Kronins Arčibalds

Trīs mīlestības

Arčibalds Kronins

Trīs mīlestības

Romāns

.

PIRMĀ DAĻA

Вeigusi ģērbties, Lusija piegāja pie gujam-istabas loga, — Frenks vēl arvien nerādījās. Domās iegrimusi, viņa stāvēja aiz garā mežģīņu aizkara, un viņas acīs atspulgojās baltais ceļš, kas gar līča krastu aizstiepās uz jūdzi attālo pilsētu.

Ceļš bija tukšs, vienīgi vecais Воvijs uz zemā vaļņa savas mazās laivu darbnīcas priekšā sildīja reimatisma pilnos vecos kaulus un viņa nenosakāmās sugas suns, galvu starp nolaizītajām ķepām nolicis, gulēja, izlaidies garšļaukus uz saulē sasilušā bruģa. Saule šai augusta pēcpusdienā bija dāsna: tā kaisīja zelta vizuļus pār līci, skāra Ardfi-lanu ar mirdzošu kvēli, veidoja no Portdornas jumtiem un dūmeņiem aiz ūdens krāšņu un noslēpumainu pilsētu. Pat ceļš saules staros vizēt vizēja, un glītie namiņi, kas ietvēra ceļu, šais zelta gaismas palos bija zaudējuši savu kailo vienmuļību.

Šo ainu Lusija tagad tik labi pazina: ņirbošo līča ūdeni krastu skauj ās, dzedri zilgā dūmakā tītos mežus Ardoras augstienē, rietumu kalnu šķautnes, kas majestātiski drūzmējās palsā debesu aizkara priekšā; taču šodien ainava likās pārveidojusies, tai piemita netverams skaistums, kas viņu pacilāja. Gaisā arī, par spīti karstumam, bija manāma viegla rudens jausma — kāda untumaina lapa čabēja uz kājceliņa, sāļas jūras zāles klāja liedagu, tālumā skanēja kovārņu ķērcieni. Kā tas viss viņai patika! Rudens! Lusija nopūtās aiz tīras laimes.

Viņas skatiens, pasargāts no asās saules gaismas, aizslīdēja pāri ceļam līdz Bovija laivu darbnīcai, un viņa ieraudzīja savu dēlu rotaļājamies uz «Ērgļa»; uz mazās, pie pelēkā akmens piekrastes noenkurotās laivas klāja zēns vai nu palīdzēja Deivisam, vai arī traucēja to darbā. «Laikam jau gan viņš vairāk traucē,» Lusija nodomāja, bargi apslāpēdama mātes maigumu.

Tad, savā nodabā pasmaidījusi, Lusija pagriezās, nostājās pie ozola drēbju skapja un, kā parasti sieviete spoguļa priekšā, neapjaustā nopietnībā sāka vērot savu atspulgu.

Viņa nebija liela — «īkstīte», tā brālis Ričards viņu iecietīgi bija saucis, — bet zem muslīna ģērba glītais augums iezīmējās meitenīgā grācijā. Viņa izskatījās smieklīgi jauna un nepiedzīvojusi, kā Frenks reiz spējā sajūsmā, aizmirsis savu parasto atturību, bija gluži pareizi teicis, — viņai drīzāk varēja būt sešpadsmit, nevis divdesmit seši gadi. Seja smalka, atklāta un modri sprigana, dedzīgas dzīvības pilna; viņas āda bija svaiga kā glezns auglis un saulainajā vasarā iedegusi. Platās acis zilgi zilas ar tumšāku pavedienu tīklu, kurā zibēja sīkas gaismas dzirkstis, — brīnum sirsnīgas un vaļsirdīgas acis. Mutes kaktiņi tiecās uz augšu, garajai kakla un zoda līnijai bija maigi apaļš izliekums, un visa viņas būtne pauda vaļsirdību, kaut ko pastāvīgu, dzīvu un siltu savā sirsnībā.

Viņa pacēla roku pie tumši brūnajiem matiem, tikai mirkli paskatījās uz sevi, tad salocīja vienkāršo kokvilnas ģērbu, ko dienu bija valkājusi, nolika to apakšējā atvilktnē un ātri pavērās apkārt, lai pārliecinātos, vai istabā viss kārtībā; viņa ievēroja spožo linoleju, pareizi uzklāto šūpuļkrēsla pārvalku, gludo balto gultas pārklāju, tad apmierināta viegli pamāja ar galvu, apsviedās un kāpa lejā uz apakšstāvu.

Šodien viņa bija beigusi sakārtoties vēlāk nekā citām reizēm — piektdiena viņai bija cepšanas diena, — bet uzpostus mājas tīrā smarža, vaska, ziepju un terpentīna smarža, šis vīraks krietnas rmflasmātes nāsīm, attaisnoja vēlo pārģērbšanos.

Viņa pieticīgi, bet dibināti lepojās ar mājas nevainojamo spodrību, ar šo mazo, atsevišķo mājiņu, ko aiz pieklājības sauca par vasarnīcu un kas atradās tik jaukā vietā Ardfilanas nomalē. Lusijai patika sava māja, patika to redzēt spodru. Virtuvē viņa pagriezās pret vaļējām veļas mazgātavas durvīm un jautāja:

— Vai beidzāt, Neta?

— Acumirkli, Mūra kundze, — matadatu mutē turēdama, nomurmināja Neta, kalpone, kas, ari aizkavējusies, steidzās pārģērbties, skatīdamās mazā četrstūrainā spogulī virs vara bļodas.

— Kuru katru brīdi var pārnākt Mūra kungs — Lusija domīgi turpināja. — Dzirdēju vilcienu aizejam. Vajadzētu tūliņ novārīt olas. Četras.

— Labi, Mūra kundze, — Neta vēlīgi atbildēja.

— Ietiniet uzmanīgi, Neta. Pielejiet ūdenim drusku etiķa, lai olas neizjūk. Neaizmirstiet!

— Nekādā ziņā, Mūra kundze.

Atbrīvojusi muti no matadatas, Neta apliecināja, ka šāda aizmāršība būtu gluži neiespējama, un tūlīt savu apgalvojumu apstiprināja, sparīgi parādīdamās veļas mazgātavas durvīs.

Tā bija septiņpadsmit gadus veca meiča, pakalpīga, smalkjūtīga, atturīga un laipna, bet laipnībai cauri jau bija manāma savas kārtas pašapziņa. Viņa instinktīvi apzinājās savu vērtību: šī zaļoksnējas, spēcīgas zemnieku cilts atvase gan labprāt gribēja strādāt, bet negribēja kalpot. Nekādiem spaidiem viņu nepiespiestu savus darba devējus saukt par «kungu» un «kundzi»; viņa izturējās pret tiem kā līdzīga pret līdzīgiem un uzrunājot sauca tos laipni, bet nepakalpīgi par Mūra kungu un Mūra kundzi. Dažos gadījumos viņas neizkoptajās manierēs bija vērojama pat pārākuma apziņa, it kā viņa, Mūru ģimenes bargo doktrināro īpatnību apzinādamās, to gribētu līdzsvarot ar savas vērtības un pārliecības uzsvērumu.

Taču tagad viņa pasmaidīja un teica:

— Man iznāk ģērbties ilgāk, kopš uzspraužu matus.

«Tev iznāk ģērbties ilgāk, kopš Deiviss Bovijs sācis uz

tevi mest acis,» Lusija nodomāja.

Skaļi viņa teica:

— Tā izskatās ļoti glīti. Vai Deivisain patīk?

Par atbildi Neta atmeta galvu ar augstu sasukātajiem matiem — kādu meitenes koķetēriju un kādas maigas ilgas gan izteica šī spējā kustība! — un ar brīkšķi atsita olu pret katliņa malu.

— Viņam! — Neta vienīgi noteica. Bet, pudeli paņemdama, viņa stipri nosarka.

Lusija brīdi stāvēja un vēroja meiteni rosāmies; viņa slēpa smaidu. Pēkšņi viņa skaidrāk atskārta savu laimi, juta gandrīz smieklīgu apmierinājumu, kam piejaucās klāt tīkama padarītā darba apziņa, vēsuma un tīrības sajūta, kas sekoja drēbju maiņai; viņa juta, ka bija pelnījusi tagadējo atpūtu. Laika ritējumā šis mirklis nekā nebija zaudējis no savas burvības; viņa mīlēja šo mirkli, kad Frenks pārnāca no pilsētas: viņa — pārģērbusies, darbus apdarījusi, dzīvokli uzposusi, gaidīja vīru un arvien sajuta tās pašas trīsas. Pagriezusies viņa devās cauri šaurajam priekšnamam, atvēra namdurvis un bez steigas aizgāja pa oļiem klāto celiņu. Viņas atzinīgo acu priekšā izpletās mazais četrstūrainais mauriņš, kurā krāšņi ziedēja kurpīšu, lobēliju un ģerāniju dobe — tā bija krāsu kombinācija, ko šai karalienes Viktorijas dimanta jubilejas gadā vispār atzina par dārzkopju mākslas pēdējo vārdu. Viņa uzmanīgi izrāva nekaunīgu nezāli, kas draudēja nomākt viskrāšņāko ģerāniju, un piesardzīgi aizmeta рют. Tad piegāja pie vārtiņiem un tos atvēra.

Uz ceļa kaut kas kustējās, atskanēja ātri soļi, un paskatījusies Lusija ieraudzīja pretī steidzamies dēlu; zēns skrēja, un tam jautri rikšoja blakus ēna.

— Māmiņ! — viņš sauca, it kā pavēstīdams sevišķi svarīgu ziņu. — Es strādāju uz «Ērgļa», mēs abi ar Deivisu.

— Nevar būt! — viņa šķietami neticīgi atsaucās.

— Jā, — viņš svarīgi apstiprināja visā astoņu gadu veca zēna sajūsmā. Deiviss man ļāva savīt virvi.

— Apžēlojies! Ko vēl ne! — viņa noteica, domādama par vasaras raibumiem uz dēlēna deguna. Deguntiņš bija strups, un vasaras raibumi nebija nekas vairāk kā pigmenta plankumi. Viņa gluži labi zināja, ka bija ari citādi deguni un citādi vasaras raibumi, bet viņai tieši šāda de-guntiņa un šādu vasaras raibumu kopība likās tik burvīga.

«Stalts zēns saviem gadiem,» — tā viņa bieži nodomāja.

«Izsmalcināts, ja tā varētu teikt, brūniem matiem un tēva Raiši brūnajām acīm.» Citi zēni? Protams, tiem ari bija savas labās īpašības, bet nemaz salīdzināt nevarēja ar Pī-teru!

— Vai drīkstu iet bumbiņas spēlēt? — viņš nevainīgi vaicāja.

— Bumbiņas? — viņa atkārtoja — šoreiz neliekuļotā neticībā. — Kur tu dabūji bumbiņas?

Viņš uzsmaidīja mātei, atklādams spraugu starp augošajiem zobiem, un šis smaids māti apbūra; tad viņš nolaida skropstas, kas Lusijai likās tik brīnišķīgi tumšas pret zēna svaigo sejas krāsu.

— Nu, — viņš domīgi sacīja, ar kurpes purngalu piesperdams pie sētas. — Viņi tikai šodien sāka spēlēt, un es aizņēmos divas no viena zēna. Tad es spēlēju un, redzi, vinnēju, un tad atdevu viņam parādu. Saproti, māmiņ, kā tas bija?

— Saprotu gan, — viņa atbildēja, smieklus valdīdama. Viņš aizlika rokas aiz muguras, izrieza krūtis un drusku iepleta kājas, lai labāk varētu viņā noskatīties.

— Pareizi darīts, vai ne? — viņš jautāja, nozibsnīdams acis. — Tā tas notika, un tā es izdarīju. Tagad man krūzē jau ir piecpadsmit. — Viņš nesen bija izlūdzies mātei krūzi ar metāla vāku, kur ar sīkstuļa rūpību krāja visus savus niecīgos dārgumus. — Ja tu mani laidīsi spēlēt, es varbūt laimēšu vēl vairāk.

— Nu redzēs, — viņa apdomīgi sacīja, lai zēns nemanītu noraidījumu. — Mums vispirms derētu padzert tēju. Tēvs jau arī tūliņ būs mājās.

— AI — puisēns prātīgi noteica, mātes domām piekrizdams, tad kā apsvērdams piebilda: — Diezin vai viņš man ko atvedīs? Varbūt atvedi

— Skrej nu iekšā un nomazgā rokas! — Rādīdama, ka dēla paša labā varēja būt arī stingra, Lusija piebilda: — Tīri kauns uz tām skatīties!

— Nu redzi, — viņš paskaidroja, aplūkodams tumšos pirkstu skrumšļus un sasvīdušās plaukstas. — Tas tāpēc, ka strādāju uz «Ērgļa». Un tā virve — ui! — Viņš apstājās, tad, sākdams svilpot, pagriezās un aizskrēja pa celiņu.

Kad zēns bija iegājis mājā, Lusija, gaidot vīru, atkal pievērsa skatienu ceļam. Pēc mirkļa Frenks tiešām parādījās redzes lokā un, tūļīgi soļodams, tuvojas viņai. Sī

lempīgā gaita bija viņa dabā, un Lūsi ja neviļus — pa daļai aiz maiguma, pa daļai aiz nepacietības — klusām paklak-šķināja mēli, piepeši gluži neapzināti atskārzdama, cik viņi bija saderīgs pāris.

«Jā, tiešām,» viņa nodomāja, klusībā apliecinot, ka viņi viens otram kā radīti. «Labi vien ir, ka esmu ņēmusi Frenku savās rokās.» Un, domādama par savu laimīgo laulību, viņa pēkšņi atcerēs aizklīda pāri gadiem līdz tam brīdim, kad liktenis viņus bija savedis kopā. Kā to viesnīcu sauca? Jā, Rojas jaunkundzes «Joma». Nekad viņa neaizmirsīs šo vārdu, nedz arī Sāru Rojas jaunkundzi, māsu — vadītāju, kas nestrādāja vis virtuvē, bet vērīgām acīm «prezidēja pie sava bagātīgā pusdienu galda», — tas bija pašas Sāras jaunkundzes teikums no viņas sludinājuma «Katoļu Taurētājā», kur varēja lasīt vēl šādu paskaidrojumu: «Garīdznieku un labākās laicīgās sabiedrības iecienītā pansija.»

Jā, «Joma» bija nevainojami pieklājīga vieta, citādi Ričards ar Ievu tur nebūtu apmetušies. Ričards vienmēr bija liels pedants, pat jau tanīs pirmajās laulības dienās, kad vēl nebija tā iegrimis savās tieslietu aktīs; bez tam viņš gribēja, lai viņa Ievai nebūtu ko žēloties. Par viņu, Lusiju, brālis, protams, nebija daudz domājis; viņa bija vienkārši paņemta līdzi — neparasts brāļa labvēlības pierādījums. Varbūt arī tādēļ, lai pieskatītu mazo Cārliju, jo Ieva peč dzemdībām jutās sagurusi.

Lūsi ja ar Ričardu nekad nebija sevišķi labi sapratušies — vai nu bija vainīga raksturu nesaskaņa, vai pārāk liela vienādība, — tomēr, dzīvojot kopā, vajadzēja saskaņoties. Un kad vēl jaunais Mūrs sāka viņu ievērot...

To atceroties, viņa gandrīz pasmaidīja: Frenks savā divu nedēļu atvaļinājumā jutās tik neomulīgi, neprata vai negribēja ievērot pieklājību pie galda, vispār bija kā no laivas izmests. «Sviesta un olu vīrs,» Ričarda vārdi, «sāk lakstoties ap manu māsu!»

Vai tas nav smieklīgi — iepazīties ar vīru pansijā un turklāt vēl Ardbegā! Diezin cik smalki tas nav, patiešām, pat ļoti banāli. Un tomēr Frenku un viņu saistīja tieši abu pretišķības, tās viņus pievilka tik neatvairāmi, ka viņi vairs netika vaļā. Viņa atce^jās, kā abi bija sarkuši tanī brīnišķīgajā pēcpusdienā, — tā bija tāda pati diena kā šī, kad sausās Vāczemes egļu skujas Kreigmoras meža likos karstas viņas mitrajām plaukstam un kad sveķainās priedes izgaroja stipru, reibinošu smaržu. Lejā pletās licis; visapkārt papardēs dūca kukaiņi; un viņā pašā liesmoja maiga un kvēlojoša laime. Tur jaunais Mūrs nebija tik neveikls kā pie galda!

Bet Ričards joprojām bija bargs un naidīgs un arvien centās zoboties par māsas draudzēšanos ar neievērojamu ceļojošu aģentu. Kaut arī Mūrs bija tās pašas ticības — ja viņš vispār kam ticēja, — Ričards viņu nevarēja ieredzēt; ne šis, ne tas, — Ričards teica, — bada dēļ no dzim-lenes aizbēgušu īru atkritums; droši vien viņa vecāki, zemnieki, pēc diviem kartupeļu neražas gadiem bija atstājuši savu zemi tai laikā, kad bada cietējiem izmeta rāceņus un tukšajos ratos krāva līķus, kas gulēja ceļmalā. Viņi atnāca uz Skotiju, šie īri, augļodami un vairodami savu jaukto cilti: visbiežāk tie bija jūrnieki un laukstrādnieki vai labākajā gadījumā «bukmeikeri» un krodzinieki; rupji un nepatīkami ļaudis.

Ričardam tā nebija patīkama izredze; viņš lepojās ar savu skotu dzimumu un tīrajām Mareju asinīm; vēlāk, Ievas untumam paklausot, viņš bija sameklējis senčus pat starp jakobītiem.

Izeja bija vienkārša un ātra, viņas un Ričarda domas šai ziņā šķīrās tāpat kā tik daudzās pārējās lietās; viņa taču nevarēja ļaut sev uzspiest cita gribu. Tā viņa ar Frenku bija vienkārši aizgājusi no brāļa tanī dienā pirms deviņiem gadiem. Tādēļ viņa tagad bija šeit, stāvēja un gaidīja pie šiem vārtiem, apzinājās savu laimi un nemaz nekaunējās droši atzīties, ka viņa Frenku mīlēja.

Viņš nāca tuvāk. Lusija pamāja ar roku — protams, tas bija viegls mājiens, tomēr mājiens, — rīcība, kas nemaz nesaskanēja ar tā laika atturīgajām paražām. Pat tai gadā, kad pār lielceļiem vēl plīvoja sarkanais karogs, sievas savus vīrus nemēdza tik atklāti sveicināt. Roku vicināt bija nepieklājīgi. Un viņš, arī paceldams roku atbildei, to apstiprināja, apzinīgi piedalīdamies šai noziegumā pret labās uzvedības tikumiem.

— Hallo! — viņa sauca un jau pa gabalu smaidīja viņam pretī.

— Hallo!

Frenks bija liela auguma vīrietis ap gadiem trīsdesmit, bet lempīgs un diezgan nevīžīgi ģērbies; tūļīgās gaitas dēļ viņš izskatījās it kā sakņupis. Mati bija gaiši brūni, seja iesārta, acis mirdzoši brūnas, zobi apbrīnojami balti. Āriene piešķīra viņam savdabību — varbūt to radīja slais-tīgais izskats, lempīgā gaita, vienaldzīgais skatiens vai dīvainais apvalds; likās, it kā viņš iecietīgi svērtu pasauli un atrastu, ka tā tikai ironiska smīna vērta.

— Tu nāc tik vēlu, — viņa līksmi teica ar gandarījumu, kas vairāk attiecās uz vīru nekā uz viņu pašu; Lu-sija ievēroja, ka īgnums, kas tik bieži apmāca viņa seju, nebija manāms. Laikam būsi nokavējis vilcienu, kas atiet puspiecos.

— Mūrs nekā nenokavē, — viņš laipni atbildēja,

— tikai lūgšanas. To tu vari ticēt. Frenks Mūrs!

— Vai tu neaizmirsi man galda sedziņas? — Lusija apjautājās, kad abi blakus gāja pa dārza celiņu. Veids, kādā viņa izteica šo jautājumu, bija ļoti zīmīgs.

Viņš paskatījās uz sievu tāds kā samulsis un lēni pakasīja vaigu.

— Cik žēl, ka esi tās aizmirsis, Frenk! — viņa pārmeta. Viņš vienmēr visu aizmirsa. Un vēl bija teicis, ka šodien iešot gar Gova veikalu! Govs Mūru ģimenē bija atzīts par visu Glazgovas veikalu paraugu: viss, kas nāca no Gova, bija labs. Viss, kas vasarnīcā bija, sākot no mazajām klavierēm līdz virtuves sietam, savā laikā par skaidru naudu bija iegādāts no gandrīz visvarenā mistera Gova.

— Es tev atvedīšu sardīņu bundžu, — viņš gausi atbildēja. — Nebēdājies, nākamo piektdien atvedīšu. — Viņa saknieba lūpas; sedziņas viņai tiešām bija vajadzīgas, un viņš tās jau veselu nedēļu aizmirsa. Bet tāds jau Frenks bija — aizmirsa visu: viņas dzimšanas dienu, Pītera, pat pats savu — jā, ļoti bieži gadījās, ka viņš nemaz neatcerējās šo svarīgo datumu.

—_ Sevišķi labas kvalitātes, — viņš nopietni apliecināja,

— tās ņem visas brālības. Mans mīļais brālis Eduards tās silti ieteic. Gluži bez vainas un grēka.

Lusija papurināja galvu un, par spīti sapīkumam, iesmējās.

— Tātad tev šodien labs garastāvoklis! — viņa noteica.

Viņi iegāja mazajā ēdamistabā, kas atradās starp dzīvojamo istabu un virtuvi, mājas apakšstāvā telpu negrozāmā kārtībā — dievs pasarg, viņu «vasarnīcas» iekārtā nebija nekādu arhitektūras īpatnību! — Pīters pēc mātes lūguma pavilka zvana rokturi, un viņi visi trīs apsēdās pie tējas galda.

— Ko tad mēs šodien labu darījām? — Mūrs jautāja, kad Neta bija raiti ienākusi un atkal izgājusi. — Kas īpašs noticis kopš rīta?

— Nekā sevišķa, — Lusija mierīgi atbildēja, pasniegdama vīram grauzdētu maizi. — Tikai tas, ka tavs dēls tagad sācis krāt spēļu bumbiņas.

Mūra acis brīdi kavējās pie smaidošā zēna sejas. — īsts Šeiloks, vai ne? — viņš nomurmināja, atkal paskatīdamies uz olu.

— Un es pilsētā šorīt satiku Hokinga jaunkundzi, — Lusija turpināja.

Viņš pāri tases malai pavērās sievā — pie galda viņš parasti sēdēja salīcis — un zobgalīgi noteica:

— Ak mīļo Pinkiju! Ko tad šī labu kladzināja?

Manīdama viņa īgnumu, Lusija papurināja galvu un

nekā neatbildēja.

— Jocīgs sievišķis, — Frenks turpināja, — es viņu nekad neesmu varējis saprast. Tik gudrs neesmu. — Mirkli klusējis, viņš nopūtās. — Ak debess, man liekas, viņai galvā nav viss kārtībā. — Viņš izdzēra tējas atlikumu un ar uzsvaru piebilda: — Jo mazāk satiekamies ar vietējiem iedzīvotājiem, jo labāk. Vieta man patīk, bet...

— Nu tu kļūsti smieklīgs, Frenk, kā parasti, — viņa mierīgi atbildēja.

Tai mirklī kāds klauvēja pie namdurvīm, un Pīters tūliņ iesaucās:

— Pastnieks!

Kad māte pamāja ar galvu, viņš noslīdēja no krēsla un izskrēja priekšnamā. Ienācis atpakaļ ar vēstuli, zēns lielā atbildības apziņā triumfējoši sauca:

— Tev, māmiņ!

Lusija paņēma vēstuli un, uzacis savilkusi, drusku galvu pieliekusi, nopētīja četrstūraino aploksni, adreses rokrakstu un neskaidro pasta zīmogu uz sarkanās markas. Tad ar nazi uzmanīgi atgrieza aploksni.

I — Tā jau domāju, — viņa mierīgi noteica.

Mūra sejai pārslīdēja viegla sapīkuma ēna; viņš izvilka no vestes kabatas zoss spalvas zobu bakstāmo un, krēslā atlaidies, noskatījās, kā sieva lēni lasīja vēstuli. . — Laikam no Edvarda, — viņš ironiski teica, kamēr

viņa vēl nebija beigusi, jo tas viņiem visbiežāk mēdza rakstīt. — Kas tad nu tam svētajam vīram atkal rīip? Mūsu dvēseļu pestīšana vai viņa paša slimās aknas?

Bet Lūsi ja neatbildēja, tikai kustināja lūpas un lasīja, patiesībā nemaz nedzirdēdama, ko viņš teica; lasot Lūsi ja nekad nemanīja, kas ap viņu notiek.

— Nu, — viņš turpināja, — vai Orīgena jaunkundzei cūciņa vai cita kāda liksta?

To dzirdot, Pīters iespurdzās: viņš pazina tēvoča Ed-varda saimnieci un no paša pieredzes zināja, kas ir cūciņa; iedomājoties, ka tēvoča saimniecei varētu būt tāda slimība, viņš nevarēja savaldīt smieklus. Taču vēstule nebija no Edvarda.

— No Annas, — Lusija beidzot teica, nolika vēstuli un pacēla acis, kurās jautās prieks. — Viņa brauks šurp. Džo viņu nākamā ceturtdienā atvedīs no Līvenfordas.

— Anna! — Mūrs iesaucās īgnā, pilnīgi pārvērstā balsī; viņš nosvieda vēstuli, kurā īsu mirkli bija ieskatījies.

— Anna brauks šurp! Kāda velna pēc tu viņu aicināji? Viņa savilka pieri, nosodot vīra izturēšanos, turklāt vēl

zēna klātbūtnē.

— Neaizmirsti, ka viņa ir tava māsīca! — viņa iesaucās. — Vienkārša pieklājība un viesmīlība prasa, lai viņa kādu nedēļu padzīvo pie mums.

— Viesmīlība! Liekas klapatas — un nekāda labuma!

— Mīļais Frenk, — viņa teica ar dzelžainu loģiku,

— vai tās nebija liekas klapatas, kad Anna ar savu tēvu tevi viesmīlīgi uzņēma? Toreiz, kad tev bija jābrauc uz Belfastu? Un vēl veselus trīs mēnešus.

— Es tur biju veikala darīšanās, tādēļ man vajadzēja palikt pie viņiem, — viņš pikti atbildēja. — Es tev saku, es te neiešu noņemties ar Annu.

— Nu, tad es pati to darīšu, — Lusija atbildēja un, pat . vīra netaisnos vārdus dzirdot, palika gluži mierīga. — Apdomā, ka es Annu vēl neesmu nemaz redzējusi. Gribu ar viņu iepazīties.

— Lai viņa iet pie velna! — Frenks nikni iesaucās.

— Negribu savā mājā redzēt nedz viņu, nedz kādu citu no šās bandas. — Tā viņš raksturoja savus radus.

Viņa savilka pieri. Jā, tādf viņš bija, šai ziņā viņš ļoti atšķīrās no viņas, vienmēr centās izvairīties no ļaudīm, turējās savrup, bēga pat no saviem radiem, un tas Lusiju vienmēr kaitināja. Neviļus uztraukusies, viņa gandrīz sašutusi teica:

— Žēlīgais dievs! Kāda tur nelaime, ka Anna brauc šurp? Tu vienmēr paļā savus draugus un paziņas, pat savus brāļus. Tu zobojies par Edvardu, tādēļ ka viņš ir garīdznieks, un Džo tev nepatīk tādēļ, ka ir krodzinieks. Un nu vēl Anna!

— Priesteris un krodzinieks, — viņš īgni atkārtoja. — Jauks pāris. Ko viņi man laba darījuši, ko viņi vispār laba darījuši? Un es tev saku, Annu es te negribu redzēt!

— Kādēļ tu negribi, ka viņa atbrauc?

— Vienkārši — negribu viņu te redzēt.

— Vai tu pats esi tik pilnīgs, ka vari citus tā nonicināt?

— To jau tev vajadzēja zināt. Tu jau nāci pie manis par sievu! — viņš īgni atcirta.

Lusija iekoda apakšlūpā, kas dusmās bija sākusi drebēt; mazajā saulainajā istabā bija sabiezējis tumšs mākonis — tikai tāpēc vien, ka pastnieks pieklauvējis pie mājas durvīm un pasniedzis Frenka māsīcas vēstuli. Tiešām, ko viņa bija nodarījusi? Uzaicinājusi šo māsīcu — Annu Goltoni pavadīt dažas dienas pie viņiem. Vai tas bija nepiedodams noziegums? Anna, dzimusi un izaugusi Līvenfordā, priekš desmit gadiem bija aizbraukusi uz Īriju līdzi tēvam, kas, būdams Lenoksa un Goltona — Frenka paša firmas līdzdalībnieks, toreiz apmetās Belfastā un pārņēma savā ziņā firmas eksporta nozari. Tagad vecais Goltons bija miris, Anna atbraukusi nokārtot ar Lenoksu mantojuma lietas un nodomājusi tai pašā reizē apciemot arī radus. Tas taču bija gluži dabiski pēc visiem šiem gadiem, pēc tik ilgas projienes! Anna jau bija divas nedēļas nodzīvojusi Līvenfordā pie Džo; droši vien viņa brauks tālāk pie Edvarda Portdornā; vai tad viņai pa ceļam nevajadzēja iegriezties arī pie viņiem Ardfilanā? To prasīja vienkārša pieklājība.

Bet tas vēl nebija viss, jo toreiz, pirms pieciem gadiem, kad Frenks bija braucis uz Belfastu vecā Goltona slimības laikā vadīt aģentūru — tolaik vecais vīrs pirmo reizi bija saslimis ar angīnu, kas viņu beidzot noveda kapā, — Frenks trīs mēnešus bija dzīvojis pie viņiem un baudījis Annas viesmīlību. Lusijai bija liels atvieglojums apzināties, ka Frenks atrodas drošībā, jo viņam taču tik viegli viss kaitēja; viņa bija baidījusies no aukstām gultas drēbēm, sliktiem ēdieniem, viesnīcas kalpotāju nevērības — no visiem šiem ļaunumiem, kas Frenku varēja apdraudēt, kamēr viņa nebija pie tā. Un tagad Frenks dusmojās, ka viņa gribēja Annas viesmīlību atalgot ar to pašu. Šī doma vien sacēla sašutumu, bet viņa ar pūlēm savaldījās, saknieba lūpas un nomāca nelaipnos vārdus, kas jau bija uz mēles.

Brīdi valdīja klusums, tad Mūrs gausi piecēlās. Viņš izskatījās drusku nokaunējies, izvilcis no kabatas parasto zaļo papes kārbiņu, viņš aizkūpināja cigareti. Uz krāsotās aitādas stāvēdams, plecu pret marmora kamīna virsu atspiedis, viņš ievilka dūmu un iesānis bikli paskatījās sievā.

— Šodien gan bija karsta darba diena, — viņš beidzot diezgan neveikli noteica.

īstenībā tā bija atvainošanās. Lusija silti pasmaidīja, viņu starpā tūliņ atjaunojās agrākā sirsnība, un viņa sacīja, taktiski apiedama strīdīgo jautājumu:

— Par to man šinīs dienās būs kāds vārds jāparunā ar Lenoksa kungu. Un to es darīšu drīz!

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņš pārsteigts jautāja.

— Gan jau redzēsi! — Lusija apņēmīgi pamāja ar galvu. — Es viņu jaunnedēļ ielūgšu vakariņās.

Nekā neatbildējis, Frenks platām acīm noraudzījās, kā sieva pieceļas un sāk novākt galdu, tad skatiens nemanot aizklīda ārā pa logu. Bija bēgums, un bērni rotaļājās liedaga cietajās, sausajās smiltīs. Viņi spēlēja rokasbumbu. Pīters bija izlavījies lauka, lai piebiedrotos rotaļai, un pievakares vēsumā lika lietā savas žiglās kājas urt smalko, spalgo balsi. Mūrs slinki noskatījās. Kā viņš nodarbojās ar dēlu? Bērnībā viņš pats bija spēlējis rokasbumbu. Un tagad? Savādi, kā tas viss notika, gluži pats no sevis! Un nu atbrauks Anna — tā bija nepatīkama doma. Viņš nevēlējās Annu redzēt savā mājā. Taču vakars bija jauks. Varētu iziet ārā un nopļaut zālāju. Tad viņš nolēma, ka labāk ne. Varbūt rīt. Rīt — tas Mūram bija ļoti svarīgs vārds. Viņš slinki apsēdās zvilnī pie loga, atkal izvilka zaļo kārbiņu, aizkūpināja jaunu cigareti, izpūta dūmus caur degunu. Uz kvēlojošo ^cigaretes galu skatīdamies, noteica:

— Lenokss sāk realizēt savu ideju.

Lusija mirkli mitējās ridāt galdu, apsvērdama šo ziņu, |мг ko klusībā jau bieži bija domājusi. Viņa firma — tā pati firma, kas pirms astoņiem gadiem, tikai Lenokss tagad hi ja tās vienīgais īpašnieks — parasti nodarbojas ar Īrijas i.ižojumu ievešanu, bet tagad bija nolēmusi paplašināt in-lurešu loku un ievest no Holandes jauno sintētisko produktu — margarīnu. Smieklīgs vārds! Nožēlojama prece! Taču Lusija neizteica savas domas par šo jauno sviesta surogātu. Galvenais bija, ka šī jaunā nozare solīja firmas ierobežotās darbības paplašinājumu. Par to viņai bija prieks, jo palielinājās Frenka izredzes. Frenkam bija laiks tikt uz priekšu, un gan jau viņa pratīs to panākt.

Viņa nemēdza bieži runāt par Frenka vietu darbā — varbūt tieši tāpēc, ka viņai nepatika to apzīmēt; pietika ar to, ka Frenks «strādāja Lenoksa un Goltona firmā», tā varēja domāt, ka viņš tur bija ievērojama un nepieciešama persona ar diezgan labu algu. Taču, par spīti dažu apstākļu noklusēšanai, par spīti jaukiem vārdiem, vajadzēja atzīt, ka Frenks nebija nekas vairāk kā neievērodams ceļojošs aģents. Tas nebija pareizi. Tas bija netaisni! AwLusija vēlējās savam vīram kaut ko labāku, kaut ko liegāku un ievērojamāku par šo darbu. Viņa kaismi vēlējās, lai viņš «tiktu uz augšu», un savā sirds dedzībā jau bija izdomājusi plānu. Par šo plānu viņa jau bija runājusi ar Frenku, bet zināja, ka viņš vēl arvien kavējas to izpildīt, aizbildinādamies, ka gribot visu pārdomāt.

«Par to būs jāpadomā. Nav ko steigties,» viņš atbildēja vai citreiz lielā uzņēmībā un vaļsirdībā nosolījās: «Rīt runāšu ar Lenoksu.»

Bet dienas pagāja, un viņš par to vēl nebija padomājis; tāpat viņa bija pārliecināta, ka Frenks par to nebija ieminējies arī Lenoksam, lai gan bieži apgalvoja, ka «ar veco vīru lieta esot tikpat kā droša». Tāds nu Frenks reiz bija. Cik bieži viņa bija dusmojusies par viņa kūtrību un neuzņēmību! Bet tagad, domīgi viņā noskatīdamās, Lusija teica:

— Varbūt tas mums beidzot palīdzēs sasniegt to, uz ko mēs tik sen ceram, Frenk. Par preci es daudz nedodu, — viņa slēpa satraukumu aiz vieglas zobgalības, — sviestu nekas nevar aizstāt. Es tādu surogātu savā mājā gan negribētu redzēt.

— Tomēr diezgan atjautīgs izgudrojums, turklāt Iets. —

Vairāk arī viņam nebija ko teikt jaunās preces labā. — Un Lenoksam plaša klientūra. Droši vien varēšu preci labi pārdot. — Frenks nožāvājās. — Man patiktu nomirt bagātam, ja mani iepriekš nepakārs. Es gribētu apvienot abas šīs lietas. Iedomājies — miljonāra pēdējie vārdi apsūdzēto solā: «Mīļie brāļi, neesmu vainīgs. Nevienam neesmu nekā ļauna darījis.»

Viņš atkal iegrima klusēšanā un skatījās ārā pa logu uz krastmalu, kur Neta, kas bija izgājusi pasaukt Pīteru — zēnam bija laiks iet gulēt, — pašlaik tēloja vakara pantomīmas pēdējo ainu, straujā skrējienā triekdama puiku uz vārtiem.

Kad uz oļainā celiņa atskanēja ātri soļi, Lusija ar piekrauto paplāti rokās izgāja no istabas. Mūrs palika mierīgi sēžam; viņš novēlēja ar labu nakti dēlam, kas ienāca istabā pietvīcis un nosvīdis; tad viņš atkal sēdēja un gaidīja. Šī gaidīšana Frenkam bija it kā raksturā. Likās, viņš vienmēr kaut ko gaida — mazliet nervozi, mazliet sapīcis, it kā viņam būtu neskaidra nojauta par nelaimi, kura kādu dienu uzbruks. Taisni šī Frenka tieksme bija tā, par kuru Lusija reizēm domīgi grozīja galvu, savā nevaldāmajā enerģijā pilnīgi nespēdama saprast vīra apdomību. Bieži viņa vēlējās, kaut Frenks būtu straujāks, neizturētos tik vienaldzīgi pret ikdienišķām lietām. Patiesi, Mūra kūtrība bija neapšaubāma — gluži tāpat kā viņa īgnums, skepticisms un drosmes trūkums; visu kopā ņemot, viņš bija visai dīvains; taču viņam bija arī dažas izcilas spējas. Tā viņš, piemēram, varēja nomizot ābolu tā, ka miza nepārtrūka, bet palika vienā garā sloksnē, kas bija plāna kā dievmaizīte; viņš mācēja pagatavot brīnišķīgas kārklu svilpes, prata atrast ēdamos gliemežus Ardmoras krastā un tos izcept tik gardus, ka tie būtu iekārdinājuši pat svētu vientuli. Neviens ar viņu nevarēja sacensties prasmē eleganti lietot zobu bakstāmo — pārdomu brīžos viņš parasti bakstīja zobus. Bez tam viņš reizēm mēdza savādi jokot. Ja kāds aizrādīja, cik viņam lieliski zobi — un tas notika bieži, — viņš nopietni atbildēja: «Tas tāpēc,

ka es tos bērnībā tīrīju ar rāceņiem.» Un vai kāds cits kā vienīgi Mūrs, ejot blakus sievai, kas ietērpusies labākajās svētdienas drēbēs, tikai akmeij^ sviediena attālumā no savas mājas būtu varējis apstāties un nopietni jautāt vecajam Bovijam ceļu uz šo māju?

— Atvainojiet, Bovija kungs, — viņš nopietni un pieklājīgi teicis, — vai nevarat man pateikt, kur te dzīvo Mūra kungs? — Kad pārsteigtais vecis — tam bija septiņdesmit gadi un sliecība uz trieku — pastiepis stīvo rādītājpirkstu, Mūrs tikpat nopietni pateicies par pakalpojumu.

— Paldies, Bovija kungs! Un ņemiet, lūdzu, šo! — Viņš izvilcis no kabatas sērkociņu kārbiņu un atlīdzinājis pārsteigtajam vecim ar vienu sērkociņu. Tad paceltu galvu aizgājis tālāk, svilpodams «Boinas upi». Lusija ļoti noskaitusies. Bet tāds nu Mūrs reiz bija.

Taču tik jautrs viņš bija reti; lāgiem viņam uznāca smagas grūtsirdības lēkmes, viņš sakņupis sēdēja pie kamīna un stundām ilgi nepakustējās, apakšlūpu izstiepis, drūmās domās iegrimis, savām tumšajām acīm liesmās raudzīdamies.

Draugu viņam tikpat kā nebija, bet, ja gadījās, tad tādi pavisam dīvaini: kāds Gīlsonas meža trušu ķērājs, kāds ceļu labotājs, kas lielceļa malā skaldīja akmeņus, vecais Bovijs, ko viņš sauca par Veco jūrnieku un kam reizēm draudēja, ka «iemācīšot adīt». Viņam pašam par adīšanu nebija nekādas jēgas, bet tāds nu Mūrs bija. F. Dž. Mūrs, sliņķis, sapņotājs, kārkla stabuļu taisītājs, kuru vienmer pavadīja nenoteicama grūtsirdīga nelaimes jausma, kas viņam bieži lika dziļi nopūsties: «Labu galu es neņemšu. Vai nu mani iecels par lordu, vai pakārs. Noteikti.»

Viņš ērti zvilnēja atzveltnī, kad Lusija ienāca atpakaļ istabā. Viņa raiti paņēma rokdarbu — melna atlasa spil-vendrānu ar puķu un cilpu rakstiem — un draudzīgi apsēdās viņam blakus.

— Nu, kas labs avīzē? — viņa laipni jautāja. — Tu gan varētu savai nabaga sieviņai vismaz pastāstīt, kas šodien pasaulē noticjs.

Viņš vienaldzīgi paņēma vakara avīzi un pārlaida acis ziņām; lapas čaukstēja, viņš tās šķīra citu pēc citas uz priekšu, tad atpakaļ, meklēdams kaut ko, kas būtu uzmanības vērts. Šad un tad viņš izlasīja kādu ziņu un pievienoja tai savus komentārus, kuri vienmēr bija skeptiski. Likās, viņš vēlējās teikt: «Tici, ja gribi,» — vai arī: «Tu jau zini, kā avīzēs mēdz rakstīt,» — bet viņš labprāt noklausījās Lūsijas domas, nereti pat uzaicināja viņu tās izteikt. Vēl vairāk, pēc viņas lūguma izlasīja vienu otru rakstu par sieviešu modes jautājumiem: Lusija interesējās par tērpiem — varbūt drusku nepiedienīgi, kā viņam reizēm šķita; viņa uzmanīgi klausījās, C'at pārtrauca šūšanu un šad tad piekrītoši pamāja ar galvu.

Beidzot avīze bija izlasīta, viņš to saburzīja un aizsvieda.

— Paņem kādu grāmatu! — Lusija pēc brīža ieminējās, nokozdama zīda pavedienu un ievērdama to adatā.

Frenks nebija liels grāmatu cienītājs, tomēr labprāt palasīja kādu žurnālu. Visbiežāk viņš mēdza lasīt ilustrētu humoristisku žurnālu — ne jau tāpēc, ka tas viņam sevišķi patiktu, bet tur reizēm varēja atrast kādu joku, kas labi noderēja sarunās ar pircējiem. Taču mājās to lasīt Lusija viņam bija stingri noliegusi, jo Pīters tai kādu dienu bija pienesis žurnāla numuru un apjautājies, kas tās tādas esot — «dāmas ar polsterētiem gurniem». Tā nu Frenks salika rokas aiz pakauša un atlaidās gludajā astru zvilnī.

— Visvieglāk ir nedarīt nekā, — viņš atbildēja. — Un es tagad to darīšu.

Viņš sēdēja un skatījās uz sievu, kamēr istabā pamazām zagās krēsla, un reizē ar krēslas iestāšanos viņa sirdī pamazām iekvēlojās silta viņas tuvuma apziņa. Beidzot Lusija klusi ieteicās:

— Vairs nevaru redzēt, — un uzsmaidīja vīram. Smaids pustumšajā istabā bija tik valdzinošs. — Būs jāiededz lampa.

— Kam mums vajadzīga lampa? — viņš zīmīgi jautāja.

— Lai redzētu šūt.

— Šovakar esi jau diezgan šuvusi.

Viņš izstiepa roku, lai Lusiju atturētu, bet tad šī roka apskāva viņas plecus un pievilka viņu tuvāk. Grezni izstrādātā spilvendrāna pavisam aizmirsta nokrita viņai no klēpja; gurdena un apmierināta viņa atslīga vīram pie pleca. Jā, viņa jutās apmierināta. Viņa nenoliedza savu laimi, paļāvīgi raudzījās nākotnē. Un viņa tik ļoti mīlēja Frenku. Brīdi abi tā sēdēja, kamēr istabā apdzisa pēdējais vājais gaismas atspīdums. Tad viņa juta, ka Frenka roka, maigi glāstot, zagās viņai zem ņiebura. Tā bija zīme — maza, norunāta zīme. Lusijas krūtis silti cilājās viņam pie sāniem, un viņa tumsā atkal-pasmaidīja — viņa to bija zinājusi. Tas jau bija Frenka daba — pievērsties viņai tik pēkšņi. Un viņa brīdinādama čukstēja:

Tev vajadzēs būt rātnākam, kad Anna būs šeit!

Viņš gribēja ko teikt, bet nekā nepateica. Mirkli vēlāk viņš vairs nevarēja nekā izteikt, jo Lusija piepeši pie-i uiva savas siltās lūpas viņa vaigam.

Es tevi mīlu, Frenk, — viņa čukstēja. — Tu zini, ka mīlu.

II

Nākamo ceturtdienu mājai ar slaidu līkumu piebrauca Džozefa rati no Līvenfordas un atveda Džo, viņa māsu l’olliju, Annu un Annas bagāžu. Brauciens tik lepns bija lapēc, ka pats Džo sēdēja, lepni saslējies. Nu viņš noleca /emē, uzslavēdams papliķēja vecajam zirgam kūpošos sānus un apmierināts noklakšķināja mēli. Ar zirgu viņš apgājās kā īsts lietpratējs. Tā viņš izturējās pret visu. Nebija nekā tāda, kur Džo nebūtu lietpratējs. Apbrīnojama īpašība tādam, kas nekā nelasīja, tikai ar pūlēm parakstīja savu vārdu un nemaz nemēģināja labot savu kļūdaino valodu. Viņa paša vārdiem sakot: «Džozefam uz visu ir nags.» Un kas tur par brīnumu, viņš taču bija «lāga vīrs», liesa, viņš bija krodzinieks, pārdeva alkoholiskus dzēlienus, klusībā bija pat tāds kā mazs bukmeikers. Bija zināms, ka viņš ļoti tālredzīgi sargāja savus pircējus no ļauno instinktu sekām, ar gudru ziņu piejaukdams savai precei labu tiesu tīra Skotijas ūdens; un, kas attiecas uz zirdziņiem, nu, šis mazais sakars ar hipodromu taču bija cēla lieta, tas pierādīja, cik ļoti Džo mīlēja šos saprātīgos lopiņus.

īkšķi vestes izgriezumā iespraudis, galvu atmetis, viņš, vārdiem neskopodamies, uzsauca līdzbraucējām:

— Ei, jūs tur augšā! Kāpiet nu ārā! Lielo somu gan atstājiet! To lai ienes mīļais Frenks! Svētā Bridžita! Putekļi galīgi izkaltējuši rīkli!

Tad viņš līgodamies un grīļodamies devās pa celiņu uz māju; uz viņu skatoties, šķita, ka viņš gribētu teikt: «Lai visi, kas īriem grib liegt tiesības ieceļot Skotijā un to iekarot, lai tie visi paskatās uz Džozefu Mūru un nokaunas!»

Viņš bija liela auguma, gan ne tik garš, cik drukns, iesnu vēderu, kā jau krodzinieks, un viņam piemita visu rešņu sirsnība. Labvēlīga jautrība staroja no viņa mazajām, melnajām ačelēm, kas bija iegrimušas gludajā, bālajā sejā kā korintes taukos; nāsis bija krietni platas, un no tām līda laukā spalvu kušķīši; zobi, ko viņš šad un tad parādīja, smaidā pavērdams platās lūpas ar zilām ūsu un bārdas pēdām, arī spīdēja stipri un veseli, kā jau daļa no viņa ziloņkaula galvaskausa. Galvā, kuru klāja īsi apcirpti mati un kura uz augšu kļuva šaurāka, viņš iešķībi nēsāja katliņu; īsais, brūni dzeltenais putekļu mētelis plīvoja neaizpogāts, un kurpes, droši vien pieskaņotas zilajam uzvalkam, bija skaisti dzeltenā okera krāsā. Viņš bija lielisks vīrs, protams, ne jau kāds jaunais, bet ap gadiem piecdesmit, viņa gars ... ak, Džozefa gars bija nemirstīgs! Kaut kas no šā gara izpaudās viņa sparīgajā sirsnībā, bet bija gadījumi, daudz vēsturisku gadījumu, kas vēl labāk apliecināja Džozefa izcilās spējas un krietnumu. Tā kādam piedzērušam atslēdzniekam, kas bija pārsteidzīgi zvērējis dzert šampanieti, viņš bija laipni izsniedzis pudeli ingvēra alus; citreiz viņš, nopircis «garantēti runājošu papagaili» un pārliecinājies, ka tas tomēr nerunā, bija tūliņ licis putnu izbāzt; un vēl citreiz viņš, saņēmis ielūgumu piedalīties garīdznieku banketā, bija veselas divas dienas badojies — apbrīnojama pašaizliedzība, — lai varētu pienācīgi pagodināt lepno mielastu.

Tāds bija nesalīdzināmais un neatdarināmais Džo, un, pa celiņu uz māju ejot, viņam sekoja māsa Pollija, divi gadi jaunāka par brāli; soļodama viņa drusku gāzelējās, kas viņai bija piedodams viņas apmēru un apakšsvārku kupluma dēļ. Augumā viņa bija mazāka par Džozefu, toties resnāka, tik tukla, ka viss likās izplūdis un nokāries; laikam tādēļ viņa likās augumā mazāka, nekā bija. Pollija izskatījās tāda, it kā zemes pievilkšanas spēks iedarbotos uz viņas taukiem un par vari gribētu viņu novilkt pie zemes; zem uzblīdušās sārtās sejas krokojās apaļie zodi, smagi līgojās milzīgās krūtis, šīs nepieklājīgi brangās dvīņumāsas, ļumīgais vēders zemu nokarājās, potītes šļauganām krunkām plūda pāri neaizpogātajām kurpēm. Pat mati bija drusku noslīdējuši uz muguras. Apģērbs grezns, un, kaut arī mazliet žilbināja acis, tūliņ varēja redzēt, ka tas «bija maksājis labu naudu». Par apģērba krāsām varēja teikt vismaz tik daudz laba, ka tās patika Pollijai pašai. Visam pāri viņa bija izmetusi vaļēju zvērādas apmetni, lai gan tas nesaderēja ar gadalaiku — «ziniet, ceļā der siltāk saģērbties», — un pati nēsātāja nu pūta un elsa.

Pie durvīm nonākusi, Pollija drusku atelsās, kamēr Džo, vairākkārt skaļi zvanu raustīdams, paziņoja mājas iedzītajiem par savu ierašanos. Patīkami noraudzīties uz šo p.iri, šis skats nomierināja: redz, kur cilvēki, kuros kūsā i к varens dzīves prieks. Kad Neta atvēra durvis, Džo sa-i cīna Polliju aiz rokas un galanti iesaucās:

— Iekšā, nāc nu iekšā! Ko stāvi un skaties kā cūka uz slakteri?

— Es taču nevaru izlīst tev cauri, tu jau stāvi priekšā! — Pollija atbildēja tādā pašā garā. Bija skaidri redzams, ka viņa mīlēja Džozefu, ka veltīja tam visu savu māsas maigumu un apbrīnu. Piecus gadus viņa bija pie brāļa par saimnieci, un šais gados no viņas platajām krūtīm bija plūdusi neizmērojama glaimu un mīlestības straume.

Par atbildi viņš māsu pa jokam pagrūda, tad jautri pagriezās un sauca:

— Anna! Nāc šurp, meitēn! Kur tu aizķēries? — Un tai pašā acumirklī jau bija priekšnamā un kratīja Lusijas roku — viņš vienmēr veltīja Lusijai vislielāko ievērību tais retajos gadījumos, kad viņi satikās, — pa jokam sa-boksējās ar Pīteru un skaļā balsī sauca brāli:

— Frenk, Frenk! Kur tu kavējies, veco zēn?

Tiešām, viņš bija lāga vīrs, šis lielais Džo Mūrs, paša vārdiem runājot: «Lielais Džo,* tas tik ir vīrs!»

— Frenks tūliņ nāks, — Lusija steidzās atbildēt. Viņai tikai ar lielām pūlēm bija izdevies uzsūtīt vīru augšā no-skūties un uzvilkt citu uzvalku; nupat kā virsvalku nometusi, viņa pati no strādāšanas virtuvē izskatījās drusku sakarsusi un pietvīkusi.

— Priecājos, ka atbraucāt, — viņa vaļsirdīgi teica. — Bet Anna — kur tad Anna? — Un viņas spožais skatiens strauji aizslīdēja pāri Džozefa plecam.

— Anna! — Džozefs izsaucās, noņēma katliņu un atkal to uzlika pakausī.

Anna gausi paklausīja aicinājumam un panāca tuvāk; viņa izskatījās vienaldzīga, atturīga un nopietna. Stalta auguma tumšmate, neuzkrītoši ģērbusies, jaunāka par trīsdesmit gadiem; seja bāla, mierīga, platām, tumšām, gandrīz naivām brūnām acīm. Lejup vērsts dzedrs skatiens, augšlūpa bieza un uzmesta; spriežot pēc ārienes, viņa bija pa daļai laipna, pa daļai nicīga un dīvaini divdabīga, reize savaldīga un noslēpumaina.

— Tātad jūs esat Anna, — Lūsi ja smaidīdama teica un sniedza roku. — Priecājos, ka atbraucāt.

— Pateicos, — Anna laipni atbildēja. Balss bija mierīga, smalki niansēta. Ievērojot viešņas izcelsmi un pagātni, visa viņas būtne un izturēšanās Lusijai darīja pēkšņu, negaidītu prieku. «Man Anna patiks,» viņa neviļus nodomāja. «Cik labi, ka viņu ielūdzu!»

— Un man nav žēl, ka tieku no viņas vaļā, — iejaucās Pollija un smiedamās pakratīja spalvas — purpura krāsas strausa spalvas, ko viņa valkāja pie cepures. — Nudien ne! Viņa pēdējās divās nedēļās tikai kavēja manu brāli Džozefu darbā. Un viņš taču ir kārtīgs vīrs, kam jāuztur bada cietēja māsa, nevar vis slinkot.

Pīters, skotu kalniešu tautas tērpā tērpies, kā vienmēr, kad sabrauca viesi, pēkšņi iesmējās un tūliņ nosarka; viņam bija piekodināts izturēties pēc iespējas klusi.

— Labi, labi! — Džo sauca un sita sev pa gurnu. Tad viņš saņēma zēnu aiz rokas un devās visiem līdz ēdamistabā, kur šim svinīgajam gadījumam par godu bija klāts lepns galds. Tas bija lielisks skats. Galdā liktas Lusijas labākās mantas: smalkākais galdauts un servjetes, spožākie galda piederumi, sudraba biskvītu trauks, ko viņa bija mantojusi no mātes, — Ričards to bija gribējis, bet nebija dabūjis. Tur atradās pat viņas «ar roku apgleznotais» porcelāns, kāzu dāvana, kas visus šos gadus brīnišķīgā kārtā bija uzglabājusies vesela. Bija izmeklēti ēdieni: auksta gaļa, pankūkas, rausīsi, kārdinošs gurna gabals; un tamborēta sedziņa blakus pašķīvim galda vidū solīja arī siltu ēdienu. Bez šaubām, tāda mielasta sagatavošana Lu sijai bija maksājusi daudz pūļu. Bez tam šo ģimenes sanāksmju tonis reizēm lāgā nesaskanēja ar viņas takta un pieklājības izjūtu. Bet tādas domas viņa savā parastajā apņēmībā tūliņ atbīdīja pie malas. Tie bija Frenka radi, un viņa apzinājās savu pienākumu pret viņiem. Viņai bija sabiedriska pienākuma apziņa.

Tomēr Džozefs izteiksmīgu skatienu novērtēja cienastu.

— Pie joda! — viņš iesaucās. — Mazs uzkožamais nebūtu par ļaunu, — viņš laipni teica, pavilka uz leju vesti un zīmīgi papliķēja pa vēderu. — Mēs agri izbraucām.

Tai brīdī Pollija mierīgā g^rā apskatīja fotogrāfijās un, aptaustījusi rotājumus un porcelānu, izteica savas domas:

— Man no tavas ātrās braukšanas visa ēstgriba pārgā-nisi. Un es nejūtos labi. Sirds tāda jocīga, — viņa paskaid-M.ja Lusijai, izskatīdamās tā, it kā viņai vienai būtu tie-• iba uz visām kaitēm un likstām. Pollijai tiešām bija tie-iba lepoties ar dažām mokošām kaitēm, vismaz viņa tā iedomājās. — Taisni kā smags un ciets akmens spiež sirdi! IJn tad uzreiz ar lielu burkšķi uzskrien augšā! Tā es kād-iniz nobeigšos.

— Kur tas mans brālis iekritis? — Džozefs sauca, nepacietīgi šņaukādamies. — Ko viņš dara — guļ, vai?

Gandrīz tai pašā mirklī Frenks ienāca istabā; viņš izskatījās samulsis un drusku sapīcis, kā vienmēr, kad cen-tās izturēties brīvi un justies omulīgi.

— Nu, kā ar dārgo veselību, vecais puika? — Džo viņam tūliņ uzbrēca.

Frenks bez sajūsmas pamāja ar galvu, tad pagriežas pret Annu un brīdi paminstinājās; jaunajā uzvalkā viņš izskatījās stīvs un neveikls.

— Tad tu atkal esi pārbraukusi, Anna, — viņš beidzot teica.

— Kā redzi, Frenk, — viņa atbildēja, izvairīgi pasmaidīdama. — Liekas, tu mani vairs nepazīsti.

— Kā nu nepazīšu! — viņš nedabiskā mākslotā balsī sacīja. — Tu nemaz neesi pārvērtusies kopš tās reizes, kad biju tur.

— Tad jau labi, — viņa atbildēja. Viņa bija patīkami mierīga, rāma, savaldība bija viņas būtiskākā īpašība.

— Vēlāk varbūt atnāks Lenoksa kungs, — Lusija teica, pārtraukdama klusumu, kas bija iestājies pēc Frenka un Annas sarunas. — Bet mēs viņu negaidīsim. Viņš teicās būt pēc launaga.

Lieliskā saskaņā visi sēdās pie galda, Neta ienesa kūpošu bļodu, Lusija drusku pietvīkusi uzmanīgi vēroja, vai viesiem kā netrūkst.

— Ceru, ka jums te patiks, — viņa teica, draudzīgi paliekdamās uz Annas pusi. — Pīters grib jums rīkot pikniku. Un mēs esam ielūgti ciemā pie Edvarda Portdornā. Bet varbūt jūs domājat tur vēlāk kādu laiku padzīvot?

— Nē, — Anna domīgi atbildēja, — nedomāju vis tur padzīvot.

— Tu jau nekad neesi Nedu labi ieredzējusi, vai ne, Anna? — Pollija izdvesa, pilnu muti ar grauzdētu maizi piestūķējusi.

— Neds ir tikpat jauks mācītājs kā visi citi, — Anna teica ar cienību pret mācītāju Mūru.

— Pie kārtības, Anna, pie kārtības! — Džo, sparīgi grei modarns, sauca. Varbūt viņš saklausīja zobgalību, kur tās nemaz nebija. — Cienību pret melnsvārčiem! Nezaimo ģtļ menes godu!

— Un kāda viņam brīnišķīga saimniecības vadītāja, šī Orīgena jaunkundze, — Anna nesamulsusi turpinājaT — Viņa to kopj kā sargeņģelis. Jauka sieviete!

Šais vārdos nebija nekā smieklīga, taču Džo tomēr а Я ņirdza zobus; Pollija ieirgojās, pat Frenks pasmīnēja.

Lusija nesaprata. Viņa vēl vairāk pietvīka un paskati! jās uz Annu, atkal vienu mirkli pamanījusi viešņā kaut ko netveramu, divkosīgu. Bet šis mirklis pagāja. Anna laipni uztvēra viņas skatienu un teica:

— Es tur neatrodu nekā smieklīga.

— Svētā dievmāte! — Džo iesaucās īru izloksnē kā pafļ rasti satraukuma brīžos. — Tās olas jau garšo gluži kā tītara olas. Dod man vēl pārīti, Lusij! Un drusku aukstās gaļas.

Pollija paliecas uz priekšu un pakalpīgi pasniedza braja šķīvi.

— Man patīk redzēt, ka tu esi izsalcis, Džo, — viņa teica. Pret Lusiju pagriezusies, viņa piesardzīgi pasmaidīja, lai neizkustinātu zobus — skaistos mākslīgos zobus, ko Džozefs nesen bija apgādājis. Viņa piebilda:

— Mans moto ir: dod vīriešiem labi paēst! Sirds vīrietim atrodas vēderā. Un nekas tā nevairo asinis kā pusjēla gaļa. Tā līp pie ribām. Aptur novecošanos. — Viņa brīdi apklusa un salika rokas uz vēdera. — Tā ir tīra dieva patiesība. — Pollija tiešām dziļi ticēja dieva esamībai. Tādai slimīgai sievietei tā bija cildena pārliecība; viņa ticēja providences un klistīra spēkam.

— Un kā iet ar sviestu, zēn? — olas dzeltenumu no naža laizīdams, Džo apjautājās, mēģinādams skart brāļa veikalu lietas.

— Labi, — Frenks strupi atbildēja, — bet ne jau tādēļ, ka tu par to tik laipni apjautājies.

Džo pamāja ar apcirpto galvu.

— Vai zināt, — Pollija atsāka, kā vienmēr domās kavēdamās pie slimībām, — vai^zināt, ko viņi tagad dara ar sviestu? Vēl viņdien dzirdēju par kādu sievieti, kas mē-mājusi laimi vienā no tām jaunmodes sanatorijām, un < iiidi cita nekā nedarījuši, tikai barojuši ar sviestu. Mārciņām un mārciņām likuši ēst svaigu sviestu. Tik ilgi, kamēr sākusi svīst taukus. Tas viņai tā apriebies, ka viņa Lidu rītu izsviedusi sviesta podu pa logu ārā, un — tik iH'šām kā dievs mani radījis — tas uzkritis ^galvenajam ārstam taisni uz galvas. Pēc pāris mēnešiem viņa nomirusi, dievs lai pestī viņas dvēseli. Man liekas, ārsts viņu bus aiz atriebības nogalinājis. Es sāku domāt, ka man arī plaušas nav kārtībā.

— Ā! Skūpstu roku! — Džo, to dzirdot, iesaucās. — Un Kūniņa Billija pirkstgalus! Tad jau drīzāk tev smadzenes nav kārtībā.

Nazi un dakšiņas nometis, viņš banālā sirsnībā grozīja apaļo galvu uz resnā kakla.

— Ēdiens tiešām bija lielisks. Vai dzirdi, Frenk, veco zēn? Tev gan ir laba sieva!

— Paldies par informāciju, — otrs brālis stīvi atbildēja. — Man tā nebija vajadzīga.

Bet Džo neapvainojās.

— Tu esi apsveicams puika, tieši apsveicams. Es, nabaga vecs atraitnis, tevi apskaužu. Un nemaz nebaidos no dieva baušļiem. Mana nabaga Kātiņā — dievs lai mielo viņas dvēseli! — pat tad nebūtu varējusi pagatavot tādu cdienu, ja viņai par to būtu apsolīta mūžīga dzīvošana un debesu svētlaime.

Lūsi ja nemierīgi sakustējās. Šīs ģimenes sanāksmes, kaut arī sarunu tonis viņai likās pārāk familiārs, parasti ritēja viegli un bez traucējumiem, tiklīdz bija atkausēta Frenka atturība. Bet šoreiz Frenka atturība nebija atkususi; viņa manīja, ka vīrs vēl arvien jūtas neomulīgi, kaut arī viņa pūlējās izkliedēt tā nelabo omu; un viņa nebija radusi, ka pūles paliek bez panākumiem. Drusku pieri savilkusi, Lusija jautri un valdonīgi vērsās pie viņa pār dzeltenajām krizantēmām, kas ziedēja traukā galda vidū.

— Paklausies, Frenk! Tu nemaz nerūpējies par māsīcu. Pasniedz viņai ievārījuma maizīti!

— Viņš nav vainīgs, — Anna pasmaidījusi atbildēja. — Vēl nav attapies no pārsteiguma, mani ieraugot.

— Tad ta pārsteigums! — Lusija teica un pārmetoši paskatījās uz Frenku, kas īgni pasniedza šķīvi ar maizītēm.

Tad, cenzdamās atsvērt Frenka nelaipnību ar savu laipno labvēlību, viņa pagriezās pret Annu un jautāja:

— Vai jūs priecājaties, ka atkal varēsiet dzīvot Līven-? fordā?

— Priecājos un ari nepriecājos, — Anna nenoteikti at-] bildēja.

— Viņa grib teikt, ka pilsēta viņai nepatīk, — Pollija īsi paskaidroja.

— Nu es zinu, — Lusija teica un uzsmaidīja Annai!

— Viņa būs atstājusi sirdi Īrijā.

Vienu mirkli vispārējā gremošana apklusa, iestājās ziņļ kārīgs klusums, un Džo, Pollija, pat Frenks uzmeta Annai ašu skatienu.

— Var jau būt, — Anna domīgi atbildēja. — Bet varbūt arī ne.

Atkal iestājās klusums. Lusija bija apjukusi un pāri steigta, un šī sajūta radīja nepatiku. Viņa jau gribēja kaut ko bilst, kad Frenks, kas reti pirmais iesāka runāt, pēkšņi atstūma krēslu no galda un paziņoja:

— Nu jau esam paēduši. Iesim dzīvojamā istabā!

Visi piecēlās. Pollija slaucīja ar servjeti sarkano, mitro

seju.

— Es arī sāku svīst taukus, — viņa skaļi čukstēja

— Man jāēd lēnām, citādi sāk spiest pakrūtē un nākt atraugas. — Atraugas uznāca tai pašā mirklī, kad viņa tās pieminēja. Pollija omulīgi atraugājās, nemaz nemanīdama, ka Lusija savilka uzacis, un Anna neizteiksmīgi pavērās viņā.

Viņi iegāja dzīvojamā istabā. Džo atpogāja vesti, izvilka cigāru un, rūpīgi pieturēdams sarkano etiķetes gredzenu, veikli to aizdedzināja; Pollija, viegli sev virsū gaisu vēdinādama, atlaidās atpūtas krēslā pie loga; Anna apsēdās zvilnī; Frenks bija atspiedies pie sava iemīļotā kamīna stūra, viņa skatiens klejoja tālumā, un viņš īgni rakņājās mutē ar zobu bakstāmo.

Lusija apstājās pie durvīm, roku Pīteram ap pleciem aplikusi.

— Atvainojiet, — viņa teica, — man jāapgulda zēns.

— Nē, māmiņ, — viņš spiedza, — vēl par agru!

— Lai vēl drusku padzīvojas, — ieminējas Anna.

— Diemžēl mums te ir tāaa kārtība, — Lusija neveikli iebilda. — Pulkstenis ir septiņi.

Zēns nokāra lūpu.

- Pagaidi, — viņš nomurmināja, — tēvocis Džozefs man solīja peniju. Bet vēl nav iedevis.

- Ak tu žēlīgais! — Džo iesaucās. — Pavisam piemircis.

Ar kundzisku žestu viņš atbrīvojās no cigāra un pēc ilgas meklēšanas izvilka siltu vara sīknaudiņu.

— Saki paldies! — Lusija diezgan asi teica. Dēla izturēšanās jau atgādināja mantkārību: prasīt naudu no visiem. Viņa spēji pagriezās, viegli samulsusi un drusku sapīkusi, lai gan pati lāgā nezināja, par ko. Kāpņu galā apstājusies, viņa teica:

— Tā tev nevajadzēja darīt, dēls!

— Piedod, māmiņ! — viņš atbildēja un pasmaidīja, bet peniju tomēr rūpīgi ielika krūzē.

Augšā uzkāpusi, viņa iedomājās, ka būtu varējusi palūgt Annu palīgā zēnu nomazgāt; jā, tas būtu jauki, pie vannas viņas draudzīgi patērzētu. Acīm redzot, Anna bija tik kautrīga, ka pati par to baidījās ieminēties. Šī viešņas atturība viņai bija jāpārvar, jāpanāk, lai Anna jūtas kā mājās.

Tā, šo to pārdomājot, viņa gandrīz jau bija beigusi, kad lejā pie namdurvīm atskanēja pakluss zvans, paziņodams Lenoksa kunga ierašanos. Viņa neviļus rosījās ātrak. Lai gan Lenoksa kantoris bija Glazgovā, viņš arī dzīvoja Ard-filanā, tikai drusku augstāk kalnā, un tas bija liels pagodinājums, ka viņš «iegriezās pie tiem» — tā pats apzīmēja savus diezgan retos apciemojumus; taču, par spīti Lenoksa noslēgtajai un vēsajai dabai, viņš Lūsijai patika, un viņai bija visai dibināts iemesls izdabāt vīra šefam. Miermīlīgs, gudrs, iecietīgs — viņš bija pazīstams kā cilvēks ar liberāliem uzskatiem, jo kā gan citādi pirms daudziem gadiem būtu varējis kopā ar Goltonu nodibināt veikalniecisku pasākumu? Skots un īrs — kopējā pasākumā! Tas jau bija ļaunāk nekā kristīgais un ebrejs. Bet viņš to bija izdarījis: Goltonam bija sakari, un viņam bija kapitāls. Un tagad, pēc Goltona nāves, Lusija zināja, viņš apdomīgi apsvēra jaunu, lielāku plānu — interešu loka paplašināšanu, ievedot no Holandes šo jauno sintētisko produktu. Tā bija sengaidīta izdevība. Šovakar viņa gan nedomāja atklāt savu kara plānu, bet gribēja sagatavot apstākļus tā īstenošanai.

Lusija labi zināja, cik uzmanīgi bija jāizturas pret Le-noksu, — viņa jau redzēja vāju mirdzumu apvāršņa malā!

Labu nakti vēlot, noskūpstījusi Pīteru, viņa steidzās atpakaļ dzīvojamā istabā pie viesiem.

Tur Džozefs bija pilnās burās. Patētiski roku izstiepis, viņš ļoti uzbudināts turpināja runu:

— Lai mūs sauc par prastajiem īriem! No mums nekā neesot, tā viņi apgalvo. Vai es ko saku? Ne vārda! Bet lai viņi paskatās uz mums! Mēs tiksim uz priekšu, lai viņi runā ko runādami. Varat Līvenfordā jautāt, kam gribat, kas ir lielais Džo Mūrs! Tur visi mani pazīst. Un kā vēl pazīst! Man nebija tādas izdevības kā pārējiem ģimenes locekļiem, bet es tomēr esmu izlauzis sev ceļu un iekrājis arī drusku skanošā. Zēna gados pārdevu avīzes, un kas es tagad esmu? Tagad esmu Zaļā futbola kluba priekšnieks un vietējās Zirgu sporta veicināšanas biedrības priekšsēdētājs. Tas nav daudz, bet sākumam pietiek.

— Uz Džo jūs varat paļauties, — Pollija, acis piemiegusi, vēlīgi pamāja ar galvu.

Lenokss domīgi raudzījās viskija glāzē sev priekšā uz galda. Viņš bija vidēja auguma vīrs sirmu bārdu, ap gadiem piecdesmit, omulīgs un pašapzinīgs, ģērbies labas kvalitātes, bet slikti pašūtā pelēka tvīda uzvalkā; viltīgi piemiegtas acis, maza savilkta mute, bikšu kabatās sabāztas rokas, mugurā vienkārša adīta veste, kas bija dīvaini bruņota ar veselu bateriju smaili nodrāztu zīmuļu. Raksturīgi, ka šie zīmuļi viņu pavadīja visur, arī ārpus darba stundām kantorī. Kluss pēc dabas, vērīgs pēc rakstura — viņš vingrinājās viltīgā gudrībā, tāpat kā citi mēdza vingrināties atjautībā, un, kā likās, dzīvoja vienīgi savam mazajam, bet solīdajam uzņēmumam. Vērība un «gudra galva» bija viņa izcilākās īpašības; reizēm viņš varēja izskatīties ārkārtīgi dziļdomīgs. Lai gan viņam trūka mirdzuma un veiklības sarunās, viņš tomēr bija apbalvots ar asu skatienu. Tāds nu reiz bija Lenokss: lēns, smagnējs, gudrs, noslēpumains.

— Jā, jā, — viņš teica savā dīvaini dzedrajā balsī,

— jūs esat ievērojams vīrs. Par to nav šaubu. Ne mazāko šaubu. — No viņa izturēšanās bija neiespējami spriest, vai tas bija glaims vai izsmiekls.

— Man veicies diezgan laft, — Džo dedzīgi turpināja.

— Ja gribat nogaršot lāsi Džona Džemsona viskija, tad

I.tbāku kā Āboliņa krogā neatradīsiet nekur Klaidas krāsies. Un, kaut arī esmu turīgs, es neaizmirstu nabagus. Dieva vārds, ne! Nepaiet nevieni ziemsvētki, kad svētais Vinsents de Pols no manis nesaņemtu dāvanu. Tāpat neaizmirstu arī baznīcu. Dažu labu zelta gabalu esmu iemetis tēva Kasidija upurtraukā — ne tāpēc, ka man tas būtu vajadzīgs; es dodu tāpat. Tā ir tikai laipnība un augstsirdība no manas puses.

— Pūt vien ragā, Džo, — Frenks teica un, viegli saviebies, skatījās griestos.

— Un kādēļ es to nevaru darīt, puika? — Džo smiedamies rādīja zobus. — Skan taču lieliski.

— Džo Mūrs ir augstsirdīgs vīrs, — sacīja Pollija un atpogāja dažas pogas.

Brīdi visi klusēja, tad .Lenokss iesānis paskatījās uz Lusiju.

— Un kā klājas skotu elementam? — viņš apjautajas. Tā viņš Lusiju reizēm sauca, likdams noprast, ka viņiem, kā jau skotiem, ir kopējas intereses.

— Kā parasti, — viņa smaidīdama atteica. — Pīters drusku saaukstējies. Bet nav nekas nopietns.

— Tad vajag uzlikt uz ķrūtīni šķiņķa šķēli, — Pollija miegaini ierunājās. — Tā tur siltas plaušas. — Neviens viņas vārdos neklausījās, un viņa letarģiski atlaidās krēslā.

— Kā ar jauno ideju, Lenoksa kungs? — Lūsi ja jautāja, steigšus izmantodama izdevību. — Vai virzās uz priekšu?

— Es jau viņiem nupat stāstīju, — viņš laipni aizrādīja. — Nu esmu nopietni ķēries pie tās. Vakar biju Lītā un ievadīju sarunas par noliktavām ostā.

— Jums vienam pašam būs ļoti daudz darba, — Lūsi ja teica un, elpu aizturējusi, paliecās uz priekšu.

Lenokss glaudīja smailo bārdu, kas viņa gudrajai sejai piešķīra viltīgu izteiksmi.

— Iespējams, — viņš domīgi atbildēja. — Tā jau laikam būs.

Viņai uz mēles dega jautājums, bet viņa to nepaguva izteikt, jo Džo pārtrauca sarunu.

— Paklausies, Anna, — viņš sacīja, — ko tu darīsi ar savu naudu? Vecais taču tev būs atstājis krietnu žūksni.

Anna paskatījās uz viņu laipnām, domīgām acīm.

— Nu, Džo, — viņa atbildēja maigā un klusā balsī,

— kā jau tu nupat teici, naudu var ziedot labdarīgiem mērķiem. Un tāpat baznīcai. Un, ja vēl kas atliks, tad, zini, es dibināšu slimnīcu — Pollijai.

Tad viņa pēkšņi piecēlās un vērsās pie Lūsijas.

— Lusij, esmu nogurusi. Vai es nevarētu iet augšā? Tev nemaz nav jānāk līdzi.

— Bet es iešu, — Lusija sirsnīgi atteica un tūliņ piecēlās; nezin kādēļ viņai bija liels prieks, ka Anna viņu sauca vārdā un uzrunāja ar «tu». — Viss ir sagatavots.

Viņas abas reizē izgāja no dzīvojamās istabas.

— Ak dievs! — Pollija iesaucās un dramatiski piecēlās sēdus, aiz lielā uztraukuma viļņodamās un līgodamās.

— Vai dzirdējāt, ko viņa sacīja par slimnīcu?

Džo pārlaida roku pār tauku valni, kas vēlās pāri viņa apkaklei.

— Viņa ir labāka, nekā agrāk mēdza būt, — viņš mierināja. — Mēs divas nedēļas tīri labi satikām.

— Par daudz labi, — Pollija teica, vēl arvien drebēdama. — Anna ir dīvaina sieviete, Džo Mūr, un to tu labi zini.

Atkal iestājās klusums; tad Džo pacēla galvu un stingrāk nekā citām reizēm uzlūkoja brāli.

— Vai Lusija zina par ... šo dāmu? — viņš skarbi jautāja un pamāja ar galvu uz to pusi, kur Anna bija aizgājusi.

Frenks samulsumā pietvīka un sabāza rokas kabatās.

— Nē, nezina, — viņš aizsargādamies atbildēja, — un pēc tik ilga laika nav nozīmes viņai to stāstīt.

— Gluži pareizi, zēn. Gluži pareizi, — Džozefs piekrita.

— Nav vērts to atkal atgremot. Nē, nē, protams, nav vērts.

— Man jāsaka... — Lenokss iesāka, pētoši raudzīdamies uz savu pīpi. — Man jāsaka, Veikala lietās viņa bija loti saprātīga. Jā, to es par viņu varu teikt.

— Ak! Suns spalvu met, bet tikumu ne, — Pollija necerēti dzejiski teica. — Tāpat arī Anna.

— Nu, nu, — Džo teica, — mēs visi esam tikai cilvēki. Dieva vārds! Par svētajiem varam kļūt tikai pēc nāves.

Viņam tā runājot, atvērās durvis, un Lusija ienāca istabā. Ienākot viņai šķita, ka četri cilvēki istabā zīmīgi saskatītos; šis skatiens viņu apkaitināja, bet jau nākamajā mirklī viss atkal bija pa vecam.

- Kas ir? — viņa jautāja un smaidīdama raudzījās no \ Irna uz otru. — Jūs izskatāties tādi, it kā būtu pamodusies no sapņiem. Nu, pievelciet krēslus tuvāk!

Nē, Lusij, — Džozefs ar nožēlu teica. — Metas tumšs. Mums jādodas ceļā.

- Ko niekus! — viņa steigšus iebilda. — Vēl ļoti agrs. Vai mēs nevarētu drusku muzicēt?

Lenokss tiešām nereti lūdza viņai «kādu meldiju». Arī l <>llija bieži uzstāja, ka Lusijai jādziedot, — bija kāda Iemīļota balāde, kura jauki sakausēts dievbijīgs un patri-ntisks saturs un kura sākās šādiem vārdiem:

Nabaga īru kareivis, katoļu cīnītājs brašs,

Mēness gaismā rakstīja vēstuli mātei.

Bet šoreiz Džo papurināja galvu.

— Man jābūt atpakaļ, lai saskaitītu kasi, — viņš teica un smagi piecēlās. — Nāc, Pollij!

Lenokss izdzēra viskija glāzi un paskatījās pulkstenī.

— Es arī iešu, — viņš sacīja. — Esmu radis agri likties gulēt.

Lusija saīga, redzēdama, ka viesi tik drīz gribēja izklīst, taču nespēja tos aizkavēt.

— Lenoksa kungs, jūs taču jaunnedēļ kādreiz atnāksiet vakariņās? — viņa mudināja. — Katrā ziņā!

— Par to būs jāpadomā, — Lenokss atbildēja ar savu dzedro humoru. Viņa izpratnē tas nozīmēja to pašu ko jūsmīga piekrišana, taču Lusijai šķita, ka viņš nevēlējās nākt. Negribīgi viņa tos pavadīja līdz vārtiem, kur pieķērās Frenkam pie rokas un pagaidīja, kamēr Džo palīdzēja Pollij ai tikt ratos, aizdedzināja spuldžu deguļus un paskubināja drebošo zirģeli. Kad viņi mijkrēslī bija drošsirdīgi aizbraukuši, Lenokss atvadījās, bet ne tik dramatiski kā māsa ar brāli. Viņš apsolīja nākamo svētdienu atnākt vakariņās. Ar to Lusija apmierinājās. Bet, juzdama, ka vakars nebija izdevies gluži tā, kā vajadzēja, viņa pēc brīža noteica:

— Viss izdevās gluži labi, vai ne, Frenk?

— Varēja būt arī ļaunāk.

— Bet Anna ... — viņa domīgi iesāka. — Man liekas, paies kāds laiks, kamēr ar viņu iepazīšos. Viņa tik atturīga. Vai ne?

— Es viņu neaicināju šurp, to neaizmirsti, mīļā! — viņš sirsnīgi teica.

Viņa nekā neatbildēja, bet mierīgi, drusku ziņkāri pavērās vīrā, tad rāmi uzsmaidīja, un viņš pasmaidīja pretī.

Tā viņi stāvēja pie vārtiem un juta, ka līdz ar tumsu pār zemi nolaižas pelēks klusums.

— Kā man patīk te ārā — būt kopā ar tevi, — viņa pēkšņi teica. Vakara klusumā sīki iedūcās mutes harmonikas} Rovi ja vārtu priekšā mēdza salasīties pusaudžu bars; brīžiem melodiju pārtrauca apslāpēti smiekli, kad, daulj dzu acu zobgalīgu skatienu pavadīta, garām pagāja kāda meiča; brīžiem līdz viņiem atskanēja klusi sveicieni, ko teica pieklājīgi ļaudis, krēslā aizslīdēdami garām kā пе-Я skaidras ēnas, un tumsa, tuvodamās kā paisums, atnesa | līdzi ūdens vieglo čaloņu upes grīvā.

Gar ceļa malām šur tur atspīdēja četrstūraini dzeltenas gaismas plankumi, vēl pasteidzinādami nakts iestāšanos. "; Durvis, kas bija atstātas vaļā, lai ielaistu vakara vēsumu, drīz aizvērās. Pēkšņi no līča melnuma atspīdēja Lintonas bākas stars; kā mirdzošs meteors tas izšāvās cauri viņu redzes lokam, mirkli saistīdams viņus ar īstenību, lai pēc tam atstātu vēl dziļākā tumsā un klusumā.

Viņi nerunāja; šīs stundas mistiskā noskaņa saplūda kopā ar visuma klusumu. Nebija nedz mēness, nedz zvaigžņu mirdzas, tādēļ tumsa likās jo blīvāka, klusums jo dziļāks. Neredzams sikspārņa lidojums saviļņoja gaisu, kurā vēdīja rasotas zāles smarža; vēsa un mitra nopļauta siena smarža plūda šurp no tālās pļavas un sapņaini viļņoja ap viņiem. Vakara saldā burvība aizrāva Lusiju, un pēkšņā maigu jūtu uzplūdā viņa piekļāvās Frenkam. Gadījās jau arī ķildas un nesaskaņas, tomēr viņa mīlēja Frenku — tas bija nenoliedzami. Viņa piekļāvās vīram ciešāk, droši aplika tam roku ap pleciem.

— Ir jau vēls, Frenk, — viņa klusi teica. — Nāc, iesim mājās!

Ill

Nākamajā rītā, kad Lusija ar vīru un dēlu sēdēja pie azaida galda, — tā kā Anna vakar vakarā bija žēlojusies par nogurumu, viņa viesmīlīgā gādībā tai uzsūtīja brokastis guļamistabā, — pienāci telegramma no Ričarda.

Telegramma viņu mierīgajā mājas dzīvē bija ievērojams notikums, un, nervozi atplēsdama plāno aploksni, — viņa v iriimēr bija tā, kas to darīja, — Lusija jau sagaidīja kādu nelaimi. Šoreiz nebija nelaime, tikai nepatikšanas, un viņa dziļā sašutumā un atvieglinājumā atvilka elpu.

Sasodīts! — viņa iesaucās dusmās zibošām acīm.

— Vai tā nav traka lieta! — Viņa bija pieliekusies savilkusi gludo pieri grumbās un sašutumā un mulsumā atradināja pavisam jauniņu meiteni.

Skaties, Frenk! — viņa atkārtoja. — Vai nav nepatīkami?

Mūrs skaļi izlasīja pasniegto papīra strēmeli: — «Mīļo lusij, atbrauc uz dažām dienām, Ieva saslimusi. Ri-(,uds.» — Brīdi viņš, uzacis savilcis, klusēdams raudzījās viņā. — Tā nu gan ir nekaunība! — viņš beidzot sacīja.

* «Mīļo Lusij» — labi teikts, nav vārdam vietas.

— Vairāk nekā nepatīkami, — viņa sapīkusi piebalsoja.

- Sevišķi vēl tāpēc, ka Anna ir pie mums. Ko gan viņa

domās?

— Bet... bet tu taču nedomā braukt?

Viņa atkal paņēma telegrammu. ,

— «Uz dažām dienām,» — viņa domīgi lasīja. — Varbūt līdz otrdienai. — Tad nopūtās un teica: — Būs vien

jābrauc!

— Kā tad! — viņš pārmeta. — Tu zini, ka viņi tevi tikai izmanto. Citādi brālis neliekas zinis. Vai pirms pāris gadiem nebija tieši tāpat? Kad tu viņiem vairs nebiji vajadzīga, viņi tevi izmeta kā izspiestu citronu. Kā pateicību atsūtīja kartiņu ar ziemsvētku laimes vēlējumiem. Vai tā nebija?

To dzirdot, Lusija pietvīka.

— Man ir pienākuma sajūta, Frenk, — viņa stingri atteica. — Man nav daļas gar to, ko Ričards dara. Galvenais, ko es daru. Ieva ir slima. Bez tam viņš ir mans brālis.

— Velna milti! — viņš sodījās. — Tu man te esi vajadzīga. Nekur nebrauksi!

Bet Lusija neklausījās nedz viņa rupjībās, nedz iebildumos un mierīgi palika pie sava; viņa nepiedereja pie tiem cilvēkiem, kas aizmirst pienākumus; Ričardam, viņas brālim, bija kāda vajadzība, un tas viņu sauca. Lai gan šis pienākums sagādāja lielas neērtības, viņa ne mirkli nešaubījās, ka viņai tas jāpilda.

— Sava ziņa laime, ka Anna ir šeit, — viņa domīgi noteica. — Viņa varēs tevi apkopt.

— Mani apkopt! Es negribu, ka Anna mani apkopj. — Frenka balsī skanēja enerģisks protests. Bet kā arvien —» viņa protests tikai vēl uzjundīja Lusijas apņēmību.

— Desmitos atiet labs vilciens, — viņa mierīgi sacīja, un tas skanēja tik apņēmīgi, it kā viņa būtu teikusi: «Esmu izlēmusi, Frenk. Un, kad esmu izlēmusi, tad jau tu zini. . .»

Ne viens, ne otrs vairs neteica ne vārda, bet tad Frenks spēji piecēlās un uzvilka mēteli.

— Tava pašas griba, — viņš sacīja. — Tava pašas griba. Tikai tava griba. Gan tā tevi drīz vien iedzīs postā.

— Es jau nebraucu sava prieka pēc, Frenk, — viņa taisnojās. — Un būšu prom tikai līdz otrdienai.

Frenks brīdi noskatījās viņā, tad viņa sejā pamazām ievilkās skābs smaids; viņš pakratīja galvu.

— Labi, ka es tevi ļoti mīlu, — viņš teica, — citādi gan tev tik lēti nepadotos.

— Tā būs labāk, — viņa atbildēja, nogludinādama viņam apkakli. Dedzīgi viņu noskūpstījusi, Lusija piegāja pie loga un noskatījās, kā viņš pamazām attālinājās pa ceļu un beidzot pavisam nozuda. Tad viņa nekavējoties kāpa augšā pie Annas. Lusijas sejiņa bija pavisam nopietna un domīga, kad viņa pieklauvēja un iegāja iekšā.

— Man ļoti žēl, ka tā iznāk, Anna, — viņa pussapīkusi, pussmaidīdama iesāka un, uz Annas gultas malas sēdēdama, pastāstīja tai par neērto stāvokli. — Tiešām ļoti nepatīkami. Bet es nezinu, ko lai citu dara. Man ir tāda sajūta, ka esmu vajadzīga brālim.

— Man gluži vienalga, — Anna noklausījusies teica un sāka pīt atrisušos matus, kas tai nokarājās pār dzelteno rīta kleitu, visu laiku skatīdamās sev uz pirkstiem. — Par mani neraizējies.

— Vai tu nedusmojies?

— Par ko? — Viņa beidza pīt matus, bet neatmeta resno, rupjo matu pīni atpakaļ; viņa rotaļājās ar to, taču bez valšķības.

— Nu ... — Lusija sastomījās, drusku pietvīkusi, pārsteigta, ka Anna tik vienaldzīgi uzņēma jauno ziņu. — Laikam man būs jābrauc jdesmitos.

— Kā tev izdevīgāk, — Anna laipni sacīja un mierīgi

IiiI< <11<) platās, brūnās acis, kas izskatījās tik dziļas viņas I*liid.i jā ziloņkaula krāsas sejā.

Abas sievietes bridi klusēja: viena — atklāta, aizrau-(им, sirsnīga, otra — vienaldzīga, dzedra, mierīga.

Tu pieskati Frenku! — Lusija beidzot sacīja un pie-.. I,is. — Pielūko, lai viņš nepadodas grūtsirdībai.

Gan jau iztiksim, — Anna nevērīgi atteica. — Frenks I .i/.ist mani, un es pazīstu viņu.

l ejā kāpdama, Lusija domāja, kādēļ gan Anna nebija '.iiejusi sirsnīgi pateikt: «Man ļoti žēl, ka tev jābrauc.

I in, protams, tu nevari palikt. Tava svaine slima. Es gluži i ibi iztikšu viena, kamēr būsi projām.» Bet nē. Anna tā iи bija teikusi, un nezin kādēļ Lusijai šķita, ka tas Annai I ija ļoti raksturīgi. Bridi Lusija ar nepatiku apsvēra šo neatrisināmo vienādojumu. Viņai patika visu tvert, taus-ht, viņu kaitināja, ka šī mīkla bija jāatstāj neatminēta. Met viņa juta, ka mājasmātes neuzticību, kaut arī tā bija pamatota, Anna, gluži dabiski, ņemtu ļaunā; pie tā Lusija palika un beidzot izmeta šīs domas no galvas.

Neprātodama vairs par Annu, viņa atcerējās, ka par braucienu jārunā ar dēlu.

— Pīter! — viņa pēkšņi iesaucās.

Tikko beidzis ģērbties, zēns iznāca no savas istabas; mātes un jo vairāk pats savas ērtības labā viņš darbdienās brokastoja, kad tēvs bija aizgājis. Viņa paskatījās uz <lelu, cenzdamās slēpt mīlestību, kas staroja viņas acis.

— Šodien Neta tev pados pusdienu, — viņa saudzīgi leica. — Un Anna tagad paliks kādu laiciņu pie tevis. Man .. . man drusku jāaizbrauc.

Viņš paskatījās mātei acīs.

— Kādēļ tā, māmiņ?

— Tā būs labi, vai ne? — Lusija izvairīgi atbildēja, savilka ciešāk viņa kaklasaiti un tad pēkšņi sacīja: — Apsoli man, ka tu rūpēsies par Annul

$fī doma Pīteram, acīm redzot, patika, tas bija kaut kas svarīgs un neparasts; taču savā parastajā vaļsirdībā, kas mātei likās tik pievilcīga un ko viņa gandrīz bija gaidījusi, zēns sacīja:

— Ja apsolīšu, vai tad tu man dosi... — viņš mirkli vilcinājās, — ... tu jau zini, ko? — Tad izrunāja burtu pa burtam: — Manai krūzei.

Protams, viņa apsolīja peniju; tas taču nebija nekas, un

viņš jau nebija no tiem zēniem, kas naudu izdotu par lētiem un sliktiem saldumiem. Nē, viņš penijus krāja ar tādu teicamu uzcītību, kas mātes sirdi varēja tikai mierināt un iepriecināt.

Viņš dabūja peniju — kā gan viņa būtu varējusi dēlam to liegt? — un mīļu, siltu apskāvienu. Arī Neta saņēma vajadzīgos rīkojumus; tad Lusija beidzot devās ceļā.

Bija vēss rīts, gaisā jautās viegls rudens dzestrums, kas viņai tā patika, un straujais gājiens uz pilsētu darīja j prieku. Tiešām, Ardfilana viņai vienmēr bija patikusi. , Platās un tīrās jaunām liepām, ošiem un kastaņiem apstādītās ielas atgādināja bulvārus. Glītie veikali ar vape-ņiem virs durvīm lepojās ar dižciltīgiem klientiem. Jauka pilsēta, pēc plāna drusku līdzīga angļu peldvietām, tomēr īsta pilsēta ar pastāvīgiem iedzīvotājiem, kas gluži dibināti lepojās ar savu kultūru un smalkumu un tikai lēnprātīgi pacieta saujiņu zaļumnieku; pilsēta, kur apkārtnes bagātnieki apmetās ar savu naudu pavadīt mierīgas vecumdienas un cienīgi baudīt pelnīto atpūtu. Viscaur bija jūtama kārtības, labas gaumes atmosfēra — «smalkums», kas viņai jau pirmajā mirklī bija licis izšķirties:

«Te es gribu dzīvot, Frenk. Labāko rajonu mēs gan vēl h nevaram atļauties. Bet gan jau kādreiz varēsim.»

Tiesa, viņai Ardfilanā bija maz draugu — varbūt tāpēc, ka viņas māja neatradās pilsētas labākajā rajonā. Savā i dzimtajā pilsētā Pērtā, kur Lusijas tēvs bija ilgus gadus] pildījis cienījamu amatu — viņš bija apgabala tiesas] ierēdnis, — viņas sabiedriskais stāvoklis bija drošs. Visi viņu pazina un cienīja; viņa bija sagājušies ar pilsētas labākajām aprindām. Bet kopš ieprecēšanās šai īru ģi-1 menē viņas sabiedriskā stāvokļa pamati bija kļuvuši ne-ļļ drošāki, aprindas, kur viņa uzturējās, nenoteiktākas. Viņai atzina, ka tas bija neizbēgami. Bet daudz par to nebēdāja. Viņa labi zināja, ka sievai jāpaceļ vīrs savā līmenī. Viņai bija panākumi, un viņa bija pārliecināta, ka tie būs vēl lielāki, ka viņa nostiprinās viņu abu stāvokli un vēl la- ! bāk nodrošinās nākotni.

Tagad, ērtajā vagonā sēžot, domas nemanot aizklīda at- J pakaļ pie šai pilsētā pavadītajiem laimīgajiem gadiem, ļ Par spīti brāļa sliktajam pareģojumam, Lusija atzina, ka ļ viņas laulība bija pilnīgi ftdevusies. Varbūt Frenka ģi- J mene bija mazliet vulgāra. Taču Frenks nebija vulgārs. ]

Prenks bija — Frenks. Un Lusija bija paradusi, ka viss izdodas. Neveiksme? Tādu vārdu viņa neatzina. Varbūt veselīgā skotu cilts, no kuras viņa bija cēlusies, bija dāvājusi viņai spēju kārtot un plānot savu dzīvi un tik laimīgi pārvaldīt vīra dabas svārstību līkni. Viņa gan tur nekādu svārstību līkni nesaskatīja — tā bija vienkārši laiska padošanās apstākļiem. Viņa bija uzņēmusies gādību par Frenku, bija ievadījusi viņa likteni veselīgā un pastāvīgā gultnē. Un cik viegli tas bija veicies! Viegli tāpēc, ka viņa Frenku mīlēja. Jā, bez šaubām, mīlestība uz Frenku bija galvenais dzenulis, kas viņu skubināja uz priekšu. Frenks pats to bieži ar smalku zobgalību atzina. Kā skanēja tas muļķīgais teikums, ko viņš mēdza teikt? Jā, «burkāns ēzelim pie deguna», tā viņš bija zobojies. Vagona kupejas stūrī sēdēdama, viņa viegli pasmaidīja par šo smieklīgo nomelnojumu. īstenībā viņš tā nemaz nedomāja. Tāds jau viņš bija.

Viņa mīlēja Frenku. Frenks taču viņai pilnīgi piederēja, bija viņas radīts, viņa to tik pilnīgi bija veidojusi ar savu mīlestību, ka uzskatīja gandrīz par savu īpašumu, kā mākslinieks uzskata par savu labi izdevušos mākslas darbu. Frenks bija kļuvis par tik nešķiramu viņas pašas daļu, ka Lusijā vienmēr modās pretestība, ja kāds izteica šaubas par Frenka spējām vai aizrādīja uz viņa kļūdām.

Zināmā mērā tas bija iemesls, kādēļ viņai tā patika spoguļoties savā laimē un to bez kādas pašapziņas izrādīt; viņa vienmēr priecājās, kad varēja padižoties brāļa Ričarda priekšā ar neapstrīdamiem savas laimes, savas labklājības, savas veiksmes pierādījumiem. Ričardam pašam ļoti patika lepoties ar panākumiem, kādi viņam bija tiklab ģimenes dzīvē kā arodā; savās retajās vēstulēs viņš ne par ko citu nerakstīja kā tikai par Ievu — savu «mīļo sieviņu», par Veru un Čārliju — saviem burvīgajiem bērniem, kas pastāvīgi gūstot panākumus sabiedriskā un pedagoģiskā jomā, un par savām mūžam vienlīdz svarīgajām liesas lietām, kurās viņš, par spīti visam, ko varējuši sagaidīt, prefekta tiesā triumfējis. Tad jau labi vien bija, ka viņa tagad atmaksāja dotu pret dotu. Ričards varbūt bija mazliet patmīlīgs, bet katrā ziņā labs vīrs savai sievai un zināmā mērā arī Lusiju mīlēja. Bet šī mīlestība nekad neizpaudās skaidri redzamā veidā. Bieži viņš tai iecietīgi pārākumapziņā, kā jau vecākais un vienīgais brālis — ak, šī iecietība bija pārāk plāns aizsegs izzobojumam! — bija atmetis ar roku, apzīmējot Lusiju ar vienu vārdu — ideāliste. Nu labi, viņa šo apzīmējumu bija pieņēmusi kā izaicinājumu. Kāda tad bija dzīves jēga un kur bija tās skaistums, ja tā nedibinājās uz šo goda un tikuma tēzi vai — kā viņa pati domās to izteica — uz gandarījumu, ko dod apziņa, ka esi «darījis pareizi»? Mīlestības pastāvība, bērnu jaukums un smiekli, ziedošanās saldums, padevība dievam un viņa aizredzei; kas noliedza to visu, tam bija jāpazūd tumsas bezdibenī. Lusijai labāk patika saules gaisma, un līdz šim tā viņai arvien bija bijusi silta un mierinoša.

Lokomotīve iesvilpās, un Lusija uztrūkās no sapņiem. Žēlīgais dievs! Jau Rolstona! Viņa žigli piecēlās un izkāpa no vilciena.

Rolstona, tuva Glazgovas priekšpilsēta, kur dzīvoja turīgi, panākumiem bagāti pilsoņi, bija pa tīkama vieta, lai gan Lusija negribēja atzīt tās pārākumu pār Ardfilanu. Rolstona bija ļoti piemērota Ričardam un viņa jurista arodam. Arī Ričarda māja, celta no sarkana smilšakmens, ar mazu, bet ļoti dekoratīvu siltumnīcu blakus, labi kopta dārza vidū, liecināja par Ričarda turību un sociālo vienlīdzību ar šā acīm redzami izmeklētā rajona kaimiņiem. Tāpat kā Ričards pats, māja bija noteikti solīda, noteikti skotiska. Taču vārds tai nebija skotisks. Ieva, kas gribējusi būt moderna un varbūt vēlējusies stiprināt Ričarda jau tā diezgan stipro ģimenes instinktu, māju bija koķeti nosaukusi franciski — Le Nid^1. Aizkustinoša laime!

Māja bija ļoti smalka, taču, par spīti šim rūpīgi uzturētajam smalkumam, durvis atvēra nevis kalpone, bet Lu-sijas brālis pats.

— Lusij! — viņš tūliņ iesaucās. — A! Lusij! — Sveicienā, kas bija neparasti sirsnīgs, skanēja gandrīz vai atvieglinājums. — Es jau zināju, ka varam uz tevi paļauties.

Viņš tūlīt ieveda māsu savā darbistabā un tur zem Ma-reju ģerboņa, kas karājās virs rakstāmgalda, pētīgi noskatīja — skatiens gan nebija ne tik stingrs, ne tik kritisks, ne tik augstprātīgs kā parasti. Viņa āriene bija cienīga, tumšie mati un ūsas vēl nebija zaudējuši spožumu, lūpas vēl arvien bija tik īpatnēji koši sarkanas, ka spilgti at-_ •

1 Ligzda.

«l.ilIjās bālajā sejā. Un kur tad raksturīgā stāja — kreisā ioka aiz muguras aizlikta, zods uz priekšu pastiepts, bie-/.is uzacis gatavas ik mirkli uzraukties.

— Tu esi ļoti laipna, ka atbrauci, — viņš ātri iesāka.

To es pratīšu novērtēt. Tu jau redzi, ka esmu uztraukts.

Patiesību sakot, tādēļ nevarēju šodien iet uz kantori. — Viņš sapīcis apklusa un sevišķi iespaidīgi savilka pieri grumbās. —г Ieva ... Ieva saslima. Un kopēja, šī nekrietnā, izlaidīgā sieviete, kas sestdien atnāca, vakar dzērumā gandrīz sakāvās ar ķēkšu. Kaut kas šausmīgs! Mana nabaga sieva! Protams, es tūliņ abas padzinu no mājas. Un tagad esmu palicis viens ar Ievu, viņai jāguļ gultā, man jārūpējas par bērniem, un vienīgā palīdze man ir jauna, nepiedzīvojusi kalpone. Tas ir... tas ir taisni neiespējami!

Viņa parastais precīzais, aukstasinīgais, apdomīgais izteiksmes veids ar viegli kodīgu, juristam raksturīgu pieskaņu bija zudis, palicis tikai netaisni cietuša pilsoņa, bailīga tēva un padevīga vīra kailais patoss.

— Man ļoti žēl, Ričard, — Lusija nomurmināja.

— Kas ... kas tad Ievai kait?

Viņš tumši pietvīka, taču, kā jau vīrietis, galvu nenolieca.

— Viņa nejūtas vesela, — viņš stomīdamies izteica, un viņa noslēpumainā sejas izteiksme tūliņ atklāja slimības intīmo raksturu. — Drīz jau viņai atkal būs labi. Un otrdien mēs atkal dabūsim veco kopēju ... Tā Ievu vienmēr kopusi un labi pazīst viņas veselības stāvokli. — Viņš lūdzoši paskatījās uz Lusiju.

— Protams, es jums palīdzēšu, — viņa sirsnīgi teica.

— Tādēļ jau esmu šeit.

— Gluži kā akmens novēlās no sirds. — Viņš brīdi klusēja, tad pašapzinīgi piebilda: — Un tagad es tevi vedīšu augšā pie Ievas.

Kamēr Ričards svarīgiem soļiem Lusijai pa priekšu kāpa augšā pa skaistām grīdsegām izklātajām kāpnēm, viņa sagatavojās apsveicināties ar Ievu. Patiesībā Ievas tuvumā Lusija nekad nebija jutusies īsti omulīgi; viņa savu brāļasievu apzīmēja ar sevišķi raksturīgu īpašības vārdu — «sīka». Šo vārdu varēja iztulkot dažādi, taču Ieva vispār ari bija šika sieviete — augums tievs un slaids, locekļi glezni, kustības steidzīgas un pārspīlētas. Ievai bija bāla, ārkārtīgi smalka āda, ko tā ļoti rūpīgi kopa;

šampūnā mazgātie un spīdinātie mati bija ieviļņoti pēc jaunākās modes un mirdzēja kaislīgi tumšā krāsā; deguns plāns, drusku līks, acis pelēkas, zobi veseli, bet — viņai pašai par lielām bēdām — malās drusku robaini. Ieva te- -loja eleganci, acis nolaizdama, slēpa iedzimtu garīgu trulumu, ģērbās labi un pēc jaunākās modes un visās lietās uzcītīgi atdarināja smalko sabiedrību, kurā tik karsti ilgojās iekļūt. Runājot viņa svepstēja, smejoties trīcināja balsi, ejot graciozi gorījās, un par to visu Ričards viņu dievināja.

Tāda bija Ieva, kādu Lusija to pazina. Bet — ak dievs! — nu Ieva netrīcināja balsi un ejot negorījās. Bāla, ļoti interesanti bālā viņa kā dziestot gulēja spilvenos un ar visu savu būtni maigi norādīja, ka cieta mīlestības dēļ.

— Mīļumiņ, Lusija atbraukusi, — Ričards čukstēja, kā jau tādās reizēs pieklājas.

Ieva, tikai plakstus pavārstīdama, izrādīja, ka vēl bija starp dzīvajiem.

— Viņa tevi nākamajās divi dienās kops, — viņš mierinādams turpināja.

Ieva nu vēl valdzinošāk un nevarīgāk pavārstīja plakstus, tad beidzot atvēra acis un pagrieza tās — plaši atvērtas un joprojām pārmetošas — pret Ričardu. Tad viņa nopūtās un, ne vārda neteikusi, sniedza Lusijai gurdeno roku.

— Gan jau viss būs labi, Ieva, — Lusija teica. — Tikai nebēdājies un neuztraucies.

Ieva maigi pasmaidīja — ai, cik aizkustinoši maigs bija šis smaids! Tas būtu atkausējis pat šļūdoni.

— Nu, tad jauki, — Ričards smalkjūtīgi noteica un izvilka pulksteni. — Varbūt... jā, es manu, ka tagad varēšu iet uz kantori. Atstāju visu tavās rokās, Lusij. Ieva, mana nabaga Ieviņa! Zinu, ka tu aprūpēsi viņu.

Viņš pagriezās un gribēja aiziet.

— Noskūpsti mani, Ričard! — Ieva čukstēja un pēkšņā kaisles uzplūdā stiepa tam pretī savas baltās rokas. — Noskūpsti mani, iekām aizej!

Lusija novērsās. Ieva viņu vienmēr drusku kaitināja; sirds dziļumos viņa arvien glabāja šaubas par svaines jūtu patiesīgumu. Tā jau nebija, ka maigums un mežģīņu spilveni būtu Ievas vienīgidiieroči. Nē! Ieva prata būt arī jautra un interesanta, viņas pašas apzīmējumu lietojot,— «šika»; viņa apbrīnojami vadīja mājas saimniecību un baroja Ričardu labi un bagātīgi. Taču Ievas metodes nebija Lusijas metodes. Šī kaķes pieglaudība un viltība, visi ie smalkie paņēmieni, kā uzvarēt un savaldzināt vīrieti, nebija Lusijas gaumē. Nē! Nē! Lusija savu mērķi necentās sasniegt tik vientiesīgā veidā — viņas metode bija tiešāka un godīgāka. Un tā nu viņa stāvēja novērsusies, kamēr laulātie draugi apskāvās. Tad kopā ar Ričardu nokāpa lejā un pavadīja to līdz durvīm.

Tad viņa raiti un bez vilcināšanās ķērās pie darba, kas jau gaidīja. Virtuvē viņa atrada Čārliju un Veru pusaudzes kalpones uzraudzībā. Kalpone izrādīja tādu pakalpību, kas skaidri liecināja, kāds orkāns te bija trakojis pirms Lusijas ierašanās, un ļoti vēlējās cik vien varēdama viņai palīdzēt. Čārlzs, deviņus gadus vecs, gauss un kluss zēns, pēkšņi sāka mīļi smaidīt, un arī Vera, kas piecu gadu meitenes pašapziņā jau lepojās ar saviem linu baltajiem matiem, pūlējās viņu iedrošināt — ja ne citādi, tad vismaz pamazām apvaldīdama asaras.

Tomēr Lusijai nebija viegli. Mājā valdīja diezgan liela nekārtība; kalpone, par spīti labajai gribai, bija nepraša; bērni ar savu pieķeršanos Lusiju pavisam nomocīja; un Ieva... Ieva, maigi izsakoties, nebija nekāda pacietīgā paciente. Taču Lusija priecājās, ka spēja ko padarīt. Nevarētu teikt, ka viņa būtu sevi apbrīnojusi kalpojošā eņģeļa lomā — ja šai mājā kādam bija spārni, tad tie plīvoja tikai ap Ievas alabastra tēlu, — bet viņai aiz iedzimtas iecietības radās piepildījuma sajūta, pārliecība, ka viņa pildīja pienākumu, ko uzlika radniecība un savstarpēja uzticība.

Kad Ričards noraizējies, daudziem saiņiem apkrāvies, vakarā pārnāca no darba, viņš ieraudzīja kamīnu nospodrinātu un visu māju tīkamā mierā iegrimušu. Neticami veikli šis smagnējais vīrs uzskrēja guļamistabā, nesdams baltas lilijas — skaidrības simbolu — un melnas, sulīgas vīnogas, kurām vajadzēja modināt Ievai ēstgribu. Kādu brīdi viņš mīļi pakavējās pie slimnieces. Tad lēnām nokāpa lejā, un grumbas viņa pierē bija nozudušas. Viņš iegāja ēdamistabā un sēdās pie vakariņām, ko aiz pieklājības sauca par «pusdienām» — tādu valodas kļūdu kā «aukstā tēja» Le Nid necieta.

— Liekas, Ieva ir apmierināta, — viņš ierunājās, un

viņa balsī skanēja parastā lietišķības un pārākuma apziņa. — Un es .. . protams, es ari esmu apmierināts.

— Viņa krietni paēda, — Lusija noteica, pasniegdama Ričardam kotleti ar zirņiem. — Viņa ēda želeju, kas man labi izdodas, un cāļa buljonu arī... un vēl labu tiesu cepumu.

— Viņa jau tikai knābā, — Ričards iebilda, sparīgi ķerdamies pie gaļas. — Kā putniņš, ne vairāk! Ceru, ka tu neļāvi bērniem iet pie viņas? — Te pēkšņi viņš, šķietāmi pārsteigts, pacēla acis. — Zirņi tiešām ir diezgan garšīgi, nav vārdam vietas.

Lusija pasmaidīja: viņa bija gribējusi Ričardam parādīt, ko spēja. Un varēja redzēt, ka pārējie ēdieni viņam garšoja tikpat labi, jo paēdis, maigi ar servjeti sarkanās lūpas un spožās ūsas noslaucījis, viņš teica:

— Nudien, Lusij, esmu tev daudz pateicības parādā.; Garšoja lieliski — gandrīz tikpat labi, kā kad Ieva būtu gatavojusi.

Lusija nekā neatbildēja, bet viņai bija tāda sajūta, ka Ričardam tiešām vajadzēja būt labi paēdušam, ja Ieva prata gatavot vēl labāk.

— Vai zini, — viņš turpināja, uzlūkodams māsu itin kā ar jaunu, tikai tagad pamodinātu interesi, — ja tu toreiz nebūtu tādā steigā aizskrējusi, droši vien būtu sev \ atradusi kaut ko labāku.

Šī piezīme likās nevainīga, taču Lusija saprata, uz ko* tā zīmējas, un spēji pietvīka. Kā viņš varēja Frenku salī-3 dzināt ar savu Ievu! Ko viņš iedomājās!

— Ja tu esi tikpat laimīgs kā es, tad tev klājas labi, —; viņa sašutusi noteica.

Ričards savilka pieri, bet bija tik labā omā, ka šoreiz izaicinājumu nepieņēma, agrāk gan viņi būtu lauzuši šķēpus. Tad viņš piecēlās.

— Labi, — viņš mierīgi noteica. — Tagad iešu augšā ļ un kādu brīdi pasēdēšu pie Ievas. Viņai patīk, ka esmu pie viņas.

Lusija noskatījās, kā brāļa mugura nozuda durvīs, tad dīvaini novaibstījās, bet ātri saņēmās un sāka nokravāt galdu. Viņa vēl palīdzēja kalponei nomazgāt traukus un ļ tūliņ pēc tam gāja gulēt.

Noskaņai pēkšņi mainoties, viņa atskārta, cik daudz pa- ; tīkamāk būtu bijis palikt mājās un kopt pašai savu saim- j

niecību. Tovakar viņa to sevišķi asi un skaidri sajuta. Un divās nākamajās dienās šī sajūta vēl pastiprinājās. Pēc ilgāka laika atkal redzot Ričardu, viņš likās vēl pašmīlīgāks, vēl vairāk zem sievas tupeles pakļuvis. Ieva ļoti dtri atspirga un pamazām atguva visus savus aušīgos ieradumus, balss tricināšanu un koķetēšanu. Viņa pilnīgi izmantoja sava stāvokļa priekšrocības, lai dotu vaļu dažādām iedomām: viņai vienmēr bija kaut kas sakāms gan par diētu, gan par savu izskatu, gan par dāvātajām puķēm. Tikai atcerēdamās, ka pēc tēva nāves pie Ričarda bija atradusi pajumti un uzturu — vecais vīrs maz ko bija atstājis, un citas izejas viņai īstenībā nebija, — Lu sija nenožēloja, ka bija atbraukusi šurp izpalīdzēt lai gan brāļa viesmīlību jau sen bija atdarījusi ar šāda veida pakalpojumiem. Vai tas varēja būt, ka Ričards viņu tagad vienkārši izmantoja, kā Frenks bija teicis? Kā pa rasti pēkšņa sapīkuma brīžos, viņa, tikai par to iedomājoties vien, jau savilka uzacis.

Turklāt Lusiju ar katru brīdi vairāk sāka mākt bažas par savu pašas saimniecību. Vai Pīters labi apkopts? Vaj Neta nav aizmirsusi viņas rīkojumus? Vai Anna negarlaikojas? Un Frenks? Jā, galvenais — Frenks! Vai viņš jūtas labi? Vai pārvarējis saīgumu un cenšas viešņai, savai māsīcai, pakavēt laiku? Pēkšņā jūtu uzplūdā Lusija neatvairāmi skaidri redzēja, ka māja — viņas mīļā māja bija īsts prieka un laimes avots. Un, atceroties mieru, kādā viņa no tās bija aizbraukusi, likās savādi, ka nu viņu pārņēma arvien lielāka nepacietība atkal tur atgriezties.

Kad pienāca otrdiena, viņa atvieglojumā uzelpoja. Iepriekšējā vakarā bija ieradusies jaunā virēja — Ričards par to jau bija labu laiku īgņojies; un tad, kaut gan drusku par vēlu, ieradās arī slimnieces kopēja pilnā apbruņojumā. Bija pēcpusdiena, kad Lusija, ceļam saģērbusies, pēdējo reizi iegāja Ievas guļamistabā — nedaudzās šai mājā pavadītajās dienās viņa tik bieži bija skraidījusi ar tasi augšup un lejup pa šīm kāpnēm.

— Nu, — viņa pieklājīgā pieticībā iesāka, — ja esmu varējusi jums pakalpot...

Ieva, gultā taisni sēdēdama, eleganta, taču — vismaz Ričards tā apgalvoja — vēl arvien drusku nevarīga, saldi pasmaidīja.

— Bērni, noskūpstiet krustmāti Lusiju, — viņa svepstēja, — un sakiet, lai pasveicina Pīteru!

Čārlijs un Vera, kas gluži kā pie fotogrāfa bija stīvi stāvējuši gultas galā, paklausīgi pienāca klāt.

— Ziemsvētkos mēs tevi atcerēsimies, — Ričards zīmīgi sacīja; viņš bija agrāk pārnācis no kantora. Tad silti paspieda māsai roku — tas bija vīrišķīgs, pateicīgs rokas spiediens — un pat pavadīja viņu līdz dārza vārtiņiem.

Dalītām jūtām Lusija aizgāja pa ielu. Ričards gan būtu varējis viņu pavadīt līdz stacijai un Ieva atvadoties izrādīt mazliet vairāk pateicības. Bet, kad vilciens viņu veda prom no Rolstonas, sapīkums pamazām izgaisa siltā gaidu uzplūdā. Cik jauki bija braukt mājās!

Gudri izlietodama dzelzceļa biļeti — Ričardam pat nebija ienācis prātā atlīdzināt ceļa izdevumus, — Lusija atpakaļ brauca caur Glazgovu. Nu viņa beidzot nopirka galda sedziņas — pie Gova bija tieši tādas, kādas kārojās, — un līksmā augstsirdības noskaņā — viņa vismaz gribēja pierādīt, ka visi Mareji nav sīkstuļi, — nopirka Pīteram vilciņu, Frenkam tabaku un Annai mazu, jauku smaržūdens pudelīti.

Iepērkoties viņa nesteidzās, labprāt vilcinājās gaidās un krāja sevī prieku par atgriešanos mājās. Pēcpusdienas tēju viņa padzēra pie Poltoka — tā bija reta bauda; viņai vēl arvien garšoja saldumi tāpat kā bērnībā, un Poltoka cepumi bija gardi, čaūgani, paši kusa uz mēles. Frenks turklāt bija stāstījis, ka Poltoks savā konditorejā lietojot tikai vislabāko sviestu.

Lusija sēdēja «augšā» pie maza marmora galdiņa un jūsmoja par skaisto skatu lejā uz ielu. Vaigi viņai bija pietvīkuši sārti kā vienmēr, kad viņa dzēra karstu tēju, mežģīņu lakatiņš glezni un eleganti gulēja uz ceļiem, un viņu spirdzināja piepildījuma, lielas laimes apziņa.

Viņa bija «pareizi darījusi», bija izpildījusi pienākumu — palīdzējusi brālim un tagad brauca mājās pie Frenka. Viņa gluži labi zināja, cik tas bija smieklīgi, ka viņa, jau ilgus gadus laulībā nodzīvojusi, tik ļoti vēlējas atkal būt pie vīra. Vai nu smieklīgi vai ne, bet tā tas bija. Tāda viņa bija. Pēkšņi viņa atcerējās kādu citu pār-braucienu — pirms diviem vai trim gadiem, datumam nebija nozīmes. Cik skaidri šiš*notikums saglabājies atmiņā: toreiz viņa ar Pīteru bija pārbraukusi mājās pēc neilga lūrmalā pavadīta laika; Frenks viņu bija gaidījis, pārsteidzošā, gluži necerētā gādībā nolicis puķes guļamistabā un uz galda — šampanieša pudeli. Šampanietis! Un rozes! Neparasta, neticama uzmanība! Taču viņš to bija izdarījis, un viņa tā priecājās. Tālumā aizklīdušu mirdzošu skatienu Lusija domās redzēja savas atgriešanās ainu, redzēja krēslaino līci, pār kuru nolaidās vakara klusums, kamēr viņa pati gāja pa ceļu gar krastu, tuvodamās mājai, redzēja tuvinieku prieku par viņas atgriešanos, gaismu, kas pēkšņi atspīdēja priekšistabas logā. Brīnišķīgi!

Viņa nodrebēja, piecēlās un samaksāja tēriņu. Bija jāpasteidzas, lai nenokavētu vilcienu Ceringkrosas stacija, taču viņa paspēja laikā un strauji, drusku aizkususi no ātrā gājiena, atkrita sēdekļa stūrī.

Kamēr Lusijas vilciens ar milzīgu ātrumu pūzdams un elsodams vakara krēslā ripoja gar upes grīvas krastu, Frenks ar Annu sēdēja Lusijas mājas ēdamistabā pie kamīna. Viņi jau bija padzēruši tēju — servīze vēl stāvēja uz galda — un nu abi domīgi skatījās sarkanajā uguns sirdī. Smieklīga iedoma — augustā kurināt kamīnu. Taču tajā apvidū vakari mēdza būt vēsi, nakts vēji skarbi un bija iespējamas dažādas laika apstākļu maiņas. Spuldze jau bija aizdegta un meta dzeltenu vizmu mājīgiem aizkariem izrotātajā istabā un uz abiem sēdētājiem; dzeltenā gaisma, likās, piešķīra viņu sejām nenoteicamu līdzību gan vaibstos, gan izteiksmē.

Protams, viņi taču bija brālēns un māsīca: Mūra māte un Annas tēvs bija bijuši brālis un māsa, un tas, bez šaubām, izskaidroja šo brīžiem mazāk, brīžiem vairāk manāmo līdzību. Taču īstenībā līdzība bija dziļāka, tā slēpās pašā viņu būtībā, un to noteica viņu izcelsme: viņos vēl bija manāma senču — zemnieku ietekme, kaut ari pārvērstā, vājinātā veidā. Lai arī dažāda rakstura — Mūrs bija kūtrs, īgns un tik vienaldzīgs, ka viss viņam aizslīdēja garām kā krasti rāmai upei, Anna parasti nelaipna, gan reizēm valdzinoša, taču dažkārt diezgan nesimpātiska, — sirds dziļumos viņi bija vienādi.

Kamēr viņi tā, ne vārda nebilzdami, sēdēja, no virtuves gan skaļāk, gan klusāk atskanēja neskaidrs troksnis, visvairāk spalgi smiekli, kas liecināja, ka Piters jārējas ar Netu, lai gan viņam pēc visiem pasaules un dabas likumiem jau sen vajadzēja ģērbties nost un iet gulēt. Kad troksnis pieņēmās skaļumā un ilgumā, Mūrs, viegli šūpodamies atzveltnes krēslā un ieelpodams pierastos tabakas dūmus, rāmi teica:

— Zēnam nu gan vajadzēja būt jau gultā.

Anna novērsa skatienu no uguns un, viegli pasmaidīdama, pavērās Frenkā:

— Lai nu vēl papriecājas, kamēr drīkst, — viņa sacīja.

— Nekā prātīgāka viņš patlaban nevar darīt, Frenk. Bez tam viņš visu dienu bija ļoti rāms. Un Netai arī neko nekaitēs drusku pasmieties. Tik jauka maza kalponīte.

— Dieva dēļ! — Mūrs nomurmināja un paskatījās uz durvīm. — Viņai dzirdot, nekad nesauc viņu par kalponi. Tad viņa tūliņ aizies. Viņas vecāki taču ir cienījami cilvēki. Pat ļoti cienījami! Lūsi ja apgalvo, ka viņu rados esot arī kāds mācītājs.

Mirkli iestājās klusums, tad viņš — varbūt tāpēc, ka bija pieminējis sievas vārdu, — paskatījās melnajā marmora templī uz kamīna, starp impozantajām kolonnām blāvi spīdēja pulksteņa rādītāju plāksne, un domīgi noteica:

— Pēc stundas viņa būs šeit, es domāju, Lusija.

— Es jau zinu, ko tu domā, — Anna atbildēja, un savādais smaids arvien vēl nenozuda no viņas lūpām. — Tas tev nemaz nav jāsaka. Pēdējās desmit minūtēs tu jau droši kādas sešas reizes skatījies pulkstenī.

Viņš nodūra galvu, it kā aizbildinādamies atmeta ar roku un vienlaikus nokratīja ugunī cigaretes pelnus.

— Tāds nu tu esi, Frenk, — viņa nevērīgi turpināja.

— Jā, tāds tu esi, labāk nemaz neliedzies. īsts apsūnojis precēts vīrs. Visus šos trīs vakarus tu te sēdi, nekā cita nedari kā snauduļo un deldē bikšu dibenu un to vien gaidi, kad viņa būs mājās.

— Nu ... — viņš neveikli nomurmināja.

— Tas taču tev rakstīts sejā.

— Sejā? — viņš pārjautādams atkārtoja.

— Tas jau laikam bija īsteis iemesls, kādēļ tu ar mani ne vārda nerunāji, kad atbraucu, — viņa iespītīgi turpināja tai pašā zobgalīgajā noskaņā. — Tāda netikla sieviete kā Anna Goltone tavā glītajā, tīrajā mājā nemaz neiederas.

Šie vārdi, ko Anna teica par sevi, Frenkā aizskāra kādu apslēptu stīgu un pamodināja viņu kā no letarģijas.

— Apžēlojies! Apžēlojies, Anna! — viņš pēkšņi iesaucās un saslējās. — Mēs šīs dienas tik labi satikām. Mēs esam labi draugi. To taču tu zini.

— Bet tas ir tiesa, Frenk, vai ne? Tu negribēji, ka braucu šurp.

— Par to nav runas, — viņš stostījās. — Nevienam tevis tā nebija žēl kā man — toreiz, kad tev... kad tev

gadījās tā mazā nelaime.

— Mazā nelaime! — viņa atkārtoja, un viņas lielo, dziļo acu skatiens pauda tik tikko manāmu izsmieklu. — Tas izklausās pēc tevis, Frenk! Nekad tu nesauc lietas īstajā vārdā. Kādēļ tu nerunā skaidri un nesaki — toreiz, kad tev bija bērns?

Viņš satrūkās, dzirdot šos vārdus, kurus Anna tik mierīgi izteica te pie viņa mājas pavarda. Lai gan tajos nebija nekāda rūgtuma, lai gan viņa tos izrunāja domīgā vienaldzībā, tie tomēr tik skaidri apliecināja viņa izvairīgos iebildumus pret Annas apciemojumu, tik dzīvi atsauca atmiņā Annas traģēdiju — viņa gan liedzas uzskatīt to par traģēdiju, — šo kļūmi, kas pirms pieciem gadiem Belfastā bija iztraucējusi viņas ģimenes mieru. Patiesībā šī nelaime atklājās — Mūram pat bija aizdomas, ka tieši toreiz vecais Goltons bija sācis sirgt, — apmēram tai laikā, kad viņš bija uzturējies Belfastā. Toreiz tā bija bijusi ļoti nelāga lieta, un vēl tagad nebija patīkami to atcerēties. Bet galu galā tas nu bija bijis un pagājis. Viņai vajadzēja justies briesmīgi: ārlaulības bērns uz rokam, turklāt Frenkam bija noteikts iemesls tā domāt, bērna tēvs, kura vārdu viņa spītīgi liedzās teikt, viņu bija atstājis. Gluži Annas dabā! Viņa nebija izdibināma: zem mierīgās ārienes krāca un mutuļoja dziļa un nemierīga straume. Tajās dienās viņš par Annu, protams, daudz nebija domājis tāpat kā agrākos laikos Līvenfordā, taču nezin kādēļ jau toreiz juta pret viņu neskaidru, nenoteicamu līdzjūtību, lai gan Anna nemaz tā neizturējās, lai modinātu šādas izjūtas. Viņa spītēja visiem notikumiem, tēva niknumam, vispārējam sašutumam — visam atbildēja ar trulu klusēšanu, kas Frenkā gluži pret paša gribu modināja kaut ko līdzīgu vienaldzīgai apbrīnai. Nu viņš apjucis paskatījās uz māsīcu.

— Lai nu kādos vārdos to izteiktu, Anna, — viņš mierīgi sacīja, — man bija žēl. Un man tevis bija žēl arī tad, kad dzirdēju, ka bērns miris. — Viņš brīdi klusēja. — Kādēļ tu toreiz, kad gadījās tāda kļūme, nedarīji visu, ko varēji, lai glābtu godu, — kādēļ tu neapprecējies?

— Lai apprecētos, vajag divu, — Anna vaļsirdīgi atbildēja. — Bez tam man šķiet, ka neesmu radīta svētajām laulības saitēm. Redzot tavu omulību, Frenk, uzreiz atskāršu, ka mana gaume prasa kaut ko nemierīgāku. Un, saki ko sacīdams, šais pēdējos gados man vienmēr klājies ļoti labi. — Vieglais tonis skanēja īsti, neatkarība nepavisam nebija mākslota, šis pārsteidzošais filozofijas izskaidrojums nebija pieņemta poza.

— Vai zini, Frenk, — viņa, vēl arvien viegli smaidīdama, turpināja, — es labprāt gribētu tevi drusku uzpurināt. Tu nu jau trīs vakarus te sēdi ar mani un velti man tik maz uzmanības, it kā es būtu miltu maiss. Un es taču esmu drusku interesantāka par biezputru! Kādēļ tu ne-mosties? Tu taču guli, tu sapņodams ej pa dzīvi!

Viņš jautājoši pavērās Annā.

— Savu glīto vasarnīcu es neesmu nosapņojis, — viņš gausi teica. Tas nemaz nesaskanēja ar viņa parašām, taču diezin kādēļ viņš juta vajadzību aizstāvēties un piebilda:

— Un arī šo mājīgo dzīvokli un savu labo vietu neesmu nosapņojis.

— Par veikalu lietām es nerunāju, — viņa iebilda.

— Atmetīsim tām kādu brīdi ar roku! Tu man vienmēr esi diezgan labi paticis, Frenk, un man nepatīk tevi redzēt braucam pa jau iebrauktām sliedēm. Tev vienmēr bijusi tieksme sevi novērtēt par zemu. Toreiz, kad abi dzīvojām Līvenfordā, tu taču tikai tādēļ vien man neskrēji pakaļ.

— Nē, — viņš, nekā nedomādams, atbildēja, — tam es neticu.

Viņa iesmējās.

— Nudien, Frenk, man gribētos tevi sapurināt. Man šķiet, ka Lusija tevi ļoti pārvērtusi. Tu par daudz viņai piederi. Aizbraucot viņa man lūdza tevi piesargāt, it kā hi butu skaista porcelāna figūra, kas tai piederētu un ko I i negribētu redzet ieplīsušu. To es manīju tūlīt, tiklīdz ienācu šai mājā. Atzīstos, tas mani drusku kaitināja.

— Es jūtos labi, — viņš atrunājās.

— Bet man tomēr taisnība, Frenk. Tik glītam vīrietim kā tev gan vajadzētu no dzīves ņemt drusku vairāk prieka. Ja nepamanīsies, drīz vien būsi vecs kraķis.

Viņš skatījās ugunī, vienaldzīgi klausīdamies Annas vārdos un gremdēdamies pārdomās pats par savu sarežģīto personību: varbūt viņš tiešām bija dīvains vīrietis? Viņš saprata, ko Anna gribēja teikt, sacīdama, ka vēlētos viņu uzpurināt, bet tas viņu neinteresēja. Protams, pagātnē viņam bija bijušas aizraušanās — kam gan tādu nebija? — taču lielāko tiesu pārejošas un nebija varējušas viņu apmierināt.

— Es jūtos gluži labi tāds, kāds esmu, — viņš beidzot

sacīja.

— Tev vajadzētu biežāk iet ļaudīs, — Anna turpināja ar to pašu vieglo zobgalīgo pieskaņu. — Iegūsti vairāk draugu, ar ko satikties. Vismaz tu varētu nopirkt kādu no tiem jaunajiem velosipēdiem un pabraukāt ar to. Vai arī turēt suni.

Frenks uzmeta māsīcai asu skatienu. Vai viņa to izsmēja? Bet viņas seja bija vaļsirdīga, laipna. Viņš spēji pakratīja galvu un aizmeta iesmēķēto cigareti.

— Tas nav manā dabā, Anna. Es vienkārši neciestu tādas klapatas.

Viņa skaļi iesmējās, kas gadījās visai reti, viņš aši paskatījās uz Annu un it kā atbildēdams pasmaidīja.

— Nu labi, ja negribi braukt ar velosipēdu, vai tu vismaz nevarētu pakavēt laiku savai māsīcai, kamēr tā ir šeit? — viņa iesaucās. — Vai tu gribi, lai viņa staigā garlaikodamās un jūtas nelaimīga? Iedomājies, pat Džo Lī-venfordā man ļoti patīkami pakavēja laiku; ar visu savu resnumu un citām nelaimēm viņam atlika laika parūpēties arī par mani. Bet tu, Frenk, gribi dāmai pakavēt laiku, sēdēdams kaktā un domādams par savu sievu.

Viņš viegli nosarka, mazliet sakaunējies, mazliet apjucis. Tiešām, no šā viedokļa viņš par māsīcu vēl nekad nebija domājis. Un ar tādu kā nožēlu sacīja:

— Varbūt šīs dienas tiešām esmu bijis drusku tūļīgs. —

Brīdi vilcinājies, pēkšņā sajūsmas uzplūdā piebilda: — Bet es darīšu, ko varēšu, lai tev turpmāk te nebūtu garlaicīgi.

— Tas man jau patīk labāk, — viņa noteica, it kā viņi būtu noslēguši līgumu. — Paļaujos uz tevi.

— Labi, — viņš atbildēja, sakrustoja kājas un atkal paslēpās aiz jaunas cigaretes dūmiem. Pagāja daži mirkļi, kad istabā tikai klusi tikšķēja pulkstenis.

Anna sēdēja un lūkojās uz Frenku savā savādajā novērošanas veidā, tā ka vērojamais to nemaz nemanīja, kamīna uguns atvizēja viņas kuplajos melnajos matos, apaļajos vaigos, acīs ar smagajiem plakstiem, un viņas izskatā bija kaut kas noslēpumains. Bet viņa nebija noslēpumaina, lai gan viņas dabā bija laba tiesa viltīgas gudrības. Viņas domas bija vienkāršas, kaut arī skeptiskais gars un iedzimtais zobgalīgais domu gājiens tās vērta paskarbas. Taču viņa savas domas tikai retu reizi izteica vārdos. Viņa prata atturīgi klusēt; šī klusēšana nebija ļauna un spītīga, tā pa daļai bija izskaidrojama ar viņas dzīves pieredzi. Kādā vājības mirklī, ļaudama vaļu savai alkainajai īrietes kaislei, viņa, no kādas balles mājās nākot, rasainā pļavā bija zaudējusi jaunavību. Likās, it kā viņa nekad nebūtu aizmirsusi šīs balles ironisko nozīmi. Viņas iemīļotais, kam Amerika pēkšņi bija rādījusies vilinošāka nekā tāda atbildība, bija viņu atstājis. Viņa nežēlojās, bet klusēja, pati nesa savu ciešanu nastu un no tā laika bija nolēmusi turpmāk neliegt sev dzīves priekus, taču nepagodināt šo dzīvi ar lieku sentimentalitāti.

Zināmā mērā viņa bija aizsteigusies priekšā savam laikam; bez tam viņa zem ārējā smalkuma vēl glabāja zemniecisku skarbumu, tomēr bija pievilcīga, spēkpilna, bagātīgi apbalvota ar visam sievietes valdzinošajām īpašībām.

Un nu Anna sēdēja pretī Mūram un tielējās ar iedomu — tā nebija ļauna, bet drīzāk pārgalvīga vai zobgalīga — viņu maigi uzpurināt no laulības miegainības. Frenks viņai vienmēr bija paticis — viņai patika gandrīz visi vīrieši, — un, no otras puses, Lūsi ja viņā neizbēgami modināja antipātiju, jo Annu atbaidīja Lusijas ideālisms un īpašnieces pārliecība. Tas tikai būtu lielisks joks — slepus iemest spieķi šai gludPritojošajā ritenī!

Pēkšņi viņa sakustējās drusku apņēmīgāk nekā parasti.

— Jauki! — viņa negaidot teica ar vieglu izsmieklu.

Nu mums gan klāsies brīnišķīgi!

— Kā tā? — viņš pacēla acis, Annas vārdu un pēk-•.ņās jautrības pārsteigts.

— Tu jau esi gluži paguris, man laiku kavēdams, — viņa sacīja. — Pēc tādām pūlēm esi pelnījis glāzi alus. — Viņa piecēlās un piegāja pie bufetes. — To tu dabūsi. Un man arī nekaitēs kāda lāse. Siļķe launagā bija sālīta, un — kā Džo mēdz teikt — dzīves baudīšana rada slāpes.

— Neesmu liels alus cienītājs, — Frenks atbildēja. Viņš noskatījās, kā viņa izņēma pudeli no mazā trauku skapja. — Es tagad ļoti reti dzeru. — īstenībā viņš domāja: Lusijai nepatika, ka viņš tik vēlu vakarā dzēra.

Taču Anna pieliecās, pāri plecam pavērās viņā, tad attaisīja pudeli, pielēja divas glāzes un pasniedza vienu viņam.

— Še, Frenk! Tas tev derēs. Dzersim uz labāku saprašanos.

Diezgan samulsis viņš iedzēra malku un nolika glāzi uz kamīna. Tai pašā mirklī atvērās durvis, un Pīters ienāca istabā.

— Tēt, vai tu dzirdēji? — zēns aizelsies jautāja. — Es cīkstējos ar Netu. Un uzvarēju. — Viņš nebija uzvarējis, bet taisni pašā «cīņas» karstumā gluži apkaunojoši padzīts ar pavārnīcu no virtuves, bet viņa nolūkam bija nepieciešams uzsvērt savus panākumus. Viņš nostājās uz vienas kājas un gluži nevainīgi jautāja: — Un vai es varu vēl brītiņu palikt augšā, tēt?

— Pulkstenis jau pāri septiņiem, dēls, — Mūrs teica un tūliņ apklusa; stingra tēva loma viņam nepiederējās. Jau sevi tajā iedomājoties vien, viņš jutās neērti.

— Es gribētu pagaidīt, kamēr pārbrauks māmiņa, — Pīters lūdzās. — Droši vien viņa kaut ko pārvedīs. Noteikti pārvedīs.

— Ļauj viņam palikt, Frenk, — Anna teica. — Tas neko nekaitēs.

— Lieliski! — iesaucās Pīters, uzskatīdams šo lietu par nokārtotu. Tad viņš paņēma Andersena pasakas, nometa tās uz paklāja un, trokšņaini savu labpatiku izrādīdams, arī pats nometās zemē. īstenībā viņš uzvedās drusku trokšņaināk nekā parasti, un kopš Lusijas aizceļojuma viņa ceļi un ausis vairs nevarēja lepoties ar nevainojamu

tīrību. — Šoreiz lasīšu par sērkociņu kārbiņu, — viņš skaļi paziņoja; atradis attiecīgo vietu, viņš plati iepleta elkoņus, atbalstīja zodu delnās un sāka lasīt.

Istabā atkal nolaidās klusums, taču pēkšņi šai klusumā ielauzās steidzīgas skaņas — viegli un sparīgi soļi pa dārza celiņu. Ārdurvīs apgriezās atslēga, priekšnamā soļi kļuva ātrāki, gandrīz jau skrēja, tad durvis strauji atvērās, un Lūsi ja iesteidzās iekšā.

Pārkāpusi pār slieksni, viņa apstājās; rokās viņa nesa saiņus, acis mirdzēja, sīkā seja tvīka, visā viņas slaidajā stāvā bija manāms gandrīz bērnišķīgs satraukums. Ap Lusiju virmoja spirgtums, sajūsma, dedzība, ko bija izraisījis retais mājās pārnākšanas prieks.

— Esmu atkal mājā! — viņa sauca. — Redziet nu, esmu atkal mājā!

Mūrs pagriezās. — Lusija! Ai, cik jauki! — viņš samulsis teica.

Lai gan viņš sievu bija gaidījis, Annas klātbūtnē viņu pārņēma parastais apjukums; viņš pastiepās un neveikli nolika alus glāzi, ko bija turējis rokā.

Lusija palika stāvam pie durvīm — laikam tādēļ, lai patīksminātos par šo ainu — mājas laimes ainu, kas viņu droši vien sajūsmināja. Frenks un Anna katrs savā atzveltnes krēslā pie kamīna un starp viņiem uz paklāja Piters. Un tomēr viņas smaids it kā apdzisa. Kādēļ viņi abi neizrādīja, ka priecājas līdzi Lusijai? Un tā glāze? Viņa nebija nekāda svētule — bet alus tik drīz pēc tējas! Viņa ievēroja, ka arī Annai blakus uz kamīna stāvēja tāda pati glāze. Anna dzēra alu ar viņas vīru! Lūsijas skatiens, slīdot tālāk, vienā mirklī ievēroja desmit dažādus sīkumus, ko neviena cita acs nebūtu pamanījusi: apvītušu puķi vāzē, traipu uz galdauta, Pītera ceļus, kvēpu svītru uz tīrā spuldzes apjuma. Pret pašas gribu viņa manīja mazliet saplokam sajūsmu, juta uzvilnījām neizskaidrojamu apjukumu.

— Liekas, jūs neesat sevišķi aizkustināti, — viņa teica un tikai ar pūlēm noturēja smaidu. — Domāju, ka varbūt būsiet stacijā man pretī.

— Nemaz neienāca prātā, — Mūrs nomurmināja, un viņa apjukuma mērs nu bija^ilns.

— Māmiņ, ko tu man atvedi? — Pīters iesaucās, trokšņaini uzlēkdams kājās. — Parādi! Ātri! Ātri!

Lusija stāvēja nekustēdamās, un viņas skatienu aptum-viegla nepatika. Viņa ļāva dēlam izraut saiņus no mkām — vai tiešām pat viņš domāja tikai par materiāla-|lem labumiem, ko viņa varēja sniegt?

— Pareizi, — viņa teica. — Plēs tikai papīru nost. Piemētā istabu, cik vien vari. — Gandrīz ar pūlēm viņa sakustējās, noņēma • cepuri un novilka cimdus. Viņa nedrīkstēja kļūt smieklīga! Nieks jau vien bija tā glāze alus pēc vakariņām! Un kā tad Frenks būtu varējis piecelties un viņu apskaut — Anna taču bija istabā!

— Man vismaz prieks, ka atkal esat labi draugi, — viņa mākslotā jautrībā iesaucās.

— Mēs nekad neesam bijuši naidā, — Anna maigi atbildēja. Un bez kāda apjukuma Lusijas pārsteigto acu priekšā iedzēra malku no glāzes un tad salika kājas krus-liski pie gailošās uguns.

— Ak tā ... — Lusija novilka. Viņas līksmi bez kāda redzama iemesla aizklāja savāds mākonis, radās sajūta, ka pārbraukšana nav izdevusies tā, kā viņa bija paredzējusi.

— Jauki gan, ka tu atkal esi mājās, — Frenks vainas apziņā teica un berzēja zodu. — Mums tevis trūka.

— Jā, es jau redzu, ka jūs priecājaties, — viņa atbildēja un īsi iesmējās — īsta smieklu parodija! — Nāc nu, Pīter! Tev jau sen vajadzēja būt gultā!

Tas bija pārāk muļķīgi, bet viņai pēkšņi aizmiglojās acis. Uzvilnīja sirdī kaislīgi glabātās atmiņas par senāko atkalredzēšanos, un, juzdama krūtīs ceļamies dziļas neatvairāmas ilgas, viņa spēji apgriezās un izsteidzās no istabas. [1]

Taču nākamā rītā — tā bija Edvarda apciemojumam noliktā diena — Lusija pilnīgi bija atguvusi parasto labo omu. Viņa ļoti priecājās par šādām iziešanām: tas jau nebija oficiāls apciemojums, tikai izdevība gaumīgi apģērbties un parādīt citiem sava dēla glītumu, gudrību un nevainojamo uzvedību. Sava sabiedriskā rakstura deļ viņa labprāt izmantoja iespēju apciemot vīra radus — jo vairāk tāpēc, ka Frenkam pašam tas bija vienaldzīgi, viņš pat izrādīja neslēptu nicināšanu.

Bija patīkams rīts, saule vizēja pār ūdeni, gaisā vel jautās vasaras maigums, valdīja miers, kas vien jau lava paredzēt daudz prieka īsajā braucienā pāri līcim.

Uzvilkdama Pīteram skotu tautas tērpu — viņas ģimenes vārdam par godu tas bija Mareju tērps, — viņa zēnam vēlreiz atgādināja svarīgo nepieciešamību uzvesties pieklājīgi.

— Nekad neaizmirsti teikt lūdzu un paldies! — viņa pamācīja, stingri apsiedama tam skotu somiņu. — Baidos, ka Anna tevi būs izlutinājusi. Un piesargies izteikt piezīmes, citādi būšu pavisam dusmīga!

Kādā no agrākajiem apciemojumiem pirms diviem gadiem viņš Lusijai bija padarījis lielu kaunu, naivi izru-  nādamies par Orīgena jaunkundzes deguna krāsu.

Pīters apsolījās būt rātns, censties sevišķi pieklājīgi un smalki uzvesties un, priecīgi satraukts par gaidāmo braucienu, nebeidza lēkāt, tā ka viņai bija grūti aizpogāt zēna tumši zilās jakas četrstūrainās metāla pogas.

— Diezin vai Eilīnai vēl ir dzeltenais kaķis? Un kas mūs pārcels, Deiviss vai Angess? — viņš lāgiem iesaucās,  mīņādamies no vienas kājeles uz otru. — Varbūt uznāks negaiss. Man patīk, ka viļņi šūpo laivu.

— Ko tu saki! — Lusija atsaucās, nogrozīdama galvu, — viņai tikai vajadzēja paskatīties uz vētrainu jūru, lai tūliņ paliktu nelabi. — Un kas tad notiks ar tavu nabaga  māmiņu? Vai tu beidzot stāvēsi mierīgi!

— Paņem līdzi citronu, ko uzkost, — viņš gluži nevai-nīgi ieteica.

Viņa iesānis paskatījās zēnā un nodomāja, ka tas ir īsts sava tēva dēls. Pēdējā jūras braucienā viņu bija pierunājuši lietot šo aizsardzības līdzekli, un Frenks vēl daudzas nedēļas pēc tam viņai atgādināja tā katastrofālās  sekas.

— Tā! — viņa beidzot apmierināta noteica un atbīdīja zēnu izstieptu roku atstatumā no sevis; tad, pēdējo  reizi pārlūkojusi dēla nagus un ausis, ķērās pati pie savas  tualetes. Protams, viņa vilka labāko — šoreiz jau viņa  negāja nabagiem ziedojumus vākt — tumši sarkano vilnas kostīmu ar baltajiem lāsumiņiem, kas atgādināja sniega pārslas. «Zibelīns» kāds šai drānai bija grezni ; skanīgs nosaukums Un tā tiešām bija bagātīgi piegriezta:  kupli svārki, īsa jaka sarkanām samta apmalēm. Mazā, melnā cepurīte koķeti lepojās ar melnu gaiļa spalvu. Melnie glazē cimdi bija izrotāti baltiem izšuvumiem. Visjaunākā parauga ādas somiņa eleganti šūpojās metāla važiņā.

Kā pēdējo — un tas viņai likās jau gandrīz pārspīlēts smalkums — Lusija ieslaucīja kabatas lakatiņā pāris pilienu smaržu; tad nopūtās un bija gatava — eleganta, starojoša un savā pieticībā apmierināta. Viņa klusi pieklauvēja pie pretējām durvīm un iegāja Annas istabā.

— Vai drīz būsi gatava? — viņa jautāja.

— Vai zini ko, — Anna teica, uz gultas malas sēdēdama. — Man nemaz negribas iet. Edvards man diezin kā nepatīk — tāds liekulis. Ej tu viena ar Pīteru. Palikšu mājās un parūpēšos, lai Frenks dabū tēju.

Lusija pati to nejuta, bet viņas skatiens vienā mirklī zaudēja mirdzumu.

— Neta taču gluži labi var Frenkam padot tēju, — viņa atbildēja un tad brīdi klusēja. — Un tu taču esi sevišķi ielūgta!

— Par to man maza bēda, — Anna atkal noteica.

— Bet kādēļ neiet? Laiks taču tik jauks, — Lusija neatlaidās. Viņa nemaz nespēja saprast Annas nostāju. — Brauciens būs lielisks.

— Tev gan ļoti patīk, ka visi tev klausa, vai ne, Lu-sij? — Anna jautāja ar ļoti laipnu smaidu.

— Nu ... — Lusija nosarka. — Protams . . .

— Nu labi, — Anna pēkšņi teica. — Es iešu.

Mirkli abas klusēja, tad Lusija pagriezās un domīgi kāpa lejā.

— Vai es izskatos labi, Neta? — viņa izklaidīgi jautāja, virtuves vidū lēni grozīdamās. Viņas tā reizēm mēdza aprunāties — Lusija ar savu kalponi.

— Ja jūs neizskatīsieties, tad es nezinu, kas izskatīsies, — Neta atbildēja, roku atzinīgi sānos iespiedusi. Glaims bija diezgan neveikls, taču no Netas mutes tā bija liela atzinība.

— Tu izskaties brīnišķīgi, māmiņ, — Pīters neaicināts apliecināja.

Iestājās klusums. Viņi gaidīja Annu.

— Vai jums klājās labi, kamēr nebiju mājā? — Lusija jautāja, nevērīgi iebāzdama pulksteni jakas kabatā. Viņa pati lāgā nezināja, kādēļ tā jautāja — turklāt vēl

Netai, tik uzticamajai Netai, šai «pērlei» starp kalponēm, — bet šie vārdi viņai paspruka gluži neviļus.

— Labi, ļoti labi, — Neta noteikti atbildēja.

Tad atvērās durvis, un ienāca Anna — lēni, nesteigdamās, neatvainodamās par aizkavēšanos, tik nolaidīgi ģērbusies savās tumšajās drānās, ka Lusijai, kas ātri reaģēja uz visiem iespaidiem, viņas zibelīns likās gandrīz vai žilbinošs.

— Cik žēl, ka Frenks nav mājā! — Anna teica. — Tad mēs varētu braukt visi reizē.

— Viņš taču darbā, — Lusija diezgan dzedri atbildēja, iziedama priekšnamā.

īstenībā Frenks bija Edvardam sūtījis zobgalīgu sveicienu, ko Lusija nebija uzņēmusies tam nodot tādiem pašiem vārdiem.

Viņas izgāja ārā un pāri ielai devās uz Bovija laivu piestātni. Abas sievietes soļoja blakus, un Pīters, mātei pie rokas pieķēries, rikšoja līdzi.

— Tā būs ātrāk un jaukāk, — Lusija iesaucās ar gida atbildīgo seju, kamēr viņas pāri tīrajām priedes zāģu skaidām tuvojās slīpajai piekrastei.

Mūriem tiešām bija daudz vienkāršāk izlietot brāļu Boviju mazo tvaika laivu nekā iet veselu jūdzi līdz piestātnei un tad braukt ar kuģi, kas atgāja diezgan reti. Turklāt Boviji bija tik laipni un izpalīdzīgi: tie bija jauki puiši, dvīņu brāļi Deiviss un Angess, kuri turpināja tēva arodu, būvēja buru laivas, izīrēja airu laivas, vadīja «Ērgli», kas bija pa daļai pārceltuves, pa daļai izpriecu laiva, un visu padarīja omulīgā, tīkamā laipnībā.

Jā, vai nu Deiviss vai Angess — un viņi bija tik līdzīgi, ka īstenībā tas bija gluži vienalga, — viņi pārcēla pasažieri, aitu vai kartupeļu maisu pāri līcim ātri un vienkārši, bez uniformām un formalitātēm.

Šodien Deiviss smaidošu seju zem smailās cepures vadīja lepno kuģi «Ērglis», tvaika laivu, ko īstenībā vadīja viens vīrs. Deiviss bija brašs puisis un ar nevērīgu ele ganei valkāja savu labāko jūrnieka eļļjaku. Kad smaids nozuda, viņš aiz kāda noslēpumaina iemesla nosarka: tann bija sakars ar Mūra saimniecību.

— Kā tēvam klājas, Deivis? — Lusija sparīgi vaicāja

— Lieliski, lieliski, — DAviss atbildēja, un viņa sejl atkal parādījās smaids. — Viņš saka, ka justos vēl labāk

ja viņam būtu kājas. — Tas bija īpatnējs izteiciens, ar ko vecais jūrnieks apzīmēja savu kaiti.

Deiviss brīdi klusēja. — Nu, ja esat gatavas... — Viņš dāmām galanti palīdzēja tikt pāri zemajam dzelzs reli-ņam laivas pakaļgalā, kur viņām par godu bija nolikts prāvs plīša spilvens. Mirkli vēlāk skrūve jau sāka kult ūdeni, viņi slaidā līkumā attālinājās no krasta, atstādami aiz muguras putu grīstes, kas mirkļiem uzšļācās līdz kaijām, kas lidoja laivai nopakaļ, un tad lēnos viļņos aizvēlās uz krastu.

Jūra bija mierīga un nekustīga, to klāja caurspīdīga dūmaka, kurai cauri spiedās izkliedēta, bet spoža saules gaisma. Gaiss strāvoja pār laivas smailo priekšgalu, dzidrais ūdens laistījās. Apkārtnes klusums Lusiju bija nomierinājis, un aizbrauciens šai pērļaini vizošā gaismā viņai likās burvīgi skaists; krasts lēnām kāpās atpakaļ, līcis izpletās arvien platāks, skatienu saistīja zilie kalni, kas pamazām pacēlās apvāršņa malā; nezin kādēļ viss likās tik noslēpumains un brīnišķīgs — koki un mājas kļuva arvien mazākas, siena šķūnis sarāvās par dzeltenu punktu, ejošs vilciens pārvērtās sīkā pavedienā, kas aizlocījās zem baltu dūmu mākonīša.

— Cik skaisti! — viņa gausi teica un mīļi uzsmaidīja Annai. Anna, kā parasti rokas klēpī salikusi, skatījās tālumā un sēdēja kā sastingusi; Lusijas vārdus dzirdot, viņa tikai piekrizdama pamāja ar galvu. Jūsmīgais izsauciens palika bez atbildes, tāpēc izklausījās muļķīgs; un Lusija nezin kādēļ nosarka, it kā piedāvātā sirsnīgā draudzība būtu atraidīta. Viegli savilkusi pieri — viņa nebija radusi, ka viņas vārdus laiž gar ausīm, — viņa vērās Annas profilā, un šī acīm redzamā vienaldzība viņu drusku kaitināja; tad viņa strauji pagrieza galvu un sāka runāt ar Pīteru.

Kad laiva tuvojās Portdornai, zēns pēkšņi piecēlās un satraukts rādīja uz krastu.

— Redziet! — viņš sauca. — Tas ir «Ratlins»!

— Pareizi, Pīter, — Anna negaidot ierunājās. — Es ar lo atbraucu.

— Tas šļūc gluži labi, — Deiviss smīnēdams noteica. — Vecā muca.

Viņi noskatījās, kā īru pasta satiksmes kuģis iznāca no ostas un nogriezās lejup pa kanālu, vilkdams līdzi tumši

brūnu dūmu karogu. Tad viņi paši piestāja krastā un izkāpa malā.

Portdorna bija trokšņaina pilsēta, kas dzīvoja no salduma un cietes — tur bija destilācijas iestāde un niedru cukura tīrītavas, — tā pieslējās kalnam, kas pamazām pacēlās augšup no piekrastes.

Šīs nogāzes pusceļā atradās svētā Jāzepa draudzes mācītājā nams — pelēka māja ar dubultu zelmeni tai pašā zemes gabalā, kas ietvēra arī skolu un baznīcu; visu kopā kārtīgi un glīti ietvēra dzelzs sēta ar baznīcas ornamentiem.

Trīs nācēji iegāja iežogojumā, uzkāpa pa mājas akmens kāpnēm un gaidīja, kad tos ielaidīs, — Lūsi ja bija piezvanījusi. Viņi stāvēja labu brīdi, tad kalpone garām tumšām skropstām un lejup vērstu līksmu skatienu atvēra durvis un ieveda viesus mazā, kailā blakus telpā ar galdu, diviem krēsliem, pāvesta Leona XIII ģīmetni pie sienas un nodilušas vaska drānas strēmeli uz grīdas.

— Kāpēc Eilīna ar mani nerunāja? — Pīters čukstēja un iesānis paskatījās Annā, kas neizdibināmu, ciešu skatienu vēroja tronī sēdošā Leona XIII tēlu.

— Cst! — Lusija apsauca. Viņa sēdēja taisni un izskatījās tāda, kāda vienmēr bija sabiedrībā. — Eilīna zina savu vietu. Gan jau vēlāk parunāsies.

Tikko viņa to bija izteikusi, kāda vecāka sieviete atvēra durvis un priecīgā izskatā panācās uz priekšu. Tā bija saimniecības vadītāja Orīgena jaunkundze, liela auguma, kalsena, bāla sieviete piņņainu seju un iesarkaniem matiem, ūdeņaini zilām acīm un dziļi iekritušām krūtīm. Viņa vienmēr ģērbās melnās drēbēs, līdz zodam bija tik pamatīgi ietinusi savu izdilušo stāvu apģērba gabalos, ka pat kurpes nebija redzamas; rokas turēja saliktas, runāja tikai čukstus, acis pacēla vienīgi tad, kad svēti skatījās debesīs. Pie jostas viņai karājās rožukronis un atslēgu saišķis — dievbijības un aroda simboli. No ārienes viņa bija pedantiski kārtīga, bet, tā kā tiklība viņai liedza mazgāt visas ķermeņa daļas, ap viņu dvakoja ieskāba smaka, kas varbūt gan bija svēta, taču vienkāršiem mirstīgajiem stipri atgādināja sviedru smaku. Viņas vecums bija palicis uz vietas ap četrdesmit gadiem, miesa pakļauta dažādām kaitēm un ciešanā!#, un, kad Orīgena jaunkundze runāja par savu slikto veselības stāvokli, tad nebija grūti noprast, ka viņa jau kopš ilga laika un bez izredzēm uz atpestīšanu kā svēta mocekle cieta jaunavīga klimaktērija grūtumus.

Lai gan visiem šķita, ka Orīgena jaunkundze mirst lēnā nāvē, viņa tomēr arvien vēl dzīvoja. Taču dzīvoja tikai tādēļ, lai kalpotu dievam un reverandam Edvardam Mūra kungam. Ja dievs viņai tiktu atņemts, viņa vēl vilktu dzīvību. Bet Edvards — ak, bez Edvarda viņa noteikti aizietu bojā.

— Jūs pati.... Piters arī — nu, vai nav īsts Mūra dēls! — viņa nomurmināja, un izrunā vēl arvien bija manāms Korkas akcents. — Taisni tāda pati mute kā tēvam!

Tad viņa pievērsās Annai, un viņas izturēšanās tūliņ pārvērtās, pauda tikko manāmu nosodījumu — vismaz Lūsijai tā likās.

— Ak jūs atkal esat šeit, Annas jaunkundz? Esat kļuvusi tāda kā pilnīgāka — jā, tā ir.

— Par jums gan to nevar teikt, — Anna maigi atbildēja.

Orīgena jaunkundzes kalsnējam stāvam pārskrēja trīsas, kuras varēja izskaidrot ar dusmām, taču viņa saknieba lūpas un atkal griezās pie Lusijas.

— Jā, mācītāja kungs jūs jau gaida. Es jūs vedīšu

augšā.

Viņi sekoja Orīgena jaunkundzei pa gaiteni un augšā pa kāpnēm līdz kādām durvīm, kur tā apstājās, pielieca galvu un godbijīgi ar nagu pieklauvēja.

— Lūdzu! — atbildēja parupja balss. Orīgena jaunkundze paklausīgi ieveda viesus lielā, ērtā istabā ar sarkanām plīša mēbelēm, noslēdzamu rakstāmgaldu un vēl otru četrstūrainu galdu; tā bija patīkama telpa ar platu, velvētu logu, kas atklāja gaišu un plašu skatu uz jūras līci.

Orīgena jaunkundze padevīgi paklanījās, pa daļai kniksēdama kā galma dāma, pa daļai ceļus locīdama, un tad dedzīgā pazemībā teica:

— Ja mācītāja kungam labpatīk!

Pāters Mūrs, kas bija atlaidies atzveltnes krēslā pie vaļēja loga, paskatījās un tūliņ piecēlās. Viņš bija liela auguma vīrs apaļiem pleciem, pāri trīsdesmit gadiem; viņa mati bija tikpat melni kā priestera sutana, ko viņš valkāja. Galva ieapaļa kā ola, seja iedzeltena, liels, taisns deguns, gara kustīga augšlūpa un uzkrītoši gaiši zilas acis, kuru baltumos manāmi viegli okera krāsas plankumi. | Neds Mūrs, robustais neievērojamu vecāku dēls, kas, būdams vēl neveikls un bikls zēns, bija iestājies Stērsas seminārā, nu jau pilnīgi bija pārvērties par pašapzinīgu garīdznieku, turpinājis studijas Valjabolidā un apmeklējis  pat Romu — šķiet, baznīca, atalgodama viņa pieaugošo  tikumību, apbalvojusi viņu ar šo patiesi cienīgo izskatu,

Viņš pacēla lielo, balto roku.

— A, Anna! — viņš iesaucās. — Ļoti priecājos, tevi  atkal redzot! Pēc ilgajiem gadiem tā ir priecīga satikšanās. Bieži esmu par tevi domājis un jautājis, kā gan tev klājas.

— Tu esi ļoti laipns, Edvard, — Anna atbildēja un saņēma viņa roku.

Viņš turpināja: — Mēs bijām ļoti apbēdināti, kad dzirdējām par tava nabaga tēva nāvi. Ceru, ka nu jau tu būsi pa daļai atspirgusi no smagā sitiena. — Tad viņš pagriezās pret otru sievieti. — Un Lusija! Cik tu labi izskaties!

Un Pīters atkal pastiepies garāks — nu jā, protams! Paskatīsimies, paskatīsimies — jā, vismaz par divām collām.

Viņš maigi paglaudīja zēna galvu un, visiem uzsmaididams, ar prelāta laipnību savilka lūpas, kamēr Orīgena jaunkundze, nomaļus stāvēdama, bija svēti salikusi rokas  un it kā apzīmogoja šo ceremoniju ar savu kvēlošo skatienu.

Kad apsveicināšanās bija galā, pāters Mūrs pagriezās pret saimniecības vadītāju un iesaistīja to sarunā, apjautādamies, vai pusdienas gatavas.

— Jā, mācītāja kungs, — Orīgena jaunkundze atbildēja. — Šodien būs ļoti labas pusdienas. Skaista sola, gaļa riekstu saldumā. Divi putniņi, sula un sēnes. Un uzpūtenis, kas garšoja pat bīskapam.

Viņš uzmanīgi klausījās, pievēris acis. Tad atzinīgi nošmaukstināja lūpas.

— A! — viņš iesaucās. — Nu labi, ja pusdienas gatavas, tad mēs arī esam gatavi.

— Jā, mācītāja kungs, — izdvesa Orīgena jaunkundze bezgalīgā sajūsmā par šo atjautību. — Tūliņ teikšu, lai liek galdā.

Viņa pazemīgi pasmaidīja un kā dievbijīga ēna izslīdēja no istabas. *

— Brīnišķīga sieviete! — Edvards it kā paskaidrodams

nomurmināja, kad Orīgena jaunkundze bija izgājusi. — īsta svētā, bez pārspīlējuma, tikai diemžēl viņai vāja veselība.

— Izskatās tāda trausla, — Lusija piekrita. — Tomēr apbrīnojami gatavo ēdienus.

Orīgena jaunkundzes pārlieku smalkā ēdienu karte viņai bija iedvesusi bijīgu cienību. Edvards pamāja ar galvu, tad pēc mirkļa domīgi piebilda:

— Viņai nav vesels mugurkauls. Jau divas reizes viņa bija Lurdā. — Brīdi viņš svinīgi klusēja. — Brīnums gan nav noticis, bet man liekas, drusku tas tomēr ir līdzējis.

— Sūti viņu vēlreiz turp, Edvard! — Anna teica, skatīdamās ārā pa logu. — Trešoreiz varbūt laimēsies.

— Pēc manām domām, tas nav atkarīgs no laimes, — Edvards atbildēja. — Ja viņa būtu izveseļojusies, tas būtu bijis brīnums.

— Tā jau es arī domāju, — Anna ļoti mierīgi paskaidroja.

Edvards sarauca uzacis, taču tieši tai mirklī atskanēja gongs; bez šaubām, to sita Eillna, jo sitiens bija tik dimdoši skaļš, kādu no Orīgena jaunkundzes vājajiem spēkiem nevarēja sagaidīt.

— Nu labi, — viņš tūliņ teica, pagaidām atlikdams atbildi. — Iesim lejā!

Viņš graciozi paņēma Lusiju zem rokas un noveda ēdamistabā, kur ar nevainojamu damastu bija klāts galds četrām personām. Viņš noskaitīja galda lūgšanu. Tad visi apsēdās, un tūliņ pēc tam Orīgena jaunkundze pasniedza ēdienu.

— Vai nevēlaties glāzīti šerija? — Edvards jautāja, izvilkdams pudelei aizbāzni.

Anna nevērīgi stiepa glāzi un gaidīja, kamēr tā bija pielieta līdz malām.

— Tikai pusi, Edvard! — Lusija brīdināja. Edvarda klātbūtnē viņa vienmēr jutās ļoti jauna un bikla, bez tam viņai bija tāda sajūta, ka Orīgena jaunkundze zaudētu pret viņu cienību, ja viņa dzertu vairāk. Bet viņš palika augstsirdīgs.

Tumšas ambras krāsas šerijs kvēloja viņai mutē, kad viņa bija ieņēmusi mazu malku no glāzes. Arī sola bija «burvīga» — tas bija Edvarda vārds un tik mīlīgi atskanēja no viņa lūpām. Zivi pasniedza ar pikantu mērci.

— Sardella, — viņš pilnu muti paskaidroja. — Un ne jau no pudeles.

— Garšo lieliski, — Lūsi ja teica.

Kā viņa ar gandarījumu vēroja, Piters uzvedās ļoti smalki. Viņš bija dabūjis dzeltenu limonādi, kas pat drusku dzirkstīja, un ap kaklu viņam bija stīva servjete kā baznīcas kora krekls.

«Nē, tiešām,» viņa nodomāja, «Edvards ir pati laipnība.»

Viņš patiesi bija ideāls namatēvs: laipns, neskopojās ar paskaidrojumiem, epikūriskā labpatikā veikli rīkojās ar galda piederumiem, ar priesteriskiem žestiem apkalpoja dāmas un, protams, arī pats sevi, ar baudu malkoja vīnu, izsmalcināti iebaudīja ēdienus, kritizēja tos atklāti, bet arī pieklājīgi, ļoti izteiksmīgi izlietodams savu lielo acu smagos plakstus.

Un tomēr cauri tam visam Lusija redzēja, ka viņa skatiens reižu reizēm savādā nedrošībā kavējās pie Annas. ,

visi jaunība varbūt esam bijuši drusku pašgudri. Bet tu taču ar to droši vien negribēji teikt nekā nepiedienīgai

— Es domāju, — viņš beidzot ar smalku, tomēr asu • norādījumu iesāka, — par to mazo piezīmi, ko tu, Anna, pirmīt izteici. Ceru, ka tā nebija skeptiski domāta. Mēs

Viņa sejā bija vēlīga, maigi pārmetoša izteiksme.

— Tu domā par Orīgena jaunkundzes mugurkaulu, Edvard? — Anna gandrīz maigi jautāja.

— Nē, Anna. Runāju vispār par brīnumiem. Es gan zinu, ka šais laikos, kad mēģina pasaules visumu izskaidrot ar zinātniskiem jēdzieniem, reizēm var likties grūti I ticēt mūsu reliģijas būtiskajiem pamatiem. Nu labi, mums : ir Lurdas piemērs. Šie svētie ūdeņi, — viņš pacēla roku,

— ir šķīsti un spēj dziedināt.

— Zinu jau, zinu, Pollija reiz brauca turp ārstēt uzpūstu vēderu, — Anna laipni teica. — Bet neizārstējās. Viņa teica, ka ūdens esot briesmīgi auksts un netīrs. Un nav jau arī ko brīnīties, ja tur bradā visi šie ārzemnieki.

— Brīnums, Anna, — Edvards diezgan dzedri sacīja,

— ir kaut kas vairāk nekā uzpūsta vēdera ārstēšana.

— Bet, ja Pollija būtu izārstējusies, Edvard, tas taču būtu bijis brīnums. Ar to es gribu teikt, ka lielus brīnumus jau par šo vietu nedzird^tāstām. Ja kādam cilvēkam j nebūtu vienas kājas un viņš ieietu alā un pēkšņi no tās

Iznāktu ar jaunu kāju, tad es gan teiktu, ka noticis brīnums.

Protams, tonim, kādā Anna runāja — drusku tā kā vainas apziņā, — nevarēja būt nekā kopēja ar zobgalību, lāču viņš nosarka un tūliņ kļuva atturīgs. Bet sarunā iestājās vēlams pārtraukums, jo tai brīdī pasniedza abus «putniņus», kas, izrādījās, bija divi brūni uz ceptas maizes šķēles guļoši rubeņi.

— Vislabāk tos galdā likt septembra sākumā, — Ed-, vārds teica, ar labpatiku mainīdams sarunas tematu. Pie šā ēdiena viņi dzēra pomāru, kas lēnām bija sasildīts līdz istabas temperatūrai. Lusija palika nelokāma — viņa juta, kā dega vaigi, — un neļāva sev liet vairāk nekā pusglāzi, bet Anna neizrādīja pretestību. Kamēr Lusija rātni malkoja vīnu, Edvards atmeta teoloģiju un sāka skaidrot patieso vīna pasniegšanas mākslu un cik nožēlojami nepareizi esot, ja vīnus pakļaujot pēkšņai temperatūras maiņai. Valjabolidā — viņam patika pieminēt Spānijā pavadīto laiku — viņš esot šo to mācījies par vīnu dabu un kā ar tiem jāapejoties; viņš runāja par vīnogām, pastāstīja, kā klostera vīnakalnā esot atpūties zem kāda vīna koka, kur visapkārt karājušies saldie vīnogu ķekari, ka viņam vajadzējis tikai pastiept roku, lai tās noplūktu un baudītu silto sulu. Saldas, mazas vīnogas, līdzīgas baltu korinšu ķekariem. Burvī-gi!

Lusija uzmanīgi klausījās, taču klusībā nevarēja vien nobrīnīties: cik savādi, Edvards izturas pret māsīcu tik atturīgi! Kas tur slēpās? Nezin kādēļ šis vērojums modināja nemieru un bojāja šīs dienas prieku.

Kad viņi bija tikuši galā ar uzpūteni — lieliem sulīgiem ķiršiem treknās krējuma putās, — pati Orīgena jaunkundze ienāca istabā noklausīties atzinību par saviem sasniegumiem. Kamēr viņa parastajā pazemībā palika stāvam pie durvīm, Edvards, sēdeklī atzvēlies, atkal bija atguvis savu parasto namatēva vēlību. Viņš grozīja pirkstos vīna glāzi, viegls smaids omulīgi rotājās ap viņa garo augš-lūpu. Gaisma no loga maigi krita uz izvelbtās pieres.

— Lieliski! — viņš teica. — Tiešām lieliski!

Saimniecības vadītājas sejai pārslīdēja ūdeņains smaids,

bet tūliņ nozuda, kad viņš piebilda:

— Vienīgā kļūme bija ar rubeņiem. Manuprāt, tie būtu varējuši vēl pagaidīt. Man rubeņi garšo labi trekni.

Viņa viegli nosarka un nodūra acis.

— Jā, mācītāja kungs, — viņa izdvesa. — Man atkal būs jārunā ar putnu tirgoni.

Balsī nejautās bailes, tikai dziļas skumjas, it kā viņa nožēlotu svešu, no viņas neatkarīgu cilvēku nevarību un sirds dziļumos vēlētos pati doties purvā un nošaut pāri tieši tādu rubeņu, kādi patika viņam. «Visu Edvardam» — tas bija viņas dzīves vadmotīvs, jo viņa mīlēja Edvardu — miesīga mīlestība tā nedrīkstēja būt, taču garīgi, jā, garīgi viņa bija Edvarda mīļākā.

— Bet citādi viss bija lieliski, — Edvards maigā pie-laidībā noteica.

— Jā, tiešām, — Lusija silti piebilda.

— Burvīgi, — Anna laipni piebalsoja, kamēr Edvards ar galvas mājienu atlaida saimniecības vadītāju.

Kad Orīgena jaunkundze bija dzirdējusi pienācīgu atzinību, Edvards pateicās dievam par lielisko maltīti, un pēc tam viņi devās augšā dzīvojamā istabā dzert kafiju. Piters nenāca līdzi, bet izgāja ārā apvaicāties par dzelteno kaķi. Viņi ērti apsēdušies, varētu justies omulīgi, bet sarunas lāgā nevedās.

— Un Frenks? — Edvards beidzot iesāka. — Kā tad lāga zēnam klājas? Vai viņš... vai viņš kārtīgi pilda savus reliģiskos pienākumus? — Viņš nozīmīgi apklusa, uzlūkoja Lusiju un tad deva padomu: — Mīļā, tev gan vajadzētu viņu ietekmēt.

— Frenks... nav sevišķi dievbijīgs, — Lusija gausi atbildēja un nenovērsdamās skatījās uz vienu viņa sutanas pogu, kas bija apbirusi ar pelniem. Labi apzinādamās pati savas kļūdas — Lusija gan sirds dziļumos bija pieķērusies reliģijai, taču skaidri sajuta, ka ar ticību vien nepietiek, lai deldētu savas daudzās kļūdas, — viņa piebilda: — Bet es zinu, ka sirds dziļumos viņš ir uz pareizā ceļa!

— Protams, protams, — Edvards piebilda, un viņa skatiens īsu brīdi zīmīgi kavējās pie Annas. — Viņš gan izliekas tāds pats zobgalis kā citi, bet sirdī glabā ticību. Varbūt viņam ir sava tiesa vienaldzības, drusku nevērības, mazliet vēsuma, bet sirds dziļumā viņš ir ticīgs. Un tu, Lusij, — viņš maigi turpināja un, tuvodamies mērķim, saspieda kopā pērļaini mirdzošos pirkstu galus, — tu Frenku pārāk mīli, lai pacienu šādu nolaidību tik svarīgā lietā.

Viņa pasmaidīja par Edvarda gudrību. Lieliskās pusdienas, šerijs un burgundietis, kas tik jauki saderēja kopā, mudināja uz sentimentalitāti.

— Mēs ar Frenku ļoti labi satiekam, — viņa teica, joprojām viegli smaidīdama.

— Tu jau ari proti ar viņu pareizi apieties, — Anna laipni sacīja. — Par to nav ne mazāko šaubu.

— Es domāju, ka Frenkam nekait, ja to drusku vada, — Edvards aši iestarpināja.

Tagad viņa sirdsapziņa bija apmierināta, un viņš piegriezās pasaulīgām lietām.

— Vai Frenkam darījumi veicas labi? — viņš jautāja.

— Spīdoši, — Lusija atbildēja. — Un mums ir labas izredzes — nu, pagaidām vairāk nekā neteikšu, bet domāju, ka Frenka nākotne rādās gaiša.

Edvards pamāja ar galvu, priecādamies par brāļa izredzēm.

— Vai zini, — viņa turpināja, tīksminādamās ap savām dedzīgajām nākotnes cerībām, un, Edvarda intereses ierosināta, izmantoja izdevību, — mēs gribam tikt uz priekšu, uz augšu. Mums taču jādomā par nākotni. Un ari par Pī-tera audzināšanu. Viņš jau ir liels zēns, un es neesmu īsti apmierināta ar to mazo skolu, kurā viņš tagad mācās. — Lūsijas dedzība un enerģija, kas atspoguļojās viņas sejā, skaidri liecināja, ka viņa cerēja un bija cieši apņēmusies dzīvē gūt panākumus. Tas bija skaidrs. Viņa katrā ziņā mēģinās panākt, lai viņi tiktu uz priekšu, lai Pīters kaut ko sasniegtu.

Viņa atzinās Edvardam, kas apvaicājās par Pītera nākotni, ka neesot Pīterā ievērojusi nekādas pazīmes, kas liecinātu par iekšēju aicinājumu stāties priesteru kārtā, atzinās, ka pati labprāt vēlētos, lai dēls studētu par ārstu.

— Arī tie dara labu, — Edvards piekrītoši atbildēja. — Viņi dziedē miesu, bet mēs dziedējam dvēseli.

Šai brīdī Anna, kas līdz šim klusēdama bija klausījusies sarunā, sarosījās. Bet, kad Edvards jautājoši paskatījās, viņa pasmaidīja.

— Man drusku nāk miegs, — Anna sacīja.

Viņš vēl ievilka pēdējo dūmu no turku cigaretes, ar baudu ieplezdams nāsis, un tad teica:

— Vai neiesim dārzā pastaigāties? Tas tevi atspirdzinās.

— Ejiet vien jūs abi, — Anna atbildēja, atlaidās krēslā un aizvēra acis. — Es tiešām esmu miegaina. Palikšu tepat un drusku nosnaudīšos.

— Nu labi! — Edvards iesaucās un atkal savilka pieri. Viņš cēli piecēlās, palīdzēja Lusijai piecelties, tad paņēma no kamīna cepuri un no vadža aizdurvē īsu plānas, tumšas drēbes mēteli. Tas bija vecs mētelis, ko viņš bija pārvedis no Spānijas, bet, kad viņš to ar lielisku kardināla žestu apmeta ap pleciem, tad izskatījās, ka vēl neviens apģērba gabals savam valkātājam nav tik romantiski piestāvējis. Šai brīdī Lusija sāka neskaidri nojaust Orīgena jaunkundzes godbijības patiesos pamatus.

Lejā viņi izgāja pa ēdamistabas stikla durvīm un saka lēni staigāt pa lokveidīgo dārza celiņu.

Vēl arvien sapīcis — Edvards brīdi klusēja, tad pēkšņi iesaucās:

— Ko tu domā par viņu ... par Annu?

— Lāgā nezinu, — Lusija smaidīdama atbildēja. — Man viņa gluži labi patīk, bet ir diezgan ... diezgan noslēpumaina, vai ne?

— Noslēpumaina! — viņš iesaucās. Viņš pavēra muti, it kā gribēdams runāt, tad pēkšņi atkal aizvēra; lai gan Lusija gaidīja kādu piezīmi, tā nesekoja.

Iestājās klusums, kamēr Edvards atguva agrāko stāju un apvaldu; pēc tam kad viņi tieši divdesmit reizes bija pagājuši garām mazas krāsainas statujas izstieptām rokām, viņš apstājās.

— Tā es vienmēr mēdzu pēc ēšanas pastaigāties, —• viņš teica. — Divdesmit reizes ap laukumu, lai ierosinātu aknu darbību. — Un tad viņš kā vienmēr piedāvājās Lusijai parādīt baznīcu. Viņš lepojās ar savu baznīcu, ko cēlis Pugins, un, kad viņi bija tajā iegājuši, viņš klusā balsī pievērsa Lusijas uzmanību gotisko spraišļu līnijām,

^ altāra virsdaļas skaistumam un kanceles koka eņģeļu mākslinieciskajam izstrādājumam. Pugins bija šo baznīcu radījis jau tad, kad dievs vēl nebija radījis Edvardu, bet, vērojot Edvardu, nemaz nevarēja iedomāties, ka viņš pats nebūtu zīmējis šīs baznīcas plānu, nebūtu pats savām rokām to cēlis un ka tā nebūtu viņa pilnīgs īpašums.

— Jā, apbrīnojami skaista! — viņš beidzot, lupas pastiepis, izteica, kamēr viņa#skatiens kavējās pie Lusijas nopietnās sejas. Viņš uzskatīja Lusiju par vienkāršu un

vaļsirdīgu būtni, varbūt viņa nebija sevišķi inteliģenta, toties godīga, prata cienīt garīdznieku kārtu un turklāt vēl bija glīti ģērbusies — viņam patika labi ģērbušās elegantas sievietes.

Viņi nometās ceļos un noskaitīja klusu lūgšanu. Drusku samulsusi garīdznieka klātbūtnē, Lusija nevarēja īsti sakarīgi izteikties, bet tikai ar savu dievbijību šā noslēpumainā altāra priekšā apliecināja sirsnīgu pateicību par laimīgo likteni. Tad viņi piecēlās, iznāca no baznīcas un pēc pieņemtā rituāla devās uz skolu, iepriekš pasaukuši Pīteru no pieliekamā kambara, kur tas bija kavējies divatā ar Eilīnu. Edvards lepojās arī ar savu skolu. Katrā klasē, viņiem ienākot, bērni tūliņ piecēlās un labi ievingrinātā, daiļskanīgā korī sauca: «Lab-vakar, mācītāja kungs!» Ejot cauri klasēm, Edvards stādīja priekšā savu brāļadēlu.

— Brašs puisis, — viņš teica, lepni glaudīdams Pītera zēnisko galvu. Blakus noplīsušajiem bērnu priekšautiem un caurajām kurpēm Pītera tautiskais tērps izskatījās vēl glītāks; arī skolotāji neskopodamies uzslavēja «mācītāja kunga brāļadēlu».

No skolas aizejot, Lusija noslēpa aplaimotību zem vienaldzības maskas. Šis viegli noprotamais norādījums par viņas dēla pārākumu bija gandarījis apciemojumu. Un tomēr, atstājusi zēnu pie Edvarda un, paradumam sekojot, viena pati iegājusi saimniecības vadītājas istabā pieklājības dēļ to apraudzīt, viņa, par spīti šim gandarījumam, juta dīvainu apjukumu. Kaut kas — viņa pati lāgā nezināja, kas, — bija iezadzies viņas pieticības siltumā. Jā, Anna viņu nenoliedzami mulsināja, un šī mulsa bija viņas atklātajam raksturam pilnīgi sveša sajūta. Anna šodien bija tik rimti turējusies nomaļus, gluži neizprotamā kārtā nebija gribējusi pieskaņoties šā apciemojuma harmoniskajam akordam. Annai bija nauda, viņa bija glīta un neatkarīga — tas viss viņai deva tiesību izrādīt vārdos neizteiktu pašapziņu. Taču aiz tā slēpās vēl kas. Reizēm Annas nevērīgais miers līdzinājās mizai, zem kuras rūga savādas un negaidītas sulas. Un bez tam — kā izskaidrojama Edvarda neparastā atturība, ko nozīmēja dīvainais spīdums Orīgena jaunkundzes acīs? Pirmajā brīdī viņa bija gribējusi Edvardam tieši noprasīt, taču skaidri varēja redzēt, ka viņš par šo lietu nevēlējās runāt. Bet nu, kad

viņa sēdēja Orlgena jaunkundzes mazajā, smacīgajā kambarītī — savu istabu Terēza Orīgena nevēdināja, tā vedināja tikai Edvarda vilnas drēbes, — Lusija uzmeta saimniecības vadītājai domīgu skatienu.

— Mācītāja kungs man paziņoja, ka Pīters uz pāris dienām atbraukšot pie mums, kad Anna braukšot no jums projām, — Orīgena jaunkundze tai mirklī sacīja.

— Jā, — Lusija apstiprināja. Iestājās klusums, tad viņa pēkšņi gandrīz nevilšus iesaucās:

— Orīgena jaunkundze! Vai jūs man kaut ko nepaskaidrotu? Kādēļ jūs Annu neieredzat?

— Annu? — saimniecības vadītāja atkārtoja, negaidītais jautājums viņu bija ārkārtīgi samulsinājis.

— Jā! Kādēļ jūs viņu neieredzat?

Orīgena jaunkundze tumši pietvīka un saminstinājās.

— Es negribētu teikt, ka Annu neieredzu, — viņa beidzot izstomīja, — bet es ... es viņu nosodu.

— Bet kādēļ? — Lusija neatlaidās.

— Vai tad jūs nezināt? — saimniecības vadītāja murmināja. — Vai tad jūsu vīrs jums nekā nav teicis?

Lusija papurināja galvu — ziņkārīga, bet samulsusi; Orīgena jaunkundzes izturēšanās radīja neērtības sajūtu.

Orīgena jaunkundze piespieda pirkstu galus pie lūpām un, acīm redzot, svārstījās starp vēlēšanos stāstīt un bailēm izteikt par daudz.

— Man labāk nevajadzētu jums to stāstīt, — viņa drebošā balsī teica.

— Ko tad? — Lusija nepacietīgi gaidīja.

— Es tiešām nezinu ... — saimniecības vadītāja stomījās, tad saņēma kopā kārnās rokas un pēkšņi ļāva vāju vārdu straumei.

Lusiju pārņēma dziļš saviļņojums. Par spīti Orīgena jaunkundzes smieklīgajam samulsumam, tai atgadījumā, par ko tā nupat bija stāstījusi, nebija nekā smieklīga. Neizpušķotā veidā, neklausoties svētulīgos izsaucienos, tas bija satriecoši: Annai bija ārlaulības bērns!

Iztrūkusies, vēl drusku apjukusi, Lusija klusēdama lūkojās stāstītājā. To nu viņa vismazāk bija gaidījusi. Ne mūžam nebūtu jautājusi, ja kaut neskaidri nojaustu, ka dabūs zināt tik briesmīgu li^tu.

— Tas notika pirms pieciem gadiem, — Orīgena jaunkundze traucās tālāk ar smalkjūtīgām sāpēm balsī. — Un lugad tas jau miris, nabaga bērns, trīs gadu vecumā.

Lusijas skatienu apmigloja skumjas. Viņa bija nokļuvusi neērtā stāvoklī, tas bija nepatīkams,' uztraucošs un lik neticams it kā kādā sēnalu romānā. Un tomēr tā bija patiesība. Un tādēļ viņai pēkšņi izgaisa šīs pēcpusdienas siltā omulības sajūta.

— Bet kādēļ... — viņa beidzot jautāja. — Kas viņš bija?

Orīgena jaunkundzes acis iedzirkstījās un tūliņ atkal satumsa. Viņa atkal jutās tikpat apmulsusi kā sākumā, un stāvoklis bija tikpat neērts.

— Nezinu, — viņa steigšus atbildēja. — Nevienam nav zināms, kas bija bērna tēvs. To vārdu Annai nebūtu varējuši pat ar stangām izraut. Viņa tikai saknieba lūpas un nekā neteica. Mācītāja kungs bija briesmīgi uztraukts. Anna jau ir īsta savādniece.

— Tomēr... — Lusija neatlaidās, — tomēr...

Viņa nepabeidza teikumu, jo šai mirklī istabā iedrāzās Piters, kam sekoja Edvards un Anna.

— Māmiņ, mēs nokavēsim! — viņš sauca. — Tu taču Deivisam liki četros atbraukt mums pakaļ.

— Jā, — Lusija automātiski atbildēja. — Pareizi.

— Nu tad pasteidzies! Pasteidzies! Anna guļ, un tu tērzē, tā mēs vēl nokavēsim laivu.

Brīdi iestājās klusums, tad visi izgāja priekšnamā.

— Es jūs labprāt pavadītu līdz krastam, — Edvards pie durvīm teica, — bet man jāapciemo kāda laba veca draudzene — Maktāra jaunkundze.

— Apciemojumu tu mūsu dēļ gan nenokavē, — Anna smaidīdama teica. — Viņai tik skaists vārds.

Viņš ļoti sirsnīgi atvadījās un atgādināja, lai Pīters brīvlaika beigā^ katrā ziņā uz pāris dienām atbraucot pie viņiem. Ari Orīgena jaunkundze sniedza savu gļēvo un pazemīgo roku. Eilīna spieda dzeltenā kaķa purnu pie virtuves loga, un tas izskatījās tik jocīgi, ka Pīters vēl smējās, pa ceļu lejā kāpjot.

Taču Lusija nesmējās. Viņa bija apjukusi un jutās neērti, viņu bija pārņēmis neizskaidrojams nemiers, it kā saimniecības vadītājas nepatīkamā ziņa būtu devusi viņai smagu triecienu. Nevarētu sacīt, ka viņa justu sāpes vai novēlotu līdzjūtību pret Annu tās likstās — Annas dēļ nemaz nevarēja bēdāties, jo tā nepūlējās modināt līdzjūtību. Lūsi ja paskatījās uz Annu. Bet Anna, acīm redzot, kavējās pati savās domās. Un Lusijā atkal modās tas pats mokošais saīgums, ko viņa neprata izskaidrot, bet kas tomēr bija nenoliedzams, — neskaidra nojauta, kam viņa nezināja vārda un iegansta. «Kādēļ,» viņa sāpīgā mulsumā domāja, «kādēļ gan Frenks man nekā nav stāstījis par Annu?» Šī doma viņu aizskāra, nomāca un kaitina ja, un tāpēc viņa bija tik neparasti klusa. No prāta neizgāja Orīgena jaunkundzes vārdi, tie viņu dīvaini mulsināja. «Vai tad jūsu vīrs jums nekā nav teicis?» Likās, šis jautājums dega viņas dvēselē: «Kādēļ Frenks man nav par to stāstījis?»

vi

Nākamajā sestdienā bija paredzēts izbraukums, par ko Pīters bija gudrojis jau pirms Annas ierašanās un ko tagad savā zēna sajūsmā neatlaidīgi gribēja īstenot. Savādi, ka Lusijai nebija liela prieka piedalīties, kāda nezināma iemesla dēļ nemaz negribējās braukt līdzi. Taču Frenks šim nodomam pieķērās ar neparastu dedzību un pārrunāja pat vairākus ar lieliem izdevumiem saistītus projektus, sākot ar buru laivas īrēšanu braucienam pār līci un beidzot ar izbraucienu pajūgā uz Vintonas kalniem. Lūsi ja īsi atbildēja: ja jau katrā ziņā gribot kaut kur braukt, tad lai braucot airu laivā uz Ardmoras raga mežu. Tas neesot tālu, un, uz turieni braucot, ekskursijai vismaz būšot kāda praktiska nozīme, jo viņa tur varēšot salasīt avenes ievārījumam.

Dīvainā noskaņā viņa atlocītām piedurknēm virtuve gatavojās izbraukumam; muļķīgs untums, to viņa apzinājās, tiešām muļķīgs, taču nelabā oma viņu pēdējās divas dienas bija smagi nomākusi. Frenkam viņa par savu atklājumu vēl nekā nebija teikusi, bet juta, ka vīram butu bijis pienākums pašam to jau sen viņai izstāstīt. Bet kādēļ tas nebija noticis? Viņa nekā neslēpa no Frenka, pati tam pilnīgi piederēja, viņai bija tiesība prasīt, lai Frenks tapat pieder viņai. Turklāt viņa kopš brauciena uz Portdornu bija Frenkam vairākkārt sagādājusi izdevību nokavēto izlabot, iebilzdama pa kādam vārdam, ierisinādama sa-шпи tādā virzienā, lai viņam nebūtu grūti sākt par to runāt, un nepacietīgi gaidījusi noseboto vaļsirdību. Bet viņš nekā nebija teicis. Šī noklusēšana — viņa juta, ka viņš to darīja ar nolūku, — Lusiju kaitināja līdz neprātam.

Viņa nepacietīgi pacēla galvu un pameta caur virtuves logu ātru skatienu uz Annu, Frenku un Pīteru — tie, galvas kopā sabāzuši, vērīgi kaut ko apskatīja izrakņātajā zemē. Viņa dzjrdēja dēla spalgos smieklus; viņš raka tārpus zem oša. Ēdot pusdienas, viņš bija stāstījis, ka gribot piemānīt milzīgi lielo un pasakaini veco foreli, kas, kā stāstīja teika, dzīvojot Ardmoras upes augšezerā.

Viņa būtu varēju pasmaidīt par šo bērnišķīgo lielību, bet nebija pasmaidījusi. Lusija vispār pēdējā laikā bija kļuvusi nervoza un īgna, domādama par Annu, šo savādo atturīgo sievieti, ko viņa nevarēja saprast, par Annu, kuras noslēpums nu bija atklāts; un šis atklājums viņu vēl vairāk uztrauca. Ja Lusija būtu visu zinājusi, vai tad arī viņa tik ātri būtu bijusi ar mieru Annai uzticēt savu māju, Pīteru un — to iedomājoties, viņai sāpīgi sažņaudzās sirds — arī Frenku? Protams, Anna bija Frenka māsīca. Bet viņa abus bija atstājusi neslēptā vienaldzībā un pārbraucot redzējusi, kā tie bija aplaistījuši ar alu savu atjaunoto draudzību, — neticama, atbaidoša, smieklīga pārvērtība! Un tomēr tā viņai nepatika. Droši vien zem Annas rāmās savaldības slēpās ļauna un viltīga daba.

Lusija pārstāja rosīties.

«Man šai lietā reiz jādabū skaidrība,» viņa nodomāja, mulsumā un neziņā savilkdama pieri.

Spriežot pēc šī pēkšņā, negaidītā atklājuma, Anna nebija sieviete ar nevainojamu slavu. Un viņa, Lusija, nekā nejauzdama, pilnīgā uzticībā bija atstājusi šo sievieti kopā <ir savu vīru, kaut gan viņš ar vienu pašu vārdu būtu varējis visu paskaidrot. Bet viņš nebija izteicis šo vārdu. Turklāt nevarēja būt, ka viņš neko nezinātu. Edvards zināja; viņa bija pārliecināta, ka zināja arī Džo un Pollija, pat Lenokss zināja. Frenks noteikti zināja. Turklāt vēl Annai šī nelaime bija notikusi pirms pieciem gadiem, tātad ap to laiku, kad viņš ciemojās Belfastā. Viņš pats bijis šā skandāla liecinieks, un viņam viss bija skaidri zināms. Un tomēr viņš nekā nebija teicis!

Pēkšņi viņa saņēmās, noskurinājās un nodūra acis. Bija taču jābeidz sagatavošanās darbi. Par daudz jau domāts

par šo nepatīkamo pagātnes atbalsi. Viņa paņēma maizes klaipu un sagrieza to šķēlēs, kuras ātri apzieda ar sviestu. Vienai šķēlei viņa uzlika pašas gatavotu ābolu želeju, otrai — rabarberu ievārījumu, pārējās izlietoja šķiņķa maizītēm, dažas atstādama bez sinepēm Pītera maigakajai gaumei. Tad viņa tāpat sagatavoja vakar ceptās, vēl gluži mīkstās olu maizītes un rausīšus, sagrieza aukstu pudiņu treknās, biezās šķēlēs; ietina pēc izskata gardu augļu cepumu un izbēra no kārbas nedaudz drupano Abernētijas biskvītu, ko vienmēr turēja mājā. Viņas mazās, drusku mitrās delnas, kuru sārtums atdalījās no roku gludā baltuma, kustējās labas darba pratējas veiklībā. Kaut arī viņa steidzās, tomēr neaizmirsa pat iebērt mazā papīra tūtiņā sāli, ko uzkaisīt olām, — un beidzot grozs bija piekravāts un apklāts ar baltu servjeti. Tad viņa norotija piedurknes, piesteidzās pie sētas durvīm, lai gan nebija nekāda iemesla steigties, un pacilātā balsī iesaucās: — Gatavs! Gatavs!

Viņi atskatījās. Pīters pārspīlētā atzinībā pamāja ar roku un, klāt pieskrējis, nopietnā izskatā rādīja tārpus, kas locījās bundžā, gaidīdams, ka māte satrūksies un novērsīsies. Bet Lusija skatījās tikai uz vīru. Kad tas pienāca klāt, viņa aplika tam roku ap pleciem un atkārtoja:

— Viss gatavs, Frenk!

— Labi, — viņš teica, mazliet pārsteigts par šo pēkšņo maiguma apliecinājumu.

Pāris mirkļos viņa savāca kopā visu līdzņemamo; pēdējā brīdī Lusija vēl atgādināja Netai, ka māja un skaistas mēbeles nu paliek vienīgi viņas uzraudzībā.

Pīters ar makšķeri pār plecu un katliņu rokā pirmais devās uz Bovija laivu piestātni; viņam sekoja Mūrs, nesdams grozu ar uzkožamajiem. Lusija nesa mazāku tukšu groziņu; tajā viņa gribēja lasīt avenes, kuru mežā bija ļoti daudz. Abas ar Annu pa gabalu sekoja tēvam un de-lam.

Līča krastā Lusija pēkšņi apstājās.

— Paskat! — viņa iepriecināta teica. — Tā taču Ho-kinga jaunkundze!

Viņām tuvojās kāda sieviete ar suni. Suns bija trekns foksterjers, kas elsa aiz pārmēra tuklības un bija izkāris sārtu mēli; dāma — tā neapšaubāmi bija dāma — bija stalta, liela un drukna sieviete, tomēr izskatījās eleganta ar saviem apaļīgajiem, labi veidotajiem Junonas locekļiem un gludo statujas seju, kas labi piederējās viņas gadiem un klasiskajam augumam. Galva bija maza, vaibsti pareizi, deguns smalks un taisns, piere gluda kā balta lenta, jūras zilās acis, lielas un skaidras, slēpa smagie plaksti. Viņa valkāja labi pašūtu pelēkas drēbes mēteli un svārkus, kas, lai arī vienkārša piegriezuma, kairi piekļāvās auguma kuplajām līnijām. Balta smaga zīda blūze ar sīkām pērļu podziņām un augstu apkakli, eleganti zābaciņi un zilpelēki glazē cimdi, garš, satīts lietussargs ar šauru ziloņkaula rokturi kāta galā — tādas bija viņas tērpa pārējās sastāvdaļas. Jā, šī Hokinga jaunkundze bija mazliet ekscentriska dāma, un, tuvāk pienākdama, viņa ar savām lielajām gaišajām acīm uzsmaidīja Lusijai. Sejā nemanīja nevienas grumbas, tā bija gluda un vieglām pūciņām klāta, augstu sasukātie dzeltenie mati mirdzēt mirdzēja.

— Ceru, ka nelīs lietus! — Hokinga jaunkundze tūliņ iesaucās, īsi iesmiedamās. Viņai bija izsmalcināta, skolota balss, kas, par spīti skaļajiem smiekliem, skanēja diezgan dobji; tā bija tāda maniere, kas sevišķi labi piederējās viņas aristokrātiskajai ārienei. — Jūsu mīļais mazais zēns! — viņa turpināja, noskatīdamās uz Pīteru. — Bet kur tad kalnieša tērps? Mazais kalnietis. Virši un papardes tik jauki rudenī — «ar kājām es stāvu uz dzimtenes zemes, mans vārds ir Makgregors!». Kad jūs mani atkal apciemosiet? — Viņas teikumi vienmēr bija it kā iekavās ielikti mazi kvadrāti, kas iekļāvās cits citā, un pašā pēdējā no tiem varbūt bija atrodams normālā saprāta graudiņš.

— Ceru, ka drīz, — Lusija laipni atbildēja, tad pagriezās un nomurmināja dažus vārdus, iepazīstinādama Hokinga jaunkundzi ar Annu.

— Es dievinu bērnus! — Hokinga jaunkundze sacīja, vērsdamās pie Annas. — Un sevišķi zēnus! — Šķita, ka viņa noslēpumaini, it kā ķircinādamās liktu manīt sevišķu interesi par zēniem — nevis vientuļas sievietes ilgas pēc bērniem, bet pavisam citādas — intīmākas un romantiskākas jūtas.

— Mēs dodamies izbraukumā, — Lusija drusku samulsusi teica. Viņa zināja, ka Hokinga jaunkundze varēja būt ļoti prātīga, ja gribēja.

— Zīmes ir labvēlīgas, — Hokinga jaunkundze sapņainā balsi atbildēja. — Zila debess, zila jura. Vai neesat bijusi Kapri salā? Tur ir ļoti skaisti. Tur Zilajā grotā peldas zēni. Tik glītas figūras šiem kondotjēriem! — Viņa mirkli apklusa, pacēla galvu un it kā apdomajas. — Nedrīkstu jūs ilgāk aizkavēt. Ejiet! Ejiet! Priecājieties! Brīnišķīga diena šai gadalaikā. Bet nu man jāiet. Mani gaida darīšanas. Ļoti svarīga lieta.

Atmiņas par šo svarīgo lietu darīja sarunai galu, un kā cilvēks, kas pēkšņi atcerējies kādu svarīgu nenokārtotu darījumu, viņa palocījās, veltīja Lūsijai savu jauko smaidu, kas neievilka nevienas grumbas viņas gludajā, patīkamajā sejā; tad pagriezās un graciozi it kā aizpeldēja tālāk.

— Žēlīgais dievs! — Anna tūliņ teica. — Kas tā tāda?

Annas izteiksmīgo toni dzirdot, Lusija tūliņ pietvīka —

sevišķi tāpēc, ka šoreiz Annai bija zināms pamats tādā tonī runāt.

— Mana draudzene, — viņa stīvi atbildēja. — Laba draudzene. Viņa taču ir burvīga.

Šis vārds skanēja ļoti savādi viņas mutē, taču nezin kādēļ tas likās šim gadījumam piemērots.

— Izskatās diezgan jocīga, — Anna sacīja, kad viņas tuvojās laivai, ko Mūrs ar Deivisu bija izraudzījuši un sakārtojuši braucienam. — Viņas zīmes man nemaz nepatīk. Un tad tie zēni! Viņa būtu derējusi par sievu Hē-rodam.

— Hokinga jaunkundze tiešām ir jocīga, — Frenks piebilda, airu duļļus nostiprinādams, viņš bija dzirdējis šos vārdus. — Drusku ķerta. Un tas suns, šī Fērija, izskatus tāds, it kā būtu ar velosipēda sūkni uzpūsts.

— Viņa ir briesmīgi liela, — Pīters teica, arī gribēdams piedalīties apspriedē. — Liela kā ... — Viņš paskatījās apkārt, meklēdams kādu priekšmetu, ar ko varētu salīdzināt Hokinga jaunkundzi, — ... kā laiva.

Lusija saknieba lūpas un sarauca pieri. Ardfilana, kur valdīja uzpūtīgs snobisms, Lusijai bija ļoti maz draugu, tādēļ viņai patika šī Hokinga jaunkundze, ar kuru gluži neviļus bija iepazinusies. Sākumā viņas bija nejauši satikušās pastaigā, tad sākušas apmainīties paviršiem, galve-nām kārtām Pīteram veltīēem Smaidiem, vēlāk sveicieniem, dažiem vārdiem, un beidzot Hokinga jaunkundze ar lusiju jau bija sirsnīgas draudzenes. Nu viņas pazina viena otras apstākļus, un Lusija zināja, ka Hokinga jaunkundze nezin kādā sakarā bija atbraukusi no Anglijas un bija ļoti smalkā Redlandes meiteņu seminārā «pasniegusi stundas» — laikam gan mūzikas stundas. Bet tagad Hokinga jaunkundze vairs nepasniedza stundas. Priekš dažiem gadiem viņa kāda neskaidra iemesla dēļ bija pārtraukusi strādāt par skolotāju. Taču Anglijā Hokinga jaunkundze nebija atgriezusies. Viņa palika vientuļa Ard-lilanā un dzīvoja ar savu suni, savu mūziku un patīkamām ērtībām, kādas var atļauties eleganta dāma ar gaumi un materiālu neatkarību.

Un tagad Frenks ar Annu sabiedrojās pret Lusiju un viņas draudzību ar šo burvīgo, kaut ari drusku ekscentrisko dāmu. Viņa manāmi sapīka, un pēkšņi viņai aiz lielā sarūgtinājuma uzbruka viss agrākais saīgums. Nu viņi sēdēja laivā, un Lusijai savilkās uzacis, vērojot, kādā neparastā centībā viņas vīrs darbojas ar airiem. Viņš gribēja palielīties — viņa to juta, — gribēja palielīties Annas priekšā. Viņš bija neparasti rūpīgi noskuvies, uzvilcis jaunāko uzvalku. Vai to arī bija darījis Annas dēļ? Un bez tam viņu abu saruna atkal ievirzījās gultnē, kas Lusijai derdzās; pazobojušies par Hokinga jaunkundzi, viņi atkal bija sākuši pārrunāt apciemojumu Portdornā, sacenzdamies zobgalībās par Edvardu. Jā, nu viņa sāka Annas raksturu redzēt pareizā gaismā; zem ārējās vienaldzības, bez šaubām, slēpās izsmiekls.

— Sardella, — Anna atkārtoja maigu, bet ļaunu seju. — Un nevis no pudeles.

— Nedam visas domas iet caur vēderu, — Frenks daudz neatjautīgāk noteica. — Dodiet viņam labu ēdienu un pudeli vīna, tad viņš jutīsies kā zivs ūdenī.

— Orīgena jaunkundzes mugurkauls... — Anna nopūtās, iemērkdama pirkstus ūdenī. — Gandrīz brīnums .,. Bur-vī-gi!

— Gada ceturkšņa kolekte būs nākamajā svētdienā. Aploksnes dabūjamas aiz baznīcas.

— Tas tomēr ir interesants arods, Frenk, — Anna turpināja tai pašā laipnajā, neizteiksmīgajā balsī. — Mazi grēksūdzes noslēpumi... Skaista grēciniece... Un cik bieži jūs, mīļais bērns . ..

— Salda smarža tumsā... — Frenks smīnēdams piebilda.

— Pētera Mūra džokejklubs, — viņa papildināja. — Skaists vīrietis. Maigs, mīksts un mīlīgs. Maktāra jaunkundzes draugs! — Viņa aizvēra acis, atlaidās sēdeklī un sāka dungot: — Taras zālē reiz skanēja arfas...

Frenks atbalstījās uz airiem un tik skaļi iesmējās, ka laiva salīgojās.

Taču Lusija juta sirds pukstus spiežamies kaklā. Viņa nebija fanātiķe, viņas ticība balstījās galvenokārt uz jūtām, bet tas bija par daudz, turklāt vēl zēnam dzirdot! Kaut arī Edvardam būtu savas kļūdas — vai Anna tomēr nebija bijusi viņa mājā, vai nebija sēdējusi pie viņa galda?

— Rimstieties! — viņa skarbi teica. — Man pretīgi tādas lietas dzirdēt! Lieciet to vērā reizi par visām reizēm!

Anna lēni atvēra acis, paskatījās uz Lusiju un pasmaidīja.

— Mēs jau tikai jokojām! — viņa laipni atbildēja.

— Tādi joki man nepatīk! — Lusija atcirta, un viņai vaigos parādījās tumši plankumi.

Mūrs aušīgi paraustīja plecus. Iestājās neērts klusums, tad viņš atkal ķērās pie airiem. Klusēja arī Lusija. Viņai bija sāpīgi redzēt Frenka sejā tādu izteiksmi; tā viņai atgādināja, cik ļoti viņa Frenku mīlēja. Viņa priecājās, ka beidzot bija klāt brauciena mērķis — zemesrags, un jutās atvieglināta, kad viņi, skaļi klaigādami, vilka laivu krasta smiltīs. Tad viņi iegāja mežā un nogriezās pa taku, kas veda uz Ardmoras upi. Pēc karstās saules uz ūdens te bija ēnaini un vēsi. Ozolu lapām jau bija dzeltenas svītras, sikomoru zaļumā jau ievijās purpura sarkanums, taču lapas vēl nebija sākušas birt, un zem kokiem kuploja lielas papardes, vēl zaļas un tik garas, ka sniedzās Pite-ram līdz ausīm, kad viņš spiedās tām cauri. Viņam šis izbraukums nesagādāja nekādu sarūgtinājumu, tā bija tikai aizraujoša dēka, zēnam mirdzēja acis; pēc vislielākās taupības principiem gatavotā un pie Gova par vienpadsmit pensiem trim fārtingiem pirktā makšķere atgādināja šķēpu, un Pīters to nesa kā pirmcilvēks savu ieroci mūžamežā.

Viņi lauzās caur biezokni gar upes krastu. Lītavās no augšējiem apgabaliem putojošā, netīrā straumē brāzās ūdens, bet šodien tas dzidrs kā kristāls čaloja tīri izskalotajā zilajā šīfera gultnē. Stāvajiem krastiem pieglaudās mikla sūna, un garas, bālas staipekņu vītnes kā izslāpušas briežu mēles nokārās līdz ņirbošajam ūdenim. Mitras, leknas zāles smarža jaucās ar saulē sasiluša māla saldenajiem izgarojumiem.

Beidzot viņi nonāca pie ezera. Piters jau iztālēm sagatavojās makšķerēšanai — runāja klusinātā balsī, lai foreļu ķēniņiene nemanītu viņa tuvošanos, piesēja auklu, kam nebija saivas, un lietpratīgi uzmauca uz āķa garu un sevišķi kustīgu tārpu, ko izvilka no mudžekļa bundžā; tad notupās zemē un iemeta auklu ezerā.

Dēla lielo makšķernieka dedzību vērojot, Lusijas oma atkal mainījās: iestājās negaidīts atslābums un miers. Viņa atkal bija mierīga un rāma. Muļķīgajam sapīkumam taču nebija nekāda pamata — aušīgas iedomas! Nu viņa ar nolūku griezās pie Annas un smaidīdama jautāja:

— Ko tu darīsi, zvejosi vai ogosi?

— Es te pagaidīšu, — Anna atbildēja, — redzēs, kas būs.

— Jā, — Mūrs teica, — mēs tev noķersim valzivi.

— Māmiņ, paliec tepat — vismaz tik ilgi, kamēr pirmā piekožas.

— Man liekas, būs jauki, ja jūs man sagādāsiet pārsteigumu, kad atgriezīšos, — Lusija teica. — Varbūt tad jau būsiet izvilkuši divas vai pat trīs. — Viņa pameta ar galvu, paņēma groziņu un piebilda: — Mēģināšu jums atrast kādu «dzintaru». — Tā viņi sauca saldās, lielās ogas, avenes un kazenes krustojumu, kas paretam auga starp avenājiem.

— Jauki, — teica Pīters, kam ļoti garšoja saldās ogas. — Tas būs lieliski.

Lusija pagāja gabalu, pagriezās atpakaļ, pamāja ar roku, tad devās dziļāk mežā.

Pie kādas zemas akmens sētas viņa uzgāja avenājus. Viņa sāka lasīt. Garie nolīkušie avenāji, caur kokiem lejup krītošu saules staru apmirdzēti, šūpojās, ogas mirdzēja ka granātu pušķi un veidoja itin kā sārtu punktu rakstu zaļā audumā.

Lusijas rokas sniedzās caur avenājiem un šķīra sudrabotās lapas. Lielākā tiesa ogu viegli atdalījās no bālās serdes, bet daža laba parak gatava oga sašķīda pirkstos un izlēja uz tiem savu sarkano sulu.

Groziņš, ko viņa turēja uzvērtu uz rokas, kļuva smagāks. Visapkārt dusēja pasaulei tālais meža miers. Šis miers, ko vērta noslēpumainu dažādi klusāki trokšņi — lapu šalkoņa, zaru čabēšana Lusijai zem kājām, ūbeles dū-došana kādā augstā zarā, — iespiedās dziļi viņas dvesele. Pamazām viņu pārņēma savā varā vientulība, viņai uzgula lielā vientulības roka, un viņa, ātri apkārt paskatīdamas, steidzināja darbu. Pēkšņi iegribējās atkal būt jautrajā savējo pulciņā, un, smaidot savilkusi pieri par savu aušību, viņa beidzot pagriezās un gandrīz skriešus izskrēja no biezokņa.

Tuvojoties ezeram, viņa sāka iet lēnāk un uzūjināja.

Bet neviens neatbildēja. Un, pēkšņi iznākusi no krūmāja, Lusija ieraudzīja, ka tur bija tikai Pīters; viņa apstājās, smaids lūpās izdzisa.

— Kur tad citi? — viņa iesaucās, un balss dzedrumā jautās pēkšņi pamodies satraukums. Vērīgais makšķernieks tikai papurināja galvu, nenolaizdams acu no šauras, brūnas ēnas, kas drebēja krasta tumšajā atspīduma.

— Kaut kur tepat ir, — viņš nenoteikti atbildēja.

Lusija mirkli stāvēja kā sastingusi, tad ar pūlēm sakustējās un nolika zemē grozu. Viņas seja bija gluži stinga, viņa gluži kā automāts salasīja klēpi sausu žagaru, iekūra uguni un uzlika vārīties katliņu.

Ezermalā nokāpusi, viņa, dziļi domās iegrimusi, nomazgāja rokas, ziepju vietā lietodama mīksto, mitro smilti. Smilts bija smalka, tīra un graudaina, čalojošas straumes izskalota. Straujie viļņi bija vēsi un putoja ap viņas rokām kā piens. Kamēr Lusija tā stāvēja, viņu iztraucēja īss iesauciens. Frenks un Anna bija atgriezušies, smiedamies tie abi kopā iznāca no paparžu biezokņa — tik vienaldzīgi, it kā Lusija nemaz nebūtu izteikusi vēlēšanos, lai tie viņu pavada, — jā, tik vienaldzīgi, it kā Lusijas nemaz nebūtu pasaulē. Uzliesmoja īpašnieces instinķts. Lai gan viņa nekā neizrādīja — viņas seja vēl arvien bija tikpat dzedra kā čalojošais ūdens, — tomēr uzvilnīja sarūgtinājums. Kā zibens no skaidras debess viņu ķēra neskaidrs, neizprotams satrafkums; vārdā viņa to nebutu varējusi nosaukt, tā nebija nedz greizsirdība, nedz aizdomas; tas viss bija vienlīdz aplami. Frenka izturēšanās nerīdījās aizdomīga — tas jau būtu vienkārši smieklīgi, — bet atklājums, ka viņi abi bija labi sapratušies, Lusiju reizē aizvainoja un mulsināja.

Un tad viņa pirmoreiz mēģināja izlikties. Viņa saslējās, savilka lūpas smaidā un māksloti mierīgā balsī vaicāja:

— Kur tad jūs tā bijāt pazuduši?

— Gribēju Annai parādīt jauko skatu no otras puses, — Frenks nevērīgi atbildēja.

Lusija ilgi noraudzījās abos. Jauko skatu — tas jau atgādināja pavisam banālus melus.

— To jau mēs varējām arī vēlāk apskatīt, — viņa gandrīz dusmīgi teica.

Viņš sarauca uzacis.

— Bet, Lusij, tu taču nedomā ... — viņš iesāka.

Viņa to pārtrauca, viss viņas trauslais augums drebēja, un acis pēkšņi atklāja iekšējo sasprindzinājumu.

— Jūs atstājat mani vienu, lai eju žagarus lasīt un kurinu uguni, pēc tam kad esmu bijusi ogot. Ļoti laipni no jums.

Viņa apklusa un pūlējās norīt dusmu kamolu, kamēr Frenks pavisam apjucis lūkojās uz viņu.

— Lai nu kā, esmu galā, — viņa nobeidza un izmocīja smaidu. — Nāciet!

Viņi apsēdās.

Sviestmaizes rosināja ēstgribu; olu dzeltenums bija kārdinoši drupans, tēja karsta un garšoja pēc kalnu strauta ūdens. Zilganbalti dūmi cēlās augšup no gruzdošiem zariem un kairināja degunu ar sveķainu smaržu. Taču Lusiju ēdiens nevilināja, prieks bija zudis; viņa visu laiku tikai domāja, ka vakarā būs pāris vārdu jāparunā ar Frenku — tikai pāris vārdu mierīgā garā. Pagaidām viņa pēkšņā saviļņojumā skubināja vīru ēst, pasniedza visgardākos kumosus.

— Tu jau nemaz neēd! — viņa pēkšņi, iesaucās, uzmezdama Frenkam apjukušu skatienu. — Kur palikusi tava

ēstgriba?

Viņš mazliet spītīgi sakustējās.

— Ir jau labi, — viņš noteica. — Dod cepumus Annai! Man pietiek.

— Parasti tu ēd daudz vairāk, — viņa nerimās. — Sevišķi izbraukumos.

Viņš neatbildēja, izdzēra tēju, piecēlās un aizgaja pie makšķeres. Nekas nebija ķēries, un, kad viņš izcēla auklu, uz āķa karājās nedzīvs tārps.

— Beigts! Un nepaspēja man izteikt: «Mīļā māt!» — viņš drūmi nočukstēja.

Anna, kas arī bija piecēlusies, šo rupji nežēlīgo joku dzirdot, īsi iesmējās — un viņa taču tik reti smejas! Šie smiekli Lusijai plosīja nervus.

— Man žēl, ka esmu pūlējusies un kravājusi grozu, — viņa sapīkusi teica. — Kā liekas, nevienam negaršo, ko esmu paņēmusi līdz.

— Tu pati ēdi vismazāk, — Mūrs sacīja, nepagriezdamies pret viņu.

— Tas tiesa, māmiņ, — Pīters smējās, pašapzinīgi noslaucīdams pirkstus zālē. — Es ēdu visvairāk, pec tam nak tēvs, trešā — Anna un tu — pēdējā.

— Ņem kabatas lakatiņu, dēls! — viņa to norāja ar skadru skatienu. — Un neaizmirsti pieklājību!

Tik savādi un pēkšņi beidzās šis azaids; šķīvjus, ko Lu-sija nomazgāja tekošā ūdenī un Frenks, vainas apziņa samulsis, noslaucīja, ielika grozā, tad viņi devās tālāk gar upi, sekojot tās īsajam plūdumam līdz jūrai.

Pēcpusdiena tinās gurdā siltumā, grozā salasīto, zem sava svara saspiedušos aveņu smarža cēlās augšup kā reibīga dvesma; un, kamēr Lūsi ja tā soļoja klusajā kukaiņu dūkoņā, viņa juta" atkal uzplūstam senās, gandrīz sāpīgās ilgas, kādas viņai tik bieži uznāca, alkas pēc kaut kā, kas būtu jātver un jātur visiem spēkiem, lai nezaudētu.

Kad viņi pa plakanajiem akmeņiem gāja pāri upei, Lu-sija pagriezās atpakaļ un satvēra Frenka roku. Lai Anna zobojas par šo īpašnieces tiesību izrādīšanu, viņai par to maza bēda. Viņa mīlēja, un viņai sava mīlestība nebija jāslēpj. Tā viņi šķērsoja kādu nelielu lauku, kur gājēju kurpes apbira brūnas ar gundegu ziedputekšņiem; tad maigajā gaisā jau bija jūtama stipra jūras zāļu smarža, upes grīva kļuva platāka, seklāka, un to izvagoja smilšu sēres. No gultnes akmeņiem pacēlās dzintaraini jūras zāļu pavedieni, tie locījās un gurdi plīvoja līdzi straumei. Krastu nogāzēs auga asa zāle un zaļi krūmāji virs ūdensrožu apaļajām galvām. Beicļ^ot viņi kādā grīvas līkumā iznāca pie jūras.

Lūsi ja dziļi ieelpoja sāļo gaisu un ļāva skatienam aizklīst pār zilo līci, kur vakara dūmakā kā lidojoša kaija plīvoja kādas liellaivas baltā bura. Nu viņa jutās brīva; un tomēr kaut kas gremza, vēl arvien nebija izgaisis savādais satraukums; tas bija tikai iesnaudies, bet nebija galīgi norimis.

Mājās braucot, viņa, laivas rāmo šūpu ieaijāta, aizvēra acis, it kā miegā laizdamās; viņa tiešām juta savādu pagurumu, atslābumu, kura cēlonis slēpās neapzinīgā garīgas enerģijas zudumā. Pārējie dziedāja, kā likās, pilnīgā savstarpējā saskaņā, un dziesmas skaņas, klusinātas un maigas, aizlidoja pār mierīgo ūdeni, sajaukdamās ar airu sitienu vienmērīgo rakstu. Taču viņai pietrūka drosmes piebalsot. Turklāt vēl tās bija tik sentimentālas dziesmas, kas Lūsijai radīja neizskaidrojamu jūtu mulsumu; beigās, Pīteram neatlaidīgi lūdzot, sekoja bērnišķīgā, aušīgā šūpļa dziesmiņa, ko viņa pati tam tik bieži bija dziedājusi:

Mans mī]ais aizbrauca jūrā,

Mans mīļais tik tālu ir prom,

Mans mīļais aizbrauca jūrā,

Ai, mīļais, jel atpakaļ nāc!

Ak, nāc!

Ak, nāc!

Šie ilgu pilnie vārdi izskanēja siltajā, rāmajā pēcpusdienā un modināja viņā sapņus, ilgas pēc tāluma, kuras smeldza kā fiziskas sāpes. Vajadzēja cieši sakniebt lūpas, lai pār vaigu nenoritētu karsta, smieklīga asara.

Kad viņi sasniedza krastu un Deiviss izskrēja pretī no šķūņa, lai palīdzētu izkāpt, viņa izjuta atvieglinājumu.

— Izbraukums izdevās brīnišķīgi, — Deiviss teica un smaidīdams sniedza viņai roku, un palīdzēja izkāpt uz laipas.

— Jā, brīnišķīgi, — viņa piekrita. Viņa gurdi atbildēja smaidam, jo Deiviss viņai patika.

Un tomēr aiz kāda neizskaidrojama iemesla viņai šķita, ka izbraukums nav izdevies brīnišķīgi. Taču bija labi atkal būt mājās, atkal redzēt Deivisa možo seju, kas izskatījās tik mierinoša un reizē skarba. Pēkšņi viņai likās — pagājusi vesela mūžība, kopš viņa atstājusi šos steķus. Viņa priecājās, atkal atgriezdamās savas mājas tīrajā vēsumā.

Viņa nomazgāja Pīteru un aizlaida gulēt, tad pārģērbās un nokāpa lejā. Šuvekli paņēmusi, Lusija izskatījās mierīga un bezrūpīga, taču iekšēji, adatas dūrienus virknēdama, nepacietīgi gaidīja, kad Anna ies savā istabā. Bet šovakar Anna vilcinājās. Pulkstenis nosita desmit, tad tikai viņa nožāvājās un paskatījās pulkstenī. Beidzot tomēr piecēlās un pateica ar labu nakti.

Lusija palika divatā ar vīru.

Nu bija ilgi gaidītā izdevība, un ātrā apņēmībā Lusija nolika šuvekli, piegāja viņam klāt un apsēdās blakus zvilnī, kur viņš lasīja vakara avīzi.

— Frenk, — viņa enerģiski iesāka. — Es gribētu ar tevi runāt par Annu.

— Runā droši, mīļā, — viņš nomurmināja, galvu nepagriezdams. — Es klausos.

Viņa dziļi atvilka elpu. Iekām cēla gaismā Annas pagātni, Lusija gribēja dot viņam pēdējo izdevību pašam to darīt. Un viņa lēni teica:

— Tu taču Annu labi pazini jau tad, kad mēs vēl nebijām iepazinušies, vai ne, Frenk?

— Kas tas par jautājumu! — viņš nevērīgi atbildēja. — Mēs taču ilgus gadus dzīvojām vienā pilsētā, Liven-fordā. Jau bērnu dienās kopā ķērām «vistiņas». — Pati to nemanīdama, Lusija savilka lūpas.

— Un arī Belfastā tu droši vien ar viņu bieži biji kopā?

— Jā, — viņš vienaldzīgi atzinās. — Es domāju gan.

— Nu tad, — viņa teica, runādama vēl gausāk, — kādēļ tu man par viņu nekā neesi stāstījis?

Viņš nepacēla acis, taču Lusija redzēja, ka Frenka skatiens pēkšņi gremdējās avīzē un pirksti beidza bungot pa ceļgalu.

— Kā tu to domā? — viņš pēc laba brīža vaicāja.

— Tā, kā saku!

Frenks lēni pacēla galvu un pagriezās pret viņu, taču nekā neteica. Un, manīdama, ka viņš taisās klusēt un izvairīties no jautājuma, Lusija pēkšņi iesaucās drebošā balsī:

— Kādēļ tu man neteici, ka Annai bijis bērns?

Tas skanēja kā apsūdzība. Lusijas mute bija plati, gandrīz vai smieklīgi pavērušie* krietnu pusminūti Frenks tā noskatījās viņā.

— Ко? — viņš beidzot izstomīja. — Kā tu dabūji to zināt?

— No tevis jau nu ne, — viņa nervozā straujumā atbildēja, sāpīgā nesavaldībā atmezdama visu pēdējo dienu atturību, nokratīdama visu šīs pēcpusdienas jūtu sasprindzinājumu. — To tev vajadzēja man izstāstīt. Tu zini, ka tev to vajadzēja darīt. Tu ļauj man ielūgt Annu un nesaki ne vārda, lai gan tev tas visu laiku bija zināms. Un vēl vairāk. Tu ļauj man uzticēt viņai savu māju, kad braucu uz Rolstonu. Tas nav pareizi. To es nesaprotu. Un tas man ari nepatīk. Kādēļ, dieva vārdā, kādēļ tu man nekā neteici, Frenk?

— Ļauj taču man atvilkt elpu, — viņš sarkdams iebilda.

— Ļauj atjēgties.

Viņš jutās nelaimīgs, ka Lusija zināja par Annas pagātni, kaut vai tāpēc vien, ka pats bija gribējis visu izstāstīt. Jā, viņš bija apņēmies to darīt, bet nezin kā — tās pašas iedzimtās apātijas dēļ nebija papūlējies to izdarīt. Viņu nebūt nebija vadījusi nekāda cēla vai pašapzinīga dziņa, aušīga, pārspīlēta apņemšanās neizpaust Annas kaunu. Viņš vienīgi aiz kūtruma bija ļāvis visam ritēt savu gaitu. Pāris reižu gan bija gribējis par to padomāt, bet tas viņam nebija paticis, un viņš atmetis visam ar roku. Un tagad, pēkšņi to visu apzinādamies, viņš vēl tumšāk pietvīka un vājā cīņas sparā iesaucās:

— To es tev nestāstīju vienkārši tādēļ, ka tev tur nav nekādas daļas. Tāds ir iemesls, ja gribi zināt. Tas nekad nav uz tevi attiecies. Un arī tagad neattiecas.

— Tiešām! — viņa iesaucās un sāka straujāk elpot.

— Tātad man nav nekādas daļas, kāda sieviete ienāk manā mājā? Tādēļ, ka tev ir paticis klusēt, tādēļ, ka tu jūti vajadzību savai sievai kaut ko noslēpt, mums jācieš savā mājā sieviete, kuras slava, saudzīgi izsakoties, ir diezgan apšaubāma.

— Lēnāk, lēnāk! — viņš pacēla balsi. — Anna ir mana māsīca. Viņa nav vainojama. To tu zini.

— Nu mēs esam nonākuši pie cita jautājuma, — Lusija atbildēja, nomākdama dusmas, un viņas acis sāka šķilt dusmu zibšņus. — Un tas ir tāds jautājums; kurā mūsu domas laikam dalīsies. Tādēļ teikšu tev skaidri: man Anna nepatīk. Tagad, kad pazīstu viņu un viņas pagātni, man viņa nepatīk. Saproti, nepatīk. Minēšu tikai vienu vienīgu piemēru: vai tas nebija riebīgi, ka viņa šodien laivā pastāvīgi zobojās par Edvardu? Viņa ir mana viešņa. Viņa var palikt šeit, cik ilgi vēlas. Bet es necietīšu nekādas nepieklājības. Nē, to es necietīšu.

— Nepieklājības? — viņš neticīgi atkārtoja, un viņa vaigi iekvēlojās sārtāk. — Pie joda, par ko tu īsti runā?

Arī Lusijas sejiņa nu bija gluži sarkana, un, kad viņa Frenku uzlūkoja, acis pauda stingru apņēmību.

— It kā es nebūtu sapratusi to, kas Ardmorā notika, — viņa dzēlīgā nicināšanā teica. — Parādīt jauko skatu! Ko tu neteiksi! Jauko skatu! — Un īsi, dzedri iesmējās.

— Mēs tiešām gājām, lai redzētu skaisto ainavu, — viņš gandrīz kliegšus izkliedza, — un tas bija viss. Dieva dēļ, ko tad tu domā, kādēļ tad mēs gājām?

— Nekliedz tā, — viņa klusā, drebošā balsī atsaucas. — Lai Anna nedzird, kā tu izturies pret sievu. — Tad brīdi klusēja, sastomījās, meklēdama vārdus, kas vīru, jo viņa to mīlēja, vissāpīgāk ievainotu. — Tu ... tu visu dienu skrēji viņai pakaļ un vakarā uzbrūc man, sacel tādu traci, tev gan vajadzētu kaunēties!

— Vai es tev jau neteicu, ka neesmu skrējis viņai pakaļ? Kāda tur nelaime, ja es cenšos savai māsīcai pakavēt laiku? Tu taču pati man liki apsolīt, ka to darīšu.

— Es tevi pazīstu, Frenk, — viņa sacīja caur sakostiem zobiem, — zinu, ka tu neesi no laika pakavētājiem. Neiedomājies, ka tu mani ar to kaut vienu mirkli vari piemānīt. Vēl vairāk — es tevi mīlu. Visus šos deviņus gadus esmu baltās un nebaltās dienās stāvējusi tev blakus. Es tev nekā neesmu liegusi. Esmu tev atdevusi visu, esmu bijusi tev uzticīga, un es tev arī tagad neļaušu kļūt smieklīgam. Tātad turpmāk tu liksi Annai mieru.

— Ā! — viņš spītīgi atsaucās. — Man dod aizrādījumus! Nu, tad es tev pateikšu vēlreiz. Anna nav skrējusi man pakaļ, kā tev labpatīk to apzīmēt, un es neskrēju pakaļ viņai. Tu zini, ka es nemaz nevēlējos, lai viņa brauc šurp. Tu pati viņu ielūdzi. Un tagad, kad viņa ir te, tu griez kažoku uz otru pusi un pārmet man, ka es pret viņu esot pārāk laipns. Vai tu jukusi esi? Bet, tā ka esi sākusi par to runāt, man gribētos tev paskaidrot, ka es neklausīšu nekādām tavām pavēlēm. Būšu pret Annu tieši tik laipns, cik man pašam patiks. Un, ja tu tā iesāc, es būšu daudz laipnāks. Varbūt Anna ir krietni labāka, nekā tu domā. — Un viņš ar strauju kustību izgludināja avīzi, ko turēja kā vairogu starp sevi un Lusiju.

Mirkli viņa noskatījās stīvajā lapā, ko Frenks nekādā ziņā nelasīja. Viņas seja tagad bija bāla, citkārt siltās acis pauda apjukumu, aizvainojumu un sapīkumu. Tad tāds bija viņas mierīgās izrunāšanās panākums, šī spītība, šī pārlieku neprātīgā pretošanās viņas pielaidībai, padomam un apdomībai! Viņa zināja, ka bija pareizi darījusi, ka viņai tiesības tā rīkoties, un viņš šai pareizajai rīcībai bija atbildējis ar veselu pārmetumu krusu. Turklāt nemaz nepaskaidroja savu rīcību, neattaisnoja klusēšanu! Pēdējā doma dūrās sirdī kā šķēps.

Viņa spēji piecēlās, nostājās viņam pretī un it kā sastinga.

— Es tevi brīdinu, Frenk, — viņa teica stingrā, apvaldītā balsī. — Kaut kāda iemesla dēļ tu man esi to slēpis. Tu nezini, cik tas man sāpīgi. Bet es tevi pārāk stipri mīlu, lai pieļautu, ka tu arī pats sev dari sāpes. Apdomā to! Tas ir manas rīcības izskaidrojums! — Un stīvi atpakaļ atmestu galvu, pēkšņas asaru straumes aizmiglotām acīm viņa pagriezās un ātri izgāja no istabas. [2]

Tonakt viņa slikti gulēja — caurā, nemierīgā miegā, kas neatspirdzināja. Un pamodusies — viņas prātu vēl arvien apmigloja iedomu tēli, kas miegā kā rēgi bija lidojuši apkārt, — viņa tūliņ atcerējās ķildu ar Frenku. Tā nu gan jau bija garām, bet smagums palicis, nomācošā sajūta, ka starp viņiem vēl būtu it kā siena, ko varētu iznīcināt tikai ar sirsnīgu samierināšanos. Viņa vēl bija miegā sasilusi, plānais naktskrekls grozoties sagumzījies, kupla matu cirta krita pār plecu; viņa slepus noskatījās Frenkā, un pēkšņi viņu pārņēma neatvairāma tieksme izlīgt. Tiešām, viņa Frenku briesmīgi mīlēja. Un tagad, viņa tuvumu apzinādamās, sajuta spēju tieksmi aplikt roku viņam ap kaklu un to pateikt. Viņai taču tā patika viņa galvas veids, deguna taisnā līnija, smalkums, kas viņu atšķīra no pārējiem ģimenes locekļiem, lai gan mazākā mērā tas piemita arī Edvardam. «Ne vien no viņa ģimenes,» viņa nodomāja, «bet no visiem.» Taisni šī labā pazīšana vēl skaidrāk pierādīja: tas bija Frenks, viņas Frenks. Kad viņš pagriezās un pavērās viņā, viņa samocīti pasmaidīja un saspringti gaidīja smaidam atbildi.

— Atkal jauka diena, — viņa pētīdama nomurmināja.

— Laikam gan, — viņš atbildēja.

Viņas seja pārvērtās nevis Frenka vārdu, bet izteiksmes dēļ, kas ar savu tikko manāmo vienaldzību pret laiku un pret pašu Lusiju lika noprast, ka viņš vēl joprojām ir sapīcis. Bet viņa neizrādīja apvainojumu. Vakar vakarā viņai nemaz nebija paticis tik stingri aizstāvēt savu rīcību. Taču pareizi jau vien bija, ka viņa to bija darījusi. Un tagad viņa vairs negribēja to pieminēt. Pietika jau, ka viņa bija runājusi. Kaut arī viņi tagad izturējās pavēsi viens pret otru, šis vēsums paies, un samierināšanos vel pasteidzinās tas, ko viņa šovakar gribēja Frenka labā darīt.

Dažus mirkļus viņa pagaidīja, minēdama, vai viņš nepiedāvāsies viņai uznest tasi tējas. Dažreiz svētdienas rītos Frenks pats atnesa rīta tēju, jo Netai stingrā audzināšana liedza ienākt laulāto guļamistabā. Bet viņš ne ar ko neizrādīja šo labo nolūku. Tādēļ Lusija spēji pārmeta slaidās kājas pār gultas malu. Tad viņš ierunājās vēl vienmēr iecirtīgi:

— Vai tu jau celies? Vēl taču tik agrs.

— Ir laiks, Frenk, — viņa vienaldzīgi atteica. — Man tik daudz ko darīt. Neaizmirsti, ka vakarā atnāks Le-noksa kungs.

Viņš nožāvājās, īgni sekoja viņas kustībām, kamēr viņa ģērbās, tad beidzot teica:

— Kad būšu ticis pie mantas, nekad necelšos pirms desmitiem.

— Bet tu jau vēl neesi ticis, — viņa atbildēja, pagriezdama muguru un ātri sapīdama matus; viņu kaitināja Frenka laiskums.

— Bet es katrā ziņā tikšu. Tuvākajā laikā, — viņš saīdzis atbildēja. — Ja tu mani jau agrāk nebūsi nobendējusi.

— Nerunā tā, Frenk, — viņa atbildēja, pēkšņi apvaino

jusies; šāda zobgalība viņu šodien nezin kādēļ skāra ļoti sāpīgi, taču viņa apslēpa sarūgtinājumu un mierīgi sacīja: •

— Pagaidi un paklausies, ko es šovakar teikšu Le-noksa kungam. Un tad ... — teikumu nepabeigusi, viņa izgāja no istabas, viņas skatiens it kā skubināja: «Celies, nāc man un Pīteram līdz uz baznīcu!»

Frenks atkal saīga, acīm redzot, tā nebija pārliecība, kas viņam lika kārtīgi iet baznīcā, bet sievas iespaids, ko viņš atkal sajuta. «Vai man tiešām nekad nebūs miera?» viņš slinki nodomāja; un šķita, ka tiešām nebūs. Jo, kad viņš gurdi un domīgi atlaidās guļus, atvērās durvis un ienāca Pīters. Ar vientiesīgu skatienu tēva omu pētīdams, zēns nekavējoties izmantoja svētdienas rīta privilēģiju, ierāpdamies platajā gultā.

— Jokus, tēt! — viņš nepacietīgi pavēlēja. — Es gribu jokus!

Mūrs žēlabaini skatījās uz dēlu.

— Vai gribi, lai pastāstu kādu stāstu? — viņš gausi jautāja. Tas bija laika kavēklis, kas viņam prasīja vismazāk pūļu.

— Nē! Jokus! Pils ķēniņu!

Mūrs nopūtās; protams, dēls viņam patika, viņš to pat mīlēja, jā, vismaz domāja, ka mīlēja. Bet lai viņš ietu ar dēlu rotaļās? Viņš? Un vēl šorīt pēc nepatīkamās ķildas ar Lusiju iepriekšējā vakarā, pēc šīs muļķīgās, bezjēdzīgās scēnas. Un ko nozīmēja šī lielā interese par Lenoksu un tā apciemojumu?

Lusija bija laba sieva, viņš atzina tās vērtību, mīlēja to pat nesalīdzināmi vairāk nekā dēlu. Bet reizēm Lusijas izdarības viņu dziļi satrauca un kaitināja. «Viņa taču nostāda mani idiota lomā!»

To viņš negribēja pieļaut, šoreiz nekādā ziņā ne. Reizi par visām reizēm viņš gribēja aizstāvēt savas tiesības, uzstāties kā īsts ģimenes galva.

— Nu, sāksim, tēt! — Pīters atkal skubināja. — Pils ķēniņu.

— Labi, labi, — Mūrs nepacietīgi atbildēja, viņu drusku kaitināja šo vārdu ironiskā nozīme. — Nesāc nu tu arī vēl!

Vēsturiskā rotaļa sākās. Liturģisku /dziesmu pavadījuma tēva ceļi tika pacelti taisnā leņķī, tad sekoja pēkšņs, briesmīgs kritiens, traku smieklu lēkme, īsā zili sarkani svītrainā naktskrekla pacelšana un miegaina izlikšanās, ka per. Pīteram tas bija tāds joks, ka viņš smējās līdz asarām. Bet Mūrs kā vienmēr lāgā neizprata šā mirkļa komismu. Tadeļ tas viņam drīz apnika, un viņš lika zēnam beigt.

Pa to laiku gaisu bija piesātinājusi ceptas gaļas smarža, kas kairināja nāsis, un drīz vien Netas čaklās rokas piesita gongu, aicinot brokastīs.

— Kāp ārā no gultas, puika, — Mūrs teica^ — un ej tūliņ ģērbties! — Tad viņš, pēdējo reizi nožāvādamies, piecēlās pats, ātri saģērbās un pēc brīža sekoja dēlam pa kāpnēm lejā.

Pīters ar Lusiju jau sēdēja pie galda, kad viņš ienāca un apsēdās; Annas nebija, viešņas priekšrocības izmantodama, viņa bija lūgusi uznest «tasi» pie gultas un solījusies noklausīties kādu vēlāku mesu, ja viņa vispār domāja iet baznīcā.

Un tā visi trīs ģimenes locekļi kopā ēda azaidu. Laipnā rīta gaisma plūda iekšā pa logu, krita vaļsirdīgajā Lusijas sejā un atklāja viņas acīs kādu varu, kas strāvoja arī no viņas roku mierīgajām kustībām, varu, ar ko viņa itin ka centās savilkt kopā šos trīs cilvēkus un turēt tos cieša, noslēpumainā vienībā. Šī vienības sajūta viņai vienmēr sagādāja prieku, stiprināja paļāvīga miera noskaņu, ar ko viņa stājās pretī visai pasaulei. Vēlāk, ceļā uz baznīcu, kad Pīters gāja starp viņiem un saistīja viņus ar savām izstieptajām rokām, Lusija atkal piedzīvoja siltu jūtu uzplūdumu, gandrīz sāpīgu īpašuma apziņu, kas viņai aizžņaudza kaklu. Vai nebija labāk — tā viņa domāja, — vai nebija labāk pieklājīgi piecelties, pieklājīgi apģērbties, pieklājīgi kā vienai ģimenei iet baznīcā nekā kūtri gulēt gultā, izsmejot un noniecinot reliģiju? Varbūt tas bija Annas dabā! Viņas dabā tas nebija. Un, kamēr viņa elpos, viņa šādai izpausmei neļaus kļūt arī par Frenka dabu.

Pēc dievkalpojuma, kad viņi bija iznākuši krastmalā, viņa pagriezās pret Frenku, apstājās un teica:

— Ejiet abi ar Pīteru pirms pusdienām pastaigāties! Man mājās darba pilnas rokas — jāsakārto viss vakaram.

— Man negribas staigāt, — Frenks kurnēja. — Iešu tev līdzi mājās.

— Nē, Frenk, — viņa neatlaidās, — jums abiem jāieelpo svaigs gaiss. Tas jums noderēs.

•— Nu, tēt, nāc! — Pīters iesaucās, viņu sparīgi raustīdams. — Iesim Gīlstonas mežā kastaņus lasīt.

Mūrs nekā neatbildēja. Lusija, sagriezusi taisni Pītera kaklasaiti, vēl brīdi pastāvēja un, viegli smaidīdama, noskatījās, kā viņi abi aizgāja pa promenādes ceļu. Tas bija īpašnieces smaids, bet nezin kādēļ mazliet skumīgs; laikam to skumju vērta atziņa, cik daudz šie abi viņai nozīmēja — Frenks un Frenka dēls. Tad viņa pagriezās un lēni devās mājup.

Lusiju mājās patiešām gaidīja darbs, un šis darbs bija veltīts it sevišķi vakariņu sagatavošanai. Pusdiena gan, pēc viņas pašas izteiciena, šodien bija paredzama drusku tā kā improvizēta, bet šo trūkumu viņa cerēja ar uzviju atsvērt vakariņās. Viņa gan nedomāja rīkot nezin kādu bagātīgo mielastu. Nē! Kaut arī Annas klātbūtne traucēja, Lusija bija stingri apņēmusies šovakar spert to soli, kas viņas domās jau sen bija nobriedis. Šai nolūkā viņa Lenoksu bija ielūgusi un gribēja labi pacienāt. Tad īstajā mirklī viņa tam tuvosies, un tas, piesardzību aizmirsis, glaimots, labvēlīgi noskaņots, visam piekritīs. Lenokss katrā ziņā tāds būs, droši vien.

Protams! Jā, virtuvē šurp un turp staigādama, viņa juta, ka viņas plānu katrā ziņā vainagos sekmes. Viņa jau sen zināja, ka Lenokss bija viņai labvēlīgi noskaņots, vienmēr pieņēma viņas ielūgumus, tā sagādādams viņai prieku. Turklāt viņš nebija jauns cilvēks, tikai nesen bija zaudējis līdzdalībnieku un tagad bija nodomājis paplašināt savu uzņēmumu ar šīs jaunās preces ievešanu un izplatīšanu. Apstākļi bija izdevīgi. Vēl vairāk! Lieliski!

Bez tam Frenkam jau sen bija laiks tikt uz augšu, iegūt labāku stāvokli. Diezgan ilgi viņš jau bija strādājis par algu — protams, alga bija apmierinoša, tomēr tikai alga, — un viņam pēdējais laiks spert soli uz priekšu! Šis solis bija nepieciešams, lai piepildītos cerības, ko viņa loloja par viņa nākotni; viņas apņemšanās bija tik liela, ka viņas plānam noteikti vajadzēja izdoties. Viņa bija nodomājusi lūgt Lenoksu, lai tas pieņem Frenku savā firmā par līdzdalībnieku. Un kādēļ gan ne? Tas taču būtu gluži dabiski. Desmit gadus Frenks bija firmai kalpojis par ceļojošu aģentu. Un, protams, viņš būtu ar mieru savu daļu pirkt par skaidru naudu. Tiesa gan, viņu pašreizējie līdzekļi bija ierobežoti — šo sīkumu iedomājoties, viņa gandrīz nosarka, — bet maksājamo summu jau varēja Frenkam pa daļām atvilkt no algas. Varbūt Ričards varētu izpalīdzēt ar aizdevumu — tādēļ taču viņš nekā neriskētu. Galvenais bija ieinteresēt Lenoksu, un viņa nojauta, ka, ņemot palīgā visu savu smalkjūtību un veiklību, šovakar varbūt izdosies sasniegt šo mērķi.

Lenokss, Goltons un Mūrs, varbūt vienkārši Lenokss un Mūrs. Cik labi tas skanēja! Ričards būs pārsteigts, kad viņa visu izstāstīs. Anna iepletīs acis, un Frenks, nu, Frenks vēl vairāk pārliecināsies par viņas mīlestību, uzticību, viņas vērtību. Lusija pasmaidīja pati par savu iedomību, bet pat šai smaida jautās stingra apņemšanās.

Viņas oma pēkšņi mainījās, garastāvoklis uzlabojās līdzi domām, kas auļoja uz priekšu.

Ēdot pusdienas, kas Lusijas neapšaubāmo talantu dēļ nemaz nebija iznākušas tik improvizētas, kā viņa pati pareģoja, viņa bija savādā, bet laimīgā noskaņā. Tā bija drusku citāda nekā parasti; entuziasma augstākajā pakāpē viņa centās būt laipna un draudzīga. Viņa izteica negaidītas, atjautīgas piezīmes, viņas atbildes radīja jautrību. Pret Annu viņa bija laipna, varbūt pat par daudz laipna, un, kad viņa pāri galdam pavērās viešņai sejā, viņas mirdzošās acis it kā teica: «Pamēģini tu būt tikpat valdzinoša!» īsu brīdi viņa pat piemirsa savu nepatiku pret citu izsmiešanu un pastāstīja, kāda Ieva izskatījusies spilvenos, un pat Mūram tas izvilināja smaidu.

— Kur tev pēkšņi radusies tāda oma? — viņš jautāja, uzmezdams sievai zīmīgu skatienu.

— Pagaidi vien, — viņa atbildēja. — Gan jau uzzināsi.

Tas bija viens no viņas iemīļotajiem teikumiem, kas norādīja uz spējām rīkot, kārtot, pārsteigt. Pēc dabas viņa nebija noslēpumaina, taču šoreiz nedomāja iepriekš izklāstīt savu sen loloto plānu, lai to sāktu bojāt ar šaubām un aizdomām, kā droši vien bija sagaidāms.

— Tu proti būt briesmīgi jocīga, māmiņ, ja gribi, — Pīters smaidīdams teica.

— Man liekas, viņa būs tikusi pie naudas, — Anna teica Frenkam. — Vai arī viņai padomā kaut kas svarīgs.

— Ja tu zinātu, tad nevarētu vien nobrīnīties, — Lusija beidzot izteica, un tas jau bija gandrīz izaicinājums.

Pēc pusdienām viņa piecēlās шп dzīrās iet atpūsties, kas nemaz nesaskanēja ar viņas parašām. Bet viņa bija nolē-

Nemierīgajā naktī izvārgusi, viņa cieši aizmiga un pamodās tikai vēlā pēcpusdienā. Saule jau bija zemu un meta slīpus starus uz guļamistabas sienas lentainajiem neaizmirstuļu rakstiem. Taču, skatienu pulkstenī pametusi, Lusija nomierinājās, jo laika vēl bija diezgan. Brīdi viņa vēl palika guļam un ļāvās neparastai sajūtai — pamosties pievakarē, turklāt vienai! Bet viņa nomāca šo sajūtu un piecēlās. Tad lēni un rūpīgi saģērbās, cik vien glīti varēdama, sasukāja matus. Atpūtusies, stiprinājusies, spējīga visu darīt Frenka labā — viņa nokāpa lejā un kopā ar Netu pēdējo reizi apskatīja klāto galdu — viss bija savā vietā «līdz pēdējai karotei», kā Neta pašapzinīgi apliecināja.

musi vakarā izskatīties, cik vien labi iespējams, tāpēc uzkāpa guļamistabā. Pa logu viņa ieraudzīja dēlu aizskrienam pāri ielai uz laivu steķiem, kur Deiviss darbojās gar «Ērgli», jo varēja gadīties, ka laivu kāds noīrē svētdienas izbraukumam uz līča otru krastu. Lusija gluži neapzināti savilka pieri. Tātad Frenks ar Annu lejā palikuši vieni. Bet nekas! Satraukta un pilnīgi aizņemta ar savu plānu — viņa pagaidām atvairīja visu, kas varēja traucēt šā plāna īstenošanu. Viņa novilka ģērbu, apgūlās un aizvēra acis.

— Nāciet vien iekšā Lenoksa kungs! — viņa līksmi sauca. — Es jau zināju, ka tas esat jūs. Ļaujiet, es jums palīdzēšu novilkt mēteli. Vai jūtaties labi?

Sešos pie ārdurvīm atskanēja zvans. Lusija jau bija gaidījusi, bija apvaldījusi satraukumu, vēlreiz pārbaudīdama, vai ēdamistabā viss kārtībā, un nu viņa šim gadījumam par godu pati steidzās pie durvīm.

Viņa ūsas un bārda pašķīrās patīkamā smaidā, un viņš parādīja iedzeltenos mākslīgos zobus.

— Nu jā, varēju justies arī sliktāk, — viņš piesardzīgi apliecināja. Viņa valodā tas nozīmēja, ka viņš jūtas lieliski. — Un man šķiet, ka tagad, jūs redzot, jūtos vēl daudz labāk.

Lusija arī pasmaidīja. Sākums bija brīnišķīgs.

— Mēs abi vienmēr esam lieliski satikuši, — viņa draudzīgā pateicībā teica; mazajā priekšnamā, ko vēl šaurāku darīja nule pakārtais biezais mētelis, valdīja skaidri jūtama tuva sirsnība.

— Jā, kas tiesa, tas tiesa, — viņš apstiprināja, mundri berzēdams rokas. Un tā arī bija. Savā ziņā viņam Lusija

Mūra patika. «Svaiga kā margrietiņa,» viņš bieži nodomāja, «un tiešām krietna sieviete.» Viņš paspieda tai roku, kamēr tā veda viesi dzīvojamā istabā, kur gaidīja pārējie.

— Pīter! — viņa tūlīt iesaucās. — Piecelies, zēn, laid Lenoksa kungu savā vietā!

— Paldies, paldies! Negribu sēdēt tik tuvu pie kamīna. Man tepat būs labi.

Viņa ērti apsēdināja ciemiņu, tad diplomātiski novadīja sarunu parastajās, iebrauktajās sliedēs — viņa nemēdza aklā steigā un bez iepriekšēja sagatavojuma traukties uz mērķi. Nē, nē, tas nebija viņas dabā! Pusseptiņos, kad viss ritēja gludi.— Pīters uzvedās rātni, Frenks laipni tērzēja, Anna klusi sēdēja un klausījās, — viņa piecēlās.

— Nu, — viņa diezgan pašapzinīgi teica, — iešu pati kafiju vārīt. Es zinu, kāda jums vislabāk garšo, Lenoksa kungs. — Šis glaims bija drusku nekautrīgs, un Lusija to apzinājās. Bet viņa rīkojās tā sava mērķa labā.

Toties virtuvē viņa netaupīja pūļu, kafiju vārot. Viņa tai ziedoja veselas desmit minūtes, un beidzot pavarda uguns pietvīcinātiem vaigiem iznāca priekšistabā un piesita gongu, tad iegāja ēdamistabā. Tur viņa viesmīlīgi gaidīja citus.

Vakariņas, šis mielasts, uz ko viņa tik dedzīgi bija likusi visas cerības, sākās zem labas zīmes, sirsnīgā noskaņā. Cienasts bija lielisks. Galdā bija mēle — brīnišķīga auksta mēle un vista ar treknu krūti, vārīta un auksta. Tad vēl bija salāti, ļoti gardi salāti, sulīga torte ar Ardmorā salasītajām avenēm un siers, pirmās šķiras Danlopa siers. Šo patīkamo ainu redzot, Lenoksa skatiens vēl vairāk atmaiga; viņš iepleta ceļus un iesprauda servjetes stūri virs vestes otrās pogas.

— Es saku, — viņš noteica un ar apbrīnu paskatījās uz Lusiju. Vairāk viņš nekā neteica. Bet ar to pietika.

— Vai vēlies vistu, Anna? — Mūrs jautāja, sagriezdams putnu. Viņš uzlika tai biezu baltās gaļas gabalu no krūts. — Nazis atkal neass kā vienmēr, — viņš pusbalsī noteica. Gaļu sagriežot, viņš vienmēr bija neveikls un aizbildinājās ar trulu nazi.

— Pasniedz Lenoksa kungam arī, Frenk! — Lusija ieteica. — Otru krūts gabalu. •

— Man gribētos nogaršot mēli, — Lenokss teica, tik-

J

smīgi ar nazi uzziezdams sinepes. — Pamēģiniet jūs arī, Mūra kundze!

— Man jau ir viss, kas vajadzīgs, — viņa aši atbildēja. Šodien viņa interesējās vairāk par Lenoksa šķīvi nekā par savu. — Domājiet vien vairāk par sevi.

— Nav brīnums, ka es te labprāt iegriežos, — viņš zīmīgi teica, skaļi garšodams kafiju, tad noslaucīja ūsas un pagriezās pret Annu:

— Vai esat jau izlēmusi, kad brauksiet atpakaļ?

Anna pasmaidīja. Vai viņa bija pieņēmusi Lusijas izaicinājumu pusdienas laikā? Vai bija uzminējusi, kas gatavojas, un tagad savā parastajā zobgalīgajā atturībā gribēja klusībā uzjautrināties par šīvakara notikumiem? Skaidrs bija tikai tas, ka Anna bija neparasti laipna pret Lenoksu, bet viņas izturēšanās vēl izaicinošāka nekā līdz šim.

— Man ļoti patīk šī pārmaiņa, — Anna teica un, acis paceldama, pavērās viņā.

— Viņai nekur nav jāsteidzas, — Mūrs iejaucas.

— Viņa var te palikt, cik ilgi pašai patīk.

Lusija nolika tasi un pāri galdam cieši paskatījās uz vīru.

— Nejauksim Annas nodomus, Frenk, — viņa sacīja.

— Varbūt viņai jau ir savi plāni.

— Ak, man nav nekādu nodomu, — Anna laipni atbildēja, un, kad viņa pagrieza galvu, gaisma atvizēja viņas matos, kas bija tik gludi un spīdēja kā eļļoti. — Es nekad neizdomāju plānus. Vienmēr daru tā, kā man kuru reizi liekas labāk.

— Jūs esat ļoti moderna sieviete, — Lenoks galanti atzina.

— Vai tas būtu glaims? — Anna valšķīgi atvaicāja.

— To es negribētu noliegt, — viņš atbildēja, bikli pamezdams acis sānis pāri servjetei. — Un var jau skaidri redzēt, jūs domājat, ka dzīve jāņem no vieglās puses.

— Šai ziņā Annas uzskati atšķiras no maniem, — Lusija teica māksloti vieglā tonī, drusku sapīkusi, ka Lenokss tik labi sapratās ar Annu. — Man savs mērķis vienmēr ir skaidrs. Man patīk strādāt, tikt uz priekšu. Es diemžēl nevarētu ļauties straumei, lai tā mani nes.

— Bet tas ir patīkami, — Anna atbildēja savā parastajā mierā, izklaidīgi smaidot. — Ir patīkami ņemt no dzīves

tikai to, ko tā pati dod. Ja noliec galvu un drāžas dzīvei pretī, tad agri vai vēlu ieskrien sienā. Ko tu saki, Frenk? Vai tev patīk par kaut ko cīnīties? — Un viņa uzlūkoja Mūru, kas nenovērsa acu no šķīvja.

— Nezinu, — viņš samulsis atbildēja. — Laikam gan esmu tāds pats kā lielākā tiesa cilvēku. Darbā nerodu vairāk prieka kā citi. Strādāju tādēļ, ka jāstrādā, nevis tādēļ, ka patīk.

Lusija galda galā sastinga. Vai viņš bija traks, Lenoksa klātbūtnē tā runādams un turklāt vēl šodien!

— Nieki, Frenk! — viņa iesaucās, veltīgi ar mākslotu jautrību cenzdamās apslēpt sašutumu. — Tu taču ļoti interesējies par darbu. Es to vislabāk zinu. Tu vēl nesen man teici, cik ļoti mīlot savu darbu ... un kādas lieliskas izredzes tevi varbūt sagaidot nākotnē.

— Lusij, tev vajadzētu pašai pamēģināt, — Anna maigi sacīja, — ja jau tas tev tik ļoti svarīgi.

Tukšo tasi pasniegdams, Lenokss pēkšņi iesmējās.

— Viņai taisnība, — viņš griezās pie Lusij as. — Jums ir visas vajadzīgās īpašības. Jā, es tiešām domāju, ka jūs sava vīra vietu izpildītu labāk nekā viņš pats. — Un tad jokodamies vēl piebilda: — Ja kādreiz gribat to vietu, paziņojiet tikai man!

Viņa tumši pietvīka, saprazdama, ka Annas nevietā izteiktā piezīme nez kādēļ bija pasteidzinājusi lietu norisi, ka visa stratēģija vērsās pret viņu. Tieši tai mirklī, kad viņa loloja dedzīgu vēlēšanos Lenoksam parādīt sava vīra neapstrīdamās spējas un labās īpašības, viņš pēkšņi sāka noniecināt Frenka vērtību un gluži muļķīgā kārtā cildināt viņas pašas dotības. Tas bija neciešami. Pēkšņi viņa manīja, ka groži izslīd no rokām, juta, kāds zaudējums būtu, ja viņa nespētu savu nodomu īstenot, cik neizdevīgi tagad atmest šo tematu un sākt par to runāt vēlāk bez kādām izredzēm. Nē! Šis jautājums bija skarts, viņai jārisina tas tālāk. Jātver izdevība, kamēr tā nav galīgi izslīdējusi no rokām.

Lusija dziļi atvilka elpu, sasparojās, saņēma dūšu, nemaz neievērodama tikko manāmo zobgalības dzirksti, kas pazibēja Annas vērīgajās acīs.

— Lenoksa kungs, gribu ar jums parunāt, — viņa mazliet izaicinoši izsaucās. — JTieši šai lietā — par Frenka darbu.

— Par viņa darbu, — Lenokss atkartoja, iesanis viņā paskatīdamies. — Nu?

— Zinu, ka gribat paplašināt uzņēmumu. — Viņa mirkli vilcinājās, tad apņēmīgi turpināja. — Tas ir, zinu, ka gribat paplašināt darba lauku. Un tādēļ, man liekas, jums droši vien vajadzēs kāda, kas palīdz veikt lieko darba

I tiesu.

Sekoja ilgs klusums, viņa juta, ka abi pārējie cieši raugās viņā. Tad Annas rokas ātri sakustējās, un viņa pēkšņi iejaucās sarunā.

— Jums jau tukša tase, Lenoksa kungs, — viņa gadīgi I teica. — Padodiet šurp, likšu, lai jums ielej.

— Jā, jā, — Lenokss šaubīdamies atbildēja. — Paldies, paldies!

Lusija mierīgi saņēma tasi.

— Vai jūs pats par to jau neesat padomājis, Lenoksa kungs? — viņa nesatricināmi turpināja. — Par pārmaiņām, ko šis darbības paplašinājums var radīt.

— Nu jā, — Lenokss teica un pēkšņi sāka uzmanīgi knibināties ap šķiņķa gabaliņu. — Par to lieko darbu jau vēl tik skaidri nav zināms. Redziet, es domāju īru lietas tagad palaist drusku vaļīgāk. — Viņš brīdi klusēja un beidzot pavisam nolika dakšiņu. — Neesmu jau vairs ne-

I kāds jauneklis.

Tuvāk pieliekusies, Lusija uzmeta viņam nopietnu, lūdzošu skatienu, un aiz liela uztraukuma viņai pat krūtis I cilājās ātrāk.

— Tādēļ es arī domāju, varbūt jūs vēlēsieties... — mirkli viņa sastomījās, bet tad droši turpināja, — varbūt

I vēlēsieties drusku uzlabot Frenka stāvokli — dot viņam I nelielu līdzdalību uzņēmumā.

Nu tas bija pateikts. Taču Lenokss pārsteigts vērīgi no-] pētīja viņu.

— Tā, tā, — viņš beidzot sacīja. — Muļķe jūs neesat, kundzīt!

Mūrs galda galā nemierīgi sakustējās. Viņa seja bija pietvīkusi tumši sarkana un viss izskats pauda galīgu ap-I jukumu.

— Negudrosim nu tagad par to,— viņš pēkšņi teica. I — Labāk paēdīsim vakariņas.

— Vai jūs nevarētu pamēģināt, Lenoksa kungs? — Lu-I sija neatlaidīgi lūdza, un pēkšņi viņai apkalta lūpas. — Es

noteikti zinu, ka jūs nekad nenožēlotu. To es jums apsolu. Ai, to es jums noteikti apsolu!

Viņas skatienam bija tāda vara, ka viņš novērsās, viņas acu zilums bija tik dziļš, tik pārliecinošs. Lenokss pagriezās pret Annu, kas sēdēja un dīvaini smaidīja.

— Ko jūs par to sakāt? — viņš drusku neveikli jautāja. — Uzbrukt cilvēkam vakariņu laikā ar tādu jautājumu!

Anna pacēla savas lielās acis un ar gaišu skatienu raudzījās viņā. Viņa nebija ziņkārīga, drīzāk viņam drusku juta līdzi pašreizējā situācijā.

— Esmu pārliecināta, ka jūs tagad negribat runāt par veikala darīšanām, Lenoksa kungs, — viņa laipni atbildēja, — tagad pie vakariņu galda un turklāt vēl svētdienā.

Lusija saslējās spējās dusmās, bet ātri atguva apvaldu. Viņa uzmeta zibošu skatienu otrai sievietei, taču saņēmās, atstāja Annas vārdus neievērotus, it kā nebūtu tos dzirdējusi, un apņēmīgi teica Lenoksam:

— Jums būtu izdevīgi, ja jums būtu līdzdalībnieks. Un esmu pārliecināta, ka mans brālis aizdotu naudu, kas Frenkam būtu vajadzīga, iestājoties uzņēmumā par līdzdalībnieku.

— Bet, Frenk! — Anna iesaucās, labi tēlotā pārsteiguma uzlūkodama Mūru plati ieplestām acīm. — Vai tad tu neteici... es domāju ... tu taču negribēsi... tas nevar būt, ka tu gribētu ...

Mūrs, vēl arvien pietvīcis, spēji sarāvās. Kuram vīrietim gan patīk, ka sieva tam grib izkarot labāku stāvokli darbā? Un turklāt vēl Annas acu priekšā! Viņš jutās neērti, pats sev likās slinks, neuzņēmīgi stulbs. Un vēl šorīt viņš bija nolēmis aizstāvēt savas tiesības mājā. īgnu skatienu Lusijai uzmetis, viņš gurdi nomurmināja:

— Es par to nekā nezinu. Nevaru uzņemties atbildību, ka esam sākuši par to runāt.

— Nu tad pagaidām beigsim šo tematu, — Lenokss teica un īsi, māksloti iesmējās. — Jā, jā, atliksim to tagad, to jau nevar tik vienkārši izrunāt, un rīts gudrāks par vakaru.

Lusija nobāla, viņas krūtis sāka drudžaini cilāties. Viņa instinktīvi juta, ka Anna stijās viņai ceļā, un šī iedoma liedza rimties.

— Kādēļ mēs to nevaram izlemt tūliņ? — viņa turpināja aizžņaugtā balsī. — Tas vien, ka sēžam pie vakariņu galda un ka šodien ir svētdiena, jums taču netraucē pateikt «jā» vai «nē»?

— Nu jā, — viņš teica, uzmezdams Lusijai asu skatienu. — Varbūt tas ir īstais iemesls, kādēļ esat mani šovakar ielūgusi?

Šo klajo secinājumu dzirdot, viņa satrūkās. Gan zinādama, ka patiesībā tā bija, viņa arī ļoti labi atskārta, ka bez Annas iejaukšanās to nebūtu izteikusi. Taču viņa nelikās dzirdam Lenoksa pēdējos vārdus.

— Lenoksa kungs, jūs pazīstat mūs jau ilgu laiku, — viņa nesamulsusi turpināja, pūlēdamās runāt līdzsvarotā, rāmā balsī un joprojām smaidīt. — Frenks jau desmit gadus strādā pie jums. Protams, šī lieta ir vērta, ka to apsver. Lūdzu, padomājiet par to!

Lenokss atkal nolika dakšiņu un paplūkāja sprogaino bārdu. Acīm redzot, viņš jutās neērti.

— Tas nu gan nav jautājums, uz ko var vienkārši atbildēt ar «jā» vai «nē», — viņš apjucis teica. — Ir dažādi citi apstākļi. Es neesmu pārsteidzīgs cilvēks, un man ne visai patīk pārmaiņas.

Un atkal sarunā iejaucās Anna savā lietišķajā, mierīgajā balsī.

— Bet ja nu jūs reiz nolemtu ieviest pārmaiņas, — viņa mierīgi piebilda, — vai tā nebūtu laba ideja — nodot Frenkam Belfastas aģentūru? Toreiz, kad viņš tur bija, viņš to ļoti veikli vadīja. Un tas vīrs, kas tagad tur strādā, nekam lāgā neder.

Lusija strauji atmeta galvu — nē, tiešām, tas bija par daudz! Anna iejaucās sarunā, ievirzīja šo ārkārtīgi svarīgo jautājumu citās sliedēs, ieteica Lenoksam līdzdalības vietā dot Frenkam tikai šo nožēlojamo paaugstinājumu — šo aģentūru, kas tikai mazu nieku bija labāka par Frenka tagadējo vietu! Vai tur nevarēja traks palikt!

Lusiju atkal pārņēma neatvairāma tieksme rīkoties izaicinoši. Kāda Annai tiesība, kā viņa drīkst tik nepiedodami, tik nekrietni iejaukties? Lusija ilgāk vairs nespēja savaldīties. Viņa novērsās no Lenoksa, cieši uzlūkoja otru sievieti un drebošā balsī teica:

— Anna, man liekas, tā nu gan nav tava darīšana! Man nav nekāda liela prieka braukt uz Īriju.

— Vai zini, tur nemaz nav tik ļauni, — Anna mīlīgi sacīja. — Tur bieži līst, toties lietus visu uztur jauki zaļu. Nudien, tev vajadzētu redzēt, kādi tur āboliņa lauki! — Viņas naivums bija velnišķīgs.

— Tas nav mūsu gaumē, — Lusija atbildēja, ātri elpodama un tikko spēdama atturēties pretī kārdinājumam Annai pamatīgi iedzelt, — lai gan tādas lietas varbūt ir tavā gaumē. Tev tur droši vien bija ļoti interesanti? Laikam gan tev ir savi iemesli, kādēļ tu tur jūties tik labi?

— Varbūt gan, — Anna domīgi piekrita.

— Kādi sevišķi, privāti iemesli?

— Iespējams, — Anna atbildēja, acis nepamirkšķinādama.

Iestājās saspringts klusums; Lenokss lūkojas griestos, un Mūra skatiens īgni kavējās pie kamīna uguns. Vakara saskaņa pēkšņi bija zudusi.

— Ziniet ko, — Lenokss pārtrauca klusumu, viņš bija paspējis savākt kopā izklaidētos pretestības speķus, — man ir pašam savas darba metodes. Kas grib satvert visu, bieži nesatver nekā. Iznāk tikai juceklis.

Sekoja ilgs klusums, un Lusija juta sirdi krūtīs sāpīgi pukstam.

Iznāk tikai juceklis! Un cik tur trūka, ka viņš jau butu padevies! To viņa zināja. Un nu viņš vienīgi tādēļ, ka Anna tik neciešami bija iejaukusies, pēkšņi ieņēma noraidošu nostāju; varbūt viņš tagad vienmēr paliks tik noraidošs, tik neiecietīgs, tik neatsaucīgs pret visiem viņas plāniem un priekšlikumiem. Un tā varēja paiet mēneši. Tur varēja traks palikt! Viņas pasākums bija izpostīts, aizkavēts, sagrauts, pīšļos satriekts. Un to bija izdarījusi Anna.

— Ielej man vēl kafiju! — Mūrs īgni teica. — Mute pavisam sausa.

Lusija mirkli vilcinājās, tad stīvi izstiepa roku, lai paņemtu tasi; viņa skaidri pamanīja niknumu, kas slēpās aiz vīra strupajiem vārdiem. It kā viņa būtu tā, kas pelnījusi pārmetumus! Klusums it kā sastinga, un arī Lūsijas seja sastinga, aizvainotā mīlestībā piesārtusi.

— Deiviss mani pēcpusdienā pavizināja ar «Ērgli», — Pīters beidzot teica; viņš neskaidri nojauta sasprindzinājumu, kas valdīja istabā; bet neviens neklausījās viņa vārdos.

— Kādēļ Neta tā sacukurojusi torti? — Mūrs iesaucās. — Tā jau ir kā saindēta!

— Torti es pati gatavoju, — Lusija dzedri atbildēja, bet viņas balss drebēja.

— Man gan ļoti garšo, — Lenokss ātri izteica. — Brīnišķīga torte.

Mūrs neveikli sagrozījās krēslā; viņš nebija domājis, ko saka; parasti tortes cepa Neta. Anna nekā neteica, tikai koda biskvītā, it kā viņai par kaut ko nāktu smiekli. Krietnu brīdi atkal valdīja klusums.

Tad Lenokss skaļi ieklepojās.

— Garda gan, lūdzu vēl! — viņš miermīlīgi teica un pasniedza šķīvi. — Tiešām garda.

— Man patīk, ka cilvēkiem ir laba ēstgriba, — Anna pieklājīgi sacīja, kā droši vien būtu teikusi Pollija.

Viņš dabūja otru gabalu un pēdējais beidza ēst. Turklāt viņš atgādināja cilvēku, kas, visiem traucēkļiem par spīti, neļauj sev sabojāt ēstgribu. Redzēdama šo Lenoksa vājību un atcerēdamās, cik labvēlīgi Lenokss bija pret viņu noskaņots, Lusija sarūgtināta domāja, ka tagad būtu panākusi visu, ja Anna nebūtu tik neciešamā kārtā iejaukusies viņas plānos. Šī doma viņu kaitināja un nedeva miera; pirksti nervozi knibināja cepumu, kas neaiztikts gulēja šķīvī. Labu brīdi visi sēdēja un klusēja, līdz beidzot Lenokss dzīrās iet mājās.

— Man nu pēdējais laiks posties mājup, — viņš teica un nogludināja vesti. — Es agri atnācu, jo zināju, ka man agri jāiet mājās.

Lusija neiebilda, bet, kad visi piecēlās, viņa labi zināja, ka tas bija tikai iegansts.

— Es jūs pavadīšu līdz jūsu mājas vārtiem, — Mūrs sacīja.

— Man arī gribētos ieelpot drusku svaiga gaisa, -4-Anna domīgi teica. — Tik jauks vakars.

Lusija atkal juta asinis iesitamies sejā, juta, ka Lenokss paskatījās uz viņu, juta, kā augumam pāršalc dusmu vilnis. Viņa nevarēja iet līdzi! Netai bija brīvs vakars, Lusijai jāapgulda Pīters. Sarkanas dusmu un apjukuma miglas aizplīvurotām acīm viņa izgāja pārējiem līdzi priekšnamā.

— Ar labvakaru, un ļoti pateicos! — Lenokss sacīja, kā parasti sirsnīgi spiezdams roku.

Lusija stāvēja namdurvis, un vēsais gaiss skāra viņas sakarsušo seju, kamēr viņa noskatījās, kā tie aizgāja pa dārza celiņu. Tad viņa pagriezās, pār lūpām viņai nevilšus izlauzās nopūta, tik dziļa, it kā sirds vai luztu; beidzot viņa iegāja atpakaļ mājā.

Tātad tas nu bija viss, ko viņa panākusi. Nekā! Un Frenks — viņa sarāvās, ar rūgtumu atcerējusies vira netaisno izturēšanos. Runāt ar viņu tā, kā viņš bija runājis, kad viņa dedzīgāk nekā jebkad bija pūlējusies, lai viņš tiktu uz priekšu, kad viņa savu plānu jau bija uzskatījusi gandrīz par izdevušos! Un Anna — atkal, atkal šī Anna ar savu riebīgo iejaukšanos! Anna tā rīkojās skaidri noprotamā nolūkā, to Lusija tūliņ bija atskārtusi. Kas to būtu domājis! Tukšajā istabā viņa gurdi atspieda pieri pie vēsā kamīna marmora un garā iedomājās šo sievieti. Kā viņa to ienīda! Tās vienaldzību, mieru, mīklaino skatienu, kas vienmēr meklēja Frenku. Annas raitā valoda, pat kustības, kas sākumā bija likušās tik mierīgas un dabiskas, nu šķita nīstamas un liekulīgas. Annas izskats, pat jau domas vien par Annu tagad Lusijai acumirklī radīja riebuma drebuļus.

Viņa saņēmās un uzveda Pīteru augšā, noridāja galdu un iegāja atpakaļ ēdamistabā. Viņa zināja, ka nedrīkstēja domāt, un tieši tādēļ viņai bija jādomā. Viņas satrauktā dvēsele, kurā kā mīklā rūga dusmas un aizdomas, nikni pievērsās pazemojumam, ko viņa bija cietusi, jo tas taču katrā ziņā bija pazemojums. Šis negaidītais sabrukums, spožā plāna pēkšņā izjukšana izraisīja žultaini rūgtu sajūtu, it kā viņai kaut kas būtu nolaupīts, atmodināja sirdī divkāršā spēkā visas agrākās miglainās šaubas un aizdomas.

Kā Anna bija iedrošinājusies tik viltīgi, tik neciešami iejaukties Frenka darīšanās? Annai nebija nekādu tiesību piedalīties Frenka nākotnes veidošanā! Droši vien aiz tā kaut kas slēpās, un viņai jāizdibina un jānoskaidro, kas tas bija. Viņā modās gandrīz nevaldāma dziņa pilnīgi, taustāmi noskaidrot šo noslēpumaino, uztraucošo jucekli.

Un viņa sāka domās atainot notikušo, iztirzāt visu, kas varēja noderēt par pierādījumu, pamatot Annas izturēšanos; pierādījumu nebija mazums: aizdomīgi skatieni, zīmīgi vārdi. Viņa mēģināja saviiKt savas šaubas un aizdomas kopā, veltīgi pūlējās skaidri iztēloties savu bažu ko-

dolu. Zinot, ka viņas pašas izturēšanās bija nevainojama, viņai gluži dabiski šķita, ka Annas izturēšanās ir nosodāma. Juzdama, ka viņai pašai nekā nevarēja pārmest, viņa iedomājās, ka Annas rīcība ir pilnīgi pretēja. Turklāt vēl šī pagātnes atbalss, kas nemitīgi skanēja Lu-sijas ausīs. Gribot negribot bija jādomā par šo atgadījumu, viņa neviļus sāka iztēloties atsevišķus apstākļus, pat šo bērnu, kam viņa nezināja vārda, kas jau bija miris un kura māte Anna bija. Skaidri nezinādama, kādēļ, Lusija sāka nojaust, ka šā ārlaulības bērna noslēpumam bija kāds sakars ar viņas pašas rūpēm un raizēm. Vismaz viņas satrauktajās domās neskaidra sakarība, kaut kādas kopējas noslēpumainas saites abus šos notikumus sakausēja līdz šim nenoskaidrotā un neapjaustā vienībā. Ja tikai viņa drusku vairāk zinātu par šo Annas dzīves epizodi, vai tad viņai nebūtu atslēga, kas palīdzētu izprast Annas izturēšanos, pat atklāt Annas būtību? Anna un Frenks — arvien no jauna viņa nu trieca savas domas šai strupceļā, un abi šie vārdi, tā sakopoti, viņu kaitināja jau tāpēc vien, ka vēl nebija nekāds pierādījums aizdomām.

Pēkšņi viņa sarāvās, jo dzirdēja veramies ārdurvis, dzirdēja balsis priekšnamā. Frenkam ienākot, viņas sejā parādījās stingra, enerģiska izteiksme. Frenks bija viens.

— Šodien tu man padarīji lielu kaunu. Un gluži veltīgi, — viņš tūliņ paklusi iesāka.

Lusija savieba lūpas. Jau tas vien, ka Frenks, kas kopā ar Annu bija izjaucis viņas labos nodomus, pats viņai tagad pārmeta, bija tik sāpīgi un nejēdzīgi, ka viņai pietrūka spēka aizstāvēties un attaisnot savu rīcību.

— Tu pats sev padarīji kaunu! — viņa skaļi sacīja. — Lenokss noteikti būtu piekritis. Es to būtu panākusi. — It kā cerības zaudējusi, viņa nokāra roku. — Tas mums būtu tik izdevīgi.

— Vai tev katrā ziņā tur jāiejaucas? Neiedomājies taču, ka tu vari viņu tādās lietās piespiest! Un neiedomājies, ka tu mani visu mūžu varēsi tā vadāt savā pavadā!

— Tas nav tiesa, Frenk! — viņa dedzīgi iesaucās. — Tu pats zini, ka tas nav tiesa. Es jau to visu daru tevis dēļ, tikai tavā labā!

— Manā labā! — viņš mēdījās. — Katrs cilvēks redz, ka tu mani vadā saitē piesietu. Pat Anna to redz.

— Anna! — Šai vārdā viņa ielika neaprakstāmas dusmas.

— Jā, Anna. Un, tā kā mēs nu esam sākuši par to runāt, man gribētos tevi palūgt, lai tu izturies drusku pieklājīgāk. Pēdējā laikā tu pret viņu esi ārkārtīgi rupja. Neaizmirsti, ka viņa ir mana māsīca!

— Tava māsīca? — viņa drebošā balsī atkārtoja. — Tas man patīk! Vai viņa tev nav svarīgāka par sievu?

Viņš izvilka cigareti un to aizdedza, visu laiku nenovērsis acis no Lusijas. Tad spēji iemeta izlietoto sērkociņu ugunī un strupi noteica:

— Man liekas, es tikai lūdzu tevi, lai tu pret viņu izturies drusku pieklājīgāk.

Neievērodama šo iebildumu, viņa liesmainām acīm raudzījās uz vīru.

— Tagad es tev gribu kaut ko jautāt. Kādēļ tu pēkšņi esi sācis tik varonīgi Annu aizstāvēt?

Viņš spītīgi atmeta galvu.

— Pie joda, kas tev īsti pēdējās dienās lēcies? Vai esmu kāds noziedznieks, ka tu mani tā pratini?

— Es tevi pratinot? — viņa iesaucās. — Tu taču skaidri zini, ka es to nedaru! Tas bija tikai vienkāršs un skaidrs jautājums!

— Velns lai parauj visus vienkāršos un skaidros jautājumus! — viņš nikni attrauca. — Paturi tos pie sevis un neķeries man svārku stērbelē, neaizžņaudz man kaklu! To jau tu dari gadiem ilgi. Vai tas nav diezgan skaidri?

Viņa bērnišķīgi neprātīgos vārdus dzirdot, Lusijas acis sapīkumā iezibējās. Kaut kas viņu pamudināja klusa, nomāktā balsī izsacīt:

— Domāju, ka vienmēr esmu rīkojusies pareizi, Frenk. Man liekas, tev pašam vislabāk vajadzētu zināt, vai tu esi laimīgs.

— Pareizi, — viņš īgni atteica. — Tu esi pati pilnība. Kad tu ej garām, var dzirdēt spārnu vēdienus.

Viņa nekā neatbildēja, tikai, vēl arvien tumši pietvīkusi, uzmeta viņam stingu, rūgtu pārmetumu pilnu skatienu. Tā viņa stāvēja labu brīdi, tad pēkšņi, it kā ko meklēdama, piegāja pie zviļņa, paņēma šuvekli un drebošiem pirkstiem sāka šūt; arī FrAiks ierāvās īgna klusumā. Tā viņi sēdēja un klusēja, beidzot viņš piecēlās. Ne-

vilšus viņa strauji sakustējās, viņas skatienu aizmigloja pēkšņi uzplūdušās asaras.

— Vai tev kā nevajag? — viņa jautāja, dedzīgi vēlēdamās atkal izlīgt. — Vai nevaru tev ko atnest?

— Es iešu gulēt, — viņš atbildēja. — Gulēt.

Lusija apjukusi un pārsteigta vērās viņā.

— Bet, Frenk, pulkstenis vēl nav ne deviņi. — Viņa izstiepa roku. — Būsim atkal draugi! Galu galā mēs tomēr mīlam viens otru.

— Liec man mieru! — viņš atcirta. — Šodien jau tu manā labā esi diezgan darījusi. — Un, iekām Lusija vēl paspēja ko izteikt, viņš izgāja no istabas.

Ilgu laiku viņa klusu sēdēja un klausījās, kā Frenks gausi kustas augšstāva istabā, dzirdēja, kā šis troksnis pēdīgi norimst, kad viņš iekāpa gultā. Viņas skatiens joprojām bija stings, it kā viņa raudzītos cauri istabas sienām; dusmas bija izgaisinājusi savāda nožēla, dvēseli pārņēmis neapzinīgs mulsums.

Beidzot viņa nepacietīgi pakratīja galvu, piecēlās un uzvilka kamīna pulksteni. Tādi pienākumi, kas pēc taisnības un parašām piekrīt mājastēvam, pa lielākai daļai bija viņas ziņā. Tad viņa kāpa augšā. Tumsā izģērbās un apgūlās gultā viņam blakus. Frenks negulēja, bet izlikās aizmidzis. Viņa dziļā elpa nespēja Lusiju piemānīt, un vēl skaidrāk šo izlikšanos pierādīja viņa augums, kas gluži kā sastindzis gulēja turpat viņai blakus. Lusijai gribējās, lai viņš runātu, taču viņa juta, ka Frenks to nedarīs. Un viņa pati, no otra atraidījuma baidīdamās, nedrīkstēja iesākt. Viņai arī bija savs lepnums. Tā nu viņa gulēja vīram blakus nekustēdamās, gluži kā nedzīva, aizvērusi acis, lai neredzētu mēnesnīcu, kas bāli plūda istabā, un domāja, domāja, viegli savilkusi pieri, drudžaini meklēdama kaut ko vēl arvien netveramu. [3]

Lusija beidzot bija apņēmusies šo jautājumu noskaidrot ar Annu pašu. Par uzbrukuma laiku viņa bija izraudzījusies pēcpusdienu, kad Pīters droši vien būs kaut kur aizgājis. Viņa būs mierīga, neaizmirsīs, ka Anna ir viņas viešņa, tomēr prasīs atbildēt, ko nozīmēja šāda izturēšanās.

Taču nākamajā rītā Anna negaidot aizbrauca uz Glaz-govu — iepirkties, ja tā varēja teikt, jo parasti Anna gandrīz nekā tāda nedarīja, ko varētu apzīmēt ar tik noteiktu jēdzienu, kas ietvertu apdomātu un iepriekš paredzētu rīcību. Pie azaida viņa bija vienkārši pateikusi:

— Man jāiegādā daži apģērba gabali. — Tad tūliņ piecēlusies un bez kādas īpašas sajūsmas aizbraukusi ar vilcienu, kas atgāja desmitos. Bez kādas iepriekšējas sagatavošanās, bez satraukuma, ne ar vārdu nepieminot, vai Lusija nevēlas viņu pavadīt.

Lusijai gan ne prātā nenāca braukt viņai līdzi. Kaut arī tas izjauca viņas nodomu, otras sievietes aizceļojums sagādāja neticamu atvieglinājumu. Galva Lusijai torīt bija smaga, viņa jutās apjukusi, dīvainu šaubu apmāta. Varbūt bija pat labi, ka Anna aizbrauca. Lusija gribēja but viena, lai apdomātos, lai tiktu skaidrībā pati ar sevi. Atkal un atkal viņa samanīja arvien skaidrāk, ka viņas dvēselē kaut kas tiecas atbrīvoties, kaut kas nezināms, kas bija viņas pašas daļa un kas viņai ar sāpēm jādzemde, iekām varēs gūt atvieglinājumu un mieru.

Staigādama šurp turp pa māju un gandrīz automātiski sakārtodama Pītera drēbes nedēļas beigās paredzētajam braucienam ciemos uz Portdornu, viņa patiesība bija tālu no visa apkārtējā. Drudžainā rosībā viņa, pati sevi mocīdama, mēģināja rast izskaidrojumu aizdomām, šim lietuvēnam, kas to jau tagad gluži neciešami turēja savā varā.

Pašā sākumā viņa bija mēģinājusi ar Annu iedraudzēties — to viņa gluži vaļsirdīgi atzina. Viņa bija Annu laipni sagaidījusi, bija pūlējusies par viešņu domāt tikai vislabāko. Taču tagad viņa atskārta, ka jau no tā mirkļa, kad Džo ieveda Annu viņas mājā, viņa bija jutusi vieglu pretišķību starp sevi un šo sievieti. Pirmais iespaids, ka Anna viņai patiks, bija maldīgs, tikai iedoma, ko radījusi viņas pašas viesmīlība; Anna viņai nekad nebija patikusi; viņas abas stāvēja pretējos polos, viņa Annai neuzticējās. Un pirmā nojauta, šīs neuzticēšanās pirmās aizdomas viņai bija radušās tai mirklī, kad viņa, no Rolstonas pārbraukusi, atrada Annu tik omulīgi kavējam laiku ar savu vīru, ar Frenku. Tad pamazām — akmeni pec akmens šī neuzticības celtne bija augusi arvien lielāka, varbūt vēl neizveidota celtne, šaubu un aitdomu bezveida masa, bet cēlonis bija Anna, Anna pati un tās ietekme uz Frenku.

Annas apciemojums, ko viņa ar tādu prieku un dedzību bija gaidījusi, nebija vis kļuvis par laimes avotu, bet par draudīgu mākoni, par kaut ko sāpīgu, pat par nelaimes vēstnesi. Lusija skaidri zināja, ka viņai par tagadējo stāvokli nevarēja uzvelt atbildību. Kā gan to varētu? Frenks bija Lusijas vīrs, viņi dzīvoja mierā un pilnīgā laimē. Bet tad ieradās Anna, un miers tūliņ pazuda. Tātad Annai vajadzēja būt vainīgai. Bet kādā ziņā? Lusija košļāja lūpas un, atkal pieri saraukusi, tina savu aizdomu smalko pavedienu. Vai viņa nebija Džozefa vārdos dzirdējusi savādu apslēptu nozīmi, vai viņai Edvarda izturēšanās nebija likusies drusku neparasta, zīmīga? Turklāt vēl dīvainā noskaņa mācītāja mājā, Orīgena jaunkundzes gandrīz mokošais samulsums — vai aizvainota tikumība bija vienīgais iemesls, vai nebija vēl kas cits? Un tad vēl — Annas izturēšanās pret Frenku. Un Frenka paša izturēšanās, viņa noslēpumainā, spītīgā klusēšana. Ja viņam aiz pienākuma vajadzētu klusēt, ja tur būtu kaut kas slēpjams, tad viņa tūliņ būtu visu sapratusi. Bet viņam taču nekas nebija jāslēpj. Nekas! Un tomēr viņš to bija slēpis. Lai gan Frenks pats bija bijis tur, Īrijā, un vēl tai pašā gadā, viņš nebija teicis viņai ne pušplēsta vārda par šo atgadījumu. Ak! $ī neatlaidīgā un neatvairāmā doma viņu urdīt urdīja.

Lusija strauji atvilka elpu. Savā prātā viņa bija uzcēlusi veselu celtni, nu trūka tikai vēl pēdējā akmens, ar ko viņa varētu to nobeigt.

Varbūt tāda akmens nemaz nebija? Varbūt tā bija tikai greizsirdība, kas viņu tirdīja? Lai gan šis pieļāvums lika sāpīgi sarauties, viņa tomēr apsvēra arī to. Un mierīgi noraidīja. Nē! Nē! Greizsirdība! Cik pašmīlīgs iegansts! Viņas mīlestība nebija patīga! Viss viņā pašā, viss viņas būtnē tiecās uz vienu vienīgu mērķi — Frenka labklājību. Viņa taču Frenku labi pazina, izprata caur un cauri un tik padevīgi mīlēja, ka nevarēja paciest neviena sveša iejaukšanos viņu laimē, nekā tāda, kas varētu traucēt viņu dzīves mierīgo, pašapmierināto plūdumu. Tā nebija greizsirdība. Tā bija uzticība, padevība, cilvēka veselais saprāts — jā, tā bija viņas mīlestības cēlā būtība. Tā viņa domāja. Jā, viņa to noteikti zināja.

Anna, protams, bija citāda. Annai trūka ideālu, centienu, nebija nedz mērķa, nedz principu. Likās, tas

nelaimīgais gadījums ar bērnu ļoti labi raksturoja viņas attieksmi pret dzīvi. Kā tad citādi bija izskaidrojams, ka viņa neapprecējās ar bērna tēvu, nesāka jaunu, kārtīgu un mierīgu dzīvi? Bet tas jau nebija Annas dabā. Bez šaubām, viņa visu šo nelaimi bija pacietusi ar diezgan vienaldzīgu, netīkamu, kaprīzu zobgalību, lai pēc tam kļūtu vēl dzedrāka, cietāka un vienaldzīgāka. Citādi nevarēja būt, tas bijis gļēvs vīrietis, kāds nepastāvīgs, neprātīgs, smieklīgs nelga, kas, tāpat kā visi vājie un gļevie vīrieši, stūrgalvīgi centies izvairīties no saviem pienākumiem. Un Anna tam ļāvusi aizbēgt. Tagad Lūsi ja gandrīz varēja iedomāties, kā Anna saltā vienaldzībā teikusi: «Tad ej pie velna! Man vienalga, ko tu dari.» Ja, droši vien tā toreiz bija noticis.

Bet tas viss taču bija tik nepareizi, tik ačgārni, tik nesaderīgi ar Lusijas vaļsirdīgo dabu un izturēšanos. Pieņemsim, ja nu viņa būtu tik vieglprātīgi un bezrūpīgi izturējusies pret Frenku, kas pats, to viņa labi zināja, varēja būt nenoteikts, aušīgs, pat gluži neprātīgs, kā tad viņa būtu varējusi veidot Frenka dzīvi un nākotni un līdz ar to arī pati savu dzīvi un nākotni? Kas tur būtu iznācis? Tikai posts.

Viņa nopūtās un ar celi iebīdīja atvilktni, kurā nupat bija kārtojusi Pītera drēbes. Tad saslējās un gāja uzkopt Annas guļamistabu. Bet jau pie durvīm apstājās un, pieri savilkusi, pārlaida acis istabai. Te nu gan bija nekārtībā, atbaidoša nekārtība, kā viņai likās: gulta netaisīta — Lūsi ja, būdama viešņa, vismaz gultu uzklātu, — tualetes galds piemētāts, kāda zeķe ar spīdīgu pēdu karajās no pusizrautas atvilktnes, viens krekls it kā kails gulēja uz grīdas. Pretīgi! Un Annas Veļai, kas tik nekaunīgi nomesta, bija ļoti kairinošas krāsas un audums, tā bija pavisam citāda nekā Lusijas baltā audekla veļa — pat tas viņā modināja neizskaidrojamu, nepatīkamu īgnumu. Neviļus modās dedzīga vēlēšanās: kaut jel Anna drīzāk aizbrauktu! Nē, nu jau tā vairs ilgi nevarēja palikt, droši vien drīz brauks projām. Annai bija jābrauc. Un Lūsi ja zināja, ka viņa par to nebēdāsies. Beidzot Lusija atzina, ka viņa un Anna bija nesamierināmas pretinieces.

Lusijas piere vēl arvien bija^avilkta grumbās, kad viņa sāka uzkopt istabu. Netai bija darbs virtuvē, turklāt Lusija arī bez šā iemesla juta sevišķu vēlēšanos pati uzkopt

Annas istabu. Neapzinīgi viņa sajuta, ka šai darbībai bija it kā simboliska nozīme; Anna varēja savu dzīvi izmētāt klaidā, viņa, Lusija, savu turēs kārtībā, priekšzīmīgā kārtībā.

Viņa sakārtoja istabu, tad uzlasīja dažas sīkas lietas — kādu saktu, kādu nevērīgi nomestu opāla gredzenu, pārējās rotas lietas pašlaik greznoja Annu, tās nevarēja nolikt Annas rotu kārbiņā, kas stāvēja pie spoguļa. Lusija atvēra vācelīti. Un pēkšņi palika sastingušām rokām kā pārakmeņota. Skatienā radās dīvains sasprindzinājums, tas pārņēma seju, visu augumu. Viņa skatījās uz kādu priekšmetu kārbiņā. Stāvēja nekustēdamās un tikai skatījās — skatījās un nekustējās. Un viņas sastingusī seja kļuva salta un bāla.

Tad viņa lēni izstiepa roku un paņēma kaut ko no kārbiņas. Tā bija fotogrāfija, nevis medaljons — tādu sentimentālu lietu Annai nebija, — maza, salauzīta fotogrāfija, kas varbūt tieši savas nenozīmības dēļ gadiem ilgi neievērota bija gulējusi šai kārbiņā. Kāda bērna ģīmetne — noplukusi, izbalējusi, jau sen aizmesta ģīmetne, bet arvien vēl asa, skaidra un dīvaini saistoša. Tik saistoša, ka Lusija vairs nespēja no tās novērst skatienu. Viņa tūliņ zināja: tas bija Annas bērns, slēptais un jau mirušais bērns, tā bija bērna ģīmetne, ko viņa nu tik pēkšņi bija ieraudzījusi. Un viņas acis tūliņ redzēja arī kādu citu — viņas pašas dēla seju. Pītera seja, tikai daudz jaunāka, ar satriecošu līdzību nostājās blakus šai otrai sejai — deguns, acis, pat lūpu izliekums, viss bija gandrīz pilnīgi vienāds, — abas sejas Lusijas aizmigloto acu priekšā saplūda vienā vienīgā sejā. Nē, nevis vienā sejā — vienā aizdomā, vienā briesmīgā, riebīgā aizdomā.

Vai viņa sapņoja, vai viņu pēkšņi bija apmājusi kāda neprātīga iedoma, aizrāvusi aplama melodramatiska izjūta, kaut kas tāds, kas viņas skaidrajai, vienkāršajai dabai bija pilnīgi svešs? Bet nē, tā nebija iedoma. Šī līdzība, kas tik spilgti iespiedās viņas uztrauktajā apziņā, nebija tikai pārsteigums vien, bet arī atklājums. Ja Annas dēls un viņas puisēns izskatījās līdzīgi kā divi ūdens pilieni, tad tam varēja būt tikai viens izskaidrojums, viens vienīgs briesmīgs atrisinājums, kas īstenībā atrisināja ari visas šaubu mīklas, ar kurām Lusija pēdējā laikā bija mocījusies.

Viņa sāka trīcēt. Un arī viņas dvēselē kaut kas trīcēja, alkdams izlauzties uz āru brīvībā. Viss, kas viņai līdz šim bija palicis nemanīts, pāris pēdējo dienu neatzītās nojautas, visa viņas jūtu slepenā pazemes straume uzvirda augšā un ar neatvairāmu varu aizrāva viņu līdzi savā virpulī.

«Ak dievs!» viņa drudžaini domāja. «Nu es visu saprotu.» Celtne bija pabeigta. Pirms pieciem gadiem Frenks vairākus mēnešus bija dzīvojis Annas mājā. Tad bija nācis pasaulē Annas — viņu abu bērns. Tātad tas bija tiesa. Frenks bija Annas bērna tēvs. Tagad viņa to zināja.

Briesmīgā satraukumā viņa spēji nometa fotogrāfiju atpakaļ, aizspieda kārbiņas vāku un noslīga uz gultas malas. Tā viņa sēdēja — kā salauzta, apreibusi, ieplestām, bailēs satumsušām acīm. Sirds vai stājās pukstēt. Viņa bija apjukusi, satriekta, apstulbota; viņas pašas un visas dzīves jēga bija zudusi. Ausīs skanēja tūkstoš balsu atska-las, neatlaidīga klusa murmināšana, un visas šīs balsis čukstēja, čukstēja par Frenku, par viņas vīru, ko viņa mīlēja un kas viņai bija bijis neuzticīgs.

Lusija īsi iekliedzās un atkrita atpakaļ. Tad spēji sasprindzināja sabrukušo augumu. Nē, tam nevarēja ticēt. Drebēdama viņa aizgūtnēm ievilka elpu, viņai parbrazās spēja jūtoņu maiņa. Viņa negribēja tam ticēt. Tas nevarēja būt. Šī pārsteidzošā Annas bērna līdzība ar viņas bērnu bija tikai nejauša sagadīšanās, ko varēja izskaidrot ar vienas dzimtas locekļu līdzību. Tas nebija celtnes beigu akmens. Tādas celtnes nemaz nebija. Tas viss — tas viss nebija nekas salīdzinājumā ar viņas mīlestību uz Frenku. Viņai bija sava mīlestība, sava uzticība. «Esmu traka, ka turu Frenku tādās aizdomās,» viņa neprātīgā pašapsūdzē domāja. Pēkšņi likās briesmīgi un neticami, ka viņa tikai viena vārda, viena skatiena, kādas fotogrāfijas paviršas līdzības dēļ gribēja Frenkam piedēvēt rīcību, kam neizbēgami jānoved pie viņu ģimenes laimes sabrukuma. Viņa nekādā ziņā nepiederēja pie tām sievietēm, kas bija greizsirdīgas vai aizdomīgas, viņa taču pacēlās pāri tik zemām jūtām. Vienīgi viņas skaidrās mīlestības spēks iedzinis viņu šai krīzē, licis sajust brūci asiņojam sirdī, kamēr bulta nemaz vēl nebija izrauta. Un vispār nekādas bultas nebija. Frenkam nebija nekāda sakara ar šo nelaimīgo atgadījumu. Viņa nemaz nespēja ticēt, ka šīs briesmīgās aizdomas varētu būt patiesas, Hēspēja tik ļauni domāt par Frenku, kas jau tik ilgus gadus bija viņas vīrs, kas viņu bija glāstījis, mīlējis un nekad ne ar vārdu nebija ieminējies par šo notikumu, kas viņu tagad māca tik spēcīgi, tik smagi kā lietuvēns.

Bet kādēļ — un viņas skatiens atkal apmācās, — kādēļ viņš nekad nebija par to ieminējies? Tas taču būtu tik viegli, tik dabiski — pateikt kādu vārdu, dot kādu mājienu, iekām Anna nebija ieradusies. Un kādēļ viņš negribēja, ka Anna brauc šurp, ja tagad viņa izturēšanās liecināja, ka viņš māsīcu ciena? Izmisumā viņa pietvērās pie gultas gala un atspieda pret to pieri.

Viņai trūka pierādījumu. Viņa maldījās. Kļuva pat smieklīga. Tā jau bija tikai nejauša sagadīšanās, ka Frenka viesošanās un šā bērna piedzimšana iekrita vienā gadā.

Tomēr — cik nejauka, cik nekrietna sagadīšanās! Un vai tā bija nejauša sagadīšanās? Jau par to iedomājoties vien, viņa nodrebēja. Bez tam visbriesmīgākās mokas sagādāja atziņa, ka viņš to visu bija slēpis. Viņu pāršalca rūgtu atmiņu vilnis: skatieni, ar kādiem Frenks ar Annu droši vien bija apmainījušies, slepus čukstēti vārdi. Viņa spēji satrūkās. Varbūt viņiem bija kāda norunāta saprašanās zīme?

Viņa iekoda lūpā un cieši saspieda rokas, lai pārliecīgā piepūlē paturētu varu pār savu prātu. Ausīs zvanīja, un kaklu aizžņaudza sausums un pēkšņi uznākušas sāpes.

Piepeši viņa pacēla galvu. Zods enerģiski pasviedās uz augšu, augums izliecās graciozā spraigumā, viņas griba cīnījās ar kaut ko neredzamu. Spēji uzliesmoja īpašnieces instinkts. Frenks piederēja viņai. Lai pagātne bija kāda būdama, Lusijai jārēķinās ar tagadni un nākotni. Viņa nokāpa lejā pa kāpnēm. Viņa šo faktu bija atzinusi, tāpēc ar varu piespieda sevi skatīties tam acīs. Viņa spēs tam skatīties acīs.

Taču darīt viņa neko nespēja. Iegājusi dzīvojamā istabā, viņa apsēdās zvilnī. Sākumā sēdēja stīvi, bet pamazām augums atkusa, lūpas kļuva maigākas, skatiens atkal aizklīda tālumā. Pleci nevarīgi noslīga. Viņa atkal sāka domāt visu no gala.

Viņas augums asi iezīmējās pret gaismu logā, un, pretēju jūtu cīņas izmocīta, viņa izskatījās tik jauna un aizkustinoša. Ap viņu virmoja itin kā traģēdijas trīcas. Bet vai traģēdija slēpās viņas atklājumā? Vai arī tā mita kaut kur viņas pašas dvēseles dzīlēs?

ltt

Tā viņa sēdēja, kad Neta ienāca paziņot, ka pusdienas gatavas. Vēl arvien spraigi domādama, viņa piecēlās un iegāja ēdamistabā; Piters jau bija tur, sēdēja pie galda un bija apsējis servjeti ap kaklu. Viņu ieraugot, Lūsijas acīs ieplūda siltas maiguma asaras. «Viņš vismaz ir mans,» viņa nodomāja, «ir un vienmēr būs mans.» Pēkšņi viņa aplika puisēnam ap šaurajiem pleciem roku un ātri viņu noskūpstīja.

— Māmiņ, kur Anna? — viņš iesaucās, sparīgi ķerdamies pie viras.

— Glazgovā, — viņa klusi atbildēja.

— Šorīt man viņas trūka, — viņš mundri teica. — Man Anna patīk. Braša biedrene.

Lusija neatbildēja. Viņai likās neticami, ka viņas dēls tā varētu pieķerties Annai. Šī doma bija derdzīga.

— Anna nesen kaut ko teica par buru laivu, — viņš turpināja. — Tādu ar īstām burām!

Viņa cieši saknieba lūpas, lai apslāpētu mežonīgo vētru, kas plosījās krūtīs. Šai satraukumā un izmisumā viņa pat Annas attiecībās ar Pīteru redzēja kaut ko nedabisku, aizdomīgu, kaut ko tādu, kas pārkāpa atļautās robežas. Anna bija laba pret zēnu tāpēc, ka viņš bija Frenka dēls, tāpēc, ka tas viņai atgādināja pašas dēlu, kura tēvs ari bija Frenks.

Pēkšņi viņa piecēlās no galda nomocījusies, roku vaigam piespiedusi.

— Kur tu iesi, māmiņ? — Pīters sauca.

— Es jau paēdu, — viņa tikai ar pūlēm izteica. — Man vēl juiet šūt. — Un steidzīgi izgāja no istabas.

Pēcpusdiena vilkās tālāk; bālās rudens saules apskalota, gausa mirkļu ritējumā deldēta, tā radīja grūtsirdīgu noskaņu, modināja sāpīgas atmiņas par citām pēcpusdienām, mierīgām, miegainam un rāmām, — par dienām, kad viņa un Frenks bija paļāvušies uz savu mīlestību.

Viņai nekas nebija jāšuj. Vispār nebija tāda darba, ko viņa spētu darīt. Viņai bija jāgaida, drudžaini jāgaida Frenks mājās. Un, kad beidzot tuvojās vilciena pienākšanas laiks, drebošā nepacietība mudināja viņu rīkoties. Viņa gribēja iet vīram pretī, ^iņa piecēlās, uzlika cepuri, uzvilka mēteli un devās uz piestātni. Viņa gāja pa promenādes aleju — savu parasto ceļu un, domādama vienīgi

par to, kā satikt Frenku, atvairīja vēlēšanos ņemt Pīteru līdzi. Šai mirklī viņa tiecās pēc Frenka, vienīgi pēc Frenka. Ai, cik kvēli viņa ilgojās būt ar vīru vienatnē, izdibināt visu līdz pašiem pamatiem, ticēt Frenka atspēkojošiem vārdiem, teikt tam, ka viņa to mīl, un pārliecināties, ka Frenks viņu vēl arvien mīl!

Kamēr viņa tuvojās pilsētai, viņas skatiens uzmanīgi vēroja garāmgājējus un pretimnācējus promenādes alejā; tūlīt tas priecīgi iemirdzēsies, pazīstamo stāvu ieraugot. Bet viņš nebija redzams. Varbūt aizgājis pa otru ielu, lai gan arvien mēdza nākt pa šo ceļu? Viņa pamazām gausināja soļus un esplanādes vidū neziņā apstājās; viņas seja bija bāla un satraukta, skatiens tramīgs un apjucis.

Tad viņa pēkšņi satrūkās, turpat pie auss izdzirdusi kādu balsi, un spējās gaidās pagriezās uz to pusi, no kuras šī balss skanēja. Taču viņas seja acumirklī izstiepās garāka. Kāda vilšanās! Tas nebija Frenks, kas tur stāvēja un uzrunāja viņu, bet Hokinga jaunkundze ar savu suni. Un Hokinga viņai uzsmaidīja starojošā laipnībā.

— Iesim reizē atpakaļ, — Hokinga jaunkundze teica, it kā citādi nemaz nevarētu būt.

Lūsi ja nemaz nepriecājās par šo sastapšanos, to viņa bija vēlējusies vismazāk; viņa alka pēc Frenka, viņas sirds karsti pukstēja tam pretī.

— Nācu pretī vīram, — viņa vēsi atbildēja.

— Nu, tad vismaz atļaujiet jūs pavadīt, — Hokinga jaunkundze ieminējās drusku prātīgāk nekā pirmoreiz.

— Labi, — Lūsi ja atteica un jutās nelaimīga. — Man tagad jāiet atpakaļ.

Viņas reizē gāja atpakaļ.

— Ja jūs gribētu ienākt pie manis uz tēju, — Hokinga jaunkundze maigi aicināja, — es jūs pacienātu ar cepumiem un krējuma torti.

Lūsi ja aizplīvurotām acīm pavērās draudzenē, tad pasmaidīja, lai apvaldītu raudas. Tas bija vārgs, izmocīts smaids.

— Šodien ne, — viņa bēdīgi atbildēja.

— Un vēlāk... vēlāk es jums nospēlētu kaut ko uz sava čella. Kaut ko klasisku, bet ne garlaicīgu. Ļoti maigi un klusi.

Lusija purināja galvu.

— Nevaru iet, — viņa klusi teica.

— Es tikai tāpat ieminējos, — Hokinga jaunkundze sacīja bez lielas nožēlas. — Tikai tāpat vien. Tas nekas.

Brīdi viņas, nekā nerunādamas, gāja tālāk.

— Vai jūs varbūt... — Lūsi ja ar lielu piespiešanos, gandrīz pret savu gribu izteica. — Vai jūs nesatikāt Frenku... manu vīru? Es ... es gribēju iet viņam pretī.

Hokinga jaunkundzes seja savilkās dziļās pārdomās, beidzot viņa atbildēja:

— Nē!

Vēl dažus mirkļus viņas gāja klusēdamas, tad Hokinga jaunkundze teica skarbā vaļsirdībā, kādā tikai viņa mēdza runāt:

— Jūs meklējat viņu. Bet īstenībā viņam vajadzēja meklēt jūs!

Lusija tumši pietvīka. Šais atklāti un draudzīgi teiktajos vārdos gan nebija apslēpta dzeloņa, taču tie Lusiju skāra kā sāpīgs sitiens.

— Vīrietim jāseko sievietei, — Hokinga jaunkundze negaidītā īpatnējā filozofijā turpināja. — Es nevienam nesekoju, bet instinktīvi nojaušu, ka man seko.

Sos neiespējamos vārdus dzirdot, Lusija iekoda lūpā: tās bija aušības, taču tām cauri spīdēja smalks patiesības stars. Lusijas rokas nervozi kustējās, balss skanēja kā aizlūzusi, kad viņa sacīja:

— Es runāju par savu vīru. Ceru, ka jūs sapratīsiet...

— A! — Hokinga jaunkundze maigi noteica.

Viņas vairs nerunāja. Abas izšķīrās tai vietā aiz krastmalas, kur dalījās viņu ceļi, jo Hokinga jaunkundze uzkāpa kalnā, smalkajā rajonā, kur dzīvoja, bet Lusija gaja uz mājas pusi gar līča krastu.

Bez jebkāda iemesla viņa jutās mazdūšīga un samulsusi, un vainīgs bija šis jaunais secinājums, Hokinga jaunkundzes dīvainā, tomēr ne mazāk uztraucošā iedoma, ka viņa skrejot Frenkam pakaļ. Kam tad vēl bija tiesība Frenku meklēt? Viņa taču bija gājusi pretī savam vīram. Viņa jau nemaz neprasīja, lai vīrs skrien viņai pakaļ, lai tas viņai seko, kā bija izteikusies Hokinga jaunkundze. Smieklīgi! Bet vai tiešām tas bija tik smieklīgi? Viņa savilka pieri. Viņas prāts, atkal aizdomu gultnē ievirzīts, sastinga no šīs nīstamās domas; augumam pārskrēja drebuļi, jūtot drēgno, skarbo ri*lens miglu, tuvās krēslas vēstnesi.

Cik smeldzoša, briesmīga doma, ka Frenks kādreiz bija sekojis Annai, bija Annu mīlējis, gulējis pie tās, pat radījis bērnu, ka viņš, viņš pats, ko Lusija uzskatīja par savu, bija piederējis arī Annai. Un tas viss, viss bija noticis, viņai nezinot. Atkal pamodās neuzticība un spīdzināja viņu.

Dīvainā domu saistībā viņa atcerējās sava brāļa stūrgalvīgo pretošanos šai laulībai, viņa pastāvīgos pārmetumus Mūriem, pat brīdinājumus no katastrofas. To taču nekādā ziņā nevarēja izskaidrot ar to vien, ka viņa apprecēdamās nokļuva zemākā sabiedriskā līmenī. Vai tas varēja būt, ka Frenks un Anna, — vai tas varēja būt, ka viņiem jau agrāk Līvenfordas laikā bijis sakars? Vai Ričards zināja kaut ko tādu, par ko viņai, Lusijai, līdz šim nebija ne jausmas? Viņas lepnums strauji pretojās šai domai, kaut arī viņa sirds dziļumos juta, ka tā varēja būt patiesa.

Tad šais bailēs uzšķīlās vēsāka saprāta dzirksts, gaismas stars, kas ielauzās viņas dvēseles biezajā krēslā. Ja viņiem jau toreiz būtu bijis sakars, kādēļ tad Frenks un Anna — viņa prātoja, attīstīdama savu hipotēzi līdz galam, — kādēļ tad viņi toreiz nebija apprecējušies? Frenka gļēvums, Annas netikumīgais riebums pret kārtīgu dzīvi — šie fakti vēl neizskaidroja izvairīšanos no tik loģiska un saprātīga soļa. Lusija noskurinājās un vienu mirkli jutās priecīga, atvieglināta, gandrīz laimīga. Jau tādēļ vien aizdomām vajadzēja būt bez pamata. Viņa bija uz nepareizām pēdām!

Bet tad pēkšņi no kāda apslēpta dvēseles stūrīša atskanēja čuksti, kas atvēsināja laimes sajūtu un apslāpēja šo nupat atrasto jauno cerību. Frenks un Anna bija brālēns un māsīca, un šī tuvā radniecība tiem varēja būt par šķērsli laulības noslēgšanai baznīcā. Lusijas izmocītais prāts apjukumā ar lielu dedzību un ar postošām bailēm pieķērās šim nesvarīgajam apstāklim. Viņa atkal sajuta vēsumu, atkal manīja drēgnumu, kas, no līča nākdams un pār krastu veldamies, spiedās līdz kauliem.

Nu jau bija gandrīz tumšs, sīkas uguntiņas iedegās gar līča krastiem. Lusija bija ilgāk projām no mājas nekā domājusi; Frenks varbūt jau bija pārnācis, taču viņa nepa-steidzināja soli. Savādi, ka viņa, tik patiesa un mīļa, viņa, kas tā lepojās, tik pašpazinīgv lepojās ar savu māju.

tagad, acīm redzot, baidījās spert kāju šai mājā, pati savā mājā. Viņa pat vilcinājās pie vārtiem, it kā sirdī glabātu nezin kādu neizpaužamu noslēpumu.

Tad atkal kaislīgi uzplūda mīlestība. Viņai tūliņ bija jāredz Frenks, viņas Frenks. Sirds pēkšņi ilgojās pēc tā ar visu savu tagadējo ciešanu smeldzi. Ja -tikai viņa varētu būt ar Frenku vienatnē, ja tikai tas viņai visu izskaidrotu, tad viss atkal būtu labi. Viņa nebija varmācīga, viņa to uzklausītu un arī saprastu. Gandrīz vai strauji viņa nospieda durvju rokturi un zibošām acīm, lūpas enerģiski sakniebusi, iegāja mājā.

Viņai vajadzēja būt kopā ar Frenku. Un tur bija Frenks, atzveltnī atlaidies pie iekurta kamīna, un viņam blakus stāvēja Pīters. Taču otrā pusē viņam stāvēja Anna. Anna! Lusija nobālēja un, otru sievieti ieraugot, atrāvās, kā sitienu dabūjusi. Priekšnama krēslā augumam atkal pārskrēja saltas trīsas. Tātad Frenks ar Annu bija reizē pārbraukuši!

Šķita, ka neziņas ugunī būtu ielieta eļļa, greizsirdības cirstajā vaļējā brūcē iekļuvusi žults, — tas bija jauns un negaidīts viņas aizdomu apstiprinājums. Viss patiesais, sirsnīgais maigums viņu atstāja spējā, neizskaidrojamā ātrumā, vienā mirklī maigums pārvērtās rūgtumā, viņas seja kļuva cieta, lūpas sakniebās šaurā svītrā. Spuldzes spilgtajā gaismā acis mirkšķinādama, viņa jutās kā svešiniece, kas negaidot ierodas starp pilnā skaitā sanākušiem viesiem. Vai viņai, namamātei, tā bija jājūtas? Mirkli viņa stāvēja un noskatījās, tad pēkšņi izmeta balsī, kas skarbi griezās viņas pašas ausīs:

— Tātad jūs nejauši satikāties?

Piters satraukts iesmējās.

— Salikāties! — viņš atkārtoja. — Cik jocīgi tu runā, māmiņ! Viņi taču parbrauca vienā vilcienā.

— Ak tā, saprotu, — viņa aizsmakušā balsī izteica.

— Un paskaties, māmiņ! — zēns sauca, un viņa balsī vēl izskanēja sajūsma. — Paskaties, ko Anna man atveda! — Viņš priecīgi pacēla jahtas modeli, skaistu, staltu kuģi ar baltām burām, brīnišķīgu un dārgu dāvanu.

— Lieliska laiva! — Frenks jūsmīgi sacīja. — Droši vien Anna par to samaksāju|j labu naudu. Svētdien es pats to nolaidīšu ūdenī.

Lusija, acis nenovērsdama, skatījās viņā,

— Nu, runā taču, māmiņ, runā! — Piters sauca un raustīja viņas svārkus. — Saki — vai nav brīnišķīga?

— Jūs jau visi apgalvojat, ka esot brīnišķīga, — Lusija sāpīgā sarūgtinājumā noteica, un viņas vējā appūstie vaigi siltajā istabā pēkšņi pietvīka.

Iestājās nepatīkams, negaidīts klusums, tad Anna, kas Lusiju bija novērojusi, iesaucās, un viņas virslūpa savilkās it kā smaidā, lai gan viņa nemaz nesmaidīja:

— Mēs jau domājām, ka tu esi pazudusi!

— Nē, — Lusija vēsā apdomā teica. — Es nekur ne-pazudīšu.

— Mana laiva! — Pīters aizvainots iesaucās un noglaudīja spožo kuģi. — Mana skaistā laiva! Tu vismaz varētu pateikt, ka tev tā patīk.

— Esi mierīgs! — Lusija strupi uzsauca. — Man jādomā par svarīgākām lietām nekā tavas rotaļas.

Viņa citādi nevarēja, viņa jau tā bija izmocīta, un nu vēl viņas dzīves grūtākā brīža priekšā viņu aizkaitināja tāds sīkums — Annas dāvana viņas dēlam.

Gongs aicināja vakariņās.

— Labi, — Mūrs beidzot teica un piecēlās. — Kaut arī mums trūkst omulības, vakariņas tomēr jāēd.

Lusija pietvīka vēl tumšāk, bet, ne vārda nebildusi, pagriezās un iegāja ēdamistabā.

— Kur tu biji pazudusi? — Mūrs atkal jautāja, kad viņi bija apsēdušies. Viņš bija labā noskaņā, likās, viņš gribēja iztapt, varbūt pat vēlējās izlīgt ar Lusiju. — Tu ap šo laiku tik reti izej no mājas.

— Man taču arī ir savas darīšanas, — viņa dzedri atbildēja; viņa manīja, ka Frenks grib pielabināties, un uzņēma viņa vārdus ar rūgtām aizdomām. — To taču tev vajadzēja zināt.

— Jā, — viņš laipni piekrita. — Tas tiesa, mīļā.

Sekoja klusums, salts, nedabisks klusums. Tad ierunājās

Anna.

— Iedomājies, Lusij, cik jocīgi, — viņa neparasti laipni sacīja. — Mēs ar Frenku pārbraucām vienā vilcienā un līdz pat Ardfilanai to nezinājām.

— Tiešām, — Lusija teica un savilka lūpas. — Izklausās gandrīz neticami.

Taču piepūle, ko prasīja šāds ironisks tonis, viņai gandrīz vai lauza sirdi. Protams, viņa zināja, ka Anna melo, — kā tad citādi izskaidrojama šī neparasti draudzīgā attieksme? Nabaga Lusija! Ja Anna būtu bijusi īgna, Lusija savās tagadējās mokās un aizdomās to droši vien izskaidrotu ar to pašu iemeslu.

Tās viņai bija grūtas vakariņas. Viņa tikko varēja ēdienu norīt, katrs kumoss draudēja aizķerties kaklā un viņu noslāpēt. Viņa juta pēkšņu tieksmi bēgt projām svaigākā gaisā, juta dziņu atbrīvoties no savu domu neciešamā sloga. Taču nevarēja pakustēties, nevarēja bēgt. Bija jāpaliek sēžam, jāklausās un visu laiku jāvēro — jā, neskaidra, pavēloša vara viņai lika sāpīgā sasprindzinājumā vērot, vai viņi abi nepārmīs kādu vārdu vai skatienu, kādu zīmi, kura apstiprinātu šīs bailes, kas Lusiju spīdzināja un darīja traku.

Beidzot pienāca beigas šīm mokām. Anna tūliņ iegāja atpakaļ dzīvojamā istabā. Pīters, nopaļāto jahtu maigi rokās turēdams, uzskrēja augšā. Neta nokravāja galdu un iegāja virtuvē. Nu viņi bija vieni, bija pienācis brīdis, ko, acīm redzot, arī Frenks gaidīja, jo bez kāda ievada iesāka:

— Kas tev noticis, Lusij? Mēs taču, liekas, esam šai ķildai tikuši pāri.

Viņa piecēlās, aizvēra durvis, ko Neta bija atstājusi vaļā, tad, lūpas cieši sakniebusi, apsēdās un paskatījās viņam acīs. Vilšanās sajūtas dēļ maigais noskaņojums bija izgaisis; nu viņa bija apņēmusies, kaislīgi apņēmusies cīnīties un tādēļ nekavēdamās stingri teica:

— Frenk, man ar tevi jārunā.

— Nu labi, — viņš, miermīlīgi smaidot, atbildēja. — Tādēļ jau tev nav jāsataisa tāda seja kā uz bērēm.

— Lai nu paliek mana seja, — viņa nežēlīgā apņēmībā atbildēja. — To jau zinu, ka tev tā nepatīk.

— Neuztver visu tūliņ tik greizi, Lusij, — viņš steidzīgi un laipni teica. — Tu taču zini, ka tas bija tikai joks.

— Man prāts gan nenesas uz jokiem! — viņa dzēlīgi atcirta. — Savu mūžu vēl neesmu bijusi tik nopietna.

— Lusij! — viņš gandrīz lūgdamies iesaucās. — Kas tev īsi noticis?

Runāju ļoti nopietni, Frenk, — viņa teica lēni un ar uzsvaru, un viņas balss nopietnā noskaņa bija nepārprotama. Man radušās pret tev# aizdomas. Briesmīgas aizdomas. Bet tas negroza lietas būtību. Vēl vairāk. Ir tikai viena vienīga izeja. Tev jāizstāsta patiesība. Saki man ... — viņas balss pēkšņi kļuva skaļāka un apsūdzēdama drebēja, — ... saki man — vai tu biji Annas mīļākais?

— Ko? — viņš apslāpētā balsī iesaucās.

— Nav tas vien, — viņa strauji turpināja. — Saki — vai tu biji viņas bērna tēvs?

Apjucis viņš raudzījās uz sievu, un viņa piere pamazām tumši piesārta. Tad tāds bija izskaidrojums — Lusija bija iemaldījusies briesmīgās aizdomās. Un viņa maldījās, briesmīgi maldījās.

— Tad to tu esi izperinājusi, — viņš beidzot nomurmināja. — Tad tā tu domā par mani!

— Atbildi! — viņa skaļā balsī sauca. — Vai tu neredzi, ka es gaidu?

— Bet, Lusij! — viņš stomījās galīgi satriekts un savā samulsumā izskatījās ļoti vainīgs. — Nekļūsti smieklīga! Tas taču ir smieklīgi!

— Nav vis smieklīgi! — viņa atsaucās, vairs nespēdama valdīties, viņa samulsumu redzot. — Nav vis smieklīgi, ja tas tevi tā uztrauc!

Viņas jutekļi bija līdz pēdējam sasprindzināti, viņa neapzinīgi pētīja Frenka seju, ievēroja katru mazāko pārmaiņu, katru balss noskaņu. Pēkšņi viņš pamanīja šo vērošanu un aizsvilās sašutumā:

— Ko tu tā skaties uz mani? Es to nevaru paciest.

— Tātad tu baidies? — Viņas seja bija bāla, balss aizžņaugta, kad viņa rūgti piebilda, šā strupā noraidījuma aizkaitināta: — Tev jau no acīm var redzēt, ka esi vainīgs. Mani tu nepiemānīsi, Frenk! Es tevi pazīstu. Ai, kādēļ tu nevari būt vīrišķīgs un to godīgi atzīt?

Lusijas vārdi strauji sekoja cits citam, un šai vārdu birumā viņš nemierīgi sakustējās un pietvīka vēl tumšāk, jo labi apzinājās savu gļēvumu un to, ka tas apstiprināja viņas aizdomas.

— Ārprāts! — viņš iekliedzās. — Man ar to nav nekāda sakara. Nekāda! Tu taču skaidri zini, ka mīlu tikai tevi. Visu mūžu man ar Annu nav bijis nekā kopēja. Ja netici man, pajautā viņai pašai!

— Annai! — viņa nesavaldīgi sauca. — Vai tu domā, ka es tiktāl pazemošos un jautāšu Annai? Man, tavai sievai, jāzemojas viņai? Bez tam ... — viņas balsī tagad skanēja izsmiekls, — ko es varu no Annas sagaidīt? Taču ne patiesību! Esmu pārliecināta, ka starp jums pastav kāda briesmīga, slepena noruna.

— Žēlīgais dievs! — Frenks iesaucās, un viņa dusmas auga augumā, jo viņš apzinājās, ka nespēj gūt virsroku. — Ko tu īsti gribi? Tu esi īstā purvā iebraukusi. Tas ir galīgi aplam.

— Ak aplam? — viņa pikti attrauca. — Tā ir tava vaina.

— Nu tad tici vesela! — viņš kliedza. — Ja tev tā patīk man pārmest to, ar ko man nav nekāda sakara, tad dari tā, velns lai parauj!

Neciešamā sasprindzinājumā viņi skatījās viens uz otru. Tad viņas skarbums pēkšņi atvilga. Viņu pārņēma neatvairāms maigums, sarūgtinājums pazuda no viņas acīm, un tanīs atspīdēja kluss lūgums.

— Frenk, vai tiešām tu nevari saprast, kā tas mani moka! — viņa iesaucās. — Noskaidrosim visu! Tad varēsim sākt no gala!

Bet viņš bija galīgi noskaities un visā aizvainotā gļēvuma iespītībā vairs negribēja neko dzirdēt. Viņš pieleca kājās:

— Man pietiek! Vairāk es necietīšu!

Arī Lusija strauji piecēlās un satvēra viņa roku.

— Frenk, — viņa dedzīgi lūdzās. — Tu zini, ka es tevi mīlu. To taču tu gluži skaidri zini. Es tavā labā darītu visu. Visu pasaulē. Vai tiešām tu man pat piedošanu nelūgsi?

Viņš neatskatīdamies gāja uz durvju pusi.

— Kam man vajadzīga tava muļķīgā piedošana? — viņš sauca. — Paturi to, kamēr kāds pēc tās prasīs!

— Neaizej, Frenk! — viņa izmisusi lūdzās. — Tas mani tikai pārliecinās, ka esi vainīgs.

Viņš nokratīja viņas roku.

— Dieva dēļ, liec man mieru! — Tad pagriezās un izgāja no istabas.

Viņš bija prom. Lusija sēdēja kā sastingusi. Viņas acis, asarām pieplūdušas, vēl arvien raudzījās uz durvīm, kas tikko bija aizvērušās. Viņš bija noraidījis viņas apsūdzību. Vienkārši noliedzis — citādi jau arī nevarēja būt. Bet šis noliegums bija tikai stiprinājis viņas pārliecību, šo neciešamo, briesmīgo pārliecību. Kaut jel viņš būtu bijis godīgs un vaļsirdīgs! Ai, ar k*du prieku viņa būtu piedevusi, ja tikai viņš būtu atzinies! Bet viņš, skarbiem vār-diem atgaiņādamies, bija izbēdzis no istabas. Tas nebija Frenks, nebija vīrietis, ko viņa mīlēja, tā bija čaula, maska, lai slēptu to, kas atradās zem tās. Viņa pazina Frenka nevarību, īgnumu, dīvainību; tieši tādēļ jau viņa bija vēlējusies dot Frenkam savu spēku. Lusija nemīlēja Frenku kādas īpašības dēļ, kas viņam varbūt bija, bet tā neizskaidrojamā «kaut kā» dēļ, viņa paša dēļ. Un, Frenku mīlēdama, viņa bija mēģinājusi tam palīdzēt. Astoņus gadus viņi bija dzīvojuši laimīgi. Tas taču nevarēja būt, ka viņš neatzītu viņas mīlestību un padevību, un nu viņai bija jāpiedzīvo šī neticamā, briesmīgā pārvērtība. Spriežot pēc Frenka izturēšanās, varēja domāt, ka viņam ar Annu vēl tagad kaut kas bija.

Lusija atkal nodrebēja, vēl arvien raudzīdamās uz durvīm, kuras viņas acīs pēkšņi bija ieguvušas it kā simbolisku nozīmi — kaut kas bija aizvēries un liedza pieeju kādam noslēpumam, ko viņa varbūt neatklās. Te pēkšņi no dzīvojamās istabas, kur viņš bija iegājis, atskanēja «Klejotāja dziedoņa» kora meldija, ko Anna plinkšķināja uz klavierēm. Lusija uztrūkās. Viņai sāpēja galva, viņa jutās neizsakāmi noskumusi un sagrauzta. Viņa bija viena pati istabā — vieta un laiks bija gaužām sāpju izplūdumam piemēroti. Taču viņa neraudāja. Tikai cieši saknieba lūpas. Enerģiskajā sīkajā sejā parādījās jauna apņēmība. Kas par to, ka viņas aizdomas bija apstiprinājušās? Viņa mīlēja Frenku. Un gribēja viņu glābt no Annas, glābt no viņa paša. Dusmas bija izgaisušas, viņa nedomāja celt traci, bet gribēja būt modra, gaidīt un sagatavoties rīcībai, ja pienāktu izdevība vai vajadzība rīkoties. Viņa droši piecēlās un mierīgi iegāja dzīvojamā istabā. [4]

Kad viņa pamodās, viņu vēl vienmēr māca smagais slogs, kas bija uzgūlis sirdij. Pāris mirkļu viņa vēl baudīja atmodas saldo reibumu, neapzinīgo prieku par jaunu dienu, tad spēji uzplūda atmiņas, vienā mirklī izpostot visu rīta līksmi. Cik neciešams bija šis sāpīgais spiediens, kas izdzēsa visu jauko dzīves prieku! Skumju skatienu, lūpas cieši sakniebusi, viņa skatījās guļamistabas pretējā sienā. Kāds briesmīgs izsmiekls! Tur karājās jauka glezniņa «Izlīgums», kas Lusijai vienmēr bija patikusi: divi mīlētāji romantiskos tērpos, šķīsti apskāvušies, stāv uz marmora kāpnēm pie strūklakas, kamēr tiem priekšā rej skaists medību suns, bet aizmugurē ļoti aizkustināts stāv vecs sulainis un tur rokās paplāti ar vīnu. Mīlīga aina. Bet Lūsi ja neredzēja nekā no tās jaukuma. Sarauktu pieri viņa izmisusi domāja: «Es to nevaru izturēt. Šis sasprindzinājums mani nogalinās.»

Bet viņai bija jāiztur. Viņa, viņa lai padotos, piekāptos, atzītu neveiksmi! Neiespējami! Un tūliņ sekoja apņemšanās: «Man jāiztur līdz galam — līdz galam, lai būtu, cik grūti būdams!»

Šāda apņēmība Lusiju drusku nomierināja, viņa piecēlās, klusēdama apģērbās un nokāpa lejā virtuvē parūpēties par Frenka azaidu. Nevērību viņa nepieļāva. Gluži pretēji, viņa kļuva vēl uzmanīgāka, tomēr to neuzsvērdama, un, savu vērtību pierādīdama, pati turējās nomaļus. Frenka azaids vēl nekad nebija bijis labāks vai glītāk pasniegts. Mierīgi un lietišķi viņa sasildīja vīra tīro veļu, iesildīja pie kamīna cimdus un pat panāca līdz durvīm, lai viņam klusēdama palīdzētu uzvilkt jauno mēteli.

Bet cik drudžaini zem šā ārējā miera milza viņas nemiera raugs!

Nu jau bija sestdiena, un Lusija vēl arvien nebija tikusi gudrāka, vēl arvien nejutās vieglāk. Tiešām, pagājušas četras dienas — kā gan viņa tās bija pārcietusi? — un katras šīs dienas rīts viņu bija sveicinājis ar savu spožumu, ko viņa nebija jutusi. Skaidras un saulainas, tomēr skarbu rudens vēju piestrāvotas — šīs dienas viņai savada kārtā bija aizslīdējušas garām. Viņa neat iada miera — tie bija vārdi, kas, pēc viņas domām, pareizi raksturoja viņas jūtoņu, un tas bija teikums, kas viņu mocīja līdz izmisumam. Ja Frenks viņu tagad būtu apskāvis un nopietnā dedzībā vienkārši noliedzis visu, no ka viņa baidījās, tad viņa tūliņ būtu apmierinājusies un jutusies laimīga. Taču kopš tās ķildas, kad viņa pirmoreiz bija viņam uzbrukusi, viņš to nebija darījis. Viņš neaizstāvējās. Viņš bija pārmaiņus gan zobgalīgs, gan jokains, gan rupjš, ar nolūku mainīja parasto izturēšanos, lai vairotu viņas bailes, veltīdams^\nnai jaunu un gluži neslēptu uzmanību. Likās, it kā Frenks ar Annu Lūsijas acu priekšā izrādītu savādu temperamentu līdzību, it kā tie piespiedu kārtā būtu sabiedrojušies pret viņu. Ja viņš Idu kādreiz bijis Lūsijai neuzticīgs, kādēļ tagad nevarēja to atkārtot? Viņa sarāvās, savieba seju. Viņa pazina Frenku, labi pazina. Arī agrāk viņiem bija gadījušās domstarpības — kurš pāris iztika bez tām? — bet viņš vienmēr atkal un atkal bija viņai «nācis klāt». Bet nu pagājis ilgs laiks, un viņš to nedarīja. Vai tiešām viņš domāja, ka viņa samierinājusies, atzinusi savu neveiksmi? Tik neticamu pavērsienu iedomājoties, Lusija atmeta galvu kā aizkaitināts zirgs.

Viņa stāvēja Pītera mazajā guļamistabā un noskatījās zēna rosībā, ko tas nopietni sauca par «kravāšanos», un visu viņas būtni joņiem smagi applūdināja sāpīgs aizvainojuma vilnis. Pat dēlu vērojot, viņu neatstāja sajūta, it kā viņa būtu apkaunota. Jā, pat te viņa bija ievilināta lamatās, viltīgi apvesta ap stūri. Pīters uz dažām dienām brauca uz Portdornu, taču Lūsijai nebija ne mazākās vēlēšanās zēnu laist, lai gan viņa pati bija šā apciemojuma ierosinātāja.

Zēns viņai šais pēdējās dienās bija sniedzis atvieglinājumu. Viņa ar to daudz bija runājusi, pavadījusi kopā daudz laika un atradusi tur mierinājuma avotu. It sevišķi viņa lepojās Annas priekšā ar savu dēlu un savu mīlestību uz dēlu, lepojās savādā, rūgtā gandarījumā. Lepnums viņai liedza uzbrukt tieši, tāpēc viņa bija apņēmusies, kaislīgi apņēmusies izlietot katru līdzekli, kas atradās viņas rīcībā, lai Annu aizvainotu un pamudinātu saīsināt ciemošanās laiku. So mērķi viņa cieši paturēja acīs, kad ceturtdien bija zēnu cieši pievilkusi sev klāt un teikusi, acis no otras sievietes nenovērsdama:

— Pīter, tu sestdien brauksi uz Portdornu. Tēvocis Edvards grib, lai tu viņu apciemotu, kad Anna būs aizbraukusi no mums.

Bet Anna nebija klausījusi viņas nepārprotamajam mājienam. Anna vēl bija tepat. Un viņas dēls, kas, priecādamies par gaidāmo pārmaiņu, tūliņ bija izmantojis izdevību, nu viņu atstāja — vēl tikai īss brīdis, un viņš būs projām. Pat šai ikdienišķajā lietā viņa jutās cīņu zaudējusi; šķita, it kā viņa pati ar savām rokām būtu sev sagatavojusi neveiksmi.

— Laikam gan būs viss, māmiņ, — Pīters nopietni teica, paceldams acis no mazās Gledstona somas, kas atvērta stāvēja uz grīdsegas. Ar skumju lepnumu Lusija noskatījās mazajā, salīkušajā stāvā un atzina viņu par apbrīnojamu bērnu, redzēja viņa kārtības un glītuma mīlestību un apbrīnoja visu. Pīters skaidri zināja, kas viņam bija un kādēļ tas bija. Drēbes viņš gan atļāva turēt kārtībā, bet citām mantām, sākot no rotaļlietām un beidzot ar kaklasaitēm, viņš bija gādīgs īpašnieks — šo īpašību viņš droši vien bija mantojis no mātes, un bērnam viņa vecumā tā likās gandrīz neticama.

— Dēliņ, vai tev nav žēl no manis šķirties? — viņa jautāja, ilgās pēc mierinājuma drusciņas mazliet valgām acīm zēnā noraudzīdamās.

Pīters aizvēra somu un priecīgi uzlēca kājās.

— Es jau drīz atkal būšu mājās, māmiņ, — viņš pašsaprotamā mundrumā sacīja. — Annas dēļ gan man žēl aizbraukt. Varbūt viņas te vairs nebūs, kad pārbraukšu. — Tad viņa sejā atspīdēja cerību prieks, un viņš piebilda: — Bet varbūt tomēr būs. To jau nevar skaidri zināt.

Viņam vēl runājot, pie sētas durvīm atskanēja skaļa klauvēšana.

— Tas ir Deiviss! — viņš sajūsmā iesaucās un skrēja uz kāpnēm. — Pēdējais laiks braukt. — Pēkšņi viņš kaut ko iedomājās un apstājās. — Bet man vēl jāatvadās no Annas.

— Nu tad ej, — Lusija dzedri teica. — Varu tev apsolīt, ka tu viņu vairs neredzēsi.

Kad viņš iegāja Annas istabā — vēl bija agrs, pulkstenis tikko nositis deviņi, un Anna vēl nebija piecēlusies, — Lusija lēnām nokāpa lejā virtuvē.

— Jaunais Bovijs atnācis pēc Pītera, — Neta teica, spodrinādama kurpi. Atnācējs bija Angess, nevis Deiviss, un Neta izgāza vilšanās niknumu pār kurpes ādu.

— Vai jūs viņu aizvedīsiet sveiku un veselu, Anges? — Lusija jautāja, iznākdama vaļējās durvīs. No dēla šķiroties, viņa atkal sajuta dīvainu vājumu.

— Kā tad citādi! — viņš nopietni atbildēja. Lai gan viņš bija Deivisam ļoti līdzīgs, viņam trūka brāļa smaidošā humora; viņš bija atturīgāks un pašapzinīgāks nekā Deiviss. Tad viņš vēl piebilda, Lusijas vārdus atkārtodams: — Noteikti es viņu aizv^īšu sveiku un veselu.

— Pateicos, — Lusija mierīgi noteica un pagriezās atpakaļ; tai mirklī Pīters iedrāzās virtuvē ar somu vienā un jaunu šiliņu otrā rokā.

— Te es esmu! — viņš skaļi sauca. — Un Anna man iedeva veselu šiliņu. Vai tas nav lieliski? Varam braukt, Anges. Esmu gatavs.

— To naudu tu neizdod par nieka saldumiem, — Lusija stingri noteica un atkal juta, ka Anna bija aizsteigusies viņai priekšā. Viņa pati bija gribējusi dēlam dot šiliņu — viņa «skotu somai». — Negribu, ka tu sabojā vēderu.

Nē, nē, māmiņ, — viņš tūliņ apliecināja. — Es nepirkšu krāsainas konfektes.

Ar neaprakstāmu aizkustinājumu viņa raudzījās zēna smejošajā, spriganajā sejā. Tā bija tikai šķiršanās uz pāris dienām, gluži ikdienišķs notikums, taču tagadējā briesmīgajā sasprindzinājumā tas Lūsijas acīs ieguva pavisam citādu — daudz dziļāku nozīmi. Viņai bija savāda draudošas nelaimes nojauta, šķita, ka noticis kaut kas nelabojams, kam cēlonis bija šī drūmā atvadīšanās, neskaidra neaptverama nojauta, dīvaina jausma, kurai bija sakars ar Pītera atgriešanos. Pēkšņi viņa sakustējās.

— Paliec sveiks, mīlulīt! — viņa teica un izstiepa rokas. Šis mīlināmais vārds bija neparasts, bet acumirklī viņa nezin kādēļ juta vajadzību to izteikt.

Kad Pīters ar Angesu aizgāja pa celiņu, Lusija noskatījās zēnam pakaļ un vēl arvien neizgaisušā aizkustinājumā juta viņa siltās lūpas uz savām. Acīs bija saskrējušas muļķīgas karstas asaras. Tad viņa ātri novērsās, nedrīkstēja taču, Netai redzot, kļūt smieklīga.

Lusija iegāja dzīvojamā istabā, nostājās pie loga un, tālumā raudzīdamās, sapņaini noskatījās ainavā, kas atklājās skatienam. Viņa jutās vientuļa un pamesta, bet skaidri samanīja, ka dēla aizceļojums viņas krīzi novedis līdz kulminācijas punktam. Tagad viņa saprata, ka Pīte-ram bijusi bufera loma, tas aizkavējis viņas un Annas tiešu un asu sadursmi.

Lusija atkal domās sev jautāja, kādēļ viņa nebija visu nokārtojusi reizi par visām reizēm, palūdzot Annu atstāt viņas māju. Viesmīlība vien viņu no tā nebija atturējusi. Nē, īstais iemesls bija dziļāks. Ja viņa tā būtu rīkojusies, tad atzītu savu vājumu, bailes, neveiksmi. Nevis viņai, bet Annai vajadzēja atkāpties. Bez tam viņas aizdomas, kaut arī viņa pati to nezināja, līdzinājās ļaunam audzējam, kam nepieciešama ilgstoša novērošana. Viņa bija pārliecināta par savu taisnību, bet, no otras puses, arī nebija. Viņa dedzīgi vēlējās satvert patiesību, sagūstīt to galīgi un uz visiem laikiem. Cik bieži viņa mokošās apcerēs bija apsvērusi un pārbaudījusi pierādījumus, salīdzinājusi visus par un pret, dziļi gremdējusi zondi savu aizdomu vaļējā brūcē. Viņa bija pārliecināta, ka Frenks bija Annas bērna tēvs, bija pārliecināta, ka viņš tagad atkal bija neuzticīgs. Un tomēr — skaidri taču viņa to nezināja!

Viņa nekā skaidri nezināja, un šī neziņa bija viņas moku, viņas posta sāpīgais kodols. Nojauta visu uzskatīja par neapstrīdamu, taču galīgā pierādījuma trūka. Tā nu reiz bija, un jau doma vien par šo neziņu dzina viņu izmisumā un radīja nevarības sajūtu.

Vaicāt viņa nedrīkstēja. Viņa bija runājusi ar Frenku, par šo lietu, un Frenks atbildēja izvairīgi. Un tagad viņa, pat ja pa visu pasauli būtu izbazūnēts šis atklātais noslēpums, nevarēja vēlreiz pazemoties, vēlreiz jautāt. To liedza lepnums. Turklāt pasaulē nekas nebija izbazūnēts, noslēpums bija cieši aizzīmogots, tikai viņa viena pati centās to izdibināt. Bet vienam cilvēkam noteikti bija zināms tas, pēc kā viņa izmisīgi tiecās. Vienam cilvēkam. Annai! Kaut jel viņa tikai mirkli būtu varējusi ieskatīties Annas domās!

Viņa nemierīgi sakustējās. Atkal uzmācās mocītāja dziņa zināt, skaidri zināt, notvert šo mānīgo, mokošo neskaidrības rēgu un to beidzot pieveikt. Cik briesmīgi uztraucoša bija šī neziņa!

Acu priekšā iznira kailā tiešamība, viņa nodrebēja, iztēlodamās ainu: Frenks un Anna kopā savas mīlestības piepildījuma. Viņa neprātīgi kodīja lūpas.

Viņa nevarēja mierīgi teikt: tas pagājis, jau sen pagājis. Šī sieviete taču bija viņas mājā, ēda, gulēja, dzīvoja viņas pajumtē, izturējās pret viņu ar šo mūžīgo, mīklaino nicību. Tas bija neciešami, pārāk netaisni, ka viņu kā zibens no skaidrām debesīm bija ķēris šis likteņa sitiens; viņa nevarēja un negribēja ar to samierināties. Mīlestību pret Frenku viņa bija padarījusi par savas dzīves likumu — jau iedomājoties vien viņu laulības laimīgos gadus, viņas acīs saskrēja asaras, — nē, viņa nevarēja ar to samierināties.

Viņa to necietīs. Viņa to jau tik ilgi bija cietusi, pārāk ilgi, laikam pieklājība un viesmīlība bija guvusi virsroku pār saprātu. Jā, bet tagad viņa jutās pārliecinātā, pilnīgi pārliecināta, ka ilgāk to vairs nevarēja ciest, ilgāk vairs nespēja gaidīt un noskatīties. Tas, ka viņa vīra radu rīcības dēļ bija aizsūtījusi dēlu projām no mājas, viņai bija kā pliķis sejā, kas pierādīja viņas nevarību. Viņa — un nevarīga! Ja Annai bija tik bieza āda, ka tā nesaprata tik skaidru mājienu, tad bija jāķeras pie stiprākiem līdzekļiem. Nepieciešamība rīkoties viņu tirdīja kā drudzī. Viņa nedrīkstēja piekāpties, ja gribēja mēroties spēkiem ar Annu. Un nevarēja teikt, ka viņa no Annas baidītos. To iedomājoties, Lusijai savilkās lūpas un sirds sāka auļaini pukstēt. Stāvoklis bija neparasts, tādēļ tam jāstājas pretī neparastiem līdzekļiem. Viņas rokas sažņaudzās dūres. Netas dziesma, kas skanēja viņai ausīs, tikai vēl vairāk uzjundīja šo apņemšanos; ja te nebūtu Annas, viņa pati arī varētu būt jautra un strādāt dziedādama. Viņa iecirtīgi nodomāja: «Es to necietīšu! Nē! Iešu augšā pie Annas! Jā, un tūliņ!» Strauji pagriezusies, viņa izgāja priekšnamā un sāka kāpt augšā pa kāpnēm.

Lai arī Lūsi ja bija trausla un nemiera izmocīta, viņas izskats gandrīz iedvesa bailes. Strauji pukstošu sirdi, aizžņaugtu kaklu viņa iegāja Annas istabā.

Anna gulēja gultā — pēdējā laikā tā nekad necēlās pirms brokastīm, — mati tumšā vilnī izplūduši pār spilvenu, acīs vēl manīja miega pēdas, pie kakla pavēries mežģīņains naktskrekls. Varēja redzēt apaļās krūtis, apakšlūpai piemita tas pats nenoteicamais apaļums, un sejā nebija ne miņas no izbrīnās vai pārsteiguma par šo neparasto un gluži negaidīto apciemojumu.

Lūsi ja klusēdama apsēdās krēslā — tik tuvu, ka varēja redzēt dzeltenos punktiņus Annas acu brūnumā, un abas klusēdamas skatījās viena uz otru.

— Tu vēl neesi piecēlusies? — Lusija beidzot vaicāja, saņemdama visus spēkus, lai balss'nedrebētu un lai vārdi izklausītos apsvērti un vēsi.

— Tā rādās, — Anna nevērīgi atbildēja.

— Tev patīk viegli dzīvot. — To Lusija izteica drusku nesavaldīgāk un skaļāk nekā bija gribējusi.

— Vai tā nav vislabāk?

Lūsi ja saslējās un aplaizīja sausās, it kā sasprēgājušās lūpas.

— Anna, es tevi nesaprotu, — viņa, dusmas valdīdama, teica.

— Kas tur liels ko saprast?

— Tev nav nekāda darba, nav mērķa, reliģijas — nav nekā. Tu dzīvo tikai sava prieka pēc.

— Kādēļ tad cilvēks vispār dzīvo? — Anna vienaldzīgi atbildēja. — No dzīves jācenšas ņemt, cik var. Dzīve ir dzīšanās pēc tā, ko grib iegūt. Un velns parauj to, kas paliek pēdējais.

*— Tad tāda tava pārliecība! — Lusija skarbi iesaucās. — Tas izskaidro tavu rīcību.

Par atbildi Anna pasmaidīja, — bet vai tas vispār bija smaids, šis vaibsts, kurā jaucās vienaldzība, uzjautrinājums un nicināšana, šī savādā izteiksme, kas atspulgojās viņas vienaldzīgajās, dzestrajās acīs? Šis nicīgais un nevērīgais skatiens Lusiju uztrauca; viņa nobāla.

— Tad tādi ir tavi dzīves uzskati! — viņa griezīgi turpināja. — Tev nav nekādu cēlāku jūtu?

— Un tev?

— Man ir vīrs, — Lusija nomurmināja un pēkšņi nosarka. — Un dēls. Un — ticība!

— Tēvs, dēls un svētais gars, āmen! — Anna noteica, un viņas balss skanēja domīgi un zobgalīgi.

Iestājās spējš klusums, un šai klusumā Lusija juta, ka pēkšņi par varēm laužas uz āru visu pagājušo nedēļu krātie un nomāktie pārdzīvojumi.

— Tas ir briesmīgi! — viņa iesaucās. — Tiešām briesmīgi! Kā tu vari tā runāt? Tā ir neķītra zaimošana. Tu apmētā dubļiem visu, kas dzīvē labs un cēls. — Uztraukumā aizrāvusies, viņa pēdējos vārdus izteica gluži bez apdoma.

Anna piecēlās uz elkoņiem. Viņas balss pēkšņi ieskanējās dusmīgi, skarbāk nekā sākumā.

— Nepadari mani slimu! — viņa negaidītā kaismē iesaucās. — Nemoki mani ar šo pliekano pļāpāšanu! Tu esi taisni tāda pati kā visi citi — runā tukšu valodu. Laulības svētums! Mātes mīlestība! Kas tur īsti ir, ja labi ieskatās? Precas kādas zināmas lietas dēļ, ko citādi baidās atļauties. Un tās pašas lietas d§ļ dabū bērnu. Tā dzīve sākas. «Balss, kas atskanēja pār Ēdenes dārzu!» — Viņa apklusa, un viņas stingais skatiens pauda neizsakāmu izsmieklu. — Vai nav jauki? Un tagad tālāk. Tu vari list no ādas laukā, rūpējoties par savu mīļo dēliņu, galu galā viņš tomēr iespļaus tev acis un pagriezīs muguru. Un tā pēdējā dumjība! Dvēseles nemirstība! Pagaidi, kad nomirsi, tad redzēsi, ka esi skrējusi pakaļ ziepju burbuļiem.

— Kā tu iedrošinies tā runāt! — Lusija, dusmās drebēdama, elsa. — Kā tu drīksti? To es necietīšu!

— Necietīsi! Tā jau ir tava nelaime. Tu tik stipri pieķeries saviem ziepju burbuļiem, ka tiem agri vai vēlu jāplīst, tad tu redzēsi, kā tavas blēņas izkūp gaisā līdzi dūmiem.

— Tas tomēr vēl būtu labāk nekā ticēt tev, — Lusija atsaucās sarūgtinājumā aizsmakušā balsī. — Labāk es mirtu nekā piekristu taviem dzīves uzskatiem — tavam izskaidrojumam! — Pēkšņi viņa apklusa, pakļaudamās neatvairāmai dziņai. — Bet, tā kā esam sākušas par to runāt, — vai tu man nevari izskaidrot šo līdzību? — viņa iesaucās, pēkšņi izstiepa roku un atvēra zaļo kārbiņu uz tualetes galda.

Taču dramatiskais žests neradīja cerēto iespaidu — kārbiņa bija tukša. Un Anna tūliņ sāka smieties, tūliņ atskanēja viņas neparastie, skarbie, nicīgie smiekli; visa viņas būtne bija pārvērtusies, raksturīgais miers zudis, lielās acis dzirkstīja, viņa bija gatava kā aizstāvēties, tā uzbrukt.

— Tas nu tiešām bija jocīgi! — viņa teica. — Fotogrāfiju es iemetu ugunī vēl tai pašā dienā, kad tu to biji uzokšķerējusi.

Lusijas vaigos iedegās mazi, sarkani plankumi, arī acis meta dusmu zibšņus.

— Priecājos, ka tev tas liekas jocīgi! — viņa iesaucās. — Varbūt tu man arī izstāstīsi šo joku?

— Tas nu jau vecs. Nav vairs vērts stāstīt.

— Cik zinu, tu par to nekad neesi daudz runājusi.

— Nē, neesmu gan.

— Un tas tev nemaz nav jādara! — Lusija atkal iesaucās, neciešami aizkaitināta. — Es jau tāpat zinu visu par tevi un par bērnu, kas tev bijis.

— Nu, galu galā bērns jau bija man, — Anna ar izsmieklu atbildēja. — Tev par to nav jāgudro.

Iestājās klusums, kamēr Lusija nomāca sašutumu par šo

apkaunojumu, savilka dūres un uzmeta otrai sievietei spīvu skatienu.

— Tu man pateiksi kaut ko, kas man jāzina, — viņa gandrīz izmisusi sacīja.

— Ko tad?

— Kādēļ tu vispār brauci šurp?

— Tu taču mani ielūdzi.

— Toreiz es tevi vēl nepazinu.

— Un vai tagad pazīsti? — Šie vārdi, uztraucoši un ar nežēlīgu ironiju izmesti, Lusijai iedzēla, un viņā atkal uzviļņoja briesmīgais apvainojums. Viņa kā neprātā iesaucās:

— Kas tev ir ar Frenku?

— Nu . .. viņš man vienmēr ir labi paticis, — viņa vēsā izsmieklā atbildēja. — Kad atbraucu šurp, biju viņu jau gandrīz piemirsusi. Bet tu ... nezin kā tas iznāca ... tu man viņu atkal atgādināji. Ja tevis nebūtu, es par viņu nebūtu ieinteresējusies, droši vien neliktos ne zinis. Nē, droši vien ne.

— Viņš ir mans vīrs, ievēro to! — Lusija teica klusā, drebošā balsī.

— Vai tas nozīmē, ka viņš ir tavs īpašums, pieder tev ar miesu un dvēseli? Vai tu iešām negribi viņam reizēm ļaut mazliet brīvības?

— Tas nozīmē, ka es viņu mīlu. Zobojies, cik gribi. Man vienalga. — Viņas balsī jautās spītība. — Man vienalga, ko tu domā. Es nekaunos no savas mīlestības. Kaut arī viņš toreiz ar tevi ielaidies, tam manās acīs nav nekādas nozīmes.

— Nu, kādēļ tad tu gudro?

Lusijas acis draudīgi uzliesmoja. Viņas lūpas drebēja, likās, viņa tūliņ metīsies Annai virsū.

— Tad tāda ir tava pateicība par viesmīlību, ko tev piedāvāju! — viņa iesaucās. — Tu atnāci šurp, atsāki no jauna to, kas jau bija pārdzīvots un aizmirsts, tu atsvešināji no manis vīru — jā, tu pat darīji visu iespējamo, lai viņu man atņemtu.

Vienu mirkli Anna rāmi izturēja Lusijas ciešo skatienu, tad viņas sejā pamazām atkal ieviesās senākā izteiksme.

— Tur nu tu stipri maldies, — viņa mierīgi sacīja. — Es nekā neesmu darījusi. To tu pa-li esi sev padarījusi. — Viņa apklusa, pagrieza galvu un paskatījās ārā pa logu.

— Atzīstu, ka es vienu brīdi mēģināju Frenku drusku uzpurināt. Viņš jau izskatījās gluži tāds, it kā būtu pilnīgi tavs īpašums. Domāju, ka viņam tas nāks par labu. Bet vairāk nekā neesmu darījusi.

— Es tev neticu, — Lusija stomīdamās izteica. — Tu melo. Jums kaut kas bija. Pēdējo reizi prasu tev: pasaki man to!

— Ko tas līdzētu? — Anna vienaldzīgi atbildēja. — Tu jau nupat teici, ka man nekad neticētu.

— Ja tu to negribi izstāstīt, — Lusija pusaizsmakušā balsī izkliedza, — tad tev... tad tev vēl šodien jāatstāj mana māja!

— Es jau zināju, ka tā beigsies, — Anna domīgi noteica. — Tas.jau viegli izdarāms.

Lusija mēmi uzlūkoja otru sievieti un cīnījās pati ar sevi, lai nomāktu šo pēkšņo neizturamo dusmu uzplūdu. Tas bija viņas pēdējais līdzeklis. Viņa ar šo sievieti vairs nespēja dzīvot vienā pajumtē. Viņa pietrūkās kājās.

— Tātad tu brauksi prom, — viņa klusi teica. — Un tūliņ. Tā būs vislabāk. Divpadsmitos atiet vilciens.

— Kad atbraucu, man nebija nolūka palikt ilgāk par nedēļu, — Anna gausi teica. — Neaizmirsti to!

Ne vārda nebildusi, Lusija pagriezās, lai aizietu; viņa skaļi aizsita durvis. Viņas seja bija bāla, gandrīz saviebusies, kad viņa kāpa lejā pa kāpnēm. Tas nu bija padarīts. Anna brauks projām, bet savādi — Lusija nemaz nejutās kā uzvarētāja. Viņu bija pārņēmis neizskaidrojams samulsums.

«Viņa ir necilvēcīga,» Lusija rūgti nodomāja. «Gluži necilvēcīga!» Apsūdzēt viņu, Lusiju, ka viņa pati radījusi šo briesmīgo stāvokli, viņu, kas mīlēja Frenku, viņu, kas tikai bija mēģinājusi aizstāvēt savas mājas skaidrību! Un tomēr kaklā lauzās uz augšu sausas elsas. Vajadzēja apstāties priekšnamā un piespiest roku pie sāniem, iekām viņa spēja ieiet virtuvē.

— Neta! — viņa iesaucās, galvu sānis pagriezusi.

— Aizskrejiet labi ātri pie Frū un sakiet, lai atsūta ratus!

Netas sarkanās rokas lēni pacēlās līdz priekšauta saitei.

— Vai viņa ... vai viņa grib braukt projām? — balss noskaņa skaidri pauda pārsteigumu.

— Lieciet, lai atbrauc ratus! — Lusija atbildēja savādā, klusinātā balsī.

Neta aizgāja. Un drīz atgriezās. Tad piebrauca rati un ilgu laiku zīmīgi stāvēja pie durvīm. Ormanis, zem cepures salīcis, sēdēja uz bukas, zirgs staipīja kaklu, sniegdamies pēc iedomātās tarbas un nepacietīgi kašņādams bruģi.

Beidzot Anna nokāpa lejā — mierīga, izklaidīga, it kā domās tālumā aizklīdusi, uz lūpām viņai bija tas pats smaids — vai tas bija smaids? — tas pats savādais, mīklainais zobgalības un necienības cauraustais smaids. Arī tagad viņa, tāpat kā ierašanās mirklī, izskatījās neparasti mierīga.

— Kā redzi, esmu gatava, — viņa nevērīgi noteica. — Un daru pēc tava prāta. Nu jau viss notiek gluži pēc tava prāta.

Priekšnama krēslā Lusijas seja izskatījās sīka un bāla, skatiens bija tumša satraukuma pilns. Tāda rīcība bija pretrunā viņas visdziļāk iesakņotiem paradumiem, bet viņa zināja, ka tā bija vienīgā pareizā, ka viņa nekā cita nebija varējusi darīt.

— Ardievu! — viņa teica, juzdama stipri dauzāmies sirdi. Viņa izstiepa roku. Bet Anna to nesaņēma.

Vedējs, no snaudas pamodies, klupdams, ar somu uz pleciem izgāja pa durvīm.

— Nu tad dzīvo vesela! — Anna teica. Mirkli viņa apstājās uz pakāpiena, tad, galvu atpakaļ pagriezusi, pār plecu noteica: — Varbūt tev tas liksies savādi. Bet es tur nekā nevaru darīt: man tevis žēl. Neaizmirsti, ko tev teicu par ziepju burbuļiem. — Tad norībēja riteņi, un viņa bija projām,

Lusijai sāpīgi aizžņaudzās kakls, viņa pagriezās un aiztaisīja durvis. Viegla smarža, viss, kas vēl bija palicis no Annas, ar šķebu saldumu iesitās viņai nāsīs, un viņa ar skubu devās tālāk un neapzinīgi iegāja istabā. Pēkšņi uznāca savāds nespēks, locekļiem pārskrēja vieglas trīsas, bet, atbrīvojusies no šīs nospiedošās klātbūtnes, viņa jutās mierīgāk, vieglāk, atkal gandrīz tāpat kā senāk. Jā, viņa bija atbrīvota. Lūpas gan viņai vēl arvien drebēja, kad viņa, ar roku pret kamīnu atspiedusies, stāvēja un skatījās liesmās. Liesmas vijās gaisā, tās šķita dzīvas būtnes, kas tiecās augšup kādu neapslāpējamu ilgu dzītas. Uz mirkli viņu atkal pārņēma satraukumu radītās senās, netveramās alkas, dīvaini smeldzošā tieksme, kas viņai tik bieži uzmācās un kas šoreiz cēlās no kāda sen, sen pagājuša pārdzīvojuma. Kas bija šīs alkas? Viņa pieliecās, uguns atspulgs silti dejoja viņas tumšajās acīs, un tad viņai atkal uzbruka šis savādais vājums — viņa jutās kā būtne ārpus laika un telpas. Kas bija šī liesmainā tieksme? Nekas cits kā viņas mīlestība pret Frenku, vēlēšanās to redzēt laimīgu, drošībā no briesmām, kas tam draudēja, Un viņa tam bija radījusi šo drošību. Šī sajūta izvērtās par pārliecību. Jā, viņa bija pareizi darījusi. Viņa to zināja un, par spīti satraukumam, pēkšņi jutās drošībā.

x

Tovakar viņa pirms Frenka pārnākšanas sevišķi rūpīgi sagatavojās viņu sagaidīt. Pēcpusdienā, kādas neatvairāmas dziņas skubināta, viņa bija iztīrījusi visu māju, kamēr tā spīdēja un laistījās, sevišķi rūpīgi bija izberzusi un izslaucījusi Annas istabu, apmainījusi veļu, attaisījusi logus līdz galam vaļā, izvēdinājusi vējā logu aizkarus un ielaidusi svaigo jūras gaisu; tā bija izgalētas pēdējās šīs ienīstās klātbūtnes pēdas.

Šai rīcībā bija kaut kas simbolisks: viņas mājas svētnīcas šķīstīšana. Un tagad viņa tai pašā sasprindzinātā dedzībā gatavoja Frenka mīļāko ēdienu, nolika viņa rīta kurpes kamīna priekšā, lai tās sasilst, uzvilka pelēko vuāla ģērbu un neparasti rūpīgi sasukāja matus. Viņa bezgalīgā rūpībā kopa savu ārieni — tas bija gluži neparasti, jo Lusija bija paradusi staigāt stingrā vienkāršībā, — un beigās pat vēl nebija apmierināta. Viņa nejutās īsti formā, varbūt Frenkam liksies, ka viņas lūpas bālas, seja nogurusi, — taisni šai izšķirīgajā mirklī, kad viņa tik dedzīgi vēlējās Frenkam patikt. Viegli nopūzdamās, viņa novērsās no spoguļa, nokāpa lejā un iegāja dzīvojamā istabā, kur nervozi un bez kādas vajadzības sāka pārkravāt Gosas porcelānu stūru plauktos.

Cik neciešamas bija šīs pēdējās dienas, cik briesmīga lieta viņai bija jānokārto! Bet viņa bija to varējusi, bija raudzījusies sejā visļaunākajam un tomēr izturējusi. Viņa bija uzņēmusies visgrūtāko un panākusi savu. Anna bija projām. Un Frenks palika šeit, piederēja viņai, kopā ar viņu tas aizmirsīs pagātni un jūsmos par viņu abu laimi.

Ak! Viņa domāja par Frenku, domāja par to, ka turpmāk būs divatā ar vīru šeit mājā, un šī sajūta bija reizē tik stipra un tik jauka, ka tā Lusiju biedēja, aizkustināja un vilināja.

Izzuda nervozā sasprindzinājuma acumirklīgais atslābums, kas bija iestājies, Annai aizbraucot. Izzuda ari miers, kas pēc tam bija sekojis, to aizstāja maiga dedzība, jūtu uzplūds — piedot, mīlēt un kļūt mīlētai. Varbūt viņa pēdējā nedēļā bijusi drusku par stingru, drusku par asu pret Frenku un arī strupa, sevišķi strupa pret Annu; viņa bija mocījusies ar savām aizdomām, pamatotām aizdomām. Bet, faktus atzīdama, viņa bija parādījusi savu stiprumu un tagad ar nesaudzīgu rīcību izcīnījusi ja arī ne uzvaru, tad katrā ziņā glābiņu, glābiņu savai laimei, Frenka laimei, savai mājai. Vai viņa nebija dzirdējusi par sievietēm vēsturē — vai arī teikās, — par sievietēm, kas cīnījušās, savu māju sargādamas, kas nogriezušas sev krūtis, lai varētu savilkt lokus? Tas bija noticis senos laikos. Taču viņa to gluži labi saprata. Viņa bija tieši tāda pati. Viņa bija aizsargājusi savu māju un tagad secīgi ar saldu padevību svinēja uzvaru — nevis apstākļu, bet savas mīlestības uzvaru.

Satrauktās gaidās viņa kaut kā īsināja laiku. Frenks pārnāca vēlu. Parasti viņam sestdienās bija brīva pēcpusdiena, bet šodien Lenokss viņu bija lūdzis aizbraukt uz Lītas ostu un nokārtot Holandes preču pieņemšanas lietas. Un, lai gan Lūsijas skatiens bieži vērās pulkstenī, tuvojās jau pieci, kad viņa, uzmanīgi ieklausīdamās, izdzirda dārza vārtiņu pazīstamo iečīkstēšanos. Viņa tūliņ uzlēca kājās, viņas vaigos iesitās viegls sārtums, kas tūliņ atkal izgaisa. Lūsi ja gan neizgāja priekšnamā — tā viņa pārlieku skaidri būtu parādījusi savu garastāvokļa maiņu, — bet mirdzošām acīm, mazliet pavērtām lūpām stāvēja un gaidīja viņu ierodamies.

Ierašanās bija pavisam parasta, kā vienmēr. Frenks ienāca, nodūris galvu, nošļukušiem pleciem, seja pauda vieglo ironisko labsirdību, kas bija viņa patiesā daba.

— Tēja gatava? — viņš jautāja, ar vieglu švīkstoņu berzēdams rokas. — Jā, ārā kļūst vēsāks. Un no jūras ceļas tāda migla, ka var nosmakt#

— Laiks kļūst aukstāks, — Lusija ātri un dedzīgi piekrita, taču viņas balss tā drebēja, ka viņa tikai ar pūlēm to apslēpa. — Bet es tev pagatavoju gardu, siltu pastēti.

Frenks pārsteigts aši paskatījās uz viņu, tad novērsa skatienu, piegāja pie kamīna un klusēdams sāka sildīties.

— Vai tev bija grūta diena? — viņa sirsnīgi jautāja.

— Ne pārāk, — viņš izvairīgi atbildēja. — Tikai pagarš brauciens. Tas jau īsti vecā L. garā — uzdot man tādu lietu sestdienas vakarā. — Viņš apklusa, vēl skaidrāk nomanīdams patīkamo pārmaiņu viņas omā.

— Vai zēnu labi aizvadīji?

— Jā, — viņa atbildēja un pavilka zvana auklu. — Viņš aizbrauca.

Neta ienesa tēju, grauzdētu maizi un karsto, drupano, smaržīgo pastēti. Tad klusēdama atkal izgāja.

— Sēdies! — Lusija teica, ieņēmusi savu vietu galda galā.

Frenks strauji pacēla galvu, it kā gribēdams pārbaudīt, vai viņas oma nav grozījusies.

— Bet kur tad Anna? — viņš iesaucās. — Tu taču negribēsi sākt bez viņas?

— Viņa nebūs launagā, — Lusija, acis nodūrusi, atbildēja, bet viņas roka, turēdama cukura standziņas, viegli iedrebējās. — Viņa pirms kāda laika aizgāja.

— Aizgāja?

— Jā. — Ar lielām pūlēm viņai izdevās saglabāt vienaldzīgu un mierīgu izskatu. Gan jau viņa savu rīcību izskaidros piemērotā brīdī, ne jau tagad. Frenks apsēdās pie galda manāmi pārsteigts, saņēma savu tējas tasi un domīgi sāka maisīt cukuru.

— Vai kas noticis? — viņš beidzot jautāja.

Pēdējās pāris dienās viņa neuzticība pret pasauli bija tikai augusi augumā.

— Nekas, Frenk, — viņa nosarkdama atbildēja. — Tieši otrādi. Ceru, ka tagad viss atkal bus kārtībā.

Viņš lēnām paņēma nazi un dakšiņu.

— Cerēsim, — viņš zīmīgi noteica.

Kamēr viņi tā ieturēja launagu, Lusijas vaigi metās sārtāki. Kad Frenks uzlika otru pastētes porciju, viņa pēkšņi iebilda:

— Vai nav jauki, ka atkal varam tik netraucēti sēdēt pie galda?

Viņš pamāja ar galvu, lāgā nepaceldams acu no avīzes, ko bija nolicis blakus šķīvim. Likās, viņš tikai pa pusei bija dzirdējis jautājumu.

— Šī ir pirmā reize kopš daudzām dienām, — viņa steigšus turpināja, — kad mēs launaga laikā esam divi vien. Šodien viss ir gandrīz tāpat kā senāk.

— Tu gribi teikt, ka pati esi atkal gandrīz tāda kā senāk, — viņš sapīcis atbildēja.

Lūsi ja tumši pietvīka un sarāvās. Satrauktu skatienu viņa vēroja Frenka noliekto galvu, bet nekā neatbildēja.

Beidzis ēst, viņš paņēma avīzi un apsēdās zvilnī.

— Kur tad Anna palikusi, — viņš iesaucās, vēl arvien avīzē skatīdamies. — Kur viņa varētu būt?

Lusija nebilda ne vārda, tad viņa juta, ka ilgāk vairs nevarēja vilcināties, strauji piecēlās, piegāja pie zvijņa un apsēdās Frenkam blakus. Bija pienācis brīdis, kas atgādināja to mirkli, kad viņa pirmoreiz bija izteikusi savas aizdomas. Taču kopš tās reizes viņas dvēseles straume plūda uz citu mērķi. Tagad viņa varbūt bija vēl sāpīgāk aizkustināta, bet nekrāja spēkus uzbrukumam. Tas bija piedots un aizmirsts. Tagad viņa tikai gribēja kopā ar Frenku aprakt pagātni un skatīties nākotnei acīs. Un tāpēc centās runāt vieglā tonī.

— Frenk! — viņa iesaucās. — Vai nav atkal tā kā senāk, kad māja piederēja mums diviem vien? Vai tu vairs nedomā par to?

Papīrs iečabējās, viņš pašķīra lapu.

— Kā nu ne, domāju, — viņš atteica. — Vai tu to apšaubi?

— Bet, Frenk, vai tad tu neatceries? — viņa nervozi

atkārtoja, paņēma viņa roku un spieda to starp saviem siltajiem pirkstiem. — Visu pēcpusdienu esmu domājusi par šo un to, kam mūsu dzīvē tik liela nozīme. Tā diena toreiz Kreigmoras mežā — mūsu diena ... man liekas, pēdējā laikā neesam to bieži atcerējušies. — Lusiju atkal pārņēma viņas pašas vārdu atmodinātās alkas, uzvilnīja nemiers, atkal viņa juta karsto sauli, priežu skuju un paparžu silto smaržu, dzirdēja kukaiņu sanoņu; pie viņas kājām izplešas jūras līcis, Lusija satvīkusi un padevīga dus Frenka rokās un jūt viņa sirdi sitamies pie savas neprātīgi pukstošās sirds. •

— Kas tev noticis? — viņš jautāja, lēni pagriezdamies pret viņu. Lusijas vaigu kaunīgo sārtumu ievērojis, viņš piebilda: — Ko tu atkal esi izdarījusi?

Lusija pievirzījās zvilnī viņam tuvāk, pacēla viņa roku un cieši piespieda to pie sava kaistošā vaiga.

— Esmu tikai tevi mīlējusi, Frenk, vairāk nekā.

Viņš aizdomīgi pavērās viņā, gribēja vēl ko jautāt, taču pamanīja, cik savāda bija viņas noskaņa.

— Pēdējās pāris nedēļās tu man to centies pierādīt diezgan dīvainā veidā, — viņš vienīgi noteica.

— Man gribētos sākt visu no gala, — viņa satraukti nočukstēja. — Mīļais Frenk, aizmirsīsim visu, kas noticis! Ja vien mēs mīlam viens otru, tad nekam citam nav nozīmes.

— Bet, Lusij, — viņš apjucis iebilda, tad viņam kaut kas ienāca prātā, viņš pēkšņi uztrūkās sēdus un platām acīm viņu uzlūkoja. — Tu taču nebūsi... tas taču nevar būt... kā tu teici, kur Anna aizgājusi?

Lusija novērsa skatienu, nervozi paplūkāja kādu viņa aproces diedziņu un aiztrūkstošā balsī atbildēja:

— Zini, Frenk, patiesībā es to nemaz negribēju darīt. Man tas nemaz nenācās viegli.

— Dieva dēļ! — viņš iekliedzās. Tad tikpat pēkšņi apklusa. Iestājās smags klusums. — Tu taču negribi teikt, — viņš iesāka gausi, gandrīz apjucis, — tu taču negribi teikt, ka esi viņu uzaicinājusi braukt prom?

— Un kādēļ ne? — Lusija to teica bezgalīgi maigi, lai slēptu nemieru sirdī.

— Tu viņai teici, lai viņa brauc prom? — viņš stomījās. — Tu viņu raidīji projām? — Acīm redzot, viņš nespēja tam ticēt.

— Jā! — Šo vārdu Lusija izteica ar lielāku uzsvaru, jo nemiers jau lauzās uz āru.

Viņš spēji atrāva roku.

— Tu esi viņu padzinusi no manas mājas! — viņš sāka kliegt. — Tas taču ... tas taču ir neticami! Annu — manu māsīcu!

— Man tā tava māsīca apnikusi līdz kaklam, — viņa atbildēja aizžņaugtā balsī. — Es viņu palūdzu tavā labā aizbraukt no šejienes.

— Manā labā! — viņš iesaucās. — Kā tu pret viņu pēdējā laikā izturējies! Un tagad ... tagad tu visam esi uzlikusi kroni!

Viņas krūtis drudžaini cilājās, acis zibēja dusmas.

— Tu taču negribēji, ka viņa brauc šurp, — Lūsi ja teica, veltīgi pūlēdamās palikt mierīga. — Kādēļ tad tu tagad nožēlo, ka viņa aizbraukusi?

— Viņa jaunnedēļ pati gribēja braukt prom, — Frenks sauca, un viņa vārdi šā mirkļa lielajā uzbudinājumā gandrīz atgādināja izkliedzienus. — Ja tu ari nevarēji viņu ieredzēt, tās pāris dienas, kamēr viņa vēl būtu šeit, tu taču varēji paciest!

— Tā rīkojos tāpēc, ka mīlu tevi, Frenk. — Tas viņai bija augstākais pierādījums, visas viņas izturēšanās labākais izskaidrojums, visa cēlonis un mērķis, viņas cildenā pakļaušanās.

Viņi skatījās viens uz otru šā izšķirošā mirkļa neciešamajā sasprindzinājumā. Lusija bija bāla, viņas acis karstas un sausas, viņa strauji elpoja un juta ātru pulsu sānos. Viņu pārņēma neizteicama, mokoša vēlēšanās, lai Frenks viņu apskautu. Bet Frenks pēkšņi sāka nemierīgi grozīties, viņa mutes kaktiņi nokārās lejup.

— Vai tiešām tu domā, ka esmu tavs īpašums? — viņš nikni jautāja. — Vai tu domā, ka esi mans vagars? Ja tu mīlētu visvareno dievu, tu viņu arī laikam gribētu važā piesiet!

— Frenk! — viņa lūgdamās iesaucās. — Vai tu domāji, ka es piemiegšu acis, lai nekā neredzētu, un ļaušu visam ritēt savu gaitu?

— Ritēt savu gaitu! Kas te par gaitu? Tu domā, ka tu zini visu. Bet tu nezini nekā! Ne uz to pusi. Anna man nav bijusi nekas vairāk kā jebkura cita sieviete. Un tomēr kopš viņas ierašanās tu man pastāvīgi pārmet! Turpini vien tādā pašā garā, un tu drīz izpostīsi visu un arī pati aiziesi bojā!

Lusijai uz mēles bija rūgti vārdi, ko atbildēt, bet viņa tos neizteica. Tad tāda bija viņa valoda, tad tā viņš atbildēja, kad viņa piedāvāja sevi visu! Tad tā viņš apzīmēja viņas godīgumu, viņas vaļsirdību, lielo mīlestību pret viņu — pēc visa, kas starp viņiem bijis, pēc tām tuvības stundām, kuras pastāvīgi bija dzīvas viņas dvesele, kuras viņa nekad nevarēja aizmirst vai izdzēst no atmiņas! Viņa spēji novērsās, sirdī uzmutuļoja dusmas un pazemojuma sajūta, kas vētraini savienojās ar viņas alkām. Viņa zināja, ka viņai bija taisnība, un viņa negribēja at-kāpties no sāktā ceļa. Viņa apzinājās, ka viņai jāpakļauj Frenks savai gribai; tas bija vienīgais ceļš — savā vaļā atstāts, viņš nevarīgi ieslīdētu nelaimē. Frenka izturēšanās tikai apstiprināja pārliecību, ka viņa bija rīkojusies tā labā.

— Tagad es tevi atstāšu vienu, — viņa teica, un, lai kā centās savaldīties, viņas balss drebēja. — Zinu, ka tu nāksi, kad būsi apdomājies. — Un viņa spēji piecēlās un apgriezās. No istabas izejot, Lusija skaidri paredzēja to brīdi, kad viņš pats pateiksies viņai par to, kas viņa labā darīts, kad atzīs, ka Lusija, tā darīdama, cietusi tāpat kā viņš.

Viņa iegāja dzīvojamā istabā, apsēdās pie loga un valgām acīm, pastieptām lūpām iztēlojās stundu, kas nesīs viņai gandarījumu un attaisnojumu. Viņas domas steidzās arvien ātrāk un tālāk, un savādi bērnišķīgā nomāktības ieskaņā viņa sevi redzēja, darot kādu pazemojošu darbu, varbūt pat uz ceļiem rāpojot un grīdu beržot, Fren-kam ziedojoties, visu viņam atdodot, viņam kalpojot, un Frenks, kas viņu bija nicinājis, nu lūdzas piedošanu, un varbūt jau bija par vēlu.

Ilgi viņa dīkā sēdēja pie loga, kas jau bija satumsis; tad pēkšņi šai savādajā noskaņā ielauzās spējš troksnis — aizsitās durvis. Viņa uzlēca kājās un izskrēja priekšnamā. Frenks bija aizgājis no mājas! Šis gluži negaidītais pavērsiens iedvesa viņai bailes, ķēra viņu kā sitiens. Frenks vakaros nekad neizgāja, jo viņam labāk patika gozēties pie kamīna, un šī pēkšņā ieradumu maiņa Lūsi ju satrauca un izraisīja tai stipru apjukumu. Piemiegtām acīm viņa iegāja ēdamistabā un apsēdās krēslā, no kura viņš tikko bija piecēlies.

Un nu kā zibens spēriens nāca pilnīga pārliecība, ka viņas aizdomas bijušas pamatotas, jo tas, ķā Frenks uzņēma paziņojumu par Annas aizbraukšanu, bija pēdējais loceklis pierādījumu virknē. Lusijai no krūtīm izlauzās smaga nopūta. Šis trieciens viņu smagi trāpīja. Un tomēr viņa zināja, ka to pārcietīs, jo viņa Frenku mīlēja.

Kāda laime, providences žēlastība bija tā, ka viņa izpratusi notiekošo un ar īsti gaišredzīgu nojautu laikā iejaukusies! Viņa nu reiz nebija no tām sievietēm, kas dīkā sēdētu mājā un pieļautu, lai atkārtojas šī vecā netiklā aizraušanās. Viņa nekādā ziņā nebija no tām sievietēm, kas padevīgi gaidītu, lai vīrs pats atzīst savus neprātīgos maldus, un pēc tam teiktu: «Nāc atpakaļ! Viss ir tāpat kā agrāk!» Nē! Tūkstoškārt — nē! Tā nebija laulība. Viņa bija aizstāvējusi savas tiesības un priecājās par to. īpašums? Tas nebija īpašuma instinkts, bet mīlestība, viņas mīlestība, silts, skaudrs maigums pret Frenku, kas atkal sakāpa acīs, kamēr viņa sēdēja un gaidīja — gaidīja viņu mājās.

XI

Kad Mūrs bija aizsitis durvis ar troksni, kas tik negaidot satricināja Lūsijas nervus, viņš nokāpa pa kāpieniem un īgni izgāja uz ielas. Seja viņam joprojām bija sašutumā pietvīkusi tumši sarkana, ap lūpām vēl arvien tas pats drebošais sašutuma vaibsts.

Viņš pavilka cepuri uz acīm, spēji pagriezās uz krasta promenādes pusi, kur šai laikā neredzēja neviena cilvēka, un, rokas kabatās sabāzis, plecus uzrāvis, sāka iet pa kājceliņu. Migla bija kļuvusi blāvāka un itin kā dzīva vilnaina āda krokojās Frenkam virs galvas. Nakts likās siltāka, spiedīga un smaga. Kurp viņš gāja? Līdz trakumam saniknots, viņš pats to nezināja, nemaz nedomāja par to. Taču viena lieta bija skaidra: viņam nebija nekādas patikas te būt tik vēlā stundā, kad omulīgi būtu varējis sēdēt pie sava kamīna. Lusija tieši ar savu pārmērīgo vēlēšanos saistīt vīru pie mājas bija viņu izdzinusi ārā. Šis dīvainais, īdzīga nevērtīguma pilnais paradokss Frenku kaitināja.

Doma, ka Lusija tiešām bija Annu uzaicinājusi atstāt māju, viņam likās briesmīga. Annu, viņa māsīcu, — pirms pieciem gadiem viņai bija gadījusies kļūme, bet nu sen laiks to visu aizmirst. Viņš taču par to tuvāk nekā ne-ziņāja, nezināja, kur un kā tas noticis, nezināja, kas bija vainīgais vīrietis. Tas viņu arī neinteresēja. Tur nevienam nebija nekādas daļas. Tanīs dienās viņš par Annu daudz nebija domājis, bet tagad juta pret to augošu — Lu-sijas rīcības atmodinātu patiku, biedrisku līdzjūtību. Protams, Annai viņa līdzjūtība nebija vajadzīga, viņai bija velnišķīga drosme, un viņš tikgd varēja šo drosmi apbrīnot — kā visi vāja rakstura vīrieši. Taču Annā bija kas vairāk nekā pārdrošība vien. Viņa bija... viņa laikam gan bija pagāniska sieviete, viņa dzīvi atzina tādu, kāda tā ir, un ņēma baudu tur, kur to atrada. Un cik savādi: kaut ari tas bija iemesls, kādēļ viņš sākumā bija pretojies Annas apciemojumam, tagad viņam šai ziņā nebija nekā, ko viņai pārmest.

Bet iedoma, ka viņam ar Annu kādreiz bijušas tuvas attiecības, ka viņš, tieši viņš esot Annas ārlaulības bērna tēvs! Tas jau liktos gandrīz smieklīgi, ja nebūtu tik neciešami; viņš drūmi atskārta, ka stāvokļa komisms jau vairs nepārliecināja. Viņš bija mēģinājis ar smiekliem izkliedēt šīs aizdomas, ar zobgalībām, pat ar dusmām, bet veltīgi. Vai viņš bija vainīgs? Neprasme pārliecināt bija viņa rakstura būtiska īpašība. Kādēļ viņam trūka spēju visam stāties pretī ar vēsu un nesatricināmu mieru? Kādēļ viņš nespēja noskaidrot šo smieklīgo pārpratumu, izgaisināt to ar stingru, enerģisku noraidījumu?

Bet nē, viņš tāds nebija, nekad nebija bijis. «Man nav aknu,» — tā viņš izmisis nodomāja. «Nepastāvīgs kā ūdens, nekad tu nepacelsies. Vai tā nebija rakstīts bībelē? Vai tie bija dievvārdi vai varbūt Šekspīrs?»

Tūliņ viņu atkal nomāca senā mazvērtības sajūta, un viņš padevās nesaudzīgas pašnicināšanas lēkmei. Cik dīvains cilvēks viņš bija, cik dīvains un nelaimīgs cilvēks! Viņš nespēja tikt vaļā no šās domas. Drīz vien viņam uzbruks kāda nelaime. To viņš skaidri nojauta.

Pieri saraucis, viņš skatījās miglā. Par sievietēm viņš nekad nebija daudz interesējies, pat savās jaunības dienās ne, un tagad jau, protams, vēl mazāk. Var jau būt, ka arī viņam bijušas mazliet grēcīgas tieksmes: viņš atcerējās fotogrāfijas, ko reiz bija rādījis kāds pircējs, «īstas Parīzes mākslas fotogrāfijas» (pasūtot lūdz uzdot vecumu), bet starp viņu un rīcības brīvību arvien bija palikusi kāda barjera. Šī barjera bija viņš pats, jo savāda temperamenta trūkuma dēļ nekad nespēja izjust prieku, ko sniedz draiskulīgi smiekli un jautra padzīve. Un tad galu galā — viņam taču bija sieva. Sāpīgā rūgtumā viņš atskārta, cik ļoti bija pieķēries Lusijai un cik daudz tā viņam nozīmēja. Viņš Lusiju tiešām mīlēja, bet viņa reizēm, kad gribēja, varēja būt tik stūrgalvīga, tik — viņš meklēja piemērotu apzīmējumu, — tik paštaisna. Protams, viņa nebija greizsirdīga parastā nozīmē, jāatceras kaut vai tās pāris dienas, kad Lusija viņu ar Annu bija atstājusi vienus, — to iedomājoties, viņam radās neskaidra sajūta, it kā viņš būtu palaidis garām kādu neizmantotu izdevību, — nē, galvenais bija tas, ka Lusija stūrgalvīgi un nešaubīgi uzskatīja viņu par savu īpašumu.

Apmierināts ar savu kūtro un vieglo dzīvi, viņš nekad nebija daudz domājis par šo īpašuma tiesību piesavināšanos, bet nu šī atziņa sāka viņu grauzt kā pēkšņi atklāts kaunpilns pazemojums.

Tai brīdī viņš bija izgājis pretī pilsētas galvenajai ielai. Pēkšņā apņēmībā viņš pārgāja tai pāri un piespieda plecu pret Šandona bāra vieglajām virpuļdurvīm.

Viņš pasūtīja dzērienu, kura rūgtums labi saderēja ar viņa sapīkušo omu.

— Vēl vienu, jaunkundzi

Domīgi viņš sēdēja pie otras glāzes, kas viņam, kā parasti, negaršoja tik labi kā pirmā. Trešo viņš negribēja. Nebija vajadzīgs. Īstenībā viņam nemaz negaršoja; no viņa nekad neiznāks dzērājs, vispār no viņa nekas neiznāks.

Viņš noslaucīja brūnās putas no lūpām, paskatījās apkārt un tad neviļus izvilka pulksteni. Sen jau laiks iet mājās. Lusija droši vien brīnīsies, kur viņš palicis. Lusija! Viņa bija laba sieva, viņas rīcības iemesli bija nevainojami, labās īpašības nenoliedzamas. Kur tad slēpās īstais iemesls, kādēļ viņš nebija apmierināts?

Viņu pārņēma jauns dusmu vilnis, viņš piecēlās un izgāja no bāra. Kādēļ viņam par to bija jāprāto? Kādēļ viņš vispār bija šeit, kādēļ viņu uztrauca šīs nemierīgās domas? Mirkli viņš stāvēja un vilcinājās, pārlaida skatienu ielai, kur, blāvos staru vainagos ietinušās, spīdēja laternas, tad pagriezās, lai ietu mājās. Tai mirklī viņu aizturēja kāda silta, sirsnīga balss.

— Hallo, Frenk! Ko tu te dari?

Viņš ātri pagriezās atpakaļ un paskatījās runātājā, un tai pašā mirklī viņa seja atmirdzēja priecīgā izbrīnā.

— Anna! Domāju, ka esi aizbraukusi!

Tur viņa stāvēja, siltā mētelī ietinusies. Laternu blāvā gaisma vēl spilgtāk izcēla viņas ādas savādo vizmu, lūpas viņai bija valgas no miglas, acisj^kās dziļas un mīklainas; šai brīdī viņa izskatījās burvīga, dīvaini noslēpumaina un vilinoša.

— Domāju, — viņš stomījās, — domāju, ka esi mūs atstājusi.

— Stacijā apdomājos. Jau gribēju braukt prom un tomēr to neizdarīju. Tas man tā pēkšņi ienāca prātā. Šonakt palikšu Kreiga viesnīcā. Rīt braukšu uz Portdornu un tālāk ar tvaikoni.

— Es negribēju, ka... — viņš atkal sāka stomīties. — Es nemaz nezināju ...

— Lai nu paliek, Frenk, — viņa pārtrauca. — Kreiga viesnīcā jūtos tikpat labi kā citur. Un man jau tiešām laiks braukt mājās. Rītvakar atiet tvaikonis uz Belfastu.

— Bet, Anna ...

— Nāc, iesim drusku pastaigāties, — viņa teica, — un beidz taisnoties!

Frenks pavērās viņā. Pirmo reizi mūžā viņu pārņēma tāda kā pārkāpuma sajūta. Ja viņš Annu būtu saticis parastos apstākļos, viņš būtu pasmaidījis un ar prieku izpildījis viņas vēlēšanos. Bet tagad šī negaidītā, Lusijas gribai tik pretrunīgā sastapšanās gandrīz varēja likties aizliegta un viņu dīvaini uzbudināja. Viņam vienmēr bija pārmestas tuvas attiecības ar Annu. Un tagad Anna bija šeit, viņam blakus!

Taču tā bija tikai īslaicīga, neskaidra tuvuma sajūta, kas viegli skāra viņu un atstāja tikpat aukstasinīgu kā iepriekš.

— Kur tu gribi iet, pa pilsētu vai gar krastu? — viņš uztraukti jautāja.

— Ceļš gar krastu tikpat labs kā visi citi, — viņa vienaldzīgi atbildēja. — Tur mēs varēsim patērzēt.

Viņi nogriezās pa kluso ceļu gar krastu. Kad viņš te vakaros bija staigājis ar Lusiju, viņas roka bija silti, maigi, sevišķā veidā iekļāvusies viņa rokā; tas bija «viņu pastaigas veids», kā Lusija to sauca; bet nu viņš pats neveikli saņēma Annas roku, kad abi klusēdami bija pagājuši garām tumšajai ostmalai. Viņš pats lāgā nezināja, kādēļ to darīja, varbūt tā gribēja atgūt zaudēto pašapziņu.

— Sāk skaidroties, — viņš teica, pūlēdamies runāt bezrūpīgā tonī.

— Liec nu laikam mieru, Frenk! — viņa laipni atbildēja. — Tu taču par to nemaz nedomā.

Viņš neatbildēja. Un tūliņ viņa draudzīga līdzjūtībā piebilda:

— Nabaga Frenk! Kā tev jācieš par to, ko tu nemaz neesi darījis!

Viņš bija pārsteigts un nezināja, ko atbildēt, bet viņa, klusi smiedamās, uzsauca:

— Vai tas nav jocīgi, Frenk! Tu saņēmi visus pārmetumus, bet prieka tev nav bijis nekāda!

— Labi, ja tev tas liekas jocīgi, — viņš apjucis nomurmināja. Viņš jutās ārkārtīgi neērti.

— Tā ir pareizi! — viņa nevērīgi atbildēja. — Ja nevar dabūt patīkamo tiesu, atliek tikai pasmieties par neveiksmi.

Viņi gāja blakus, ap viņiem bija tumsa, un miglā tikko varēja dzirdēt viņu soļu atbalsi. Ko viņš te īsti meklēja šai vēlajā stundā kopā ar Annu? Kā tas īsti bija gadījies?

— Runāsim nopietni, Frenk! — viņa pēkšņi iesāka. — Man ļoti žēl, ka esmu tev sagādājusi nepatikšanas. Lu-sija ir labākā sieva, kādu var iedomāties, bet viņa tevi tā apķīlājusi, ka tas mani sāka jau kaitināt. Taču man ne prātā nenāca tev sagādāt raizes. Tu man vienmēr esi tik labi paticis, ka es to nekad nebūtu ar nolūku darījusi.

— Tu jau tur neesi vainīga, — viņš sapīcis atbildēja.

— Bet tu nu reiz esi precējies, — viņa gurdā pārākumā teica, — un tev ar to jāsamierinās.

— Lūdzu, ne! — viņš sacīja, un viņa balsī skanēja apjukums. — Neatkārto man to. — Kaut arī viņam bija savas likstas, viņš tādas lietas negribēja pārrunāt ar Annu.

— Es tevi nekad neesmu varējusi iedomāties kā ģimenes cilvēku, — viņa domīgi atsāka. — Bet tu pēkšņi apprecējies, un tas bija noticis. Tagad tu ne soli nedrīksti spert sānis. Nu tev uz visu mūžu valgs kaklā.

— Galu galā tas taču ir mans valgs, — viņš sapīcis nomurmināja. Tumsā viņš juta, ka Anna viņu uzlūkoja ar savu dīvaino smaidošo skatienu. Un viņa tiešām bija smaidījusi, jo tūliņ sāka smieties.

— Pareizi, Frenk, — viņa teica, un viņas balss noskaņa atkal bija mainījusies. — Vēl ir cerība, ja tu proti tā atbildēt. Gandrīz jau sagaidīju, ka tu man izkratīsi sirdi, izsūdzēsi bēdas un raudāsi gaužas asaras. Baidījos, ka tevī dzisusi pēdējā uguns dzirkitele. Tādēļ jau sākumā gribēju tevi drusku uzpurināt. Bet man nudien nebija ne

I in .inas, ka Lusija ķersies pie tādiem līdzekļiem. Tas mani iir-Him aizkaitināja. Ievēro, man jau tur nav nekādas dali. Man par to nav jāgudro. Kopš esmu saņēmusi manto-)umu, es vienkārši gādāju sev prieku un saku paldies dievam par to, ko dzīve dod.

Tu uzjautrinies, — viņš teica. — Un tu pati to ļoti labi zini.

— Bet saki nu vaļsirdīgi, Frenk, — viņa pēkšņi atsāka agrākajā zobgalībā, — vai tev par mani nekad nav prata nākušas vieglprātīgas domas? Vai tad es jau esmu tāda

vecene?

Viņš aši paskatījās uz Annu un pūlējās atminēt ne tik daudz šo vārdu jēgu, kā viņas tumsā slēptās sejas mīklaino izteiksmi. Nedrošs, iebaidīts, pēkšņi apjauzdams viņas piekļāvīgo plecu, viņš tumsā samulsis rija siekalas.

— Nē, — viņš piesardzīgi atbildēja. — Tā es neteiktu.

Anna atkal iesmējās — šovakar viņa bija neparasti

jautrā omā — un pārmetoši ieknieba viņam rokā.

— Man gandrīz liekas, tu esi ar zāģu skaidām izbāzts! — viņa jautri iesaucās.

Viņi bija sasnieguši promenādes tālāko galu, priekšā plašā lokā izpletās līcis, ko ieskāva pelēki miglas mākoņi un apskaloja klusi čalojošie bēguma viļņi.

— Vēl ir agrs, — Anna sacīja un uzmeta viņam skatienu. — Bet tev gan jau vajadzētu būt mājās.

Viņš zināja, ka bija laiks iet mājās, un zināmā mērā arī ilgojās pēc mājas, bet kaut kas Annas balsī viņu kaitināja.

— Kad būs laiks, es pats pateikšu, — viņš uzsvēra.

— Tad iesim gar krastu, — viņa teica. — Tur lejā ir ļoti jauki.

— Labi, — viņš nomurmināja.

Vairāk ne vārda nebilduši, viņi pagriezās un gāja gar krastu, bet pēc neilga gājuma Anna apstājās.

— Šīs smiltis! — viņa iesaucās un pacēla kāju, pieturēdamās pie Frenka pleca. — Es te nevaru paiet. Smiltis birst kurpēs.

Vilcinādamies viņš paskatījās uz Annu un apsvēra, vai vest viņu atpakaļ. Bet jau nākamajā mirklī viņa sacīja:

— Apsēdīsimies uz brīdi tepat. Ir tik silts. Aizsmēķē cigareti! Sēdēsim uz mana mēteļa. — Viņa atpogāja mēteli un paklāja vienu malu smiltīs, lai Frenks apsēžas blakus. Smiltis bija mīkstas, Annas siltais augums tuvu, tumsu pildīja čuksti, nakts, kā elpu aizturējusi, klusēja. Frenks neveikli aizdedza cigareti, jo viņas tuvums nez kāpēc traucēja kustības. īsu brīdi valdīja klusums, tad Anna čukstēja tuvu viņam pie auss:

— Dod man arī dūmu!

Tik neparastu vēlēšanos dzirdot, viņš satrūkās.

— Vai tu runā nopietni? — viņš jautāja. Viņš vaicāja drīzāk tādēļ, lai pierādītu savu mieru, jo, uz Annas mēteļa sēžot, viņš bija tai ļoti tuvu.

— Protams, — viņa čukstēja. — Man gribas visu izmēģināt.

Mirkli vilcinājies, viņš pagriezās pret Annu un pielika cigareti viņai pie lūpām, kuras tikai neskaidri varēja saredzēt viņas sejas noslēpumaini baltajā ovālā. Viņš bija neveikls, viņa kustības nedrošas, un, kad Anna pieliecās pretī, viņš juta tās lūpu valgo siltumu pie saviem pirkstiem. Dūmus izpūšot, Annai drusku aizrāvās elpa.

— Nav tik labs, kā rādījās, — viņa klepodama sacīja.

Klepojot viņa viegli piedūrās viņam pie sāniem, un

Frenks neviļus aplika viņai roku ap vidu, lai atbalstītu.

— Nu jau kļūst labāk, — Anna teica, pēdējo reizi klusi ieklepodamās, un nevērīgi atspieda roku uz viņa ceļa.

Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma: cik neticami, ka viņš te sēdēja ar Annu, ka viņš bija tai aplicis roku ap vidu, tik neticami, ka tas gandrīz atgādināja nomoda sapni.

— Vai gribi vēl vienu? — viņš pēkšņi iejautājās.

Viņa papurināja galvu, tad atslīga pret viņa plecu un

ar savām lielajām mirdzošajām acīm it kā gaidot pavērās viņā. Viņš noliecās un viņu noskūpstīja.

— Tā tev nevajadzēja darīt, Frenk, — viņa mirkli vēlāk nočukstēja. Un maigi paspieda viņa roku. Frenkam vēl arvien bija tā pati nomoda sapņa sajūta. Vai tas bija viņš, kas te sēdēja blakus Annai, juta viņas lūpu maigo siltumu, cauri viņas apģērbam nojauta auguma silto tuvumu? Viņš vēlreiz Annu noskūpstīja, un viņa atbildēja skūpstam.

— Vai zini, Frenk, — viņa k#sapnī čukstēja, — mēs tur īstenībā neesam vainīgi. Mums bija jādzird tik daudz

I» и metumu, ka mūs vienkārši piespieda. To tu zini tikpat labi kā es.

Annas vārdu maigā loģika Frenkā pamodināja spējas iкmIvairāmas alkas, un viņš ilgi nolūkojās viņā. Tā tiešām bija, kā viņa teica. Viņš nekā nebija darījis, it nekā, un lomēr viņi ar Annu jau no tā brīža, kad Anna bija ienākusi viņa mājā, bija gandrīz liktenīgā, neatvairāmā kārtā dzīti viens otra skaujās. Un tas bija Lusijas darbs, Lusija pati to bija panākusi.

— Man liekas, — viņš atkal nomurmināja, — man liekas, tas tevi pārāk neuztrauc.

Viņa galva vēl arvien bija neskaidra, vēl arvien nakts tvaikos noreibusi, un viņš lāgā nezināja, ko runā.

— Tu pabrīnītos, — viņa čukstēja, lēni pagriezdamās pret viņu. — Tu pabrīnītos, ja to zinātu. — Viņas valgās lūpas bija tuvu viņa mutei, acu tumšajās dzīlēs kvēloja savāda nemiera dzirkstis.

Ir lietas, no kurām nevar izbēgt. Un viņš nemaz negribēja bēgt. Caur viņa dzīslām izskrēja karsts vilnis, un pēkšņi viņš noliecās pie viņas, pār viņu. Viņa galva atslīga atpakaļ, un Anna, apskāvusi Frenku, noslīdēja mīkstajās, padevīgajās smiltīs.

— Kādēļ tev tas agrāk neienāca prātā? — viņa čukstēja, pēkšņi un dziļi atvilkdama elpu. Tad nepretodamās aizvēra acis, kas nu bija tik tuvu viņa acīm.

Jūra rāmi čaloja, bet viņi to neredzēja, nedzirdēja; tad nakts likās kļuvusi vēsāka, migla mitrāka un smagāka. Beidzot Anna klusēdama atbrīvojās un viegli nodrebēja, arī viņš piecēlās sēdus un skumji šaudīgu skatienu paskatījās uz jūru. Beidzot tas tomēr bija noticis — kā, to viņš pats lāgā nesaprata; viņš jutās tik nožēlojami, tik neērti. Dažus mirkļus abi nerunāja ne vārda.

— Nu, — Anna beidzot čukstēja, — iesim atpakaļ. — Pieceļoties viņa paspieda tam roku un piebilda:

— Tu esi gluži jauks zēns, Frenk.

Viņš neatbildēja. Pa smiltīm brizdami, viņi devās uz promenādes pusi. Šoreiz viņa pieķērās Frenkam pie rokas.

— Tu taču tādēļ nemocīsies sirdsapziņas pārmetumos, — viņa teica savā laipni ironiskajā tonī. — Neviens to nekad nedabūs zināt. Un es... es neesmu no tām, kas karas vīriešiem kaklā un nelaiž tos vaļā. Rīt es aizbraukšu.

Viņas vārdi Frenkā modināja melanholiskas pateicības sajūtu, un viņš bija priecīgs, ka viņa dzīrās aizbraukt.

— Kad, ar ko tu brauksi? — viņš stomīdamies jautāja.

— Braukšu ar jūsu «Ērgli». «Ratlins» atiet četros pēc pusdienas.

Viņam tūliņ sametās kauns par sevi, viņš jutās satriekts, nevarīgāks kā jebkad — viņš bija pats sev apnicis.

— Bet tā nevajadzēja, — viņš apjucis murmināja. — Ja vēlies, es tevi pavadīšu līdz kuģim.

— Tas tiešām laipni no tevis, Frenk, — viņa iepriecināta atbildēja. — Pārved mani pāri līcim! Tad jau tu mani droši vien vairs nekad neredzēsi.

Pusceļā Anna pēkšņi apstājās.

— Tagad nenāc tālāk! — viņa sacīja. Cik labi viņa prata uzminēt, ko viņš juta! — Bet rīt atnāc man pretī pie Kreiga! — Tad viņa viegli ar lūpām pieskārās Frenka vēsajam vaigam, pagriezās un ātri aizgāja.

Viņš palika stāvot nekustēdamies — savāds, vientuļš tēls miglā; tad arī pagriezās un sāka iet. Atkal viņš nedroši sev jautāja, kā tas bija noticis. Viņš to nebija darījis ar nolūku, nebija vēlējies. Ja Lusija viņu nebūtu turējusi aizdomās, ja nebūtu tā izturējusies, ja viņa nebūtu Annu padzinusi un nebūtu viņu piespiedusi tik vēlā stundā iziet no mājas, tad šī sastapšanās nebūtu notikusi, nemaz nebūtu varējusi notikt.

Ar pliekanu izskaņas sajūtu dvēselē soļodams tumsā, viņš domās sev jautāja, kā lai, tik vēlu pārnākot, izturas pret sievu. Protams, viņam atlika tikai viens: joprojām jāizliekas saīgušam, jāliekuļo cieta sirds, dusmas, ko gandrīz vairs nejuta, un tūliņ jāiet brīvajā istabā, kur viņš reizēm mēdza pārgulēt. Rīt viņš pavadīs Annu pāri līcim uz tvaikoni. Tad varēs šo atgadījumu izdzēst no atmiņas un atgriezties, lai sāktu visu no jauna. Jā, tā viņš darīs! Bet viņa sejā iegūla skumju ironijas izteiksme, kad viņš pēkšņi atcerējās pats savus vārdus: «Negribu redzēt Annu savā mājā.» Un tagad... Neticami, kā tas viss bija noticis.

Kad viņš, soļiem mīksti atbalsojoties tukšajā ielā, nogriezās no promenādes ceļa, pelēkajā miglā, kas klāja ūdeni, pēkšņi atskanēja kāda gai'tmbraucoša kuģa miglas taures klusais, tomēr draudīgais pūtiens.

Nākamajā rītā Lusija pamodās stundu vēlāk nekā pa-i.isli. Atkal viņa bija slikti gulējusi — nemierīgā, caurā miegā, pa kuru lēnā, mokošā straumē peldēja nelaimes ļ.uismu izķēmotas ainas, peldēja salti kā rēnā migla, kas .11.1 ietina nekustīgos kokus. Rīta pusē viņa, kādas neredzamas, smagas rokas nospiesta, bija iegrimusi stingā miegā, no kura pamodās ar savādu dūkoņu ausīs. Sāpošu • irdi viņa atcerējās, kā Frenks naktī bija pārnācis. Ignķ I ez neviena vārda un skatiena bija uzsteidzies tukšajā i .tabā, tad viņa bija dzirdējusi durvīs ar spēju īdzīgu troksni apgriežamies atslēgu. To atceroties, viņa neviļus sarāvās. Tā viņai likās sāpīgākā brūce par visām; kā viņš varēja tā pārnākt, kad viņa bija tik ilgi gaidījusi, ar visu sirdi, ar visu dvēseli gatava viņu saņemt.

Bet viņas nolūks bija skaidrs. Viņa mīlēja Frenku — cik stipri mīlēja, to tikai viņa pati īsti zināja — un tagad kā vienmēr gribēja viņu sargāt, sargāt no sevis paša. Cik bieži viņa jau bija iepazinusies ar vīra spītīgo, untumaino dabu, šo stūrgalvīgo vājumu, ko tikai viņa viena pati spēja apkarot. «Nabaga Frenks,» Lusija nodomāja, kā jau tik bieži bija domājusi, un asaras aizmigloja viņas skatienu. Viņš pats sev visļaunākais ienaidnieks. Jā, simtiem reižu viņa pagājušajās dienās bija likusi lietā visu savu mīlestību, savu spēku un enerģiju, lai viņu paglābtu no tās vieglprātīgās stūrgalvības, kas bija viņa rakstura nelaimīgākā un reizē arī pievilcīgākā īpašība. Un nekad tas nebija tik skaidri pierādījies kā pēdējās divi nedēļās. So pēdējo dienu bēdās Lūsijas apņemšanās nebija ne par matu sašķobījusies.

Kāds posts viņu būtu piemeklējis, ja viņa nebūtu tik noteikti un enerģiski iejaukusies! Kaut arī viņas aizdomas sākumā nebija varējušas atbrīvoties no mulsinošās neziņas, Lusiju kā ceļa rādītāja zvaigzne vadīja viņas nojauta, iedzimtā apdomība. Viņas mīlestība pret Frenku īstenībā bija tas spēks, kas deva viņai sparu, taisnā ceļā aizvadīja līdz pat visa jucekļa dziļākajai serdei. Un par visām lietām: vai viņa necentās pēc Frenka paša labuma, viņu abu labuma, pēc viņu abu laimes ģimenes pavarda neskartā skaidrībā? Viņai nebija nekādu valdonīgu dziņu, tāpat viņa nekad nebūtu šo savu tieksmi atzinusi par slimīgu. Taču Frenks bija jāvada. Tā kā viņa mīlēja Frenku ar visām kļūdām un redzēja Frenkā savas būtnes papildinājumu, tad nedrīkstēja atļaut, ka viņas laimi izposta. Neprāts būtu dīki stāvēt un noskatīties, kā viņas laime sadrūp gabalos.

Neviļus nopūzdamās, viņa atkal atzina savu rīcību par saprātīgu un pareizu. Viņa šo lietu bija nokārtojusi reizi par visām reizēm. Frenks bija sašutis — cik labi viņa pazina šo untumaini uzmesto lūpu, šo ātro pārsviešanos uz dusmām! — taču viņš tikpat ātri varēja padoties satraukumam, lētticībai, skepsei un jūsmošanai. Bet sašutums drīz izgaisīs, un viņa bija ar mieru Frenku saņemt atplestām rokām, tikai gaidīja mirkli, kad viņš atgriezīsies. Pat tagad Lūsi ja jau ilgodamās iztēlojās šo vienošanos — tas nebūs pirmais gadījums, kad viņa piedzīvos gandarījumu, kad viņš «nāks klāt» un jau ar šo tuvošanos vien, ar nozēlām, kas tanī slēpās, apliecinās, ka viņa pareizi darījusi. Tas bija jaukais mirklis, pēc kā viņa tā ilgojās.

Lūsi ja paskatījās kamīna pulkstenī un atkal nopūtās, tad atstūma segu un piecēlās. Vilcinādamās viņa saģērbās, domīgā gausumā izgāja no istabas un pēc īsas apdomas pieklauvēja pie vīra istabas durvīm.

— Frenk! — viņa maigi sauca. — Vai tu desmitos nāksi man līdzi?

Nekādas atbildes.

Lai gan viņa gaidīja un labu brīdi bailīgi klausījās, skaidri zinādama, ka viņš bija aiz durvīm, jautājumu tomēr neatkārtoja. Atsākt ķildu viņa vēlējās vismazāk; viņa bija sagatavojusies ļaut vaļu Frenka īdzībai, ļaut dusmām izkvēloties līdz pēdējam. Pietika jau ar viņas klātbūtni, lai svārsts, tālu aizvēzējies, sāktu svērties atpakaļ uz viņas pusi. Tad viņa saņems gaidīto gandarījumu.

Tā nu viņa paceltu galvu nokāpa lejā un savādā vientulības jūtoņā paēda brokastis. Šodien priekš pusdienas Frenks viņu nepavadīs, to viņa nu skaidri zināja, tādēļ lika Netai sagatavot paplāti ar azaidu, pati uznesa to augšā un atstāja pie durvīm. Tad viņa viena pati izgāja.

Diena bija pelēka, no kokiem pilēja lāses, migla vēl arvien smagi uzgūla zemei, un pretējais krasts atgādināja neskaidru plankumu, kas uz labu laimi iekrāsots mākoņu blāķos. Lapas zem Lusijas kājcftn vairs nečabēja, bet izskatījās nedzīvas, tikai izmirkušas plūksnas, iemītas zemē, no kuras tās bija cēlušās un kura tās nu atkal uzņēma m Vi. Zem miglas līķautiem gulēja spiedīgs, mitrs vēsums, '..ibrukuma nojauta, tāda sajūta, ka tagad kaut kas bija y,ila. Reižu reizēm izlauzās sapīkusi saule un triepa bālu iMismu pār līča stiklaino ūdeni, caur sāļo miglu atskaņoja neredzamu kuģu kūtrie saucieni, aizskanēdami garām и/ krasta pusi, kur tiem atsaucās Ardmoras zvana boja ar ■.āvu vienmuļo, skumjo un nebeidzamo zvanīšanu.

Pret pašas gribu saltais mitrums Lūsijai radīja drūmu и spaidu, viņa nodrebēja un steidzināja soļus uz baznīcas pusi. Tur viņai viss likās noritam pārlieku gausi, jo šodien viņas noskaņa nebija sevišķi dievbijīga; viņa neva-leja atcerēties, kad būtu dzirdējusi tik garu un garlaicīgu sprediķi. Sasprindzinātu seju, skatienu mazajai lūgšanu grāmatai pievērsusi — tā bija «Debess atslēga», — Lūsi ja nemitīgi domāja par Frenku, kaisli ilgodamās atgriezties pie viņa. Beidzot dievkalpojums bija galā; viņa iznāca no baznīcas padarīta pienākuma apziņā un ātri, savu dedzību valdīdama, devās mājup.

Priekšnamā nolikusi cepuri un novilkusi mēteli, viņa, par spīti ārējam mieram un nevērībai, tūlīt gribēja skriet augšā Frenka istabā. Tomēr ar pūlēm nomāca šo vēlēšanos un iegāja virtuvē, kur ieraudzīja Frenka azaida paplāti. Viņa palika stāvam; tātad viņš bija ieturējis brokastis, krietni vien paēdis. Mākslotā mierā viņa jautāja Netai:

— Vai Mūra kungs jau nonāca lejā?

Nenovērsdama skatienu no izlietnes, pie kuras mizoja

kartupeļus, Neta nevērīgi atbildēja:

— Viņš aizgāja. Man liekas, viņš minēja kaut ko par Lenoksa kungu.

— Jā, pareizi, — Lusija vilcinādamās atbildēja. — Nu atceros. — Viņa pūlējās nezaudēt mierīgu izskatu un atkārtoja: — Jā, nu atceros.

Protams, viņa nekā neatcerējās, taču pieklājības deļ viņai bija jāapstiprina šis neīstais Frenka rīcības izskaidrojums; viņš bija aizgājis nevis pie Lenoksa, bet — to Lusija droši zināja — kādā no saviem vientuļajiem pastaigas gājieniem, kas vienmēr iezīmēja sapīkuma visaugstāko pakāpi. Viņa viegli saviebās. Izlīgums nu atkal bija atbīdīts tālāk. Bet gan jau viņš arī no šā gājiena pārnāks. Pārnāks pie viņas.

Tad viņa iegāja ielas puses istabā, apsēdās pie loga un

paņēma grāmatu. Bet lasīšana nevedās. Brīžiem viņa sevi pieķēra stingi raugāmies laukā pa logu, turklāt viņa nekā nedz domāja, nedz redzēja. Vienreiz viņa ārā izdzirda soļus, steigšus saņēmās un pukstošu sirdi sagatavojās viņu sagaidīt. Bet tas nebija viņš. Un, redzot pašai savu seju, kas lūkojās pretī no spoguļa virs kamīna, viņu pēkšņi pārņēma savāda neomulības sajūta. Vai Frenks bija pie Lenoksa? Vai arī klīda kaut kur pelēkajā miglā?

Pulkstenis nosita vienu, un Frenks vēl arvien nebija pārnācis. Neomulības sajūta kļuva arvien stiprāka, tai piejaucās dīvains sapīkums — nē, tiešām, tas bija par traku, kā viņš izturējās; un pusdivos vēl ienāca Neta un izskatījās ļoti nepacietīga, jo gribēja beigt pusdienas darbus, lai varētu izmantot brīvo svētdienas pēcpusdienu. Tādēļ Lusija tai pašā mākslotajā mierā sacīja:

— Labi! Es ēdīšu tūliņ. Varbūt Mūra kungs aizkavējies.

Varbūt viņš tiešām bija aizkavējies? Likās neticami, bet

nebi ja neiespējami, ka viņš beidzot tomēr bija aizgājis pie Lenoksa un uzaicināts palikt tur uz pusdienām, nogaršot svētdienas cepeti. Viņas nespodrajā skatienā pazibēja vāja kvēle, kad viņa apsvēra iespēju, ka viņš varbūt aizgājis pie Lenoksa galīgi izrunāties par līdzdalības jautājumu. Tas tiešām būtu cēls nožēlas žests! Bet vai tas varētu būt? Viņas skatiens atkal satumsa. Vai tas bija ticami? Pārdomās nomocījusies viņa ma? ēda, īstenībā tikai izlikās ēdam, lai apmierinātu kalpones pētošos skatienus un nomāktu dīvaino nemieru, kas pamazām modās krūtīs.

— Neta, ielieciet cepeškrāsniņā kaut ko siltu — katram gadījumam! — viņa teica, beidzot pieceldamās no galda. Та bija vienīgā pazīme, kas lika noprast, ka viņas izturēšanās, it kā viss būtu kārtībā, varbūt tomēr bija tikai izlikšanās.

Nu viņa atkal bija dzīvojamā istabā, sēdēja — nevis pie kamīna, bet pie loga — un gaidīja. Vairs nebija nozīmes pašai sevi mānīt ar lasīšanu, viņa vienkārši sēdēja un gaidīja. Taču savādais nemiers viņas krūtīs auga augumā.

Kāds viņš pārnāks? Droši vien būs slapjš, lietū izmircis. Un tomēr viņš, klusi ienācis, baidīsies nākt iekšā pie viņas, ilgi kavēsies priekšnamā, mēteli un cepuri novietodams un bez kāda nolūka šurp un turp kustēdamies. Tad pēkšņi ienāks istabā un iegrozīsies tā, lai nebūtu jāskatās uz viņas pusi. Mulsums viņa sejā kļūs arvien redzamāks.

il

I.I Frenks aizies līdz atzveltnes krēslam un apsēdīsies k.imma priekšā. Tad iestāsies klusums. Beidzot viņa ātri piecelsies, izlīguma ilgās nometīsies ceļos viņam blakus un apskaus viņu. Ai! Šis mirklis! To iedomājoties, viņa sa-i.ivas un aizturēja elpu. Viņš vēl nebija pārnācis.

Pustrīs. Neta bija aizgājusi. Lusija viena pati bija mājā, un viņš vēl nebija pārnācis. Cik dīvaini! Pret pašas gribu augumam pārskrēja vieglas raižu trīsas. Citādi jau nevarēja būt — viņš uzkāpis pie Lenoksa. Tas bija vienīgais ■< spējamais atrisinājums, viņam vajadzēja būt pie Le-noksa; viņš taču nevarēja visu dienu klīst pa miglu un lietu. Tas bija neticami.

Lusija ātri piecēlās, viņas skatienā atspulgojās dziļš satraukums, un roku viņa bija piespiedusi pie vaiga. Tad viņas sejā parādījās stingra apņēmība, un viņa pēkšņi devās uz durvju pusi. Viņa gribēja iet un pati pārliecināties; cits nekas neatlika; varēja arī gadīties, ka viņa Frenku satiek ceļā.

Arā lija sīks lietus, viegli sijādamies no pelēkā līča puses kā migla pār nespodra spoguļa virsu. Un Lusija atkal sarāvās, kāpdama kalnā uz Lenoksa māju. Viņa pamanīja, ka steidzas, steidzas, pati nezinādama, kādēļ. Pa ceļam viņa centās nomākt smieklīgās raizes, strīdējās savā nodabā, pūlējās izdomāt kādu ieganstu šim neparastajam apciemojumam.

Taču iegansta gudrošana aiztaupījās: pilsētas augšgalā, Gārsenda ielas stūrī, viņa satika Lenoksu, kas — to viņa tūliņ saprata — nupat nāca mājā no parastās svētdienas pēcpusdienas pastaigas. Viņa izbijusies tūliņ apstājās, drosme saplaka, jo viņa redzēja, ka Frenks nevarēja būt aizgājis pie Lenoksa.

— Nu, nu, — Lenokss teica, apstājās un omulīgi paņēma Lusiju zem sava pilošā lietussarga. — Jūs svētā dienā tā steidzaties!

— Jā, — viņa stomījās. — Jā, tā ir.

— Bet jūs ejat uz nepareizu pusi, ja gribat viņus abus satikt, — viņš turpināja, Lusijai uzsmaidīdams.

Kāpjot drusku aizkususi, viņa ātri elpoja, viņas slaidais stāvs bija viņam ļoti tuvu, viņas matos un uz vaigiem vizēja sīkas lietus lāsītes; viņa ātri atkārtoja, vēl lāgā nesaprazdama šo vārdu nozīmi:

— Viņus abus satikt?

— Krasta promenādē pagāju abiem garām. — Viņš viegli pamāja ar galvu uz to pusi. — Jūsu vīram un Annai. Viņi aizgāja pa ielu uz to pusi.

Šo vārdu dziļi ievainota, Lūsi ja nobāla, un acis, uz Le-noksu raugoties, pēkšņi iepletās bailēs un mokās. Likās, it kā zeme pēkšņi būtu atvērusies viņai pie kājām. Viņa gribēja runāt, bet nekā nespēja izteikt.

— Nu jau viņi būs mājā, — viņš turpināja, nemanīdams Lusijas izmisumu. — Nāciet vien iekšā un iedzeriet glāzi tējas, iekām ejat atpakaļ.

Mēle viņai bija kā pienaglota, kā no koka; Lusijai šķita, ka viņa tūliņ noslāps. Tātad Anna nebija aizbraukusi! Viņa bija gaidījusi, neticamā viltībā gaidījusi un satikusies ar Frenku. Un ko — ak, ko gan nozīmēja šī satikšanās, kas no tās varēja iznākt?

— Ienāciet taču uz brītiņu iekšā! — Lenokss atkal aicināja.

Lusija tikko spēja parunāt.

— Nē, — viņa beidzot izteica. — Man ... man jāiet atpakaļ.

— Silta tēja jums izskalotu miglu no kakla.

— Nē, nē! — viņa aizsmakusi sauca. — Es negribu ... es nevaru kavēties. — Un viņš vēl nepaspēja vārdu bilst, kad viņa pagriezās un aklā satraukumā aizsteidzās ātriem, grīļīgiem soļiem.

Tātad tā tomēr bija taisnība! Viņai no acīm aumaļām plūda dusmu un bēdu asaras un sajaucās ar lietus lāsēm uz vaigiem. Viņa gan jau bija zinājusi, taču tagad patiesība bija kļuvusi neapstrīdama. Viņi bija atjaunojuši agrāko sakaru, pratuši to uzturēt slepenībā, par spīti Lusijas uzmanībai. Lusija gan bija darījusi visu, lai to aizkavētu, taču neticamā kārtā bija iznācis tā, ka viņa nebija varējusi viņus šķirt. Tās bija mokas, šī doma varēja traku padarīt.

Viņa sparīgi iekoda lūpā un savilka dūres mēteļa kabatās. Steidzoties pa mitro, pamesto, izmirkušu lapu biezi klāto, bruģēto ielu, šī trauslā sieviete nu dusmu dēļ kļuva par apslēpta spēka avotu. Tagad, no pirmā briesmīgā trieciena attapusies, viņa iedegās niknumā, domādama par šo krāpšanu. Tā jau nebija, ka Rfenks viņu nemīlētu. Viņa zināja, ka Frenks viņu mīlēja, zināja ari, ka viņa to mī-

I. i.t. Viņš bija piespiests, pret savu gribu bija kļuvis vi-.....neuzticīgs.

K.idēļ tas bija noticis? Steigā aizelsusies, viņa pūlējās iti'il atbildi uz šo jautājumu, uzmeklēt vainu. Ai, kādēļ tas Inld noticis? Viņa taču bija tik ļoti pūlējusies! Kā lai to l'.M ieš, ka tomēr viņu bija piemeklējusi neveiksme? Viņa i/misumā pūlējās nomierināties. Nebija taču nekādas neveiksmes. Nebija noticis nekas tāds, ko nevarētu at-к. d vērst par labu. Viņas pārliecība bija kļuvusi negrozāmā. Taču šai pārliecībai tūliņ sekoja kāda cita. Viņa hiliņ atkal kļūs par stāvokļa noteicēju, satrieks šos draudus, vedīs Frenku atkal pie prāta, atpakaļ pie sievas. Viņa nebija nedz vāja, nedz aušīga. Lai gan viņa bija apvainota, viņas mīlestība tomēr bija stiprāka par šo apvainojuma sajūtu. Pārspīlētā morāle viņai bija sveša, Lusija zināja, kāda vara viņai bija pār Frenku, un šo varu viņa katrā ziņā izlietos. Viņa ies mājās, gaidīs Frenku pārnākam un glābs viņu, glābs no viņa paša.

Viņa pūlējās gausināt soļus. Lai cik satriekta, viņa tomēr juta, ka jābūt mierīgai, jo apzinājās, ka uz ielas nedrīkstēja sev pievērst ļaužu uzmanību. Nu viņa tuvojās mājai un ieraudzīja Deivisu Boviju, kas nāca pretī. Viņas vaibsti kļuva stingri, vismaz tagad viņa nedrīkstēja izrādīt savu postu, atklāt savu pazemojumu ļaužu acīm. Viņi satikās vārtu priekšā, rāmu seju viņa nolieca galvu un dzīrās iet iekšā. Bet Deiviss apstājās.

— Vai tad jūs nebraucāt līdzi? — viņš draudzīgi uzsauca.

Lusija spēji pagriezās atpakaļ un pārsteigta lūkojas puiša sārtajā sejā, ko ietvēra pazodē sasiets spīdīgs «zīd-vestrs». Gar eļļainās drēbes malu kā pērles krājās sīki ūdens kristāli.

— Ko jūs ar to gribat teikt? — viņa savādā, gausā balsī jautāja.

— Tīrais posts ar tādu laiku, tiešām žēl, — viņš laipni aizbildinājās. — Bet es ar «Ērgli» šodien pēcpusdiena biju Lintonā. Ja būtu zinājis, ka jūsu vīram tas vajadzīgs, es būtu varējis pārbraukt daudz agrāk.

Lūsijas skatiens vēl arvien bija kā sastindzis, bet pamazām pielija ar savādām sāpēm. Viņu pārņēma stinga sajūta, it kā Deiviss nemaz nebūtu dzīvs cilvēks, it kā viņa redzētu sapni.

— Ko jūs ar to gribat teikt, Deivis? — viņa jautāja klusā, nomāktā balsī.

— Vai tad jūs nezināt? — viņš samulsis jautāja. — Es tikai nupat pārbraucu. Viņi negribējuši gaidīt, bijis jāsteidzas — tēvs man tā stāstīja. Angess izvilcis airu laivu, lai pārceltu viņus pāri.

— Kur pāri? — Viņas balss nu skanēja drudžaini, bet skatiens neatrāvās no puiša sejas.

— Pāri uz pasta tvaikoņa piestātni, — viņš stostījās. — To dāmu, kas pie jums viesojās. Un jūsu vīru.

— Uz pasta tvaikoni! — viņa pēkšņi iekliedzās neapvaldītā uzbudinājumā. Tad spēji apklusa, briesmīgu baiļu satriekta, neapjaustā, neiedomājamā baiļu pārmēra apstulbota. Skaudrās mokas pārtrūka viņas dvēselē kā pārlieku stingri savilkta stīga. Frenks bija aizbēdzis ar Annu. Tas bija visa izskaidrojums, viņas visļaunāko nojautu piepildījums. Frenks bija viņu atstājis un atgriezies pie Annas.

Neievērodama Bovija klātbūtni, viņa paklusām iekliedzās, pie šiem vārtiem, kur viņa bieži bija tādā mīlestībā gaidījusi, pie šiem vārtiem atskārzdama, ka viņš nu bija projām, Frenks viņu bija atstājis. Mitro matu ietvertā seja itin kā sarāvās, lūpas kļuva bālas, it kā no tām pēkšņi būtu aizplūdis pēdējais asins piliens.

Mirkli viņa stāvēja nekustēdamās, zaudējuma iznīcinošās bezcerības, neciešamas neveiksmes apziņas pārmākta. Tad spēji pacēla roku pie pieres. Vai tad Frenks bija traks? Viņam vajadzēja būt trakam vai apmātam, jā, trakam un apstulbotam, ja gribēja darīt šo neticamo, šo visu-pēdējo aušību. Atstāt viņu, izpostīt māju un saistīties ar tik nicināmu sievieti!

Anna! Lūsi ja saknieba lūpas un sakoda zobus. Kā gan viņš varēja iedomāties, ka būs laimīgs ar tādu padauzu? Kā pavasara pali uzplūda atmiņas par Annu un tās slinkumu, prastumu, neizsakāmo bezkaunību.

Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka Frenks izdara tādu nejēdzību. Tik vājš, tik viegli iespaidojams — viņš vienkārši pret savu gribu bija pavedināts. Jā, aizrauts, par spīti Lūsi j as pūlēm viņu apsargāt.

Viņas acis uzliesmoja pēkšņā drosmes atmodā, sārtums atkal iesitās sejā, viņa nosarka«epējā saviļņojumā.

Uzvarēta? Viņa nebija uzvarēta. Viņa nebija no tam,

к.is gaudulīgā apātijā stāvēs un noskatīsies, un raudās veltīgas asaras, kamēr kāda neliete aizbēg ar viņas vīru! Viņas sasprindzinātais augums nodrebēja sparīgā apņēmībā. Viņa taču bija apņēmusies Frenku glābt!

Viņa strauji pagriezās, satvēra Deivisu aiz rokas un pavēloši teica:

— Vediet mani turp — tagad pat, tūliņ!

— Kas tad noticis? — viņš stomījās. — Es nesaprotu.

Lusijā nekā neatbildēja, bet, turēdama viņu aiz rokas,

sāka skriet pāri ielai uz laivu piestātni. Vārti ar troksni

aizcirtās.

— Vai viņi jau sen aizbraukuši? — viņa steigdamās jautāja stingrā balsī.

— Nezinu, — viņš nomurmināja, Lūsijas dīvaino izturēšanos neizprazdams. — Varbūt priekš stundas ceturkšņa, varbūt tikai pirms desmit minūtēm. Mani tik agri negaidīja atpakaļ. Bet... kas jums kait?

— Stundas ceturkšņa ... — viņa, it kā pati ar sevi runādama, atkārtoja. — Mēs vēl paspēsim laikā.

Nu viņi jau bija Bovija pagalmā un steidzās uz akmens krastmalu un steķiem, kas iestiepās ūdenī un pazuda baltajā, necaurredzamajā miglā. Tad Deiviss sāka iet lēnāk un saslējās.

Es nebraukšu ārā! — viņš samulsis iesaucās. — Ir jau par vēlu. Un arī migla sāk celties.

Nevarēja zināt, vai Lusija to bija dzirdējusi vai ne, viņa tikai gāja tālāk, ātriem soļiem steigdamās pa mitrajām akmens plāksnēm. Beidzot arī Deiviss gandrīz pret savu gribu nāca līdzi.

— Es jau teicu, ka nevaram braukt! — viņš skaļāk atkārtoja. — Laiks man nepatīk. Migla arvien vairāk sabiezē. Nevar redzēt ne simts jardu uz priekšu.

Nonākusi tai vietā, kur bija piesiets «Ērglis», Lusija pagriezās atpakaļ un ar liesmainu skatienu palūkojās tam sejā.

— Jūs brauksiet, Deivis! — viņa aizsmakušā balsī teica. — Un es braukšu jums līdzi.

— Man nav tvaika, — viņš sapīcis atbildēja, īgni raudzīdamies miglā, kas blīviem vāliem klājās pār stiklaino ūdens līmeni.

Viņa tam uzmeta svelošu skatienu.

— Jus taču nupat pārbraucat! — viņa sauca. — Un tagad jūs brauksiet!

— Man tas nemaz nepatīk, — viņš murmināja, un viņa acis vēl arvien vairījās no viņas drudžainā skatiena. Tā viņi bridi stāvēja un raudzījās viens uz otru, kamēr vi* ņiem pie kājām mierīgi čaloja paisuma viļņi. Sekunde pagāja neziņā; likās, šī sekunde, tik saspringta un izšķiroša, turētu Frenka un Lūsijas nākotnes svaru kausus. Tad Dei-viss pēkšņi nodūra galvu, viņš piegāja pie virves, kas bija apmesta ap tievo mietu. Tā! Viņa bija to panākusi! Ne vārda neteikdama, viņa pagriezās un pāri zemajam reli-ņam iekāpa «Ērglī».

— Es jau sacīju ... — viņš nedroši murmināja, bet ari viņu jau bija aizrāvusi neparastā vara, kas viņam lika darboties pret savu gribu; viņš noliecās pār reliņu, atraisīja virves cilpu un iekāpa Lūsijai blakus laivā.

— Man nemaz negribas braukt, — viņš stostījās, roku uz stūres turēdams un palaizdams motoru. — Dzirdiet!

Viņa neatbildēja. Ar savādu apslāpētu troksni viņi aizslīdēja no mola; acumirklī krasts nozuda skatieniem, un viņi iegrima miglā kā baltas vilnas jūrā. Visapkārt valdīja mēms klusums. Viņi izslīdēja ārā un traucās projām.

— Brauciet ātri, Deivis! — viņa pavisam klusi čukstēja. — Cik ātri vien varat!

Neciešama satraukuma mākta, Lūsi ja kā sastingusi stāvēja Deivisam blakus un skatījās uz priekšu. Viņas acis atgādināja vaļējas brūces bālajā sejā. Ja nu neizdodas! Taču viņa zināja, ka tas nebija iespējams. Viņa bija pārliecināta, ka sasniegs mērķi. Frenks vēl nevarēja būt uz kuģa, viņš nebija tālu priekšā, taisni ar savu ātro lēmumu viņa Frenku izglābs. Kaut jel varētu redzēt, iespiesties miglas vālos, kas viņu ietina kā mīkstā vilnas drēbē. Bet migla bija bieza, uz klusā ūdens tā likās vēl biezāka nekā krastmalā — bāls bezveida tvaiks, neaptverams un tomēr reāls, kas oda pēc smacīgas elpas un gandrīz smacēja ar savu sājo biezumu. Lusija savilka mēteļa apkakli cieši ap kaklu un noliecās uz priekšu. Krūtīs viņa sajuta savādu smagumu. Pusceļā migla pēkšņi kļuva daudz biezāka, tā nolaidās pār viņiem kā līķauts, un viņi vairs neredzēja nekā, tikai paši sava auguma apveidu. Vienā

mirklī viņi kļuva par divām spokainam ēnām miglas tuksnesī.

Deiviss tūliņ samazināja ātrumu.

— Vai es jums neteicu? — viņš iesaucās. — Mums būs Iegriežas atpakaļ. — Viņa balss skanēja klusi un it kā no tālumā.

Lūsi ja nepakustējās.

— Uz priekšu! — viņa neatlaidīgi skubināja, stingām acīm miglā raudzīdamās.

— Mēs ļoti viegli varam ar kaut ko sadurties.

—'Uz priekšu! — viņa sauca šoreiz skaļāk. — Mēs tagad nevaram griezties atpakaļ!

Viņš mazdūšīgi atmeta ar roku, sparīgi parāva miglas svilpes auklu, un pelēkajā, viļņainajā mākonī atskanēja spalgs svilpiens.

— Tad skatieties uz priekšu! — viņš sauca. — Stāviet priekšgalā un skatieties!

Ne vārda neteikusi, viņa virzījās uz priekšu. Laivas priekšgalā sakņupuši, neprātīgā nepacietībā degdama, viņa nejuta nedz mitrumu, nedz vēsumu, viņa atgādināja koka figūru kuģa smailē; likās, viņa pati būtu kustības cēlonis un laivas dzinējspēks. Tā bija tikai viņas griba, kas viņus abus līdz ar laivu nesa uz priekšu. Miglas blāķi vēlās viņai garām kā dūmu mutuļi milzīgā, tukšā telpā. Viņa nekā nevarēja redzēt, nekā, vienīgi šo necaurskatāmo baltumu, kas žilbināja acis, kas viņu slāpēja, sabiezēja viņas matos un kā asaras ritēja viņai pār vaigiem.

Visapkārt valdīja drūmi spiedīgs klusums, salts kā ziemas sarma un lipīgs no jūras mitrās elpas. Klusi brīdinot, skanēja sīkie, skumjie Ardmoras bojas zvani, vienmuļi un drūmi tie zvanīja un zvanīja kaut kur baltā tālumā. Lūsi ja nodrebēja un sakoda zobus. Viņai bija tāda sajūta, it kā neredzams spoks, ap viņu lidodams, būtu viņai uzlicis saltus pirkstus uz pieres. Drebēdama, vientuļa viņa nekā nevarēja redzēt. Bet nekas, viņa tika uz priekšu. Viņa steidzās Frenku glābt.

— Kas tas? — Deiviss pēkšņi iesaucās. — Vai nedzirdējāt airu šļakstus? — Un viņš atkal lika svilpei skaļi iegaudoties.

Viņa klausījās sasprindzinātā uzmanībā, bet nedzirdēja ne skaņas, nekā, tikai miglas svilpes atbalsi, neredzamā

ūdens čalas, Ardmoras bojas kluso zvanīšanu, kas vienmuļi un skumji skanēja kā tāls kapu zvans.

— Vai dzirdējāt? — viņš atkal iesaucās.

Taču viņa nekā nebija dzirdējusi.

Tad pēkšņi no laivas priekšgala un apakšas atskanēja skaļš kliedziens, kas, spēkā pieņemdamies, pacēlās augšup, tik tuvu, ka viņu it kā rāva sev klāt.

— Ahoi! — Deiviss atsaucās un strauji pagrieza stūri.

Kā sastingusi, laivas priekšgalā sēdēdama, viņa dzirdēja šo kliedzienu atkārtojamies skaļāk un tuvāk ar spēju neatlaidību. Briesmīgais kliedziens it kā urbās viņai cauri. Tad viņa tanī pašā mirklī juta satricinājumu un izbailēs vai pamira: tas nebija spējš trieciens, bet mīksta saduršanās, it kā migla vai kāds mīksts priekšmets kā ar spilvenu būtu vājinājis sitiena sparu; slīdošs, graujošs trieciens, kas viņai aizrāva asinis no pukstošās sirds.

Tūliņ pēc tam no lejas atskanēja ķērciens, balsu juceklis, berzes troksnis, tad viss aizslīdēja laivas pakaļgalā un apklusa. Pelēks klusums un neredzamas baismas.

— Žēlīgais dievs! — Deiviss pārbijies iesaucās. — Mēs esam uzbraukuši kaut kam virsū! — Viņš jau bija parāvis motora kloķi atpakaļgājienam; skrūvei sparīgi kuļot ūdeni, laivai visā garumā drebot, viņi brauca atpakaļ. Arī Lusija drebēja, briesmīgas domas plosīta. Taču viņa stāvēja nekustēdamās kā apmāta un gaidīja, kamēr viņi brauca lēnāk, peldēja ar izslēgtu motoru un beidzot apstājās. Migla savilkās vēl biezāka un kļuva tumšāka tuvā vakara ēnā.

— Ahoi! — Deiviss skaļi auroja, rokas kā skaļruni pie mutes pielicis.

— Ahoi! — atskanēja atbilde — mazliet neskaidri, bet tuvu, kā atmaldījusies no bezgalīga tuksneša.

— Ak dievs! — viņš izmisumā atkal iesaucās. — Tas taču Angess ar savu laivu!

Lusija drebēdama metās klāt, kamēr viņš noliecās pār stūri un meklēdams no jauna iesaucās.

— Frenk! — viņa izmisusi kliedza. — Frenk!

Migla bija kā siena, no kuras atlēca tukša, ņirdzīga viņas sauciena atbalss, atbalss, kas viņu izsmēja, dzina izmisumā. Tad viņa pēkšņi turpat tuvumā izdzirda atbildi:

— Izmetiet tauvu! *

Nākamajā mirklī virves tinums no Deivisa rokas atri-160

tinējās un aizlidoja balss virzienā, iekrita ūdenī un tūliņ spraigi savilkās.

— Viņi satvēra, — Lusija šņukstēja, — viņi satvēra.— Visus spēkus saņēmusi, viņa palīdzēja Deivisam, kamēr tas, roku aiz rokas likdams, vilka izmesto virvi atpakaļ.

Kā brīnums no miglas iznira slapja roka, kas turējās pie laivas malas, tad tumša galva, spīdīga kā ronim. Tas bija Angess, un rokās viņš turēja Annu.

— Ņemiet viņu! — viņš elsa. — Būs vēl viens.

Kad Deiviss uzvilka Annu pār malu, Angess atkal saķēra virvi, ieslīdēja ūdenī un pazuda.

Cerībās vīlusies, Lusija iekoda lūpā.

— Frenk! — viņa dedzīgi sauca. — Frenk!

Viņa abām rokām turējās pie reliņa un pat nepaskatījās uz Annu, kas gurdi noslīga pie mašīnu telpas durvīm. Sasprindzinātā uzmanībā miglas tumšajā autā lūkodamās, Lusija gaidīja briesmīgās neziņas mokās. Sekundes vilkās gausi kā stundas. Klusībā viņa, saltus baiļu sviedrus svīzdama, lūdza dievu, kaut Frenks būtu glābts. Sirds viņai, šķiet, raustījās kā plīvojoša liesma. Tad pār lūpām pēkšņi izlauzās neizteicama prieka sauciens.

— Te! — viņa dvesa. — Te! — Tālu pārliekusies par malu, visiem spēkiem vilka virvi, izmisumā atsperdamās pret laivas malu. Viņa klusi iekliedzās, palīdzēdama An-gesam uzkāpt pār malu un pārcelt pāri reliņam vīra ķermeni.

— Frenk, — viņa čukstēja, to apskaudama. — Es jau domāju . . . domāju, ka tu esi pagalam!

Viņš nekā neatbildēja, saļima un palika uz klāja guļot. Tad viņa acis pēkšņi atvērās un trulās sāpēs pazina Lu-siju.

— Laiva ... — viņš ar pūlēm izmocīja. — Man ķēra te. — Lēni, it kā bailēs viņš ļāva rokai gļēvi nokrist uz krūtīm, kas izskatījās dīvaini iekritušas.

Lusija aizturēja elpu.

— Frenk! — viņa iesaucās, noslīgdama tam blakus ceļos. — Tu taču esi vesels?

— Laivas gals, — Angess čukstēja, aukstumā drebēdams, kamēr ūdens plūda no viņa slapjajām drēbēm.

— Laivas gals ķēra viņam krūtīs... — Viņš nodrebēja.

— Briesmīgs trieciens.

— Frenk! — viņa šņukstēja, jaunu, drudžainu baiļu pārņemta. Tu taču neesi... mīļais, tu taču neesi ievainots?

— Es... — viņš šļupstoši iesāka, — es nejūtos labi. Kaut kas . .. kaut kas silts kāpj mutē, — viņš ar lielām pūlēm izteica. Viņa nodrebēja. Frenka balsī skanēja dīvaini gārdzieni, kas viņai iedvesa šausmas. Acumirklī viņa metās Frenkam klāt, bet viņš jau bija sācis klepot, tas bija briesmīgs, burbuļojošs klepus. Silta dzīvības straume izlija uz Lusijas krūtīm. Likās, nekas nespēja

r aizturēt šos nebeidzamos, neredzētos asiņu plūdus, kas šļācās no viņa mutes un biezā straumē tecēja lejup starp Lusijas krūtīm. Šausmas stindzināja Lusijas locekļus. Izmisusi viņa mēģināja atbrīvoties, lai viņam palīdzētu. Bet Frenks bailēs tvērās pie viņas un nelaida viņu vaļā.

— Frenk, Frenk! — viņa vaimanāja. — Laid mani, es tev palīdzēšu! — Lusiju pārņēma baiļu neprāts, šai baltajā tumsā saistīta ar Frenku, viņa drebēja tam līdzi it kā kādā briesmīgas baudas agonijā. Pēkšņi viņa juta, ka zaudē samaņu. Tad Frenka skaujas negaidot atslāba, gurdās rokas atlaidās, un ar pēdējo elpas vilcienu, ar elsainu nopūtu viņa pagurušais augums nevarīgi atkrita uz laivas klāja.

Lūsi ja drebēdama pacēla Frenka galvu, atbalstīja to sev klēpī.

— Ak dievs! — Angess murmināja, zobiem bailēs klabot. — Nav labi. — Tad viņš atkal čukstēja: — Laivas priekšgals viņam ķēra krūtīs. Taisni krūtīs. — Viņš bija iededzis lukturi un tagad trīcošu roku rādīja gaismu; vāja dzeltena liesma meta bālu atspīdumu Lusijas sejā, ko ietvēra izspūruši mati, un uz viņas notraipītajām drēbēm, kas, mitruma pilēdamas, bija aplipušas viņai apkārt.

Gaisma skāra arī Frenku, kas nekustēdamies, kā bez dzīvības gulēja uz klāja, skāra viņa bālo seju — un šī seja bija tukša, it kā kāda briesmīga vara būtu līdz pēdējam pilienam izsūkusi no viņa dzīvības sulu.

Lūsi ja sarāvās, redzot šo spējo Frenka sejas izteiksmes maiņu, lipīgie aukstie apģērba gabali kļāvās viņai pie miesas; ceļi viņai drebēja, nespēkā drebēja, kad viņa nometās tam blakus.

— Paskaties uz mani, Frenk! — viņa sauca. — Es tevi mīlu. — Viņa to stingri turēja klēpī kā bērnu, kamēr laiva viegli šūpojās uz neredzamā ūdens un tālais kapu zvans vēl arvien skanēja, it kā iezvanīdams kādai dvēselei mūžīgu mieru.

Viņš nepakustējās, gulēja kā nedzīvs, iekritušu seju un jau izskatījās spokains. Viņa roka, ko Lusija turēja savā rokā, bija auksta un gļēva, it kā bezmiesīga, padevīga un nedzīva. Lusijai pārskrēja drebuļi. Vienu briesmīga izmisuma mirkli viņa vilcinājās. Tad viņā atkal ieplūda spēks. Tas nevarēja būt! Viņa mīlēja Frenku. Viņa bija šeit, lai to glābtu. Izmisusi viņa pacēla acis un sastapa Deivisa skatienu.

Viņš bija atstājis Annu, kas pusnemaņā bija atslīgusi uz kastes. Nu viņš pieliecās un pārbijies teica:

— Nav labi. Viņam briesmīgi slikts izskats.

— Padodiet ūdeni! — Lusija izmocītā balsī iesaucās un tik stipri sažņaudza brīvo roku, ka pirkstu kauliņi izspiedās balti zem iesarkani svītrainās ādas. — Ātri, padodiet ūdeni!

Ar ūdeni, ko Deiviss atnesa, viņa nomazgāja Frenkam seju, drebošiem pirkstiem maigi apslacīja lūpas un pieri.

Likās gandrīz neticami, bet tad viņš pēkšņi atvēra acis, kurās atspīdēja pēdējā vājā apziņas gaisma.

— Lusij, — viņš elsa, vārgi pūlēdamies viņai pieķerties, — neatstāj mani...

Viegls, apslāpēts vaids izlauzās no viņas sakniebtajām lūpām un palika it kā gaisā karājoties.

— Nē, Frenk, — viņa raudādama izteica. — Es tevi neatstāšu. Mēs vienmēr būsim kopā, vienmēr . . .

— Bet kādēļ... — viņš atkal čukstēja un apklusa. Tad šļupstot izteica gandrīz nesaprotamus vārdus: — Ar Annu . . . nekas ... tikai pavadīju ... uz kuģi. ..

Lusijas sirds apstājās. Pirmajā mirklī viņa nekā nesaprata. Tad pēkšņi viņu ķēra gluži kā zibens spēriens, apdullinošas šausmas drebēdamas atsitās viņas krūtīs.

— Man slāpst! — Frenks čukstēja, tad elsdams piebilda ar ķēmīgu agrākās ironijas atskaņu balsī: — Bet es nevaru neko norīt.

Aiz sāpēm Lusija nespēja parunāt. Pasaules visums ar saviem zvaigznājiem bija beidzis apļot. Viņa sajuta tikai pēkšņu tukšumu un vēlējās nomirt. Ak dievs, ko viņa bija izdarījusi!

•— Te ir tumšs ... — viņš tikko dzirdami gārdza. — Vai tas ir šeit vai jau tur?

— Ak dievs! — Lusija iesaucās, vairs nespēdama valdīt raudas, un sabruka reizē ar savām ilgām, asaras aumaļām lija no viņas nespodrajām acīm. — Glāb viņu man! Frenk, mīļais, nāc atpakaļ — atpakaļ pie manis! Es ... es tevi izdziedināšu. Es tevi mīlu!

Bet viņa žoklis nevarīgi nokārās, smagie plaksti aizda-rijās, apsedza dziestošās acis. Galva noslīdēja sānis, lūpas pavērās tādā kā smīnā, pasludinādamas galīgu tukšumu un klusumu, kas it kā izsmēja Lusiju.

OTRA DAĻA

Šahs! — tēvocis Edvards teica, smalki no-šņaukdams degunu. — Un mats!

Piters sarauca pieri. Viņš zināja visu figūru gājienus; kas tas bija par prieku — bīdīt figūras šurp un turp! Taču iznākums dīvainā kārtā arvien bija vienāds, tāds kā šoreiz, un beigas pienāca gluži negaidot.

— Jocīgi, — viņš sacīja. — Es domāju .. .

Mācītāja sejā rotājās apslēpts smaids, viņa garie, baltie pirksti glāstīja glāzi ar portvīnu, kas gluži kā silts rubīns spīdēja uz pulētā mahagonija galda blakus bļodai ar valriekstiem. Sarkanie samta aizkari bija cieši savilkti, lai aizturētu mitro vēju, kas brāzmām vien pūta no līča, un nelaistu iekšā augošo tumsu, tādēļ gāzes spuldzes gaisma istabā abiem spēlētājiem likās vēl siltāka un mājīgāka. Tēvocis Edvards paņēma glāzi ar portvīnu, nomal-koja to viegli savilktām lūpām un, kad skarba lietus un vēja brāzma nodrebināja rūtis, pacēla skatienu un omulīgi piezīmēja:

— Šodien ir gan drusku patīkamāk sēdēt te istabā nekā būt ārā, vai ne, cienījamais kungs?

Pīters atlaidās krēslā un atspieda galvu pret atzveltni.

— Pēc miglas bieži nāk lietus, — viņš prātīgi noteica. Tā viņš bija dzirdējis sakām veco Во viju un tagad atkārtoja šos vārdus ar pārliecinošu izskatu, it kā tā būtu viņa paša doma.

— Un kas nāk pēc tam, kad es tev atņemu dāmu? — tēvocis Edvards viltīgi jautāja.

Abi iesmējās, bet tūlīt pie durvīm gluži negaidot atskanēja klauvēšana, lai gan viņi bija cerējuši, ka šovakar viņus neviens netraucēs.

— Lūdzu! — Edvards iesaucās, un Orīgena jaunkundze ieslīdēja istabā.

— Mācītāja kungs, — viņa vilcinādamās iesāka, pastomījās un tad atkal teica: — Mācītāja kungs ...

Tad viņas nolaistie plaksti, pēkšņi nodrebēdami, pacēlās pret debesīm, tā ka padevīgā agonijā parādījās acu baltumi; nezin kāda iemesla dēļ viņa bija gluži kā neprātā un ar augšup vērsto seju atgādināja svēto mocekli gleznā, kas karājās viņai aiz muguras pie sienas.

— Pienākusi. . . pienākusi šī te, — viņa bālām lūpām iesaucās, tad pastiepa uz priekšu aiz muguras slēpto roku un drebošiem pirkstiem pasniedza Edvardam oranžkrāsas aploksni.

Viņš automātiski atplēsa telegrammu; viņa sejas ziloņkaula krāsas āda kļuva balta un lūpas savilkās. Tad pār lūpām izlauzās savāda, aizsmakusi skaņa.

— Ak tu žēlīgais ... — viņš neskaidrā, baiļpilnā balsī izteica. — Ak tu žēlīgais!

Tad asinis atkal ieplūda viņam sejā, un tā izskatījās vēl tuklāka. Viņš uztraukts piecēlās, nobirdinādams zemē valriekstu mizas, kas bija iekritušas klēpī.

— Man jāiet uz baznīcu, — viņš nomurmināja. Neuzlūkojis Pīteru, viņš pavērsa skatienu uz mazo dievmātes statuju pie durvīm. — Jā, man ... man jāiet uz baznīcu. Jāiet uz baznīcu.

Bereti no kamīna paņēmis, viņš paspēra soli uz priekšu. Viņa lielās sprādžu kurpes samina riekstu čaumalas kamīna priekšā. Atplēsto telegrammu rokā turēdams, viņš izgāja no istabas, un Orīgena jaunkundze drebēdama sekoja viņam kā izbiedēta ēna. Pa durvīm iziedama, viņa iemērca pirkstu galus mazajā svētūdens bļodā un bailīgā, dievbijīgā padevībā pārmeta kruitu.

Zēna seja samācās, vērojot šo pēkšņo pārmaiņu patī-

kamajā siltajā istabā, un viņš izslējās sēdekli taisni. Viņa augums it kā sastinga un pauda raizes.

Vēja viļņi, kas sitās logos, kļuva par bangām, kas salti pludoja ap viņu, kamēr viņš domās šķērsoja tās deviņas nemierīga ūdens jūdzes, kas viņu šķīra no mājām līča otrā krastā. Lai cik neticami liktos, ar savu vārdos neizteicamo, bet drošo nojautu zēns uzminēja kaut ko no patiesības, un viņa gara acu priekšā neskaidri iznira tēva slaidais stāvs. Tas bija neparastā apģērbā — garā, baltā naktskreklā, dīvains un baigs.

Cik nepatīkami, ka bija iztraucēts tīkamais vakara miers, jo vairāk tāpēc, ka tēvocis Edvards bija apsolījis trīs pensus, ja viņš, Pīters, šoreiz laimētu partiju. Īstenībā apsolītais atalgojums — spoža monēta jau gulēja turpat uz galda blakus šaha dēlim. Sapīcis viņš paķēra riekstu, gribēja to atlobīt, bet atkal nolika atpakaļ. Tad viņš paņēma trīspensu gabalu. Viņš taču to būtu laimējis, nudien būtu laimējis, jā, tagad viņš skaidri zināja, ka būtu to laimējis; un tādēļ viņš, izlikdamies izklaidīgs, ļāva naudas gabalam ieslīdēt kabatā. Pēc tam ātri piecēlās un sāka nokravāt šaha figūras.

Kad vācele ar figūrām un dēlītis bija novietots attiecīgā rakstāmgalda atvilktnē, viņš, galvu nodūris, atkal brīdi iegrima pārdomās. Tad izgāja no istabas.

Viņam gribējās ar kādu parunāties, viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un devās tālāk pa auksto, ar linoleju izklāto gaiteni. Orīgena jaunkundze ar Eilīnu bija virtuvē. Orīgena jaunkundze raudāja, staigāja šurp un turp, turēja kalsenajās rokās savu garo, smago rožukroni un skaitīja lūgšanas, Eilīna stāvēja pie plīts un noraizējusies vēroja saimnieci. Viņam ienākot, Orīgena jaunkundze pārtrauca «Ave Maria» un pusbalsī steigšus pačukstēja Eilīnai:

— Viņš vēl nezina. — Tad turpināja lūgsnu: — «Lūdzi par mums, nabaga grēciniekiem, tagad un mūsu pēdējā stundā! Āmen!» — No viņa sasarkušajām acīm atkal sāka plūst asaras.

Viņš zināja, ka Orīgena jaunkundze neraudāja par telegrammas atnesto ziņu, bet vienkārši tāpēc, ka tēvocis bija tik uztraukts. Tomēr, lai būtu kas ko teikt, viņš uzsauca:

— Kādēļ jūs raudat, Orīgena jaunkundz?

— Man sāp galva, — saimniecības vadītāja šņukstēdama atbildēja un piespieda roku pie pieres.

Tas bija ticams paskaidrojums. Galvas sāpes Orīgeaa jaunkundzei uznāca tikpat bieži kā reliģiska ekstāze. Un tomēr telpa atstāja neomulīgu iespaidu; uguns bija izdzisusi, un tulzna Pītera pirkstā, ko viņš pirms pāris dienām, kastaņus grauzdējot, bija iededzinājis, atkal sāka sāpīgi pukstēt.

— Man arī sāp pirksts, — viņš slinki piebilda, līdzjūtīgi aplūkodams sāpošo vietu. Bet šovakar gar viņu neviens nelikās zinis.

Eilīna mēdza bieži noskatīties uz viņa tievajiem lieliem un smiedamās piezīmēt:

— Vai tam puikam kājas nav kā radītas, lai staigātu tautiskajos bruncīšos? — Vai ari pazobojās par Pītera somiņu, — kas Eilīnai bija ko zoboties par viņa skotu somiņu? Bet šoreiz Eilīna tikai paskatījās pulkstenī un noteica:

— Pulkstenis drīz būs deviņi, Pīter. Es tev došu glāzi piena un biskvītu. Tad vedīšu tevi gulēt.

Orīgena jaunkundze pārtrauca lūgsnas, kamēr viņš skumīgi dzēra pienu un grauza cepumu; vairākas reizes viņa klusi nošņaucās mazā mežģīnēm apšūtā kabatas lakatiņā. Viņas abas ar Eilīnu pētīgi vēroja viņu, bet pūlējās izlikties to nedarām, un šo skatienu dēļ viņš zināja, ka nelaimes pirksts rādīja uz viņu. Bet šis pirksts bija pārāk nenozīmīgs, lai radītu kādu manāmu iespaidu. Kad Pīters, par spīti savām pūlēm vakariņas novilcināt, cik vien ilgi iespējams, beidzot tomēr bija paēdis, Eilīna, it kā atļauju prasīdama, paskatījās uz saimnieci un teica:

— Es viņu tagad vedīšu augšā, jaunkundz, bet varbūt jūs tā nevēlaties?

Orīgena jaunkundze nolieca jau tā pieliekto galvu vēl zemāk, un no šīs piekrišanas Pīters atskārta šā vakara neparastumu. Kad Eilīna viņa ciemošanās sākumā piedāvājās Pīteru noģērbt un apguldīt, Orīgena jaunkundze šo briesmīgo priekšlikumu tūliņ sašutusi noraidīja tādiem vārdiem, ka meitene aiz kauna sarka vien.

«Eilīn,» jaunkundze bija sacījusi, «ja jūs priestera mājā nevarat iemācīties pieklājību, tad nudien es nezinu, kur jūs to iemācīsities.»

Bet šovakar, acīm redzot, bija citādi, un, augšā uzvedusi, Eilīna Pīteru rūpīgi apguldina siltās segās. Vispirms viņam, protams, bija jāpaskatās uz Lintonas bāku, kas

meta savus plānos, grozīgos starus pār līča mitro melnumu. Trīs zibsnīgi stari, tad ilgs pārtraukums, pēc tam atkal trīs skaisti stari — brīnišķīgs skats.

Tad viņš ātri noskaitīja lūgšanu: «Lai slavēts diestes, diesdēls, diessvētaisgars āmen!» — taisni joks, cik ātri to varēja nobērt, ja gribēja, — un ar vienu lēcienu bija gultā. Eilīna maigi pasmaidīja — izlūzušais zobs smaidam piešķīra tik jauki nerātnu izskatu — un pēkšņā gādībā viņu noskūpstīja, tā ka viena matu cirta viņam iekrita acī. Tad viņš palika viens.

Sīka gāzes liesmiņa lipinājās aiz stīpotās stikla lodes ar sārtajām malām, jo logs augšpusē bija drusku vaļā, un svešādas ēnas lidoja pār sienu, pret ko viņš bija pagriezies. Lai gan viņam jau bija gandrīz deviņi gadi, šiem drausmajiem, klīstošajiem rēgiem vēl arvien bija tik liela vara pār viņu, ka tie spēja istabu pārvērst dīvainā moku kambarī. Reizēm viņš nosvīda, iedomājoties, ka varbūt tās bija garas, spokainas rokas, kas meta šīs ēnas, un tad pagāja krietns bridis, kamēr viņš, zobus sakodis, uzdrīkstējās apgriezties un paskatīties tukšajā istabā, kur gan nekā nebija, bet kādreiz tomēr varēja kas būt.

Bet šovakar viņš nedomāja par klīstošajām ēnām. Viņa iztēlē atkal uzpeldēja savādais tēls baltās drēbēs, kas viņu nezin kādēļ pārsteidza, bet neiedvesa nedz bēdas, nedz bailes. Turklāt viņš sirds dziļumos izjuta savādu tīksmi. Miegaini ar domām apkārt taustīdamies, viņš atcerējās. Trīspensu gabals! Jā, pareizi, tas radīja šo patīkamo sajūtu. Tad viņš aizmiga.

Nākamais rīts sākās ar siltu sauli, kas lika uz līča ūdens dejot dzeltenas gaismas lokiem, un ar augstām, zilam debesīm, kuras it kā glabāja sevī drebošu nepacietību sākt jauno dienu. Un tomēr visai mājas dzīvei vēl arvien piemita neomulīgā, neparastā jūtoņa, kas atgādināja pliekanu smaržu. Tēvoci viņš brokastīs neredzēja, Orīgena jaunkundzes galva, kas — Pīters to labi zināja — bija labākais viņas sajūtu barometrs, vēl arvien melanholiski liecās lejup; pat Eilīna, kura viņam klusēdama atnesa biezputru un vārītu olu, šķita citāda, neizprotamāka būtne par to maigo un draudzīgo meiteni, kas vēl iepriekšējā vakarā viņu tik silti bija apskāvusi.

Visu kopā saņemot, viņu pamazām sāka nomākt kaut kas letarģijai līdzīgs. Pēc brokastīm viņš izgāja pastaigā-ties un, labu brīdi apsvēris, nopirka drusku saldumu, bumbieru konfektes: šo jauno saldumu šķirni viņš nesen bija ievērojis kādā veikalā, kura īpašniece bija tēvoča Ed-varda draudzes locekle, tādēļ Pīters cerēja, ka dabūs svaru ar uzviju; taču saldumi neizkliedēja neomulības sajūtu. Brīdi viņš stāvēja un noskatījās kareivju pulkā, kas pār laipu no krastmalas kāpa garā, dzeltenā kuģī, tad pagriezās atpakaļ un vienaldzīgi aplūkoja pāris skatlogu, paklausījās, kā kāds vīrs dziedāja «Skaisto Flosiju», un beidzot diezgan neapmierināts devās atpakaļ uz mācītāja māju.

Priekšistabā viņš satika Orīgena jaunkundzi, kas viņu gaidīja.

— Pīter! — tā iesaucās, tiklīdz viņš parādījās durvīs. — Es tevi visur meklēju. Bērns, kur tu biji?

— Nu, ārā! — viņš nevērīgi atbildēja.

— Zinu gan, bet... — Viņa brīdi klusēja.

Pienākums, kas Orīgena jaunkundzei bija uzlikts, viņai

reizē glaimoja un darīja raizes. Mācītāja kungs tai rītā bija teicis:

«Pasakiet jūs to zēnam, Orīgena jaunkundzi No jums viņam būs vieglāk to dzirdēt.» Un, šais vārdos klausoties, viņas nolaistie plaksti bija nodrebējuši dziļā, taču pazemīgā gandarījumā. Viņa juta, ka tāds uzdevums viņai bija liels pagodinājums, uzticībā pacēla viņu augstu pāri vienkāršas saimniecības vadītājas lomai. Taču viņai pirmajā brīdī gandrīz pietrūka drosmes mest šo uguns bultu no savām bālajām, dievbijīgajām lūpām.

— Pīter, — viņa beidzot iesāka, — nāc man līdzi augšā! — Viņa saņēma zēna silto plaukstu savos tievajos, vēsajos pirkstos; kamēr Orīgena jaunkundze veda viņu pāri figūrām rotātam Eksminsteras paklājam, šie pirksti viņam atgādināja vardes kājas, kurām viņš reiz dārzā bija pieskāries, — aukstas, tomēr dzīvas, — un tas netīksmes sajūtu vērta vēl lielāku.

Viņi iegāja dzīvojamā istabā, kas bija tukša, apsēdās uz plīša dīvāna pie loga un uzlūkoja viens otru. Vienu neveiklu mirkli valdīja gandrīz taustāms klusums, tad saimniecības vadītājas lāpas nodrebēja, acis divreiz pavalbījās un iepletās klusās, ziņkārās gaidās.

— Pīter, mīļais zēn, — viņa čukstēja, — tev jābūt stipram. — Vēl arvien iesānis blenzdama uz Pīteru, viņa aplika tam roku ap pleciem. — Jā, tev jābūt lielam, stip-lam zēnam, — viņa turpināja. — Man tev jāpaziņo bēdīga vēsts, Pīter. — Viņš juta, ka Orīgena jaunkundze viņu vēro, un šis skatiens viņu mulsināja; viņš sāka dedzīgi vēlēties, kaut Orīgena jaunkundze to pateiktu ātrāk.

— Zini, Pīter, — viņa, klusi iešņukstēdamās, atsāka,

— tavs . . . tavs tēvs ir slims ... ļoti slims.

Nepatīkamā sajūta kļuva vēl lielāka, taču viņš saprata, ka Orīgena jaunkundze cenšas viņu saudzēt. Viņš tikai īsi pamāja ar galvu, it kā gribēdams to pamudināt.

— Bet, Pīter, — Orīgena jaunkundze beidzot čukstēja,

— tavs tēvs ... tavs tēvs īstenībā nemaz vairs nav slims. Viņš tagad ir debesīs pie svētajiem eņģeļiem ... viņš ir miris, Pīter.

Viņš jau bija sagatavojies un tūliņ ļāva asarām vaļu. Savādās nojautas dēļ viņam jau no tā mirkļa, kad pienāca telegramma, bija tādas aizdomas; tiešām, par spīti visai noslēpumainībai, viņš to jau bija zinājis, bet nu Orīgena jaunkundzes izturēšanās, viņa paša slepeno domu pēkšņā izteikšana vārdos un arī tas, ka no viņa gaidīja bēdu izpausmi, — tas viss kopā viņam lika raudāt. Viņš skaļi šņukstēja, tad Orīgena jaunkundze pievilka viņu sev klāt un ciešanu svētlaimē pievienoja savas asaras viņa asarām. Tā viņi, piespiedušies viens pie otra, abi raudāja.

Viņš mirkli apvaldīja raudas, lai izšņauktu degunu, pats nemaz nepakustēdamies, pagrieza galvu un skumīgi paskatījās ārā pa logu. Lejā ielas kustība ritēja kā ritējusi, šaurā kareivju virkne — tie vairāk līdzinājās skudrām nekā cilvēkiem — vēl arvien tecēja karaspēka transporta tvaikonī; lapsene gausi rāpoja uz augšu pa loga rūti, skaļi iedūcās un krita atkal lejā; Orīgena jaunkundzes ņiebura zivju kauls dūrās viņam sānos un darīja sāpes.

Beidzot Orīgena jaunkundze negribīgi palaida viņu vaļā.

— Kad tu līdz ar mācītāja kungu pārbrauksi mājās, saki mātei, ka es par tevi labi rūpējos! — viņa iesaucās, noslaucīdama asaru lāsi no degungala. — Tas mācītāja kungu iepriecinās.

— Jā, Orīgena jaunkundz, — viņš pakalpīgi piekrita,

— protams, es to darīšu.

Viņš gandrīz nedomāja par to, ko viņa teica, jo pēkšņi, māti atceroties, viņu pārņēma neizsakāms prieks, ka viņš to drīz atkal redzēs. Prātā iešāvās kāda doma.

— Vai mēs ēdīsim pusdienu uz kuģa, Orīgena jaun-kundz? — viņš bikli jautāja. Kopā ar tēvoci Edvardu braukt mājās nozīmēja patīkamu jūras ceļojumu ar tvaikoni «Lusija Lamonde». Viņa tam uzmeta sašutuma pilnu skatienu un jau gribēja atbildēt, kad pēkšņi atvērās durvis un ienāca Edvards. Orlgena jaunkundze pietrūkās kājās, salika rokas uz krūtīm un nolieca galvu.

— Jā, mācītāja kungs, — viņa nomurmināja, atbildot uz Edvarda kluso jautājumu. — Viņš to uzņēma mierīgi, patiesībā ļoti mierīgi. Es darīju, ko varēju.

Tā viņa cildenā pieticībā netieši norādīja uz savas sievišķīgās smalkjūtības panākumiem.

Abi pagriezās un paskatījās uz Pīteru. Šos skatienus jūtot, viņš nosarka un nodūra acis, it kā apzinādamies, ka nebija raudājis tik gauži, kā vajadzēja. Tad Orīgena jaunkundze spocīgi pamāja ar roku, un viņš tai līdzi izgāja no istabas.

Taču todien viņš vēl nebrauca mājās, arī nākamajā dienā ne. Tas bija neticami un nesaprotami, bet pagāja vēl veselas divas nedēļas, iekām šeit sākās vispārēja rosība, pēc kuras viņš sprieda, ka nu bija pienākusi aizceļojuma diena. Kad Orīgena jaunkundze viņam bija nomazgājusi seju un rokas un sasukājusi matus, viņš aizskrēja dārza galā vēl pēdējoreiz apskatīt vardi, kas mājoja kādā mitrā grozā. Lai gan viņš skatījās visur, kur vien varēja iedomāties, un atkal nosmulēja rokas, šķirdams virs klints bluķiem augošo efeju lapas, vardi nekur nevarēja atrast. Viņš iespļāva rokās un noberzēja tās gar svārkiem, lai Orīgena jaunkundze nedusmotos, tad gāja apskatīt 'savu monogrammu, ko pats, cik vien taisni un dziļi varēdams, bija iegriezis liepā pie dārza vārtiem. Redzot iedzeltenos burtus un iedomājoties, cik ilgi tie būs redzami — īsts piemineklis viņa vārdam, — viņš izjuta tīkamu gandarījumu un pat pasmaidīja. Negribot viņš pagriezās un sāka iet uz mājas pusi.

Vieglajai pusdienai, ko viņi ātri paēda, sekoja grūta atvadīšanās, kas viņam gandrīz vai aizrāva elpu; vēl viņš nebija īsti atelsies pēc skrējiena uz krastu, kad ar tēvoci jau atradās uz tvaikoņa klāja.

Brauciens pagāja savādā nenoteiktā noskaņā, pussa-и mkumā, pusbailēs, viņš juta pakrūtē spiedienu, kas, ku-• un Ardfilanai tuvojoties, kļuva arvien stiprāks. Sākumā v iņš drusku pastaigāja pa klāju, bet drīz vien atgriezās pie tēvoča Edvarda un pieķērās tam pie rokas. Klusēdami viņi izkāpa krastā.

Pa krasta promenādi viņš gāja grīļodamies. Kakls viņam bija aizžņaugts, bet drīz viņi bija ceļa galā, pagāja ^arām garajai, gludajai dzelzs dzirdināmajai silei ielas stūrī — tai pašai, kur viņš reiz bija ielaidis dažas mailītes; tad acu priekšā neticami tuvu slējās pazīstamā baltā mūra māja.

Redzot, kā tēvocis mierīgi pavelk zvana rokturi, Pī-teram uzmācās briesmīga vēlēšanās skriet projām, bēgt no šīm nepazīstamajām šausmām, kas droši vien te gaidīja. Tad atvērās durvis, un viņš ieraudzīja mātes seju, kas likās neparasti sīka un jauna, lielām, savādi mirdzošām, it kā izskalotām acīm. Tieksme skriet pēkšņi pazuda, toties kājas sāka drebēt. Ciets kamols kāpa kaklā un pamazām izkusa raudās. No viņa acīm izplūda īstas laimes un īstu bēdu asaras. Pats to neapzinādamies, viņš pacēla rokas, un tūliņ viņu applūdināja gandrīz jau piemirstais mātes glāstu saldums.

ti

Briesmīgajās bēdās beidzot dēls bija pie viņas, viņa to turēja cieši sev piespiestu. Mīlestības un maiguma asaras aizskaloja izmisuma un bēdu asaras no viņas acīm.

— Tu nedrīksti raudāt, Pīter! — viņa iesaucās, pūlēdamās zēnam uzsmaidīt. — Citādi es arī sākšu raudāt.

Bet šis dīvainais smaids un viņas melnās drānas Pīteru nomāca; nevarēdams apvaldīt raudas, viņš tikai čukstēja:

— Es tūliņ beigšu, māmiņ, es vairs neraudāšu, jā, ja, es tūliņ beigšu.

Viņa stingri satvēra dēla roku un pagriezās pret Ed-vardu.

— Nāc iekšā, Edvard! — viņa klusi aicināja. — Cik labi, ka tu viņu atvedi! Džo arī ir šeit.

Durvis aiz viņiem aizvērās, viņi izgāja cauri priekšnamam un iegāja dzīvojamā istabā.

— Nāc iekšā, Ned! — Džozefs tūliņ teica skumjā, klusinātā balsī, kas gurdi skanēja no atzveltnes krēsla, kur viņš sēdēja. — Es jau domāju, kad tu brauksi ar Pīteru šurp. Ir laiks noturēt ģimenes apspriedi. Nu labi! Piter, tu jau esi liels puisis. Neraudi, Pīter! Zēn! Paskaties taču uz savu māti, cik viņa dūšīga, un noslauki asaras.

Pīters paklausīgi paskatījās uz māti, notrausa asaras un pamāja ar galvu. — Jā, tēvoci Džo.

— Krietns zēns! Krietns zēns! — tēvocis atzinīgi atbildēja, un viņa īsie, strupie pirksti rotaļājās ar kaula pa-kariņiem pie smagās zelta važas, kas spīdēja šķērsām pār vēderu. Viņa acis, kurās arī spīdēja sērīga labvēlība, pēc kārtas aplūkoja visus trīs klātesošos un beidzot apstājās pie Edvarda, kas tai brīdī melanholiskā svinīgumā apsēdās krēslā.

Lūsi ja bija aplikusi dēlam roku un pievilkusi to cieši pie saviem ceļiem; mazā dzīvojamā istaba likās pārāk pilna, visus smagi nospieda baiļu pilns klusums. Saules stars slīpi iespīdēja pa logu un kā dzeltens asmens iedūrās krēslainajā telpā. Likās, neviens nezināja, ko teikt.

— Nu jā, — Džo beidzot iesāka, atkal lēni paskatīdamies apkārt. — To jau esmu daudzkārt teicis un teikšu vēl. Tā tik ir ķeza! — Viņš nopūtās. — Bet ar to nekas nav līdzēts. Frenks nu ir viņā saulē, nabaga vīrs, lai dievs mielo viņa dvēseli. — Viņš paskatījās uz Edvardu. — Vai garīdzniekam būtu kas sakāms?

Edvards mulsi sakustējās. Vai viņam jāsāk lūgšana? Laikam gan ne, viņš nodomāja, klāt taču bija tikai ģimenes locekļi, bez tam viņš taču bērēs bija brāli pavadījis ar dievvārdiem.

— Nu, — Džozefs atkārtoja, — vai tev būtu kas sakāms?

— Vai tu... vai tu jau esi apjautājusies? — Edvards vilcinādamies jautāja Lusijai. — Par apbedīšanas biroja rēķinu.

Par spīti Džozefa acīm redzamai omulībai, vecākā brāļa klātbūtnē viņš bija sācis runāt drusku vienkāršākā tonī. Un Džo tiešām pacēla roku, viņu apsaukdams.

— Nē! — viņš dramatiski iesaucās. — Es negribēju, lai tu sāc runāt par tām lietām. Ar laipnu atļauju — tā mana darīšana. — Viņš uzlūkom pārējos kareivīgā, priecīgā augstsirdībā. — Dievs lai žēlīgs manai dvēselei! Par ko jūs mani turat? — viņš sašutis iesaucās. — Vai es jums nrli'icu, ka maksāšu par visu? Varbūt jūs domājat, ka psihu nožēlojams skopulis? Vai tas man nebūtu jādara iubaga mirušā brāļa labā?

Viņa gaļīgās, platās nāsis piepūtās, resnais vēders drebēja kā lēkmē, pie viena plaksta karājās asara. Tas bija i <'liekuļots aizkustinājums, un viņš iespaidīgi turpināja:

- Vai es viņam nesarīkoju smalkas bēres, ko? Smalkas bēres!- — Šie vārdi domīgi un lēni raisījās no viņa lūpām, it kā viņš tos gribētu izbaudīt līdz pēdējam mirklim.

- Nudien, to es darīju! Viņam bija vislabākais zārks ar bronzas apkalumiem, kādu vien par labu naudu var no-lirkt. Un kaudzēm puķu. Un viss bija jauki un kā pieklāts. Un to visu es pats līdz pēdējam penijam samaksāšu. Nauda man neko nenozīmē, kad nu viņš no mums tik pēkšņi aizgājis. Dievs lai žēlīgs manai dvēselei! Kas tad es būtu par cilvēku, ja es savam brālim nesarīkotu pieklājīgas bēres?

Viņš pārvilka delnu pār acīm un, atzinību gaidīdams, paskatījās uz Lusiju.

Bāla un ļoti klusa, pēdējo divu nedēļu mokās pagurusi, viņa, galvu noliekusi, pētīja paklāja rakstu. Vai Džo nekad nebeigs savas lielīgās runas par bērēm! Viņš katrā ziņā bija gribējis, lai Frenku glabā Līvenfordā, ģimenes kapos, līdz kurienei bija tāls brauciens; pilnā rīklē bija kliedzis, ka viņš visu samaksāšot. Un viņa savā izmisumā nebija spējusi Džo apvaldīt šai vulgārajā bēdu izrādīšanā.

Viņa spieda dēlu arvien ciešāk sev klāt un nodrebēja, atceroties to dienu. Laiks bija lietains. Savādi, cik bieži apbedīšanas skumjā ceremonija saista pelēkāko un drūmāko debess vaigu. Bet tā bija. Tā diena bija ļoti mitra, plīkšķēdams lija lietus, kas spītēja Džozefa rīkojumiem un bojāja to iespaidu; tas lija uz profesionālajiem raudātājiem ar stingajām līķu apstāvētāju sejām, uz dārgajiem melnajiem, vienos stiklos mirdzošajiem līķratiem, uz slimīgi bālajiem puķu kalniem, uz visas liekās lepnu bēru greznības. Frenks tādas bēres nekad nebūtu vēlējies, arī viņa tās nekad nebūtu rīkojusi, ja viss būtu noticis pēc viņas prāta.

Bet Džo bija savā elementā — ar cilindru uz vienas auss viņš mētāja apkārt bēdīgi satrauktus skatienus un tikai retu reizi izvilka īkšķus no vestes izgriezumiem.

Lietus. Lietus. Lietus.

Tas nežēlīgi kapāja mākslīgi sastādīto gājienu visu garo ceļu uz Līvenfordu; ceļojums gausā svinīgumā bija sācies pilsētas robežās. Bet jau Gārsdenas ielas galā gaita paātrinājās līdz veikliem rikšiem. Rati, dubļus šķiezdami, ripoja pa tukšo lielceļu. Lusija truli domāja, ka ātrais brauciens nu kratīja un svaidīja viņas mirušo vīru baltajā, dārgajā zārkā. Kādēļ viņš tur gulēja? Šīs smeldzošās domas viņai lika nodrebēt.

Kādā ceļa līkumā viņa ieraudzīja vienu no pavadoņiem, kas sadudzis sēdēja līķratos blakus šķirstam, omulīgi sūkdams kūpošo pīpi, un viņu pārņēma riebums pret visu šo nožēlojamo, nejēdzīgo komēdiju. Labi vien, ka viņa nebija ļāvusi vest Pīteru mājās. Džo gan bija vēlējies, lai zēns būtu klāt, lai pie kapa «paturētu virvi», bet nu viņa atskārta, ka šī sēru parodija nebija dēlam piemērots skats.

Pie kapa lietus bija zemi pārvērtis lipīgos dubļos, vainagu ziedi bija saspiedušies bezveida masā. Edvards izskatījās bāls savā melnajā garīdznieka ģērbā un droši vien baidījās mitrumā saaukstēties. Džozefa raudas — jo pēdējā mirklī viņš sāka skaļi šņukstēt — atvēsināja viņas pašas bēdas; viņa stāvēja kā sastingusi, kamēr citi turēja melnās saites un nolaida šķirstu kailajā, tumšajā bedrē.

Pēc tam viņi gāja uz Džozefa dzīvokli virs Šamroka bāra, un tas šai traģiskajai dienai bija īsti piemērots noslēgums. Māja pati Lusiju atbaidīja — netīra, nekārtīga, visās malās izmētātu apģērba gabalu un ēdienu atlieku juceklis; Džozefa pātaga, ko viņa tik daudzkārt bija dzirdējusi gaisā plīkšķam, Pollijas kažoks uz bufetes blakus cūkgaļas kotletēm, un visam pāri savāda nenoteicama smaka, sīksta, neizvēdināma smaka, tā šai telpā bija palikusi no visiem treknajiem ēdieniem, kas šais netīrajās! sienās gatavoti un ēsti.

Istaba bija pilna dūmu, sarunas vēl tagad atbalsojās viņai ausīs:

«Pareizi, tas bija togad, kad Branagans ieradās šai pusē.»

«Naudai tur vajadzēja būt,» Džo bija piebildis, cigāru sūkdams.

«Pēc manām domām, tā bija smalka blēdība.»

«Tīrā krāpšana!»

Viņi bija sapulcējušies omulīgā barā, šie Džozefa draugi, kas viņai visi bija sveši. *

Nomaļus ziņkārīgā atturībā stāvēja pārējie, viņas pa-it,г. draugi: brālis Ričards, Lenokss, kas ar dīvainu līdz*

11111v>u skatienu noraudzījās viņā.

I.usija bija viņus redzējusi, bija to visu neskaidri re-«l/rļusi cauri sava posta mēmajam priekškaram, cauri savu Im*<!u miglai.

bet tas nu bija garām! Viņa spēji pacēla galvu, pūle-d.miās atraisīties no atmiņām, dēla labā cenzdamās droši nkdtlties nākotnei acīs.

Džo vēl arvien runāja.

- Es jums saku, — viņš svinīgi sacīja tai sevišķā draudīgajā noskaņā, ko pēdējā laikā bija piesavinājies, — es gan raudzīšos, lai Lusija un zēns ar veselu ādu tiek šai ķezai cauri. Kas mēs būtu par cilvēkiem, ja nelaimē neturētos kopā ar savējiem?

— Nu jā, — Edvards neticīgi nopurpināja, — ja tu tā

domā, Džo ...

Viņš zināja, ka brālis dzīvoja ērtībās un labklājība; viņam pašam, protams, tik labi neklājās: kā jau garīdzniekam, viņam nebija naudas, vajadzēja iztikt ar nelielo gada algu.

— Protams, domāju! Vai citādi es būtu muti vaļā taisījis? — Džo atcirta, cīņas priekā izplezdams acis. — Un maniem vārdiem tu vari ticēt kā evaņģēlijam.

Iestājās klusums. Tad atkal ierunājās Edvards; viņš bija dziļi aizvainots, ka Džo piesavinājās privilēģijas, kas īstenībā piederēja viņam, Edvardam, kā garīdzniekam un ievērojamākajai personai ģimenē; viņš diezgan augstprātīgi sacīja:

— Kādi tad ir tavi turpmākie nodomi, Lusij?

— Jā! — Džo tūliņ iejaucās, pieliekdamies krēslā uz priekšu. — Ko tu domāt darīt? Cik tev Frenks atstāja?

Edvards aizturēja elpu. Vai tad Džo nemaz vairs goda neprata, nejuta nekādas cienības pret garīdznieka tērpu, ka varēja tik rupji izteikt šādus jautājumus?

Lusija nosarka un sāpīgi sarāvās, Džozefa jautājumu dzirdot. Un tomēr viņa zināja, ka šī nopratināšana jāpacieš; savā prātā jau Džo nemaz negribēja viņu aizskart.

— Nezinu, — viņa klusi atbildēja. — Ir vēl dažādi nenokārtoti maksājumi. — Viņa bija apņēmusies Bovijiem atlīdzināt par laivu. — Bet, kad viss būs nokārtots, man šķiet, atliks vairāk nekā simt mārciņu.

Viņas vārdus dzirdot, Džozefam nokārās lūpu kaktiņi, tad viņš gari iesvilpās un atlaidās krēslā, skatienu pret griestiem pavērsis. Arī Edvards izskatījās mazliet satrūcies.

— Frenks jau tikai pēdējā laikā varēja sākt ko atlicināt, — viņa tai pašā sāpīgajā, izmocītajā balsī piemetināja.

Viņa runāja taustīgiem vārdiem, raudzījās no viena uz otru, un viņas vaigos vēl arvien tvīka tumšs sārtums.

— Vai tad viņš nebija apdrošinājies? — Džo iesaucās.

Viņa papurināja galvu. It kā Frenks kādreiz būtu interesējies par tādām lietām kā dzīvības apdrošināšana!

— Nu jā, daudz tas nav, — Edvards gausi kā vērtēdams noteica. — Nē, daudz tas nav.

— Pū! — Džozefs nicīgi iesaucās, bikšu kabatā sīknaudu žvadzinādams. — Tas nav nekas, it nekas. Mazāk kā nekas. Tiešām nezinu, ko Frenks domājis, bet tā taču tīrā pašnāvība — atstāt sievu un bērnu ar simt mārciņām! Es viņam labprāt būtu palīdzējis kādu nieku nopelnīt, ja viņš būtu ar mani aprunājies, bet viņš jau bija no tiem, kas citiem ne virsū neskatās un pat pāvestam nekā nelūgtu.

— Es jau teicu, ka Frenks pēdējā laikā diezgan labi tika uz priekšu, — Lusija aizžņaugtā balsī teica.

— Zinu, zinu. Es jau savam nabaga mirušajam brālim nekā nepārmetu. — Viņš paskatījās uz Lusiju. — Bet šai gadījumā tas nekā negroza — it nekā, it nekā.

Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš iesaucās:

— Vai tavs brālis nedomā tev palīdzēt?

Lūsijas arvien vēl valgās acis satumsa. t

— Man nav bijis nolūka lūgt palīdzību — ne viņam, ne kādam citam, ja nu esam sākuši par to runāt, — viņa vilcinādamās sacīja. Pēkšņi viņa atcerējās Ričarda vēso, noraidošo seju bērēs. Vēl šai mirklī ausīs skanēja brāļa atturīgais līdzjūtības apliecinājums:

«Esmu noskumis, tiešām esmu noskumis par šo atgadījumu. Ieva . .. Ieva bija ļoti uztraukta.»

Lai gan Ričards ar viņu bija runājis laipni, apjautāšanās par māsas apstākļiem tomēr bija piesardzīga. Viņš bija skaidri licis noprast, ka turpmāk Frenka ģimenei jārūpējas par Lusiju. Viņš lieku reizi uzsvēra pienākumus, kas jau tāpat smagi gulstoties u£ viņa pleciem. Bet Lusiju viņa izturēšanās nemaz nepārsteidza.

Zināmā mērā esmu neatkarīga, Ričard,» viņa bija atbildējusi. «Un šo neatkarību gribu paturēt. Negribu nevienam būt pateicību parādā.»

Pilnīgi atzīdams šādu nostāju, viņš bija viegli pamajis ■ и galvu, apliecinādams savu cienību pret šo Mareju dzim-1,1 lepnuma izpausmi. Un tagad Lusija pavērās Džozefa un mierīgi piebilda:

— Manam brālim pašam ģimene un savi pienākumi. Viņam arī bez manis rūpju diezgan.

Edvards nemierīgi grozījās šurp un turp. Viņš bija apdomājies un juta, ka nu pienācis laiks teikt mazu runu, un to viņš arī darīja.

— Kāda izeja jau katrā ziņā atradīsies, — viņš iesaka. — Mums nav jābaiļojas. Dieva žēlastība ir liela. Viņš arī tevi nebūs aizmirsis, Lusij, vari paļauties.

Viņš zināja, ka būtu vislielākā nepieklājība tagad ieminēties par otras laulības iespēju, taču īstenībā šī doma viņam bija prātā, un viņš uz to norādīja aplinku vārdiem.

— Nu tad saki mums, ko esi nodomājusi darīt, — Džo, viltīgi skubināja. Roku pie vaiga turēdams, viņš Lusiju visu laiku bija slepeni novērojis.

— Es taču varu strādāt, — viņa atbildēja.

— Strādāt? — Viņa balss skanēja neticīgi.

— Un kādēļ ne? — viņa aizstāvēdamās jautāja. — Es taču nesēdēšu, rokas klēpī salikusi.

Abi brāļi drusku izbrīnījušies uzlūkoja viens otru. Tolaik sievietes brīvi gāja ārpus mājas strādāt tikai pavisam nenozīmīgus darbus. Lusij ai nebija nekādu aroda zināšanu. Iet par pārdevēju veikalā? Vai pie kādiem mājas darbiem? «Nedzirdēti,» prātoja Edvards un, tā domādams, neticīgi jautāja:

— Vai tev jau kas noteikts padomā?

— Jā, ir gan, — viņa atbildēja, pūlēdamās savaldīt drebošo balsi un runāt mierīgi. — Man būs iespēja turpināt Frenka darbu. Es to lūdzu Lenoksa kungam. Un viņš man apsolīja dot izdevību.

Tā tiešām bija. Apzinādamās, ka viņai nepieciešams nomākt bēdas, raudzīties nākotnei sejā, nodrošināt dēlu, Lusija bija griezusies pie Lenoksa. Un viņš beidzot bija apsolījis ļaut viņai mēģināt.

— To viņš nekad nedarīs, — Džo neticīgi iebilda. — Ne velna, to viņš nedarīs.

— Bet neiespējami tas nav, — Edvards noteica, savilkdams lūpas un saspiezdams kopā pirkstu galus. — Un tas jau ari nav nekāds nepiederīgais darbs. Var pat sacīt, ļoti pieklājīgs.

Džo nekā neteica, un brīdi valdīja klusums.

— To tu nekad nevarēsi, — Džo atkal ierunājās. Likās, Lusijas nolūks viņu nezin kādēļ bija aizvainojis.

Taču Lusija nekā neatbildēja, un viņš atkal apklusa.

— Bet kā būs ar Pīteru? — Edvards pēkšņi iesaucās.

— Tu visu dienu būsi projām no mājas un reizēm pārnāksi tikai vēlu vakarā.

Šos vārdus dzirdot, Džozefs it kā atdzīvojās; viņš uzsita uz krēsla paroces.

— Jā, zēns tev būs jānodod kādā skolā, — viņš teica.

— Un tur es tev palīdzēšu. Mēs viņu sūtīsim brāļu koledžā Lotaunā. Tur gāja arī mans zēns, tā ir smalka skola; tur ir spānieši un visādi smalki ļaudis. Brāli Džonu Džei-kobu es pazīstu personiski, pērn viņu bieži satiku sporta laukumā; viņš var ar vienu roku pacelt futbola bumbu, jā, to viņš var, šis Džons Džeikobs, milzis kas milzis šis brālis Džons Džeikobs! Mājas augstumā! Protams, tur es tev palīdzēšu.

Viņa truli raudzījās uz Džozefu, viņa jau bija lolojusi nenoteiktu cerību, ka viņš interesēsies par zēna nākotni; viņa nebija apmierināta ar skolu, kurā Pīters gāja; un tomēr — vai būs jāzaudē arī dēls?

— Gluži laba skola, — Edvards apdomīgi teica. — Protams, viņi nav ordinēti garīdznieku kārtā, šie brāļi, bet par viņiem nevar teikt nekā ļauna.

— Es tev saku, tā ir smalka iestāde, — Džo īsi iemeta.

— Manu Bārniju viņi lieliski izskoloja. Un par maksu atļaujiet parūpēties man.

Edvards sarauca vienu uzaci, bet nekā neiebilda. Patiesībā viņš juta, ka nu viņi bija tikuši līdz galīgajam lēmumam, ka nepatīkamais nākotnes šķērslis pārvarēts. Viņam riebās grūtības; lai gan viņš bija taisnīgs, lai gan viņa sirdsapziņa vienmēr darbojās nevainojami, viņam tomēr derdzās apstākļi, kas draudēja traucēt viņa dvēseles mieru. Viņš iecietīgi noraudzījās uz Lusiju, it kā gribēdams apstiprināt savu apgalvojumu, ka visvarenais rādīs viņai īsto ceļu nākotnē.

11isija vēl arvien bija abām rokām maigi apskāvusi • I In, it kā runādama caur šā pieskāriena maigumu. Viņa и и sējot atbildēja Edvarda skatienam.

Nu labi, — Džo beidzot teica. — Kaut ko mēs esam nokārtojuši. Piters ies uz Lotaunu, un es par to maksašu. — Viņš atkal uzmeta Lusijai viltīgu skatienu. — Un tu nu, hi jau pati redzēsi, kā tev patiks aģenta darbs. Drīz vien i, v tas apniks. — Brīdi viņš zīmīgi klusēja. — Un tagad man jāparaugās pulkstenī, — viņš teica, izvilkdams savu lielo zelta pulksteni un paskatīdamies tanī ar savām apa-ļ.ijam acīm. — Velns lai parauj, jātaisasceļā, citādi vel nokavēšu vilcienu. — Viņš piecēlās, satvēra Lusijas roku un pārlieku sirsnīgi uzsitai viņai uz pleca. Viņš nekā ne-irica par apciemošanu, taču visa viņa izturēšanās radīja, ka viņš atkal ieradīsies. Pēc mīļas atvadīšanās viņš papurināja galvu un bēdīgā izskatā uz pirkstgaliem izgāja pa durvīm.

Kad brālis bija aizgājis, arī Edvards ilgi nepalika. Sarunā viņš nebija bijis tik drošs kā parasti, pārlieku uzsvēris savu atturību; likās, viņa dobjā, mierīgā balss pēc Džozefa trokšņainās vaļsirdības istabā izskanētu mazliet gurdeni un darītu viņu, Edvardu, drusku smieklīgu. Piecēlies viņš skatījās uz puisēnu.

— Un Anna? — viņš atturīgi iejautājās. — Vai tev par viņu kas zināms, kopš viņa aizbraukusi mājās?

Lusija pēkšņi nodūra acis un papurināja galvu.

— Nē, — viņa drebošā balsī atbildēja. — Es... es par viņu vairs nekā negribu zināt.

Viņš neatbildēja, tikai rāmi un cienīgi atvadījās, apsolīja drīz atkal ierasties, lai apjautātos par viņas sajūtu un labklājību. Tad iziedams klusi un maigi aizvēra durvis.

Nu viņi bija vieni — Lusija ar dēlu; un viņi jutās neērti taisni tāpēc, ka tik ļoti mīlēja viens otru un ka viņu stāvoklis bija tik ārkārtīgi neparasts.

Viņa to sirsnīgi uzlūkoja. Dēla atgriešanās, izskats, kā tas neveikli un bikli stāvēja pie sliekšņa, viņai bija devis gandrīz dievišķīgu mierinājumu. Frenka briesmīga traģēdija viņu bija saplosījusi, it kā viņai pēkšņi būtu atrauts kāds loceklis. Satriekta viņa bija ļāvusies neizmērojamām sāpēm, kas bija tā aptumšojušas viņas skatienu,

ka viņa redzēja vienīgi šo zaudējumu un šā zaudējuma negrozāmo liktenību. Bet galu galā viņai dzīvē tomēr vel bija mērķis. Dēls — iedvesma jaunai cerībai. Cauri savu bēdu biezajai miglai viņa redzēja dēla seju un pievērsās viņam visā savā maigajā dedzībā. Viņa sāka iztēloties nākotni, kas viņus abus gaidīja, un šīs domas viņai arvien skaidrāk rādīja, ka viņas dzīve vēl nebija galā; sācies tikai jauns laikmets, kas viņu vēl ciešāk saistīs ar dēlu.

Pēkšņa nespēka pārņemta, Lusija nevarēja iedomāties, kā pārcietīs šķiršanos no dēla, kad tas būs jāsūta skolā. Viņai gribējās to vienmēr redzēt pie sevis. Kamēr viņa tam pasniedza tēju — reižu reizēm viņi gandrīz aizdomīgi paskatījās pāri galdam viens otrā, — šī sajūta kļuva sevišķi asa. Viņi daudz nerunāja, lai gan Lusija šad tad iebilda pa vārdam un mēģināja izkliedēt Pītera nomāktību. Briesmīgo, aizliegto tēmu viņi nemaz nepieminēja nedz ar vārdu, nedz ar skatienu.

Taču Lusijas augums lāgiem viegli nodrebēja it kā jaunās sāpēs, viņas vēl arvien tik gaišajā skatienā iezagās bailes un seja ieguva saspringtu izteiksmi, it kā viņa klausītos.

Kad viņi bija padzēruši tēju un paēduši launagu, pie durvīm atskanēja zvans, spējš zvans, kas sāpīgi atbalsojās Lusijas uztverē. Neprātīgās bailēs viņa tuvojās durvīm. Bet zvanītāja bija tikai Hokinga jaunkundze, kas gluži pārsteidzoši stāvēja pie durvīm ar ievārījuma podu, ko klīrīgi turēja cimdotās rokās.

— Piedodiet! — Hokinga jaunkundze draiski teica. — Zinu, ka esat satraukta, bet domāju, ka tas jums varbūt darīs prieku. Jūs tik slikti izskatījāties. Tas jums labi noderēs.

Brīdi viņas abas klusēja, kamēr Lusija šaubīdamās raudzījās Hokinga jaunkundzes gludajā, pārāk neizteiksmīgajā sejā: nelūgtā viešņa atgādināja bērnu, kas piedāvā rotaļlietu, tā bija acumirklīga rīcība, nekas vairāk kā laipna, smaidoša vientiesība.

— Jūs esat ļoti laipna, — Lusija teica, negribot paņemdama trauku.

— Es to gatavoju ar tādu prieku! — Hokinga jaunkundze aizbildinājās. •

— Galvenais ir maisījuma sastāvs un — krāsai —

ļ,in,lids nozuda. Kad Hokinga jaunkundze nesmaidīja, vi-II,is seja bija gluži nedzīva. Tad viņa piebilda: — Tagad |tims bieži jānāk pie manis.

Viņas balsī nemanīja neko citu kā tikai vēlīgu laipnību.

— Labi.

— Šodien esmu skumja, — Hokinga jaunkundze atkal n.icīja, un viņas balss skanēja sapņaini. — Kaut kas no ļusu bēdām parādījies arī pie manis — kā tumša puķe.

Lusija nekā neatbildēja, bet drusku atkāpās no sliekšņa.

— Es jūs nekavēšu! — Hokinga jaunkundze iesaucās.

Bet darīšu visu, kas manos spēkos. Jā, to es darīšu, jo

<»s saprotu. — Viņa pagriezās, viņas brunči nošvīkstēja, un viņa lēni aizgāja.

Lusija aizvēra durvis. Viņa gan jau bija apradusi ar Hokinga jaunkundzes untumainajiem labvēlības apliecinājumiem, bet šodien viņas sirdi mita vienīgi sāpes un ilgas pēc maiguma. Nakts tuvošanās atkal uzvēdīja ledaini saltās sāpju trīsas.

Viņa iegāja dzīvojamā istabā un apsēdās pie Pītera, kas, ar elkoņiem uz paklāja atbalstījies, spēlēja zaldātiņus. Viņa vēroja, kā zēna saspringtajai un nopietnajai sejai reižu reizēm pārlidoja smaids.

Beidzis rotaļāties, viņš laikus gāja gulēt, abi nolikās blakus brīvās istabas mazajā gultā, kur vēl labu brīdi klusi sarunājās, sacīdami viens otram visu to, ko tikai tumsā var sacīt. Pēkšņi abi sajuta tuvumu, siltumu, draudzību, dēla elpa skāra viņas vaigu; reizē ar spožajiem solījumiem, ko viņš izteica — cik kažoku un automobiļu mātei pirkšot, cik lielas lietas mātes dēļ sasniegšot, — nākotne atvērās viņu acu priekšā.'

Beidzot Pītera vārdi kļuva neskaidri, elpa vienmērīga un dziļa. Lusija piecēlās sēdus, klusi noliecās pār viņu un nespodrajā gaismā pētoši raudzījās dēla miegainajā sejā. Tā skatīdamās, viņa izdzirda neskaidras mūzikas skaņas, kas nāca no āra, no liela tāluma, pieauga līdz klusai sēru melodijai un'atkal izgaisa naktī. Viņa apgūlās, savilkās līkumā dēlam blakus, tad aizvēra acis un drīz, ilgajās bezmiega naktīs pagurusi, sāka elpot vieglāk un iegrima miegā.

Nākamajā rītā viņa sakoda zobus un droši raudzījās pretī nākotnei. Kaut arī Lūsi ja Džozefa un Edvarda klātienē bija izrādījusi drosmi, patiesībā viņa tikai ar pūlēm bija Lenoksu pierunājusi ļaut viņai turpināt vīra darbu.

«Es jūs varētu laist tikai mēģināt,» viņš bija teicis tādā tonī, kas neiedvesa paļāvību. «Ja nespēsiet šo vietu pildīt, jūs to nevarēsiet paturēt.»

Lenokss bija vilcinājies, šaubījies par savu novērtējumu, bet tad mēģinājis sevi pārliecināt, ka šis solis varētu būt diezgan saprātīgs. Lai gan viņš bija pratis cienīt Mūra darbu, lai gan Lusija viņam patika, piekrišanas pamatā tomēr nebija līdzjūtība vai simpātijas vien — viņš paturēja acīs, ka Lusija bija jauna un glīta un ka traģiskā zaudējuma dēļ varēja cerēt, ka veikalnieki viņu uzņems laipni; viņš taču nekā neriskēja, jo viņas atalgojums būtu galvenokārt procenti no darījumiem; pats darbs bija vienkāršs, tas prasīja tikai preces šķiru un cenu zināšanu, un to jau viegli varēja apgūt. Jā, viņš bija piesardzīgs, pat ļoti piesardzīgs: viņš aizrādīja, ka tāds solis esot jauninājums, kam diezin vai būšot sekotāji vai panākumi, taču viņš ļaušot Lusijai pamēģināt — tā viņš beidzot noteica.

«Tas ir risks, ko es uzņemos, protams, tas ir risks,» viņš bija teicis sarunas beigās. «Es taču tik ilgi jau strādāju savā nozarē un tādas lietas nekad neesmu pieredzējis. Bet es jums ļaušu izmēģināt laimi.»

Tā nu Lusija skaidri redzēja, ka viņai būs jācīnās par panākumiem un ka šo panākumu dēļ pirmām kārtām bija jānokārto Pītera skolas jautājums.

Viņa nezināja, kā spēs no dēla šķirties, bet, acīm redzot, tas bija nenovēršami. Šo darbu strādājot, viņai visa diena bija jāpavada ārpus mājas; no tālākiem braucieniem viņa nereti atgriezīsies vēlu vakarā; aiz taupības viņa jau bija nolēmusi atlaist Netu, tātad mājā nebūs neviena, kas varētu Pīteru uzraudzīt vai padot viņam ēst. Bez tam viņai nekad nebūtu miera, ja viņa pati nevarētu būt mājā un ja vienmēr būtu jābīstas, ka zēnam var uzbrukt kāda neparedzēta nelaime. Turklāt Pītera tagadējā skola bija zemākas pakāpes skola, tajā gājU lielāko tiesu nabadzīgo ļaužu bērni. Lusija loloja lielus nodomus par sava dēla

n.ikotni, un viņam nu jau bija tepat deviņi gadi; beidzot, in drīkstēja aizmirst ari Džozefa augstsirdīgo, cēlo piedā->.i ļ umu sūtīt zēnu internātā, ko visi atzina par priekšzīmīgu. Nemaz nevarēja iedomāties, ka viņa ar savām jū-i.im varētu stāties ceļā svarīgajām dēla interesēm un no-i.iidīt šo reto izdevību. Jā, viņai bija jāsamierinās ar indīgo, bet neapstrīdamo nepieciešamību: uz kādu laiku no Pītera bija jāšķiras. Tas bija upuris, liels upuris, taču viņai tas bija jānes.

Lai apņemšanās nešķobītos, Lusija tūlīt apsēdās un aiz-i.ikstīja vēstuli brālim priekšniekam Lotaunā.

Drīz vien pienāca atbilde, laipna personiska vēstule no paša priekšnieka, kas laipni pateicās par apjautāšanos un paziņoja, ka jauns ceturksnis sākšoties pēc desmit dienām, aizrādīja uz ļoti mēreno skolasnaudu un ieteica izlasīt klāt pielikto zaļā un zelta krāsā iespiesto ilustrēto prospektu. Šai prospektā daiļrunīgi bija izklāstītas skolas dažādās priekšrocības. Lusija uzmanīgi izlasīja šo smalko brošūru, kas sākās ar vārdiem: «Dibināta ar nolūku sniegt katoļticīgu džentlmeņu dēliem izmeklēti veselīgu un praktisku audzināšanu, koledža atrodas jaukā vietā, glītajā, mazajā Lotaunas pilsētā, ko dzejnieks Brauns tik zīmīgi nosaucis par «austrumu lejzemes pērli». Solīdi būvēta, savā dabas jaukumiem bagātīgi apveltītajā zemes gabalā, smaržīgo un spirdzinošo austrumu piekrastes vēju apskalota, koledža aptver ...» Un beidzās apmēram tā: «Uzturs ir veselīgs, barojošs un bagātīgs. Trausliem un vājāk attīstītiem zēniem speciāla diēta. Nekādu piemaksu. Brāļi pastāvīgi nodarbojas ar zēniem un biedriskā garā piedalās viņu sporta un laika kavēkļa spēlēs. Skolasnauda visos gadījumos un bez izņēmuma jāmaksā uz priekšu.»

Tas bija elegants un grezns izdevums. Un Lusiju tas ietekmēja — neapšaubāmi ietekmēja. Viņa nopūtās un vēlreiz apskatīja fotogrāfijas: tur bija redzama skolas mūzikas kapela, skolas orķestris (gandrīz tas pats uzņēmums), skolas koris, skolas teātra pulciņš — klasiskās lugas «Nērons jeb kristīgais vergs» kostīmos, dažādu klašu grupu uzņēmumi, — katra koledžas zēna seja grāmatiņā bija padarīta nemirstīga, un Lusija tās visas apskatīja.

Viņa lasīja cildenos citātus no «Lotaunas kurjera»: «Ievērības cienīga sapulce ... priekšsēdētāja Nofaras bīskapa vadībā . .. starp viesiem bija ...» Izlasīja garo

sarakstu, kurā bija uzskaitītas godalgas, kādas audzēkņi varēja iegūt. Tad viņa ļāva prospektam noslīdēt klēpī un paskatījās uz Pīteru.

Savādā kārtā Pīteru bija pārņēmušas kvēlas ilgas māti atstāt. Neticami, taču nenoliedzami. Šis biklais, jūtīgais, bērnišķīgais zēns, kas vēl pirms nepilnas nedēļas bija raudājis viņas rokās, nu dedzīgi vēlējās šīs rokas atstāt. Viņš bija lasījis parasto melīgo literatūru par skolas dzīvi, turklāt vēl šo prospektu un tagad jau iedomājās, kā diriģēs orķestri, kā sitīs lielās bungas mūzikas kapelā, kā sajūsminās plašo publiku ar savu kristīgā verga tēlojumu; šai mirklī viņš dzīvē vairāk nekā nevēlējās kā redzēt savu fotogrāfiju lepni iespiestu zaļi zeltainajā grāmatiņā. Lai gan Lusija jutās atvieglināta, taču viņai bija mazliet skumji redzēt, ka dēls ne mirkli nevilcinājās. Savā prātā ' viņa gan vēlējās, lai Pīters piekristu, tomēr viņai gribējās dzirdēt, ka viņš mīļi pretotos: «Es negribu braukt. Es nevaru tevi atstāt.» Bet viņš nemaz neiebilda. Gluži pretēji, doma par aizbraukšanu viņam darīja redzamu prieku.

Skolas tērpa iegāde, kurai bija jānotiek saskaņā ar priekšrakstu, izvērtās par izlūkgājienu, kas viņam sagādāja tikpat daudz prieka, cik Lūsijai traģisku skumju.

Protams, viņi devās pie Gova. Misters Govs pats — briesmīgi satriekts, dzirdot par Frenka nāvi, — bija ļoti laipns, gandrīz tēvišķīgi gādīgs un tik augstsirdīgs, ka atlaida veselus trīs šiliņus no pirkuma cenas. Jā, Lusijai tā bija bēdīga norise, šī dēla pošana dzīves ceļam. Bet Pīters bija sajūsmā par jaunajiem vīriešu apģērba gabaliem.

Pacilātā omā viņš pārnāca mājās, uzlaikoja jauno pidžamu un reizē arī cieto cepuri, kas pēc mistera Govd ieteikuma bija ņemta drusku lielāka, lai atļautu galvai augt, un kas Pīteram nolieca ausis. Ļoti apmierināts viņš grozījās spoguļa priekšā un nekautrīgā lepošanās kārē pieprasīja, lai Hokinga jaunkundze atnākot viņu apskatīt. Viņa tiešām atnāca un sajūsmināta aplūkoja drēbes, sevišķi uzslavēdama jaunos krāsainos bikšturus, ko viņš bija uzlicis virs vecajiem — vienkāršajiem. Par pašu skolu viņa neteica nekā; viņas tēvs, ko viņa garām ejot pieminēja, laikam bija gājis kādā aristokrātiskā angļu vidusskolā; viņa pati bija mācījusies Leipcigā; bet bikšturi viņai patika, un viņa vaļ^rdīgi smējās, kad Pīters lēkāja apkārt pidžamā, bez kautrēšanās izrādīdams savu

• ko augumu. Katrs lēciens Pinkijai izsauca jaunu smieklu li kmi. Viņas satrauktās zilās acis laimīgi dzirkstīja dīvainā interesē. Bet Lusija tikai gurdeni atbildēja viņas Smaidiem.

Negaidītas bēdas sagādāja apstāklis, ka skola sākas jau tik drīz, un viņai likās — dienas skrien kā ar vēja spārniem. Tās tiešām aizritēja tik ātri, ka Lusija nepaspēja vēl lāgā apdomāties, kad jau nenovēršami bija pienākusi pēdējā diena. Neticami, tomēr tā bija klāt.

Uz piestātni viņi brauca pajūgā; jaunā spoži melnā ceļasoma ar baltajiem Pītera iniciāļiem — īsts civilizācijas izsmalcinājums — bija rūpīgi nolikta aizmugurē; Hokinga jaunkundze, atvadīties iznākusi, deva vedējam tik daudz dažādu norādījumu, ka tam apreiba galva, un, pie namdurvīm stāvēdama, māja viņiem ardievas ar sārtu šalli. Lūsijai tas bija ne vien skumīgs, bet arī svinīgs notikums, un šīs dienas svinīgā noskaņa mazināja un gandrīz pārvarēja viņas bēdas. Šis brauciens viņai bija ļoti nozīmīgs. Viņa tanī saskatīja pirmo soli, ko šis jaukais cilvēkbērns, kas viņai piederēja, patstāvīgi spēra dzīvē, sākumu kādam ceļam, ko tas turpmāk cēliem soļiem ies. Vilcienā viņa bija klusa, brīžiem noraudzījās garām slīdošajā ainavā, brīžiem atkal pievērsa skatienu dēla satrauktajai sejai.

Viņas apņemšanās nostiprinājās. Lepnums un neizmērojamā mīlestība bija piespiedusi viņu izšķirties. Smeldzīgās alkas drīz nomāca drosme.

Pagājušais bija pagājis, viņa nedrīkstēja domās kavēties pie tā, nedrīkstēja un nevarēja — tad viņu sagaidītu tikai posts un bojā eja. Viņa bija apņēmusies gūt panākumus, un Pītera panākumi būs arī viņas panākumi; kopīgiem spēkiem viņi tos sasniegs, un viņa pieredzēs, cik lieli un ievērojami tie būs.

Brauciens bija garš, ar pārsēšanos un ilgu gaidīšanu, taču viņi nokļuva Lotaunā agrā pēcpusdienā. Kad vilciens apstājās, viņa ar mitru nēzdodziņu rūpīgi noslaucīja putekļus no Pītera vaigiem, tad viņi izkāpa uz drūzmainā, vējainā perona. Viņa bija domājusi, ka piestātnē varbūt kāds būs pretī, taču ļaužu pūlī — bija tirgus diena un vilciens pilns lauku ļaudīm un to precēm — viņa nemanīja nevienas sejas, kas lūkotu saskatīt viņu un zēnu, kas, tik viegli ieraugāms ar savu jauno cieto cepuri galvā, stāvēja blakus spožajai ceļasomai.

Dzelzceļnieks, pie kura viņa griezās, diezgan nelaipni pateica, kur skola atrodoties; Lusiju grūstīja garāmgājēji zemnieki, govis māva un vicināja astes, aitas žēli blēja, cūkas tuvajos aizgaldos pievienoja tam visam spalgus kviecienus un rukšķēšanu. Lusija redzēja, ka viņas ierašanās «austrumu lejzemes pērlē» diezgan vāji saskanēja ar ainu, ko viņa savā fantāzijā bija iztēlojusi, un, kamēr viņa tā stāvēja, Pīteru aiz rokas turēdama, viņas uzacis pamazām savilkās pārsteigumā. Beidzot viņi tomēr atrada vedēju un, dzelzsriepu riteņiem pa apaļiem akmeņiem bruģēto ielu skaļi rībot un gausi rikšojošā zirga pakaviem klabot, brauca cauri pilsētai, kurā viss nezin kādēļ likās savādi gauss un smags. Pilsētai bija ikdienišķs un lauci-nieciski vienkāršs izskats: veikali ar lauksaimniecības darba rīkiem, uz ielas sakrauti kartupeļu maisi, tirgus laukumā zemnieku pulciņš apātiski stāvēja un skatījās vai ari virzīja savu smagos zābakos auto kāju soļus uz tuvāko dzertuvi; jā, šī pilsēta Lusijai sagādāja vilšanos, to apskaloja nevis spirgti vēji, bet netīri pelēka upe, kas it kā bez mērķa ložņāja pa vairāku zemu tiltu apakšu.

Beidzot viņi spēji apstājās skolas priekšā. Tā vismaz Lusijai nesagādāja vilšanos. Baltā smilšakmens ēka izskatījās spodra un masīva. Ar lauru kokiem apstādītā gatve bija tīra un glīti nogrābta. Visa iestāde izskatījās tiešām solīda, un Lusijas tramīgais prāts pamazām nomierinājās.

Viņa piezvanīja, un sulainis zaļā flaneļa priekšautā atvēra durvis. Viesus ieraugot, viņa skūtajā, tumšajā seja parādījās laipns smaids.

— Lūdzu, vai neienāksiet šeit, cienītā kundze? — viņš teica, pa tīru gaiteni ievezdams viņus mazā, klusā istabā. Lusija ar dēlu bikli apsēdās krēslos ar taisnām atzveltnēm; viņi uzlūkoja viens otru it kā no liela tāluma un jutās gandrīz tā, it kā neparastais stāvoklis liegtu sarunāties; tad viņi apskatīja istabu. Asperagi porcelāna podā kuploja brūna vilnas galdauta vidū, marmora templim līdzīgs pulkstenis uz kamīna skaļi skaitīja sekundes, un tumšos vākos iesietu grāmatu rindas pie sienas modināja nopietnu bijību pret izglītību un zināšanām.

Pēc dažiem mirkļiem istabā l%ii ienāca vecs vīrs.

— Esmu brālis Viljams, — viņš teica, izstiepdams dre-bosu roku. Tad naivā pašapziņā piebilda: — Koledžas priekšnieks.

Viņš nēsāja mazu, melnu cepurīti un svārkus, kas jau spīdēja no ilgas valkāšanas un uz krūtīm bija nobārstīti ar šņaucamo tabaku; ieslīpi ap pleciem bija uzmests īss, melns plecu mētelītis. Viņš bija salīcis, ejot drusku šļūkāja kājas un sarkani dzīslainā, gludi skūtā seja bija slābana aiz vecuma. Atkarenas uzacis, kakls krokains, pat vaigi šļaugani nokārās pār zodu kā vecam buldogam. Taču, par spīti visām šīm sirma vecuma pazīmēm, viņš likās gudrs un laipns vecs vīrs, kas ar visu savu aso pratu bija kļuvis mazliet vientiesīgs; tomēr viņam piemita arī krietna tiesa laipnas viltības, kas šķita jo smalkāka tapec, ka viņš to nemaz neslēpa.

— Jā, esmu brālis Viljams, — viņš smaidīdams, galvu palocīdams, atkārtoja un apsēdās, un Lusija, redzot šo smaidu, aizmirsa brāļa Viljama vecumu — viņš tai patika.

— Tu droši vien gribēsi iet drusku pastaigāties un redzēt citus zēnus? — viņš teica Pīteram, kad viņi bija pārmijuši pāris vārdu. Viņš paskandināja mazu galda zvaniņu, un gandrīz tai pašā mirklī ienāca kāds jauns brālis — tumšmatains, kustīgs glīta izskata vīrietis.

— Brāli Aloizij, — priekšnieks sacīja, — ņem līdzi šo jaunekli un izvadā viņu pa skolu! Nebaidies, — viņš turpināja, pret Pīteru pagriezies, — tava māmiņa vēl nekur neaizies.

Taču Pīters nemaz nebaidījās, viņu vēl arvien spārnoja lielā pārdzīvojuma satraukums. Brālim Aloizijam stingri pi$ rokas pieķēries, viņš gandrīz skriešus izskrēja no istabas.

— Jauks puisēns, — priekšnieks noteica, nopietnā vērtētāja izskatā lēnām pagriezdamies pret Lusiju. — Neparasti simpātisks, jūtīgs zēns.

Tā viņš teica katrai mātei. Ar tēviem runājot, viņš lietoja vārdus: «Brašs puisis.» Viņš bija ļoti laipns vecs kungs. Arī Lusija tā domāja, jo, nekā nenojauzdama par desmitiem tūkstošu līdzīgu sarunu, kas debesu grāmatā jau ieskaitītas brāļa Viljama aktīvā, uztvēra to kā komplimentu un gandarījumā viegli pietvīka.

— Vai nevēlaties pēc ceļojuma drusku cepumu un glāzi vīna? — brālis piedāvāja un, žokļus kustinādams, gāja pie bufetes, kur stāvēja pudele šerija un šķīvis ar sagrieztiem cepumiem. Tūliņ viņš nāca atpakaļ, nesdams Lusijai glāzi vīna un gabalu cepuma. Tad, pats atspirdzinājumus neiebaudīdams, apsēdās pretī un laipnā balsī turpināja: — Tiklīdz zēns būs iedzīvojies, viņš pie mums jutīsies ļoti laimīgs.

Lusija pamāja ar galvu, tad pacēla melno plīvuru, novilka vienu šauro ādas cimdu un izskata pēc nolauza krik-sīti cepuma. Viņa bija satraukta un visu laiku domāja par gaidāmo šķiršanos no dēla. Runāt bija arvien grūtāk.

— Viņš vēl ļoti jauniņš, — viņa noteica, ar cepumu darbodamās, — un es baidos par viņa veselību.

— Mums te ir vēl daudz jaunāki, — viņš domīgā balsī Lusiju mierināja. — Jā, un no tālām vietām, bet viņus tomēr sūta šurp. Es par viņiem rūpējos kā māte. Es pats!

Iestājās mirklis klusuma, tad Lusija neuzticīgi, vilcinādamās teica:

— Ceru, ka jūs būsiet par viņu nomodā. Viņš man tagad vienīgais.

Brālis Viljams pienāca drusku tuvāk, gādīgi papliķēja viņai roku un nomurmināja dažus mierinājuma vārdus. Tad pameta skatienu uz Lusijas melnajām drēbēm un teica tādā balsī, it kā censtos iemantot viņas uzticību:

— Kā redzu, jūs nesen esat cietusi kādu sāpīgu zaudējumu?

— Jā, — viņa apstiprināja.

— Un tas jūs ir dziļi satriecis, — viņš maigi norādīja. — To es redzu.

Viņa atkal pamāja ar galvu, acī tūlīt ieriesās sīka, silta asara.

— Nabaga bērns! Nabaga bērns! — viņš mierinādams murmināja.

Viņš izjuta labvēļa prieku — gan tikai vieglu un nemanāmu, — redzot šo silto, dzīvesspējīgo jauno sievieti noskumušu un viņa līdzjūtībai atsaucīgu. Viņam patika šis maigais jutekliskais kairinājums — tā bija neparasta bauda; kad citu izdevību trūka, viņš tādas asarainas sirsnības nolūkos mēdza izmantot jaunākos zēnus.

— Vai tā bija ilga slimība? — viņš čukstēja.

Siltais piliens atraisījās no Lusijas skropstas un iekrita vīna glāzē. Mierīgā telpa, klostera klusums, saule, kas meta uz vecajām grāmatām sta*u, kurā dejoja putekļi, šis vecais brālis, kas viņai dāvāja labvēlīgu līdzjūtību, un par visām lietām paredzamā šķiršanās no dēla — tas viss Lusiju pēkšņi aizkustināja. Šā aizkustinājuma ārējā izpausme bija tikai viena asara, bet viņai šķita, ka šis bēdas viņu apkaunotu.

Viņš turēja Lusijas plaukstu savā dzīslainajā rokā un purpināja klusus līdzjūtības vārdus. Brālis Viljams nebija iesvētīts tādā garīdznieku kārtā, kas dotu tiesības noklausīties grēksūdzi, bet šis jutekliskais iespaids viņu savādi iejūsmināja gluži kā veca vīna smarža vai kā senas romantiskas melodijas skaņas.

Kad Lusija bija nomierinājusies un, kaunēdamās par savu vājumu, tik tālu savaldījusi balsi, ka varēja runāt, viņš pastāstīja par skolu, ka viņi cerot drīz uzcelt jaunu modernu ēku un ka viņš jau četrdesmit gadu strādājot šai iestādē. Viņa^uzmanīgi noklausījās. Viņai nemaz neienāca prātā apskatīt guļamtelpas, kā parasti mēdz darīt, viņš arī nepiedāvājās viņu tur aizvest; saimniece neienāca ar viņu parunāties, — saimniecības vadītājas vietu izpildīja brālis Ādolfs, sanitārs, viņš bija tas, kas zēniem piešuva bikšu pogas, ja vajadzēja. Sievietes šai iestādē nedrīkstēja būt.

— Es labprāt tūliņ samaksātu skolasnaudu par pirmo laiku, — Lusija teica. Un izņēma no somiņas vienpadsmit mārciņas — noteikto termiņmaksas summu. Džozefs gan vēl nebija bijis, bet viņa gribēja maksājumu nokārtot, jo zināja, ka Džo viņai šo naudu vēlāk atdos.

Brālis Viljams augstsirdīgi atmeta ar roku — nav ko runāt par tādiem sīkumiem kā nauda, — taču nezin ka gadījās, ka noraidošā roka saņēma no Lusijas naudas zīmes, un jau mirkli vēlāk viņai makā bija apzīmogota kvīts. Viņa piecēlās.

— Zēns! — viņš iesaucās un atkal paskandinaja zvaniņu. Tad novērsās un smalkjūtīgi raudzījās ārā pa logu. Lusija nekustēdamās stāvēja istabas vidū, turēja somiņu abās rokās un skatījās uz durvīm. Tās atvērās, un ienaca Pīters vēl arvien pacilātā omā no lielā pārdzīvojuma. Acīm redzot, viņš bija saticies ar citiem zēniem, no kuriem nemaz nebija paticis šķirties un kuriem, cik drīz vien iespējams, atkal gribējās piebiedroties.

Par sevi baidīdamās, viņa atturējās dēlu apskaut, tikai viegli caur plīvuru to noskūpstīja.

— Tu taču te jutīsies labi? — viņa savaldīgi jautāja.

— Jā, protams, — viņš to dedzīgi apstiprināja. — Protams, māmiņ.

Viņa atvadījās no brāļa Viljama, kas īstajā mirklī bija pavērsies atpakaļ un uzlicis roku Pīteram uz pleca, iekām Lusija vēl nebija pagriezusies un noliektu galvu izgājusi no istabas.

Atpakaļbraucienā viņas acu priekšā mijās dažādas ainas: Pītera bērnišķīgā seja, gan nopietna, gan smaidoša, zibēja uz garām slīdošās, pamazām krēslā grimstošās ainavas fona. Šķiršanās bija noritējusi bez rūgtām asarām un tielēšanās un tik ātri, ka Lusijai bija palikusi tukšuma sajūta, it kā svarīgākais, pats galvenais, ko viņa bija gaidījusi, nebūtu noticis un tam vēl būtu jānāk.

Māja bija auksta un tukša, kad viņa tur pārradās. Netīkamā Netas atlaišana bija nokārtota — ar nožēlām, bet bez iebildumiem. Neta to bija uzskatījusi par neizbēgamu, un tagad Lusiju negaidīja ne iekurts kamīns, ne gatavas vakariņas. Taču viņai nemaz negribējās ēst un nebija arī nekādas patikas kaut ko gatavot. Viņa uzvārīja tēju un iedzēra kādu tasi. «Atkal tēja,» viņa ar netīksmi nodomāja. Pēdējā laikā viņa pārlieku bieži dzēra tēju. Tomēr reizē ar silto dzērienu viņā ielija tāda kā omulības sajūta, viņai bija mierīgs prāts par dēla labklājību, un viņas domas nu pievērsās svarīgajam viņas nākamā darba jautājumam. Darbā bija jāstājas pirmdien no rīta. Reizēm viņai likās gluži neticama šī iedoma, ka viņa — viena pati pasaulē, bez pieredzes un spējām — mēģinās ielauzties šai veikalu pasaulē; reizēm tas viņai likās nepiederīgi un pat smieklīgi. Taisni viņa no visām citām gribēja mēģināt laimi tādā pasākumā! Šī doma pastāvīgi skanēja viņas apziņā, taču šovakar, lai gan viņa jutās viena, uzvilnīja spēcīgas ilgas un arvien stingrāk nostiprinājās apņēmība gūt panākumus. Viņa aizgāja gulēt vientuļajā mājā ar cerībām un drosmi sirdī.

iv

— Vai nu zināt, kas jums jādara? — jautāja Endrjūss, neuzticīgi viņu nopētīdams.

— Noteikti, — Lusija atbildība, cik pārliecinoši vien varēdama.

Viņš šaubīdamies to uzlūkoja. Tas bija pamaza auguma vīrs vidējos gados, kuplām ūsām, kuras melanholiski nokarājās lejup, un mazliet šķielējošu kreiso aci, kas vēl pastiprināja patētisko izturēšanos.

— Vai zināt pircēju vārdus?

— Jā.

— Un cenu sarakstu?

— No galvas.

— Vai paturēsiet prātā, ko jums teicu?

Lusija pamāja ar galvu un centās sevi mierināt, domādama: «Ja šis aprobežotais vīrietis var veikt savu darbu, tad jau es дп tikšu galā ar savu.» Bet tik droša vis viņa nejutās, kāda centās izlikties.

Tas bija liktenīgajā pirmdienas rītā. Lusija stāvēja kantorī, vienkāršā pelēkā kostīmā ģērbusies — melnās drēbes kā sentimentālas un nepiemērotas viņa ar smagu sirdi bija nolikusi, — un gaidīja Lenoksu. Viņa bija atnākusi jau agri, ļoti agri; viņš nāca vēlu, un pa to laiku Endrjūss viņai bija paskaidrojis viņas pienākumus, kas nebija necik sarežģīti.

Endrjūsa laipnība bija gluži savtīga. Viņu it nemaz nevadīja griba Lusijai palīdzēt, viņš nebūt nevēlējās tikai aiz mīlestības pret cilvēkiem, lai viņai labi veiktos; drīzāk viņu skubināja patīgi nolūki un vēlēšanās paturēt savu vietu. Savā laikā ari viņš bija dabūjis iepazīties ar ceļojoša aģenta darba ļaunajām un labajām pusēm, un Le-nokss bija izteicies: ja Lusijai neveiksies, viņam atkal būs jāuzņemas šie pienākumi. Endrjūsam tā bija visai nepatīkama izredze; viņš pats atzina, ka aģenta darbs viņam esot līdz kaklam apnicis.

Viņam bija iemesls turēties savā tagadējā vietā, starp citu, arī tāpēc, ka viņš dzīvoja Gelougētā, netālu no kantora, un ļoti labprāt gāja kārtīgi mājās pusdienu ēst. Bet viņam bija maz cerību, ka Lusija iestrādāsies. Kur tad citur sieviete derēja kā tikai virtuvē? Un tādās pašās domās, acīm redzot, bija arī jaunais Frēms, izsūtāmais zēns, kas no sava rīta darba — vakarējā pasta ievākošanas Lusijai šad un tad uzmeta labvēlīga pārākuma skatienu.

Viņa stāvēja kantorī un gaidīja — gluži neparasta un šai apkārtnē neiederīga būtne. Viņas apģērbam piemita elegance un matiem mirdzums, seja likās mierīga, taču miers bija mākslots; cieši savilktajos pirkstos viņa juta ātrā pulsa steidzīgos sitienus. Tagad tik daudz kas bija atkarīgs no viņas — īstenībā viss bija atkarīgs no viņas pašas, jo neviens cits viņai nevarēja palīdzēt. Tā bija savāda doma un radīja dīvainu, pārsteidzošā kārtā nevis vājuma, bet spēka sajūtu, tādu sajūtu, it kā viņā būtu atraisīts, atbrīvots kāds spēks, kas nu auļotu pa viņas dzīslām.

— Lai nu kā, — Endrjūss teica, drūmā vienaldzībā uzgriezdams viņai muguru un iedams prom, — vairāk es nekā nevaru darīt.

Viņa neatbildēja, bet pārlaida acis kantorim. Kantoris zināmā mērā pat sagādāja vilšanos. «Frenka kantori» viņa vienmēr bija iedomājusies tādu nevainojami solīdu cienīga izskata telpu, bet šim kantorim, pēc viņas ieskata, pilnīgi trūka šo īpašību. Pavisam bija divas istabas: kantoris un dibenistaba ar uzrakstu «Privāti», bet tā īstenībā bija piekrauta tukšām kastēm, no kurām bira salmi, un abas istabas bija ļoti nolaistas un netīras. Viņa skatījās uz šaurajiem logiem, saplaisājušām dzegām, zaļi pelēkajām sienām, uz pamesto rakstāmgaldu, kurš droši vien bija piederējis Frenkam un pie kura nu viņa pēkšņās sāpēs iedomājās Frenka kalseno, salīkušo stāvu. Pat ieeja kantorī viņu bija izbiedējusi: tā bija no Sedlrigsas, to apsargāja izkārtne «Lenokss un Goltons» — sametusies misiņa plāksnīte, tikai ne spoža, nē, dzeltena, vietām tik apzaļojusi, ka uzraksts gandrīz nebija salasāms; ieeja bija ļoti drūma un tumša un noveda pie lokveidīgām akmens kāpnēm ar vienkāršu virvi margu vietā. Pašas durvis ar saplaisājušo pildiņu labi saderēja kopā ar visu pārējo, tās izskatījās gandrīz sabrukušas vecuma nespēkā. Acīm redzot, Lenokss negribēja daudz ziedot sava kantora telpu ārējam izskatam.

Viņa satrūkās un saņēma spēkus, jo bija ievērojusi, ka izsūtāmais puika pētīgi noskatījās. Viņa vārds bija Frēms, to Lusija zināja, Dūgals Frēms, pamaza auguma pusaudzis, apmēram četrpadsmit gadu vecs, nekoptiem matiem un netīru apkaklīti, aizdomīgi tumšu kaklu un ausim, kas šķita it kā vēlāk pievienotas viņa galvai, — aiz vienas bija spalvaskāts, aiz otras nobružāts cigāra gals, un pat lielie aceņu stikli nespēja apslēpt skatiena naidīgumu. Vismaz Lusijai šis skatiens likts naidīgs; mēģinādama kaut kā apvaldīt satraukumu, viņa griezās pie zēna.

— Vai kantori nekad netīra? — viņa klusi jautāja.

Viņš krietnu brīdi domīgi noskatījās viņā, tad noslēpumaini atbildēja:

— Reizēm. — Un steigšus atkal ķeras pie £āva darba.

— To vajadzētu darīt biežāk, — viņa neatlaidās. — Viss tik putekļains.

— Man nemaksā par kantora tīrīšanu, — zēns, acis nepaceldams, salti atbildēja.

Mirkli valdīja klusums. Tad klusumu partrauca soļu dimdoņa uz kāpnēm.

— Lenoksa kungs nāk, — zēns teica vēl arvien noraidoši, bet ne tik skarbi, it kā nožēlotu iepriekšējo nelaipno

izturēšanos.

Lusjjai sirds sarāvās, un viņa strauji pagriezās, kad spēji atvērās durvis un ienāca Lenokss. Viņa seja, jau iepriekš neparastā stingrībā savilkta — tā nebija tāda izteiksme, ar kādu viņš pie viņiem bija nācis ciemos, — Lusiju ieraugot, kļuva vēl nīgrāka; viņš atstūma cepuri no pieres un tūliņ iesaucās:

— Ak tad jūs atnācāt gan!

Šī strupā izturēšanās iedūrās Lusijai sirdī — kādēļ viņš tā runāja, viņiem taču viss bija iepriekš norunāts un vēl pirms nedējas viņa paša vārdiem apstiprināts? Bet viņa ar pūlēm savilka lūpas smaidā — kā sieviete, kas pārāk dedzīgi, pārāk bailīgi cenšas patikt.

— Misters Endrjūss man visu pastāstīja, — viņa šķietamā enerģijā atbildēja. — Esmu gatava tūliņ sākt.

— Man laikam bija prāts aptumšojies, — viņš īgni noburkšķēja. — Jūs to nekad nevarēsiet.

— Nesakiet tā, Lenoksa kungs, — viņa ātri atbildēja aizvien vēl ar to pašu māksloto rosības izteiksmi sejā.

— Lieciet vērā! Pēc nedēļas es teikšu: «Beigas!» — ja jums nebūs panākumu.

Kāds viņš bijis sentimentāls nelga, pieņemdams tādu sievieti vai, pareizāk sakot, vispār pieņemdams sievieti! Tikai tāpēc, ka viņš kādreiz pie tās mājā ar tējas tasi rokā nepiedodamā pārsteidzībā bija izteicis: «Ja vēlaties šo vietu, pasakiet tikai man!» Lusija nu tiešām bija te, viņa kantorī, gatava stāties šai vietā — šāds pavērsiens viņam bija kā ass dadzis acī. Jā, šā pirmdienas rīta aukstajā gaismā viņš sev jautāja, kā varējis ielaisties uz šādu norunu. Tādēļ viņš piedraudēja:

— Un, ja jūs man zaudēsiet kādu pircēju, tad nemaz vairs te nerādieties!

— Nekādā ziņā nezaudēšu! — viņa tūliņ enerģiski atbildēja.

— Hm! — viņš nepacietīgi iekrekstējās un pagriezās pret Endrjūsu. — Kur viņa sāks?

— Lintonā, — Endrjūss teica. — Es viņai jau visu ieskaidroju, cik nu labi varēju.

Kājas iepletis, Lenokss izklaidīgi un īgni skatījās ārā pa logu. Tad spēji pagriezās pret Lusiju, kas viņu bailīgi vēroja.

— Ko jūs vēl stāvat? — viņš strupi uzkliedza. — Par to taču jums nemaksā! Ejiet un sāciet!

— Es gaidīju jūs, — Lusija atbildēja, viņa skarbuma iztrūcināta. — Domāju ...

— Nedomājiet! Dariet!

Viņš grīni pasmaidīja par šo aforismu, tad izvilka zīmuli no vestes kabatas un iesprauda to zem cepures malas, tā ka gals raudzījās uz priekšu kā lielgabala stobrs.

Lusija sašutusi paskatījās uz Lenoksu, taču pār viņas lūpām neatskanēja ne vārds. Viņa savaldīja dusmu uzplūdu, paņēma no galda savu jauno grāmatu un papīrus un, vaigiem kaistot, lēni izgāja no istabas.

Pazemojums, jā, tas bija pazemojums paciest šādu izturēšanos. Viņai gandrīz jau gribējās griezties atpakaļ un mest atpakaļ Lenoksa ņirdzīgajā sejā niecīgo labvēlību, ko tas viņai bija parādījis, ļaudams izmēģināt veiksmi šai vietā. Līdz pusei nokāpusi pa kāpnēm un strauji atpakaļ pagriezusies, viņa sadūrās ar Dūgalu, kas vēja ātrumā skrēja lejup.

— Jūs aizmirsāt zīmuli, — viņš neveikli teica, pamazām attapdamies.

Viņa paņēma zīmuli un klusēdama pavērās zēnā. Tas uzmeta viņai kautru skatienu.

— Es to uzasināju, — viņš piebilda, līdz ausīm nosark

dams. Tad, iekām viņa paspēja vēl ko izteikt, viņš it kā rādīdams pacēla īkšķi uz augšu un piebilda: — Neņemiet pie sirds Lenoksa vārdus! Pirmdienas rītos viņš vienmēr nelabā omā. Gan jau jums veiksies labi! — Tad steigšus pagriezās un pa trim pakāpieniem vienā solī uzskrēja atkal augšā. *

Lusija mirkli palika stāvot, tad viņas lūpas viegli iedre-bojās, seja noskaidrojās, un, uz ielas iziedama, viņa mazliet pasmaidīja.

Bija jauks, skaidrs rīts, ko salnas dzestrums darīja vēl spirgtāku; vējš, pa Sedlrigsu pūzdams, dzina viņu uz piestātnes pusi. No smacīgā kantora iznākot dienas gaišumā, Lusiju spēji pārņēma moža jūtoņa, kurā bija laba tiesa drosmes un apņēmības. Visapkārt pludoja pilsētas ātrā straume, nemitīgā ielu rosība: ērzeļu pāris raustīja ratus, gāzelēdamies aizbrauca spilgtās krāsās izkrāsotais tramvaja vagons, ātri aizripoja viegla kariete, un visur bija manāms dzīves spars, ko Lusija neapzinīgi ieelpoja. Un, kamēr straujā plūsma Lusiju nesa arvien tālāk, līdz viņai dzidrajā gaisā atbalsojās klusā, nemitīgā pilsētas dunoņa, ko brīžiem pārtrauca velkoņa pūtieni tuvējā upē, lokomotīves svilpieni un ielas tirgoņa saucieni, rateļus stumjot.

Viņa pargaja pāri ielai un iegriezās Jauniela. Te bija vēl lielāka drūzma, vēl dzīvāka satiksme. Lusija devās tālāk un iegāja Karalienes ielas stacijā, šķērsoja augšējo stikla palieveni, kur blāvoja zemūdens gaisma, nokāpa lejā caur kodīgajiem dūmiem, kas tinās ap apakšējā perona mitrajām velvēm.

Te viņa iekāpa Lintonas vilcienā, un, kamēr tas dārdēdams ripoja uz priekšu, viņu atkal pārņēma ātras apņemšanās, pasākuma veikšanas sajūta. Viņa atkal domaja:

«Man jāaizmirst pagātne. Man ir Pīters — un nākotne.»

Sasniegusi gala piestātni, Lusija dziļi atvilka elpu un enerģiski pagriezās pret pilsētu. Tā bija darbīga pilsēta. Gaiss drebēja tūkstoš veseru dimā — kniedētāju sitienu bezgalīgajā rīboņā un sliežu licēju āmuru duna; pusgatava kuģa haotiskais karkass, kas iezīmējās pret debesīm, bija aplipis sīkiem cilvēku stāviem kā skudrām; gigantiski celtņi cilāja savas milžu rokas, no kurām karājas posmainas važas vīra gurna resnumā. Ielas viņā pusē no kuģu būvētavas vārtiem atelsa drukna, stūraina lokomotīve, atstādama nopakaļ bārkstainu dūmu karogu. Zeme nodrebēja, tai garām pabraucot. Tas viss bija tik rupjš un spēka pilns, skarbs kā izrakņātā mālzeme turpat blakus, kur cēla jaunu namu rindu. Taču Lusijai pārskrēja savādas trīsas. Tērauda un dzelzs dunoņa, tvaika recieni, kāda trīča čīkstēšana, kāda celtņa žvadzēšana — to visu un tā visu spēku viņa izjuta sevī. Liels nodoma spars

atbalsojās gaisā, un ari viņai bija savs noiūks — ne vien tirgošanās ar šo nožēlojamo margarīnu, bet kaut kas lielāks, vitāls un spraigs.

Pirmo mērķi viņa sasniedza Lielās ielas krustojumā ar kādu šauru ieliņu, kas veda uz kuģu būvētavu. Tā bija maiznīca ar mazu, mušu notraipītu logu, aiz kura varēja redzēt klaipu rindu un divas apaļas kūku formas. Viena ' kūku forma bija tukša, uz otras bija taukains cepums — apcirpts koks ar dīvainiem ziediem; virs loga bija firmas nosaukums: Dani. Hārbotls un brāļadēls. Lu-sija juta, ka šo vārdu un šo mirkli nekad neaizmirsīs. Vārds Hārbotls aizēnoja visus citus un ieguva viņas acīs augstāku nozīmi, kad viņa caur zilgani zaļajām rūtīm ieraudzīja kādu vīrieti, kas, priekšautu apsējis, bija atspiedies pret leti. Viņš domīgi stāvēja uz vienas kājas un ar otras kājas kurpi berzēja miltiem noputējušos lielus. Kailās, ar sakaltušu mīklu aplipušās rokas bija atbalstītas uz letes, viņš stāvēja, pret sienu atslējies, un staipīja tievo kaklu. Viņš izskatījās domīgs kā stārķis. Vai tas bija pats Dani. Hārbotls vai brāļadēls? Vienalga. Viņa tanī redzēja savu pirmo upuri un apņēmīgi iegāja veikalā.

— Labrīt, Hārbotla kungs! — viņa teica. — Es esmu no Lenoksa.

Viņas izturēšanās bija stingra, tieša, nepiekāpīga. —Vai jums būtu šodien kāds pasūtījums? — viņa bezgala pārdroši jautāja.

Pieticīgā Endrjūsa ēna! Ai, kur nu palika tavs padoms kautrīgi ieiet veikalā un sākt nenozīmīgu sarunu par laiku?

— Pasūtījums? — viņš atkārtoja. Jau no četriem rītā viņš bija strādājis savā pagraba maiznīcā un tagad snauda veikalā, kamēr viņa meita augšā ēda azaidu. Viņš apjucis uzlūkoja Lusiju, it kā negribēdams ticēt savām acīm un ausīm.

Viņa atšķīra piezīmju grāmatu.

— Turpmāk es nākšu pie jums, — viņa labi tēlotā pašapziņā teica. — Redziet, es tagad strādāju sava vīra vietā.

Viņš vēl arvien neticīgi blenza viņā. Tad miltiem noputējušos vaibstus beidzot apstaroja saprašanas gaisma.

— Saprotu! Saprotu! — viņš ietaucās. — Tad tas puisis bija jūsu ... Ak tā, un tagad jūs strādājat viņa vietā. Nu

labi, labi. Ir gan laiki pienākuši, ka man jāredz, kā sieviete ierodas pie manis veikalā pieņemt pasūtījumus!

Lūsi ja gaidīja, zīmuli rokā turēdama.

— Šo to jau vajadzēs gan, — viņš piesardzīgi teica. — Man nav aizspriedumu pret sievietēm. Vajadzēs gan šo to no Lenoksa.

Viņas zīmulis lielā dedzībā jau skāra papīru.

— Nu jā, varat man atsūtīt mucu parastā.

Viņa veikli atzīmēja. Endrjūss bija pateicis, kas bija Hārbotla «parastais»; brīdi viņi abi klusēja.

— Varbūt drusku margarīna? — viņa ieteica. — Mēs jums varētu dot par četrpadsmit trīs.

Vēlāk viņa atskārta, ka šis teikums bija īsts šedevrs; tas liecināja, cik pamatīgi viņa pazina tirdzniecības noslēpumus.

— Nu jā, ja nu esam sākuši par to runāt, — viņš gausi piekrita, — tad atsūtiet arī kādu pusmucu.

Izrakstot pasūtījumu, viņai viegli drebēja pirksti. Tikai beigusi rakstīt, viņa pasmaidīja un priecīgi pateicās.

Viņš gandrīz truli noskatījās Lusijai pakaļ, kad viņa izgāja pa durvīm. — Nu, ko tu teiksi! — viņš savā nodabā nomurmināja. — Vai tas ir redzēts!

Uz ietves viņa apstājās. Jā, viņa bija pieprasījusi pasūtījumu un to dabūjusi. Par spīti ārējam mieram, sirds satraukti pukstēja. Tas bija sākums — tas bija panākums! Viņa zināja, ko varēja. Uzvara pār šo mazo, nenozīmīgo maiznieku viņai sagādāja lielāko, dziļāko aizkustinājumu mūžā. Lūsi ja jutās pacilāta, bet drīz atkal nomierinājās. Viņa ar nolūku centās būt gluži mierīga, iedama tālāk uz nākamo vietu.

Nepagurusi viņa apstaigāja visu pilsētas maršrutu. Ne vienmēr viņa atrada labvēlīgi noskaņotu tirgoni tukšā veikalā, atsaucīgu uz jautājumiem. Tad viņai bija jagaida, kājas pagura stāvot un gaidot, kamēr maiznieku meistari, reizēm nepacietīgi, reizēm ziņkārīgi, iznira no pazemes dziļumiem. Lielākajos veikalos viņai bija darīšana ar nepieklājīgām jaunām dāmām. Ne ikreiz viņa tik vienkārši un skaidri varēja izklāstīt savus pakalpojumus. Reizēm viņu noraidīja, bet sākums bija bijis labvēlīgs, gandrīz kā laimīga zīme visam turpmākajam. Viņa prata modināt uzticību, kur bija vajadzīgs, un pamazām savāca pagaru pasūtījumu sarakstu. Zināmā mērā citādi nemaz nevarēja

būt: muļķe viņa nebija, un Lenoksa firma bija laba, pazīstama. Prece gāja pati, kā Frenks kādreiz bija izteicies.

Pēc pēdējās sarunas uz ielas iznākusi, viņa izvilka pulksteni no lakādas jostas. «Žēlīgais dievs!» viņa nodomāja. «Jau trīs!» Aizrāvusies ar darbu, viņa tādu nesvarīgu lietu kā ēšana bija pavisam aizmirsusi. Bet nu uzvaras satraukumā sajuta milzīgu izsalkumu. Viņa paskatījās apkārt, ieraudzīja pretī kuģu būvētavas ieejai mazu ēdnīcu un iegāja tanī. Tā bija vienkārša ēdnīca un ap šo laiku tukša, lai gan no mitrajiem lokiem un druskām uz galdiem varēja spriest, ka vēl nesen bijusi kupli apmeklēta. Viņa apsēdās un pasūtīja maizīti ar šķiņķi un glāzi piena. Cik labi garšoja! Nomierinājusies viņa ar baudu izdzēra pēdējo piena lāsi.

Istabas klusumā atskanēja tā pati ātrā, juceklīgā veseru dunēšana, bezgalīgi atkārtodamās. Dažas mušas snauda pie pelēkajiem istabas griestiem — miegainas, trokšņa netraucētas. Arī Lusiju tas nemaz netraucēja. Viņa ar to samierinājās, gandrīz ar tīksmi klausījās tajā, it kā tas bulu viņas jaunās darba dzīves simbols.

Vēlāk viņa pavisam citādā — mierīgā, gandrīz vienaldzīgā jūtoņā gāja pazīstamo ceļu pa Sedlrigsu un raiti uzkāpa pa kāpnēm augšā kantorī.

Iestājās klusums, kad viņa gandrīz ar aktiera akurātību ienāca kantora telpā. Viņa nekā neteica, nē, viņa šorīt te bija pazemota. Klusēdama, savu vērtību apzinādamās, viņa gaidīja atvainošanos.

— Nu? — Lenokss beidzot teica un uzmeta viņai savādu skatienu. — Kā gāja?

Klusēdama viņa pasniedza grāmatu, un viņš tāpat klusēdams to paņēma. Tas bija dramatisks mirklis, un Endrjū-sam ar Frēmu piekrita elpu aizturējušas publikas loma, kamēr Lenokss ātri izskatīja pasūtījumu sarakstu. Beidzot viņš nolika grāmatu.

— Nav slikti, — viņš nomurmināja, un viņa balss skanēja pavisam citādi. Tad viņš saberzēja rokas, pacēla smailo bārdu pret viņu un viltīgā smaidā parādīja dzeltenos zobus. — Sākumam nav slikti.

Sākumam! Ko vēl ne! Lusija zināja, ka viņai bija ļoti labi veicies, zināja, ka ari viņš domāja tāpat.

Viņš atkal paņēma grāmatu. —"‘'Vai veikalos grib pirmās šķiras preci? — viņš jautāja.

Pirmās šķiras, par astoņpadsmit šiliņiem mērā, — viņa nevainojami lietpratīgi atbildēja.

Viņš atkal pasmaidīja, tā ļaudams noprast savu labvēlīgo vērtējumu. Nu, protams, viņš jau to sen bija zinājis!

‘ pējīga sieviete; viņš taču vienmēr bija tik labi pazinis c ilvēkus. Protams! Protāms!

— Jā. Jūs esat smuki pastrādājusi, — viņš nopurpināja, lad pagriezās un, klusi svilpodams, iegāja dibenistaba.

Viņa paskatījās uz pārējiem, un Dūgals viņai uzsmaidīja nepārprotamā aicinājumā.

— Varat tepat izrakstīt faktūras, — viņš teica, norādīdams uz savu galdu.

Viņš to galīgi atzina par firmas darbinieci.

v

Lusija pārnāca mājā pēc sešiem un uzlūkoja savas namdurvis, neapzinīgi lepodamās ar gūtajiem panākumiem. Šie panākumi sniedza dziļu mierinājumu, jo nu viņa pēkšņi atskārta, cik šauras bija viņas darba iespējas, un spējās bailēs sev jautāja, ko būtu darījusi, ja viņai nebutu laimējies dabūt šo izdevīgo vietu. Pa durvīm ieejot, viņa ieraudzīja priekšnamā uz grīdas vēstuli. «No Pītera,» Lusija nodomāja, un viņas lūpas neviļus savilkās smaida, kad viņa pieliecās, lai paceltu vēstuli.

No Pītera gan, bet tā nebija vēstule. Vienkārša pastkarte, salauzīta, saburzīta, atliektiem stūriem, un visas zīmes liecināja, ka steigā rakstīta un slepus nogādātā pastā, — atklātne ar neticami īsu saturu: «Ved mani tūliņ mājās.» Ne paraksta, ne uzrunas, tikai traips, plankums, kāds būtu varējis celties no asaras, un šie četri briesmīgie vārdi: «Ved mani tūliņ mājās.»

Kā sastingusi Lusija tos atkārtoja skaļā balsī. Viņa stāvēja nekustēdamās, kā pārakmeņota, tad iegāja dzīvojamā istabā un ieslīga atzveltnes krēslā. Ko tas nozīmēja? Iešāvās prātā desmit dažādi izskaidrojumi. Uztraukumā viņa dēlu iedomājās kādā briesmīgā izmisuma stāvoklī. Vai^ viņš bija tikai nelaimīgs neparastajā jaunajā apkārtnē, vai arī pret viņu slikti izturējās, rupji apgājās? Vai viņu sita? Tiešām, šī saburzītā kartīte, ko viņa

turēja it kā paralizētajā rokā, viņu bija ķērusi kā negaidīta un postoša granāta.

Un tomēr — nomierinošā labsirdība brāļa Viljama rāmajā balsi, tumšās, līdzjūtīgās brāļa Aloizi ja acis, zaļi zeltainā prospekta cienījamā vienkāršība, — prātīgi apdomājoties, viņa nevarēja apšaubīt šos godīguma pierādījumus.

Tomēr viņa pavadīja grūtu nakti neziņas un baiļu mokās. Negaidītais pavērsiens viņu sarūgtināja, turklāt vēl tas bija noticis tieši tai brīdī, kad viņa jūsmīgi jau bija domājusi, ka nākotne nu nodrošināta, un arī skolasnauda par pirmo ceturksni bija samaksāta; tomēr šis atgadījums saistīja visas viņas domas. Nojauta gan mudināja nākamajā dienā braukt uz Lotaunu, taču viņa tai negribēja padoties. Darbu pašreizējos apstākļos nedrīkstēja pārtraukt — ar šādu soli viņa klaji apliecinātu savu nevarību; šis iemesls viņai lika apdomāties, tomēr vilcināties nebija viegli. Taču pēc nakts, kas bija pagājusi nemierīgā un caurā miegā, viņa agri piecēlās un aizrakstīja dēlam īsu vēstuli, paziņodama, ka sestdien ieradīšoties, jo tad jau no pusdienas būšot brīva.

Visu nedēļu viņa cīnījās ar nelabuma sajūtu, visiem spēkiem pretodamās neatlaidīgai dziņai braukt pie Pī-tera; sestdien, kantori atstājusi, viņa tūliņ steidzās uz Centrālo staciju un vienos piecpadsmit sēdās vilcienā, kas gāja uz Lotaunu.

Garlaicīgs brauciens — tie paši vienmuļie lauki, tā pati vēl vienmuļākā pilsēta! Šis brauciens viņai likās vislielākā aušība, kādu vien varēja iedomāties. Nevarēja aizmirst arī izdevumus, lai gan viņa tos centās samazināt, neņemdama vedēju; salīdzinājumā ar viņas nelielo nedēļas peļņu, izdevumi nemaz nebija tik niecīgi. Viņa saprata, ka šai ziņā turpmāk jābūt uzmanīgai. Un ko viņai skolā teiks? Ko sacīs brālis Viljams, kad viņa jau pēc nedēļas atkal ieradīsies un gribēs redzēt savu dēlu?

Taču viņa nemaz nesatika brāli Viljamu, un šādi viņš varbūt parādīja savu gudrību visā spožumā. Lai gan tas pats kalpotājs viņu ieveda tai pašā istabā, pie viņas neiznāca brālis Viljams, tāpat arī viņa netika viesmīlīgi pacienāta ar cepumiem un vīnu. Pēc brīža ienāca Pīters, svešādu, nelaimīgu, it kā slimīgi Itelu seju un tai pašā mirklī, ieraudzījis māti, sāka gauži raudāt. Tās bija rūgtas

,i:,aras, ko lāgiem pārtrauca atkārtotas vaimanas un lūrami viņu steidzīgi vest prom no skolas.

Lūsi ja lūkojās uz dēlu skaidrām acīm un dīvainā kārtā nespēja iejusties viņa bēdās.

— Kas tev īsti kait? — viņa jautāja.

— Es gribu mājās, gribu mājās, — viņš pastāvīgi atkārtoja.

Jau nākamajā dienā pēc Lusijas aizbraukšanas Pītera drosmīgais, pacilātais garastāvoklis bija saplacis un vientulība viņu bija gluži satriekusi. Kopš tā laika viņš bija daudz raudājis un domājis tikai par mājām.

Bet viņa piespieda dēlu paskatīties viņai acīs.

— Vai pret tevi te izturas laipni? — viņa stingri jautāja.

— Jā, jā, — viņš šņukstēja. — Viņi pret mani izturas ļoti labi. Viņi ir ļoti laipni... ļoti laipni. Brālis Aloizijs mani katru vakaru noskūpsta. Jā, jā, ļoti labi.

Atkal parādījās šis gandrīz histēriskais paradums atkārtot dažus vārdus, ko viņš bija ieņēmis prātā.

Lusijas dvēselē trakoja neganta cīņa. Viņa skaidri redzēja, cik zēna uztraukums nesvarīgs, uzminēja nenozīmīgo iemeslu, kādēļ tik smieklīgā veidā bija atkal atsaukta šurp. Tas bija par traku, tiešām, kas par daudz, tas par daudz. Un tomēr viņa jutās dziļi aizkustināta, ka dēls tā ilgojās pēc viņas.

Pēkšņi viņai kaislīgi iegribējās atmest māksloto stingrību, just puisēna mitrās, asarainās sejiņas pazīstamo siltumu pie sava vaiga, pievilkt raudās trīcošo augumiņu sev pie krūtīm, bet to nedrīkstēja darīt. Viņa savaldījās un piecēlās.

— Nāc! — viņa laipni teica, izstiepdama cimdoto roku.

Pīters tūliņ sniedzās tai pretī, bet, ja viņš bija lolojis

cerību, ka nu viņi brauks mājās, tad tā jau nākamajā mirklī sabruka, jo Lusija tikpat laipni piebilda: — Iesim drusku pastaigāties.

Paklausīgi viņš gāja mātei līdzi pa koridoru, kur viņi nevienu nesatika, lai gan no vairākām klasēm skanēja balsu čalas. Lusija gribēja pajautāt, vai zēns drīkst iznākt līdzi pastaigāties, bet, kad neviens nerādījās, viņa pati atvēra namdurvis. Viņi izgāja ārā un diezgan ātriem soļiem sāka iet pa gatvi. Nemanot Pītera bēdas sāka norimt.

Lusija gribēja, lai viņa sāpes pašas ar laiku izkvēlotu, un, kad viņi bija sasnieguši ielu, kas vienoja skolas robežas ar pilsētas nomali, viņa zagšus pameta acis uz dēlu. Jā, viņš vairs neraudāja.

— Tāds liels zēns! — viņa beidzot teica, skatīdamās taisni uz priekšu. — Tu mani pārsteidzi! — Nu viņa ar nolūku atkal sāka par to runāt.

— Es jutos tik vientuļš, māmiņ, — viņš paskaidroja.

— Es sāku raudāt un nezināju, kādēļ raudu, bet vairs nevarēju asaras apturēt. Tad citi zēni man teica, ka man esot uznākušas ilgas pēc mājām. Tu taču mani vedīsi mājās, vai ne?

Acīm redzot, viņam tas likās pavisam vienkārši, ka māte viņu atkal vedīs mājās pie sevis un uzņemsies grūto atbildību, no kuras tikai pirms nedēļas bija atbrīvojusies.

— Vai citi zēni tev patīk? — viņa it kā nejauši iejautājās.

— Jā, braši puikas, — viņš piekrita. — Vienam gan uznāk lēkmes. Tad viņš krīt gar zemi, un viņam ir putas uz lūpām. Spāniešiem ir savāda smaka, un daži no tiem valkā dzeltenas kurpes ar smailiem purniem. Viņi spēlē rokasbumbu.

— Vai tu arī spēlē?

— Es spēlēju ar bumbiņām. Es gan negribēju, bet brālis Džons Džekobs mani uzaicināja.

— Brālis Džons Džekobs, — Lusija atkārtoja. Džozefa draugs! Un viņa atkal atcerējās prospektā lasītos vārdus, ka brāļi vienmēr nodarbojoties ar zēniem un draudzīgi piedaloties viņu sporta un laika kavēkļa spēlēs. Tātad viņi pat ar šo bērnišķīgo spēli bija mēģinājuši Pīteru izklaidēt bēdās.

Viņa uzmeta zēnam stingru skatienu.

— Bet citi zēni? — viņa neatlaidās. — Vai tev vēl nav neviena laba drauga?

— Ir gan, — viņš teica, brīdi drūmi apdomājies. — Te ir viens liels zēns, vārdā Ramfords. Kārtīgs puika. Viņš prot atdarināt. Viņš prot visu. Viņš grib, lai es esot viņa

luteklis.

— Viņa luteklis? — Lusija jautājoši iesaucās. — Ko tas

nozīmē?

— Patiesībā tas nenozīmē nekā, — viņš paskaidroja.

— Tā tikai saka, tu esi tā un ta luteklis, uņ tas viss. Visiem lielajiem zēniem ir lutekļi. Te tāds paradums. Ja kāds ir cita zēna luteklis, tad tas reizēm launagā dabū gabaliņu no viņa cepuma.

— Vai brālis Viljams to zina?

— Kā nu ne, viņš visu zina.

Viņa klusēdama zēnu uzlūkoja.

— Un tad, iedomājies, — viņš turpināja, — mums katru ritu jāiet baznīcā. Vai tas nav muļķīgi? Un ko mums visu neuzdod mācīties! Te nemaz nedabū elpu atvilkt.

Viņas piere noskaidrojās. Pamazām viņa sāka saprast, cik neparasta Pīteram likās visa šī kārtība.

— Nu labi! — viņa iesaucās, dziļi atvilkdama elpu. — Par to mēs pamatīgi izrunāsimies.

— Labi, māmiņ, — viņš bēdīgi piekrita. — Un tad tu mani vedīsi mājās.

Viņa pavērās apkārt. Gribējās apsēsties un visu pārspriest. Pa kreisi viņa ieraudzīja glīti kopto pilsētas kapu iežogojumu, kur netrūka solu, tādēļ viņa nogriezās no ceļa un ieveda Pīteru pa dzelzs vārtiņiem. Ne viens, ne otrs neapzinājās stāvokļa ironiju, kad viņi, savās domās nogrimuši, apsēdās pie platpaegļa, kas apēnoja kādu lielu kapa pieminekli.

— Redzi, Pīter, — viņa iesāka. — Tu zini...

Bet nebija tik viegli viņam to izskaidrot — viņas stāvoklis zēnam bija pārāk tāls un nesaprotams, un viņš jau bija māti apsveicis kā atbrīvotāju. Kā viņš varēja zināt, ka nākamajā nedēļā ilgas pēc mājām pazudīs pašas no sevis? Jā, bija grūti, ļoti grūti šim jūtīgajam cilvēkbērnam, kas bija viņas pašas daļa, uzspiest savu gribu. Bet viņai tas bija jādara; sākumā viņa runāja labinādama, tad stingrā balsī. Zēnam atkal sāka ritēt asaras, un viņa raudas izskanēja pelēkajās kapsētas skumjās, tik labi piederēdamās šai ainai. Kapu pieminekļi it kā apliecināja līdzjūtīgas sēras, platpaeglis drūmā piekrišanā lēni šūpoja pār viņu galvām savu kuplo lapotni. Arī Lusijai bija valgas acis, taču, par spīti šim vājumam, viņu bija pārņēmusi viegla nepacietība. Smieklīgi bija celt tādu brēku, radīt šādus traucējumus gluži bez kāda iemesla, lai arī cik liela bija viņas mīlestība pret dēlu, — un turklāt viņš bija pazaudējis kabatas lakatiņu!

— Nekas nelīdz, manu zēn! — viņa beidzot noteica, pasniegdama tam savu kabatas lakatiņu. — Tev ar to ja-samierinās.

Viņš noslaucīja acis un ilgu laiku skatījās tālumā.

■— Nu, ja tu tā saki, tad jau man cits nekas neatliks.

— Pareizi, — viņa uzvaroši sacīja. — Tu esi brašs zēns.

Pīters arvien vairāk nomierinājās; šķita, ka viņš kaut

ko pārdomātu.

— Dažiem zēniem ir konservi un daudz kas cits, ko ēst, — viņš beidzot teica. — Man nav nekā.

— Vai tu arī gribētu? — viņa jautāja, ar prieku izmantodama temata maiņu.

Puisēnam gan vēl arvien bija nokārusies lūpa, taču viņš pamāja ar galvu.

— Tad nāc! — Lusija priecīgi iesaucās. — Aiziesim līdz veikaliem.

Viņš piecēlās un mātei līdzi izgāja no kapsētas. Atkal viņa bija izcīnījusi vienu uzvaru, turklāt bija to panākusi bez Pītera lutināšanas.

Viņi iegāja pilsētā, un zēnu pārņēma asarains prieks, kad viņa tam nopirka stikla burku ar konservētiem augļiem, pudeli tomātu mērces — to zēni launagā liekot uz maizes, tā viņš stāstīja, — nelielu kārbiņu ar garnelēm, turzu sausiņu un mārciņu anīsa konfekšu. Viņš atkal bija priecīgs.

Roku rokā saķērušies, viņi staigāja gar upi un vēlāk dzēra tēju mazā tējnīcā, kur viņa ļāva zēnam pēc patikas saēsties cepumus. Ēzdams viņš reižu reizēm nedroši uzlūkoja māti.

— Nu, Pīter! — viņa tad brīdinādama iesaucās. — Neaizmirsti, ko norunājām!

Kad viņa zēnu ielaida pa koledžas vārtiem, pati aiz smalkjūtība^ neiedama iekšā, viņa stingri atkārtoja šo atgādinājumu.

— Tev krietni jāmācās un jātiek uz priekšu, — viņa beidzot teica. — Tad tu būsi slavens vīrs un pelnīsi daudz naudas.

Viņš padevīgi palocīja galvu un palika stāvot pie vārtiem. Tā viņš tur stāvēja — mazs un neizsakāmi aizkustinošs un, viņai aizejot, māja ar roku.

Tas nu bija garām. Viņa gā^ uz piestātni mulsinošā pagurumā, bet viņa bija uzvarējusi, jā, viņa bija uzvarējusi.

l.usija strādāja jau trīs mēnešus, un darbs sniedza pa-м., nno gandarījuma sajūtu, ka viņa nu stingri nostāj u-\i(■ i uz savām kājām. Dažu nedēļu peļņa gan bija nožē-l«»I.uni niecīga, bet citas nedēļas viņa nopelnīja pat līdz 11 un mārciņām; turklāt ar apdomu un gudru ziņu arvien idevās ietaupīt kādu mazumiņu no firmas izsniegtās ceļa naudas. Ja arī savu tiesu viņai palaimējās, tomēr bija brīži, kad panākumi viņai pašai tiešām likās pārsteidzoši; l'iters skolā tika labi uz priekšu, pirmo dienu grūtsirdība I t ja sen aizmirsta, viņa kārtējās iknedēļas vēstules bija «n violetu tinti celti domrakstu stila un glītrakstīšanas pieminekļi. Viņš nu jau bija pavirzījies uz augšu līdz klases vidum — to jau Lūsi ja arī bija sagaidījusi, — un bija runāts par viņa uzņemšanu skolas mūzikas kapelā. Kā viņas sirds priecājās par šiem naivajiem ziņojumiem!

Fiziski viņa jutās stipra, dzirkstīt dzirkstīja enerģijas un veselības pārmērā, ko vēl vairoja dienu mainīgais, nepastāvīgais raksturs. Viņai atlika maz laika domāt, bet arī tāpat bija jāatzīst, ka sāpes par vīra nāvi pamazām sāka norimt, lai gan mājā viņa reizēm nespēja atvairīt nožēlojamu vientulības sajūtu, un tad viņu nereti pārņēma pēkšņas ilgas pēc Frenka tuvuma. Viņa nāves traģiskajā mirklī Lusijai bija licies, ka viņas dzīve galā, ka mīļotā cilvēka zaudējums to iznīcinājis; un nu Frenks jau sāka kļūt par atmiņu tēlu, viņa to sāka idealizēt, vainas bija aizmirstas, labās īpašības apskaidrotas, viņa tikai neskaidri vēl redzēja Frenka seju, ko aizsedza tas pats atmiņu plīvurs. Nelokāmā apņēmībā viņa sev liedza domāt par to, kā viņš bija miris. Neskaidrā apziņa, ka toreizējie briesmīgie notikumi bija izraisījuši Frenka traģisko galu, sākumā viņu dzina vai ārprātā. Bet par to viņa negribēja domāt. Arī par Annu ne. Annu viņa izsvītroja no savām domām galīgi un neatsaucami. Taču reizēm viņa klusu sēdēja un mēģināja iztēloties Frenka seju, aizvēra acis un pūlējās to redzēt tādu kā īstenībā, bet viņai grūtsirdīgi bija jāatzīst, ka tas sniedzās pāri viņas spēkiem. Viņa redzēja Frenka seju, bet ne kā patiesu, reālu seju; tā bija tāla, starojoša, neaizskarama. Tikai viņa rokas izcēlās dzīvā skaidrībā — gļēvas un vaskainas, kā tās šķirstā bija gulējušas viņam uz krūtīm. Lūsi ja ļoti bieži redzēja šīs

rokas, tā ka beidzot tās viņai pat kļuva par Frenka piemiņas simbolu.

Visu kopā saņemot, viņa nejutās nelaimīga, un viņas paļāvība bija tiešām pārsteidzoša. Turklāt vēl Hokinga jaunkundze savā parastajā dīvainībā bija kļuvusi arvien uzmanīgāka; Lūsi ja bieži uzkāpa kalnā, sēdēja vakaros pie tās, klausījās muzicēšanā, arī pati reizēm spēlēja uz Hokinga jaunkundzes labajām vācu klavierēm, salīdzinājumā ar to viņas pašas lauku instrumenta plinkšķināšana likās tik nožēlojama.

Tikai viena doma traucēja Lusijas moži paļāvīgo omu. Viņa vēl nebija sagaidījusi apsolīto Džozefa apciemojumu, un šis apstāklis radīja zināmas bažas. Apbedīšanas rēķins bija piesūtīts viņai — tas likās gluži dabiski — un sasniedza ievērojamu summu, četrdesmit mārciņas, turklāt vēl arī puķu tirgotāja prasība. Tā gan nebija liela, bet Džo taču katrā ziņā bija gribējis pats to samaksāt. Nemaz jau nerunājot par goda prātu, kārtības dēļ vien Lusijai nepatika šie rēķini, kas krājās, samaksu gaidīdami, jo viņa vienmēr bija radusi maksāt «skaidrā». Un tad vēl, nākamajam gada ceturksnim milzu soļiem tuvojoties, vajadzēja padomāt par Pītera skolasnaudu. Protams, viss jau bija kārtībā! Lai gan viņai šķita, ka Džo nesteidzas, taču viņa pilnīgi paļāvās, ka viņš to nokārtos. Un, ja viņa kādu mirkli arī būtu par to šaubījusies, tad šo paļāvību pilnīgi nostiprināja Džozefa negaidītā dāvana, kas varbūt gan bija mazliet neparasta, tomēr dāsna un augstsirdīga.

Kādu vakaru noslēpumainā krēslas stundā preču auto atveda trīs dažāda lieluma koka kastes. Vedējam viņa tūliņ pateica, ka par tādu sūtījumu neko nezinot, bet viņš pamāja ar galvu uz Līvenfordas pusi, norādīdams, ka sūtījums nāk no turienes, viņš kastes esot atvedis Džo Mūra uzdevumā — tās sūtot lielais Mūrs no Šamroka bāra un Zaļā futbola kluba. Lielo Džo jau katrs pazīstot, viņš pats daudzreiz esot vedis no stacijas preces, ko Mūrs pasūtot pie Glazgovas lieltirgotājiem.

Kad vedējs bija aizbraucis, viņa apjukumā noskatījās uz rupjām koka kastēm, kas traucēja viņas mazā priekšnama simetrisko kārtību. Tad viņa paņēma krāsns kruķi un, spēcīgi sitot, neveikli mēģināja tās attaisīt, lai gan kruķis liecās, viņai beidzot izAvās kastes uzlauzt. Pār spodro linoleju izkaisījās salmi un papīri, tad viņa ierau-

• i ii I '.aturu. Pirmajā kastē bija Belfastas šķiņķis, liels un bn in', ka zirga mugura, otrā — divpadsmit tumšas portvīna l»inli-ies ar etiķeti «Royal Ruby», trešā bija līdz malām mind cir banāniem — nevis a* vienu čemuru, bet veselu I "i n, miniatūru banānu plantāciju, dzelteniem, līdz plīša-n«i gataviem augļiem. Dievs kungs, ko lai viņa iesāk ar tik

• I.ukIz banāniem? Daži galos jau izskatījās iepuvuši.

Ši ēdienu un dzērienu bagātība mulsināja viņas acis, ни viņai aizrāvās elpa; tad viņa pamazām atskarta labo nolūku un devību, kas bija šās dāvanas pamatā.

Banāni gan viņai kļuva par apgrūtinājumu. Nekavējo-ims viņa dažus gardos augļus nosūtīja Pīteram, bet, die-n.im paejot, visi mēģinājumi aizsteigties ātrajai puvei priekšā kļuva izmisīgi. Tā bija traka sacensība: jo atrak viņa ēda, jo ātrāk banāni bojājās, jo vairāk bananu viņa npēda, jo lielāks šķita atlikušo krājums. Lusijas taupība liedza augļus vienkārši aizmest, taču cīņa bija bezcerīga. Beidzot viņa pat dabūja caureju, un viņu ļoti sarūgtināja bis, ka Hokinga jaunkundze maigi, bet noteikti atsacījas pieņemt trešo augļu čemuru, ko viņa tai piedāvāja no sava neizsmeļamā krājuma.

Arī šķiņķis kļuva par līdzīga posta cēloni. Sākumā viņa ēda to bieži: azaidā, reizēm arī launagā, bet drīz vien pārāk biežās atkārtošanās dēļ viņai apriebās šis ēdiens, kas citkārt gluži labi garšoja. Viņa uz to vairs nevarēja ne paskatīties, gluži kā jūrnieks, kam uz skorbuta apsēsta kuģa jāpārtiek no sālītas cūkgaļas. Mājā vairs neizzuda cepta šķiņķa smarža, tā bija pielipusi aizkariem ka redzams traips, tā vajāja Lusiju; viņai nakti bija jaceļas un jādzer ūdens, lai noskalotu sāļo garšu, ko pastāvīgi juta mutē. Šķiņķis drīz bija kā spoks viņas virtuves skapi.

Portvīns, garā rindā nostatīts, palika neaiztikts, nevajadzīgs, pat drusku biedēja.

Lūsi ja atzinās, ka šī dāvana viņai nebija sagādājusi nekāda sevišķa prieka. Taču par Džozefa devību un labsirdību nevarēja šaubīties.

Tā viņa gaidīja ar cerībām sirdī un novembra beigās saņēma pastkarti, Džozefa parasto sazināšanās līdzekli, ar ziņu, ka viņš braucot, ka nākamajā dienā būšot pie Lusijas uz tēju. Viņa priecīgi sāka rosīties. Viņa labi zināja, kāda bija Džozefa ēstgriba un kādu tas iedomājās edienu

reizi, ko apzīmēja ar vārdu «tēja». Bez tam viņai bija svarīgi iemesli papūlēties, lai viņam izdabātu. Viņa agri atsteidzās mājās, priecīgā satraukumā visu sagatavoja, uzklāja savu labāko, cietināto galdautu, eleganti sakārtoja galda piederumus un pagatavoja gardu ēdienu, pati izbaudīdama savu pūļu prieka neparasto sajūtu.

Beidzot viss bija gatavs. Viņa sabikstīja dzīvojamās istabas kamīna uguni un atkal apsēdās, lai gaidītu. Uguns sirds bija gaiša, balta un stipra, un liesmu atblāzma silti atspīdēja Lusijas sejā. Arā bija tumsa, un kokos cēlās vējš.

Pēkšņi viņas sapņus iztraucēja ilgs un zīmīgs zvans. Viņa tūliņ piecēlās, izgāja priekšistabā un atvēra durvis.

— Jauki! Jauki! Jauki! — Džo sauca, uz sliekšņa stāvēdams. — Te nu es esmu — dabiskā lielumā!

Viņam mugurā bija biezs lietus mētelis, cepure atstumta diezgan tālu pakausī, visa viņa būtne izdvesa labsirdīgu jautrību.

— Es jau raizējos, vai būsi laikā saņēmusi manu kartiņu. Man tā pēkšņi ienāca prātā atbraukt pie tevis. Uznāca tāda vēlēšanās, zini.

Viņš kratīja Lusijai roku, un viņas pirksti nogrima viņa lielajā, mīkstajā plaukstā. Tad viņš drusku aizkusis' ļāva novilkt mēteli, ar skaļu paukšķi pakāra cepuri vadzī, saberzēja rokas un piegāja pie vaļējām dzīvojamās istabas durvīm.

— Nāc taču iekšā, Lusij! — viņš sauca, it kā pats būtu mājastēvs. — Nāc taču iekšā!

Viņa gāja tam līdzi istabā.

A! — viņš tūliņ iesaucās. — A, smarža tavā mājā ii laba! To jūtot, pat mironim saskrietu siekalas mutē tādā aukstā vakarā kā šovakar. — Džo apsēdās kamīna priekšā un smīnēdams vēroja viņu.

— Nu jā, — viņa atbildēja, un viņai notrīsēja lūpas. — Tas jau tavs ēdiens. Es nupat vēl to gatavoju.

— Ko tu saki! — viņš iesaucās. Viņa acis iepletās, un viņš, nāsis cilādams, ostīja gaisu. — Nudien, ja to būtu zinājis, jau sen būtu atbraucis pie tevis ciemā!

Tad sīkās krunkas viņa sejā pēkšņi izgludinājās, viņš kļuva nopietns un svinīgs. Viņš papurināja galvu ar īsi apcirptajiem matiem un svinīgi^teica: — Nē, nē, mīļā. Es tev tikai gribēju ļaut laiku drusku nomierināties un

visu pārciest. Tu jau sapratīsi, ka man pašam bija ļoti grūti pārciest sāpes par mīļā brāļa zaudējumu.

Viņš papurināja galvu, sparīgi paraustīja platās nāsis, bid pārvilka ar plaukstu pār degungalu. Tā bija raksturi ga kustība, ar ko viņš bieži nobeidza teikumu, it kā izdzēsdams sirdi kādas jūtas, atbrīvodamies no prieka vai bēdām, ko paša vārdi viņā uz īsu brīdi būtu radījuši.

Viņš atkal pasmaidīja. — Tu taču arī grūtāko jau esi pārcietusi, vai ne, Lusij?

— Jā, tā jau laikam gan būs.

— Tā ir labi. Bet, ak, es pats labi zinu, cik tas grūti! Man jau pašam reiz klājās tāpat. Es zinu, ko nozīmē zaudēt dzīves draugu. Ai, kad man tapa atņemta mana Ka-tija, es biju pavisam satriekts! Nu, bet mēs jau esam tikai cilvēki, vai ne? Kā tu teici, vai tēja gatava?

— Jā, — viņa atbildēja. — Un tu vari izvēlēties. Es gan lāgā nepazīstu tavu gaumi, bet man ir šķiņķis ar olām un, ja vēlies, ceptas kotletes. Kas tev labāk garšo. Viss ir jau gatavs uz pavarda.

— Šķiņķis ar olām vai kotletes, — viņš-domīgi atkārtoja, staipīdams resno kaklu un berzēdams bārdas rugājus. Viņš pagrieza apaļo galvu uz galda pusi. — Šķiņķis ar olām un kotletes! Tas skan labi un, velns lai parauj, smaržo vēl labāk! — Viņš paklakšķināja ar mēli skaļi kā ar pātagu un lēnām piebilda: — Tā kā mēs abi nekādi nevaram vienoties, kā būtu, ja tu celtu galdā visu reizē?

— Nu, protams, — viņa piekrita. Tieksmē viņam izpatikt Lusija priecājās par viņa augstsirdīgo izvēli un tūliņ steidzās likt ēdienu galdā.

Kad viņa ienesa šķīvi ar šķiņķi, kotletes un vēl karstas olas, viņš stāvēja ar muguru pie kamīna, bija pacēlis svārku stērbeles un sildīja dibenpusi.

— Lūdzu pie galda! — viņa teica, nolikdama bļodas. — Sēdies klāt, kamēr vēl nav atdzisis.

— Pie visiem svētajiem gariem, Lusij! — viņš iesaucās, tūliņ pienākdams pie galda. — Tas man patīk. Šķiņķis tā spīd, ka pat līķim rastos ēstgriba, to redzot, nudien, velns lai parauj! Protams, sēdīšos. Ļauj tik man sākt. Es izskrabināšu visus traukus.

Viņš apsēdās krēslā un paņēma krietnu kaudzi ēdama, piešķiebdams bļodas uz sava šķīvja pusi, aptriepa paris grauzdētas maizes šķēles ar sviestu un saka est. Pec

dažiem kumosiem viņš nemierīgi sakustējās, atrotīja piedurknes, pakasīja paduses un tad pacēla acis.

— Vai zini ko? — viņš iesaucās. — Es esmu vaļsirdīgs cilvēks un vienmēr esmu pieradis ēdot novilkt svārkus, citādi nemaz nejūtos ērti. Vai tev būtu kādi iebildumi, ja es iekārtotos ērti kā mājās?

— Nē, nekādā ziņā! — viņa atbildēja, sargādamās, lai viņš nemanītu vilcināšanos viņas balsī. — Man gluži vienalga. — Taču šis neparastais lūgums viņu bija gandrīz izbiedējis. Viņš pateicīgi pamāja ar galvu, piecēlās, novilka svārkus, atkal apsēdās pie galda un no jauna ar nemazinātu apetīti ķērās pie ēdieniem. Lusija no otra galda gala klusēdama viņā noskatījās. Viņa jutās diezgan dīvaini, pēc ilgām vientulības nedēļām redzēdama savā mājā šo kreklā izmetušos resno vīrieti; nekad viņa vēl nebija redzējusi tādu ēstgribu, tādu nodošanos ēšanai, tādu neslēptu prieku par katru kumosu. Kad Džo nocēla no dakšiņas milzīgu gaļas gabalu, nolaizīja olas dzeltenumu no naža vai kad ar varenu sejas muskuļu piepūli gremoja, viņš to darīja ar tik skaidri redzamu baudu, ka viss ēšanas process ieguva sevišķu nozīmību. Šķita, ka ēdienu garša iespiestos viņa organismā līdz pēdējam kaktiņam un treknā, košā spožumā atspoguļotos viņa sejā. Turklāt viņš daudz nerunāja, bet kumosu starplaikā turēja nazi un dakšiņu taisni pret galdu, skatījās tieši uz priekšu un gremodams izbaudīja visu ēdiena garšu.

Beidzot viņš tomēr tika galā. Viņš nevērīgi nometa nazi un dakšiņu uz šķīvja, izdzēra ceturtās tases tējas atlikumu, ar baltmaizes šķēli noslaucīja no šķīvja pēdējās mērces paliekas, lēni iebāza to mutē, nosūkāja pirkstus, atlaidās krēslā, nopūtās un vienkārši teica: — Tas bija tik smalks launags, kādu es kopš veselas mūžības nebiju ēdis, Lusij! Vārīšanā un cepšanā mana māsa Pollija tev netiek ne tuvumā. Tu gan varētu dzīvot pie mums Līven-fordā.

Viņa miklais skatiens Lusiju peldināja laipna ielūguma vēlībā, bet viņa klusā balsī noteikti atbildēja: — Par to visu mēs taču jau esam izrunājušies, Džo.

— Protams, protams. Tu negribi zaudēt neatkarību, — viņš laipni piekrita, ar īkšķa naeu bakstīdams zobus; izvilcis īkšķi no mutes, ilgi un skaņ pasūkāja mēli, tad piecēlās un piegāja pie atzveltnes krēsla, kas stāvēja kamīna ļnirkšā. — Man liekas, par to tu vēl varētu drusku path mat.

Sis platsejainais vīrs tēloja sabiedrības cilvēku, kas |,m sēji savai pārliecībai ļāva viņai apmierināt šo kaprīzi, hi.īdams, ka beigās viņam tomēr būs taisnība.

Krēslā apsēdies, viņš izvilka pīpi un omulīgi mainīja

• .minas tematu. — Labs dūms un kāda glāzīte man lieliski uzlabos garastāvokli.

Viņas seja izstiepās. Par spīti rūpīgajam sagatavojumam, kaut kas tomēr bija piemirsies!

- Man liekas, mājā nav ne piliena viskija, — viņa apnikusi teica. Tad viņas seja noskaidrojās. — Bet kur man g.ilva? Pavisam aizmirsu tavu portvīnu.

Viņa grasījās iet pie bufetes, bet Džo viņu ar mājienu .uzturēja. — Nē, — viņš noraidīja Lusijas priekšlikumu.

Tas man neder. Tas jau tikai tāds dāmu dzēriens. — Viņš sparīgi kratīja galvu. —■ Mans vēders panes tikai

• liprās dziras.

Viņa apklusa, no Džo izturēšanās manīdama, ka nebija pratusi tam parādīt pilnīgu viesmīlību. Tad viņa beidzot mazliet samulsusi teica: — Man vēl ir drusku brendija, ko kādreiz iegādāju Frenkam. Vai nevēlies to?

«Nu, es domāju gan.» Viņš piekrita, izdarīdams kustību ar pīpi.

Viņa iegāja savā guļamistabā pie mājas aptiekas un tūliņ atkal iznāca ar garu, zaļu pudeli, kurai bija zila etiķete un kurā vēl skalojās puse satura. To atņemdams, Džo līdzjūtīgi savilka lūpu.

— Nabaga zellis! Tad tas ir viņa brendijs! — viņš skumji teica. — Un trīs zvaigznes, velns ar ārā! Labākais no labākajiem. — Viņš brīdi klusēja, tad piesita plaukstu pie deguna. — Nu, tādēļ jau nevajag tik labu mantu aizlaist bojā. Frenks, nabadziņš, to vairs nedzers. Vai tev ir glāze ūdens? Vienalga, cik liela.

Kad Džo bija iekārtojies ar ūdens un brendija glāzi, viņš norādīja Lusijai uz krēslu sev blakus un teica ar to mutes kaktiņu, kurā nebija pīpes: — Nu mīļā, kā tad tu labi dzīvo?

— Sākusi esmu, — viņa tūliņ atbildēja un apsēdās.

— Sākusi, jā, jā! — viņš atbildēja, jokaini noskatīdamies uz viņu. — Un cik ilgi tas sākums vēl turpināsies?

— Ceru, tik ilgi, kamēr man patiks.

Džo sāka dimdoši smieties un sita sev pa gurnu. — Tu mani vēl iedzīsi kapā, Lusij. Kad es tikai iedomājos, ka tāda maza sieviete kā tu strādā tādu darbu! Tur jau vistām jāsmej as!

Viņa nezināja, kā uztvert šo labsirdīgo zobošanos. Lai slēptu sašutumu, kas droši vien jautās ari sejā — viņa to manīja, — Lusija noliecās pie rokdarbu groziņa un paņēma pelēko šalli, ko adīja Pīteram. Vilkdama dziju caur gludajiem pirkstiem un lēnām sākdama adīt, viņa teica: — Tev tas laikam gan liekas joks.

— Tev gan vajadzētu mest laukā no galvas domas par šo darbu, — viņš iecietīgi noteica. — Vai tu nevari uzticēt lielajam Džo rūpes par sevi?

Dzirdot šos vārdus, Lusija iedomājās nesamaksātos rēķinus, kas glabājās rakstāmgalda slepenajā atvilktnē, un viņa dedzīgi vēlējās, kaut Džo bagātīgie devības apliecinājumi beidzot iegūtu taustāmāku veidu.

— Pīteram skolā lieliski veicas, — viņa sacīja, drosmīgi mēģinādama sarunai dot jaunu virzienu.

— Tad jau labi, — viņš noteica. — Tas viņam nāks tikai par labu!

Lusija bija pārliecināta, ka Džo tagad katrā ziņā sāks runāt par pienākumiem, kādus bija uzņēmies, bet viņš ielēja otru glāzi brendija un, acis no dzijas kamola nenolaizdams, lēni, it kā domās iegrimis, teica: — Vai tu man arī nenoadīsi kādu pāri?

Džo joki viņai nemaz nepatika, taču viņa ar pūlēm pasmaidīja, pār zibošām adatām noliekdamās.

— Kādēļ ne? Noadīšu ne vien pāri, bet pusduci pāru, ja vēlies.

— Tiešām? Nu, tas taču ir lieliski! — Viņš izskatījās priecīgs. — Es gan daudz nemēdzu kājām staigāt, dievs pasargi, tādēļ ejot tās nenoplēsīšu, bet man svīst kājas, un sviedri saēd zeķes vienos caurumos.

Viņa nosarka, šos atklātos vārdus dzirdot; Džo valoda un izturēšanās tik ļoti atšķīrās no viņas vīra atturības un Edvarda nemākslotās smalkjūtības, ka viņa jutās neērti. Taču Lusija mēģināja Džozefa neuzvedību attaisnot ar viņa neliekuļoto godīgumu.

— Tā būs šalle Pīteram, — viņa teica.

Bet brendijs, tīkami ieplūdis viņa dzīslās, sāka viņu sildīt; viņš neklausījās brāļasievas vārdos.

— Vai zini, Lusij, es esmu vīrs, kas dzīvē kaut ko sali liedzis, — viņš teica, trekni smiedamies. — Esmu vienis aršs cilvēks, bet savus darījumus esmu pratis labi novest galā. Nē, es nemaz negribu noliegt, ka esmu nopelnījis pulka naudas un man ir laba vieta. Kad es eju pa ielu, visi saka: «Tur aiziet lielais Džo Mūrs.» Lielais Džo, velns ar ārā, tā viņi mani sauc!

Viņš izgāza krūtis un ļāva vēderam nokarāties starp kājām; brendijs nu bija izdzerts.

— Vai tev neliekas, ka istabā drusku par siltu? — viņa nedroši ieminējās un atvilka krēslu no uguns.

— Bet es tev saku, ka esmu vientulis, — viņš turpināja. — Jā, vientulis, gluži viens pats, un man jāatzīstas, ka tādam vīram kā man nav viegli paciest vientulību.

Viņa augšlūpa savilkās nožēlās, varēja redzēt, cik ļoti viņam pašam sevis žēl. Viņš kratīja apaļo galvu uz resnā kakla un, vārdus meklēdams, nemierīgi spārdīja kamīna skadriņus ar saviem smagajiem zābakiem.

— Tu esi jauka maza sieviete, Lusij, par to nav šaubu, — viņš turpināja, pazagšus uzmezdams viņai skatienu. — Tevi ņemot, manam nabaga brālim ir gan bijušas acis pierē. Kaut es būtu bijis tik laimīgs kā Frenks, bet mana Katija pārvērtās par kaulu kambari, iekām aizgāja pie tā kunga. Nu Frenka vairs nav, un Katijas vairs nav, bet mēs esam! Tu un es, mēs abi.

Lusija uzmeta viņam izmocītu skatienu. Viņa izskats, kā viņš tur, kreklos izmeties, sēdēja krēslā, kur bija sēdējis viņas vīrs, un viņa tuvums radīja dīvainu, neizprotamu sajūtu, pār muguru viņai pārskrēja pēkšņas tirpas, sāka kņudēt matu saknītes. Džo klātbūtne viņu savādā kārtā nomāca, likās, it kā slapji pirksti pieskartos viņas pierei. Džo skatiena ietekmē viņa nolaida divus valdziņus un neveikli taustījās pirkstiem, lai tos atkal uzņemtu. Lusija atskārta, ka savu apsvērumu labad bija nonākusi neveiklā stāvoklī, uzlūgdama ciemos vīrieti, kas laulības dēļ viņai bija tikpat kā brālis. Džo laikam arī bija pamanījis viņas apjukumu, jo turpināja rupjā paštīksmē, kamēr viņa virslūpa pamazām savilkās smaidā:

— Protams, es neesmu izglītots cilvēks. Esmu prastais Džo Mūrs, krodzinieks. Varbūt man nav tik lunkana mele, bet viltus arī manī nav, un es varu godīgi teikt, ka tu man patīc, Lusij, tik tiešām kā dievs man palīdz. Jau

pirmoreiz, kad tevi ieraudzīju, es sajutu vājumu pret tevi un arī turpmāk nenolaidīšu no tevis aci.

— Esmu tev ļoti pateicīga par tavām rūpēm, — viņa steidzīgi iesāka.

— Ak, tam laika diezgan! — viņš iesaucās, plati smaidīdams. — Vai tu nekad nejūti vajadzību, lai pie tevis mājā būtu vīrietis? Es tevi varētu biežāk apciemot.

Lusija vēl arvien nesaprata, uz kuru pusi viņš ar šiem vārdiem tēmēja. Džo spīdīgo acu skatiens radīja netīkamu sajūtu, bet šā skatiena īstā nozīme viņai likās pārāk neticama, lai to tūliņ varētu aptvert. Lusija mulsi klusēja, bet Džo, savai noskaņai pakļāvies, viņas klusēšanu iztulkoja sev labvēlīgi. Lai gan viņš bija gribējis būt ļoti uzmanīgs, tomēr tagad pieēdies un piedzēries dega trulā iekārē. Viņš zināja, ka Lusija bija no viņa atkarīga. Viņa alkatīgie skatieni slīdēja pār viņas glīto augumu, ko apspīdēja kamīna uguns, un viņš vēl vairāk iedegās. Lusija saka elpot ātrāk, viņas krūtis cilājās maigā neatlaidībā. Mute viņam bija kā izkaltusi, kad viņš piecēlās un uzlika viņai roku uz ceļa.

— Mēs taču esam tikai cilvēki, vai ne, Lusij? — viņš aizžņaugtā balsī teica. — Tu un es — mēs abi varētu būt labi viens otram.

Džo rokas kustība vēl vairāk nekā šie vārdi Lusiju pēkšņi sastindzināja šausmās. Viņai uzmetās zosāda, un viņa juta, ka aizžņaudzas arī kakls. Adīklis nokrita uz grīdas.

— Ko tas nozīmē? — Lusija iesaucās. Viņa atgrūda Džo roku, bet tai pašā brīdī viņš satvēra viņu aiz elkoņa. Viņa izrāvās, piecēlās, lūpas viņai bija tikpat bālas kā seja. Viņa gandrīz slāpa aiz elpas trūkuma.

Kādēļ tu skrej projām? — viņš vilināja, ar pūlēm pieceldamies.

■— Miera! — viņa lielās dusmās iesaucās.

Džo acis zem kuplajam uzacīm viņu uzlūkoja dzīvnieciskā iekārē. Kamēr Džo tuvojās, viņa neskaidri apzinājās, ka viņi bija mājā vieni, un it kā murgos viņai atausa gaisma, ko viņš īsti gribēja.

— Neuztraucies! — viņš aizsmakušā balsī teica, pulēdamies savilkt seju glaimīgā smaidā, bet smaids iznāca tik slīvs, ka atgādināja ņirdzīgu grimasi.

Mīļā, es par tevi rūpēšos .. .y

Lusija rāvās atpakaļ, kamēr atsitās pret galdu, un vi-ims roka, ko viņa bija izstiepusi, it kā glābiņu meklējot, .«pg.r/a tukšu glāzi. Saltās dusmās viņa to sagrāba un klu-<-daina skatījās Džozefam acīs.

Par ko tu tā uztraucies? — viņš atkal jautāja.

Nu viņš bija pienācis cieši klāt. Lusija redzēja raustāmu-s viņa vaigu, redzēja sīkas sviedru lāsītes viņam uz I»iries. Kājas viņai saļodzījās, un istaba sāka griezties. Viņa nejuta bailes, bet viņai metās nelabi no dusmām un .1 izdomām.

- Ko tas nozīmē? — viņa caur sakostiem zobiem atkal iesaucās.

— Neuzņem to tik traģiski, — viņš murmināja. — Tu man vienmēr esi patikusi. Mēs abi varētu brīnišķīgi saprasties, un nevienam nebūtu ne jausmas... — Viņš vilcinājās.

Viņa to ledaini uzskatīja; tad viņu pēkšņi parņema nevaldāms niknums. Lai arī Džo vēl vilcinājās, viņa visā spēkā atvēzējās un trieca tam ar glāzi pa atņirgto muti. Plīstot nošķindēja stikli. Triecienu jūtot, viņas rokai pārskrēja neprātīga prieka trīsas.

Apstulbis un atskurbināts Džo neveikli pacēla roku pie ievainotās mutes. Viņas plauksta sāka asiņot, lai gan viņa nemaz nejuta sāpes. Tad sastingušais augums atkal atdzīvojās, viņa spēji pagriezās, sparīgi izgāja no istabas un nākamā mirklī jau bija atrāvusi vaļā namdurvis. Viņa stāvēja uz gaišā priekšnama sliekšņa, vēsajā gaisā drebēdama, un acīs viņai zibēja spīvs niknums. Tā viņa gaidīja labu brīdi, kas likās bezgalīgi garš, kamēr viņai virs galvas plīvoja gāzes liesma; tad viņa izdzirda Džo smagos soļus priekšnamā, dzirdēja, kā viņš paņēma mēteli un cepuri un gausi iznāca ārā. Kabatas lakatiņš, ko viņš turēja pie mutes, gandrīz pilnīgi aizklāja viņa seju, bet šaurajās acīs atspoguļojās neliekuļotas bēdas.

— Kādēļ tev tā vajadzēja darīt? — viņš neskaidri murmināja caur kabatas lakatiņu. — Tu taču varēji pateikt, kas sakāms, bet nedarīt tā.

Lusija vairs nejuta satraukumu, tikai pēkšņi pamodušos naidu pret šo trulo, stulbo seju.

— Vai jums vēl kas būtu ko teikt? — viņa ledaini jautāja.

— Es jau negribēju nekā ļauna darīt, — viņš raudulīgi nopurpināja.

Lūsi ja joprojām klusēja, tikai raudzījās uz viņu. Tad viņa dzelžainā skaidrībā teica: — ... Man ar jums vairs nav ko runāt.

Mirkli Džo viņā noskatījās, tad viņa acis pieplūda asarām: ne vārda neteicis, viņš pagriezās un aizslāja pa dārza celiņu.

Kad viņš bija prom, viņa iegāja priekšnamā, aizsita durvis, pēc tam aizbultēja un acumirkļa nespēkā atslīga pret tām. Viņa bija bezgala nogurusi. Nekāda atvieglinājuma, drīzāk briesmīgs riebums; viņa jutās kā aptraipīta. Pārsteigums, izbailes un apvainojums bija izraisījuši tikai riebumu un niknumu. Viņa pat nespēja raudāt. Piesmēķētajā istabā viņa atrāva vaļā logus un ļāva nakts dzestrumam plūsmot ap augumu. Lielās, tumšās acis raudzījās naktī; tad viņa pagriezās — viņas acis tagad bija drūmas un šķita vēl tumšākas, it kā āra tumsu iesūkušas, — paskatījās uz galdu, kur vēl arvien stāvēja šis tas no vakariņam, ko viņa ar tādu rūpību bija Džozefam gatavojusi. To redzot vien, viņa jau jutās apkaunota. Viņa tā bija pūlējusies, lai viņam izpatiktu. Lūpas viņai drebēja, atceroties, kā viņš bija pieēdies. Frenka brālis! Frenkam bija taisnība. Viss cēlais dzīvē likās pēkšņi zudis.

Viņa bailīgi ierāvās sevī un ilgi noskatījās dziestošajā kamīnā, tad nodrebinājās, aizvēra logu un devās gulēt. Taču miegs bēga no acīm.

Beidzot aizmigusi, viņa pēkšņi atkal pamodās un uztrūkās sēdus. Piepeši viņa atskārta, kādas liktenīgas sekas būs šai neizlabojamai ķildai ar Džo. [5]

Nākamajā diena viņa samaksāja visus vēl nenokārtotos rēķinus, 1os pašus, ko Džo tik lepni bija solījies samaksāt un kas īstenība tikai viņa dēļ tik lieli iznākuši. Tādēļ viņa nebija jutusies atbildīga par šiem rēķiniem, jo citādi tie jau sen butu nokārtoti; bet nu viņa nožēloja savu piekrišanu pirmajā laikā, lepni uzņēmās šos pienākumus pati un sarūgtināta, bet drošu prātu tos pilnīgi nokārtoja. Pēc tam viņai atlika nepilnas četrdesmit mārciņas, bet viņa nebija tādā omā, lai ilgi domātu, vai tā liela vai maza summa. Netīri nauda» apsvērumi nebija nekas pret viņas lepnuma aizvainojumu.

Zināmā mērā tieši rēķinu samaksa bija tā, kur viņas izvainotās jūtas rada atvieglinājumu; viņai bija tada sa-iula, it kā viņa būtu atriebusies; taču sirds dziļumos pa-iika sarūgtinājums. Reizēm viņa pēkšņi pārtrauca darbu, ы‘jauši atcerēdamās piedzīvoto scēnu, bieži naktīs nemierīgi svaidījās no vieniem sāniem uz otriem un mocījās diudžainās atmiņās. Pēc vienas tādas nakts viņa nolēma paziņot Edvardam, kā Džo pret viņu bija izturējies. Lupas sakniebusi, vētrainā sašutumā viņa apsēdās un ātri uzrakstīja rūgtuma pilnu apsūdzības vēstuli. Bet tad viņa lo pamazām saplēsa un iemeta driskās ugunī. Nē, tik tālu viņa nepazemosies. Klusēšanu viņa uzskatīja par visasāko ieroci.

Taču, par spīti ārējai drosmei, gadījās brīži, kad viņu pārņēma dziļas sirdssāpes. Nākamajā nedēļā dzīve gausi vilkās tālāk, un, kad viņa sestdien divpadsmitos ar vilcienu brauca mājās, viņa jutās nogurusi un nomākta. Ard-lilanā uz perona izkāpdama, viņa ieraudzīja Hokinga jaunkundzi, kas savā ielas kostīmā ģērbusies, stāvēja mierīgi kā statuja, it kā tai nebūtu nekādas daļas gar stacijas burzmu. Tik pēkšņi, tik necerot ieraudzīdama cilvēku, kas viņu gaida, Lusija juta spēju satraukumu, viņas sejā atmirdzēja it kā gaisma, un viņa neslēptā priekā iesaucās: — Jūs taču nenācāt man pretī?

Hokinga jaunkundze nopietni pamāja ar galvu un tikpat iespaidīgā tonī atbildēja: — Nāciet! — Tad vēl noslēpumaināk piebilda: — Man līdzi!

Lusija sāka smieties — kopš daudz dienām tā bija pirmā reize, kad viņa smējās.

— Vai gribat mani kaut kur aizvilināt? — viņa jautāja, likdama noprast, ka Hokinga jaunkundze varbūt grib viņu kaut kur aizvest ar varu.

— Varbūt, — Hokinga jaunkundze nopietni atbildēja. Kad citi bija jautri, viņa varēja būt ļoti nopietna; viņas pašas smiekli atskanēja negaidot un bieži tādās reizēs, kad bija vajadzīga vislielākā nopietnība.

— Nu, kas tad ir? — Lusija draiski ietiepās. Viņa domāja, cik patīkami, ka šī elegantā un laipnā dāma atnākusi pretī.

— Pie Allena, — Hokinga jaunkundze lakoniski un nozīmīgi atbildēja.

Viņas devās pie Allena, un Hokinga jaunkundze apzi-

nīgā cienībā uzņēmās vadones lomu. Tas bija restorāns, bet ne no parastajiem restorāniem. Allens bija smalks, pat slavens. Šis lokāls milzīgi atšķīrās no vienkāršās tējnīcas, kur Lusija Ardfilanā bieži ēda pusdienu, un to varēja uzskatīt par tālaika elegances un virtuves mākslas augstāko sasniegumu. Pie Allena bija palmas, skaisti paklāji, apkalpotājas ar lenšu aubītēm, smalka publika un cenas, kuras nekādā ziņā nevarēja saukt par mērenām. Orķestri toreiz restorānos vēl nespēlēja, citādi Allens droši vien būtu licis spēlēt Mendelsonu.

Hokinga jaunkundze tādās vietās jutās kā mājās un, majestātiski pa priekšu iedama, aizveda Lusiju pie kāda glīta divām personām klāta galdiņa tuvu pie loga, zem kādas lieliskas palmas zvaigznei līdzīgā vēdekļa.

Hokinga jaunkundze apsēdās, novilka cimdus un kā karaliene pavērās apkārt. Tūliņ piesteidzās oficiante — ka Lusijas modrās acis tīksminājās ap šīm plīvojošajām lentām! un Pinkija, uz oficianti nemaz nepaskatīdamās, pateica, lai atnesot to un to. Viņas mazais pirkstiņš, eleganti saliekts, glīti kreisēja pa franču ēdienu kartes noslēpumainajiem platuma grādiem. Jā, Lusija atkal nodomāja, jauki bija, ka tā apkalpoja, jauki bija to izjust sievietei, kurai liktenis pēdējā laikā tik daudz licis ciest. Īstenībā viņai gluži negaidot sametās sevis žēl. Tikai retu reizi viņa pēdējā laikā bija ļāvusies šādām jūtām, taču viņa spēja tām ļauties. Ja ar viņu pareizi prata apieties, viņa bija maiga un jauka, bet pretējā gadījumā — cieta un nepadevīga kā savilkušies austere.

Lusija ieēda pāris karošu krēmam līdzīgas viras, kas atgādināja vistas zupu, bet īstenībā droši vien bija kas daudz, smalkāks, tad pacēla acis un nomurmināja: — Ļoti garda! - Un atzinīgi pasmaidīja; torīt viņa tikai steigā bija drusku iekodusi. — Bet es nesaprotu, ko tas viss nozīmē.

— Mazi svētki mums abām, — Hokinga jaunkundze atbildēja tik ātri, ka skaidri varēja manīt prieku. — Es tā bieži izeju. Diks ņem Fēriju savā ziņā, un es aizeju.

Lusija drupināja maizes šķēlīti. Par Diku Hokinga jaunkundze diezgan neparastā kārtā sauca Dikinza kundzi, savu apkopēju. Fērija, protams, bija treknais foksterjers.

Tiešām ļoti laipni, ka mani*ielūdzāt, — Lusija gausi

teica.

— Nieki! Tīrie nieki, cienījamā!

Pēc viras pasniedza sparģeļus. Mīksto, zaļo.atvašu aromāts jaucās ar kausēta sviesta smaržu, ēsma kusa uz mēles un sauca atmiņā pavasara sulīgumu.

— Šī grauzdētā maizīte nav kraukšķīga, jaunkundzi — Hokinga jaunkundze augstprātīgi teica. — Tā lokās.

Lusija satrūkās. Sīks sviesta pilieniņš nolāsoja viņai pār zodu. Viņa bija jutusies brīnišķīgi un nu satrūkās, baidīdamās, vai pēkšņā ķilda nesabojās šīs stundas noskaņu. Frenks savā laikā bija ķildojies ar apkalpotājām daudz vienkāršākos lokālos par šo. Bet šī apkalpotāja bija pakalpīga, ārkārtīgi pakalpīga.

— Tūliņ atnesīšu citu, kundze. — Un jau pēc dažiem mirkļiem viņa atvainodamās nolika tikko grauzdētas maizītes.

— Nedrīkst pieļaut, ka tās izlaižas, — Hokinga jaunkundze teica, kad apkalpotāja bija aizgājusi, un īsi iesmējās. •*— Šīm meičām patīk, ka tās lamā. «Spītnieces savaldīšana»! Vai tas nebija jocīgi?

«Es to nebūtu iedrošinājusies,» Lusija nodomāja un skaļi atbildēja: — Sparģeļi ir ļoti garšīgi. — Viņa tos ēda ļoti daiļi, vieglām roku kustībām.

— Drusku par tieviem, — otra dāma labvēlīgā iecietībā noteica. — Savās mājās mēs audzējām daudz resnākus. Varat man ticēt! Un ķirbji bija milzīgi! — Tā nebija nekāda lepošanās, tikai nejauša piezīme.

Ātri apmainīja šķīvjus un lika galdā čauganu krēma lodi — tas bija pēdējais modes kliedziens.

— Ņemiet vairāk! — Hokinga jaunkundze sapņaini skubināja. — Jums taču saldie garšo. Salds kā sausserdis. Un es esmu bite.

Jā, Lusija nenoliedza, ka viņai garšoja saldumi, un šis ēdiens pārspēja visu, ko viņa bija sagaidījusi. Tas bija sapņains kā Hokinga jaunkundzes pēkšņi mainīgā oma un gaistošs, kūstošs kā putas — svaigs, vēss piens ar meža ogu garšu saldināts un neticamā kārtā uzburts cietā veidā. Brīnišķīgi! Vai kā Edvards būtu teicis: «Burvīgi!» Pēdējā karote atgādināja brīnišķīga, gaistoša sapņa beidzamo mirkli.

— Augstais dievs! —Hokinga jaunkundze iesaucās māksloti nevērīgā balsī, paskatīdamās skaisti izrotātā pulkstenī. — Mēs būsim par vēlu, ja jūs nepasteigsieties. «Ak

tu žēlīgais! Ak tu žēlīgais!» teica Baltais Trusis. «Atkal par vēlu!»

— Par vēlu? — Lusija atkārtoja un, tukšo kafijas tasi noliekot, drusku iepleta acis, bet viņas biedrene jau samaksāja un ļoti devīgi atstāja apkalpotājai ar lenšu aubi veselu šiliņu dzeramnaudas.

Arā no apmāktām debesīm bija sācis smidzināt sīks lietus.

— Cik žēl! — Lusija teica. — Mēs būtu varējušas drusku pastaigāties.

Iet mājās pēc tāda mielasta likās pārāk prozaisks šīs jaukās dienas noslēgums, bet te Hokinga jaunkundzes mainīgajiem vaibstiem pārlidoja smaida ēna.

— īstais laiks koncerta apmeklēšanai, — viņa noteica, izskatīdamās tā, it kā viņai būtu zināma ietekme uz laiku un pasaules visumu. — Un, kā par laimi, šodien ir klavierkoncerts Viktorijas zālē. Lēmanis! — Pēdējais vārds drebēja uz viņas lūpām.

Lusija nekā neteica. Viņa saprata šo mājienu, bet viņai pietrūka cildinājuma vārdu. Par šo koncertu viņa zināja, savā ziņa tas bija sezonas ievērojamākais notikums starp Viktorijas zāles abonementa koncertiem — Lēmaņa klavieru pēcpusdiena. Viņa bija redzējusi afišas un klusībā vēlējusies apmeklēt šo koncertu. Tikai sava stāvokļa un zaudējuma apziņa šo vēlēšanos bija aizgainījusi; nu izrādījās, ka Hokinga jaunkundze bija visu jau iepriekš nokārtojusi un, viņu līdzi aicinādama, uzņēmās visus izdevumus. Un tad viņas atbilstoši abām cietajām, dzeltenajām ieejas kartēm Hokinga jaunkundzes cimdotajā rokā tika aizvestas labākajās vietās zāles pirmajā rindā. Ap viņām klusi čaloja labi audzinātie un izglītotie klausītāji, un šo čaloņu bija patīkami dzirdēt sievietei, kas pie Allena ēdusi pusdienu un kas juta neatvairāmu tieksmi pēc labas sabiedrības.

— Kā dzirdu, šī esot viņa pēdējā uzstāšanās, — Hokinga skaļā balsī teica, lai vēl vairotu prieku par šo vakaru. Lēmanis toreiz jau bija sācis savus koncertus, kurus pēc tam sensacionālā kārtā turpināja veselus trīsdesmit gadus.

— Vai tiešām? — čukstēja Lusija, kuru šis apstāklis ļoti ietekmēja. Tad viņa piebiedrojās pieklājīgiem aplaudētājiem, jo pianists bija iznācis estrādē un stīvi paklanījās, īso, balto roku pie savas karaliskās frakas augšējās pogas turēdams. Tas bija liela, spēcīga auguma vīrs plakanu, bālu seju, ko ietvēra tumšas, plānas matu cirtas, viņa kustības bija spējas un atgādināja staccato. Viņš strauji pašķīra frakas stērbeles un kareiviskā noteiktība apsēdās uz klavieru soliņa. Tad, klausītājiem atzinīgi sačukstoties, lēni pagriezās, pēkšņi atmeta galvu, it kā iedvesmu meklēdams, paskatījās griestu lustrā un sāka spēlēt.

Viņš spēlēja Šopēnu, un, kad Lēmaņa pirksti neticamā maigumā sāka glāstīt A-dūra polonēzes akordus, Lusija aizturēja elpu. Visapkārt gaiss vibrēja neredzamu stīgu drebošā ekstāzē. Programmas pirmo daļu Lusija nosēdēja kā apburta.

— Spēka numurs, — Hokinga jaunkundze starpbrīdī mierīgi teica, pieceldamās un paskatīdamās apkārt. — īsts spēka numurs.

Lusija nopūtās, satrūkās un atgriezās īstenībā, viņai pārskrēja vieglas trīsas, acis vēl arvien kvēloja.

— Cik brīnišķīgi! — viņa teica. — Es gan to nesaprotu tik labi kā jūs, bet... bet iespaids ir ārkārtīgs.

— Tehnika, tehnika, — nomurmināja viņas biedrene, caur lorneti noskatīdamās pianistā, kas, uz skatuves stāvēdams, klanījās publikai. — Viņš vingrinoties sešas stundas dienā. Piesitiens, piesitiens! — Viņa viegli sasita pirkstu galus, tā pievienodamās aplaudējošiem klausītājiem, kas nu, atraisījušies no stingrās tikumības pozām, nekavēdamies vairs ar skatienu bezgalībā, neturēdami vairs galvu rokās atspiestu dziļdziļā pārdzīvojumā, brāzmaini aplaudēja.

— Bravo! Bravissimo! — sauca daži entuziasti.

Lēmanis bija parādījis publikai savu mākslu, tagad klausītāji meta bumbu atpakaļ, izrādīdami savu gaumi, savu attīstību, savu ģēnija izpratni. Šī Ardfilana bija kulturāla pilsēta. Savā mākslas mīlestībā gandrīz kosmopolītiska.

Bet Lusijas jūtas bija nemākslotas un patiesas. Programmas otrajai daļai sākoties, viņa aizvēra acis, atvairīja tālu prom visu, palika vienīgi kāpjošie skaņu viļņi, kas nu pludoja ap viņu. Viņa atsvešinājās, iegrima vientulībā. Viņa bija alā, dziļā alā, kas dziedāja melodiska neatlaidībā kā milzu gliemežnīca, kurā vēl arvien skan

šalcoša vēja un krācošu bangu atbalss. Cauri šai atbalsij skanēja spēcīgāks tonis, kas lūkoja no āra iespiesties alā, reižu reizēm attālinājās, bet atgriezās vēl skaļāks un dimdēja vēl neatlaidīgāk. Un tad Lusija jau redzēja skaidri: yiņa stāvēja uz klints, ap viņu pludoja krēslaina gaisma un bangoja zaļi, caurspīdīgi ūdeņi. Viņa it kā pacēlās pāri laikam; viņas sirdī kaut kas ilgodamies tiecās pēc tā ārējā spēka, kas vilinādams tuvojās līdz ar skaņu paliem. Tas kļuva skaļāks un skaļāks, beidzot izlauzās caur šauro aizu un kā bangu vaļņi vēlās viņai pretī. Viņa redzēja, kā atvēlās pirmais un apskaloja klinti putainām mēlēm, otrs, skaļāks, platāks, sašķīda putās šķērsām pār Lusijas kājām, trešais un pēdējais vilnis atvēlās strauji, putainā paisumā brāzās pāri klintij, un, kad tas beidzot aizplūda, klints bija kaila, tukša. Zaļie ūdeņi norima, un caur to opāla vizmu itin kā zibeņi šaudījās fosforiski mirdzošas zivis. Tad arī tas pamazām izdzisa lielajā klusumā, kas apņēma visu.

Lusija satrūkās, gandrīz izbijusies atvēra acis. Koncerts bija beidzies.

— Jūs laikam bijāt iesnaudusies, — Hokinga jaunkundze, īsi iesmiedamās, noteica. — Man liekas, es jūs dzirdēju krācam.

— Ai nē! — Lusija pretojās valgām acīm. — Biju sajūsmināta, patiesi sajūsmināta. Tas bija it kā ... es tiešām nezinu ... kaut kas tāds, ko es gribēju aptvert, tomēr nevarēju.

— Tik skaists, stalts vīrietis, — biedrene sacīja, kad viņas gāja laukā no vestibila. — Bet es nevaru ... — viņa atkal paklusām iesmējās un aplaizīja lūpas — ... bet es nevaru iedomāties, kā tas būtu, ka es viņu skūpstītu.

Viņas klusēdamas devās augšup pa ielu. Vairs nelija. Tālajā debesu dzelmē agras zvaigznes jau šur tur iezīmēja retus, spožus punktus.

— Nezinu, kā lai jums pateicos, — Lusija beidzot diezgan neveikli izteica. — Šī pēcpusdiena man tik daudz ko deva.

— Ak tu kungs, tas taču nekas! — Hokinga jaunkundze atbildēja. Viņa saņēma Lusijas elkoni un jokodamās to paspieda. — Ceru, ka mēs tagad ļoti bieži tiksimies. Patiesībā, — viņa brīdi dramatiski Mūsēja, lai piešķirtu nākamajiem vārdiem lielāku svaru, — es jums gāju šodien

pretī ar sevišķu noļuku, tapec ka ... ziniet... nu, tāpēc ka gribēju ar jums aprunāties.

— Jā?

— Zināt, — Hokinga jaunkundze risināja tālāk sākto pavedienu, — īstenībā mēs taču esam divi riekstu kodoli, kas grab katrs savā čaulā.

Šo gleznaino, bet pavisam nenozīmīgo salīdzinājumu dzirdot, Lusija pārsteigta pavērās biedrenē.

— Ak jūs, nabadzīte! Neskatieties tā! — Pinkija tūliņ atbildēja. — Jūs izskatāties tāda, it kā domātu par bezgaumīgi bēdīgām lietām . .. mežā apmaldījies bērns — Dorē glezna. Es arī tūliņ sākšu raudāt.

Lusija pasmaidīja un teica: — Es tikai domāju par to, ko jūs gribat teikt.

— Lūk, ko es gribu teikt, mīļā, — tiešām, es par to jau sen domāju. Mēs abas esam vientuļas. Starp mums tikai daži dēļi un apmetums, un tā tam nevajadzētu būt. Jūs man ļoti patīkat. Kādēļ jūs nevarat nākt pie manis? Dzīvosim kopā!

Lusija ātri nolaida acis; iestājās klusums.

— Ak, es nezinu, — viņa gausi atbildēja. — Nemaz nevaru iedomāties, kā lai atsakos no savas mājas.

— Bet, mīļā, — Hokinga jaunkundze ar aizgādnes vēlību atbildēja. — Tas jums nemaz nav jādara. Jus visu dienu pavadāt ārpus mājas, jūsu mazais kalnietis ir skolā. Brīvlaikā viņš nāks pie mums. Jā, mēs viņam sagadasim patīkamus brīžus. Bez tam, piedodiet, bet... — un viņa ļoti smalkjūtīgi piebilda, — arī izdevumi ar to samazinātos...

— Jūs esat laipna, ļoti laipna, ka man to piedāvājat, bet tiešām ... es to nevarēšu.

— Nieki! Man būtu tāds prieks, ja jus dzīvotu pie manis.

Ja Hokinga jaunkundze bija kaut ko ieņēmusi prātā, viņa no tā neatkāpās, dzinās savai iedomai pakaļ kā bērns, kas ķer tauriņu.

— Nu tad, lūdzu, — sakiet, ka esat ar mieru! Sakiet jā!

— Es ... es apdomāšos, — Lusija izvairīdamās noteica.

Viņa parasti nemēdza atbildēt nenoteikti un izvairīgi,

bet Hokinga jaunkundze viņai patika, un taisni šodien viņai negribējās to aizvainot ar strupu atteikumu.

— Fērija arī ilgojas pēc jums... — Hokinga jaunkundze turpināja jūsmošanu.

To viņa uzskatīja par nopietnu iemeslu.

— Viņa iet klāt tikai patiesi labiem cilvēkiem, varat man ticēt. Viņa taču ir tik gudra!

Lusija atkal pasmaidīja par biedrenes jūsmu. Tiešām, pēdējā laikā, it īpaši nesenā piedzīvojuma iespaidā viņa bija sākusi raizēties par savu vientulību, par tiem mirkļiem tumsā, kad māja naktī likās neciešami tukša; un atbildība, ko uzkrāva mājas uzturēšana, īstenībā ļoti smagi gūlās uz Lusijas pleciem.

Gandrīz pati neapzinādamās, viņa sāka domāt par Hokinga jaunkundzes ierosinājumu. Ietaupījuma izredze bija ļoti svarīga, bet — nē, viņa nevarēja atteikties no savas mājas, savas mīļās mājas, kur jutās tik droša, kur stāvēja viņas mēbeles; tā bija klints, pie kuras viņa varēja turēties. Un tomēr bija arī kāds cits ļoti ievērojams apsvērums — ilgas pēc sabiedrības. Hokinga jaunkundze viņai patika, viņa redzēja, ka tā bija dāma, bija jau vairākkārt jutusi biedrenes lielās draudzības un labvēlības izpausmi. Lusija atzina, ka Hokinga jaunkundze bija drusku ekscentriska, atzina tās savādo, sapņaino, mazliet pārspīlēto izturēšanos un romantisko koķetēriju, kurā jaucās cieņa un rotaļīga nerātnība, tās manierību, kas likās reizē tik atklāta un tomēr noslēpumaina, reizē deva un liedza. Diezgan dīvainu īpašību sajaukums! Kas aiz tā visa slēpās, to Lusija nezināja. Tas viss tik nešķirami piederējās Hokinga jaunkundzes būtībai, ka Lusija par to nemaz nedomāja. Protams, Lusija redzēja šīs dīvainības, viņa tās atzina, bet las viņu neatbaidīja.

— Mēs ļoti patīkami pakavējām laiku, — Hokinga jaunkundze teica. Drīz bija jāšķiras, viņas jau kāpa kalnā. — Tik briesmīgi žēl, ka mums jāšķiras. Tikai dēļi un drusku apmetuma.

— Nu labi, apsolu jums, ka par to padomāšu, — Lusija beidzot teica. — Un vēlreiz sirsnīgi pateicos par jūsu laipnību.

Viņas draudzīgi šķīrās un devās tālāk — katra uz savu «rieksta čaumalu».

Un Lusija tiešām domāja par Hokinga jaunkundzes priekšlikumu, lai gan pirmajā laiMā vēl nevarēja izšķirties. Iedzimtā piesardzībā viņa apsvēra šo jautājumu no

visām pusēm, pamatīgi apdomāja visu, kas runāja šai pārmaiņai par labu un kas pret to. Tad desmit dienas pēc šā pirmā — vēlāk bieži atkārtotā priekšlikuma gadījās kaut kas tāds, kas stipri ietekmēja Lūsijas noskaņu un lika viņai ātrāk izšķirties.

Tas bija Pollijas apciemojums. Jā, kādu vakaru ieradās Pollija, svīzdama, aizelsusies no iešanas un kāpšanas, savām labākajām drēbēm apkārusies: mēteli, spalvām ro tātu cepuri, smagām agāta krellēm, pusaizpogātām, pie-spīlētām kurpēm kājās. Un tomēr, par spīti visam, viņa bija tūļīga un likās nosmulējusies kā zivju sieva un ar visu bezgalīgo, pļāpīgo sirsnību manāmi satraukta. Lusija viņu uzņēma vēsi. Pollija viņai nekā ļauna nebija darījusi, viņa jau nebija Džo, tomēr nāca no ienaidnieka nometnes, un skaidri varēja redzēt, ka Džo viņu bija sūtījis paskatīties, «ko šī labu dara»; diplomātiskā izlikšanās Pollijai nepiederējās tāpat kā nožēlojamās nepieguļošās drēbes.

— Šefs grib zināt, kā tev labi klājas, — Pollija teica pēc ilga, pļāpīga ievada. Savā neveiklajā humora parodijā viņa Džo mēdza saukt par «šefu».

— Ak tā, — Lusija ledaini atteica.

— Vai esi pēdējā laikā satikusi Nediju? — Nedijs bija mācītājs Edvards Mūrs.

— Nē, — Lusija vēl ledaināk atbildēja.

Pollija izskatījās atvieglināta. Ko viņa īsti bija iedomājusies, to Lusija nekad nedabūja zināt, bet Pollijai bija aizdomas; varēja redzēt, ka viņa bija sūtne, kas gribēja sagatavot ceļu izlīgumam, lai atjaunotu cietušo braļa slavu.

Cik tas raksturīgi Džozefam, ka viņš bija sūtījis Pol-liju! Pat šai ziņā viņš nespēja ievērot noteiktību. Nē! Viņš bija nobirdinājis dažu asaru par savu neveiksmi un, lai nomierinātu sirdsapziņu, sūtīja māsu par miera līdzēju. Lusija saviebās. It kā viņa pēc notikušā vispār vēl varētu uz viņu paskatīties, paciest viņa tuvumu!

— Šefs tev grib drusku palīdzēt, kādēļ tu viņam to neatļauj? — Pollija jautāja. — Viņš taču ir tik lādzīgs. Redzi, kā viņš man palīdz!

Viņa papurināja cepures spalvas un zīmīgi noglāstīja kažoku.

— Tas maksāja divdesmit mārciņas, ne penija mazāk, un to visu man brālis nopirka un samaksāja.

— Tā? — Lusija teica.

— Ar viņu tikai vajag mācēt satikt, tad no viņa var visu dabūt. Nav nekāda prāta pret viņu būt skarbai. Naudas ziņā viņš nav skops, ja viņam laba oma. Tu, Lusij, droši vien esi drusku par asu.

— To man laikam gan var pārmest, — Lusija dzēlīgā ironijā piekrita.

Pollija aizdomīgi uz viņu paskatījās. — Nu tad klausies, es tev atvedu ielūgumu atbraukt pie mums, ielūgumu no paša Džo, un, ja tu neesi pārāk lepna un iedomīga, tu to pieņemsi. Tiešām, man liekas, Džo grib atdarīt maku tavā labā, tādēļ tu būtu muļķe, ja nebrauktu.

Lusija novaibstījās.

— Tad es labāk esmu muļķe, — viņa nicīgi noteica.

Pollija atkal savādi uz viņu paskatījās, savilkdamņ mēteli, kas, tāpat kā valkātājas tauki, karājās ļenganās krokās.

— Protams, tu esi muļķe, — viņa pieceldamās sacīja.

— Tu esi tik dumja, ka neredzi, kurā pusē tev maize apziesta ar sviestu. Ja tu tikai drusku domātu par savu labumu, tad brauktu un dzīvotu pie mums.

— Man ļoti žēl, — Lusija atcirta, acumirkļa noskaņai padodamās. — Bet man ir citādi nodomi. Kāda dāma... es saku — dāma mani aicina dzīvot pie sevis.

— Ak tā? Tiešām? — Pollija ļaunā izbrīnā tikko vaļēja parunāt.

— Tātad tu vari savam brālim pateikt, ka man viņa augstsirdīgā palīdzība nav vajadzīga. Nē! — Lusija īsi un nicinoši iesmējās. — Tik tālu vēl neesmu nonākusi, ka man būtu jādzīvo pie jums krogā.

Šo ironiju Pollija nesaprata, bet, Lusij as smieklus dzirdot, viņas sarkano seju pārklāja vēl tumšāks sārtums.

— Tas nu gan ir dieva brīnums, kā tu vispār esi ieprecējusies mūsu ģimenē, — Pollija teica un atmeta galvu ir izspūrušajiem matiem. — Man liekas, tu domā, ka mēs esam mēsli zem tavām kājām.

— Es gāju pie Frenka Mūra, — Lusija asi atbildēja.

— Viņš bija goda vīrs.

— Viņš nemaz nebija daudz labāks par Džozefu! — Pollija ļaunprātīgi atdzēla. — Jaunībā tāpat skrēja brun-firm pakaļ. Ja tu gribētu, es tev varētu pastāstīt vienu niru jauku lietiņu.

Lusij as nāsis sāka drebēt, acīs iedegās ledains spīdums.

— Ārā no manas mājas! — viņa salti un skaidri teica. Niknumā iedegusies, viņa kļuva drusku teatrāla, bet pati l<> nejuta. Viņa gribēja padzīt šo nicināmo resno sievieti no mājas, tādēļ nekautrēdamās ļāva dusmām vaļu. Un l ollija, Lusij as saltā skatiena dzīta, tiešām aizgāja, kaut ko savā dubultzodā purpinādama.

Un tādēļ Lusij ai šķita, ka pats liktenis gribēja, lai viņa pieņem Hokinga jaunkundzes piedāvājumu. Bet par šo izšķiršanos viņai nebija jāpateicas liktenim; liktenis nebija ne pieskāries svaru kausiem, lai palīdzētu viņai izšķirties, likteņa pavērsienu noteica viņa pati. Viņa bija Pollijai sacījusi, ka aiziešot dzīvot citur, un to viņa tiešam gribēja darīt; vēlāk apdomājoties, viņa nemaz nejuta velēšanos atsaukt šos vārdus. Nākamajā dienā pēc Pollijas apciemojuma Lusija paziņoja Hokinga jaunkundzei, ka esot nolēmusi piedāvājumu pieņemt, un Hokinga jaunkundze bija sajūsmā. Cik viņa bija sajūsmināta! Optimisma vilnis uzbangoja pat vēl augstāk nekā citkārt. Viņa jūsmoja par svētlaimi, ko abām došot šī dzīves pārmaiņa, skubināja Lusiju izteikt katru mazāko vēlēšanos ērtību un virtuves jautājumos, lika Fērijai pacelties sēdus uz resnā dibena, lai izrādītu prieku un piekrišanu. Viss bija pārlieku jauki un aizraujoši.

Sākumā Lusija bija domājusi māju paturēt un ar visām mēbelēm izīrēt: tas būtu devis patīkamu papildinājumu viņas ienākumiem, taču aģents, kas vasarnīcu pārvaldīja un aizstāvēja īpašnieka intereses, bija nepielūdzams. Īdzīgs un nepielūdzams! Tādas lietas nekad neesot notikušas, tādas lietas nemaz neesot pieļaujamas tik solīdā apkaimē, kādā atradās Ardmoras iela. Bet viņš norādīja, ka butu ļoti viegli arī pirms termiņa notecēšanas viņu atbrīvot no līguma saistībām un atrast tukšajai mājai jaunu īrnieku.

Tā nu viņai nekas cits neatlika kā savas mēbeles pārdot. Par nodošanu uzglabāšanā augstās maksas dēļ nevarēja būt runas, un Hokinga jaunkundzes dzīvoklī nebija vietas divu dzīvokļu iekārtai. Lusija atkal gandrīz sāka vilcināties. Tas bija izšķirošs solis, un viņa ļoti labi

saprata, ka tas būs nelabojams. Taču tuvākās nākotnes prasības bija steidzamākas nekā tālākās, un Plteram jau vēl pieci gadi jāiet skolā. Bez tam viņa jau bija visu apsvērusi, izšķīrusies un nedomāja ne soli atkāpties no sava lēmuma.

Mēbeles novietoja pārdotavā un ar kāda aģenta starpniecību pārdeva. Šī šķiršanās Lusiju dziļi skumdināja. Tā sagādāja rūgtas sāpes, viņai bija grūti atdot iemīļotās lietas, kas ar gadiem bija kļuvušas tuvas, pie sirds pieaugušas. Vai toreiz, kad viņa ar Frenku tās bija pirkusi — viņa atcerējās nepacietību, ilgās un sīkās pārrunas ar misteru Govu par ozola un sarkankoka priekšrocībām, pati savu nopietnību, smaidošos, paslepenos skatienus, kādus bija uzmetusi Frenkam, — jā, vai toreiz un vēlāk, visus šos gadus, kamēr viņa bija šīs lietas kopusi ar siltu īpašnieces sajūtu sirdī, viņai būtu ienācis prātā, ka šādi būs no tām jāšķiras? Un maz viņa par tām dabūja, nožēlojamu summu, drusku pāri trīsdesmit mārciņām!

Dažas lietas viņa paturēja: drēbju skapi, kādu gleznu, kas bija piederējusi viņas mātei, guļamistabas šūpuļkrēslu, kura paroces apaļajā pogā, viņas svārkiem pietvēries, Piters reiz bija iekodies ar zobiem, atstādams neskaidri saredzamas kodiena pēdas.

Tad viņa februāra sākumā kādu vakaru pārnāca no darba un pēdējo reizi gāja pa krasta promenādi uz savu veco māju. Īstenībā šim gājienam nebija nekāda iemesla — māja jau no rīta bija tukša, — bet dīvaina sajūta, kas viņu dažreiz pārņēma, bija pamudinājusi uz šo svētceļojumu.

Viņa iegāja mazajā, tukšajā priekšnamā. Māja izskatījās pamesta un neomulīga, tā neslēpa sevī vairs nekā dzīva, taču Lusijai tā likās pilna ēnu, izbijušu darbu trauksmes, izklāta tapetēm, kas austas no viņas dzīves skaistākajiem brīžiem; likās, to pildītu savāda un tomēr tukša cienība.

Viņai saskrēja asaras acīs. Te Frenks viņu bija mīlējis, te bija dzimis Pīters, no šejienes viņa kā neprāta, iedomu apstulbota, bija izskrējusi miglā, lai satriektu pati sevi, savu mīlestību un — Frenku.

Un pēkšņi viņa sāka nevaldāmi raudāt. Kā gan tas viss bija noticis? Viņa pagriezās un iegāja dārzā. No sasalušās zemes, ko ziema tagad bija it kā aizzīmogojusi, raudzījās iik.ii pāris kātu, sausu kacenu, un jaunā ābelīte, gluži bez i.ipam un sastingusi, turēja izstieptas abas rokas kā kails nu aušīgs putnu biedēklis. Celiņa zvirgzdi, lietus nomaz-ļ .iti, salnu nogludināti, spīdēja balti un tīri — oļi, ko viņa .и Frenku bija lasījusi, lai ar tiem apkaisītu celiņu.

Spēji saraudamās, viņa galīgi atraisījās no visa, aizslēdza māju un skumīgi gāja lejup pa promenādi; viņas aris bija sasarkušas un asaru aizmiglotas.

Atslēgu viņa nodeva aģenta kantorī, tad savāda pagu-iiima varā sāka kāpt kalnā, uzkāpa pa kāpnēm līdz Ho-kinga jaunkundzes dzīvoklim Kresentā un apstājās pie durvīm. Tad lēnām iegāja iekšā.

VIII

Hokinga jaunkundzes dzīvoklis bija mākslinieciski iekārtots. Sienas nerotāja rožu pušķi un lentām apsietas neaizmirstules. Tās bija tapsētas maigi zaļā krāsā un brīnišķīgi pieskaņotas Berna-Džonsa gravīrām un Rosetija sieviešu ģīmetnēm, kas augstu paceltu zodu un jutekliski pilnīgām lūpām bāli raudzījās no smagiem ozola rāmjiem. Lielākā daļa mēbeļu bija masīvas — bez šaubām, vecs dzimtas īpašums — un visas ar antīku vērtību; Hokinga jaunkundzes gulta tiešām bija milzīga «debess gulta», kas ar vēsturisku cieņu nesa kuplo baldahīnu. Bet bija arī jaunāki priekšmeti — kāds greznuma plauktiņš, kāds nošu skapītis, šādi tādi rotaļīgi sīkumi, kas liecināja par modernās dekoratīvās mākslas izpratni.

Uz klavierēm, kas atradās salonā, nebija fotogrāfiju, bet tās bija apklātas ar bārkstainu atlasa sedzeni, un čello, atspiedies pie nošu skapīša kā gardēdis pie bufetes, savā romantiski nevērīgajā izskatā lieliski saderējās ar sedzeni. Taču dzīvokļa noskaņā nebija nekā nekārtīga, nekā tāda, kas atgādinātu bohēmu. To stingri noliedza Holmens Hants — arī turpat pie sienām, — izplatīdams gandrīz dievbijīgu nopietnību.

Un tur bija grāmatas — daudz mantotu grāmatu, un dažas, kas nebija mantotas, vēl neatgrieztas gulēja uz galda un liecināja par savas kundzes pieķeršanos talaika diletantismam.

Kādā stūrī nekautrīgi stāvēja molberts un uz kamīna —

vāze ar smaržīgām zālēm. Neredzēja asperagu, kas tik bieži rotā pilsoniskus salonus, toties tur bija zemeņu ģerānija, kuras maigie zari stiepās augšup no bambuka groza un papildināja laikmeta gaumes prasīto zaļo toņu gammu, īstenībā viss dzīvoklis bija zaļos toņos, pat spuldžu ap-tvari; un arī pati Hokinga jaunkundze, kad nevalkāja kostīmu, labprāt staigāja šīs krāsas ģērbos — viņai sevišķi patika gari, dīvaini saskaņoti tērpi ar kuplām piedurknēm, no tāda zīda, kas sevišķi majestātiski šalca ap viņas augumu.

Protams, mājai bija priekšrocības, burvīgas īpašības tāpat kā tās saimniecei, un tas viss Lusiju dziļi ietekmēja, taču savādā kārtā likās netverams. Viņai patika māja, patika jaunā biedrene — citādi jau nemaz nevarēja būt, — bet viņa arvien vēl nezināja, kur Hokinga jaunkundzi «ierindot». Pati Hokinga jaunkundze atzinās, ka jūtoties kā ceļiniece — īstenībā viņa smiedamās sevi sauca par «izstumto», — tomēr nezināma iemesla dēļ viņa palika Ardfilanā. Viņai bija maz tuvu cilvēku, varbūt tikai neliels pulciņš paziņu, kas pastāvīgi mainījās; radu viņai nebija, vienīgi brālis, par ko viņa reti runāja un kas dzīvoja dzimtajā pilsētā Anglijas dienvidos. Jā, te bija kaut kas tāds, ko Lūsi ja nevarēja saprast, kaut kas apslēpts, kas viņai bija un palika neatminama mīkla.

Tā viņa domāja, kādu svētdienu dažas nedēļas pēc pārvadāšanās sēdēdama pie salona loga. Viņas tikko bija paēdušas pusdienu, lieliskus aukstus ēdienus, ko Dikinza kundze — Lūsi ja neuzdrīkstējās cienīgo dāmu saukt smieklīgajā palamā — iepriekšējā vakarā bija atstājusi sagatavotus, un tagad Lūsi ja bija labā omā, kad patīk ļauties mierīgai apcerei. Viņa raudzījās ārā pa logu un vēroja skaisto, līgano lapotnes sienu, kas vietām aizsedza, vietām atklāja skatu uz lepno savrupmāju dārziem ielas otrā pusē; viņa redzēja, kā no pils tālāk lejā lēni aizripoja ekipāža; klusi drebošas klavieru skaņas atviļņoja līdz viņai pēcpusdienas klusumā; saule spīdēja un meta Lūsijas ēnu dziļāk istabā. Par spīti nenoteiktajai omai, viņa juta šīs apkārtnes skaistumu un harmonisko mieru, kas modināja sirdī juteklisku atbalsi, kaut ko vidēju starp laimi un nožēlām. Pēkšņi istabā ienāca Hokinga jaunkundze.

— Laiks iet pastaigāties! — viņa stingrā balsī uzsauca.

Ej, un pasaule ies tev līdzi. Apsēdies, un tu sēdēsi viena.

Lusija pacēla acis. Priekšpusdienā viņa bija bijusi baznīcā un tagad gribēja atpūsties.

— Es gan labāk paliktu mājā un atpūstos, — viņa laipni sacīja. — Ziniet, es jau visu nedēļu skraidu apkārt.

— Laiks iet pastaigāties! — biedrene atkārtoja sava parastajā labajā omā. — Šodien tik jauks laiks! Fērija nemaz nevar sagaidīt, kad to vedīs ārā. Vējš pār tīreli. Valta Vitmena laiks. Mans sunītis nedrīkst nokavēt pastaigu — un jūs arī ne.

Fērija, labi paēdusi un ļoti miegaina, pūlējās paslēp-lies zem dīvāna, lai to neievērotu. Dzirdot par sevi runājam, suns it kā iebilstot pavēra vienu aci.

— Zināt ko, — Lusija iesāka, viņa nepavisam nevēlējas biedreni apvainot, jo tās neatlaidību taču varēja izskaidrot vienīgi ar pārspīlētu labvēlību, — man nemaz nepatīk tik daudz staigāt.

— St! St! Jūs taču nepadosieties dzīves apnikumam? — Hokinga jaunkundze, kā vienmēr ķircinādamās, uzsauca: — Jūs nemaz nezināt, cik skaista šodien izskatāties! Jūs nedrīkstat mirt, kamēr neesat bijusi ārā savā jaunajā ģērbā. Tas jums tik labi piestāv. Kārdina visas daiļas dāmas.

Lusija pasmaidīja. — Labi, ja jūs katrā ziņā tā vēlaties ...

Un viņa piecēlās, lai meklētu cepuri un cimdus.

— Lieliski! — Hokinga jaunkundze iesaucās. — Nāc, Fērij! Fērij! Neesi nu tik miegaina!

Viņa paklakšķināja ar mēli un sauca: — Truši! Truši! Truši! Iesim trušus dzīt! — To dzirdot, suns uz vēdera izlīda no dīvānapakšas, drudžaini kaustīdamies, mēģināja tikt uz kājām un atbildēja savai saimniecei ar vienaldzīgu ņurdēšanu. Viņas izgāja ārā, Hokinga jaunkundze vēl arvien runāja, un Fērija īgnā omā čāpoja līdzi.

Tālu viņas negribēja iet — tā bija norunāts, — bet Pin-kija, likās, to jau bija aizmirsusi un spēra platus soļus; drīz vien viņas bija garām parastajiem svētdienas staigātājiem un atradās lielajā mežā, kalnos augšpus Rū raga.

— Patiesībā mums vajadzēja aiziet līdz Rū ragam. Un tad gar krastu atpakaļ, — Hokinga jaunkundze priecīgi

teica. — Mums patīk krietni izstaigāties, un šodien tik burvīga diena.

— Vai nebūs drusku par tālu?

Lūsijas jaunās kurpes bija pašauras, labā jau papēdi sāka grauzt.

— Nē jel, nē! Nāciet taču! Te ir brīnišķīgi. — Un viņa atkal devās tālāk, nogriezdamās pa ceļu, kas veda tuvēja mežā.

Lusija negribēdama gāja pakaļ; viņai nemaz nepatika, ka viņu tā vazāja līdzi, bet mežs tiešām bija skaists, ēnains un kluss. Ar sulīgu svaigumu piebriedušās liepu un vīksnu lapotnes šūpojās gaisā kā zaļas paisuma putas. Kastaņas, jau apkrautas savu balto sveču pumpuriem, stāvēja kā saldā pagurumā; rasmīgi zaļojošas meža puķes auda zālē zilus un dzeltenus rakstus.

— Apsēdīsimies un atpūtīsimies! — Hokinga jaunkundze skubinādama iesaucās. Viņa vēl arvien soļoja pa priekšu kā ekspedīcijas vietraudzis. — Protams, mēs to darīsim! Tepat tuvumā ir jauka vietiņa.

Viņa gāja tālāk un runāja pār plecu, tērzēja par laiku, par kokiem un puķēm. Viņa pateica vienu otru dzejisku teikumu, putnu balsīm jautri atbildēja ar svilpieniem, izmisīgi pūlējās piedabūt Fēriju doties neredzamu trušu medībās; visa viņas būtne pauda apskurbušu dzīvības mīlestību.

Pēkšņi viņa apstājās pie ziedoša meža ķirša.

— Lūk, šeit! — viņa iesaucās. — Te mēs atpūtīsimies. Metieties zemē! Laidieties guļus un jūtieties ērti!

Viņa līksmi nolikās zālē un ar baudu izstiepa locekļus. Lusija apsēdās blakus, noņēma cepuri, atspiedās pie koka stumbra un ļāva delnām mazgāties nobirušu ziedu vēsajās putās.

— Esmu sakarsusi, — viņa pārmezdama teica. — Jūs jau maršējat kā kareivis.

Dažas baltas ziedlapiņas plivinādamās laidās lejā no zariem caur saulstaru zirnekļa tīklu un iekrita Lusijai matos. Viņa pievēra acis un piebilda: — Un man nāk miegs.

— Tad guliet, — Pinkija ieteica, viņa patlaban pina margrietiņu vainagu Fērijai. — Man ļoti patiktu, ja jūs aizmigtu. Ja man te būtu līdzi čello, es jums spēlētu šūpļa dziesmu un jūs ieaijātu miegā? Jūs dusētu pie maniem sāniem.

— Tās ir ļoti glītas, vismaz man tā liekas, — Hokinga jaunkundze turpināja, atzinīgi glāstīdama lielus. — Grieķu līnija, vai ne? Jā, jā! Jums vajadzētu mani redzēt, kad esmu izģērbusies vai tikai biksītēs. Burvīgi!

Bet Lusija neaizmiga, patiesībā viņa caur pievērtiem [•lakstiem ziņkāri vēroja biedreni. Tas, ka viņa viena pati 11 ja te meža vidū ar šo neparasto un skaisto sievieti, kas viņai vēl arvien likās gandrīz sveša, radīja savādu intīma luvuma sajūtu. Šī doma uzmācās arvien neatlaidīgāk, kad viņa redzēja Hokinga jaunkundzes smagnējo, tomēr cēlās līnijās veidoto augumu lielā vaļībā zālē zvilnam. Jo vairāk Lusija par to domāja, jo vairāk šī doma viņu mulsināja.

— Manas kājas? — Hokinga jaunkundze jautāja, pēkšņi paceldama acis. — Jūs tās apbrīnojat?

Lusija nosarka un strauji novērsa skatienu. Zināmā mērā viņa tiešām bija to darījusi.

Lusija uzsvērti skatījās sānis un ciešāk savilka svārku malu ap potītēm. Tādas runas viņai riebās. Viņas tikumība bija tikpat neizmērojama kā viņas lepnums. Viņa nepiederēja pie tām sievietēm, kas izģērbjoties tīksminās ap savu augumu un tā apslēpto burvību. Kā viņa būtu varējusi interesēties par citas sievietes augumu? Bet Hokinga jaunkundze izrādīja stūrgalvīgu neatlaidību, likās pat, ka viņai bija sevišķa bauda runāt par šo tematu.

— Mūsu pienākums pret mūsu miesu ir uzturēt to skaistu. Mums nav no tās jākaunas! Vai jums neliekas jauki, ka esam tādas? Sievietes kailums ir dieva roku darbs. Sakiet man, — viņa negaidot turpināja, — vai jūs savā laulībā bijāt laimīga?

— Jā, — Lusija īsi atbildēja. Šī saruna viņai nepatika, un viņa arī nesaprata tās nolūku.

— Vai esat kādreiz izjutusi lielu laimi? — Hokinga jaunkundze neatlaidās. — Vai jūs man to nepastāstītu? — Šķita, ka šis sarunas temats vai arī situācija viņā modinātu dīvainu satraukumu.

Bet Lusija ieslēdzās klusumā, saltā klusumā.

— Nē, tiešām, man ir iemesls tā jautāt, — viņas biedrene plaši ieplestām naivām acīm teica. — Es ta priecātos, ja jūs man to uzticētu.

— Labāk ne, — Lusija stingri noteica, un viņas balss pēkšņi bija kļuvusi ledaini dzedra.

— Laulība — salda atdošanās, — Hokinga jaunkundze nesakarīgi turpināja, uzvilkdama gatavo vainadziņu Fē-rijas tuklajā kaklā. — Protams, katram jau tas nav iespējams — vai ne, Fērij, mīlulīt? Bet es . .. nu . .. es . . . — Hokinga jaunkundze pārtrauca teikumu un pašapzinīgā gražībā iesmējās, tā ka Lusijai bija jāsakož zobi. Nekad vēl viņa draudzeni nebija redzējusi tik smieklīgu kā šai mirklī; šī pastāvīgā kavēšanās pie dzimumattiecību robežām viņu kaitināja. Pēkšņi viņa atcerējās to mirkli, kad Hokinga jaunkundze ar tādu iejūsmu un pieliekdamās bija noskatījusies uz puskailo lēkājošo Pīteru; jā, tā bija tā pati satrauktā ziņkāre, kas tagad zibēja šais sapņainajās acīs. Lusija sajuta riebumu.

— Iesim! — viņa nepacietīgi teica. — Un pēkšņi piecēlās.

Hokinga jaunkundze gulēja, uz muguras atlaidusies, rokas aiz galvas salikusi, un uzlūkoja viņu ar ilgu pilnu skatienu.

— Mēs taču tik patīkami tērzējam ... un tik draudzīgi! Es labprāt čalotu tālāk, arvien tālāk. Kā Tenisona strauts!

Nekā neatbildējusi, Lusija sāka iet pa taku uz priekšu. Vāja patiesības nojauta, neskaidra un nepatīkama doma bija laupījusi viņai mieru.

Pēc brīža Hokinga jaunkundze atkal atguva savu agrāko izturēšanos. Atkal bija jautra, atkal rosīgi tērzēja par dažādām lietām. Taču Lusija vairs nevarēja izjust īstu prieku; domīga un nerunīga viņa gāja uz priekšu, kamēr viņas iznāca no meža un gar krastu tuvojās Ardfilanai.

— Es jau teicu, ka negribu tālu staigāt, — viņa diezgan sapīkusi žēlojās. — Nu jau esam nostaigājušas daudz jūdžu.

Un tiešam, šķita, ka ceļam nekad nebūs gala; Lusijai papēdī noteikti jau bija ieberzta tulzna; Fērija ar vainagu šķībi uz kreisās auss elsdama un tusnīdama kūleņoja līdzi, reizēm apstādamās, lai ceļmalas grāvī laktu duļķainu ūdeni, un izskatījās ļoti nomocījusies. Pat Hokinga jaunkundze sāka izrādīt nogurumu, ko bija radījusi saule un vējš, bet tas viņu neuztrauca. Viņa izņēma no kabatas šokolādes tāfeli, piedāvāja gabalu Lusijai, kas atteicās, un apmierināta sāka to sūkāt. *

— Es vienmēr ņemu līdzi šokolādi, — viņa mundri teica. — Šokolādi līdzi! Šokolādi! — Un koda tanī. Uz vaiga pa-hk.» brūns plankums. Lusija пека neteica. Viņa jau kli-

boj'i-

\rdfilanu viņas sasniedza ap sešiem — Lusija nober-.'i.iin kājām, nogurusi un izsalkusi, — tieši tai brīdī, kad lu/.iiīcā sāka zvanīt. Kad viņas taisījās kāpt augšā pa < . nsdenas ielu, Lusija ar lielām pūlēm nomāca slikto omu, l>.»griezās pret biedreni un sacīja:

— Kad būsim mājās, iesim vannā. Es nemaz nevaru sagaidīt, kad dabūšu tasi tējas.

Tie bija vienīgie vārdi, ko viņa bija izteikusi, pēdējo j»idzi ejot. Bet Hokinga jaunkundzes nosvīdušajā sejā pabīdījās sapņains smaids.

— Ejiet vien pa priekšu un mazgājieties! — viņa laipni atbildēja.— Un uzvāriet sev tasi tējas!

— Kā? — Lusija pārsteigta iesaucās. — Vai tad jūs nenāksiet līdzi?

— Nē, mīļā. — Pēdējās stundas vieglā tērzēšanas noskaņa bija izgaisusi. Hokinga jaunkundze izskatījās nomākta, bikla, nokaunējusies. — Es iešu tur... — Un viņa rādīja uz to pusi, kur slējās bīskapa baznīca un pa savām vaļējām durvīm jau uzņēma dievlūdzēju rindas, kuri devās uz vakara dievkalpojumu.

Lusija apjukusi noskatījās biedrenē — viņa redzēja netīrās kurpes, greizi nošķiebušos cepuri, matu cirtu, kas bija pielipusi pie notraipītā vaiga, un, beidzot, šo gandrīz neticamo izteiksmi, kas tagad bija parādījusies Hokinga jaunkundzes sejā.

— Neejiet taču vairs! — viņa mēģināja biedreni atrunāt. — Jūs jau no rīta tur bijāt. Es šodien nekādā ziņā vairs neiešu baznīcā. Droši vien jūs arī esat pusbeigta aiz paguruma. Nāciet jel līdzi mājās un iedzeriet tasi tējas!

Hokinga jaunkundze purināja galvu. — Nē! — viņa rāmi pretojās. — Nē, nē!

— Bet jūs taču tādā izskatā nevarat iet baznīcā!

— Man jāiet. Jā, man jāiet, — viņa nomurmināja. — Viņš šovakar teiks svētrunu. Viņš sajustu manu trūkumu, ja es nesēdētu savā vietā.

— Kāds viņš? — Lusija pārsteigta iesaucās. — Jūs taču negribat teikt...

— Protams, reverends Ādams... Malkoms, es gribēju teikt. — Viņa valšķīgi nosarka. — Ja manis nebutu, tas viņam salauztu sirdi.

— Salauztu sirdi? — Lusija aikārtoja, galīgi apjukusi. — Kā tā?

Viņa nepazina mācītāju Malkomu Ādamu, bet’bija par to dzirdējusi. Malkomu daudzināja par mierīgu, nosvērtu vīru ar paskarbu un klusu dabu. Lusija platām acīm noskatījās Hokinga jaunkundzē. Viņa bija pārliecināta, pilnīgi pārliecināta, ka Hokinga jaunkundze lielījās.

— Jūs ... jūs taču nerunājat nopietni? — viņa iesaucās.

— Pilnīgi nopietni! — Hokinga jaunkundze atkārtoja groteskā nopietnībā. — Jums tiesības to zināt — mēs ar misteru Ādamu .. . ļoti labi saprotamies. Mēs kuru katru dienu varam apprecēties.

Lusijai palika mute vaļā. Viņa neticēja savām ausīm. Šis paziņojums viņu pārsteidza kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

— Vai tas tiesa? Vai viņš jūs bildināja? — viņa aizelsusies jautāja.

Hokinga jaunkundze tai brīdī apstājās baznīcas priekšā un klīrīgi atbildēja: — Ai nē! Viņš nav teicis ne vārda, tiešām, ne vārda. Viņš ir pārāk kautrīgs. Bet jums vajadzētu redzēt, kā viņš mani uzlūko, redzēt viņa skatienu. Ai, kā viņš mani uzlūko! — Viņa nopūtās. — Un tādēļ es to zinu! Viņš mani dievina. Es to zinu, jā, es to zinu. Un es visu glabāju viņam. — Tad viņa pasmaidīja un, tērpam čaukstot, uzkāpa pa kāpnēm baznīcā.

Lusija palika stāvam. Viņa jutās, kā sitienu pa galvu dabūjusi. Viņa stāvēja labu bridi, kamēr Hokinga jaunkundzes lielais, majestātiskais augums nozuda zem spraišļiem; tad lēni pagriezās un gāja mājās.

Nu beidzot bija atklāts noslēpums, ko nozīmēja meite-nīgā rotaļība aiz šīs ārēji cienīgās izturēšanās. Jā, tas nu bija atklāts, neatsaucami atklāts. Lusijai šī pēcpusdiena likās it kā lēna tuvošanās šā briesmīgā, smieklīgā atrisinājuma krustceļam. Hokinga jaunkundzes dīvainībai varēja būt diezin kāds iemesls. Bet, lūk, kāds tas īstenībā bija! Lusija jutās ļoti nelaimīga, viņu plosīja dažādas pretrunīgas domas. Bet nebija vairs nekādu šaubu, to viņa skaidri saprata. Nu viņa sev jautāja, kādēļ viņai jau agrāk nebija ienācis prātā, ka viņa savu likteni bija saistījusi ar iekšēju līdzsvaru zaudējušu sievieti, kuru pārņēmis grotesks un gandrīz neticams ārprāts. Jā, tas bija neticami. Ja viņai kāds būtu stāstījis par šo slepeno un to-in*'I dziļo kaislību, šo jūsmošanu par garīdznieku, viņa i.iiii nebūtu ticējusi. Neiespējami, viņa būtu teikusi, ne-I».и liecinoši, neizbēgami un kopš senseniem laikiem zi-lunia aušība. Bet te nu tā bija īstenībā, pēkšņi nostāju-urs viņas acu priekšā, ielauzusies viņas dzīvē.

Sadrūmusi viņa iegāja pa dzīvokļa durvīm, tūliņ ilgi ieza vannas krānu, atbrīvojās no saburzītajām, putekli mājām drēbēm un ieslīdēja ūdens tīkamajā siltumā. Viņa atlaidās uz muguras — garaiņos pietvīkušu seju, vēl .и vien drusku sarauktu pieri. Viņa vēlreiz pārdomāja pie-irdzēto — ainu mežā, ainu baznīcas priekšā. Viss bija skaidrs, pilnīgi skaidrs. Viņa zināja, ka pati sev nevarēja nekā pārmest. Meklēdama patvērumu savā lepnumā, stiprinādamās ar domu, ka nekad nebūtu varējusi šo noslēpumu uzminēt, viņa pamazām sāka nomierināties. Izkāpusi no vannas, Lusija jau bija sagatavojusies kādam pēkšņam, dramatiskam notikumam, kaut kam tādam, kas sekmētu kulmināciju un uzreiz panāktu atrisinājumu, un tā viņa rīta kleitā mierīgi gaidīja pārnākam biedreni.

Taču nekas dramatisks nenotika. Hokinga jaunkundze klusi pārnāca mājā, varbūt bija drusku sapņaina, bet citādi tikpat naiva un mundra kā arvien. Viņa pat sāka Lusijai gatavot salātus. Tie bija sevišķi gardi salāti, vēsi un atspirdzinoši, pēc franču parauga, — Hokinga jaunkundze meistariski prata gatavot tādas uzkodas un tagad moži tērgāja par vajadzīgajām piedevām.

Lusija ēda salātus un nekā neteica. [6]

Viņa bija sagatavojusies pēkšņam lūzumam, tūlītējam kopdzīves pārtraukumam. Bet lūzums nenotika. Viņa joprojām dzīvoja kopā ar Hokinga jaunkundzi un strādāja savu darbu. Laikam paejot — un cik ātri tas aiztecēja! — kad nedēļas kļuva par mēnešiem, pat mēneši par gadiem, viņai pamazām atklājās Pinkijas dīvainības visā pilnībā. Viņa ievēroja visus slepenos uzmanības pierādījumus, mazās dāvanas, kuru saņēmējs^ nekad nepateicās un vispār nekā neatbildēja. īstenībā Ādamam nebija ne jausmas par šo slepeno un kaislīgo mīlestību; un tomēr pati šī nezināšana Pinkijai noderēja par slepenas saprašanās pierādījumu. Nejaušs skatiens, kas uz viņu krita baznīcā, nevilšs mācītāja galvas pagrieziens, viņas logam garām ejot, balss noskaņa, kad tas viņai izteica kādu vienaldzīgu un parastu piezīmi par laiku, — tas viss viņai lika sajust jūsmīgas trīsas, stiprināja viņas ilūziju un vērta to jaukā un drošā pārliecībā. Viņa tam sūtīja anonīmas dāvanas: cimdus, kaklasaites, šalles, pat smalkas veļas kārtas. Veselu gadu viņa zīmēja lielu ilustrētu adresi, kuras smalkajiem ornamentiem vajadzēja cildināt šā garīdznieka tikumus. Zināmos rītos viņa agri piecēlās un pacietīgi sēdēja pie loga tikai tādēļ vien, lai redzētu Ādamu paejam garām.

Citādi viņa bija normāla — protams, mazliet gaisīga un pārspīlēti jautra, varbūt arī drusku manierīga, bet vispār vēl normāla, turklāt arī pietiekami saprātīga, lai nekad skaidri neizrādītu savas dīvainības.

Iemesls visam bija tas, ka Pinkija drudžaini pūlējās rast piepildījumu savām nomāktajām alkām. Par to nekas, ka viņas atrastā izeja bija bezjēdzīga. Viņas dziņa tomēr tika apmierināta.

Un tagad arī Lusija pamazām bija samierinājusies ar stāvokli un uzskatīja to par neizbēgamu un negrozāmu. Viņa juta, ka viņu dzīve šai nenoteiktībā varēja turpināties diezin cik ilgi. Ja saruna kādreiz novirzījās uz šo tematu, Lusija savaldīja biedreni ar saltu un nepiekāpīgu klusēšanu.

Taču reizēm Hokinga jaunkundze viņai kļuva par nemiera, bieži arī par dusmu cēloni. Kopš tās pirmās pastaigas, kad Lusiju bija apgrūtinājusi tieši biedrenes uzmācīga labvēlība, viņa bieži bija cietusi no tādas pārmērīgas laipnības, no dažādiem uzmanības pierādījumiem, kas, bez šaubām, bija izskaidrojami ar patiesu sirsnību, bet izvērtās tik pārspīlēti, ka kļuva gandrīz vai nepatīkami. Šis pēcpusdienas pastaigas, šī uzspiestā kavēšanās divatā, nemitīgā tērzēšana, šie īsie, drebošie smiekli, izsaucieni — «Ak, mīļā, jums tas jādara, jums tas jādara!» un «Bet es tā gribu, mīļā!» — tas viss ar pārāk biežo atkārtošanos un tieši ar savu tukšumu viņai kļuva par mocību. Nereti, kad Lusija vēlu vakarā, ilgā dienas darbā pagurusi, pārnāca mājā un ilgojās pēc miera un dīkas vakara atpūtas, viņa atrada Hokinga jaunkundzf satrauktu, smejoties, nogurdinošā pārspīlētas rosības jomā. Tad viņas ķildojās,

I ir.ija strupi aizbildinājās un dzirās iet gulēt, bet Pinkija n! riebdamās devās salonā un sāka spēlēt vienmuļas, grūtsirdīgas melodijas. Tas tik bija skats, cik Pinkija maigi Imcja čellu, it kā būtu apskāvusi reverenda Malkoma Ādama stāvu!

Reizēm Lusijai uzmācās doma: «Kādēļ es te dzīvoju? Vai pie šīs sievietes vispār kāda dzīve? Ko tad viņa man sniedz?» Taču Lusija atvairīja šīs domas; tā jau nebija, ltieži viņai Hokinga jaunkundzi, kurai par naudu bija pavisam neskaidrs jēdziens, vajadzēja atturēt no pārmērībās izšķērdības. Un viņa nebija liekēde. Viņa noteiktā l.iikā maksāja savu īres tiesu. Protams, tas viņai bija nesalīdzināmi izdevīgi. Viņa dzīvoja leti un tomēr gaumīga apkārtnē, pat greznībā. Un viņa nu varēja dot dēlam izglītību. Jā, šis apstāklis bija vissvarīgākais; tiklīdz radās kādas šaubas, viņai vienmēr bija gatava atbilde, ka viņa to dara sava dēla labā.

Un tomēr bija mirkļi, kad Lusija jau gandrīz gribēja galīgi atstāt šo dzīvokli un viena pati iekārtoties vienkāršākos apstākļos. Reizēm daudz netrūka, ka viņa to būtu izdarījusi, taču pēdējā mirklī viņu arvien aizkavēja kāds sevišķi svarīgs pienākums pret Hokinga jaunkundzi, pienākums, ko nevarēja atstāt neizpildītu. Hokinga jaunkundze taču savā ziņā pret viņu bija bijusi laba; viņas nolūki nekad nebija ļauni, arvien tie nāca no labvēlīgas sirds un savu mērķi nesasniedza tikai aušības dēļ. Turklāt arī pret Pīteru Pinkija bija bijusi laba, un Lusijai tas bija vissvarīgākais, izšķirošais attaisnojums. Viņas bija pavadījušas brīvdienas Fortviljamā — patīkama pārmaiņa viņām abām un Pīteram, un to bija ieteikusi un — ja neskaitīja Lusijas niecīgo dalības maksu — finansējusi vecākā draudzene. Lusija garā bieži to visu pārdzīvoja vēlreiz; viņa redzēja mazo vilcienu, kas pa rotaļīgo viensliežu stigu aizvijās caur zilajiem un purpursarkanajiem rietumu Augšzemes kalniem; pēkšņā, sudrabotā vīzijā parādījās kāds ezers — dziļi lejā, ar zarainām priedēm visapkārt, kluss un dziļš, rāms savā nezināmajā vecumā; bezgalīgi viršu klajumi, sāļā kūdras un paparžu smarža; kāds izbiedēts briedis noliektiem ragiem bēga no lokomotīves; vientuļas piestātnes, citkārt pamestas sniega kupenās, bet toreiz jautras un raibas krešu zeltainumā un fuksiju ugunīgos staros. Par to domājot, Lusiju pārņēma dzimtenes ilgu vilnis, tā bija viņas dzimtene, un viņa to mīlēja. Lai gan šai izbraukumā Hokinga jaunkundze pārspēja pati sevi galvu reibinošās pārmērībās — plīvojoši skotu brunči, lakats ap pieciem, cepure ar spalvu un kalnu kristāls vairoga lielumā, — lai gan viņa pie katra kalnu ezera nostājās gleznainās pozās un iespieda rokas sānos kā Flora Makdonalde, kurai viņa domājās esam līdzīga, lai gan viņa bija tik aušīga, cik vien iespējams, pret Pīteru viņa tomēr bija bijusi laba. Izbraukumā dodoties, viņa no kāda grabažu telpas skapja bija izvilkusi makšķeres kātu, kas kādreiz bija piederējis viņas tēvam, — tas nebija bambuka, bet ļoti cieta un lokana Indijas beberu koka, — un cūkādā iesietu mušu grāmatu ar neskaitāmiem spalvo-1iem āķiem, no kuriem daži bija sarūsējuši un salocīti, bet lielākā tiesa vēl nebija zaudējuši jautro spīdumu. Pīters makšķerēja Spīnā un kādu vakaru pārnāca gluži bāls aiz satraukuma, vēl drebošā rokā turēdams vismaz divas mārciņas smagu foreli. Atmiņas par šo gandrīz ekstāzei līdzīgo sajūsmas atspulgu zēna sejā bija pārāk smagi novilkušas svaru kausu pret Lusijas apņemšanos aiziet no dzīvokļa un atstāt Pinkiju vienu.

Pīters — jā, viņa atzina, ka tas bija viņas dzīves degpunkts.

Visu šo laiku viņai vislielāko prieku sagādāja godalgu izdalīšana skolā, un likās gluži neticami, cik ātri tā pienāca, bet neticama bija arī pārmaiņa, kādu tā radīja viņas dēlā. Viņa vēl skaidri atcerējās pirmo reizi, kad ar lepnumu bija noskatījusies, kā viņš pazemīgi un tomēr cienīgi — un viņš tiešām izskatījās stalts, to viņa atzina — bija iznācis citiem priekšā, lai no paša Nofaras bīskapa gredzenotās rokas saņemtu sudraba pulksteni un ķēdi kā godalgu par zināšanām reliģijā un grāmatu kaudzi — godalgas ģeogrāfijā, pareizrakstībā un galvas rēķinos.

— Tam zēnam gan laime, — kāda nesekmīgāka skolnieka tuklā māte bija murminājusi Lusijai blakus, kamēr Piters pieelpotajā zālē caur izstieptu kāju labirintu lauza sev ceļu atpakaļ pie viņas.

«Kā tad, laime!» Lusija sašutusi nodomāja, slepus saņemdama dēlu zem rokas un cieši pievilkdama sev klāt. Arī viņas seja satraukumā bija piesarkusi tāpat kā Pīte-ram; gandrīz nikni viņa skatījā^uz kuplām spalvām rotāto cepuri, no kuras apakšas bija atskanējusi šī piezīme.

Nē, tā nebija vis laime. Protams, katrs zēns skolā dabūja godalgu, — runāja, ka brālim Viljamam esot ļoti izdevīgs līgums ar kādu Londonas grāmatu tirgoni. «Bils nav vakantais!» — tā kādreiz šai sakarā iesaucies Ramfords. Tiesa hi ja arī, ka ikviena zēna vārds bija lasāms prospekta eleganti iespiestajā godalgu sarakstā, kaut arī tikai ailē «Ceturtā godalga klavieru spēlē» vai «Piektā godalga par uzvedību». Bet kāda tam nozīme? Un, lai cik taisnības bija Ramforda kodīgajai piezīmei, laime nebija šos pirmos augļus no zinību koka plūkusi Pītera vietā; un ari tā nebija laime vien, kas Pīteram sagādāja pagodinājumu tai pašai labi ģērbto ļaužu sanāksmei ar piemērotiem žestiem deklamēt «Sera Džona Mūra apbedīšanu». Par to «Lo-taunas Vēstnesis» nedēļu vēlāk rakstīja: «Brašais mazais puisis parādīja neapstrīdamu mīmikas talantu un beigās izpelnījās vētrainus aplausus.» So avīzes izgriezumu, kas vēlākos gados pavisam nodzeltēja, Lūsi ja glabāja kā dārgumu pie sirds.

Viņš bija spēlējis arī mūzikas kapelā. Spēlējamais gabals bija bijusi kāda Vēbera uvertīra, un, ja ari nebija piepildījies Pītera sapnis par lielajām bungām, ap kurām tagad noņēmās resns briļļains spānietis, viņam — pēc Lusi-jas domām, daudz piedienīgāk — bija dota pikolo flauta. Viņas acis bija kāri sekojušas zēna pirkstu raitajām kustībām, kā tās nospieda mēlīti pēc mēlītes, un viņai bija licies, ka viss ne sevišķi kuplais kapelas skanīgums nāktu no Pītera piepūstajiem vaigiem.

Pēc tam brālis Viljams bija labvēlīgi uzlicis roku Pīteram uz galvas un teicis, tālāk pie citas mātes aiziedams: «Mēs lepojamies ar šo zēnu!» Arī brālis Aloizijs, aizmugurē stāvēdams, bija Lusiju uzlūkojis savām tumšajām, meža plūmēm līdzīgajām acīm un nomurminājis: «Ir prieks jūsu zēnu mācīt, Mūra kundze.» Un šis uzsvērums viņa vārdus darīja vēl sirsnīgākus, viņas prieku vēl jūtamāku.

Galvu viņa bija turējusi augstu paceltu, nakts gaiss bija vēsmojis gar viņas vaigiem, viņas sirds sajūsmā gavilējusi, kad viņa pēc šīs ceremonijas bija gājusi atpakaļ uz Langa kundzes viesnīcu, ko brāļi viņai bija silti ieteikuši. «Cienījama atraitne šī Langa kundze!» Nu kā tad, tai bija četri dēli, kas visi mācījās koledžā, lai gan nedzīvoja internātā.

Tonakt Lusija maz gulēja, un, kad nākamajā rītā

PIteru veda līdzi brīvdienās, viņa to vagonā lepni uzlūkoja un sapņaini ļāva domām klīst pretī dēla nākamajām uzvarām, kurām bija jāizvēršas arī par viņas triumfu.

Jā, tas bija sākums, un šis sākums labi saskanēja ar turpmāko norisi. Pīters izveidojās par krietnu, spējīgu zēnu. Lūsijas pirmo brīžu sajūsma pārvērtās par pastāvīgu mērķi. Dēla sekmes viņa neslavēja, jo, kaut arī Pīteru ļoti mīlēja, viņa tomēr nebija auša. Lusija atzina, ka koledža bija lieliska iestāde, vislabākā, ko viņa varēja atļauties; un skolasnauda, apaļas četrdesmit mārciņas, bija viņas skopo līdzekļu robežās. Tāpat viņa redzēja, ka audzināšana un kārtīgā dzīve labvēlīgi ietekmēja Pīteru, kas kļuva arvien spēcīgāks un auga lielāks. Apziņas dziļumā Lūsijai vienmēr bija uzglūnējušas bailes par dēla veselību — viņa vienmēr bija domājusi, ka Pīteram pavājas krūtis, — un, lai gan liedzās šīs bailes atzīt, taču ar neaprakstāmu gandarījumu vēroja, ka dēls pieaugot izrādīja visas normālas veselības pazīmes. Lēnās pārmaiņās naivais bērns ar rotaļu bumbiņām kabatā izveidojās par lielāku zēnu, kas gan vēl bija neizsakāmi jauks, tomēr jau stiepās arvien garāks, plēsa drēbes, valkāja piektā numura kurpes un katru brīvlaiku skaļā balsī sparīgi dziedāja tradicionālo pantu:

Stundām beigas, Cieti skola,

Nav vairs jāsēž Vecā solā!

Tālāk, nākamajā posmā, viņš kļuva par izstīdzējušu jaunekli, kas kautrējās no savas aizlūzušās balss un tomēr reizēm izteica piezīmi, ka būtu vēlams valkāt garas bikses, — un šīs pārmaiņas ar neizbēgamā laika gauso noteiktību slīdēja Lusijai garām.

Viņa atzina, ka tam visam bija jānotiek, un, tā kā tas viss notika pamazām un vēlamā virzienā, viņa par to neraizējās. Viņas jūtas pret dēlu izvērtās mīlestības un padevības sajaukumā. Nu viņš jau bija slaids, atturīgs, savos ieradumos ļoti kārtīgs jauneklis, kam patika diezgan bieži un pamatīgi sevi novērot spogulī. Viņa atskārta, ka Pīteram bija kaut kas tāds, ar ķo viņš atšķīrās no caurmēra jaunekļu tipa, — ne vien neapstrīdamā cienība un izskatīgums, ne vien trokšņainas tūļības trūkums, bet kaut

||лм neizskaidrojams, kas šo jaunekli raksturoja kā viņas iit'lii starp miljoniem citu, kuri piederēja miljoniem ci-i .in mātēm. Viņa sāka dēlā saskatīt augošu līdzību i. v.im — lūpu izliekumā, smaidā, stiprajos, mirdzoši bal-

........ nevainojamajos zobos, sāka viņā ievērot zināmās

īp.ilnības, kas pēkšņi aizkustināja kādu atmiņu stīgu un lik.i nodrebēt. Slepeni Lusija dēlu uzskatīja par glītu i iimu puisi, garā dalījās viņa dzīvē un guva sirsnīgu gan-«l.mjumu kā no viņa aizrautības, tā no viņa panākumiem.

I.usija sprieda, ka arī ar viņu pašu droši vien notika ķidas pārmaiņas, bet par tām viņa bieži nedomāja. Viņa l irdzīvoja laikmetu, kad dzīve rit gludi un bez sevišķiem nolikumiem, un nemaz neapzinājās, ka ar viņu notiktu I- aut kādas pārmaiņas. Viņas augums bija kļuvis mazliet ihuknāks, vairs nebija tik lokans, smaidu aizēnoja lielākā ,.!turība. Bet viņa tikai retu reizi iedomāja šīs pārmaiņas.

I īpat viņai ne prātā neienāca domas par mīlas dēku iespe-|,im. Šai ziņā Džo viņai pašā sākumā bija devis smagu trie-< lēnu, Hokinga jaunkundzes bezjēdzīgā kaislība viņu bija .^baidījusi, un galvenais — viņai taču bija dēls; un ta, pašai nezinot, apstākļi viņai uzspieda savu noslieci, novadīja visu viņas mīlestību uz Pīteru. Pircēji, lai to izturēšanās bija kāda būdama, viņai bija tikai miltiem apputējuši tēli, kuri vienlīdz pēkšņi iznira un nozuda un kuriem viņas dzīvē nebija nekādas nozīmes. Lenokss viņu labi ieredzēja, to viņa zināja. Bet viņam bija veikals, kam viņš veltīja visu savu uzmanību, ar ko liktenīgi bija saistīts. Reiz Lenokss viņai gan kantorī aušīgā neveiklībā bija aplicis roku ap vidu. Tad viņa gluži mierīgi to palūdza tā vairs nedarīt. Un viņš tūliņ bija padevies, apjukumā un vainas apziņā vēl daudz vairāk samulsis nekā viņa. Vispār viņa enerģiski apspieda katru tieksmi uz tādu sapņošanu, kas viņu varēja skumdināt un, kā viņai likās, radīt slimīgu žēlumu pašai pret sevi. Un reti jau arī gadījās tik brīvs brīdis, kad varēja salikt rokas klēpī un ļauties klusām ilgām un domām.

Viņai bija darbs. Viņa pierada ātri iekost azaidu un steigties, lai nenokavētu vilcienu; viņa gaidīja uz peroniem vējā, lietū un saulē; savā iknedēļas svētceļojumā viņa izstaigāja iecirkni un stundām ilgi pacietīgi stāvēja mitros veikalos un pagrabu maiznīcās. Viņa apzinīgi uzkurināja optimismu un veikala nolūkos izkopa jautras

apsveicināšanās mākslu. Kad pirmie līdzjūtības radītie pasūtījumu plūdi bija pārskrējuši, sākās mierīgs, vienmērīgs darbs. Viņas ienākumi samazinājās, bet kļuva noteikti, un vismaz ar to viņa bija apmierināta. Bieži viņa apstājās un atģidās, cik tas bezjēdzīgi, ka viņa, tieši viņa darīja šo darbu, ka viņa aizvadīja savu mūžu, pārdodama šo necienīgo preci. Tomēr šai precei — lai tā cienīga vai necienīga, — šim margarīnam radās noiets, un Lenokss to sekmēja pat uz sviesta rēķina. Tas bija gandrīz smieklīgi, bet Lusija joprojām pārdeva šo sviesta aizvietotāju. Nelaimīga viņa nebija, un cits jau viņai arī nekas neatlika. Viņas tagadējā dzīves veidā šis ienākums viņai atļāva ērti eksistēt, pēc dēla lūguma skolu apciemojot, pieklājīgi, pat eleganti ģērbties, baudīt dzīves vienkāršos priekus un galvenais — samaksāt dēla audzināšanas izdevumus. Protams, bankā viņai konta nebija. Viņas kapitāls bija drosme un mīlestība pret Pīteru.

Taču Lusija apzinājās, ka viņai, Edvarda vārdiem runājot, bija iemesls pateikties dievam par tā žēlastību, bet reizēm viņai likās nesaprotami, kā tas varēja būt, ka radi tik maz liekas zinis par viņas apstākļiem. Varbūt tas viņu mazliet sarūgtināja. Edvards, bez šaubām, bija viskorektākais; viņš rakstīja viņai ar noteiktiem starplaikiem, lāgiem viņu apciemoja, brīvlaikā ņēma Pīteru pie sevis, jūsmīgiem vārdiem runāja par zēna uzcītību un, cik nu viņa ierobežotie līdzekļi atļāva, reizēm bija augstsirdīgi devīgs. Viņš nekad nepieminēja Džo, taču viņai bija netīkama pārliecība, ka Edvards pareizi saprata otra brāļa stūrgalvīgo klusēšanu un tādēļ izvairījās to pieminēt, jo morālās jūtas viņam to liedza. Jā, neizskaidrojamā kārtā Lūsijas izturēšanās pret Edvardu bija mainījusies, viņas pašas vārdiem sakot, «viņa to vairs nevarēja tā cienīt kā agrāk». Viņas brālis Ričards, kā parasti, klusēja. Lusija domāja, viņš droši vien bija pārliecināts, ka viņai «klājas labi», ar to lieku reizi pierādījās Mareju vērtīgās prāta un rakstura īpašības. Uz kādiem ziemsvētkiem viņa kā cienības un mīlestības zīmi saņēma spalvu slauķi, ko Vera bija izšuvusi, un kādu citu reizi sārta satīna tējas sildāmo, Ievas darbu, ar sirsnīgiem sveicieniem no visas ģimenes.

Taču nezin kādēļ šie laipnie uzmanības pierādījumi panāca tikai to, ka Lusija vēl kairāk noslēdzās sevī. Viņa sāka zaudēt kaut ko no sava sabiedriskuma. Viņa nebija

.ii/inirsusi savu agrāko devību: kad Neta precējās ar Dei-v īsu Boviju — tas bija ārkārtīgi svarīgs notikums, īstas mīlestības uzvaras un tāpat ari gadu ātrā rituma pierādī-Ituns, — viņa savai bijušajai kalponei pasniedza ievēro-i-imu dāvanu — tik daudz veļas, ka ar saviem tagadējiem M'iiākumiem to nemaz nedrīkstēja atļauties. Un tomēr viņās interešu loks nemanot sašaurinājās. Viņa ļoti maz interesējās par nācijas likteņiem. Sudānas atkarošana, Austrālijas valsts dibināšana — tas viss viņai vienaldzīgi pa-.līdēja garām. Nekad viņa nedabūja zināt, ka Markonijs • uka lietot bezdrāts telegrāfu, tāpat to, ka Lenglijs prata lidot ar savu niecīgo mašīnu. Krīgera vārds viņai nenozīmēja briesmīgu un atbaidošu lāstu. Karalienes Viktorijas nāves ziņu viņa noklausījās bez kādām skumjām.

Un tomēr, par spīti vienaldzībai pret pasaules notikumiem, viņa bija laimīga; viņai bija pašai sava pasaule, pašai savs mērķis, un viņa jutās apmierināta.

x

1904. gada 3. septembrī viņa lieliskā omā iegāja kantorī un devās taisni pie sava rakstāmgalda, lai papildinātu ierakstus savā grāmatā. Nebija noticis nekas neparasts, kas būtu varējis ietekmēt viņas garastāvokli, varbūt vienīgi tas, ka gaisā jautās rudens smarža. Viņai jau kopš sendienām patika šis gadalaiks, un šodien spirgtie vēji, kas pūta no jūras, bija atnesuši Daroka kritušu lapu smaržu, brīnišķīgu zemes aromātu, tā ka Lusija bija pēkšņi apstājusies un dziļi, dziļi ievilkusi elpu.

Viņa nevērīgi kaut ko uzsauca Endrjusam, paņēma rēķinu grāmatu un sāka ierakstīt pasūtījumus. Cik reižu viņa to jau bija darījusi! Par to viņa nedomāja, tāpat viņa tagad vairs neapstājās un nesita zīmuli pie zobiem, apsvērdama kādu šaubīgu punktu, bailēs, ka varētu ierakstīt nepareizi. Nē, viņa izskatījās droša un pašpaļāvīga, un zīmulis bez aizķeršanās slīdēja pār papīru.

— Kas tad šodien noticis? — viņa iejautājās, nepaceldama galvu.

Viņai ienākot, Endrjūss nebija atņēmis viņas sveicienu. Un ari tagad neatbildēja.

— Vai jums atkal gremošanas traucējumi? — viņa laipni turpināja, joprojām tikpat ātri rakstīdama. Pēdējā laikā šis savas sievas vārīšanas mākslas dedzīgais cildinātā j s bija sācis nopietni žēloties par vēdergraizēm un ar dažādām zālēm uzlabot aknu darbību, taču, kā likās, viņš atģidies par vēlu.

Bet Endrjūss arvien vēl klusēja, īgni sēdēja krēslā, ar gurdu roku glaudīja nokārušās ūsas un beidzot uzmeta Lūsi j ai savu nespodro, šķielējošo acu skatienu. Vļņa iesmējās un švīkstoši pašķīra lapu.

— «Katra aina mums zina, ko stāstīt,» — viņa citēja. Vai tā bija tā pati Lusija, kas reiz šai pašā kantorī drebēdama bija teikusi: «Es centīšos ievērot visu, ko jūs man teicāt, Endrjūsa kungs»?

— Jūs smejaties, — viņš gausi atbildēja. — Nu labi, smej ieties vien. Izsmej ieties tā, lai ilgi vairs nebūtu jāsmej as, ja nu reiz esat sākusi.

Viņai atkal bija jāpasmaida par Endrjūsa nelabojamo pesimismu.

— Kur tad Dūgals? — viņa jautāja.

Dūgals pa šiem gadiem bija izvērties pavisam citāds, nekā no viņa skarbā un ne visai patīkamā rakstura varēja sagaidīt. Nu viņš bija «jauks zēns» un Lusijai liels draugs.

Endrjūss lēni pamāja ar kailo galvu uz dibenistabas pusi. — Pie šefa. — Brīdi viņš drūmi klusēja. — Es jau tur biju, un, kad Dūgals iznāks, būs jāiet iekšā jums.

Šoreiz Lusija pacēla acis, pielika zīmuli pie vaiga un vērīgāk uzlūkoja Endrjūsu. Jā, likās, viņa nomāktajai omai bija kāds dziļāks iemesls nekā citkārt.

— Kas tad noticis? — viņa jautāja.

— To jūs dzirdēsiet, varat būt droša, — viņš mierīgi atbildēja. Un, kad būsiet dzirdējusi, vairs nesmiesieties, to es jums apgalvoju.

— Nu tad pasakiet taču! — viņa ziņkārīgi uzstāja. Viņš tiešām izskatījās ārkārtīgi uztraukts. — Sakiet taču, kas noticis!

— Viss! — viņš neparasti strauji atteica.

Tieši tai mirklī atvērās dibenistabas durvis, un iznāca Dūgals, kam uz pēdām sekoja pats Lenokss.

— Ak tad jūs esat atpakaļ? — Lenokss iesaucās, ieraudzījis Lusiju. — Vai neienāksiet acumirkli pie manis?

Viņa lēni piecēlās. Dūgala sejas izteiksme un šis uzaicinājums, kas tik pilnīgi saskanēja ar Endrjūsa pareģo-

Iurnu, radīja dīvainu nemieru, bet viņa zināja, ka viņai n< kā nevar pārmest, viņa nekur nebija kļūdījusies, viņas darbs bija sekmīgs, viņai ne no kā nebija jābaidās.

— Apsēdieties, Mūra kundze! — Lenokss uzaicināja, un atkal viņa uzminēja — tiklab no šā uzaicinājuma, kā arī no šīs neparastās uzrunas, jo parasti viņš to nekad negodāja par kundzi, — ka sagaidāms kaut kas ārkārtīgs.

— Es nupat jau runāju ar abiem pārējiem, — viņš teica, gandrīz nervozi rotaļādamies ar saviem zīmuļiem.

— Jā? — viņa ieminējās un gaidīja.

Nu viņa ievēroja tādu kā satraukumu, tā kā apspiestas gaviles, kas slēpās zem ārējas nomāktības maskas. Viņi abi klusēja.

— Man tiešām žēl, ka tas jādara, — viņš pēkšņi izteica, darbodamies ar lineālu. — Bet man nav citas ize-jas.

Viņš sparīgi nometa lineālu. — Man vajadzēs jums uzteikt.

Lusija nobālēja kā audekls, tik negaidīti bija šie vārdi. Brīdi viņa klusēdama noskatījās uz Lenoksu, tad stomīdamās teica: — Bet ar manu darbu taču viss kārtībā, pilnīgā kārtībā! To jūs zināt tikpat labi kā es!

— Zinu, zinu! — viņš piekrita skaidri redzamās nožēlas. — Man tiešām ļoti žēl.

— Kādēļ tad... — viņa stostījās un saguma.

— Esmu pārdevis — jā, esmu pārdevis savu uzņēmumu ar preču noliktavu un visu inventāru van Hagelmanim!

Viņš atlaidās krēslā. Par spīti bēdīgajam izskatam, pacilātā oma guva virsroku; viņa spalgajā balsī ieskanējās neslēpts triumfs.

— Jūs jau zināt, es viņiem vienmēr biju kā dadzis acī, lai viņu koncerns būtu cik liels būdams, — jā, un manus dūrienus viņi sajuta ilgi un sāpīgi. Viņi mēģināja mani iznīcināt, bet tas viņiem neizdevās. Viņiem par spīti es pārdevu holandiešu margarīnu — to es darīju viņu deguna priekšā, — un tagad tas viņiem apnicis. Viņi negrib konkurenci, viņi grib monopoltiesības. To es zinu, ja. gan, to es zinu. Es jau sen paredzēju, ka tā būs. Tadeļ ta forsēju margarīnu un upurēju pārējās preces. Tāds bija mans aprēķins. Un tagad tas noticis, līgums noslēgts. Es aizeju, un viņi pārņem manu uzņēmumu.

Viņa vārdos klausoties, Lusijas seju bija pārklājis tumšs sārtums. Tad tāds bija mērķis, pēc kā viņš centies?

— Bet mūs taču viņi paturēs? — viņa bailīgi iesaucās.

Viņš gausi papurināja galvu. — Tas jau ir visbēdīgākais, — viņš teica, pēkšņi pavisam pārvērties. — Viņiem pašiem savs kantoris, savs štats, savi aģenti. Ceru, ka viņi varbūt pieņems Dūgalu. Viņš jauns zēns, un tādam arī pie viņiem atradīsies darbs. Bet Endrjūsu un jūs... hm, jā ... — Brīdi viņš zīmīgi klusēja un tad piebilda: — Man tiešām ļoti žēl.

Lai gan Lenokss pūlējās uzspiest vaibstiem līdzjūtības izteiksmi, nekādu lielu bēdu viņš tomēr nejuta. Viņš priecājās, ka bija šo darījumu ļabvēlīgi nokārtojis, viņš līksmoja par laimi, ka bija izdevies savu mazo uzņēmumu pārdot lielai, ievērojamai firmai, kas to īstenībā bija pirkusi vairāk aiz taktiskiem iemesliem nekā monopola interesēs.

To Lūsi ja skaidri redzēja, un viņu pārņēma pēkšņa, neciešama netaisnības sajūta.

— Un mani pēc visiem šiem gadiem vienkārši izmetīs ārā? Vai tā ir alga par manu grūto darbu?

— Par to taču jūs algu saņēmāt, — viņš laipni nomurmināja.

— Tas nav godīgi! Nav taisnīgi! — viņa kā neprātā iesaucās. — Jūs varējāt mums pateikt, ka tas sagaidāms!

— Es jau pats nekā skaidri nezināju. — Brīdi vilcinājies, viņš vēl laipnāk piebilda: — Nav nekādas jēgas tādēļ zaudēt savaldīšanos.

Varbūt pēkšņas atmiņas par to sen pagājušo silto pēcpusdienu, kad viņš vājuma mirklī bija aplicis Lūsijai roku, viņu tagad atturēja no skarbākiem vārdiem. Varbūt viņš šai acumirklī skaidrāk apzinājās gurdo cienību, ko juta pret Lusiju.

— Man jau sen bija padomā likvidēt uzņēmumu un dzīvot mierīgi, — viņš turpināja. — Jūs droši vien atradīsiet citu darbu. Jūs taču esat spējīga sieviete.

Lūsijai uz mēles bija strupa atbilde, bet viņa saknieba lūpas. Viņa spēji piecēlās un dusmās zibošām acīm paskatījās viņam sejā.

— Kad man jāaiziet? — viņa uzsauca, pie durvīm stāvēdama. •

— Pēc mēneša, — viņš gandrīz miermīlīgi paskaidroja.

Viņa izgāja priekšējā istabā. Viņā dega liesmains sašu-111111s. Viņa atcerējās pazemojumu pirmajā dienā, kad bija .ii nožēlojamajā kantorī ienākusi; jā, viņa bija pazemota; mi lagad viņa atkal bija nežēlīgi aizvainota ar šo pēkšņo, t .spiesto atlaišanu. Kā viņa šai laikā bija strādājusi, kā pulējusies pat lietū un negaisā, lai šim plukatam Lenok-' un sagādātu treknus kumosus vecuma dienās!

- Nu, vai es jums neteicu? — Endrjūss iejautājās.

Es jau zināju, ka jūs izsviedīs ārā.

- Lieciet taču man mieru! — viņa nikni iesaucās.

Dūgals klusēja. Viņš nebija padzīts un tādēļ izskati ias nokaunējies kā cilvēks, kas nodevis savus sabiedrotos.

Sakniebtām lūpām Lūsi ja paņēma grāmatu, pabeidza darbu un piecos aizgāja no kantora.

Viņa iznāca no šaurās vārtu velves, bija jau nogājusi pusceļu pa slapjo ielu un tikai tad pamanīja, ka lija lietus. Viņas mati jau bija mitri no lietus lāsēm, iekām viņa ■ ilcerējās atvērt lietussargu. Viņai garām slīdēja dzeltenie skatlogu plankumi; avīžu puika ielu stūrī aizsmakušā balsī izsauca pēdējo sacīkšu uzvarētāja vārdu; tumši stāvi, tāpat kā viņa, traucās uz stacijas pusi.

Viņa iekāpa vilcienā. Stūrī kāds vīrietis pieliecās tuvāk savam biedram un, avīzi rokā turēdams, runāja par depresiju tirdzniecībā.

— Dokos tagad strādniekus bariem izmet uz ielas, — viņš svarīgi nobeidza.

Viņa mierīgi paskatījās uz runātāju. «Par mani var teikt taisni to pašu,» domāja Lusija. Viņa ari bija vienkārši izmesta uz ielas. Tātad šie pastāvīgie, vienmuļie gadi nu beigušies gluži nejaušā, gandrīz groteskā veidā. Jocīgs teiciens — «izsviesta uz ielas», taču viņai tā bija negaidīta katastrofa, tik negaidīta, ka viņa to nemaz nebūtu varējusi iedomāties. Nē, to viņa savā paļāvībā nekad, nekad nebija paredzējusi. Spējā dusmu uzplūdā viņai atkal savilkās lūpas, kamēr viņa tā sēdēja un sāka apdomāt visu šīs atlaišanas nozīmi.

Ārdfilanā vēl lija smagām, slīpām svītrām, un, kad viņa iegāja dzīvoklī, slapjā svārku mala lipa pie potītēm.

— Brrr! — Hokinga jaunkundze nodrebinājās, izskriedama priekšnamā. — Mīļais bērns, jūs jau esat slapja kā siļķe!

— Jā, esmu salijusi, — Lusija ar pūlēm atbildēja.

— Biju aizbraukusi bez mēteļa.

— Tad nāciet ātri iekšā un pārģērbieties, lai varam iziet, — biedrene mundri teica. Viņa bija ģērbusies parastajā zaļajā zīda tērpā, acīs staroja gaišs mirdzums.

Lusija izpurināja no matiem lietus lāses.

— Es neiešu jums līdzi, — viņa noteikti sacīja. — Esmu nogurusi. — Vakarā viņas bija ielūgtas, bet Lusijai vairs nebija nekādas patikas iet.

— Bet jums jānāk, katrā ziņā jānāk! — Pinkija pārlieku dedzīgi iebilda. — Tas jūs uzjautrinās. Mēs muzicēsim. Drusku dziesjnu un mūzikas ķirms vakariņām. Tas jūs ļoti nomierinās. Ātri, ātri!

— Es taču jums teicu, ka neiešu, — Lusija skarbi atcirta. — Man nepatīk iet.

— Gan radīsies patika, bērns. Es jums palīdzēšu saģērbties.

— Lieciet man mieru! — Lusija attrauca. Viņa atgrūda biedrenes roku, kas to gribēja apskaut, un skaļi iesaucās:

— Es zaudēju vietu.

— Vietu? — skanēja neticīga, gandrīz baiļu pilna atbilde.

— Jā, vietu — darbu, maizi. Esmu izmesta uz ielas, ja jūs saprotat, ko tas nozīmē.

— Nē, ko jūs sakāt! — Hokinga jaunkundze laipni iesaucās. Tad viņa ar sirsnīgu, nomierinošu smaidu piebilda: — Jūs atradīsiet ko citu. Rīt. Katrā ziņā! Nāciet! Jā, nāciet, nāciet!

Lusija neatbildēja, bet spēji aizspraucās biedrenei garām un iegāja guļamistabā, kur sāka novilkt slapjās drēbes. Tā bija uzvija visam sāpinājumam, ka mājās viņu vēl tik aušīgi sagaidīja.

«Kāda nelga šī sieviete!» viņa sarūgtinājumā nodomāja. «Un cik vieglprātīga esmu bijusi, ar viņu ielaizdamās!»

Dusmu sparā viņa noberzēja kājas, uzvilka sausas zeķes un rīta kurpes un izņēma no skapja pelēko samta apģērbu. Tai brīdī viņu iztraucēja klauvēšana pie durvīm. Tad viņa ārpusē izdzirda Pinkijas balsi, kas draiski skandēja vārdus: — Nu, vai nāksiet, mīļā? Es jau esmu gatava.

Lusija tikai ar pūlēm savaldījās.

— Ejiet viena! — viņa sauc^. — Es nevaru iet jums līdzi!

Jums jānāk! Jums jānāk! — Pinkija satraukta klie-<l/.i. Viņa raustīja durvju rokturi kā pievīlies, aizkaitināts Immiis, bet Lusija, no piedzīvojumiem pazīdama biedrenes и.Nolaidību, bija aizslēgusi durvis. Tad sekoja dziļa aizvainojuma pilns klusums, kas viņu nomāca, beidzot Lu-t.ija, sasprindzinātā uzmanībā gaidīdama, izdzirda ārdurvis ar troksni aizveramies, un apslēptais saspīlējums izklīda. Viņa beidza ģērbties, iegāja virtuvē, uzvārīja tēju un uzcepa sev dažas maizes šķēles.

Domīgi viņa apsēdās pie galda, nolika priekšā neseno l’itera vēstuli un lēni to atkal pārlasīja. Glīti rakstītās rindas sniedza mierinājumu, taču tās pašreizējo stāvokli noskaidroja pamatīgāk, nekā to spētu ilgas pārdomu stundas. Pīteram ritēja pēdēja mācību gada otrais ceturksnis, un, kad tas gada beigās pārbrauks, viņai tūliņ būs jarupe-jas par dēla nākotni. Viņas gara acīm parādījās pēdējās godalgu izdalīšanas vīzija. Brālis Viljams — vēl vairāk salīcis nekā agrāk, jau drusku nedrošs uz kājām, bet, paša vārdiem sakot, «vēl gluži labi kopā turēdamies», — bija uzlicis roku godalgojamajam ne vairs uz galvas, bet uz pleca un teicis Lusijai: «Šo zēnu sagaida karjera.» Ja Lu-sijas stāvoklis jau agrāk bija grūts, tagad tas likās vel daudz grūtāks. Un tomēr, kaut arī nākotne bija neskaidra, Lusija garā skaidri redzēja savā godkārē kaldinātos Pi-tera nākotnes plānus.

Pēc visām viņas pūlēm dot dēlam apmierinošu izglītību — jau iedoma vien, ka viņam būtu jāstājas kada mazā, neievērojamā vietā, likās ne vien nepieļaujama, bet nozīmēja arī visu viņas pūļu veltīgu izšķiedumu un klaju atzīšanos neveiksmē, — vai viņam jāpaliek par kantora zēnu? Kantoristu? Par mācekli kādā tirdzniecības nozarē? Tas viss bija vienlīdz neiedomājami.

Nē, aizvainojums un sarūgtinājums drīzāk stiprināja viņas apņēmību. Viņai bija mērķis — viņa neuztraucās, ka ceļš uz šo mērķi zuda tumsā, — skaidri viņa to gan vel nesaredzēja, bet viņa ticēja sev. Nekavējoties jāatrod cita vieta, viņa būs mierā ar kuru katru darbu — jebkuru. Viņa nikni salocīja vēstuli un ļāva domām aizklīst nākotnē.

Viņa agri aizgāja gulēt, bet nevarēja iemigt. Domas par atlaišanu, pastāvīgi atkārtodamās, nemitīgi atplēsa brūci. Nemierā mocīdamās, viņa dzēra ūdeni no karafes, kas stāvēja pie gultas, bet, kad apgūlās, lai aizmigtu^ viņas pārlieku satrauktais prāts no jauna pieķērās domām par to, