli. Bet cik sirsnīga! Es ļoti ceru, ka viņa atradīs sev labu, kāitīgu puisi… Es nevēlētos, ka viņa nošauj greizi. Viņai ir vajadzīgs vīrs ar pastāvīgu un pieklājīgu atalgojumu, turklāt ari rūpīgs.

Iestājās klusums. Pēc tam Florija atkal atsāka runāt savā bezkaislīgajā tonī, it kā skaļi domādama:

—     Piemēram, pie mums šeit ir viens puisis Houkinss, viņam pieder jauna zvejnieku tralera pajas — bez kādiem jokiem. Iespējams, mēs būtu viņu satikuši, ja iegrieztos "Delfīnā". Draudzīgs puisis. Redzi, viņam mūsu Dženija ļoti patīk.

Stīvens klusēja, viņš nezināja, ko teikt. Kaut arī runas tonis bija vienaldzīgs, tomēr varēja saprast, ka Florija to nesaka veltīgi. Bija pilnīgi skaidrs, uz ko viņa tēmē, un ari iebilst tur neko nevarēja.

Viņi pacēlās pa mūra kāpnēm un iegāja mājā. Virtuvē Florija pievērsās Stīvenam un nedabiski jautrā tonī, kas vēl lieku reizi liecināja, ka viss iepriekšējais nebija teikts bez nolūka, ierosināja:

—     Kā' būtu ar sendviču? Vai varbūt malku alus?

Nē, viņš nevarēja palikt šeit un sagaidīt Dženiju šajā

māksloti draudzīgajā gaisotnē. Stīvens samocīti pasmaidīja.

—     Esmu diezgan noguris, tādēļ man labāk atgulties. Ar labunakti, Florij.

Viņš iegāja savā istabā, aizvēra durvis un ilgi, pretrunīgu jūtu plosīts, domās iegrimis, stāvēja, tad pilnīgi neapzināti sniedzās pēc albuma — noteikti jāuzzīmē šī aina pludmalē, iekams tā nav izzudusi no atmiņas. Apmēram stundu strādājis, viņš bija uzzīmējis vairākas skices pastelī, taču neviena no tām viņu neapmierināja; izmisis viņš atmeta ar roku, atgrūda albumu un sāka izģērbties.

Apgūlies gultā, viņš izslēdza gaismu un izstiepās vēsajos palagos. Pa plaši atvērto, neredzamā mēness apgaismoto logu baloja debess stūrītis, kurā mierīgi un, šķita, pavisam tuvu mirgoja Sīriuss. Stīvena dvēselē tomēr nevaldīja miers. Pēc veselīgajā jūras vējā pavadītās dienas viņa ķermenis dega kā ugunī.

Drīz vien blakusistabā atskanēja soļi, un caur plāno šķērssienu Stīvens izdzirda, kā, klusu sačukstēdamās, pirms naktsmiera kustas divas sievietes. Stīvens ātri ar spilvenu apklāja galvu. Tomēr, ja ari viņš spēja apslāpēt skaņas un nedzirdēt, kā Dženija izģērbjas — kā sprakšķ korsete, plīkšķ no zeķes atpogāta gumija, kā klaudz kurpju papēži, izkāpjot no apakšsvārkiem, — tad apziņā iespiedusies aina kā zīmējums uz venēciešu stikla, kurā rieta debess fonā dīvainā veidā sajaucās vējš, jūra un smiltis, tik viegli neizgaisa no atmiņas. Beidzot Stīvena domas sāka jukt un, svaiga gaisa apreibināts, viņš iemiga.

15. nodala

i

Divas nedēļas ilgais Stīvena uzturēšanās laiks Mārgitā beidzās sestdien, tātad pēc trim dienām būs jāaizbrauc. Stīvens cerēja, ka šo īso laiciņu ar stingru apņemšanos viņam izdosies nodzīvot bez muļķībām. Viņš nolēma pastrādāt — uzgleznot dažas jūras ainavas. Ceturtdien viņš paņēma paciņu iedzeltena krēmkrāsas papīra, kādu bija atradis otršķirīgā veikaliņā netālu no piekrastes, un devās uz ostu. Strādāt viņš sāka ar guaša krāsām — uzzīmēja zvejnieku laivu virkni piestātnē, pēc tam tīklu ietvara divus zvejas tralerus, tīkli bija uzmesti žāvēties uz vēju ārdētiem koka žuburiem. Tomēr viņam trūka iedvesmas, un, darbu vēl nepabeidzis, jau zināja, ka tas nav gaumīgāks par Ziemsvētku kalendāra ievietotām bildītēm. Sabojājis jau divas dārgā papīra lapas, viņš sašļucis vilkās uz "Delfīnu", kur, stūrītī apsēdies, ieturēja brokastis ar maizi un sieru, piedzerdams pinti parastā alus uz pusēm ar vīģu alu.

Darbs labāk neveicās arī dienas otrajā pusē — likās, saule ar mākoņiem spēlē paslēpes, tādēļ Stīvens nepaguva notvert gaismas mainīgās rotaļas ūdenī, bet, kad viņš jau ceturto reizi sāka etīdi pārveidot, traleri pēkšņi pacēla enkuru un pukšķēdami devās uz ostas izeju — kompozīcijā radās tukšums, kas atgādināja muti ar izrautiem priekšzobiem. Stīvens neapmierināts piecēlās. Uz veikaliņu viņš tomēr negāja, bet, paņēmis papīrus padusē, rokas kabatā sabāzis, uzmeta kūkumu un devās klaiņot pa pilsētu. Lai kavētu laiku, viņš apskatīja veikalu skatlogus, kuros bija sabāztas kuģu apgādnieku, zvejas rīku un tauvu pārdevēju, kā ari petrolejas motoru tirgoņu preces.

Vai tiešām viņš ir iemīlējies? Šī doma Stīvenam likās tik neprātīga, ka viņš tūlīt centās to izmest no galvas — viņam taču ir jau trīsdesmit gadu, un, kaut arī tagad viņš jūtas labi, tomēr tas ir pagaidu stāvoklis, jo plaušas reizēm atgādina par sevi; radi ir pilnīgi no viņa novērsušies, kabatas tukšas, un viņš uz mūžiem saistīts ar šo postošo mīlnieci — glezniecību. Bet Dženija?… Arī viņa nav skuķē, kaut izskatās ļoti jauna, — viņa ir sieviete no strādnieku vides, gadu pietiekami daudz, maza auguma, sārtvaidze, pilnīgi neizglītota, par glezniecību nezina vairāk kā kāds mežonis un turklāt ar šausmīgu gaumi, izvēloties cepures. Vai gan Florija neatlaidīgi un taktiski nelika viņam saprast, lai viņš necer uz Dženiju? Tātad veselā saprāta dēļ jāizmet no galvas uzmācīgās domas. Tomēr loģika nelīdzēja, viņš sevi nespēja pārvarēt.

Sašutumā Stīvens paātrināja soli un devās tālāk gar jūras krastu. Kad viņš atradās jau pašā bulvāra centrā pie "Grand Hotel", pa virpuļdurvīm iznāca cilvēks ar melnu kvadrātveida čemodāniņu rokās, galvā bija katliņš un mugurā panēsāts mētelis ar samta apkakli, un devās viņš tieši uz Stīvena pusi. Kaut kas viņa stāvā, raksturīgajā plecu šūpošanā likās Stīvenam pazīstams. Un patiesi, kad viņš bija jau pietiekami tuvu, viņi viens otru tūlīt pazina.

—     Velns lai parauj, tas taču ir Desmonds! Cik negaidīti! Priecājos, vecīt, tevi redzēt!

Tas bija Harijs česters. Viņš satvēra Stīvena roku un spēcīgi to sakratīja, vētraini pauzdams savu prieku, un bezgala brīnījās par to, cik maza ir pasaule un cik patīkams gadījums viņus savedis kopā.

—    Es biju iegājis "Grand" iedzert kādu glāzīti, gribēju iemalkot vēl, bet pārdomāju. Un, ja tā nenotiktu, ne par ko nebūtu tevi saticis. Liktenis, vecīt. Citu neko te nevar sacīt.

Kopš viņu pēdējās tikšanās reizes Česters bija kļuvis tuklāks, uz kakla viņam bija izveidojušās tauku krokas, bet šaurie, no rūtainā auduma šūtie sportiska piegriezuma svārki nespēja noslēpt apaļo vēderiņu. Viņa seja vēl aizvien bija skaista, tomēr kļuvusi raupjāka, kaut skatiens joprojām atklāts, tomēr ļoti izvairīgs, un tas nevarēja neizraisīt aizdomas pat tam, kurš viņu nepazina.

—    Ieiesim uz mirkli, es gribu ar tevi iedzert.

Viņi iegāja hoteļa bārā; Česters uzsmaidīja bārmenei, ar pierastu kustību uzlika kāju uz vara palodas un atbīdīja katliņu pakausī.

—     Ko mēs ņemsim? Pa krūzei alu? Mati — skotu viskiju ar nedaudz sodas ūdens.

—    Kas tevi ir atvedis uz Margitu? — beidzot jautāja Stīvens, kad viņam izdevās iespraust kādu vārdu.

—     Darīšanas, manu zēn. Dienvidpiekraste ir mana vājība. Es šeit dzīvoju visos hoteļos pēc kārtas.

—    Tu vairs neglezno?

—    Ak Kungs, protams! Jau labi sen. Cilvēka darbībā agri vai vēlu sākas uzplūdi… To savā laikā teicis jau Šekspīrs, vecīt… Man ir darbs… turklāt ne slikts, velns lai parauj… — Viņš šo pasaciņu klāstīja, bezrūpīgi smaidīdams, glaudot neskūto zodu. — Ieviešu higiēnu.

—    Kādā veidā?

—      Pārdodu ziepes, vecīt… Brāļu Glaksteinu firmas ziepes. Velnišķīgi laba firma. Esmu pie viņiem pamatīgi noenkurojies. Patiesībā domāju kļūt par kompanjonu. — Viņš sakārtoja gaišzilo svītroto kaklasaiti, kas, kā tikko ievēroja Stīvens, liecināja, ka Harija dzīvē notikušas pozitīvas pārmaiņas: tā bija ītonas koledžas kaklasaite. — Darbs — tīrā izklaide. Man taču patīk ceļot.

Iestājās klusums. Cestera jautrība, vētrainais prieks par tikšanos ar vecu draugu nespēja noslēpt, ka viņa acu kaktiņos iegulušas grumbas un viņa pievilcība, tāpat kā viņa mēteļa samta apkakle, ir mazliet apdilusi. Viņam kā cilvēkam, kas cīnās par savas tautas higiēnu, pirkstu nagi bija pārāk netīri.

—    Vai kaut ko esi dzirdējis par Lambertu? — pēc klusuma brīža jautāja Stīvens.

—    Par Filipu? — Cestera sejā parādījās ļaunu vēstoša izteiksme. — Viņš piedzīvoja pilnīgu krahu. Elīza taču no viņa aizgāja. Aizbrauca ar austrāliešu virsnieku, kas bija atgriezies no frontes. Bet Filips zīmē tapetes kādai panīkušai Šantiljī firmai — tas ir pēdējais, ko es par viņu esmu dzirdējis. — Viņš apklusa un pašūpoja galvu. — Par Emmiju… tu, protams, zini?

—    Nē.

—    Dievs ar tevi, vecīt! Vai tad tu avīzes nelasi? Apmēram pusgadu pēc tavas aizbraukšanas viņa reiz, kā parasti, uzkāpa zem kupola, lai izpildītu savu atrakciju. Izmeklēšanā pēc tam noskaidrojās, ka tramplīns bijis mitrs un slikti apgaismots, bet pirms tam Emmija bija kaut kur ieturējusi vakariņas, un, pēc manas dziļākās pārliecības, jūra viņai bija tikai līdz ceļiem. Vārdu sakot, viņa nepareizi startēja, zaudēja līdzsvaru, apmeta kūleni, krita un salauza mugurkaulu.

Stīvens klusēja. Viņš zināja, kā Česters prot melot, bet šoreiz nešaubījās, ka tā bijusi patiesība. Tiesa, ziņa par Emmijas bojāeju Stīvenu satrieca, taču tajā pašā laikā viņš šo vēsti uztvēra bezkaislīgi, it kā tā viņu pašu nemaz neskartu, bet nozīmētu tikai kāda sen aizsākta notikuma noslēgumu, notikuma, kam tagad viņa dzīvē nav vairs nekādas nozīmes. Un, starp citu, Stīvenam nebija laika pat padomāt, jo česters atkal sāka stāstīt par sevi — šoreiz viņa pļāpāšana, liekas, nebija meli, bet drīzāk gan nekauņas pašapmāns — uzšķaudījis tam, ka ir tikai sīks komivojažieris, kas pelnās ar komisijas naudām, aizmirsis no draugiem izlūgtās vīna glāzes, nakšņošanu lētās viesnīcās, to, ka viņš jau desmitiem reižu bija padzīts no darba, Česters ar tādu pārliecības spēku stāstīja, ka klausītājs gandriz vai noticēja viņa tiesībām nēsāt senas augstmaņu koledžas kaklasaiti kā dzīvē sasniegto vislielāko panākumu simbolu. Izņemot dažus pavirši uzdotus jautājumus, bija pilnīgi skaidri redzams, ka Česteram Stīvena dzīve nemaz neinteresē. Patiesi, šajā vieglprātīgajā šarlatānā, kas nekad ne uz mirkli nezaudēja dūšu un neiedziļinājās īstenības rūgtajās dzelmēs, bija kaut kas gandriz vai varonīgs, apbrīnas vērts. Bet tad pēkšņi viņš paraudzījās pulkstenī virs bāra letes un negaidot pārtrauca savu plātīšanos.

— Mans Dievs! — viņš iesaucās. — Jau pusseptiņi! Pēc septiņām minūtēm atiet mans vilciens uz Folkstonu. Jāskrien. Paliec sveiks, vecīt! Ļoti priecājos, ka tevi satiku. Pateicos par uzcienāšanu. — Un, vēl vairāk pavirzījis uz auss katliņu, viņš paspieda Stīvenam roku, pamāja bārmenei un, šūpodams melno čemodāniņu ar ziepju paraugiem, devās uz durvīm.

Stīvens automātiski norēķinājās un jau tumsā izgāja krastmalā. Šī nejaušā tikšanās atjaunoja viņa atmiņas par pirmajiem gadiem Francijā un, kaut arī tās zuda, lika vienīgi vēl asāk izjust savas pašreizējās dzīves priekšrocības, parādīja, kādi ļaudis toreiz viņu ielenca. Pēc lētās Čestera plātīšanās tik patīkami bija atcerēties 49. nama siltās virtuves omulību. Bez svārstīšanās viņš neparasti apņēmīgi kāpa augšup pa lieveni.

Virtuvē pie galda sēdēja Ernijs, savukārt Dženija rīkojās pie plīts.

—     Paldies Dievam! — viņa priecīgi apsveica Stīvenu. — Es vēl aizvien nenoņemu no plīts jūsu vakariņas un baidos, ka tās var apkalst. Mēs paēdām jau pirms pusstundas.

Šī laipnīgā sagaidīšana, spilgtā gaisma vienkāršajā istabiņā Stīvenam šķita īsta laimība. Viņš apsēdās blakus Ernijam, kurš cītīgi pētīja iknedēļas žurnālu "Humora dzirkstis".

Atvērusi cepeškrāsns durtiņas, Dženija ar trauku dvieli no tās izņēma dziļā pannā uzsildītu kartupeļu pīrāgu ar gaļu un lika to galdā, ko tikai līdz pusei sedza galdauts.

—     Uzmanīgāk, tā ir karsta. Ernij, atvirzies ar visām savām pārgudribām.

Stīvens apsēdās un sāka ēst — pīrāgs bija svaigs un aromātisks ar biezu brūngani apceptu kartupeļu garoziņu, — bet Dženija apsēdās iepretim un nevarēja vien nopriecāties par viņa apetīti.

—    Vai jūs strādājāt?

—     Mēģināju… pēc tam klaiņoju pa ostu.

—    Ari tas ir labi. Šeit jūs esat kļuvis krietni veselāks.

—     Es, Dženij, esmu tagad pavisam cits cilvēks. Un tas, — vienīgi pateicoties jums.

—    Vai nu tā ir? Pagaršojiet šo marinēto sīpolu. Florija beidzot ir dabūjusi atļauju. Tas stulbais padomnieks tomēr ir padevies.

—     Man prieks to dzirdēt.

—      Viņa atgriezās četros un atlaida mani no veikala uz visu vakaru. Tāpēc es varēju uzkāpt augšā un izcept jums pīrāgu. Vai garšo?

Atbildes vieta viņš pasniedza šķīvi un lūdza uzlikt vēl gabalu. .

—    Es pēc tam palīdzēšu jums nomazgāt traukus.

—     Bet nav jau nekā ko mazgāt. Viens jūsu šķīvis. Mirkļa darbs.

Kamēr Dženija nokopa galdu, Stīvens iegāja savā istabā, nomazgājās un pēc tam atgriezās virtuvē. Dženija tikko beidza slaucīt traukus — no viņas rokām vēl garoja tvaiks — un kāra izgriezto dvieli pie plītsmalas. Viņas skatienu saistīja Ernija ķiķināšanās.

—   Tev, Ernij, prāts izmežģīsies, ja tu tik daudz lasīsi. Ko šodien raksta par vientiesīgo Villiju?

—   Pilnīgi vēders sāp no smiekliem. Es tīšām lasu lēni, lai pietiktu ilgākam laikm.

—    Bet man šķita, ka tu gribi iet uz kino.

—     Es? Neesmu par to pat domājis. Šonedēļ nerāda kovbojfdmas.

Iestājās klusums. Stīvenam, kurš, rokas sabāzis kabatās, sēdēja uz galda malas, pēkšņi ienāca prātā ideja:

—    Bet vai jūs, Dženij, vēlētos aiziet uz kino?

Viņa pasmaidīja, taču noraidoši pagrozīja galvu.

—    Nu, iesim!

—    Es patiešām ne visai cienu kinematogrāfu. Turklāt tik jaukā vakarā. — Viņa paskatījās pa logu. — Paraugieties, kāds skaistums. Debesis tik skaidras, un gaiss tik silts.

Sekodams viņas skatienam, Stīvens ieraudzīja pilnmēness sidrabaino disku mirdzam virs ostas. Dženijas noskaņojums pārņēma arī viņu, viņš teica:

—    Tad iesim pastaigāties.

Viņa atplauka, varēja redzēt, ka šis priekšlikums viņai patika.

—   Tas nebūtu slikti — pastaigāties pēc telpās pavadītas dienas. Es būšu gatava vienā mirklī, tikai uzraušu mēteli.

Gaidīt nācās ne ilgāk par minūti. Dženija palūdza Ernijam, kurš diezin vai sadzirdēja kaut vārdu no viņas teiktā, uzraudzīt krāsni un pateikt krustmātei Florijai, ka viņa atgriezīsies pēc pusstundas; tad Stīvena pavadībā viņa nokāpa lejā un pa krastmalu devās uz bulvāri. Nakts bija brīnišķīga — silta, skaidra; mēness lēja gaismu mirdzošo zvaigžņu vidū, Piena Ceļš virmoja sudrabā. Kad viņi gāja gar "Delfīnu", Stīvens jautājoši palūkojās Dženijā:

—    Nevēlaties uzkost?

Viņa atkal noraidoši papurināja galvu:

—    Nekādā ziņā tagad nespētu ne dzert, ne ēst. Ārā ir tik labi. Tāds mēness… un zvaigznes.

Un patiešām, kad viņi iznāca bulvāri, lukturu virkne salīdzinājumā ar zvaigžņu dimantu klaidu šķita tikai bāls atdarinājums. Uz soliņiem roku rokā nekustīgi sēdēja pārīši, it kā šī burvju gaisma būtu tos apžilbinājusi un apbūrusi. Jūra vizēja zibšņu rotaļās, atgādinādama milzu čūskas mestos lokus. Stīvenam likās, ka viņi pārāk ātri ir nonākuši līdz esplanādes galam, viņam tik ļoti negribējās šos brīnišķīgos mirkļus zaudēt, un tādēļ viņš nedroši ierosināja:

—    Pašreiz ir ļoti gaišs, varbūt pastaigāsimies pa pludmali?

Dženija neiebilda, un, kad viņi bija nogājuši smilšainajā pludmalē, kas bēguma dēļ rādījās kļuvusi vēl plašāka, Stīvens, it kā skaļi domājot, izmeta:

—    Bet zināt, Dženij, mēs divatā pastaigājamies pirmo reizi.

—     Dīvaini! — Viņa, nedaudz samulsusi, iesmējās. — Ko tur var darīt. Tā nu ir iznācis.

—     Un tomēr es jūtos tā, it kā būtu jūs pazinis jau visu mūžu.

Beidzot viņš bija pateicis šos vārdus — atzinies, ka ir labi būt kopā ar viņu. Dženija neatbildēja. Un, tā klusējot, viņi ilgi soļoja pa cieto, gludo smilti, kurā kā kritušas zvaigznes mirdzinājās daļēji izskalotie gliemežvāki. Pilsēta, ietīta spocīgā gaismā, aiz viņiem arvien vairāk attālinājās, tuksnesīgajā piekrastē viņi bija pilnīgi vieni.

Viņi jau bija aizgājuši pārāk tālu, un Stīvens atskārta, ka nu jau būtu jāgriežas atpakaļ. Bet tik ļoti negribējās doties atpakaļ. Un viņš ierosināja:

—        Pasēdēsim nedaudz un patīksminasimies par mēnesi. .

Viņi atrada kāpās nelielu, ar cietu zāli apaugušu ieplaku, kur varēja patverties no vēja, — no turienes bija labi redzams viss mirdzošais debesjums un klusi elpojošā jūra.

—    Jums vajadzēja paņemt mēteli, — teica Dženija. — Te var būt mitrs. Sēdieties uz manējā. Šajā gadalaikā Mārgitā ir tik labi.

—     Man te viss tā iepaticies.

Abi klusēja.

—    Jūs laikam esat jau nolēmis, ko darīsiet turpmāk?

—     M-m… zināmā mērā.

Viņa noraudzījās uz viņu, tās skatiens bija vērsts tālumā.

—    Man negribas būt uzmācīgai, ser, un jums jāsaprot, ka es tā runāju ne jau naudas dēļ, taču ceru, ka jūs vēl padzīvosiet pie manis. Jūs taču gatavojāties gleznot upi. Es jūtos mierīgāk, ja mājās ir tādi iemītnieki kā jūs un kapteinis Teplijs.

—     Man arī pašam gribētos uzkavēties pie jums, bet pienācis laiks atkal doties ceļā.

—     Kā gan jūs dzīvojat! Bailes pat iedomāties — vientulis klaiņojat no vienas vietas uz otru, nav tāda, kas par jums parūpētos. — Viņas balsī skanēja nemākslotas skumjas. — Vai patiešām jums ir jābrauc?

Viņš neatbildēja. Viņa sēdēja cieši blakus — dzīva un silta, un viņas tuvums padarīja vai traku. Viņā uzbangoja kaisles vilnis. Nespēdams vairs pretoties iekārei, viņš pabāza roku zem Dženijas mēteļa un aptvēra viņu ap vidu. Viņa pēkšņi apklusa, un varēja sajust, kā saspringa viņas augums.

—    Ser, nevajag, — viņa nočukstēja.

—     Visu svēto dēļ nesauc mani par seru, Dženij. — Viņš ar grūtībām izteica šos vārdus. Un pēkšņi aizrautīgi un cieši viņu noskūpstīja. Viņas lūpas bija mīkstas un sausas, vēja appūstas un sasilušas kā plūmes saulē. Pārsteigumā Dženija liecās atpakaļ un, zaudējusi līdzsvaru.

nokrita uz muguras. Viņa gulēja smiltīs un šai mirklī šķita gluži neaizsargāta. Viņa lūkojās debesīs, un acīs tai atspoguļojās mēness.

Stīvena sirds izmisīgi dauzījās — nekad vēl līdz šim viņš nebija izjutis tādu nepārvaramu vēlēšanos viņu iegūt. Viss, kas viņam līdz šim bija zināms — ātri gaistošās jūtas attiecībās ar Klēru, nesaprotamā tieksme tuvoties Emmijai, — nobālēja šīs saldās tvīksmes priekšā. Viņš sevi bija uzskatījis par dīvainu, nedabisku būtni, kurai uz mūžu liegta pretmīla. Tas viss bija meli. Viņš nogūlās blakus Dženijai un, maigi iebāzis roku viņas kleitas dziļajā izgriezumā, sajuta savā plaukstā mīkstu krūti. Vētraina asins plūsma krūtis padarīja vēl karstākas par viņas lūpām, tās drebēja viņa saujā kā notverts putns. Viņš tās maigi glāstīja, bet no viņa rokas kustībām atpogājās Dženijas krūšturis, drudžaini elpodams, viņš pieglauda vaigu mīkstajai, baltajai ādai, it kā lūgdamies sevi pažēlot un paglāstīt. "Mans Dievs," viņš nodomāja, "lūk, to es tik ļoti alku un meklēju, uz to tik ļoti tiecos! Lūk, te — izveseļošanās, mūžīgā likteņupe Lēte — nolikt galvu uz mīkstām sievietes krūtīm un aizmirsties draudzenes skavās."

Viņš sajuta Dženijas trīsas un viņas auguma padevīgumu, un prieks viņu apsvilināja. Atspiedies uz elkoņa, kaisles pārņemts, bet, nolēmis pilnīgi pārdzīvot gaidāmā piepildījuma prelūdiju, viņš paskatījās Dženijā — aizvērtām acīm viņa satraukti elpoja, un viņas seja šķita pavisam maza, it kā krampjaini savilkta, no skropstām pāri vaigiem bija iegūlusies ēna. Kad atkal viņš pieplaka viņas lūpām, viņa kaislīgi atbildēja skūpstam, tad nodrebēja un pēdējā veltīgajā mēģinājumā novērst neizbēgamo atvirzīja galvu.

— Nē… tas nav labi, — viņa čukstēja. — Tieši tādā naktī!

Atbildes vietā viņš vēl ciešāk viņu pieglauda sev. Tad viņa pacēla rokas un apvija tās viņam ap kaklu. Viņas lūpas, gaidot skūpstu, pavērās. Zeme sagrīļojās, mēness kaut kur aizripoja. Sākās mirklis, nenovēršams kā nāve.

Pēc tam — miers, siltums un klusēšana… ilgs klusums, kamēr viņi nekustīgi gulēja viens otra skavās.

Beidz6t pa viņas vaigu lēni noritēja asara un uzpilēja viņam uz vaiga. Viņš pacēla galvu, kura atdusējās uz viņas pleca, un ieskatījās viņai acīs.

—    Kas noticis, Dženij?

Viņa pieglauda seju Stīvena krūtīm, un viņas kautrības pārņemtā, pieklusinātā balss tik tikko bija dzirdama:

—     Man jau otrreiz dzīvē tā iznāk. Bet tagad es pat nevaru par to vainot viskiju.

—     Taču tu nenožēlo to, kas noticis? Tu taču mani mīli?

—     Mīlu, jūs taču zināt, ka mīlu! — Un viņa atkal viņam pieglaudās. — Visu mūžu esmu mīlējusi. Visu mūžu… no pirmās dienas. Pat būdama kopā ar Alfu, domāju par jums. Man, protams, nevajadzēja tā domāt un tagad ari… Nu ko, esmu to pelnījusi… tā taču nekad pie vīra neiziešu.

Viņš ar grūtībām atturējās neiesmējies. Saņēmis viņas smiltīm aplipušo aso mazo roku, viņš to cieši saspieda.

—     Neuztraucies, Dženij. Ja tev nekas nav pretim, mēs jau rīt mērijā salaulāsimies. Tagad mēs esam saistīti uz mūžu — gan priekos, gan bēdās.

PIEKTĀ DAĻA

..

1. nodala

?

Kādā 1928. gada rudens rītā Stīvens pamodās, iekams vissīkākais gaismas stariņš bija ielauzies guļamistabas tumsā Keiblstrītas mājas pirmajā stāvā ar logiem uz sētas pusi. Neilgu laiciņu viņš gulēja nekustīgi, sajuzdams blakus sievas stingro augumu, klausījās viņas vienmērīgajā elpā; tad, cenzdamies viņu neuzmodināt, klusi izslīdēja no gultas, tumsā sameklēja uz krēsla noliktās drēbes un sāka ģērbties: uzvilka flaneļa vesti, sarža bikses un biezu vilnas svīteri, ko Dženija bija viņam uzadījusi. Gaitenī viņš izgāja zeķēs un trīs reizes skaļi pieklauvēja pie Džo Teplija durvīm, pēc tam devās uz virtuvi.

Tējkanna jau bija piepildīta, un gāze zem tās viegli uzliesmoja. Ari galds, kā parasti, bija jau klāts. Pēc desmit minūtēm Stīvenam pievienojās kapteinis, viņi kopīgi sāka ieturēt brokastis — galdā atradās karsta tēja, maize ar svaigu sviestu un cīsiņi. Ēda viņi klusēdami, un tikai īsi pirms pašām brokastu beigām Teplijs piezīmēja:

—    Šodien pūš rietumu vējš.

Stīvens pamāja un pieliecās večukam pie pašas auss:

—    Noteikti ir jāpastrādā, iekams mākoņi nav izklīduši.

—     Šodien varam gaidīt viļņus, cerēsim, ka stūre izturēs. Es pavisam esmu aizmirsis, kā ar to tikt galā.

—    Jums traucē radikulīts.

—     Nu, nepavisam: es varu jebkurā bridī sēsties pie airiem.

Stīvens piecēlās, ielēja tasi tējas un aiznesa to uz guļamistabu; pārlicis pāri apakštasīti, viņš nolika trauku uz galdiņa pie gultas — dažreiz Dženija pamostas, kad viņi iet prom un aizcērt durvis. Pēc tam viņš atgriezās virtuvē, uzvilka zābakus un pārmetoši palūkojās Teplijā, kurš aiz'smēķēja pīpi.

—    Jāpasteidzas.

—    Es taču esmu gatavs.

Pēc iespējas klusu viņi aizvēra kaprīzās durvis, izgāja uz ielas un ātri aizsoļoja upes virzienā, — nekas viņus neapgrūtināja, viss vajadzīgais atradās piestātnes šķūnī.

Pēc viņu aiziešanas mājā iestājās dziļš klusums. Taču pusseptiņos iezvanījās modinātājs, Dženija pavēra acis, pamirkšķināja, ieraudzījusi blakus uz galdiņa tasīti ar tēju, paraudzīja — auksta kā ledus. Viņa pārmetoši pašūpoja galvu un piecēlās gultā sēdus. Istaba, tāpat kā iepriekš, grima pelēkā krēslā — Stīvena paša gatavotais koka molberts daļēji aizsedza gaismu. Dženija ģērbās, iebāza rokas krekla izgriezumos, kas bija tam paredzēti, uzvilka rozā vilnas bikses, visu to darīja veikli un ātri, ar neapzinātu graciozitāti par spīti smagnējam, izplūdušam stāvam — viņa nodomāja, ka Stīvens droši vien jau paguvis nokļūt Griničā pirms rītausmas.

Tūlīt viņa "ņēmās pilnā sparā post māju", kā pati mēdza izteikties, un ap astoņiem jau bija paguvusi pabrokastot, izvēdināt abu gultas veļu, iekurt uguni zem veļas katla un aiznest mis Pretai paplāti ar brokastīm. Bez ceturkšņa deviņos pastāvīgā īrniece mis Preta, kura tagad dzīvoja augšstāva istabiņā ar logiem uz sētas pusi, devās uz Stepnijas internātskolu, jo strādāja tur par sagatavošanas klases audzinātāju. Dženija apkopa māju, apklāja gultas un, paskatījusies pa sētas durvīm, apmierināta noskaidroja, ka pūš svaigs vējiņš. Bija taču pirmdiena — viņas veļas diena.

Viņa sašķiroja veļu, lielos gabalus salika vara katlā un, to darot, sāka neapzināti dziedāt. Tas nebija sevišķi daiļskanīgi, bet viņai bija jautra daba, un sevi viņa uzskatīja par laimīgu sievieti, jo liktenis lēmis mīlēt un kopt tādu neparastu cilvēku, kāds bija viņas vīrs.

Dženija viņu nesaprata un acīmredzot pilnīgi arī nekad nesapratīs. Viņa to pat nemēģināja, tikai ar maigumu un greizsirdīgu pārsteigumu vēroja pārmaiņas viņa noskaņojumā — ilgstošu klusēšanu nomainīja sajūsmas uzliesmojumi, bet pēc tam atkal iestājās atplūdi, — tas viss nebija līdzīgs viņas nosvērtībai un saprātīgai domāšanai. Viņa vienaldzīgā izturēšanās pret ēdienu, apģērbu un uzvedības nosacījumiem pārsteidza viņu, izbrīnīta viņa tikai šūpoja galvu. Iedomājieties tik, — viņa gatavo tik sātīgas brokastis, bet viņš tās aizmirst paņemt līdzi un vēlāk izsalcis skrien uz pirmo tuvāko maiznīcu, lai nopirktu gabalu maizes, salauž to un iedams aprij.

Stīvena kaislīgo pievēršanos gleznošanai viņa uzņēma gaužām iecietīgi. Tā ir džentlmeņu nodarbošanās un viņam pilnīgi atbilst, gleznojot viņš atpūšas un rod apmierinājumu, — kā teikt, "lai arī kāda, tomēr nodarbošanās". Sevišķi atzinīgi viņa vērtēja aizraušanos ar upes ainavām, jo tās Stīvenu uz ilgu laiku izvilināja no mājām un spieda uzturēties svaigā gaisā. Ja ari Dženiju kas uztrauca, — dažreiz viņa sastinga, nepabeigusi aizsākto darbu, un rūpju rieva iezagās starp uzacīm, — tad tas bija viņa veselības stāvoklis. Viņai nepatika klepus, kas negribēja mitēties un bija pārvērties par viņa pastāvīgu līdzgaitnieku. Bet Stīvens pats pat nedomāja tam pievērst uzmanību.

Tomēr šodien Dženija bija tā aizņemta ar mājas darbiem, ka neatlika laika sev par to atgādināt. Kad visa veļa bija izžauta pagalmā aiz mājas un jautri plandījās vējā, viņa sagatavoja otrās brokastis — uzcepa maizi ar sieru un nolēma palutināt sevi ar stipru tēju. Pēc tam novilka uzsvārci un apģērba labāku kleitu, paņēma groziņu un izgāja no mājas. Šodien uz vakariņām atbrauks Glini, un viņa bija nolēmusi pasniegt sautētu gaļu ar dārzeņiem. Pēc ilgas diņģēšanās ar miesnieku, nopēlusi vairākus gaļas gabalus, viņa beidzot dabūja to, ko bija gribējusi. Vēl viņa iegriezās gan bakalejas, gan piena veikalā. Pa ceļam apskatījusi vitrīnas, viņa jau savādāk, daudz uzmanīgāk painteresējās par uzvalku, kas bija izstādīts "East London Emporium" skatlogā, — jau sen viņa te bija izvēlējusies Štīvenam izejamo. Driz vien

Dženija bija atkal mājās, sāka griezt gaļu un dārzeņus. Viņa priecājās par vakarā gaidāmiem viesiem — viņai patika Anna, kuru uzskatīja par "sev līdzīgu" — ari Anna pati saimniekoja mazajā namiņā Taitstritā, kuru Glins bija nopircis pirms četriem gadiem, pēc tam kad bija kļuvis par respektējamu cilvēku un likumīgi nokārtojis savas attiecības ar Annu, viņu apprecēdams. Turklāt Dženija zināja, ka Stīvens par Ričardu vienmēr priecājas. Ja neskaita kapteini Tepliju, Glins bija viņa vienīgais draugs un vispār vienīgais cilvēks, kura dēļ Stīvens bija ar mieru traucēt savas nošķirtās dzīves vienmuļību.

Līdz šim mirklim Dženijas diena ritēja kā allaž — klusi, mierīgi, bez jebkādiem notikumiem. Bet apmēram ap diviem, tikko viņa bija posusies novākt izžuvušo veļu, pie ārdurvīm zvanīja. Pirmajā mirkli viņa nodomāja, ka tas varētu būt dienas pasts, droši vien vēstule no Mārgitas, jo pēdējā laikā Florija viņiem rakstīja regulāri, ziņoja visus jaunumus par Erniju, kurš gatavojās kļūt par advokāta mācekli.

Taču, atvērusi durvis, viņa ieraudzīja taksometru, kas pašreiz nogriezās ap stūri, bet viņas priekšā stāvēja kalsnējs, gludi skūts cilvēks diezgan apdilušā iesarkanā mētelī. Viņš pacēla platmali:

—    Vai misters Desmonds ir mājās?

—       Nē, — viņa atbildēja, uzmanīgi vērodama apmeklētāju. Tad piebilda: — Viņš atgriezīsies tikai pievakarē.

—     Bet varbūt es varu parunāt ar jums? Mans uzvārds ir Medokss. Čārlzs Medokss. Bet jūs, šķiet, būsit misis Desmonda. Es esmu, pareizāk sakot, biju jūsu vīra aģents.

Dženija vilcinājās. Viņa nebija paradusi aicināt iekšā nepazīstamus vīriešus, bet šis kungs izturējās tik vienkārši un atklāti, ka diezin vai bija pieskaitāms tiem, kas mēģina iesmērēt nevajadzīgu lietu.

—    Ienāciet, lūdzu, — viņa teica.

Nepazīstamo viņa ieveda nevainojami tīrajā un vēsajā, ar lētām mēbelēm iekārtotajā viesistabā, tās vienīgais greznojums bija pianīns un paparde podā uz loga, un nogaidoši pievērsās viesim: viņa vēl aizvien viņu vēroja aizdomīgi, kaut ari Dženiju labvēlīgi noskaņoja tā rūpība, ar kādu viesis noslaucīja zābakus kājslauķi pie durvīm.

—    Vai jūs nevēlaties tasi tējas?

—     Labprāt, ja vien tas jūs neapgrūtinās.

Bez liekas steigas viņa atnesa tēju un karstus grauzdiņus.

—    Ļoti pateicos. Iznācis būt visu dienu uz kājām, un vēl neesmu paguvis pat pabrokastot. — Iestājās klusums.

—    Bet vai jūs man nepievienosities?

—     Nē, pateicos. — Viņa diezgan sausi noraidīja tā priekšlikumu, jo nosprieda, ka šāda familiaritāte ir pilnīgi nevajadzīga. — Beidzot laiks ir uzlabojies.

—    Jā, brīnišķīga diena.

Abi atkal klusēja.

—     Misis Desmonda, — negaidīti izšķirīgā tonī ierunājās Medokss, ņemdams viņas sniegto otro tējas tasi.

—    Man jūs liekaties saprātīgi domājoša sieviete, un tādēļ es vēlētos izmantot jūsu palīdzību. Es atbraucu lūgt jūs pierunāt savu vīni, lai viņš piekristu, ka es būtu viņa vidutājs.

—     Bet jūs taču teicāt, ka esat viņa aģents.

—      Diemžēl es tikai tāds skaitos. Pēdējos astoņos gados manā galerijā nav izstādīts neviens Desmonda darbs. Tomēr es esmu pārliecināts, — viņš pievērsa Dženijai jautājošu skatienu, — ka darbnīca viņam ir pilna ar jaunām gleznām.

—    Jā, — nedaudz apjukusi, viņa pieticīgi apstiprināja.

—    Tās visas ir tur. Bet viņš negrib no tām šķirties. Tā viņš man teica. Pēc tā gadījuma viņš ir nozvērējies nekad vairs dzīvē neizstādīt nevienu savu darinājumu.

—     Tas bija sen, kopš tā laika aiztecējis jau tik daudz ūdeņu. Māksla, misis Desmonda, — viesis nedaudz paliecās uz viņas pusi, — ir īpatnēja padarīšana. Ilgus gadus tā attīstās pa taisni, bet tad pēkšņi metas kaut kur sāņus. Kādu laiku jūsu vīra darbus gandrīz nebija iespējams pārdot. Bet tagad, spriežot pēc tām ziņām, kādas esmu saņēmis no Parizes, ir pamats domāt, ka šīm gleznām atradīsies tirgus, ka tās pirks smalka, izmeklēta publika. •

Viņš cerēja, ka saimniece iepriecināti iesauksies vai būs vismaz pārsteigta. Bet viņa tikai mierīgi pasmaidīja, jo teiktie vārdi viņu nebija ne mazākā mērā pārsteiguši, vēl vairāk, to nepanāca ari nepazīstamās pilsētas pieminēšana, kurai bija tik dīvains nosaukums.

—    Nu, un kas tad ir?

—     Kā — kas ir! Bet materiālā ziņā… Tas var radīt nopietnas pārmaiņas jūsu dzīvē.

—     Mans vīrs, — šos vārdus viņa izteica ar maigu lepnumu, — mans vīrs naudai nepiešķir nekādu nozīmi, un, ja neskaita krāsu un tamlīdzīgu lietu iegādi, viņš vispār netērē nevienu grasi.

—     Tomēr pēc savas dabas viņš ir neatkarīgs cilvēks, es labi zinu, ka tas tā ir… — Medokss kādu bridi vilcinājās, bet tad savu domu arī pabeidza: — Un viņam jājūtas pazemotam… m-m… jūs mani atvainojiet… ka jūs viņu uzturat.

—     Bet viņš par to vispār nedomā, — apņēmīgi iebilda Dženija, — un ceru, ka nekad arī nedomās. — Viņa piecēlās. — Viss, kas man ir, pieder ari viņam tāpat kā man, mister Medoks, un mums diviem tā pilnīgi pietiek. Mums ir māja, par kuru viss ir nomaksāts, divi pastāvīgi īrnieki un ap trīsdesmit mārciņām, kas ieguldītas Celtniecības biedrības akcijās. Labāk dzīvot mēs vienkārši nevaram, pat ja to gribētu.

—    Un tomēr, — neatlaidīgi, kaut ari bez panākumiem viņš palika pie sava, — jūs varētu iekārtoties pavisam savādāk, ja jums būtu vairāk naudas. — Viņš aplūkoja niecīgo, drausmīgi nabadzīgo viesistabu, brīnīdamies, kā cilvēks ar gaumi un Desmonda saasināto jūtīgumu var šeit dzīvot. — Jums varētu būt plašāka māja. Pie tam esmu pārliecināts, ka jūs ļoti daudz strādājat. Jūs varētu algot sev palīdzi… labu kalponi.

Dženija aizrautīgi iesmējās, jautri, ar viņai piemītošo valdzinājumu, it kā viņš būtu pateicis ko ļoti smiekligu.

—     Es pati biju kalpone, mister Medoks, un ceru, ka ne slikta. Bez darba es būtu aiz garlaicības nomirusi. Teikšu atklāti, es nejustos laimīga, ja dzīvotu savādāk nekā pašreiz. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka mūsu dzīve nebūtu ne pusi tik lieliska.

Galīgi apjucis, Medokss skatījās viņā un izjuta aizvien lielāku cieņu pret šo sievieti, lai arī neko nebija panācis. Neglīts pulkstenis melnā marmora ietvarā uz kamīna rādīja divdesmit piecas minūtes uz trijiem.

—    Un tomēr, — viņš riskēja, — es ceru, ka jūs atļausiet ieskatīties jūsu vīra darbnīcā?

Viņas atteikums bija sevišķi pieklājīgs un taktisks. Viesa kautrīgums un viņa ne visai cienīgais izskats lika Dženijai domāt, ka šis cilvēks mēģina nopelnīt ar kaut ko ļoti nepraktisku, kas robežojas ar fantastiku, un tas viņu aizkustināja, darīja labvēlīgu.

—    Labāk būtu, ja jūs tomēr vispirms parunātu ar misteru Desmondu.

—     Es tiku runājis ar viņu. — Medoksa izskats liecināja, kādus rezultātus ir devusi šī saruna. Mirkli klusējis, viņš piecēlās un paņēma platmali. — Esiet tik laipna un pasakiet savam vīram, ka es biju šeit.

—    Protams, pateikšu. Tikai, cik noprotu, no tā nekas neiznāks, tādēļ labāk būs, ja jūs velti necerētu.

Kad viņš bija aizgājis, Dženija atgriezās virtuvē un kādu brīdi apjukusi stāvēja, tad paraustīja plecus, atmeta domas par šo viesi un gāja savākt sauso veļu.

Piecos atkal zvanīja pie ārdurvīm. Šobrīd Dženija jau bija pārģērbusies un sagatavojusies uzņemt viesus.

—      Esiet tik labi un mūs atvainojiet, — viņa teica, sasveicinādamās ar Gliniem, — bet Stīvens vēl nav atgriezies.

—     Jā, mēs atnācām drusku ātrāk. — Glins pakāra platmali un .šalli priekšnamā uz brieža ragiem. — Starp citu, vai pie jums nebija šodien atnācis kāds aģents, vārdā Medokss?

—     Bija gan atnācis, — Dženija piesardzīgi atbildēja. — Misters Čārlzs Medokss.

—     Es ceru — jūs viņam iedevāt divas, trīs Stivena gleznas?

—     Dievs pasarg, protams, nē. Kā gan es to varētu, nepajautājusi Stīvenam? — Dženija pasmaidīja. — Es tad

nevarētu visu mūžu viņam attaisnoties.

?

—    Saprotu, — teica Glins. Tad pēc mirkļa piebilda: — Nu ko, parunājieties jūs divatā, bet es ielūkošos darbnīcā.

Šķērsojis ar flīzēm izlikto virtuvi, viņš nonāca iekšējā sētā, pie vecā koka šķūnīša durvīm zem kājslauķa atrada atslēgu un iegāja mājā, kur parasti strādāja Stīvens. Ja neskaita Viktorijas laika zvilni ar salauztu atzveltni pie vienas sienas, telpa bija gluži tukša, neomulīga un auksta, jo pat netika apkurināta, toties sausa, un pa logu no ziemeļu puses ieplūda pietiekami daudz gaismas. Darbnīcas centrā uz molberta stāvēja liels nepabeigts audekls, uz kura bija attēlota upe, telpas vienā stūri kā pagadās saslietas dažāda izmēra gleznas — tās visas bija neierāmētas.

Ričards piebāza pīpi un aizsmēķēja, tad uzmanīgi apskatīja nepabeigto darbu, pēc tam nocēla gleznu no molberta un uzlika uz tā citu darbu, kuru bija paņēmis no kaktā sakrautajām. Tad apsēdās uz vecā zviļņa un ņēmās darbu pētīt. Pēc minūtēm piecām viņš gleznu nomainīja ar citu un, atkal apsēdies, iegrima pārdomu pilnā vērojumā. To viņš atkārtoja vaiīākas reizes.

Visās Glina kustībās tagad izpaudās pārdomāta mērķtiecība un briedums, kas tik ļoti atbilda šī masīvā cilvēka tēlam ar viņa lielo galvu. Piecdesmit gadu vecumā viņš vairs nebija kvēlais, neapvaldītais mākslinieks, kurš dievināja bohēmu, sacēlās pret visiem ortodoksāliem viedokļiem un nicināja autoritātes, — īsteni un pelnīti panākumi viņu bija savaldījuši vai, pareizāk sakot, mīkstinājuši viņa raksturu. Sava spēka apziņas caurstrāvotie Glina darbi, kas izcēlās ar domas neatkarību un vienlaikus ar solīdumu, tika atzīti — un pilnīgi pamatoti — par vērtīgu ieguldījumu angļu mākslā. Klaiņošanas laiki bija palikuši pagātnē, — tagad viņš bija cienījams precēts cilvēks, mājas īpašnieks Celsijā, Akadēmijas padomes loceklis, kurš pieradis pie sava stāvokļa un to iemīlējis, kaut ari tas neatbilda viņa uzskatiem. Taču tagad, aplūkojot Stīvena darbus, tik dažādus, tik drosmīgus krāsās, kas atmeta verdzisko zemošanos tradīcijām, to tēlu savdabību, perspektīvas tēlojumu, faktūras bagātumu un skaistumu (cik rūpīgi ar prasmīgu paņēmienu paslēpts kompozīcijas raupjais karkass!), tagad, aplūkojot šis nedaudz noslēpumainās gleznas, kurās bija dziļš zemteksts un vienmēr kaut kas līdz galam nepateikts, Glins juta, ka, lai arī kādas pārmaiņas viņā būtu notikušas, tomēr dvēseles dziļumos viņš tāpat kā senāk aizstāv tos, kuri saceļas pret rutīnu, tātad dumpiniekus. Šī dēļu šķūņa kaktā sakrautie audekli bija daudz labāki par viņa paša darbiem — to viņš mierīgi un bez kādas skaudības atzina: izpildījuma meistariskuma un ieceres oriģinalitātes ziņā tos varēja pielīdzināt izcilāko meistaru veikumam. Glins domās skatīja, kā Desmonds jau septiņus gadus nenoguris strādā, neviens viņu nepazīst, neviens par viņu nav dzirdējis, viņš dzīvo askētiski kā vientuļnieks, kas sevi apracis īstendas graustos; viņš atsakās no sakariem ar ārpasauli un neļauj aizdzīt rētai, viņam, protams, ir pamats justies aizvainotam, taču šāds viņa garastāvoklis ir bīstams viņam pašam. Un Glins nolēma, ka pienācis laiks rīkoties, izbeigt šo ieilgušo vientuļniecību. Patiesībā viņš bija atnācis ar jau gatavu lēmumu, — pats pa šiem gadiem viņš pratis ieņemt stabilu stāvokli, un dabiski, ka domas viņam plūda vienā noteiktā virzienā. Izeja Stīvenam var būt tikai viena — jāiegūst atzinība. Glina dzīvē tai bija svarīga nozīme. Tā var kļūt izšķiroša ari Desmonda dzīvē. Runāt par to ar Stīvenu, protams, ir bezcerīgi. Glins jau ne reizi vien to mēģinājis — viss velti. Viņš jau iepriekš bija uzzinājis par Medoksa apmeklējumu, — ar aģentu jau sen tika apspriests šis solis, un tagad, kad tā apmeklējums izrādījies nesekmīgs, saprata, ka jārīkojas pašam.

Ar sarauktu pieri viņš izšķirīgi piecēlās, paņēma gleznu, ko bija iepriekš izvēlējies — "Hempstedhlta", ietina to papīrā un apsēja ar auklu. Ar viņam neraksturīgu steigu Glins izgāja no darbnīcas, aizslēdza to un pa aizmugures durvīm izkļuva ārā. Viņam vajadzēja ne vairāk kā trīs minūtes, lai aizietu līdz ielas stūrim, bet tur, iešmaucis krodziņā "Labie nolūki", izdzēra glāzi vietējā alus un palūdza bārmeni paglabāt vīstokli līdz vakaram. Ap sešiem, neviena nemanīts, Glins atgriezās sētā un no turienes iegāja virtuvē.

Stīvens tikko bija pārradies mājās un silti apsveica draugu. Glins ar viņu sasveicinājās un negribot nodomāja, cik ļoti Stīvens ir mainījies kopš viņu pirmās tikšanās Sleidā. Viņš bija novājējis — vaigu kauli izspiedušies un deniņos izveidojušās dziļas ieplakas. Uzlūkojot viņu, šķita, ka šis cilvēks — ar garajām, kārnajām rokām un upes tvaikonīša sodrējiem noziesto vaigu, rupjās, ar krāsu nosmērētās biksēs un blūzē, ar plecam pārmestu vecu šalli — kājās turas tikai ar lielu gribas piepūli, turklāt koncentrējot visus savus spēkus. Tiesa, sārtumi vaigos un kvēlošās acis nedaudz mazināja šo iespaidu, piešķīra Stīvena sejai neparasti dzīvu, enerģisku izskatu.

—    Vai diena bija veiksmīga? — jautāja Glins.

—       Jā, pilnīgi. Tikko ausa gaisma, es devos uz Griniču.

—     Kā klājas vecenītei Temzai?

—    Moka mani, kā jau vienmēr. Bet ko tu pašreiz dari?

Ričards apklusa, pagrozīja pirkstos pulksteņa ķēdīti,

nevis sapluinītu auklas galu kā agrāk, bet gan īstu zelta ķēdīti, pamatīgi resnu un ar brelokiem, ko bija dāvinājis kāds apmierināts pasūtītājs.

—    Atklāti runājot, gatavojos ķerties pie lorda Hamerheda portreta.

—    Tu pēdējā laikā esi sācis pievērsties portretiem. Tas atkal ir pasūtījums?

—    Jā.

—      Man šis uzvārds ir pazīstams. Vai tavs pasūtītājs gadījumā nav alus brūvētājs?

—     M-m… Tā ir viena no viņa daudzajām darbības sfērām.

—     Bet māksla ir cita sfēra? Tikai pateicoties tādiem drošuļiem kā viņš pastāv glezniecība.

Glins šķībi paraudzījās draugā: vai tik viņš neironizē? Tomēr Desmonda seja tāpat kā iepriekš bija atsaucīga un jautra. Sekoja neilgs klusuma brīdis, bet tad parādījās no ilgas stāvēšanas pie plīts sasārtusī Dženija ar kūpošu bļodu rokās un jautri aicināja visus pie galda.

Ēdiens bija vienkāršs, taču sātīgs — smaržīgs ragū, ar visu mizu vārīti kartupeļi, bet pēc tam desertam mājās cepta krējuma torte un liela bļoda aprikožu kompota. Gadiem ritot, Glins bija kļuvis vēl lielāks saldumu cienītājs. Tomēr, kaut ari aizrāvies ar pusdienām, viņš nevarēja neievērot, cik vienaldzīgs šai ziņā Stīvens. Likās, viņš vispār nejūt, ko ēd, un barība viņu pavisam neinteresē. Ja nebūtu Dženijas, viņa šķīvis tā ari paliktu tukšs. Tomēr garastāvoklis Stīvenam bija neparasti priecīgs, viņa skaistās acis dzīvīgi mirdzēja, kad viņš atstāstīja, kā lamājies ar kapteini, kura liellaiva viņus gandrīz apgāzusi upes vidū.

—    Cik sulīgiem vārdiem mēs viens otru apveltījām! — viņš jautri piezīmēja, noslēdzot stāstu. — Pēc tam man pavisam pazuda balss.

—        Ko?! — iesaucās Dženija, satraukti uz viņu paskatīdamās.

—    Tas ir nieki! Kad es strādāju, man balss nav vajadzīga. — Stīvens smaidot pievērsās Glinani. — Teplijs ir kurls kā celms. Dažreiz pēc iziešanas no mājām pat muti nepaveru.

Glins nosodoši piedraudēja viņam ar dakšiņu.

—   Tas taču ir nenormāli, — viņš teica. — Tu esi tieši tāds kā Anna. Dažreiz ari no viņas visu dienu nevar sagaidīt ne vārda.

Anna palūkojās viņā — kā arvien mierīga un nopietna, tikai lūpu kaktiņi savilkušies ironiskā smīnā.

—    Tas bija pirmais noteikums, kādu tu man izvirzīji, kad pārcēlos dzīvot pie tevis.

—    Pārcēlies dzīvot pie manis! — sašuta Glins. — Vai patiešām tu vienreiz nevari iegaumēt, ka tagad tu esi godājama precēta sieva!

—     Dažreiz man liekas, ka esam kļuvuši pārak godajami.

—     Ko tu ar to gribi sacīt? Vai tev nepatīk, kā mēs dzīvojam? Paraugies, ar kādiem cilvēkiem tu tiecies.

—     Ak, mēs patiesi tiekamies ar daudziem cilvēkiem. Mēs uzpošamies un braukājam pa pieņemšanām, kur visu laiku jāstāv kājās, bet visapkārt ir tāds troksnis, ka nedzirdi pats savu balsi. Mēs piedalāmies svinīgās pusdienās, sēžam caurvējos, klausāmies garas pompozas runas. Mēs patiesi esam ļoti aizņemti. Taču Parīzē mēs dzīvojām vēl krietni jautrāk, kad tu man sviedi ar savu zābaku un saukāji par staiguli.

Stīvens sāka smieties, bet Dženija jutās nedaudz šokēta, toties Glins noskaitās pa īstam:

—     Anna, tu esi netaisna. Mēs esam kļuvuši vecāki. Mums ir noteikts stāvoklis sabiedrībā, noteiktas saistības un tātad ari noteikti pienākumi. — Tad viņš pievērsās Stīvenam. — Bet tu… tev ir nepareizs un turklāt pašam kaitīgs dzīvesveids. Mums tevi jāizvelk dienas gaismā.

—    Vai patiesi? — ar smaidu bilda Stīvens. — Interesanti, kā jūs šo pasākumu uzsāksiet?

—    Nodrošināsim tev atzinību, kuru tu esi pelnījis.

Stīvens pašūpoja galvu: Glina tonis bija pārāk

pamācošs.

—    Ja kāds tādu nejaucību tev teiktu pirms divdesmit gadiem, tu būtu krāvis viņam pa ausi. Man nav vajadzīgi panākumi. Tam man neatliek laika. Panākumi, sevišķi publikas atzinība, stindzina garu. Es varu pilnīgi nodoties savam darbam tāpēc, ka vairs pēc tās nealkstu.

—      Paklausies, Desmond, — mazliet iekaisis, teica Glins. — Pievērsīsimies šim jautājumam saprātīgi, bez uzbudinājuma. Liksim mieru publikai. Bet vai tiešām gribi apgalvot, ka tev it kā ir vienaldzīgs tas, ko par taviem darbiem domā cilvēki, kas patiesi tos saprot, piemēram, tavi amata brāļi — mākslinieki?

—    Nevienam māksliniekam nav jārūpējas par to, lai saņemtu savu kolēģu uzslavas vai atzīšanu. Viņa darbiem pirmām kārtām jāapmierina viņu pašu.

—     Lūk, kā! Tātad tu nevienam negribi savas gleznas rādīt?

—    Sākumā es kaislīgi tiecos tās parādīt cilvēkiem, gūt panākumus, slavu. Tagad tas viss man ir vienaldzīgs. Es nevēlos neko pārdot. Es mīlu savas gleznas, man sagādā prieku tas, ka tās ir man pie rokas, man patīk tās kārtot, kaut vai tām pieskarties. Pietiek, ka es pats zinu, cik tās vērtas.

—     Velns lai parauj! Cilvēks taču nevar netiekties pēc atzinības.

—     Slavināšana, tāpat kā nopelšana, var tikai garāmejot ietekmēt to, kuru skaistuma pielūgsme pārvērš par visneiecietīgāko savu darbu kritiķi. Un nebar mani par šiem vārdiem. Tos neesmu teicis es, bet gan Kitss.

Glins gribēja sākt sašutuma pilnu pārmetumu sprediķi, taču savaldījās un sāka stūķēt pīpi. To aizsmēķēdams, viņš nosolījās sev neatteikties no nodoma un noteikti to īstenot. Un jau citā, daudz maigākā, samierinošā tonī teica:

—     Katrā ziņā tev jāatzīst, ka pēdējā laikā esi kļuvis par pilnīgu vientuļnieku. Bet cilvēkam ilgi būt vienam nav labi.

—     Bet ja šis cilvēks strādā?

—     Ari es taču strādāju. Bet man diezgan bieži nepieciešams būt dažādās vietās. Tas dažkārt nav nemaz tik ērti, bet neko nevar darīt. Un. atklāti runājot, man tas pat ir iepaticies. Vakaros es tiekos ar kolēģiem pie Fraskati, ieskatos Gerika klubā, apmeklēju Akadēmijas komisijas sēdes. Man liekas, tev sen pienācis laiks izlīst no savas alas. Man tieši ir divas biļetes uz "Koventgārdenu". Ceturtdien tur iet "Dons Žuans". Tās man atsūtīja Lēmanes kundze — atceries, es pagājušajā gadā gleznoju viņas portretu. Vai nāksi līdzi?

Stīvens lēni pagrozīja galvu. Vārds "ala", ko bija lietojis Glins, viņam šķita nevietā un aizvainojošs.

—    Es piecpadsmit gadus neesmu bijis teātrī.

—     Kādreiz tev patika turp iet.

—    Tagad esmu pārāk aizņemts.

—   Kādas muļķības! Es to pieprasu. Bet pēc tam mēs ieturēsim vakariņas "Karaliskajā kafejnīcā".

—   Protams, Stīven, ej! — Dženija piekrītoši ierunājās. — Tā tev būs patīkama atpūta.

Stīvens paskatījās te vienā, te otrā sarunas biedrā, turklāt bija redzama viņa neapmierinātība, jo par visu vairāk viņš vērtēja savu brīvību, un vismazākais mājiens, lai piespiestu rīkoties citādi, nepieciešamība paciest kāda klātbūtni tūlīt radīja diskomfortu. Viņš ļoti labi pazina sevi, savas mūžīgās šaubas un bailes no nezināmā, kas var sagaidīt aiz stūra, no kurām glābiņu meklējis šajā noslēgtībā, kuru tik ļoti pārmeta Glins, un, aizmirstoties darbā, kopdzīvē ar Dženiju — tās laimīgajā vientulībā. Viņš gribēja no ielūguma atteikties, taču šodien darbs bija sevišķi labi veicies, retā apmierinātība ar paveikto, kā ari vēlēšanās izpatikt sievai un Glinam mudināja atkāpties no saviem principiem.

—    Labi, — viņš teica. — Es iešu.

—    Tas ir lieliski, — priecājās Glins un apmierināti pamāja.

2. nodala

Izrāde "Koventgārdenā" bija beigusies, un skatītāji plūda ārā no operas ēkas vēsajā, svaigajā gaisā. Stīvenam, kurš tik reti izgāja no mājām, šis vakars patiesi iziādījās patīkama izklaide: viņu ne tik daudz apbūra brīnišķīgās Mocarta melodijas, — jo kā cilvēku ar tīri vizuālo uztveri viņu gandriz nemaz nesaviļņoja mūzika, — cik iepriecināja vērojumi: kāda ir mūzikas "cildenā" ietekme uz Glinu, kurš bija ievērojis starpbrīžos uz viņu vērstos publikas skatienus, tādēļ turējās akadēmiķa cieņai atbilstoši, ja neskaita gleznaini bohēmisko izskatu (ģērbies viņš bija kokvilnas samta jakā, pelēkā kreklā ar sarkanu kaklasaiti, — tādējādi krasi atšķirdamies no apkārtējām melnajām frakām un baltajām krūtežām), viņš viesa tāda akadēmiķa cienīgumu, kurš var pieprasīt piecus simtus gineju par portretu un savus darbus izstādēs izvietot labi redzamās vietās. Pārmaiņas, ko bija radījusi slava Ričarda izcilajā personībā, nebija pārāk bēdīgas, taču acīmredzamas.

Draugi kādu bridi pastāvēja pie Baustritas metrostaci-

jas.

—    Tu esi pārliecināts, ka nevēlies iedzert pat nevienu glāzīti?

—     Nē, pateicos. Es tagad iešu uz autobusa pieturu Oksfordstrītā.

—     Tad uz drīzu redzēšanos. Es domāju, ka uz to laiku man jau priekš tevis būs interesanti jaunumi.

Tas bija pilnīgi skaidrs mājiens, kādu Glins uzdrošinājās izteikt šajā vakara, bet tas, tāpat kā visi iepriekšējie, neskāra Stīvena apziņu. Un tomēr Ričards uzskatīja, ka ir gūti zināmi panākumi.

Viņi paspieda viens otram roku, Glins devās uz Strendu, bet Stīvens — pretējā virzienā. Iedams viņš gandrīz saskrējās ar sievieti, kura ari nāca no teātra. Neko nedomādams, Stīvens atkāpās, nomurmināja atvainošanās vārdus un tūlīt pazina Klēru.

—    Jūs! — tikko dzirdami viņa nočukstēja.

Viņas sejas izteiksme, sākumā izbiedēta, vēlāk stinguma pārņemta, liecināja, cik mokpilna viņai ir šī tikšanās; viņi nekustīgi stāvēja blakus gandrīz tukšajā ielā, klusēdami skatījās viens otrā kā divas vaska figūras no netālā Tiso kundzes muzeja. Stīvenam iekrita prātā tieši šis salīdzinājums, bet, pirms viņš paguva izbeigt neveiklo klusēšanu, Klēra steidzīgi, stostīdamās ierunājās:

—     Stīven! Nevaru ticēt savām acīm! Nekad nespētu iedomāties, ka šeit sastapšu jūs! Jūs bijāt operā?

—     Bet vai jūs domājat, ka esmu iznācis no iestādes ielas pretējā pusē?

Viņš nevarēja atturēties no sarkasma, taču koncentrētā un padevīgā izteiksme, kas jaudās viņas sejā un skatienā, kuru viņa uzmeta policijas iecirkņa zilajai lampiņai pāri ielai, pamudināja viņu piebilst:

—    Jā, izņēmuma kārtā šodien es biju operā. Bet jūs, liekas, nākat uz šejieni diezgan bieži.

—    Uz visām sezonā izrādītajām operām. Mūzika man sagādā lielu prieku.

Tomēr tonis, kādā viņa to pateica, liecināja, ka Klērai mūzika nebija vis liels prieks, bet drīzāk gan mierinājums; to pauda arī skumīgā sejas izteiksme, tā viņai bija gandrīz bezkrāsaina, zaudējusi jaunības maigo veidolu un kļuvusi manāmi stūraina, zem acīm iegulušas ēnas, un deguns it kā pastiepies garāks. Melnā kleita bija izcils gaumes paraugs, taču tai trūka jebkāda greznojuma, ari melnā mežģīņu šalle, ko viņa bija apvijusi galvai, viesa viņas izskatā ne vien korektu stila izjūtu, bet pat drūmu noskaņu.

—    Vai jūs esat viens? — viņa pēc nomācoša klusuma jautāja.

—     Pašreiz — jā. Mans draugs jau aizgāja.

Viņa vilcinājās, sakopodama gribasspēku.

—      Tad varbūt jūs ienāktu parunāties pie manis? Nevaram taču tā stāvēt uz ielas. Es dzīvoju netālu — Naitsbridžā.

Uzaicinājums bija izteikts lietišķi, un, kaut arī Stīvens steidzās mājup, viņš tomēr piekrītoši palocīja galvu, tiesa, varbūt viņu interesēja Klērā notikusī pārmaiņa. Viņas mašīna — tumši zils vaļējs daimlers — stāvēja netālu, un pēc dažām minūtēm viņi ātrā gaitā brauca pa tukšajām ielām rietumu virzienā.

—    Kāda greznība, Klēra! — viņš izsmējīgi piezīmēja. — Šī mantiņa, šķiet, ir labāka par jūsu veco dēdionu.

—    Šo es nomāju, — viņa iebilda. — Man tagad personīgas mašīnas nav. Es šo ņemu no garāžas. Vakaros pilnīgi varu iztikt ari ar metro. Bet dienā izmantoju šo… braucu uz darbu un no darba.

Stīvens viņas teiktajā saklausīja nepatīkamu sevis žēlošanas pieskaņu. Kādēļ gan vajadzīgs iztēlot sevi par mocekli, kura brīvprātīgi nolēmusi pakļauties Londonas metropolitēna neērtībām? Viņš vienīgi pajautāja:

—    Jūs strādājat?

Viņa palocīja galvu.

—       Svētās Barnabas nabadzīgo meiteņu patversmē.

Esmu tur goda sekretāre. Bet to vada mūsu cienījamais Loftusa tēvs.

—    Loftuss! — viņš iesaucās.

—    Jā, viņš ir brīnišķīgs cilvēks. Viņš man bija… — Viņa vilcinājās. — …liels morāls atbalsts.

Stīvens gribēja kaut ko teikt, taču atturējās un klusēja. Drīz viņi iebrauca Slounstritā, kur bijušās savrupmājas augšstāvā viņa īrēja dzīvokli. Klēra ieveda Stīvenu viesistabā — garā, diezgan šaurā, taču patīkami iekārtotā, vispār ieturētā sidrabainos toņos un ar mīkstu paklāju un atbilstošām mēbelēm. Pie sienas viena pret otru no balta pulēta priedes koka darinātos rāmjos bija iekārtas viņa gleznas, kuras Klēra tika nopirkusi pirms septiņiem gadiem.

—    Tās šeit labi izskatās, vai ne? — jautāja Klēra, jo bija ievērojusi viņa skatienu. Un, pirms viņš paguva kaut ko bilst, māksloti jautrā noskaņā turpināja, acīmredzot, lai slēptu dvēseles satraukumu: — Jūs droši vien šeit redzat šo to no manām vecajām mantām. Es daudz ko atvedu no Broutonas. Gandrīz visu laiku es dzīvoju šeit. Braucu pie bērniem tikai brīvdienās. Nikolass jau mācās Velingtonā, bet Herieta — Rodinā. Tur uz sekretāra ir viņu ģīmetnes.

Viņa norādīja uz fotogrāfiju sudraba ietvara un, kamēr Stīvens aplūkoja attēlu, noņēma šalli, novilka cimdus un piegāja pie neliela galdiņa, uz kura atradās termoss un ar salveti apklāts trauks.

—     Vai vēlaties kaut ko iedzert? Sēdieties, lūdzu. Te man ir karsts piens. Jeb varbūt jūs dosit priekšroku viskijam ar sodas ūdeni?

Viņš varēja zvērēt, ka viņa atviegloti uzelpoja pēc tam, kad tas izvēlējās pienu. Vērojot viņas rosīšanos, Stīvens juta, ka Klēra ļoti nervozē, grib viņam uzticēties un tajā pašā laikā baidās sevi pazemot viņa acīs. Kamēr viņa lēja pienu, Stīvens slepus to novēroja. No nāsīm uz muti stiepās vilšanās iezīmētas grumbas. Viņa bija kļuvusi runīgāka, Stīvenam likās, ka sarunas uzturēšanai viņa izlieto visu enerģiju. Uz rakstāmgalda atradās kartotēka, daži bloknoti, lapa ar lūgumu uzskaitījumu — vārdu sakot, dažādi ar viņas labdarības darbu saistīti dokumenti, bet virs' tiem blakus bērnu fotogrāfijām — liels portrets, kurā attēlots skaists mācītājs ar augstu tikumisku pieri un no kura tā vien izstaroja augstmanīgs miers. Tas neapšaubāmi bija Loftuss. Stīvens piegāja tuvāk, lai labāk to aplūkotu.

—      Šis tātad ir Svētās Barnabas patversmes garīdznieks?

—    Jūs pazīstat Loftusa tēvu?

—     Kādreiz pazinu. Viņš cietsirdīgi izturējās pret Dženiju… manu sievu… kad viņa strādāja Labdarības namā. — Un tad nevērīgi piebilda: — Šeit viņam ir krietni uzbarota cUvēka paskats.

—     Ak, Stīven, nu kā tā var! Jūs tikai paraugiet, cik viņam labestīga seja.

—      Fotogrāfija cUvēku var pārveidot, kā vien vēlas, Klēra. — Viņš bez izsmiekla pasmaidīja. — Bet, ja es būtu sadomājis viņu uzgleznot, es iebāztos zem šīs biezās tauku kārtas. — Viņš pēkšņi iesmējās, tie bija īsi spazmatiski smiekli, kas pārgāja klepus lēkmē. Izslaucījis acis krāsām notrieptā kabatas lakatā, viņš teica: — Atvainojiet! Man vienkārši iešāvās prātā, ka es ari gandriz kļuvu tāds.

Viņa klusēja un pat neteica to, kas pats lauzās ārā. Viņš atkal apsēdās.

—     Kā klājas Džefrijam?

Viņa slimīgi nosarka, taču pavisam mierīgi atbildēja:

—    Domāju, ka labi. Mēs neesam tikušies jau vairākus mēnešus.

Viņam jau vairs nebija grūti savienot mozaīkas atsevišķās daļas. Lai ari Klēra no Džefrija nebija šķīrusies, taču ar viņu satikās pēc iespējas retāk, bet savu dzīvi aizpildīja — iespējams, pārmērīgi aizraujoties — ar labdarību, ar piedalīšanos dažādās komisijās, ar visāda veida ieaudzinātu fdantropiju. Un tomēr cik gan vientuļu un rūgtu mirkļu viņa ir pārdzīvojusi šajā skaistajā istabā, kurā tagad bija tik vēsi un tik patīkami smaržoja pēc lavandas salīdzinājumā ar teātrī valdošo karstumu un smacīgo gaisu!

Klusēšana draudēja kļūt nomācoša, bet to nekādā ziņā nedrīkstēja pieļaut. Klēra piecēlās un piedāvāja Stīvenam sendviču — plānu baltmaizes trīsstūriti ar nogrieztām garoziņām, uz kura bija gabaliņš kausēta siera un puse olīvas.

—     Baidos, ka tas nav visai sātīgs.

—    Es neesmu izsalcis, — viņš teica. — Pirms iešanas uz operu es izēdu veselu katliņu kapātas gaļas ar sīpoliem.

Klēra pietvīka un ātri paskatījās viņā. Kāpēc gan viņš visu padara tik raupju? Neapzināti vai tīšām? Viņai sirds vai apstājās — viņa apjukusi sev jautāja, kāpēc gan ir ataicinājusi Stīvenu uz šo patvērumu, kura radīšana prasījusi tik daudz darba un kura vēl nebija ienācis neviens vīrietis, izņemot Loftusa tēvu, bet viņš taču ir garīdznieks un tādēļ, var teikt, nav vērā ņemams. Vai šis cilvēks, kurš pašreiz šeit sēž, patiešām ir Stīvens Desmonds? Šajā gatavu apģērbu veikalā pirktajā šausmīgajā uzvalkā un lētajos brūnajos zābakos (kurus Dženija — Klēra, protams, to nevarēja zināt — bija rūpīgi izvēlējusies "Estlondon emporium ") viņš izskatījās kā vienkāršs strādnieks — kāds svētdienas vakarā uzposies amatnieks. Tiesa, viņa stājā, arīdzan lepni atmestajā galvā bija jūtama zināma dižciltība, bet Klēru diezin kādēļ mulsināja īsi apcirptie mati, kas vēl vairāk atklāja izdilušo seju, sevišķi viņa mierīgais ironiskais skatiens. Viņa skaistās rokas bija kļuvušas raupjas, nagi aplauzīti, nekopti un klāti krāsu traipiem.

Klēra tomēr pacentās par to nedomāt, viņa nolēma kaut ko viņa labā izdarīt. Tieksme atbalstīt, palīdzēt, kas bija attīstījusies labdarības pasākumos, viņu iedvesmoja.

—       Stīven, — pēkšņi viņa ierunājās. — Kur jūs dzīvojāt visus šos gadus?

—    īstendā, — viņš nenoteikti atbildēja. — Pie upes.

—    Tur, kur ir doki?

—    Jā, Keiblstritā, Stepnijā. Un kas tad ir?

Pārsteigta un satriekta viņa lūkojās viņā.

—      Bet vai jums neliekas, ka tas būtu jāizbeidz? Es gribēju sacīt… vai tāda dzīve ir jums atbilstoša? Tādos apstākļos, tādu cilvēku vidū?

—    Mākslinieks nedrīkst noslēgties tikai savās aprindās. Turklāt man patīk vienkāršie ļaudis.

—    Bet jums vajadzētu dzīvot starp skaistām lietām… kaut kur laukos… kaut nelielā, taču savā mājiņā.

—       Un jāzīmē rozes, kas aug puķu dārziņā? Nē, Klēra, es iedvesmu smeļos mūsu slavenās Teinzas dūņās. Un, lūdzu, nežēlojiet mūs. Mums ir savi prieki un izklaidēšanās. Sestdienas vakaros mēs parasti dodamies uz vietējo krodziņu iedzert pa glāzei alus. Bet dažreiz izbraucam arī ārpus pilsētas. Vasarā divas nedēļas mēs dzīvojam Mārgitā pie manas sievas pirmā vīra māsas. Viņai pieder zivju veikaliņš, un viņa brīnišķīgi gatavo zušu galertu.

Klēra iekoda lūpā. Vai tas ir izsmiekls, vai ari viņš īstenībā ir tik tālu pagrimis un tik neizvēlīgs savā gaumē? Doma, ka viņš dzīvo nabadzībā mājelē ar šo sievišķi — kalponi, par kuru Loftusa tēvs stāstīja ar tādu sašutumu un kuras izlaidība droši vien ir vainojama Stīvena pagrimumā, ari pie tā, ka viņš zaudējis jebkādu stingrību, izraisīja Klērā sašutumu, gandriz vai fizisku pretīgumu.

—     Man likās…

Viņš gandriz tāpat kā iepriekš pasmaidīja:

—    Neuztraucieties, Klēra. Nav svarīgi, kur es dzīvoju, bet gan tas, vai es varu tur gleznot. Tikai tam ir nozīme. Man vajag strādāt, kad, kur un kā es to vēlos.

—       Tātad, — viņa lēni sacīja, — jūs nedomājat atgriezties Stilvoterā?

—    Nekad!

—    Bet vai jūs kādreiz atceraties savus radiniekus, kuri palikuši tur?

—     Iespējams, jūs būsiet šokēta… Nē, neatceros.

—    Un jūs pat nezināt… kā viņi dzīvo?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

—    Es neko par viņiem nezinu.

—     Bet ja viņiem jūsu pietrūkst… ja viņiem jūs bijāt vajadzīgs?

—    Tas nevar būt.

—    Bet tur ir notikušas pārmaiņas, Stīven… lielas pārmaiņas… turklāt ne jau uz labo pusi.

To viņa pateica tik svinīgā, gandrīz ļaunu vēstošā tonī, ka viņš nespēja novaldīt smaidu. Klēra sašuta, viņu aizvainoja Stīvena vienaldzība, šis viņa mierīgais smīns. Vai patiesi viņu nekas nespēj aizkustināt? Jeb vaibūt savā nošķirtībā, ieslēdzies pretdabiskajā vientulībā, nesaiedamies ne ar vienu, nesaņemdams vēstules, nelasīdams avīzes — pretējā gadījumā viņš, protams, būtu lasījis kādu rakstu, kas bija saistīts ar viņa māti, — viņš zaudējis spēju just, un viņu cits nekas vairs neinteresē, izņemot krāsu triepšanu uz audekla gabala? Kādu mirkli Klēra vēlējās savukārt viņam nodarīt sāpes, izstāstot par visām nelaimēm, kas uzbrukušas Stilvoteras iemītniekiem. Tomēr viņa savaldījās — ne tik daudz kristietīgās līdzcietības dēļ, cik izlēmusi, ka tas tik un tā viņu neietekmēs un ka iejaucoties var vēl vairāk visu sabojāt.

Mazais franču pulkstenītis uz kamīna malas klusu iezvanījās, un Stīvens satrūkās.

—    Jau vēls. Es pārāk ilgi esmu izmantojis jūsu viesmīlību.

Viņa klusēja. Viņš piecēlās un sniedza roku. Kad viņa pastiepa savējo, Stīvenu pārņēma smeldzīgas skumjas, radās zaudējuma un nožēlas sajūta. Negaidot viņš uzlika roku uz viņas pleca.

—    Mēs taču paliekam draugi kā iepriekš, vai ne tā?

Viņas sejā parādījās izteiksme, kādu viņš jau bija

gaidījis — izbīlis, gandrīz vai paniskas bailes no viņa tuvības, un viņa acīs iezibējās izsmiekls.

—     Es priecājos, Klēra. Tagad esmu jums jau vienaldzīgs.

Viņš noņēma roku no viņas pleca, un viņi kopā izgāja priekšnamā.

—     Noteikti atnāciet, — tikko dzirdami, viņa teica, mēģinādama runāt nepiespiesti.

Viņš pasmaidīja, neko neatbildējis, un pēc mirkļa pazuda. Pēkšņi viņa skaidri sajuta, ka Stīvenu vairs nekad neredzēs. Nodūrusi galvu, viņa lēni iegāja guļamistabā — viņas seja atkal bija kļuvusi matēti bāla un jaunavīgi svaiga, .tieši kā senajās dienās, tikai viņa pati to neredzēja, kaut ari stāvēja spoguļa priekšā. Stīvens izskatījās tik noguris gan fiziski, gan morāli un šķita tik dīvains. Vai patiesi viņas mīla ir mirusi? īstas skaidrības nebija. Vienīgi asaras sariesušās skropstās un lēni ritēja pa vaigiem.

"Tagad vismaz es zinu, kur viņš dzīvo. Jāparunā ar Kerolainu. Man tas jādara."

3. nodala

Vairāk nekā septiņus gadus Stīvena dzīve bija ritējusi mierīgi, bez vērā ņemamiem starpgadījumiem, taču pēc Glina ciemošanās uzbangoja notikumu vilnis. Kādas divpadsmit dienas pēc tikšanās ar Klēru Keiblstritā pienāca vēstule ar Stilvoteras zīmogu. Dženija, vienkāršā dvēsele, kura nepazina iedomīgumu un bija radusi cienīt radniecības jūtas, savos dvēseles dziļumos bieži bija vēlējusies, lai Stīvens samierinātos ar saviem radiniekiem, kaut arī viņi atsakās viņu atzīt, un, saņēmusi vēstuli, viņa uzlika to uz Stīvena šķīvja, jo viņš vēl nebija pārradies no upes.

Atgriezies mājās, Stīvens apsēdās pie galda un tūlīt paņēma vēstuli, domādams, ka tā ir no Glina, jo vairākkārtīgie Glina mājieni bija iedvesuši viņam domu, ka būs jāsaņem kāda ziņa. Taču, ieskatījies rokrakstā uz aploksnes, viņš sadrūma un nolika vēstuli atpakaļ uz šķīvja. Pēc vakariņām viņš tomēr vēstuli atvēra un, pamanījis, ar kādu saspringtu uzmanību viņu vēro sieva, teica:

—    Tā ir no Kerolainas… Viņa vēlas ar mani tikties.

—    Tu taču, saprotams, ar viņu tiksies?

—    Kam gan tas vajadzīgs?

—    Vai patiesi tu nevēlies sastapties ar māsu?

—     Lieka laika tērēšana.

—      Bet viņa taču ir tev vistuvākā — jums ir vienas asinis un viena miesa, kā to mēdz sacīt.

Viņš beidza igņoties un negribot pasmaidīja. Stīvenu uzjautrināja ne vien Dženijas vārdi, bet ari tā nopietnība, ar kādu tie tika izteikti. Viņš noglāstīja viņas roku. Dženijas prātīgums, viņas tiešums un vienkāršība, šķita, vienmēr viņu pievērsa īstenībai, atļāva no tās dīvainās pirmatnējās pasaules, kurā viņš vienatnē klejoja. Un Stīvens atkal — jau kuro reizi — iedomājās, cik daudz pateicības ir parādā ne tikai Dženijas jautrajai, dāsnajai, veselīgajai dabai, viņas savaldībai un labsirdībai, kā ari viņas sajūtām, bet viņas instinktīvajai cilvēka būtības izpratnei. Viņas līdzjūtība — klusējoša līdzjūtība, kādu viņa dāvāja, kad viņam uzmācās grūtsirdība, — iedarbojās kā dziedinošs balzāms. Viņas pieticīgā gaume un iegribas, kas nepārsniedza vēlēšanos iedzert "stipras tējas tasi" vai iegādāties jaunu kājslauķi virtuvei, pilnīga nespēja kādu apskaust, īsteni bērnišķīgā interese par bagātākiem un laimīgākiem cilvēkiem, kuru fotogrāfijas bija iespiestas viņas rūpīgi izstudētajos žurnālos, viņam šķita neparasti aizkustinoša. Vai mierīgais lietišķums, ar kādu Dženija saimniekoja^ mājās, un prasme grūtā mirklī saglabāt drosmi nebija brīnišķīga dāvana! Viņā bija saskatāma īsta sievietes romantika, vesela saprāta un labestības romantika; ar šādu sievieti vari mierīgi gulēt siltā gultā. Cik smieklīga un nevienam nevajadzīga Stīvenam tagad likās klejošana un nedienas salīdzinājumā ar dzīvi šajā mājā, kur viņu bija Dženija pieņēmusi un kur viņš ir apmeties stingri uz visiem laikiem.

— Es tevi mīlu, Dženij. Un tādēļ tikšos ar Kerolainu. — Un, nevēlēdamies kļūt sentimentāls, piebilda: — To esmu pelnījis! Nevajadzēja iet uz to nolādēto operu.

Viņa pasmaidīja — līdzjūtīgi, silti un saprotoši.

Nākamās nedēļas trešdienā viņš nelabprāt izgāja no mājām un devās uz Viktorijas staciju, kur pie centrālā pulksteņa viņu vajadzēja gaidīt Kerolainai. Rīts bija samācies, un līņāja, strādāt tik un tā nevarēja, un tas nedaudz uzlaboja Stīvena slikto noskaņojumu, mazināja viņa nevēlēšanos iet uz šo nevienam nevajadzīgo piekāpšanos radniecības jūtām. Dažas pēdējās dienas viņš juta ārkārtīgu nogurumu. Rudens miglu perioda sākums Londonā viņam vienmēr bija grūts, un, tā kā klepus dēļ nakts lielākā daļa bija pavadīta nomodā, tad, tuvodamies stacijai, sirdi nekādam priekam vietas neatlika.

Izkāpis no autobusa, viņš sāka caur pūli lauzties uz perona pusi, tad ievēroja pulksteni jau rādām pāri vienpadsmitiem. Vai tiešām Kerija, šis punktualitātes iemiesojums, varētu nokavēties, viņš nodomāja. Un tajā pašā mirkli ieraudzīja pie grāmatu kioska neliela auguma, vidēja vecuma sievieti ar sirmot sākušu frizūru, tērptu maisveidlgā, brūnā vilnas auduma kostīmā, — kaut kas viņā šķita pazīstams. Tad ari Kerolaina ievēroja Stīvenu, un viņas platajā, rūpju nomāktajā sejā atplauka smaids. Viņa strauji devās pie Stīvena un saviļņota satvēra viņa roku. Tā bija māsa, kaut ari viņš tikai ar grūtībām bija viņu pazinis.

—    Nu ir gan rīts! — viņa iesaucās, jo centās ar šo triviālo izteicienu par laiku atgūt dvēseles līdzsvaru. — Līst kā no spaiņa.

—     Liekas, tu esi pamatīgi izmirkuši, kamēr atbrauci līdz Halboro.

—    Jā, ļoti. Autobusa nebija, un man nācās iet kājām. Arī lietussargu man, par nelaimi, saraustīja vējš. — Viņa atkal māksloti pasmējās un norādīja uz lietussargu — nožēlojamām melnām skrandām, ko turēja rokās. Tad piebilda: — Es domāju… to tomēr varēs salabot.

Abi klusēja. Pēc tam viņš ieteicās:

—     Tev vajadzētu iedzert kādu tasi kafijas. Iesim uz bufeti?

Tomēr, iedomājoties vien, ka stacijas restorānā atkal nokļūs drūzmā, viņa izjuta šausmas.

—    Tur mēs nevarēsim parunāties. Tādā troksnī! Te ir viena vietiņa — "Vara tējkanna"… tur ir mājīgi… un nav tālu — pāri ielai pie "Palace".

Iznākuši no stacijas, viņi apgāja apkārt autobusa galapunktam un strupceļā, kas atzarojās no Viktorijstritas, atrada šo iestādījumu. Tas bija izkrāsots bāli zaļā krāsā, un tā vitrīnā džema burku un sakaltušu bulciņu vidū uz dzelzs paplātes gulēja liels melns kaķis. Uzkāpuši augšā mazā istabelē, kurā valdīja caurvējš, un šajā stundā gandrīz neviena nebija, viņi apsēdās pie kodināta ozolkoka galdiņa: uz kura atradās ne sevišķi stabila vāze ar papīra puķēm, krūze ziedojumiem daktera Barnardo patversmes fondam un vēl zvaniņš, kādu Šveicē sien kaklā govīm. Stīvens pazvanīja, atskanēja negaidīti skaļa šķindoņa, un zālē parādījās augstprātīga būtne pelēkā adītā žaketē; pēc laba laiciņa viņa atnesa divas tases brūnu, galīgi remdenu samazgu un kaudzīti apžuvušu kūku.

Iestādījuma īpašnieces klātbūtnē, lai novērstu uzmanību, Kerolaina jautri pļāpāja par laiku, par gaidāmo ražu, par lapsu medību perspektīvām, bet, tikko viņi palika divatā, iestājās klusums, viņas pleci noslīdēja un, grūtsirdības nomākta, viņa maisīja ieskrambātajā tasē ielieto šķidrumu.

—     Acīmredzot, — viņa ļoti klusu ieteicās, pārliecinājusies, ka viņus neviens nenoklausās, — man ir jāsāk no sākuma. Tu neko nezini?

—    Neko.

—      Redzi… papildus visām nepatikšanām… — pirms rūgtās atzīšanās viņa sakopoja spēkus, — mēs atvadāmies no mācītājmājas saimniecības.

Šķita, ka Stīvens viņu nesaprot.

—    Atvadāties? Kāpēc?

—     Mēs esam spiesti māju pārdot.

Viņš pārsteigts skatījās viņā.

—     Bet… tā taču ir baznīcas īpašums, un to nevar pārdot.

—      Baznīeas komisija tēvam to atļāva… ņemot vērā mūsu apstākļus… ar noteikumu, ka mēs joprojām dzīvosim netālu no baznīcas.

Iestājās klusums.

—     Uz kurieni tad jūs pārceļaties?

—    Uz šausmīgu mazu mājeli tukšajā klajumā. Uz vienu no tām, kuras tur uzcēlis Moulds, bez ainavas, kas skatāma pa logu, bez dārza, tikai četras istabas, tik maziņas, ka nevar pat apgriezties. Ak Dievs, ak Dievs, tas ir galīgi neciešami!

Par spīti izmisumā teiktajiem vārdiem un aizvien no jauna pārdzīvojumajai nelaimei, Kerolaina nevarēja neievērot, cik maz viņas brāli aizkustina šīs briesmīgās ziņas. Viņš neizprotamā mierā raudzījās viņā. Tad teica:

—    Bet man likās, ka mazās istabas tev patīk. Es bieži tiku dzirdējis tevi sūdzamies par mūsu pārāk lielo un vecmodīgo māju, kuru tik grūti uzturēt kārtībā. Iespējams, ka šo ķieģeļmāju tu uzskatīsi par ērtāku.

—     Kā gan tu vari tā runāt?! — viņa pēkšņi aizsvilās. — Lielā un vecmodīgā divsimt gadus bijis Desmondu nams. Tu taču zini, kā ar to lepojās tēvs, kā viņš to mīl. Un pati zeme, uz kuras atrodas māja, mūsu ģimenei ir svēta. Vai tiešām tas viss tev ir vienaldzīgs?

—     Pilnīgi vienaldzīgs, — viņš atbildēja, mirkli paprātojis. — Reiz tas viss man nozīmēja daudz, bet tagad — nē. — Viņš pieklusa. — Kurš to pērk?

—    Vai tu to nevari iedomāties?

—    Moulds?

Viņa pamāja, acīs riesās sarūgtinājuma asaras.

—    Viņš ir nopircis daudz zemes ap Stilvoteru. Runā, ka viņš gribot uzbūvēt cementa rūpnīciņu Daunsas pakalnos pie vecajām akmeņlauztuvēm, tieši iepretim mūsu mājai. Tas ir kaut kas nedzirdēts… visa brīnišķā ainava tiks izpostīta… zudīs viss skaistums. Kad es padomāju, kā ir mainījusies Saseksa, gribas apsēsties un raudāt. Visas skaistās vietas sagandētas, muiža iet bojā, zemi sadala gabaliņos, visur lēti kinematogrāfi un danču plači, nevar nolīgt nevienu puslīdz pieklājīgu mājkalpotāju, bodītēs un veikalos tikai rupjības, par elementāro pieklājību un uzvedību pat domāt aizmirsuši.

Viņš pievērsa Kerolainas uzmanību iepriekšējam sarunas tematam:

—    Tu man neizstāstīji, kā tas notika.

Viņa gandriz vai aizrijās ar sauso kūku, no kuras automātiski bija nokodusi gabaliņu.

—    Tas viss iznāca mātes dēļ. Tu taču zini, kāda vienmēr viņa bijusi… nekādas taupības, nekādas ekonomijas, ne mazākā priekšstata par naudas vērtību. Kad viņa brauca uz sanatorijām un kūrortiem, mēs domājām, ka viņai šim nolūkam ir savi līdzekļi, kāds neliels kapitāls, par kuru viņa mums nav neko teikusi. Un iedomājies, mans dārgais, tas viss izrādījās pavisam citādi. Tieši pirms gada mēs nejauši noskaidrojām, ka viņa nonākusi augļotāju nagos — tie ir divi pretīgi tipi no Sitijas, viņi vienreiz ieradās pie mums un sāka tēvam draudēt ar tiesu, ja viņš nesamaksās mātes parādus. Saproti… — Kerolainai aizrāvās balss. — Dažus pēdējos gadus māte… māte ir parakstījusi diezgan daudz vekseļu par solīdu summu.

—     Par cik lielu?

—    Gandrīz desmit tūkstoši mārciņu. Protams, — steidzās paskaidrot Kerolaina, — pati viņa saņēmusi daudz mazāk, bet procenti izrādījās pilnīgi nedzirdēti, un gala iznākumā viņas parāds ir sasniedzis šādu summu. Tā bija pati īstākā izspiešana, ja vēlies — šantāža, tomēr tēvs nolēma samaksāt, lai viņu nevazātu pa tiesām, jo pret māti noteikti tiktu uzsākts process. "Labāk ar godu izputēt," teica tēvs, "nekā saņemt vēl arī šo apvainojumu…"

—    Papildus tam, ko viņam sagādāju es, — maigi viņas vietā piebilda Stīvens.

Viņa novērsās un brīdi lūkojās ar skumju un vienlaikus nosodošu skatienu uz skursteņu panorāmu, kas bija manāma caur nelīdzeno miglaino loga stiklu.

—    Vai Hjūberts nevarēja palīdzēt? Vai Džefrijs?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—     Viņiem pašiem neklājas labi. Hjūbertu galīgi ir nomocījuši nodokļi un lielās darba algas, kādas viņš bija spiests noteikt strādniekiem. Augļu dārzs vairs nedod nekādu peļņu. Bet Džefrijs, cik es zinu, ir ieķīlājis Broutonu. — Pēc brīža viņa piebilda: — Mēs vispār gandrīz nemaz ar viņiem nesatiekamies.

—    M-m, jā! — beidzot viņš teica. — Māte, protams, ir dzīvojusi, kā viņai paticies. Un savā ziņā es vienmēr par viņu esmu sajūsminājies: viņa ir darījusi visu, ko gribējusi. Bet kur viņa ir pašlaik?

Kerolaina iztaisnojās un aizžņaugtā balsī, dziļi nomākta, it kā atklājot pēdējo smago noslēpumu, teica:

—     Dulvičā, privātā psihiatriskajā klīnikā.

Mirkli Stīvens izbrīnīts skatījās viņā, bet tad skaļi iesmējās. Kerolaina nobālēja: pārsteigta un apjukusi viņa sašutumā nespēja izteikt ne vārda. Mans Dievs, kas ar viņu notiek, kā gan var tik apkaunojoši uzvesties? Viņa atcerējās Klēras teikto kādā no viņu ilgajām sarunām, kad, cenzdamās attaisnot Stīvenu, viņa bija iebildusi, ka mākslinieki ir ārkārtīgi nenosvērti cilvēki. Vai tiešām arī viņš nav normāls? Viņa satraukti pieliecās un sakratīja viņa plecu.

—    Neuzdrošinies! Vai esi jucis?

—    Lūdzu atvaino, — beidzot nomierinājies, viņš teica.

—      Man vienkārši šķita, ka tāds ir apbrīnojami jautras dzīves aizraujošs noslēgums.

—   Jautras! Tev taču nav sirds! Es… es kaunos par tevi!

—    Paklau, Kerij, nevajag visus pēc kārtas un to skaitā arī sevi žēlot. Es pazīstu cilvēkus, kurn dzīve ir bijusi krietni vien smagāka nekā tavējā tagad vai ari jebkad agrāk. Es Spānijā dzīvoju pie kādas aklas sievietes. Ir grūti iedomāties, kā viņa dzīvoja — vienmēr pusbadā, ziemā gandriz vai nosalusi, bet vasaras tveicē tik tikko spēdama paelpot, nežēlīgas ciešanas viņai sagādāja ne vien trūkums, viņa bija iepazinusi ari visas pilnīgas vientulības šausmas. Un tomēr viņa nekad nesūdzējās. Nevajag tā zaudēt dūšu.

—     Kā gan es varu nezaudēt dūšu, ja viss ir tik slikti? Ja vēl tu izrādītos pieklājīgs dēls, kļuvis mācītājs un palīdzējis tēvam tikt galā ar visu, ari ar māti, mēs būtu v tāpat kā agrāk dzīvojuši Stilvoterā. Tevi mīlētu un cienītu…

—     Bet tagad mani ienīst un nicina…

—    Stīven! — viņa atkal pieliecās viņam tuvāk un pat lūdzošā žestā uzlika roku uz pleca. — Arī tagad nav par vēlu. Tēvam tu esi tik ļoti vajadzīgs. Viņš aizvien vēl…

—      Visu svēto vārdā, Kerij! — viņš asi pārtrauca.

—      Tu taču zini, ka esmu precējies. Vai patiešām tu gribētu, lai jūsu četristabu mājiņā apmestos vēl mēs divi?

Tev tiešām ir ģeniālas spējas piedāvāt pilnīgi neiedomājamas lietas.

—      Tad mums nav vairs, par ko runāt. — Viņa nopūtās, uzvilka mitros diegu cimdus un paņēma savu saplosīto lietussargu.

—      Pagaidi, — viņš pēkšņi viņu apturēja, kaut ko atcerējies. — Vai tā iestāde Dulvičā nav viena no dārgākām? Kur jūs ņemat tik daudz naudas?

—     Mums palīdz Klēra. Viņa ir tik laba. — Un tad Kerija piebilda: — Es pašreiz tieši braucu apciemot māti. Tevi tas, protams, nemaz neinteresē, bet viņa bieži par tevi mēdz runāt.

—    Varbūt ari man vajadzētu doties kopā ar tevi? Es labprāt viņu apmeklētu.

Kerolaina pārsteigta skatījās viņā un nesaprata, vai viņa vārdi domāti nopietni, vai tas ir kārtējais šī dīvainā rakstura izlēciens, un, līdzko viņa gribēja piekrist, kad viņš šo iespēju pazudināja, ar dīvainu smīnu teikdams:

—    Šodien ir slikta gaisma, gleznot tik un tā nevar.

Lejā pie kases Stīvens samaksāja tēriņu, viņi iznāca

no kafejnīcas, šķērsoja laukumu un, stacijā mazliet pagaidījuši, iesēdās vilcienā, kas devās uz Londonas dienviddaļu. Šis ceļojums nebija ilgs, pēc dūmainā, netīrā Londonas centrālā rajona viņi drīz vien iebrauca Dulvičā, kur bija vieglāk elpot un, par laimi, arī nelija. Psihiatriskā slimnīca atradās netālu no stacijas klajā laukā, lietus un vēju sagrauztā pelēka mūra savrupmājā, kas ar diviem torņiem, zobainu frontonu un smailiem gotikas stila logiem atgādināja pārāk samocītu baronu pili. Viktorijas laikmeta sākumā tā droši vien bijusi ar plašiem zemes īpašumiem bagātas muižas pils, kas norobežota ar augstu, no ķieģeļiem mūrētu asgalu žogu. Pie ieejas Kerolaina uzradīja caurlaidi, un vārtusargs pa grantētu, ar gobām apstādītu aleju aizveda viņus uz slimnīcas ēku. Pa citu aleju mierīgi un cieņas pilni ikdienas pastaigā soļoja šī nama iemītnieki — viņu tumšie silueti asi iezīmējās pelēko debesu fonā. Citi slimnieki, kuri acīmredzot piederēja pieticīgākai sabiedrības daļai, nesteidzīgi rušinājās sakņu dārzā. Tālumā pa labi bija redzama pļaviņa un tai apkārt īvju dzīvžogs, kur divi vidēja vecuma džentlmeņi mierīgi spēlēja tenisu, sizdami bumbiņu pār vaļīgi nokārušos tīklu. Blakus esošajā pļaviņā vairākas dāmas ar kriketa āmuriem dzenāja bumbas. Līdzās lapenē, ko klāja sarkanu dakstiņu jumts, apkopējas uzraudzībā sēdēja grupa sieviešu un vīriešu, un no turienes bieži atskanēja smiekli. Visur valdīja nošķirtība un miers, kas kopā ar trūdošo lapu un augu smārdu, dižskābaržu krūmu tumšo bagātīgo lapotni, kura sedza pussabrukušo aiļu ar paparžu vidū redzamo, bet diemžēl sadauzīto grieķu statuju, kā arī ar augstajiem gotikas torņiem radīja kaut kā gaužām tāla, nereāla, diža un sastinguša iespaidu.

Pie galvenās ieejas viņi piezvanīja, un caur melnām un baltām marmora flīzēm izliktu vestibilu viņus aizveda uz pieņemšanas telpu; tā bija iekārtota pārāk samāksloti, vecmodīgi, taču pieklājīgi: smagi drapējumi, veca stila mēbeles, pie katras sienas nolikti četri krēsli. Ari šeit bija jūtama rosība — blakusistabā dzirdamas klusinātas balsis un jautra adāmadatu šķinda, bet kaut kur augšā skanēja Strausa valsis, ko kāds bungoja uz tik klusām un sabojātām klavierēm, ka Stīvens pilnīgi reāli iedomājās, kā zib nodzeltējušie taustiņi, kad tos strauji nospiež spēlētāja pirksti. Skanot melodiskajiem "Vīnes meža stāstiem", viņiem tuvojās Džūlija, kuru rūpīgi no aizmugures kāds bīdīja.

Viņa stāvēja un lūkojās gan uz dēlu, gan uz meitu un smaidīja tādā pašā atsvešinātā izskatā, kas viņai bija raksturīgs ari mājās pat vissmagāko nesaskaņu brīžos. Viņa bija tērpusies kleitā ar kuplu apakšdaļu, kas bija ap-" darināta — atbilstoši viņas priekšstatam par modi — ar mežģīnēm, ap kaklu aplikusi šifona šalli un rozā lentes ap katras plaukstas pamatni; viņas mati bija sakārtoti "a la Pompadur" frizūrā, seja nopūderēta — tā atgādināja baltu masku ar melni iezīmētām samtainām acīm; vispār Džūlija atstāja ekscentriskas un tomēr interesantas un elegantas sievietes iespaidu.

— Kā jūs šodien jūtaties, māt? — jautāja Kerolaina.

—      Kā parasti, labi. Es aizvien jūtos labi strēlnieka zīmes dienās.

—     Redziet, Stīvens atbraucis jūs apmeklēt.

—    Tātad tu esi atgriezies no Parīzes? — Neveltīdama vairs uzmanību Kerolainai, Džūlija pienāca un starojoša apsēdās viņam blakus atpūtas krēslā. — Kādi tev izlikās franči?

—    Patīkami cilvēki. Un ari jūs satikt ir tik patīkami.

—     Paldies, Stīven. Tu aizvien vēl dzīvo kopā ar to sievieti? Nu, ar to, no kuras tik ļoti baidījās tavs tēvs?

—    Nē. Es nolēmu dažādībai kļūt rāmāks.

—     Vai patiešām jūs neatceraties, māt? — steidzīgi iejaucās Kerolaina, gribēdama tālāk nepieļaut nepiedienīgas runas. Tālab cietējas tonī labprāt paskaidroja: — Stīvens taču jau sen ir atgriezies no Francijas. Pēc tam viņš jau ir pabijis ari Spānijā.

—    Ak Spānijā… Atceros, kad mani, vēl meiteni, tēvs veda uz Madridi, mēs ļoti nomocījāmies ar sulaini, kurš nevēlējās mums vārīt ūdeni…

—    Bet tagad, — neatlaidīgi tuipināja Kerolaina, — viņš uzturas un glezno Londonā.

—    Jā, protams, — teica Džūlija un, novērsusies no Kerolainas, atkal uzrunāja Stīvenu. — Tu glezno? Es tikai nesen atcerējos, kā tu, pavisam mazs zēns, labprāt pastaigājies pa Heizeltonparka galeriju ar manu mīļo tētiņu — tas bija pirms tam, kad viņš izpārdeva gleznas un sāka nodarboties ar helikopteriem. Reiz mēs pat nodomājām, ka tu esi pazudis vai varbūt noslīcis ezerā. Sākās šausmīgs satraukums. Bet tevi vēlāk atrada gleznu galerijā — tu sēdēji gluži viens uz grīdas un aplūkoji kādu gleznu.

—    Pareizi, pareizi, — Stīvens māja ar galvu. — Tur bija viena īsti briesmīga glezna ar daudziem asinīm noplūdušu vēršu liemeņiem: Tenīrsa "Gaļas tirgotava". Tā man ļoti patika.

—    Lūk, toreiz, — dzīvi turpināja Džūlija, — tavs tēvs uzdāvināja tev krāsu kasti.

—    Ar to laikam viss ari sākās, — Stīvens iesmējās.

Džūlija viņam nepievienojās. Ja apkāit visi smējās, viņa varēja palikt pilnīgi nopietna un negaidot sākt smieties, kad visi pārējie bija pilnīgi nopietni.

—    Nē, nē, mans dārgais. — Viņa pasvārstīja galvu un pamācoši pacēla rādītājpirkstu. — Kas cilvēkā ir ielikts, tam viņš sekos, lai arī ko teiktu citi.

Stīvens uz to nekādi neatsaucās, taču pie sevis nodomāja: "Tas taču ir vissaprātīgākais izteiciens, kādu esmu dzirdējis visas šīs dienas ritumā." Iestājās klusums; pēc tam, ne tik daudz ziņkāres vadīts, cik viņam nepiemītošas rūpības dēļ Stīvens pajautāja:

—    Vai jums šeit patīk?

—    Ļoti. Šeit mani neviens nekaitina un nenogurdina. Te es jūtos kā kūrortā — tas man vienmēr ir paticis, — bet vienlaikus apstākļi te ir intīmāki un publika izmeklētāka. Mums ir teicams ārsts — jauns cilvēks, bet viņš labi pārzina urīna trakta terapiju un, pēc manām domām, ir ārkārtīgi uzmanīgs. Apkopējas, nabadzītes, te ir ļoti pakalpīgas — viņas gatavas tevis labā darīt visu. Dzīve šeit ir mierīga — no rītiem es ar patiku pastaigājos, dienā diezgan daudz sēžu, bet vakaros šeit sākas kulturāla izklaidēšanās — koncerti, dažreiz pat balles. Gadās, ka pie mums atbrauc burvju mākslinieki, tāpat mums ir pašiem savs orķestris ar divpadsmit dalībniekiem. Gribat ticat, gribat — nē, viens no mūsu džentlmeņiem man lūdza — ak, protams, pilnīgi korekti! — lūdza, lai es dziedu. Kad vēl biju maza romantiska meitene un aizrāvos ar reliģiju — toreiz, kad vēl nelaiķis kanoniķis Pjuzijs bija dzīvs — es sapņoju, ka reiz kļūšu par mūku, tas ir, — viņa ātri izlaboja, — es gribēju teikt — par mūķeni. Tagad, kad man ir lemts dzīvot gandrīz vai ieslodzījumā, esmu nonākusi pie slēdziena, ka šeit tomēr ir labāk nekā klosteri.

Stīvens līdzjūtīgi māja ar galvu, pārsteigts par Džūlijas saprātīgumu; tagad viņš skaidrāk nekā jebkad saprata, cik daudz viņam ir kopīga ar šo dīvaino sievieti — viņa māti. No viņas, protams, viņš ir mantojis šo aizspriedumu nicināšanu un visa banālā nīšanu, pilnīgu vienaldzību pret apkārt notiekošo un laikam ari šo tieksmi būt vientuļam, kas rosina sevi uzskatīt par savdabīgu, no pārējiem atšķirīgu kropli. Viņš neiebilstu, ja visas šīs dīvainības nodrošinātu viņam tādu pašu jautru bezrūpību kā Džūlijai, bet diemžēl viņā tas izpaužas tieši pretēji. Viņa mātei bezrūpīgi lidinoties mākoņos, viņš grima izmisuma bezdibenī.

Lūk, par ko viņš domāja, kamēr Kerolaina lielā uzmanībā klusu sarunājās ar māti par dažādām praktiskām lietām. Tika apspriesta veļas mazgāšanas un silta apģērba vajadzības problēma, sagaidot ziemu. Džūlija to visu noklausījās un tūlīt aizmirsa. Pēc tam tika nodoti un ar labsirdīgu ironiju pieņemti Bertrama Desmonda novēlējumi. Tad visā ēkā bija dzirdamas gonga skaņas, pēc mirkļa pie durvīm klauvēja, tās pavērās, un kāda balss pieglaimīgi teica:

—     Laiks brokastot, mīļā misis Desmonda.

Džūlija paskatījās uz abiem bērniem tā, it kā gribētu pavēstīt: redzat, kā mūs šeit apkalpo! — pēc tam paklausīgi piecēlās, noglauda svārkus, sakārtoja lentītes pie plaukstām un klīrigi jautāja:

—        Kā jums patīk mans tērps? — Viņa koķeti pieskārās kuplajam krokojumam, it kā vēlēdamās, lai bērni to apjūsmotu. — Māsa man neieteica to apdarināt ar mežģīnēm, bet, pēc manām domām, tas būtu tik jauki.

—      Tērps vienkārši ir brīnišķīgs, — teica Stīvens. — Un tas jums piestāv, ja jūs to sargāsiet, es varbūt kādu dienu atbraukšu un uzgleznošu jūsu portretu šajā tērpā.

—     Ak, Stīven, mīļais, lūdzu atbrauc, — viņa klusu piebilda ar savu iepriekšējo burvīgo smaidu un devās uz izeju. — Jebkurā dienā… labāk, ja tu varētu strēlnieka zīmes dienās… tikai nebrauc, kad skorpions.

Stīvens un Kerolaina izgāja uz ielas un ieraudzīja, ka visu debesjumu sedz svina pelēki mākoņi, vējš tos bija atdzinis ho pilsētas puses, un stipri lija — tas sagādāja ļoti nepatīkamus brīžus, jo Stīvenam nebija mēteļa, bet, kā vienmēr, tikai ap kaklu apsieta šalle, ari Kerolainas lietussargs viņus nevarēja pasargāt. Klusēdami abi gāja pa aleju, mazliet salīkuši, lai slīpais lietus tik ļoti nesistos sejā.

nožēloja, ka nebija izdevies Džūliju kaut vai uzskicēt tādu, kāda viņa stāvēja pie sliekšņa savā neiespējamajā kleitā -»smalka, maiga un smieklīga. Kādus dīvainus, pārsteidzošus efektus viņš varētu gūt, attēlojot viņu šajā vietā, šajā spoku patvērumā, kur gaisā, šķiet, mūžīgi skan āmuriņu sitieni pa kriketa bumbiņām, ķiķināšana un Strausa valša drebulīgās skaņas. Vien, kad viņi paglābās no lietus metro stacijā, Stīvens beidzot atmodās no savām pārdomām.

—     Man likās, ka viņas stāvoklis nav nemaz tik bēdīgs, — viņš centās nedaudz uzmundrināt māsu. Taču Keriju tas nemaz neiespaidoja.

—      Tu neredzēji, kāda viņa mēdz būt, kad viņai uznāk.

Viņš nepatikā iekoda lūpā.

—    Vismaz par nelaimīgu viņu nevar dēvēt.

—    Nē, — ar nopūtu piekrita Kerolaina. — Liekas, ka nē. Bet ārsts saka, ka viņas prāts pakāpeniski kļūst vājāks. To viņš sauc par smadzeņu atmiekšķēšanos.

Vagonā Kerolaina apsēdās pie loga un, kamēr vilciens brāzās gan pa tuneļiem, gan zem klajas debess (tad viņi redzēja māju slapjos jumtus, automobiļiem pārpildītās ielas un ūdeņu brāzmas sapluinīto lietussargu virtenes, kas, šķita, kā bruņurupuči vilkās pa slapjajiem trotuāriem), ne reizi nepievērsās brālim. Pietika pavirša acu uzmetiena, lai saprastu, ka viņa vispār neskatās pa logu, bet, sažņaugusi rokā jau samirkušo kabatlakatiņu, klusiņām raud. Stīvens necieta pinkšķēšanu, bet šīs nebeidzamās sēras tomēr viņu ietekmēja. No nesenās, bezrūpīgās jautrības nebija palicis ne miņas, — viņš jutās nelaimīgs un nospiests, mokpilnos pašpārmetumos apjauzdams, ka neko nav vērts šajā nīcīgajā pasaulē. Galu galā vai tad Kerolainas rīcība bija kādā ziņā nedabīga? Ģimenē viss iet uz postu. Pilnīgi saprotams, ka pēc atbalsta viņa griezās pie brāļa. Bet viņš nevarēja un ari negribēja viņai palīdzēt. Tagad vēl vairāk nekā jebkad citreiz nekādas cilvēciskas saites, nekāds spēks pasaulē nevarēja viņu novērst no tā ceļa, kādu viņš bija sev izvēlējies un pa kuru kā apsēsts ies līdz pat sava rūgtā mūža galam. Pēkšņi viņam sāka reibt galva. Mūžīgi viņš aizmirsa paēst, bet kabatā taču vēl ir dažas monētas un Dulvičā viņš būtu varējis iegriezties kādā kafejnīcā, lai kopā ar Keriju kaut ko iekostu; tādēļ laikam ari uznākusi tāda nomāktība. Taču viņš vispār juta savādu nespēku: kājas bija slapjas un ledusaukstas, deniņos klauvēja, un kaklā atkal parādījās šis dīvainais sausums.

No metro viņi iznāca Viktorijas laukumā un gāja uz galveno staciju. Sarakstā bija redzams, ka vilciens uz Halboro atiet pēc tris minūtēm.

—     Ja es skriešu, tad pagūšu, — satraucās Kerija. — Paldies, Stīven, ka atnāci. Uz redzēšanos.

—    Uz redzēšanos.

Viņi neveikli un steidzīgi paspieda viens otram roku. Kerija kā izbiedēta pīle aizelsusies skrēja garām kontrolierim uz peronu. Stīvens ar skatienu viņu pavadīja un pēc tam, kad viņa iekāpa vilcienā, pagriezās un gāja prom. Iznācis no stacijas, viņš sastapa avīžzēnus, kuri skaļi bļāva rakstu virsrakstus, stiepdami vakara avīžu agrā laidiena ķīpas. Stīvens centās pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās un tādēļ nepievērsa uzmanību tam, ko zēni kliedza, taču, lai arī cik tālu bija aizklīdušas viņa domas, atsevišķi vārdi nonāca līdz viņa apziņai, un beidzot viņš tos apjēdza. Kā zibens ķerts viņš apstājās un kā sapnī ar pieaugošām šausmām un pretīgi mokošu sajūtu zem lāpstiņas izlasīja avīžu kioska stendā:

SENSĀCIJA AKADĒMIJĀ Jauns skandāls ar Čārminsteras panno Akadēmikis atsakās no sava amata

j

4. nodala

Stīvenam likās, ka tramvajs velkas neciešami lēni, kamēr viņš, pieliecies avīzei, sarauktām uzacīm tvēra un atkārtoja acu priekšā dejojošos vārdus. Piecos viņš nokļuva Keiblstritā, bet tur uz stūra pie autobusa pieturas, šurpu turpu staigādams, viņu jau gaidīja Glins.

—    Es cerēju tevi šeit sastapt. Dženija teica, ka tevis nav mājās. — Glins mirkli apklusa un ar nedrošu, īūpestu pilnu skatienu vērās Stīvenā, bet tad tūlīt novērsās. — Iesim iedzert.

—    Es dodos mājās, — sausi teica Stīvens.

—    Nē, pagaidi, tev pašreiz nevajadzētu iet uz turieni. — Un Glins daudznozīmīgi pār plecu paskatījās uz ielas galu. — Man pirms tam ar tevi jāparunā.

Stīvens vilcinājās, viņa sastingušajā sejā neatspoguļojās nekādas jūtas. Neteicis ne vārda, viņš kopā ar Glinu gāja pāri ielai uz krodziņu. Zemā telpa, kuras klona grīda bija nokaisīta ar svaigām smiltīm, izrādījās tukša, nogājis pašā kaktā pie buru kuģa "Labie nolūki" modeļa — tāds bija ari krodziņa nosaukums —, Glins pasūtīja divas groka dubultporcijas. Varēja manīt, ka viņš nejūtas labi, taču turējās pašapzinīgi, nedaudz pat agresīvi. Viņa seja bija sasārtusi, acis dega gandriz kā sendienās. Kad atnesa groku, viņš teica:

—     Iedzer. Es jau esmu pārīti ierāvis, tevi gaidīdams. Man tas drusciņ ir par daudz, bet par to tev nav jāuztraucas.

Stīvens norija dedzinošo šķidrumu. Viņam uzmācās sarūgtinājums, vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai tam nepadotos.

—     Tagad tu visu zini, — negaidot ierunājās Glins. — Es paņēmu tavu "Hempstedhītu" un aizsūtīju uz akadēmiju.

—    Man neprasot.

—    Bet, ja es būtu jautājis, tu taču neļautu?

—    Nē… nekad.

Atbilde noskanēja tik asi, ka Glins neviļus palūkojās Stīvenā.

—    Vārdu sakot, es to paņēmu. Taču tas netika darīts nepārdomāti. Pirms tam biju runājis ar trim komisijas locekļiem — Stidu, Elkinsu un Prozeru, visi trīs ir velnišķi lieliski zēni, labi mākslinieki. Nu neskaties tā uz mani! Vismaz tik daudz atļauj man kā paskaidrot notikušo.

—     Runā, Dieva dēļ.

Arī Glins bija krietni aizkaitināts, tagad viņš vēl vairāk piesarka un ar grūtībām norija vēl nepateiktus asus vārdus.

—    Tu vari mani lamāt, cik vien tīk. Taču atceries, ka es to darīju, labu gribēdams. — Pēc klusuma briža viņš turpināja: — Atlases komisijas sēde notika šorīt vienpadsmitos. Tu droši vien zini, kā tas risinās. Komisijas locekļi — un vispirms jau priekšsēdētājs — sēž puslokā izvietotos krēslos kādā no Berlingtonas pils galerijām. Kalpotāji citu pēc citas ienes gleznas, noliek tās uz paliktņa, un komisijas locekļi pēc tam balso. Ja atbalsta, tad paceļ roku vai pirkstu, bet atteikuma gadījumā plaukstas tur uz ceļiem. Man jāsaka tev, ka šogad gleznas bija reti sliktas — nekā interesanta, atskaitot kādus divpadsmit audeklus, bet visi pārējie — parasti smērējumi, pelēcīgas ainavas, visu veidu ziedi un garlaicīgi portreti. Tādos apstākļos komisijai vajadzēja būt sevišķi piekāpīgai, neko citu tā nevarēja darit, jo pretējā gadījumā izstāde būtu vienkārši jāatceļ.

Glins atkal apklusa un ar roku noglauda matus.

—      Mēs jau gandrīz bijām atlasi beiguši, kad ienesa tavu "Hempstedhītu" — patiesību sakot, es to tiku tā izkārtojis. Un man jāatzīst, ka pēc visa tā, kas bija redzams iepriekš, — Glins ar dūri uzsita pa galdu, — tā tiešām atstāja spēcīgu iespaidu. Visi apklusa, kas šajā telpā reti mēdz notikt. Mani kolēģi ar acīm iegremdējās gleznā. Es tūlīt sapratu, ka viņi ir pārsteigti. Es pacēlu roku un pēc manis arī tie trīs, par kuriem tev stāstīju. Tad pastiepās vēl viena roka. Un vēl… vārdu sakot, piecas balsis, visas no to akadēmijas locekļu puses, kuri nespļauj uz visu jauno, kuri jūsmo par Matisu, Bonāru, Lursu un spēj atšķirt labo no sliktā.

Kaut Stīvens bija nolēmis mierīgi noklausīties, viņš tomēr juta pa visu augumu pārskrienam trīsas un nenovērsa saspringto skatienu no sarunas biedra. Bet Glins turpināja:

— Telpas galā sēdēja cita grupa, viņi vienmēr turas kopā. Tie ir vecais sers Mozess Stensils, lēdija Dora Daune,' Keringtons Vudstoks un Mansejs Piterss. Tā visa ir vecā gvarde, un viņu spēku mēs allaž par maz novērtējam. Stensils glezno tikai govis, to viņš ir uzbūris vairāk nekā Kupers, vairāk nekā Arpinjī aitu; stāsta, ka viņš savu iemīļoto Holšteinas šķirnes govi tur savā studijā Blumsberijā. Bet Vudstoks — tas ir suņu cienītājs, tipisks veselīgs skvairs, kurš savos audeklos iemūžinājis, man šķiet, visus Anglijas medību suņus un pat uz sēdēm Akadēmijā ierodas bridžos un ar baltu kaklasaiti; lēdija Dora nodarbojas ar Kesingtonas inteijeriem — tu droši vien esi redzējis reprodukcijas žurnālu Ziemsvētku numuru pielikumos; bet Pīterss — tas vienkārši ir Pīterss. Te vairāk neko nevaru piebilst. Es ari nebiju cerējis, ka šai kompānijai varētu patikt tava glezna. Un kam būtu vajadzīgs, lai tā viņiem patiktu? Par to nevar būt divu domu. Tomēr es neuztraucos. Pastāv tāds nerakstīts likums — ja kaut viens akadēmiķis balso par gleznu, visi pārējie automātiski viņam piekrīt. Un tādējādi es jau biju pārliecināts, ka viss ir kārtībā, kad pēkšņi piecēlās Stensils un aizripināja pie paliktņa, pašūpoja galvu un pagriezās pret mums. Viņš teica:

"Es patiesi ceru, ka komisija atcerēsies savu atbildību nācijas priekšā, pirms izteiks labvēlīgu slēdzienu par šo gleznu."

Vispār nav bijis gadījuma, ka vienas gleznas sakarībā kāds būtu uzrunājis klātesošos, un tādēļ visi apjuka, iestājās klusums. Tad izlēca lēdija Dora:

"Tas, protams, ir nejēdzīgi novatorisks audekls."

"Bet kas tur slikts?" es jautāju. "Mums ir vajadzīgs svaigs gars."

"Tikai ne tāds," iebilda Vudstoks. "Tas nepavisam nav tas, kas mums nepieciešams."

Šī nelielā vārdu mija apstādināja balsošanu, un Stensils, vēl aizvien stāvēdams pie tava audekla, paskatījās uz mani:

"Vai jums patīk šī glezniecība, mister Glin?"

"Ļoti."

"Bet vai jums neliekas, ka darbs iznācis pārāk tumšs un nesaprotams?"

"It nemaz."

"Tādā gadījumā varbūt jūs būsiet tik laipns un man paskaidrosiet, ko nozīmē šīs daudzās melnās ēnas gleznas apakšdaļā?"

"Tur iet cilvēki."

"Vai gan es tāds izskatos, kad kustos pa Pikadilli?"

"Iespējams, ka ne tāds. Šie ļaudis ir par jums jaunāki."

"Tā. Pateicos par mana vecuma atgādināšanu. Bet kas tā par ekipāžu pa kreisi priekšplānā?"

"Tie ir ielu tirgotāja ratiņi, kuros iejūgts ēzelītis."

"Nekas tamlīdzīgs!" iejaucās Vudstoks. "Vai tad tas ir ēzelis? Jūs tikai paskatieties, kādi viņa kājām ir vēzīši!"

"Bet tā taču nav krāsu fotogrāfija, kaut gan, acīm redzot, tikai tāda gleznošanas maniere jums ir pieņemama. Bet šeit ir noskaņa un turklāt radīta ar lielu iejūtību."

"Ar tādu barbarisku zīmējumu?"

"Tas ir darīts ar nolūku un liecina par lielu meistarību. Vai patiešām jūs šo sniegumu uzskatāt par sliktāku nekā tos verdziskos atdarinājumus, centīgos dabas kopējumus, kurus daudzi no mums gads gadā iesniedz?"

Stensils acīmredzot nodomāja, ka tādas man šķiet viņa govis. Niknumā viņš izvalbīja acis:

"Neviens mani nevar piespiest atteikties no zīmējuma likumiem, kas pieņemti kopš Džoto laikiem."

"Bet tā taču ir reakcionāra pieeja lietu būtībai. Tātad jūs uzskatāt, ka, ja mākslinieks atkāpjas no sastingušiem kanoniem, viņš jānosoda?"

Vecis sāka zaudēt aukstasinību, un, lai ari biju nolēmis savaldīties, sajutu, ka tas nav manos spēkos.

"Es bez šaubām to nosodu. Šeit nav nevienas vienkāršas precīzas līnijas, nekā dabiska, tā nav glezna, bet gan kaut kāds smērējums."

"Bet vai tā ir māksla vai nē?"

"Kā es to varu zināt, vai tā ir māksla vai nav māksla!" iebrēcās Stensils. "Es zinu tikai to, ka man tā nepatīk. Velns un elle, ne jau tāpēc mēs šeit sēžam, lai par mums ņirgātos, mēs nevaram pieļaut, ka nez no kurienes uzradies avantūrists atļaujas sviest publikai sejā krāsu podu. Nevienam īstenam britam šāda glezna nepatiks."

"Piekrītu. Jūs nevarējāt izteikt tai labāku komplimentu."

"Tad tā, ser? Tātad jūs nopeļat nācijas gaumi?"

"Bez šaubām. Pēc tam, kad nācija tik daudz gadus pārtikusi no jūsu govīm un Vudstoka suņiem, tā nevar neslimot ar hroniskiem kuņģa darbības traucējumiem."

Es sapratu, ka esmu ielaidies par daudz dziļos strīdos, taču asinis man vārijās, un es vairs nespēju savaldīties. Mūsu strīdā iejaucās priekšsēdētājs:

"Kārtību, džentlmeņi, kārtību. Tas ir nedzirdēti. Ja jūs patiešām vēlaties šo darbu apspriest, tad lūdzu ievērot pieklājību un neaizskart personības."

Tomēr Stensils jau bija no ķēdes norāvies. Viņš visā spēkā cirta savu spieķi ar ziloņkaula rokturi pret grīdu — man likās, ka vinu tūlīt kers trieka.

' 5 5

"Priekšsēdētāja kungs, džentlmeņi, komisijas locekļi, es jau trīsdesmit gadus esmu Karaliskās akadēmijas loceklis. Visu šo laiku esmu centies turēt tīrus Britānijas mākslas pamatus. Esmu neatlaidīgi atteicies atzīt visa veida ārzemju ietekmi un jauninājumus, dažādus eksperimentus, visus šos ekspresionismus un ekzoticismus; savā pieticībā atzīstu, ka esmu palīdzējis saglabāt mūsu kultūras mantojumu pirmatnējā tīrībā. Es vēl arvien varu godīgi skatīties cilvēkiem acīs un apgalvot, ka šeit Karaliskās akadēmijas izstādēs mūsu tauta ieraudzīs tikai solīdus, pieklājīgus un veselīgus daiļdarbus." —

Glins apklusa un norija groka malku.

— No telpas mūsu puses atskanēja protesti. Bet Stensils turpināja:

"Kas gan ir šī tā saucamā modernā māksla? Tūlīt pateikšu. Muļķīgi, bezjēdzīgi smērējumi un nekas vairāk. Kāds nekauņa nesen uzdrošinājās paziņot, ka Renuārs ir izcilāks mākslinieks nekā Romnijs. Ja es būtu tur piedalījies, saku atklāti, es būtu viņu pārmācījis ar spieķi. Ko nozīmē franču spilgtie smērējumi? Tā ir maskēšanās, aiz kuras slēpjas vāja tehnika. Ja cilvēks grib attēlot gleznā zaļu pļavu, tad tai jābūt pļavai un nevis pelēki zaļiem laukumiem. Mums nav vajadzīga šī žonglēšana ar formu un krāsām, kas nevar patikt nevienam saprātīgam cilvēkam. Jūs visi zināt, ka nesen uz nodokļu maksātāju rēķina kādā mūsu pilsētas sabiedriskajā parkā tika uzstādīta ultramoderna skulptūra. Pēc autora domām, tajā bija attēlota sieviete — nedod Dievs mūsu sievām tā izskatīties! Vārdu sakot, šī skulptūra izraisīja tādu sašutumu un tā nokaitināja kārtīgo publiku no tuvākās apkārtnes, ka reiz naktī īstenie pilsoņi to nosmērēja ar darvu un aplipināja spalvām, bet pēc tam tās atbalstītāji to bija spiesti novākt. Man jātzīst, ka uzskatu par vienlīdz kaitīgu ari šo gleznu. Tā aizvaino skatienu, tajā viss ir neticams, nejēdzīgs un pretīgs. Un tā ir tikpat līdzīga Hempstedhītai kā mans spieķis. Viss šeit balstīts uz bīstamu atkāpšanos no vispārpieņemtiem priekšstatiem. Tas taču ir sociālisms visklajākā formā! Džentlmeņi, mēs nevaram atbalstīt darbu, kas liecina par skaistuma un labas gaumes pagrimumu un kas spēj tikai mulsināt un kropļot mūsu mākslinieku jaunās paaudzes prātus. Neviens nezina to mirkli, kad var sākties revolūcija. Bet mūsu uzdevums ir to apslāpēt jau laikus."

Vēlreiz noklaudzinājis ar spieķi, Stensils apsēdās. Šai brīdī es jau niknumā vārījos. Manā priekšā bija tava brīnišķīgā glezna, bet blakus šis — šis govju zīmētājs, kas nespēj uztvert nevienu tavu līniju, nevienu triepienu. Redzēdams, ka visi šie kretīni metās veci apsveikt, es pielēcu kājās.

"Jūs sakāt, ka mūsu uzdevums ir to apslāpēt. Bet es uzskatu — mūsu uzdevums ir veicināt un atbalstīt. Mans Dievs, mēs taču neesam policisti! Kāpēc mums mākslā jāiznīcina viss jaunais un drosmīgais? Visi pagājušā gadsimta oriģinālie mākslinieki kļuva par tādas slepkavošanas upuriem. Barbizonas skolai darinot savus tradicionālos krāmus un tad, kad tā tika celta debesīs, Kurbē un Delakruā saņēma naža dūrienus mugurā. Izsmiekls un apvainojumi vajāja impresionistus, Sezanu dēvēja par neapdāvinātu māleri, neaptēstu lauki, Van Gogu — par psihopātu, Gogēnu — par neizceptu amatieri, no kura darbiem smird pēc sprāgušām žurkām. "Mežonīgos" izsvilpa, Braku nosodīja, Seru un Redonu pasludināja par prātā jukušiem. To visu jūs varat pārbaudīt, tas rakstīts melns uz balta. Vienmēr atradās kāds nolādēts savu laiku nodzīvojušo tradīciju pielūdzējs, kurš talantīgu darbu uzskatīja par uzbrukumu viņa personai, par apvainojumu, par pamatu graušanu un aiz skaudības uzstājās pret to ar izsmiekla smīnu uz lūpām un akmeni padusē. Tomēr, par spīti tam, šo mākslinieku darbi dzīvo, bet cilvēkus smīnošām sejām neviens pat neatceras. Un varat, cik vien gribat, par mani ņirgāties, taču esmu gatavs derēt, ka šī glezna, ko mēs redzam pašreiz, dzīvos vēl ari pēc tam, kad visi šai istabā esošie sen būs miruši un aizmirsti." —

Nedaudz nomierinājies, Glins no jauna malkoja no savas glāzes, tad pašūpoja galvu:

— Man tā nevajadzēja uzvesties, Desmond, taču zvēru pie debesīm, es nekādi nespēju sevi pārvarēt. Kādu laiku visi apmulsuši klusēja. Pēc tam, acīmredzot tādēļ, ka neviens nebija gatavs runāt, priekšsēdētājs — viņš ir labs zēns, un viņam gribējās šo ķildu ātrāk izbeigt — ierosināja nobalsot. Tad notika pilnīgi muļķīga lieta. Es jutu, ka visumā komisija noskaņota labvēlīgi. Varu zvērēt, ka tā un ne citādi. Viņi bija par tevi un jau gatavojās pacelt rokas, bet tad pēkšņi Pīterss, kurš pa šo laiku nebija pat muti vēris, teica:

"Vienu mirkli."

Visi pievērsās viņam, bet vecais pieliecās un caur noslīdējušo pensneju sāka pētīt tavu parakstu. Tad atkal apsēdās.

"Džentlmeņi," viņš teica, "līdz šim es atturējos piedalīties strīdā, jo man bija radušās miglainas aizdomas, ka pirms vairākiem gadiem jau kaut ko tādu esmu redzējis. Tagad esmu par to pārliecināts. Man jums jādara zināms, ka tas nav neviens cits kā mākslinieks, kura otai pieder bēdīgi slavenie Čārminsteras panno. Viņu tiesāja atklātā tiesas sēdē par nepieklājīgu mākslas darbu radīšanu un izstādīšanu."

Tā, protams, bija sensācija, un — mans Dievs! — es vēlētos, lai tu redzētu, kā apmierinājumā iezaigojās Stensila ģīmis.

"Es taču teicu, ka tas ir deģenerāta smērējums. Un, lūk, skatieties, man bija taisnība!"

Bet Pīterss turpināja:

"Kā gan mēs varam uzņemties atbildību un atbalstīt tādu cilvēku? Ja piekritīsim šo gleznu izstādīt, mēs līdz ar to izteiksim atzinību autoram un visai viņa daiļradei."

Es sapratu, kurp vēršas notikumu gaita, un pielēcu kājās:

"Par ko gan mēs tagad spriežam, — vai par panno, kuri pilnīgas tumsonības dēļ tika sadedzināti, vai par šo gleznu?"

Vairs neatceros, ko vēl es teicu — biju tik satracināts, ka pats vairs neapzinājos, kādus izteicienus lietoju, varu tikai apgalvot, ka tie bija drosmīgi un kaismes pilni. Taču tas neko nelīdzēja, un to es labi apjautu. Pat tie, kuri pirms tam bija gatavi tevi atbalstīt, tagad negribēja ielaisties skandālā. Man atlika tikai viens. To es izdarīju labprātīgi un zvēru, ka tas man sagādāja lielu apmierinājumu. Es tūlīt paziņoju, ka aizeju no Akadēmijas. Un esmu velnišķīgi priecīgs par to. Šajos gados esmu kļuvis mazāk prasīgs pret sevi, Desmond, pakļāvīgs, ar vāju raksturu, un ari mani darbi salīdzinājumā ar iepriekšējiem nav neko vērti. Man līdz nāvei ir apnicis mālēt Hamerheda un viņam līdzīgu personu portretus, apriebies izzīmēt ordeņus uz mūsu pēru izrieztajām krūtežām. Sarīkošu kā agrāk savu karavānu, un kopā ar Annu dosimies uz Ziemeļvelsu. Varbūt tur man laimēsies uzgleznot kaut ko vērtīgu. Bet tagad, kad esmu tev izstāstījis visu kā grēksūdzē, ceru, tu mani pārāk nenosodīsi. Tagad atzīstu, ka esmu rīkojies nepareizi.

Pamēģiniet iestāstīt šiem stulbeņiem — komisijas locekļiem, ka viņi skatās uz šedevru! Ar tādu attieksmi Rembrants sastapās, kad viņu Amsterdamā sauca pie atbildības tiesā par parādiem. To nācās pārdzīvot ari E1 Grēko, kad viņš stāvēja Spānijas inkvizīcijas priekšā. Ceru, ka tu to pārāk neņemsi pie sirds. Kāda mums galu galā daļa par sabiedrības viedokli, ja tā ir tumsoņu sabiedrība! Iedzersim vēl!

Stīvens klusējot vērās draugā, un viņa paša seja bija bāla un bezkaislīga. Klausīdamies Glina garajā stāstījumā, kurā draugs daļēji gribēja sevi attaisnot, Stīvens izjuta niknumu un izmisumu, taču to drīz nomainīja auksta vienaldzība. Tomēr cirstā rēta bija dziļa un tā nenovēršami sūrstēs. Būtu vismaz Ričards licies mierā, nejaucies vairāk viņa dzīvē, vienkārši — būtu atstājis visu, kā ir. Taču Stīvena izmocītajā dvēselē nebija rūgtuma, un viņš draugam nekādi neparādīja tās jaunās mokas, kādas bija atmodinātas. Viņš sniedza Glinam roku.

Pēc izdzertā groka jūtami iereibis, Glins draudzīgi uzsita Stīvenam pa plecu:

— Iesim! Es aizvedīšu tevi mājās, un, ja arī kaut kas nebūs labi, velns lai parauj, mēs pratīsim sevi aizstāvēt.

5. nodala

Nedrīkst aizmirst, ka māksla, būdama viena no nacionālās kultūras sastāvdaļām, ir pietiekami nozīmīga. Skaļais skandāls Karaliskajā akadēmijā avīzēm bija īstena debesmanna — tas bija iekritis klusajā sezonā, kad trūcīgais materiāls spieda reportierus, lai apmierinātu savus sensāciju kāros lasītājus, nodarboties ar kaut kādu banālu slepkavību Glāzgovā un maz saistošu laulības šķiršanas lietu aristokrātu aprindās. Savā laikā par tiesas prāvu Čārminsterā bija interesējusies galvenokārt tikai vietējā prese. Jaunais skandāls izraisīja krietni vien lielāku rezonansi — sevišķi šai ziņā pacentās tās svētdienas avīzes, kas, sargādamas angļu tikumību, uzskatīja par savu pienākumu pēc iespējas pilnīgāk apgaismot vispikantākos pieklājības robežu pārkāpumus mūsdienās. Ar avīžnieku vieglu roku jaunais skandāls uzurdīja veco. No arhīva izvilktie "Čārminsteras Vēstneša" gadagājumi tika rūpīgi izstudēti, lai no tiem izmakšķerētu saistošākās detaļas. No "Novada Avīzes" tika pārfotografēts Stīvens uz apsūdzēto sola. Pirmais angļu tikumības aizstāvis un balstītājs Arčibalds Dalgetijs, kura rakstus avīzē "Vispārīgās Ziņas" lasīja miljoniem abonentu, — pats Arčibalds Dalgetijs tikko bija pacēlies vienu slavas pakāpienu uz augšu, ko viņam nodrošināja kādas nelaimīgas romānu autores šaustīšana par viņas grāmatu "Vientuļā sirds", — nu ar vislielāko bardzību ķērās pie šīs lietas. Zem iznīcinoša virsraksta "Ārprātīgā māksla" viņa spalva pauda taisnīgu sašutumu. Arčibalds jautāja, kas noticis ar mūsu labo veco Angliju, ja viens no tās izcilākiem, visvairāk godātiem institūtiem ir tā apvainots, ka tā bastionos vardarbīgi ielauzušies nepazīstami revolucionāri darbi, kurus radījusi jau zināma netiklīga, izvirtusi ota?! Ne jau visas klaigas, starp citu, skanēja tik patētiski. Vieglprātīgāka virziena periodiskie izdevumi uz to reaģēja ar ironisku smaidu, no estrādēm tika skandēti joki, bet kādā no ilustrētajiem nedēļas izdevumiem parādījās karikatūra, kurā bija attēlots aizdomīga izskata subjekts, kurš uz Berlingtonas pils kāpnēm uzbrūk cienīga izskata akadēmiķim ar cilindru galvā. Parakstā zem karikatūras bija teikts: "Vai jūs nevēlaties nopirkt labu pornogrāfisku atklātni, ser?"

Visu šo laiku Stīvens neatlaidīgi strādāja, nemaz nepievērsdams uzmanību notikumiem ārpasaulē, viņa attieksme bija pārvērtusies vienaldzīgā nicinājumā. Bez vainas viņš atkal bija piekalts pie kauna staba un nostādīts tur vispārīgam apsmieklam. Kā gan tas varēja gadīties, ka pēc savas dabas tik kluss, pieticīgs un noslēgts cilvēks, kas visu dzīvi tiecies panākt, lai viņu liek mierā un netraucē nodoties iemīļotajai mākslai, ir izraisījis pret sevi tādu sašutuma vētru? Kāds uzņēmīgs žurnālists bija uzskatījis par nepieciešamu lasītāju interesēs "vispārīgos vilcienos" iepazīstināt viņus ar Stīvena biogrāfiju, centīgi uzskaitīdams visu, kas ar mākslinieku noticis pēdējos gados — pārtrauktas attiecības ar baznīcu, ar ģimeni un, galvenais, — ar Angliju, rakstītājs viņu bija attēlojis kā nicināmu izdzimteni, kas neapšaubāmi pelnījis līdzpilsoņu nopēlumu.

Dziļi jūtīgais Stīvens dzīvē bija iemācījies izturību un pašsavaldīšanos, tas palīdzēja viņam smagāko likteņa triecienu laikā saglabāt ārēju mieru. Tomēr viņa naidnieki sita tik sāpīgi, tik bieži pakļāva izsmieklam, ka beigu beigās viņš sasniedza tādu gara brīvību, kas ļāva nedzirdēt, ko par viņu runāja, nemanīt, kas ar viņu notiek. Un tikai atsevišķos brīžos, kad šķita zudis pamats zem kājām, viņu pārņēma neizskaidrojamas bailes. Tad viņam dzīve likās nereāla, tā biedēja un radīja izjūtu, ka trūkst spēka turpmāk cīnīties ar likteni. Viņš redzēja, ka zaudējis ko vērtīgāku par visiem dzīves labumiem: sajūtu, ka esi nezināms, un mierīgu pārliecību, ka nevienam neesi vajadzīgs, neviens tevi neievēro, tu esi puteklis bezgalīgajā ļaužu okeānā. Lai ari Stīvens mēģināja slēpt nervozitāti, tomēr tā bija manāma, un, kad jau pierima saceltais troksnis, viņš jutās pilnīgi sagrauts, un pirmo reizi mūžā viņam sāka uzmākties ļaunas priekšnojautas.

Tagad viņš mēdza līdz vēlam vakaram sēdēt Teplija būdā pie upes. Galvu nodūris, stundām ilgi vērodams asas vēja pūsmas radīto sīko vilnīšu ņirbu melnajā ūdenī, velkonīti, kas parādījās zem tilta un stiepa sev līdzi liellaivu virkni, kuras naktī mirkšķināja ar zaļām un sarkanām acīm. Ūdens šļaksti, nakts neredzamais skaistums un valdzinājums viesa mieru dvēselē, tomēr viņš neļāvās jūtām un domāja vienīgi par darbu, ar ko bija noņēmies šodien un ko turpinās rit. Pēc tam tumsā, turēdamies ēku ēnā, it kā gribēdams palikt nemanīts, viņš atgriezās mājās Keiblstritā.

Kādu sestdienu Stīvens aizkavējās pie upes ilgāk nekā parasti. Atgriezies mājās, viņš juta nāvīgu nogurumu. Šķita, ka visu dienu sāpošais kakls kļuvis dīvaini nejūtīgs. Dženija ātri sarūpēja vakariņas, izvilka no krāsns siltu lauku pīrāgu un apsēdās vīram iepretim pie galda. Stīvens atviegloti ķērās pie maltītes, bet viņa klusuciešot noskatījās. Dženija saprata, ka viņš nevēlas runāt. Stīvena izmocītais izskats radīja satraukumu, tomēr viņa bija pārāk atturīga un taktiska, lai par to ieminētos.

Pēc vakariņām Stīvens apsēdās savā parastajā vietā pie pavarda. Viņš uzlika skiču albumu uz ceļiem un nenovērsies skatījās ugunī, kura zeltītajās liesmās fantāzijā varēja veidot cēlus, varonīgus tēlus. Dženija nomazgāja traukus, noraisīja priekšautu un paņēma adīkli. Attapies no domām, Stīvens pavērās sievā. Kā parasti šai laikā, viņi sāka tērgāt, cenzdamies neskart pēdējo dienu nepatīkamos notikumus. Visbiežāk viņu sarunas aprobežojās ar nenozīmīgiem ikdienas mājas dzīves jautājumiem, tās viņiem tomēr deva tuvības sajūtu, darīja Dženiju laimīgu, un Stīvens to zināja. Šodien šo tuvību viņš izjuta sevišķi asi. Nemākslotā Dženijas sievišķība, viņas radītā siltuma un tīksmes noskaņa piesaistīja Štīvenu. Viņš sāka stāstīt par dienā paveikto. Pēkšņi viņa balss pārtrūka pusvārdā un pārgāja aizsmakušā čukstā. Tā viņam gadījās ne jau pirmo reizi, bet pašreiz tas bija tik negaidīti, ka Dženija atrāva skatienu no adīkļa un uzmanīgi palūkojās uz vīru. Stīvens uztvēra satraukuma ēnu, kas pārslīdēja viņas sejai. Paklusējis viņš iekrekšķējās, ar grūtībām izgrūzdams vārdus:

—      Redzi, nu atkal. Es visu dienu jutu, ka šodien zaudēšu balsi. Tā tas ir.

—     Tu esi apsaldējies. — Dženija runāja apdomīgi ar maigu pārmetuma pieskaņu (cik gan reižu viņa nebija uzstājusi viņam sevi saudzēt), taču tā bija tikai izlikšanās, ar ko sieva mēģināja maskēt augošo satraukumu.

Stīvens noraidoši papurināja galvu.

—    Nē, kakls man nesāp.

—    Arī rijot nav sāpīgs?

—    Nē.

—    Atļauj, es paskatīšos.

Viņš padevīgi paklausīja. Dženija no bufetes paņēma karoti, ar to piespieda mēli un rūpīgi apraudzīja viņa kaklu.

—    Neko nesaskatu. Ne apsārtumu, ne uztūkumu.

—    Nekā ari nav.

—    Varbūt ari nav, — viņa stingri noteica, — bet rit tu uz upi neiesi. Vienīgi, ja paslepus no manis. Tevi tur ir sapūtis vējš. Šodien es brīdināšu ari kapteini.

—     Labi… Man netrūkst, kam pielikt roku ari darbnīcā.

—   Tikai, ja jutīsies labāk. Bet tagad tev jāiedzer kaut kas karsts.

Viņa sagatavoja dzērienu, sajaukdama rumu ar vārošu ūdeni un upeņu džemu, kuru bija pati vārījusi. To Dženija uzskatīja par neaizstājamu līdzekli, ārstējot jebkuras kakla kaites. Stīvens izmalkoja veselu glāzi karstās dziras un sajuta patīkamu svīšanu. Pēc tam Dženija piespieda viņu likties gultā.

Nākamajā rītā balss atjaunojās, un Stīvens līdz pat pusdienlaikam strādāja pie Temzas etīdes. Taču pēc otrajām brokastīm viņš atkal aizsmaka un, četros iznācis no darbnīcas, ar žestiem skaidroja Dženijai, ka nevar nemaz parunāt.

—     Tātad nolemts, — nelokāmi apgalvoja Dženija. — Jāprasa padoms ārstam.

Viņš mēģināja iebilst, kas viņa stāvoklī nebija viegli izdarāms, taču Dženija palika nepielūdzama.

—   Nē, — viņa stingri noteica. — Mums ir jāzina, kas tā ir par nelaimi. Ir labi, ja zini, kāda slimība tevi piemeklējusi, jo tagad mēs maldāmies kā tumšā mežā; es tūlīt iešu pēc daktera Perkinsa.

Dženija bija uztraukusies ne pa jokam un pieķērās iespējai parādīt Stīvenu vietējam slimokases ārstam — viņa jau sen vēlējās to darīt, bet Stīvens katru reizi dusmīgi to bija noraidījis. Tādēļ tagad, stingri izšķīrusies, viņa uzvilka lietusmēteli un aizgāja, bet tad gandrīz tūlīt atgriezās ar ziņu, ka dakteris Perkinss ir uz dažām dienām aizbraucis atpūsties. Tomēr saimniecības vadītāja bija solījusies atsūtīt viņa palīgu, līdzko tas atgriezīšoties no dienas vizītēm.

Nepaguva viņa to paziņot, kad pēkšņi Stīvens atguva balsi un atkal runāja, it kā nekas nebūtu noticis.

—    Redzi nu, — sapīcis viņš teica. — Tu sacel brēku nieku dēļ. Parasta apsaldēšanās vai ari nervi, vārdu sakot, kaut kādas muļķības.

Viņš aizgāja uz darbnīcu strādāt, bet Dženija, paraustījusi plecus, noskatījās viņam nopakaļ. Viņa bija apjukusi un sev jautāja, vai tikai nav sacēlusi patiešām nevajadzīgu paniku. Nezinādama, ko izlemt, viņa sāka tīrīt vakariņām dārzeņus. Pagāja stunda, bet dakteris nerādījās. Sestdienas vakaros pie daktera Perkinsa vienmēr pieņēma daudz pacientu, un Dženija jau sāka šaubīties, vai viņa palīgs vispār atnāks. Taču tobrīd atskanēja durvju zvans, un, tās atvēaisi, viņa ieraudzīja jaunu cilvēku, kurš, ne mirkli nekavēdamies, bez uzaicinājuma pārkāpa pār slieksni.

—     Es esmu dakteris Grejs. Kur ir jūsu slimnieks?

Dženija aizveda viņu uz virtuvi un pasauca Stīvenu.

Dakteris nolika somu un noņēma cepuri, taču mēteli nenovilka, ar savu izskatu likdams saprast, ka dārgs ir katrs mirklis. Viņš nebija tik jauns, kā sākumā bija licies, ap trīsdesmit gadu, ar parupju seju, kurai netrūka patīkamu vaibstu, bet kurā bija lasāms bezgalīgs nogurums un īgnums — redziet, kā man jāstrādā līdz pat spēku izsīkumam, turklāt vēl tādos apstākļos, no kuriem metas nelaba dūša!

—    Jūs esat slimnieks? — ar asu ziemeļnieka akcentu viņš jautāja. — Un kas jums kait?

—       Kaut kādi nieki, būtībā nekas nopietns. Bet, redzat, sieva satraukusies. Man laiku pa laikam zūd balss.

—    Jūs gribat teikt, ka laiku pa laikam jūs vispār nevarat parunāt?

—    Jā. Vismaz es nevaru izteikt tā, lai mani sadzirdētu.

—     Bet pārējā laikā jūs runājat normāli?

—    Man liekas, jā. Mēdz būt tikai neliels piesmakums.

—     Bet vai kakls sāp?

—     It nemaz.

—    Kādas jums vēl ir sūdzības?

—     Nekādas. Kaut gan reizēm kakls it kā notirpst. Šķiet, ka tā ir fantāzija.

Dakteris Grejs nepacietīgi noklakšķināja mēli. Protams, ka fantāzija, atkal viena no šīm nolādētajām nervozitātēm, viņš nodomāja, varbūt histēriska afonija. Tomēr, starp citu, cilvēks, kas ar viņu sarunājās, neatgādināja histērisku subjektu, par ko liecināja kaut vai tas, ka viņš savai slimībai nepiešķīra nekādu nozīmi.

—      Atļaujiet, es jūs apskatīšu. — Stīvens atpogāja krekla apkakli, un ārsts nepacietīgi piebilda: — Nē taču. Tas ir par maz, izģērbieties līdz jostasvietai un apsēdieties uz krēsla.

Piesarcis Stīvens izpildīja prasīto. Dakteris no somas izņēma apaļu spogulīti, nostiprināja to sev uz pieres un virzīja gaismas starus uz laringoskopa gludo virsmu un ar tā palīdzību rūpīgi izpētīja Stīvena kaklu. Pēc tam, ne vārda neteicis, paņēma stetoskopu un ņēmās izklausīt plaušas, tad painteresējās par pacienta pirkstu galiņiem. Visa apskate ilga ne vairāk par piecpadsmit minūtēm, un tomēr tā bija diezgan rūpīga.

—    Varat apģērbties. — Dakteris savāca instrumentus somā un asi aizcirta tās slēdžus. — Vai sen jūs klepojat?

—     Klepoju? Jā… Pēdējos gados man bieži atkārtojas bronhīts.

—    Ak tā, bronhīts?

—    Nu jā. Man vienmēr ir bijušas vājas plaušas.

—    Vienmēr? Bet vai jūs nevarat atcerēties, kad pirmo reizi stipri apsaldējāties un sāka sāpīgi durt sānos, pie tam tas turpinājās diezgan ilgi un jūs nekādi netikāt no šīm sāpēm vaļā?

Negaidot Stīvenam atmiņā atausa Lamanšs, tvaikonītis, brauciens stiprā lietū un pēc tam — Netjē.

—     Varu, — viņš teica, — tas bija apmēram pirms piecpadsmit gadiem.

—     Bet vai pēc tam jums kādreiz no kakla nāca asinis?

—    Nāca.

—    Cik bieži?

—    Pavisam divas reizes, — viņš atbildēja, turklāt noklusējis pirmo asiņošanu Spānijā.

—      Kad tas notika pirmo reizi, pirms cik gadiem? Apmēram pirms četrpadsmit?

Pagātne atkal atdzīvojās Stīvena atmiņā — klostera baltā celle un mūka Arto seja, kurš bija pārliecies pār viņu. ' Jā.

—    Nu, protams! — Dakteris jau bija pie izlietnes nomazgājis rokas un slaucīja tās virtuves dvielī. — Visu šo laiku jums bija slimas plaušas, un divreiz pa kaklu plūda asinis. Bet jūs nekādi nemēģinājāt noskaidrot šo kaišu cēloņus?

—    Es nedomāju, ka tas ir kaut kas nopietns. Aizvien biju ļoti aizņemts.

—    Ar ko?

—     Es gleznoju.

—    Jūs esat mākslinieks?

—    Jā.

—      Lūk, kā! — Dakteris Grejs bija dzimis solīdajā industriālajā Mančestrā un, tā iesaukdamies, likās, izmantoja visas savas ironijas rezerves.

Negaidot viņam prātā atausa kāda doma.

—    Velns lai parauj, vai tikai jūs neesat tas mākslinieks, kura dēļ avīzes tik traki trokšņoja?

—    Vai tam ir kāda nozīme?

Klusums.

—    Nē… Protams, nē!

Dakteris ziņkārīgi un pat, aizmirsis savu profesionālo bezjūtību, līdzjūtīgi palūkojās Stīvenā. Kāda notikumu ķēde, kāda bezrūpīga, bezdomu neatlaidīga sava veselības stāvokļa ignorēšana varēja nemanot novest šo dīvaino cilvēku, acīmredzot pēc izcelsmes džentlmeni, pie tik nožēlojamām beigām, par kurām viņam vēl nav ne jausmas? Un ko te var līdzēt? Bet, galvenais, kā par to viņam pateikt?

Dakteris bija spējīgs un godkārs cilvēks. Viņš piekrita strādāt par īstendas ārsta palīgu ar vienu mērķi — nedaudz piepelnīties, lai pēc tam varētu nodarboties ar zinātni un iegūt grādu. Šāda veida medicīniskā prakse neizraisīja viņā nekādu interesi, un parasti ar saviem slimniekiem viņš sarunājās atklāti, gandrīz rupji. Ari pašreiz viņš domās iztēlojās smacīgo, sviedriem piesmirkušo pieņemamo telpu pacientiem pārpildītu. Turklāt kopš pusdienas viņš nebija neko ēdis. Un tomēr kaut kas viņu atturēja no parastajiem asumiem. Viņš pietupa uz krēsla paroceņa.

—    Nu ko, — viņš teica. — Man jums jāsaka, ka esat slims, pie tam diezgan nopietni.

—    Kas tad man kait?

Dakteris atkal apklusa.

—    Krietni ielaista plaušu tuberkuloze.

—    Jūs jokojat?!

—    Nebūt ne. Jums ir veca kaverna labajā plaušā. Bet tagad ari kreisajā plaušā noris aktīvs process… un ir skarta rīkle…

Stīvens nobāla un ar vienu roku atbalstījās pret galdu.

—     Bet kā tad tā, es nesaprotu… Es vienmēr biju uz kājām… Jutos labi…

—    Tāda jau ir šī nolādētā slimība. — Dakteris Grejs drūmi pakratīja galvu. — Tā ir viltīga. Tās toksīni rada pat labu pašsajūtu. Spes phthisica — tā to sauc medicīnas valodā. Šī slimība uz kādu laiku var pat pagurt un pēc tam pēkšņi no jauna uzliesmot. Tā ir noticis ar jums.

—    Saprotu. Kas man jādara?

Dakteris pievērsa skatienu griestiem.

—    Jums jāizmaina vide.

—    Un precīzāk?

—    Jābrauc uz sanatoriju.

—    Tam man trūkst līdzekļu.

—    Tomēr pastāv dažādas iespējas… To var nokārtot… ar kādas slimnīcas starpniecību… — Daktera balsī skanēja uzspēlēts mundrums.

—    Cik ilgu laiku man tur būs jāuzturas?

—    Vismaz gadu, bet varbūt arī vairāk.

—    Gadu! Bet vai es varēšu tur gleznot?

Dakteris Grejs noliedzoši papurināja galvu:

—   Nekādi. Jūs gulēsiet uz muguras gultā, svaigā gaisā, dārgo ser.

Stīvens klusēja un skatījās vienā punktā sev priekšā.

—    Nē, — viņš teica. — To es nevaru.

—    Jūsu pašu labā…

—     Nē, dakter. Man ir jāstrādā. Ja es pārtraukšu darbu, tas mani nonāvēs.

—     Baidos, ka jūs, ja turpināsiet strādāt… — Dakteris nepabeidza teikumu, mazliet paraustīja plecus un stingri paskatījās Stīvenam acīs.

Atkal iestājās klusums. Stīvens ar mēli apslapināja izkaltušās lūpas.

—       Sakiet man taisnību. Ja es palikšu mājās un tuipināšu strādāt, kas tad notiks?

Dakteris Grejs kaut ko gribēja teikt, taču tad pārdomāja. Izvairīties no tiešas atbildes nebija ārsta garā, tomēr kaut kas traucēja atklāt visu patiesību, un tādēļ viņš atbildēja izvairīgi:

—     Grūti paredzēt. Ja palaimēsies, tad varat nodzīvot diezgan ilgi.

Abi stāvēja klusēdami. Tad dakteris it kā apķērās, izvilka no kabatas bloknotu ar recepšu blankām, ātri izrakstīja zāles, izplēsa lapiņu un pasniedza to Stīvenam.

—      Pasūtiet tās aptiekā. Tur ir tonizējošas vielas un kreozots kaklam, tam vajadzētu jums nedaudz atvieglot pašsajūtu. Pietaupiet sevi, dzeriet pēc iespējas vairāk piena, trīs reizes dienā norijiet pa ēdamkarotei zivju eļļas un palūdziet savu sievu — liekas, jūs esat precējies? — rīt no rīta atnākt pie manis pieņemamā telpā. Mans honorārs ir trīs šiliņi un seši pensi.

Stīvens samaksāja, dakteris pamāja, paņēma somu, uzlika galvā platmali, pateica, ka viņu nevajag pavadīt — viņš pats atradīs ceļu, — un izgāja no virtuves. Noklaudzēja ārdurvis, aiz loga bija dzirdami soļi, kas pamazām noklusa. Iestājās neparasts klusums. Stīvens stāvēja nekustīgi. Virtuvē ienāca Dženija, un viņš pagriezās.

Viņa lēni tuvojās, un viņš ieraudzīja Dženijas saspringto, izbiedēto seju, ievēroja, cik izmisīgi sieva pūlas savaldīties, un saprata, ka viņa ir visu dzirdējusi. Viņi raudzījās viens otram acīs.

—    Tu brauksi paārstēties, Stīven?

—    Nekādā ziņā.

—    Tev tas jādara.

—      Nē, es neieredzu slimnīcas, nevēlos šķirties no tevis un nevaru pamest darbu.

Viņa pienāca Stīvenam cieši klāt. Domas jaucās pa galvu, šis negaidītais trieciens viņu apstulbināja. Starp citu, vai gan neskaidra nelaimes priekšnojauta jau sen nebija viņu mocījusi? Viņa nikni sev pārmeta, ka piekāpusies Stīvenam, kad viņš vieglprātīgi izturējās pret savu slimību, kura izrādījās tik nopietna. Rīdama asaras, kas tā kaitināja Stīvenu, viņa bija lūgusi vīru nākt pie prāta, bet visus lūgumus viņš noraidīja.

—    Ja-man patiešām ir šī slimība, tad līdzēt var maz. Taču ari ārsti visu nezina. Iespējams, ka nemaz tik nopietni neesmu saslimis, kā viņam šķita. Katrā ziņā, ārsts teica, ka man vajadzīgs esot tikai svaigs gaiss.

To teikdams, Stīvens pacēla galvu. Pēkšņi prātā atausa kāda doma. Mārgita! Tur taču viņš vienmēr atveseļojās. Tur ari būs, cik vien vēlēsies, brīnišķīgs gaiss. Patiešām, viņš taču bija toreiz tik nopietni slims un Mārgitā atveseļojās pilnīgi. Šī vieta bija mīļa, vislaimīgākās atmiņas saistījās ar to… Un tur taču varēs turpināt darbu klusumā un mierā. Un Stīvenam uzreiz, pat viņam neapzinoties, cik tas vispār ir raksturīgi viņa slimībai, tūlīt uzlabojās garastāvoklis. Mokoša satraukuma pārņemta, Dženija skatījās vīrā, gaidīja, ko viņš teiks, bet Stīvena sejā iezibējās smaida ēna.

—      Zini, ko mēs darīsim? Palūgsim mis Pretu un Tepliju kādas nedēļas iztikt bez tevis, savāksim nepieciešamo un, ja Florija mūs pieņems, padzīvosim kādu laiku Mārgitā.

6. nodala

»

Vēlu vakara Florija, paņēmusi klēpī kaķi, sildījās pie krāsns mazajā virtuvītē virs zivju veikala. Lampa ar zaļu kupolu kliedēja rudens tumsu. Florija klusēja un pētoši raudzījās Dženijā, kura aiz galda sēdēja viņai iepretim. Uz galda atradās pilna tējkanna un uz paplātes šķīvis ar sviestmaižu riecieniem. Virtuvē valdīja neparasts klusums, varēja dzirdēt vienīgi nesteidzīgu pulksteņa tikšķēšanu. Beidzot Dženija sarosījās.

—     Rudais met spalvu, — viņa teica.

—    Viņi visi šai laikā met spalvu. — Florija paglaudīja līkumā saritinājušos dzīvnieciņu un nopurināja no pirkstu galiem dzeltenas pūciņas. — Viņam ir lielisks kažoks.

—    Flo, cik ilgi mēs jau šeit dzīvojam? Kādas septiņas nedēļas?

—    Jā, apmēram. Laiks skrien.

—    Tu pret mums esi ļoti laba. Patiesību sakot, mēs esam tev uzsēdušies uz kakla. Taču svaigais gaiss, liekas, tik tiešām viņam dara labu. — Dženija brīdi klusēja. — Vai tu esi pamanījusi, ka viņš sāk atlabt, Flo?

—    Esmu ievērojusi pārmaiņas… un ne jau mazas. — Florija nesteidzīgi iemalkoja tēju un nolika tasi atpakaļ uz galda. — Un, jo ātrāk tu paskatīsies acīs patiesībai, mana dārgā, jo labāk tev pašai.

—     Ar kaklu viņam nav nemaz tik slikti. Balsi viņš tagad zaudē retāk.

—    Tas viss nieki.

Dženija pielieca galvu un iekoda lūpā. Šīs pēdējās nedēļas viņa darīja visu, kas vien viņas spēkos, un bija gatava darīt vēl vairāk. Tomēr, kad viņa atcerējās visas šīs zāles, kuras bez jebkādiem panākumiem bija devusi Stīvenam, visas nemitīgās rūpes, kas tik maz palīdzējušas, uzmācās bezcerīgs izmisums, nācās grūti saglabāt gara možumu. Kādas mokas viņa izjuta ik nakti, dzirdēdama viņa sauso klepu! Dženija nekādi nebija pierunājama gulēt citā gultā: no kā gan bīties ar viņas veselību. Ja vien varētu kaut kādā veidā daļu tās vēl ziedot Stīvenam!

Dženija vīrišķīgi centās nezaudēt dūšu.

—     Es tik ļoti vēlos, lai viņš atnāktu kopā ar mums padzert tēju, — viņa teica un skatījās uz durvīm. — Taču — sauc vai nesauc — visviens, viņš nenāks.

—       Lai cilvēks viņa stāvoklī, ieslēdzies sasmakušā istabā, -visu laiku gleznotu un gleznotu… — Florija pievērsa skatienu griestiem, likdama saprast, ka to viņa nekādi nespēj pieņemt. — Kāpēc tu nedzer tēju? Es ieliešu tev karstāku.

—    Nevajag, Flo.

—    Paklau, nepieciešams taču drusku iestiprināties.

—    Man tiešām negribas.

—      Bet tev taču vienmēr ir ļoti garšojusi tēja! — Florija pārsteigta iesaucās. — Atceries, kā mēs reiz izdzērām vienpadsmit tases?

—    Tēja pašreiz man ir pretīga.

Florijas roka, kura bija pacēlusi tējkannu, uz mirkli sastinga gaisā. Viņa pētoši palūkojās brāļasievā, tad nolika tējkannu un apsedza to ar adītu kupolu. Mirkli klusējusi, viņa jautāja:

—    Ari sviestmaizes nevēlies?

Dženija noraidoši papurināja galvu.

—    Tu ne drupatiņu neesi ņēmusi mutē. Šorīt apēdi gabaliņu siļķes, un tas bija viss. Un vakar ari…

Viņa apklusa. Pirmā vīra māsas vērīgais skatiens lika Dženijai mokoši nosarkt, tad sārtums no viņas sejas izzuda un viņa novērsās. Iestājās saspringts klusums. Aizdomas un neuzticību Florijas sejā pakāpeniski nomainīja pārsteigums un tad izbīlis.

—    Vai patiesi? — it kā stomīdamās viņa jautāja.

Tāpat novērsusies, Dženija klusēja.

—      Tas nevar būt! — iesaucās Florija jau klusāk. — Tikai tā vien vēl trūka! Un vai tev jau sen nav?

—    Sesto nedēļu, — tikko dzirdami atbildēja Dženija.

—     Mīļais Dievs! Padomā tikai… Tas taču… tas taču… Nē, liekas, es pašreiz plīsīšu! Vai tad par maz vēl, ka viņš pats visus šos gadus ir sēdējis tev uz kakla? Tāds kungs, pat pirkstu nepakustināja, kamēr tu vergoji viņam, pūlēdamās sviedriem vaigā, bet viņš slaistās apkārt un izliekas triepjam krāsu uz audekla. Bet tagad, kad viņa dienas ir skaitītas, viņam vēl ievajadzējies tevi atstāt ar bērnu.

—     Paliec mierā, Flo! — izmisīgi iekliedzās Dženija.

—     Nenosodi viņu! Pie visa vainīga esmu es. Tas notika tajā naktī, kad dakteris viņam pateica…

Dženijai aizlūza balss, un, tikko valdīdama asaras, viņa apklusa. Kur ņemt vārdus, lai izteiktu savas jūtas tajā naktī. Kaisle, žēlums, izmisums nogruva pār viņu ar tādu nepieredzētu, nežēlīgu spēku, laupīja viņai gribu, padarīja padevīgu kā vasku: saglabājās tikai viena vēlēšanās — atdot sevi visu, izkust otrā cilvēkā… Jau toreiz viņa zināja, ka ieņēmusi bērnu.

—     Nu ko, tādā gadījumā vēlu tev laimi. — Florijas balss skanēja sausi un nedraudzīgi. — Vienīgi, kā tu tiksi ar to visu galā, mana dārgā, tāds ir jautājums.

—     Nedusmojies, Flo. Gan iespēšu. Tu taču zini, ka man ir divas veselas stipras rokas.

—       Rokas! Protams! — drūmi apstiprināja Florija. —■ Bet jāprasa, kur bija tava galva? — Viņa mirkli klusēja.

—    Tu viņam pateici?

—    Pagaidām vēl ne. Pagūšu, kad atgriezīsimies mājās. Varbūt tad viņš būs atkal atveseļojies.

Piespiedusi ar varēm sevi apklust, kas nemaz nebija viņas gaumē, Florija saknieba lūpas. Viņasprāt, Dženijas ietiepība un nevēlēšanās atzīt to, kas "visiem un katram bija skaidri redzams", tikai pasliktināja jau tā izmisīgo stāvokli. Kad Stīvens atbrauca, pēc Florijas izteicieniem, viņš "neizskatījās sliktāk kā vienmēr". Taču drīz vien viņa veselības stāvoklis sāka pasliktināties, un šobrīd viņš atgādināja tādu cilvēku, kurš nenovēršami virzās uz bezdibeni. Pirms divām nedēļām ārsts, kuru Dženija pati bija ataicinājusi pie vīra, paskaidroja viņai bez aplinkiem, ka Stīvena veselības stāvoklis ir bezcerīgs, un teica liktenīgos vārdus: "ātrais dilonis". Jebkurā mirklī no kakla viņam atkal var sākt plūst asinis, un tās būs beigas.

—    Dari, kā zini, — samierinoši teica Florija. — Tikai kāpēc mūžīgi tev jāupurējas, to es nekādi nespēju saprast.

—    Ne tev, ne citiem viņu nekad neizdosies saprast.

Florija dusmīgi nosprauslojās.

—     Protams, man nekad nebūs lemts saprast, ko labu viņš tev darījis.

—    Viņš darīja mani laimīgu.

Aiz durvīm bija dzirdami soļi, un saruna pārtrūka. Abas sievietes centās rādīt mierīgas vienaldzīgas sejas. Virtuvē ienāca Stīvens.

—    Vai esmu nokavējis tēju? — viņš smaidot jautāja.

Šis samocītais smaids izdilušajā — kauli un āda —

sejā ar izspīlētiem žokļiem un iekritušiem vaigiem kā ar nazi iedūra Dženijas sirdī. Tagad Stīvens neļāva sievai pat pieminēt viņa veselības stāvokli, viņš savu slimību pilnīgi ignorēja, un šī noslēgtība, atsvešinātība, vīrišķība un prasme klusuciešot nekad nežēloties Dženiju saviļņoja līdz dvēseles dziļumiem. Tomēr arī viņa nekādi savas jūtas neizrādīja, jo zināja, ka Stīvenam tas nepatīk, un tādēļ, liedama viņam tasē tēju, gluži ikdienišķi ieteicās:

—     Mēs jau gribējām tevi saukt. Bet nodomāju, ka varbūt esi aizņemts — pašreiz beidz darbu.

—    Starp citu, es tiešām to arī pabeidzu. Palikuši vairs tikai šādi tādi sīkumi. Visumā esmu apmierināts. — Viņš saberzēja rokas, paņēma no Dženijas sniegtā šķīvja sviestmaizes riecienu un apsēdās pie loga.

—   Tātad glezna ir gatava? — kaķi glaudīdama, jautāja Florija.

—    Jā. Es izdarīju visu, ko spēju. Un, liekas, izdevās.

—      Bet vai vēl kādam būs no tās savs labums? — jautāja Florija un daudznozīmīgi paraudzījās uz Dženiju.

—    Kas to var zināt, — nevērīgi atbildēja Stīvens.

Dženija no sava kakta viņu paslepus vēroja un juta,

ka viņš ir saviļņots, kaut cenšas to neizrādīt. Dziļi iegrimušās acis mirdzēja, roka ar tējas tasi drusku drebēja. Dženija līdzjūtīgi teica:

—    Pie šīs gleznas tu ne mazums esi nopūlējies.

—    Sešus mēnešus. Nebija tik viegli tīri tehniski apliecināt vienkāršu, elementāru lietu būtību… Upe… ūdens… un viss šis fons — zeme, gaiss. Turklāt parādīt tā, lai tas viss būtu vienots, izteiktu galveno ideju.

Parasti Stīvens par savu darbu nekad nerunāja, bet pašreiz viņš vēl viss bija radošā pacēluma varā un turpināja skaļi izteikt galvā virmojošās domas.

—       Bet ko jūs ar šo gleznu iesāksiet turpmāk? — jautāja Florija, kas visu laiku bija sēdējusi sakniebtām lūpām.

—     Pats nezinu, — Stīvens izklaidīgi atbildēja.

—     Ceru, ka ar šo nebūs tik neglīts skandāls kā ar iepriekšējo.

—       Ceru, ka nebūs, Florij! — Stīvens miermīlīgi pasmaidīja. — Man liekas, ka tā ir pelnījusi atzinību. Bet, lai jūs pilnīgi nomierinātu, es apsolu, ka to neizstādīšu.

Tomēr šāda atbilde Floriju nepavisam neiemīlināja, bet gan vēl vairāk nokaitināja.

—    Nu gan sevišķi aplaimojāt! Jājautā, kāds tad no tās ir labums? Kādu labumu dod ikdienas stāvēšana, stāvēšana un stāvēšana, krāsošana un krāsošana, ja pēc tam nav pat ko parādīt? Mūsu zālē tagad nevar pat apgriezties, tā nav istaba, bet šķūnis. Taču iznāk, ka jums nospļauties par to, vai glezna jums ko ienes vai ne, kaut peniju?

—    Jā, man tas ir vienalga. Svarīgi ir tas, ka to esmu uzgleznojis. — Stīvens piecēlās. — Iešu nedaudz pastaigāties.

—    Labāk ne, — satraukusies iesaucās Dženija. — Laukā tagad ir auksts. Un krēslo jau.

—       Man nepieciešama pastaiga. — Stīvens maigi paskatījās Dženijā. — Tu taču pati zini, ka svaigs gaiss man ir noderīgs.

Dženija neiebilda un kopā ar viņu izgāja priekšnamā. Viņa palīdzēja vīram uzvilkt pašas pirkto mēteli un pasniedza spieķi, kas jau kādu laiku tika lietots. Stīvens pa trepēm kāpa lejup, bet viņa stāvēja durvīs un nolūkojās viņā mokošā satraukumā, kas Dženiju vairs neatstāja, un viņas galvā dzima visdažādākie plāni. Viņa centās savaldīt izmisumu, kas lauzās dvēselē, un ar neizsīkstošu mīlestību domāja, kā izārstēt Stīvenu.

Bet Stīvens lēni soļoja pa ielu. Kad ceļš nemanāmi sāka vest kalnup, viņš to tūlīt sajuta un saprata, cik maz spēka viņam saglabājies. Kājas šķita svina smagas. Pa nomaļu ieliņām viņš apgāja trokšņainos kvartālus un devās uz ostu. Krastmalā stāvēja apaļš kiosks ar spoguļstikliem logos, iedams tam garām, Stīvens brīdi ielūkojās savā atspulgā: neiedomājami novājējusi, izdilusi seja ar dziļi iegrimušām tumšām acīm, pleci uzrauti kā večukam… Viņš neviļus savilka seju grimasē un strauji novērsās. Stīvens pats vislabāk saprata, cik muļķīgi rīkojas pašreiz, pastaigādamies pa ielām. Tomēr viņš bija nolēmis nekādi nepieļaut, lai tiktu noguldīts gultā. Tikai doma vien par sēdēšanu slēgtā telpā viņam likās nepanesama.

Beidzot viņš bija sasniedzis sava ceļojuma mērķi — solu aiz mola līča ielokā. Parasti sols bija tukšs, un no tā pavērās brīnišķīga jūras ainava. Aizelsies Stīvens apsēdās un atviegloti ievilka plaušās vēso, tīro jūras gaisu.

Ne sevišķi spilgts, taču apžilbinošs skaists saulriets atblāzmoja debesu jumā, malās tas lēja oranži dzeltenus un maigi zaļus toņus. Visas nokrāsas likās neparasti skaidras un tīras uz pelēki zaļganā jūras fona, taču ainavā jau bija jūtama tuvojošās ziemas aukstā elpa. "Tērneram nav neviena šāda saulrieta," nodomāja Stīvens, gandriz pilnīgi emocionālas jūsmas pārņemts, vērodams rozā joslu pie horizonta. Viņš sēdēja, zodu atspiedis krūtīs. Domas uz mirkli apstājās pie tā iejūtīgā gleznotāja, smalkākā kolorīta meistara, ķildīga dīvaiņa, kurš vecumā bija ieslēdzies netīrā graustā Temzas malā un ieguvis no apkārtnes puišeļiem iesauku "Sauszemes admirālis". "Mēs visi esam jukuši — vai vismaz pusjukuši," domāja Stīvens. "Atsvešinājušies vientuļnieki, bojā gājušas dvēseles mūžīgā konfliktā ar sabiedrību, nelaimes piemeklētie neveiksminieki kopš šūpuļa." Un tūlīt pat domās piebilda: "Ja neskaita tos, kuri ielaižas kompromisos." Viņš pats gan nekad tos nebija atzinis. Jau kopš pusaudža gadiem viņu vadīja viena tieksme — atbrīvot no važām visapkārt dabā redzamo skaistumu, kas gan ne vienmēr ir saskatāms lietu virspusē. Viņš cīnījās vientulībā un gāja sev nolemto ceļu. Tikai vai kādam ir dotas spējas izprast šīs vientulības bezizeju, šo dienu un stundu mokošās skumjas, kuras tikai reti savijās ar aizrautības un sajūsmas uzliesmojumiem? Tomēr viņš nenožēloja. Pārsteidzošs miers un klusums valdīja viņa dvēselē. No šīm sāpēm, vilšanās rūgtuma un mokām, no cīņas ar naidīgo pasauli dzima skaistums. Par to viņš ir samaksājis dārgu cenu, taču tas bija to vērts.

Stīvens vēroja, kā debesīs dziest saulrieta bālā atblāzma, un visi viņa darbi nesteidzīgā virknē atausa atmiņā, visi līdz pat milzīgajai, nule pabeigtajai gleznai. Šis pēdējais, it kā viņa gara lidojuma noslēgums, šis dīvainais slimības un iedvesmas auglis bija izraisījis viņā pārsteidzošu sajūsmas un nošķirtības sajūtu, tā likās kā dzīvības un nāves vainagojums, ieiešana mūžībā. Slimība grāva viņa spēkus, taču garu uzturēja kāds noslēpumains avots, atjaunināja to un atdzemdināja dzīvei. Un tomēr Stīvens zināja, ka ir nolemts nāvei. Viņa slēptais dzīvības avots bija izsusējis, bezgalīgs nogurums stindzināja augumu. "Jau šovakar parunāšu ar Dženiju," viņš nodomāja. "Laiks atgriezties mājās. Šonedēļ jāpārceļas uz savu māju Keiblstrītā…" Pēc tam radās jauna doma: "Rafaēls nomira trīsdesmit septiņu gadu vecumā… Man nav tiesību sūdzēties."

Pār augumu pārskrēja trīsas, viņš sarosījās un piecēlās stāvus. Bija gandrīz pilnīgi satumsis, viņš pamazām sāka vilkties mājup. Stīvenam aiz muguras atskanēja strauji, enerģiski soļi un kāda spirgta balss kaut ko sauca. Stīvens atskatījās un ieraudzīja pazemo kustīgo Erniju, kurš centās viņu panākt. Tumšā uzvalkā, katliņu galvā un lietussargu padusē jauneklis rādījās lietišķi noskaņojies.

—    Pagaidiet! Es zināju, ka atradīšu jūs šeit. — Emijs palēnināja soli, taktiski mēģinādams uzņemt ar Stīvenu vienādu gaitu. — Kā jums klājas?

—    Teicami, Ernij. Bet tu dodies mājup? No kantora?

—    Nē, es jau biju mājās un padzēru tēju. Tagad eju uz vakara kursiem. Bet Florijas tante man uzdeva jūs atrast un pavadīt mājup.

"Ak mans Dievs," drūmi nodomāja Stīvens. "Vai tiešām esmu kļuvis tāds nespējnieks, ka viņas sūta man pavadoni?" Un šai mirklī viņa pavadonis ar vislabākiem nolūkiem paņēma viņu aiz rokas, lai palīdzētu nokāpt no krastmalas. Tomēr viņš tūlīt izkliedeja Stīvena aizdomas, izsaukdamies:

—      Pie jums jau ne visai bieži ierodas viesi. Tādēļ mājinieki nekādi negrib pieļaut, ka jūs viņu palaižat garām.

—    Ko tad? Kas tie par viesiem?

—    Dievs vien to zina. Pēc izskata kāds svarīgs kungs. Atbraucis greznā automobilī.

Stīvens norūpējies savilka uzacis. Ko tas varētu nozīmēt? Varbūt tēvs vai Hjūberts būtu nolēmuši viņu apciemot? Nē, tas nevar būt. Kādu būs atsūtījusi līdzjūtīgā Klēra? Vēl viens mēģinājums nevajadzīgai žēlsirdībai un palīdzībai? Šāda doma viņu biedēja.

—    Varbūt tas ir kāds izcils dakteris, kas atbraucis jūs paārstēt, — mākslotā bezrūpībā skaļi savas domas izteica Ernijs. — Kāds liels speciālists. Velns lai parauj, varbūt viņš viens un divi dabūs jūs uz kājām. Jums taču ir tik augsti radinieki, kāds no viņiem nudien varēja to ataicināt. Tas nu gan būtu vareni! Ja jūs pavisam izveseļotos, tad vasarā atkal tāpat kā agrāk varētu pludmalē kopīgi meklēt moluskus.

Viņi gāja pa krēslaini klusajām, tukšajām ielām, kur vairums veikalu jau bija slēgti, un Ernijs mākslotā rosībā no tīras sirds turpināja pļāpāt, jo centās uzlabot Stīvena garastāvokli. Viņi iegriezās ap stūri, un Stīvens ieraudzīja automobili — garu melnu landoletu, kas stāvēja jau aizslēģotā zivju veikaliņa durvju priekšā.

—     Tas pats jau ir, skatieties! — apmierināti smaidīdams, teica Ernijs. — Ejiet vien, bet man gan jāskrien, citādi nokavēšu.

Pacēlies pa kāpnēm, Stīvens apstājās, lai atvilktu elpu, un tobrīd Florija atvēra viņam durvis.

—    Te kāds kungs jūs gaida. Ārzemnieks. — Viņai bija apjucis un vienlaikus dīvaini daudznozīmīgs izskats, kas vēl vairāk apstiprināja Stīvena minējumus, ka noticis kaut kas neparasts. Florija piebilda: — Mēs viņu ievedām zālē.

Stīvens neko neteica, kaut bija skaidri redzams, ka viņa gaida jautājumus un ir sagatavojusies uz tiem atbildēt. Viņš nesteidzīgi novilka mēteli, un šoreiz viņa pat palīdzēja to izdarīt. Pakāris mēteli, šalli un platmali, viņš devās uz zāli. Tā bija neliela istabiņa, kuru reti izmantoja. Tas notika tikai atsevišķās reizēs, kad pulcējās viesi. Taču tagad Stīvena molberts ar lielu gleznu uz tā pilnīgi aizņēma visu telpu. Steigā iekurtajā kamīnā aiz melnajām restēm dūmoja un šņākuļoja mitra malka. Vienīgajā atpūtas krēslā, kājas pret uguni pastiepis, sēdēja tumsnējs neliela auguma cilvēks un sarunājās ar Dženiju. Kad ienāca Stīvens, tas veikli pielēca kājās.

—     Mister Desmond, ir patīkami ar jums iepazīties.

Viņa smalkā un reizē atturīgā uzvedība ļoti labi harmonēja ar nevainojami stingrās līnijās ieturēto uzvalku un melno pērli kaklasaitē un līdz žilbinošam spožumam notīrītām kurpēm. Šķita, bez vismazākās piepūles viņš ienesis šajā necilajā viesistabā izsmalcinātas gaumes un nozīmīguma atmosfēru, ar savu dižmanību pilnīgi nomācot lētos porcelāna sunīšus uz nožēlojamās kamīna dzegas, kurus Ernijs bija Mārgitas gadatirgū laimējis loterijā. Stīvens šo cilvēku tūlīt pazina un tādēļ gandrīz nemaz neieskatījās viņa spodrajā vizītkartē, kuru viņam pasniedza viesis. Nomurminājusi atvainošanās vārdus, Dženija izslīdēja no istabas.

—    Cik patīkami, ka mēs beidzot esam iepazinušies, dārgo mister Desmond!

—    Vai gan mēs jau reizi neesam tikušies?

—    Kur tad, manu dārgo ser?

Stīvens aukstasinīgi vēroja tirgotāju.

—    Parīzē pirms piecpadsmit gadiem. Es toreiz gandrīz vai miru badā, man nebija ne santīma, un es jums mēģināju pārdot savas gleznas. Bet jūs nevēlējāties uz tām pat paskatīties.

Tesjē plakstiņi nedaudz nodrebēja, taču viņa izmeklētās manieres viņu sargāja kā vairogs, tās glāba jebkurā kutelīgā situācijā. Glaimīgi atvainodamies, viņš iepleta rokas:

—    Tādā gadījumā atļaujiet jums apgalvot, ka tagad mēs esam līdzīgi, jo visu ceļu no Parizes uz Londonu es veicu vienā nolūkā — uzmeklēt jūs. Un man jāatzīstas, ka tas bija velnišķīgi grūts uzdevums. Vispirms es uzrakstīju vēstuli Čārlzam Medoksam, taču nesaņēmu apmierinošu atbildi. Tad devos pie viņa un mēs kopīgi braucām uz Stepniju, taču jūs tur neatradām. Tomēr es biju ārkārtīgi neatlaidīgs un no mistera Glina dabūju jūsu adresi. Tādējādi jūs pats varat spriest, cik karsti es vēlējos tikties ar jums.

—    Ļoti žēl, ka esmu bijis tādu pūliņu cēlonis, — teica Stīvens.

—     Dārgo ser, tie nav pūliņi, bet gan patīkama nodarbe.

Tesjē atkal apsēdās un nobalansēja uz ceļa savu platmali, viņš uzmanīgi ieskatījās Stīvenā, kaut arī saglabāja gadījumam atbilstošu mēreni sajūsmīgu sejas izteiksmi.

—       Pat, ja es nebūtu redzējis šo lielisko gleznu, — Tesjē godbijīgi palocījās uz molberta pusi, — es ar vienu vienīgu jums pievērstu skatienu varētu noģist izcilu mākslinieku. Tādas rokas, kādas ir jums… tāda seja… Taču nezaudēsim laiku, — pēkšņi viņš aprāvās. — Mister Desmond, man ir tā laime jums paziņot, ka pēdējos mēnešos Parīzē vērojama aizvien pieaugoša interese par jūsu darbiem. Nesen viena jūsu glezna — "Mūķenes atgriežas no baznīcas", kas piederēja kādam krāsu tirgotājam Kampo, bija izstādīta diezgan vājas Zālamana tirdzniecības firmas vitrīnā. Tur to bija ieraudzījis pašreiz ievērojamākais kritiķis, mākslas zinātnieks Žoržs Bernārs. Viņam jūsu glezna ļoti patikusi… lūdzu piedodiet, "patikusi" nav īsti precīzi… bet jūsu vārds kritiķim bija zināms no dažām nelabvēlīgām atsauksmēm par jūsu darbiem, Parīzes avīzēm uzbrūkot franču impresionistiem. Pagājušā ceturtdienā apjomīgā Golnāzas mēnešraksta apcerējumā, kas aizņēma visu sleju, Bernārs sevišķi atzinīgi atsaucās par jūsu "Mūķenēm". Jau otrā rītā glezna bija pārdota.

—      Kampo ir nepazīstams sīktirgotājs, viņam ir jau vairāk nekā septiņdesmit gadu, taču viņš nekādi nav muļķis. Viņam pieder ne mazāk kā divdesmit jūsu audeklu, galvenokārt agiinā franču perioda gleznas un to vidū dažas cirka dzīves ainu kompozīcijas, ari lieliskā etīde "Zirgi negaisā". Līdzās tiem ari daži Spānijas perioda darbi. Droši vien kādus no tiem jūs atstājāt viņam ķīlā, kad strādājāt kopā ar Modiljāni. Kampo tās visas aiznesa Bernāram un piedāvāja kā dāvanu izvēlēties vienu gleznu (viņš izšķīrās par "Zirgiem"), un palūdza uzņemties jūsu daibu izstādes noorganizēšanu. Izstāde notika pirms diviem mēnešiem un diemžēl atkal pie šī Zālamana. Es atkārtoju — diemžēl, jo rezultātā visas gleznas līdz pat pēdējai tika tūlīt pārdotas par cenu, kas pēc dažiem gadiem jums liksies smieklīga. Teikšu vēl vairāk, mākslas cienītāju apetīte ir palielinājusies tik spēcīgi, ka visā Parīzē jau nevarēja vairs atrast nevienu nepārdotu gleznu, kas piederētu Desmonda otai. Starp citu, — pārlaboja Tesjē, — es neesmu precīzs. Pēc pirmā frisson[51] Parīzē parādījās, — kā jūs domājat, no kurienes? — no Normandijas, no kāda lauku bakalejas tirgotāja brīnišķīgs pasteļzīmējums — divu bērnu galviņas. Parakstu nemanīja, bet tas neapšaubāmi bija jūsu veikums. — Tesjē jautājoši palūkojās Stīvenā. — Vai jūs šo darbiņu atceraties?

—     Protams… tās ir Krušo meitas.

—    Tieši tā, Krušo. Iespējams, ka jums būs interesanti uzzināt, ka pasteli tūlīt uz vietas nopirka par ne vairāk un ne mazāk kā piecpadsmit tūkstošiem franku.

—     Ļoti labi, — vienaldzīgi izmeta Stīvens. — Krušo kundze būs ļoti apmierināta.

—    Tādējādi, mister Desmond, es negribu jūs garlaikot ar pārējām detaļām, viss ir skaidrs ari tāpat. Jūs beidzot pienācīgi novērtējuši, kā esat to pelnījis. Kolekcionāri meklē jūsu darbus, pieprasa tos. Bet jūs… runājot profesionālā valodā, esat tirgu monopolizējis. Galvenā lielākā jūsu darbu daļa taču atrodas pie jums. Tādējādi, ja jūs man parādīsiet godu un uzticēsiet man pārstāvēt jūsu intereses — mans stāvoklis mākslas pasaulē ir ārpus konkurences, — es galvoju, ka jums to nenāksies nožēlot.

Šīs pārsteidzošās ziņas Stīvens klausījās, kājās stāvēdamj, atspiedies pret kamīna dzegu. Viņu māca nespēks un slikta pašsajūta, trūka gaisa, caur rīkli lauzās klepus — viens no tiem ilgajiem paroksismiem, pēc kuriem zuda balss. Ja tas notiks tūlīt, tad kļūs skaidrs, cik neglābjami smaga ir viņa slimība. Ar neticamu gribas piepūli viņš iztaisnoja plecus.

—     Pateicos par jūsu interesi. Tomēr man nav nedz nepieciešamības, nedz ari vēlēšanās pārdot savus darbus.

Pilnīgi apstulbis no tādas neparedzētas atbildes, Tesjē tomēr ātri atguvās.

—    Saprotams, mister Desmond, — viņš iedvesmojoši ierunājās, — tādu mākslinieku kā jūs interesē ne tikai nauda. Te valda citi apsvērumi, piemēram… atzinība. Pienācis laiks, lai jās kļūtu plaši pazīstams.

—     Par to es nerūpējos. Ar tāda veida godkāri sevi priecināt var tikai viduvējība.

—    Bet tomēr… jums taču nevar būt vienaldzīga slava.

—    Slava tikpat maz nosaka manu vērtību kā tas, ka esmu nepazīstams. Es nekad neesmu tiecies kādam izpatikt, man ir svarīgi izpatikt pašam sev.

—     Mister Desmond… cher maitre[52], atļaujiet man jūs tā saukt, — jūs patiesi mani sarūgtināt. Jums ir ko dāvāt pasaulei, jums pieder lielas vērtības. Jums nav tiesības tās ierakt zemē. Atcerieties, kas teikts Svētajos rakstos.

Šī rūdītākā un viltīgākā Parīzes antikvāra atsaukšanās uz Svētajiem rakstiem Stīvena vājajā sejā iezīmēja tikko samanāmu rūgtu smīnu, kaut ari viņš vēl aizvien mokoši cīnījās ar klepus lēkmi. Viņš bez niknuma, mierīgi bilda:

—     Es jau reiz pasaulei uzdāvināju kaut ko vērtīgu. Manu daibu sadedzināja.

—     Aizmirstiet to. Pašreiz tirgus… tas ir, — apķērās Tesjē, — es gribēju teikt, laiks un apstākļi jums ir labvēlīgi. Es jūs, cher māitre, lūdzu, aplaimojiet mani ar tiesībām uzlikt lauru vainagu jūsu galvā.

Ar slēptu ironiju Stīvens vēroja sarunu biedru.

Mākslinieka seja joprojām pauda bezkaislīgu saspringumu, tikai bālās bezasiņu lūpas iedrebējās.

—     Nē. Esmu izveidojis savu gleznošanas manieri. Es cenšos iemiesot skaistumu tā, kā es to saprotu. Ja mani darbi ir labi, tie ar laiku, — pēc tam, kad manis vairs nebūs —, atradīs savu vietu… Tā ir bijis gandriz ar visiem māksliniekiem. Bet pagaidām… es visu mūžu esmu centies nešķirties no savām gleznām, gribu staip tām arī nomirt.

Iestājās klusums. Tesjē, kājas sakrustojis, sēdēja un grieza pa riņķi virsējās pēdu. Desmonda sejas izteiksme — saspringta un reizē ari vienaldzīga — dīvaini mulsināja komersantu, atņēma viņam pašpārliecību. "Vai viņš tā rīkojas, man spītējot? Atriebjoties, ka agrāk esmu noraidījis viņa gleznas?" domāja Tesjē. Viņš bija pārliecināts, ka gandriz visi mākslinieki spējīgi izdarīt kaut ko neparedzētu. "Un tomēr nē," viņš secināja, "šis cilvēks runā pārliecināti. Viņam vienkārši nospļauties par to, vai es, Tesjē, uzņemšos pārdot viņa gleznas vai ne." Stīvena slimīgais izskats, bezgalīgais nogurums, kas bija viņā manāms, beigu beigās saistīja mesjē Tesjē uzmanību, un miglains atminējums pazibēja viņa prātā. Pēkšņi viņš visu saprata.

—      Mister Desmond, — uzsverot katru vārdu, viņš gluži atklāti teica. — Man nav jums jāsaka, cik dziļi mani sarūgtināja jūsu atteikums. Es negribu uzmākties. Iespējams, ka mana profesija nerosina uzticēšanos. Jā, esmu komersants, tas ir tiesa. Bet ari es cienu skaistumu un mīlu to. Šī glezna, kuru es, jūs gaidot, sajūsmināts un saviļņots apskatīju, šī glezna, lai uzdrīkstos jums to teikt, ir izcila. Un, ja jūs ļausiet man to nopirkt par cenu, kuru jūs pats nosauksiet, es dodu jums savu parole d'honneur[53], ka trīs mēnešu laikā izvirzīšu šo gleznu ar mākslu ministra starpniecību Luksemburgas prēmijai. Nu, kā… Jūs redzat, es runāju pilnīgi nopietni un mani rīcības motīvi nav nemaz tik zemiski.

Šīs runas laikā Stīvena skatiens pamazām atmaiga, taču seja palika tikpat saspringta un skumja. Viņš lēni, skumīgi pagrozīja galvu.

—      Jums nāksies samierināties vēl ar vienu manu dīvainību. Man jums jāatsaka. Taču, — viņš turpināja, neļaudams sarunas biedram iebilst, — es varu jums arī kaut ko apsolīt. Jūs minējāt trīs mēnešus… Kad šis laiks būs pagājis, atgriezieties… Ielūkojieties Stepnijā Keiblstritā… Domāju, jūs nebūsiet vīlies.

Iestājās ilgs klusums. "Žēlīgais Dievs!" nodomāja Tesjē. "Viņš patiesi ir ļoti slims un drīz mirs. Turklāt viņš to zina." Tesjē nodrebinājās — viņš mīlēja dzīvi ar visiem tās labumiem, un jebkāds atgādinājums par nāvi viņam šķita nomācošs. Tomēr viņš pacentās savas izjūtas noslēpt, pasmaidīja un iesaucās:

—   Teicami! Es jūsu priekšlikumu pieņemu. Uzskatīsim, ka esam par visu vienojušies. Bet tagad… Jūs taču esat visu dienu strādājis un noguris… Esmu pārāk izmantojis jūsu laiku… — Kāda iekšēja balss viņam pateica priekšā, ka šī tikšanās jābeidz un pēc iespējas ātrāk. Viņš paņēma savu portfeli, piecēlās un sniedza Stīvenam roku.

—    Au revoir, cher māitrs[54].

—    Sveiki.

Pēdējo reizi pametis skatu uz gleznu, Tesjē pagriezās un, pašam negaidot, paklausot kādam aicinājumam, apkampa Stīvenu. Tas varbūt bija nedaudz teatrāli, bet, ar savdabīgu pašcieņu noskūpstījis gleznotāju uz abiem vaigiem, viņš aizgāja.

Kad aiz tirgotāja aizvērās durvis, Stīvens atspiedās pret kamīna dzegu, nolieca galvu uz rokām un ļāva vaļu klepum. Lēkme ilga vairākas minūtes, un, kad tā beidzot norima, Stīvens ilgi nespēja atgūt elpu. Viņš bija saliecies tris līkumos, ar muguru atspiedies pret kamīnu, tādā stāvoklī viņu atrada Dženija, klusi ienākusi istabā.

—    Kas pie tevis bija atbraucis, Stīven?

—    Kāds cilvēks, ar kuru es biju pazīstams Parīzē. — Balss negribēja viņam klausīt.

—     Savu mūžu nebiju redzējusi tādu frantu. Bet ko viņš gribēja?

—    To, ko viņš varēja dabūt jau sen. Viņš vēl atgriezīsies, Dženij, viņš atgriezīsies pēc trim mēnešiem… lai nopirktu manas gleznas. Tu viņam vari uzticēties. Viņš nav sliktāks par citiem…

Stīvens apklusa. Dženija satraukti skatījās viņā.

—     Mans dārgais, tu taču tik tikko turies uz kājām! — viņa satvēra vīru ar abām rokām. — Iesim, es tevi apguldīšu gultā.

Stīvens jau bija gatavs viņai sekot, tad ar necilvēcisku piepūli iztaisnojās.

—     Varbūt… es vispirms pabeigšu lakot savu "Temzu"… — Viņš paspēra solīti uz molberta pusi, satvēra Dženiju ap vidu, apstājās un lūkojās gleznā. Vājš smaids skāra viņa lūpas. — Tu zini… Tesjē patiešām uzskata to par lielisku.

7. nodala

Kādā 1937. gada aprīļa vakarā padzīvojis kungs, precīzāk — garīdznieks, kopā ar pusaugu zēnu tumši zilā mētelī, dzeltenās zeķēs un kurpēs ar sprādzēm izkāpa no autobusa Voksholas tilta ziemeļu pusē, nogriezās uz Grosvenoras ceļa, pagāja pa krastmalu un nokļuva Milbenkas klusajos kvartālos. Diena bija brīnišķīga. Svaigajā un siltajā gaisā virmoja pavasara aromātiskā elpa. Vestminsteras parkā vējiņš šūpoja bāli dzelteno narcišu galviņas, bet jautrās raibās tulpes stāvēja izstiepušās kā kareivji ierindas skatē. Ziedošās kastaņas bija izkaisījušas pa zaļajiem, akurāti apcirptajiem zālieniem sniegbaltus paklājiņus. Temza sudrabaini mirgoja saulē, kopš senseniem laikiem klusu un valdonīgi veldama savus varenos ūdeņus zem tiltiem. Zilajās debesīs ar retajiem pūkainajiem mākonīšiem iezīmējās Vestminsteras abatijas tīrie, izmeklēti smalkie apveidi, jau tālāk vidēja parlamenta ēka. Pie horizonta apžilbinošo baznīcu smaiļu un zvanu torņu vidū saulē zaigoja lieliskās Svētā Pāvila katedrāles kupols. Skatienam slēptā pils atradās bultas lidojuma attālumā, bet vējā plīvojošais karogs liecināja, ka karaliskā ģimene pašreiz atrodas savā rezidencē. Bigbens nesteidzīgi nozvanīja stundu — atskanēja trīs zemas dziļas skaņas —, un mācītājs, soļodams blakus jaunajam Stīvenam Desmondam, neraugoties uz savu gadu nastu, pēkšņi juta neparastu garīgu pacēlumu. Šis pavasara dienas skaistums un tikko uztveramā vēja pūsma ar prīmulu aromātu viņu saviļņoja, uzvirmoja nelūgtas atmiņas, un viņš nodomāja: "Te pukst Anglijas sirds. Ne tik mierīgi un līdzeni kā senāk, bet tomēr tā pukst."

Nesteidzīgā solī viņi gāja pa krastmalu; kalsnā Bertrama Desmonda stāvs bija tikpat taisns kā agrāk, tomēr reimatisms jau ierobežoja viņa kustības, tas it sevišķi bija manāms brīžos, kad zēns pierastā pieklājībā pielāgojās viņa gaitai. Ielas galā viņi to šķērsoja un iegriezās rūpīgi koptā tīrā, ar režģi nožogotā dārziņā, kura attālākā stūri pacēlās pa lieliskas ēkas kāpnēm. Noņēmis platmali, sirmgalvis apgriezās, ar grūtībām atvilka elpu un mirkli uzkavējās portālā, lai vēlreiz pievērstu skatienu debesjumam, upei un lielisko ēku panorāmai. Tad noklikstēja turnikets un vectēvs ar mazdēlu iegāja Teita galerijā.

Tur nebija daudz cilvēku. Garajās zālēs ar augstajiem griestiem valdīja tas skanīgais klusums, kuru tā mīlēja mācītājs. Aizvien tajā pašā parastajā gaitā viņi izslīdēja caur centrālajām zālēm gar Tērnera liesmojošām gleznām un Vistlera sidrabainajiem darbiem, garām Sārdženta, Konstebla un Geinsboro audekliem, pēc tam pagriezās pa kreisi un beidzot apstājās lielas zāles vidū, kurai pie rietumu sienas līdzīgi viļņu trīsām ūdens virsmā rotaļājās saulstari. Savukārt pie pretējās bija izvietotas trīs gleznas skaistos ietvaros. Atnācēji klusējot pievērsās šīm trim — zēns tās vēroja goddevīgi, it kā pildīdams svētu pienākumu, vecītis — ar domīgu atsvešinātu skatienu. Beidzot, nenovērsdams acu no gleznām, mācītājs ierunājās:

—    Nu, tu jau esi pieradis? Vai Horšemā jūties labi?

—    Ļoti labi, pateicos, ser.

—    Vai tev skola patīk?

—    Tur neklājas slikti, ser.

—    Pirmais gads, protams, vienmēr ir grūts. Taču pēc tā tu pamazām iedzīvosies un apgūsi turienes noteikumus. Es ceru, tu jau ar kādu esi sadraudzējies?

—    Jā, ser. Ar diviem zēniem — Džonu jaunāko un Pigotu.

—    Vai tev tur nedara pāri?

—   Ak nē, ser. Jāievēro tikai viens: ja vecākais tev liek kaut ko darīt, tad nedrīkst izrādīt, ka no viņa baidies vai viņu nesaproti. Ja visu izpildi, kā nākas, un nedari neko sliktu, tad vispār var sadzīvot.

—    Tas ir labi.

Šī saruna dīvaini atgādināja sarunas ar Deividu un ar citu Stīvenu — vecāko — pirms daudziem, daudziem gadiem, tā atsauca atmiņā bijušo, un vecā vīra sirds sāpīgi iesmeldzās. Tik sen tas bija un vienlaikus šķita: tik nesen — it kā tikai vakar ar Stīvenu būtu braukuši uz Marlboro, toreiz Stīvens tā uztraucās pirms sagaidāmām grūtībām, ka gandrīz nedzirdēja viņa pamācības. Jā, viņš noveco un pagātnes atmiņas atgriežas aizvien biežāk un biežāk, bet dažkārt tās saplūst ar tagadni, kā pašreiz — viņš, savu laiku nodzīvojis īpatnis, skatās uz šo zēnu, kuru ari sauc par Stīvenu, un viņam liekas, ka tas ir viņa dārgais dēls. Tiesa, viņi tādi līdzīgi — šim Stīvenam ari ir tāda pati bāla seja un maiga āda, tāda pat augsta piere un dziļi iegulušas zilas acis, tāda pati lepni atmesta galva un ari pārāk šauri pleci. Jāpateicas debesīm, ka zēnā manāmas dzimtas īpašības, viņš ir īsts Desmonds. Ari Svētā Krusta skola ir laba, kārtīga mācību iestāde. Tur zēnu māca ievērot stingrus likumus, kaut gan viņš pats, vecais vīrs, priekšroku būtu devis Marlboro. Starp citu, pašreizējos apstākļos viņam jābūt laimīgam, ka mazdēlu izdevies iekārtot skolā, kura pastāv no labdarības fonda piešķirtajiem līdzekļiem. Pašreiz visiem klājas grūti un arī iekļūt tajā nebija nemaz tik viegli. Šis formas uzvalks zēnam piestāv diezgan labi. Šodien brokastu laikā Strendā, pie Simpsona, viņš juta viņiem pievērstajos skatienos hbvēlīgu interesi, tas glaimoja un sasildīja dvēseli vairāk, — krietni vajrāk, — nekā šablī glāze, kuru, atzīmējot svētkus, viņš bija atļāvies izdzert. Bez šaubām, arī vīns tagad vairs nav tāds, to nevar salīdzināt ar agrāko.

Tieksme dāļāt šai jaunajai dvēselei labu sēklu, neatvairāma sajūta, ka tas ir viņa pienākums, spieda mācītāju it kā pret paša gribu sagatavoties mazam sprediķim.

—     Mēs visi gaidām, ka tu sevi labi parādīsi, manu zēn. Tev ir ļoti jācenšas un jāattaisno ģimenes cerības. Kā tev veicas mācību stundās?

—    Visumā labi, pateicos, ser. Mums pirms brīvdienām bija eksāmeni.

—    Un kā tu ar tiem tiki galā?

—    Es labi atbildēju angļu valodā un aritmētikā.

Tumša ēna pārslīdēja Bertrama Desmonda sejai.

Viņam tik tikko pietika spēka uzdot mokošo jautājumu:

—    Vai jums pasniedz zīmēšanu?

—   Jā, ser. Bet tā man slikti padodas. Liekas, es nekad neiemācīšos zīmēt.

Mācītājs negribot atviegloti uzelpoja un palūkojās mazdēlā, kurš turpināja:

—     Mamma lika jums noteikti pasacīt, ka man ir ļoti labas atzīmes ticības mācībā.

—     Malacis… Malacis… — murmināja vecais vīrs. Ko var zināt? Varbūt tieši tagad mūža novakarē īstenosies viņa lolotais lielais dzīves sapnis, ja tikai Visvarenais ļaus viņam to laiku sagaidīt. Viņš uzlika ar zilām dzīslām klāto vājo roku mazdēlam uz galvas un uzmundrinoši to noglaudīja.

Šis glāsts lika Stīvenam nosarkt un paslepus paraudzīties apkārt — vai tik kāds to nav ievērojis. Vectēvs viņā modināja dažādas jūtas: goddevīgas bailes un neveiklības sajūtu, bet dažreiz viņš zēnam likās drusku smieklīgs — nenovēršams un skumjš pavecu cilvēku liktenis, — taču zēns ļoti mīlēja šīs retās pastaigas divatā, sevišķi, ja tās neietrāpījās brīvdienās. Parasti tās sākās ar lepnām brokastīm, turklāt Stīvenam atļāva izvēlēties ēdienus; pēc tam sekoja kino apmeklējums, ja tikai rādīja kādu atbilstošu filmu, bet izklaides programma noslēdzās Teita galerijā, un tas viss kopā viesa patīkamu dažādību skolas nodarbību vienmuļībā. Tomēr šodien bija Lieldienu brīvlaika pirmā diena, un Stīvens nevarēja vien sagaidīt tikšanos ar māti, kuru viņš nebija redzējis deviņas nedēļas. Māte viņu gaidīs Vaterlo stacijā un vedīs mājās… Viņš jau vairākas reizes taktiski bija apjautājies vectēvam, cik rāda pulkstenis, un tagad gribēja atkal atkārtot šo jautājumu, bet zālē ienāca skolnieču grupa audzinātājas vadībā.

Gaipā bija apmēram divpadsmit skolnieces — visas tumši zaļos brunčos, tādas pašas krasas flaneļa blūzēs ar nozīmīti uz kabatiņas un salmu cepurēm ar zaļām lentītēm galvās un ar bikšgumiju zem zoda. Visām bija vienādas melnas zeķes un kurpes un tumši brūni cimdi. Audzinātāja bāla, cēla, stingrās līnijās ieturētā rupjvilnas auduma kostīmā, acenēs un zemām kurpēm kājās turēja rokās bloknotu un, pildot gida pienākumus, laiku pa laikam tajā ieskatījās. Viņa apstādināja savas ekskursantes tieši iepretim vectēvam un mazdēlam, it kā viņu tur vispār nebūtu.

— Šeit, meitenes, — viņa skaļi teica, — mēs redzam trīs raksturīgas gleznas, kuras pieder Desmonda otai, muzejs tās iepircis trīsdesmitajā gadā. Pirmā saucas "Cirks" un attiecināma uz mākslinieka jaunrades agrīno Francijas periodu. Tā izceļas ar brīnišķīgu kolorītu un kompozīcijas izjūtu. Sevišķu uzmanību pievērsiet klaunu gaipai priekšplānā, kā arī tam, kāda kustība jaušama jaunās sievietes figūrā uz velosipēda.

Ar otru gleznu "Zilais rītasvārks" jūs, bez šaubām, esat jau pazīstamas no reprodukcijām. Tas ir mākslinieka sievas portrets. Te vērojama pārsteidzoša brīvība kompozīcijā, atteikšanās no banāliem aizspriedumiem un šablona, kas raksturo Desmonda darbus. Jūs redzat, ka sieviete, kura bijusi mākslinieka modelis, nav jauna un viņu nevar uzskatīt par skaistu, taču vissmalkākā krāsu gamma, cēlā vienkāršība un līniju harmonija rada neparastu skaistuma izjūtu. Ievērojiet ari, cik brīnišķīgi ir uzgleznota iela un vairāki noplīsuši bērneļi, kuri aiz loga, pie kura sēž sieviete, spēlē ar bumbu. Pie tam šī aina izmantota par sižetu citai pazīstamai Desmonda gleznai "Bērni rotaļājas", kura atrodas Parīzē Luksemburgas muzejā.

Trešais, vislielākais audekls ir pēdējais, un to pieņemts uzskatīt par labāko mākslinieka darbu. Jūs redzat, ka tā ir ļoti sarežģīta kompozīcija. Tajā attēlota Temzas grīva, parādīta kuģojamās upes ļoti daudzveidīgā mutuļojošā dzīve… — Šajā mirklī audzinātāja ielūkojās bloknotā. — Paskatieties, meitenes, mūsu priekšā ne tikai gleznaina ainava. Ievērojiet, ar kādu iedvesmu izzīmēti priekšmeti, cik drosmīgas krasas, cik izteiksmīga ir katra nianse, ar kādu spēku gleznā attēlota mākslinieka iekšējā drāma. Jūs redzat, kāda gaisma iezaigojas — liekas, ka pati glezna to izstaro — dzīvu, mirdzošu, kustībām pilnu, — un tas padara visu ainavu neparasti vitālu. Šī gaismas intensitāte, šī spilgtā izteiksme zināmā mērā atgādina mums Rubensa gleznas. Desmonds savā daiļradē ir tikai daļēji revolucionārs. Līdzīgi kā impresionisti aizsāka savu ceļu no Tērnera, tā viņš agrīnajā periodā smēlās no Manē, Degā un Monē. Pēdējā laikā, starp citu, daži pētnieki apgalvo, ka Spānijas periodā mākslinieka jaunradi ietekmējis Goija. Desmonds, bez šaubām, ir mācījies no lielmeistariem, taču gājis viņš ir pats savu ceļu. Viņš prata atrast skaistumu visur, kur vien tas piemita, bet mākslinieka sirdsapziņa lika viņam izveidot savu īpašu gleznošanas manieri. Desmonda daiļrade vārda pilnā nozīmē ir savdabīga pat gadījumos, kad viņš ir izvēlējies šauru tēmu, ari tad gleznā viņš pratis atspoguļot veselu pasauli. Desmonds bija ievērojams oriģināls gleznotājs, kurš vienmēr sevī atrada spēkus pretoties atkārtošanās vilinājumam, savai mākslai viņš bija atklājis pilnīgi jaunus izteiksmes līdzekļus. Kad skatāmies uz viņa gleznu, mēs pārliecināmies, ka viņš nav velti dzīvojis pasaulē.

Šajā vietā audzinātāja pārtrauca lasīt un sāka runāt ikdienišķā valodā. Paskatījusies uz audzēknēm, viņa enerģiski noprasīja:

— Vai kādai ir jautājumi?

Viena meitene blakus audzinātājai pirmās skolnieces un mīlules balsī jautāja:

—    Mis, vai viņš ir miris?

—     Jā, Doris. Viņa dzīve pārtrūka diezgan traģiski, mira viņš vēl gados jauns un gandrīz nepazīstams.

—    Bet jūs, mis, teicāt, ka viņš bija ievērojams mākslinieks?

—     Pareizi, Doris, bet viņam, tāpat kā daudziem citiem, lai kļūtu par ievērojamu, vajadzēja nomirt. Atcerieties, es jums stāstīju, kādā nabadzībā dzīvoja Rembrants un ka Halss tika apglabāts nabagu kapsētā, un ka Gogēns bieži sēdēja bez graša kabatā, jo neatrada savām gleznām pircējus, un ka Van Gogs…

—    Jā, mis… cilvēki viņus nesaprata un kļūdījās…

—    Mēs, mīļā, visi varam kļūdīties… Gledisa, pārtrauc šņākuļot…

—    Atvainojiet, mis, man ir iesnas.

—     Tad paņem kabatlakatiņu un izšņauc degunu… Kā jau es teicu, Doris, Anglija nespēja novērtēt Stīvenu Desmondu, taču savu vainu tā ir bagātīgi izpirkuši. Lūk, šeit, šajā galerijā, ir izstādīti trīs Desmonda audekli, un mēs visi tās varam apskatīt. Bet tagad, meitenes, dosimies tālāk, neizklīstiet, sekojiet man, mēs tūlīt aplūkosim Sārdženta gleznas.

Klusi bubinādamas, skolnieces pazuda garās zāles galā, bet Bertrams Desmonds kā apburts, neizkustējies no vietas, joprojām raudzījās uz gleznām. Cik bieži pēdējos gados viņam bija vajadzējis klausīties sava dēla slavināšanā! Sākumā tā skanēja kautrīgi, tad aizvien pastiprinājās, līdz beidzot saplūda skaļā kori, kurā patētiski vārdi, līdzīgi tiem, kādus tikko izrunāja jaunā audzinātāja, atkārtojās atkal un atkal. Kategoriskie spriedumi, ko bija izteikuši par mākslas pazinējiem uzmetušies naidnieki, beidzot tika atzīti par nepareiziem, tas, ko agrāk uzskatīja par bezcerīgu neveiksmi, guva atzinību, un viņa dēls Stīvens kļuva izcils mākslinieks…. Jā, pat tāds vārds kā "ģēnijs" tagad tika lietots bez svārstīšanās. Bet mācītājs, par visu to domādams, neizjūta ne lepnumu, ne gandarījumu, viņā viļņojās vienīgi neapjaustas, satrauktas skumjas. ,Un, atcerēdamies mokpilno un vilšanās rūgtuma iedragāto mūžu, ko pārāk vēlu, tikai pēc nāves, vainagoja atzinība, viņš jautāja sev: vai bija vērts? Vai kaut viena glezna pasaulē — lai ari tā būtu visaugstākais sasniegums mākslā — var atsvērt šādu ziedošanos? Kas tad galu galā ir skaistums, kura dēļ cilvēki ir gatavi tik neizsakāmi ciest un pat upurēt savu dzīvību līdzīgi svētajiem mocekļiem, kas reiz mira par savu ticību? Bertramam likās, ka šis strīds starp dzīvi un mākslu nekad nebeigsies.

Uzmanīgi vērodams gleznas, viņš mēģināja tajās saskatīt tās vērtības, kuras nebija pratis atrast agiāk, tad skumji lēnām pašūpoja galvu. Ari tagad viņš tās neredzēja. Un atkal viņš paklausīgi padevās lietpratēju viedoklim, kā to pirms daudziem gadiem reiz bija jau darījis. Tomēr patiesībā dēla darbus viņš nespēja izprast, tie viņam kļuva par tādu pašu mīkla, kāda bija visu dzīvi arī pats dēls un viņa rīcība, bet visvairāk pēdējos mirkļos, kad viņš ar tik pārsteidzoši neizskaidrojamu bezrūpību sagaidīja nāvi, neizrādīdams ne mazāko nožēlu. Mācītājs nespēja bez trulām sāpēm sirdī atcerēties šo aiziešanu.

Ausa apmācies, pelēcīgs rīts, kad viņš kopā ar vēlāk atbraukušo Glinu bija steidzīgi iegājis Keiblstrītas namiņa šaurajā guļamistabā un atradis tur savu dēlu jau gandriz agonijā. Krita bālumā Stīvens tik tikko dvašoja un nevarēja izteikt ne vārda, nespēja pat neko norit, jo slimība pilnīgi bija pārņēmusi rīkli. Un tomēr viņa roka bija sažņaugusi zīmuli un uz gultas atradās skiču albums, pie tam — it kā visa tā būtu par maz — vēl gara nūja ar galā uzspraustu ogles gabaliņu, ko viņš, būdams bezpalīdzīgs savā nespēkā un piekalts gultai, tikai dienu iepriekš bija lietojis, lai uz sienas uzzīmētu kaut kādas mīklainas figūras. Mācītāja sirds bēdās vai lūza, viņš mēģināja šajā pirmsnāves brīdī teikt dēlam mīlestības un samierināšanās vārdus, tiecās šo noklīdušo avi atgriezt pie Dieva, bet, kad sāka skaitīt lūgsnu, Stīvens ar grūtībām uzskricelēja dažus vārdus uz papīra gabaliņa un pasniedza zīmīti viņam: "Cik žēl, tēt, ka man nebija iespējams uzgleznot tavu portretu, tev ir tik skaista galva." Un, kaut ari tam grūti noticēt, viņš, atlaidies spilvenā, sāka uzmest savā albumā mācītāja portretu profilā. Pēdējais portrets… jo drīz vien zīmulis izslīdēja no viņa pirkstiem, tie instinktīvi vēl sniedzās pēc tā, bet tad, tāpat kā viss augums, nekustīgi sastinga. Bēdu satriekts, Bertrams salīcis sēdēja pie dēla gultas, kad ienāca Glins un ar aukstasinīgu profesionāļa meistarību tūlīt sāka noņemt no Stīvena bezkaislīgās, asi iezīmētās sejas pēcnāves masku.

—     Žēlīgais Dievs! — iekliedzās mācītājs. — Vai tiešām jums tas jādara šajā brīdī?

—     Jā, — drūmi atbildēja Glins. — Mākslas vārdā. Iespējams, ka reiz uz šo masku ar pietāti un ticību raudzīsies topošie gleznotāji un tā stiprinās viņu gani.

Labi vismaz, ka bēres bija Stilvoterā un Stīvena mirstīgās atliekas tagad dus mierā tur baznīcas kapeņu velvē līdzās viņa senča krustneša kapenei, un Dienvidanglijas vēji, traucoties viņiem pāri, aijā savu šūpuļdziesmu.

Vecais vīrs ar pūlēm piecēlās. Pagātne nav labojama, bēdas nelīdzēs.

—      Iesim, manu zēn. Tev vēl pie Busarda jādabū saldējums, bet pēc tam mēs brauksim sagaidīt māmiņu.

Ar autobusu viņi aizbrauca līdz Oksfordas laukumam un vecmodīgā iecienītā konditorejā apsēdās pie marmora galdiņa.

—    Vai garšīgs? — skatīdamies, kā mazdēls ēd zemeņu saldējumu, mācītājs jautāja.

—    Šausmīgi garšīgs. — Zēns viņam pievērsa skatienu. — Bet vai jūs, ser, nevēlaties ēst saldējumu?

Vectēvs bija aizkustināts, taču noraidoši papurināja galvu.

—     Man garšoja saldējums tad, kad biju tavā vecumā. Te viņi gatavoja ari pastilu no kokosriekstiem, tā bija brīnišķīga. Man to pirka, kad biju mazs zēns. — Bertrama lūpās atplauka smaids, un viņš vēl piebilda: — Šo pastilu viņi gatavo jau gandrīz simts gadu.

Kad viņi devās uz izeju, Bertrams apstājās pie sarkankoka letes un nopirka mazdēlam kārbu, kurā bija mārciņa balli rozā pastilas. "Derīga lieta," viņš nodomāja, saņemdams labi iesaiņota kārbu, "zēnam tā nenāks par skādi."

Līdz stacijai nebija jāiet tālu. Bet tur pie pulksteņa, laikus atbraukusi, viņus jau gaidīja Stīvena māte, aizvien vēl jaunavīga un kā vienmēr akurāta, pieticīga, melnā sarža kostīmā — pūlī tādu neievērosi. Tomēr zēns māti tūlīt ieraudzīja un metās pie viņas. Dženija pieliecās un cieši pieglauda dēlu sev klāt.

Mācītājs stāvēja nedaudz nomaļus un delikāti novērsa skatienu. Tomēr viņš ielāgoja, cik maiga bija šī tikšanās. Lūk, viņa, viņa dēla atraitne… viņa patiešām ir ļoti cienījama, lieliska sieviete… Tagad viņa dzīvo divatā kopā ar pirmā vīra māsu Kliftonvillā mazā namiņā, — tā atrodas neapstrīdami Mārgitas labākajā daļā. Stīvena gleznu pārdošana dod viņai pastāvīgus un pat pieaugošus ienākumus. Mācītājs sajuta, ka sēru tērps, ko šī sieviete vēl joprojām nēsā, ir nodeva patiesām bēdām… Redzams, ka viņa ir Stīvenu mīlējusi stiprāk, nekā to varēja domāt, jā, krietni vien stiprāk. Lūk, viņa tuvojas kopā ar zēnu.

—    Es ceru, ka Stīvi uzvedās labi?

—    Ļoti labi. — Šis pamazināmais vārdiņš "Stīvī" veco vīru nedaudz aizskāra. — Mēs ļoti jauki pavadījām laiku.

—     Paldies, ka jūs sagādājāt tik daudz patīkamu brīžu zēnam.

—     Ari jums paldies, ka atļāvāt viņam būt kopā ar mani.

Viņi vēl nedaudz draudzīgi parunājās. Tad iestājās klusums. Dženija izteiksmīgi paskatījās uz dēliņu.

—    Liels paldies, ser, es tik jauki pavadīju laiku.

Māte un dēls pēc kārtas atvadījās no vecā vīra un

roku rokā aizgāja, bet viņš vēl aizvien skatījās uz viņiem, līdz tie pilnīgi izzuda skatienam. Tad Bertrams nopūtās. Stacijas pulkstenis atradās mācītājam virs galvas, bet viņš tomēr izvilka savējo. Vilciens atgāja pēc piecpadsmit minūtēm. Kerolaina droši vien bija devusies uz Halboro tirgu un gaidīs viņu stacijā, lai kopā brauktu ar autobusu mājās. Pēc Džūlijas nāves pirms diviem gadiem Kerolainai vairs nevajadzēja tik daudz uztraukties kā agrāk.

Mazo namiņu viņa bija ļoti jauki iekārtojusi, un mācītājs pat bija jau iemīlējis šo jauno mājokli — vismaz viņš tajā jutās omulīgi. Patiesībā tā ir mazītiņa kotedža, tomēr tajā ziemu ir silti un labi. Jā, viņa labā sirds, Kerija. Todien, kad Klēra uzdāvināja viņai kokerspaniela kucēnu, viņa kļuva pavisam priecīga un likās gandriz laimīga. Ak Klēra, Klēra… Ja būtu… Nē, kāda jēga gan ir uzvandīt pagājušo un bēdāties par visiem šiem… "ja būtu…". Apstājies pie grāmatu kioska, mācītājs pārlaida skatienu grāmatām. Kādas gan tagad izdod grāmatas! Vienkārši nav ko lasīt — kaut kādas muļķības, bulvāru literatūras mēsli! Beigu beigās viņš tomēr nopirka "Kornhilas Žurnālu". Varbūt tajā kaut kas atradīsies svētdienas sprediķim. No bīskapa Dentona sacerējumiem viņš jau bija izmantojis visu, ko vien varēja. Iespējams, ka viņš bija pat pārāk bieži pievērsies vecā vīra gudrībām: pēdējos gados temati svētdienu sprediķiem sāka izsīkt, tagad tie galvā vairs neradās tik ātri un viegli kā senāk.

Mācītājs atrada sev vietiņu trešās klases vagonā pie loga, — tās dienas, kad viņš mēdza braukt pirmajā klasē, jau sen bija gaisušas, aizgājušas mūžībā. Līdzko vilciens sāka kustēties, viņš iedziļinājās lasāmvielā. Taču drīz sabiezēja krēsla, vagons tika slikti apgaismots, un arī viņa redze pēdējā laikā bija kļuvusi vāja. Pēkšņi viņš jutās noguris, un viegls smagums spieda zem lāpstiņas, varbūt, ka tas ir no brokastīm, ko bija pasūtījis mazdēls, — uz iesma cepta gaļa (tiesa, viņš to bija ēdis ļoti uzmanīgi), bet iespējams, ka pie visa vainīgs šablī — nav pierasts. Atlaidies sēdekļa atzveltnē, Desmonds aizvēra acis. Vai viņš gulēja? Vai varbūt klausījās riteņu klaudzoņā, kas nemitīgi it kā atkārtoja mirušā dēla vārdu?

Iestājās nakts, vilciens, dārdēdams un tumsā ieurbdamies, traucās uz priekšu.

Arčibalds Džozefs Kronins LIKTENĪGAIS KRUSTS

Operatore Vija Kalniņa Korektore Elga Skrūzmane Makctētaja Jautrīte Velzete Tehniskā redaktore Valentīna Ruskule

Parakstila iespiešanai 31.07.97. Reģistrācijas aplieciba Nr. 000332230. Formāts 84x108/32, 14,5 iespiedi. SIA "Apgāds Liesma" Iespiesta a/s "Poligrāfists'', Kr. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1869. Pas. Kr. 773

* Velns lai parauj! (Franc.)

* Velns parāvis! (Franc.)

* Lj pie velna! (Franc.)

* Kretīns! (Franc.)

* Pretigs tips (franc.).

[1] Blenima — pils Anglija, Marlboro hercoga dzīvesvieta.

[2] Studijas vadītājs. (Franc.)

[3] Ā, tas taču abata kungs! (Franc.)

[4] Ara! (Franc.)

[5] vecais (franc.).

[6] samērā labs zēns un labs biedrs (franc.).

[7] "rīta kafija" (franc.).

[8] ko lu velies? (franc.)

[8] Nolaizīto glezniecību. (Franc.)

[9] apstājieties! iedzeriet svaigu sidru! (franc.) -

[10] manu zēn (franc.).

[11] liclbur/uācija (/rauc.).

[12] Ļoti patīkams (franc.).

[13] es aizliedzu tev bojāt gaisu! (franc.)

[14] vienatnē (jranc.).

[15] mans draugs (franc.).

[16] mans dievs! (t'ranc.)

[17] lieli zemes īpašumi (franc..).

[18] labiem zemes īpašumiem (franc.).

[19] londonas un parizes akadēmiju lielais maģistrs (franc.).

[20] draudziņ (franc.).

[21] krāpnieki (fronc.).

[22] mīlestības vēstulē (franc.).

[22] Liels īpašums (franc.).

[23] patvērums (jranc.).

[24] jūras veltes. (franc.)

[24] Kada muļķība! (Franc.)

[25] pazīstama angļu lilantrope un žēlsirdīga māsa.

[26] bīstams ceļš, stāvi kāpumi, strupceļš. (Franc.)

[26] Mīļais draugs (/rauc.).

[27] jokdaris (/rauc.).

[28] mūzikas vakari (/rauc.).

[29] uz redzēšanos, draugs! (spān.)

[30] kurlā nams (span.).

[31] pastaigas (span.).

[32] andalūziešu dziesmas (spān.).

[33] iebraucamā sēta, taverna (span.).

[34] ciemata (span.).

[35] mencas (span.).

[36] Ārsts (span.).

[37] aptiekārs (spān.).

[38] frizētava (spān.).

[39] anglis (spān.).

[40] licis paldies, senjor! (span.)

[41] diližanss (span.).

[42] karš (span.).

[43] britānijas konsulam (span.).

[44] "par zvaniem" (latin.).

[45] draugs (span.).

[46] ta sauktā (franc.).

[47] Ābolu ruleti (vāc.).

[48] vīnes šniceli (vāc.).

[49] te — veļams viesis (latin.).

[50] Šeit — patriots (latin.).

[51] Ažiotāža (Jranc.).

[52] dārgo mctr. (Franc.)

[53] goda vārdu (franc.).

[54] uz redzēšanos, dārgo metr. (franc.)

Content

Kronins Arčibalds Džozefs Liktenīgais krusts

PIRMĀ DAĻA

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

OTRĀ DAĻA

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

TREŠA DAĻA

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

CETURTĀ DAĻA

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

PIEKTĀ DAĻA

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala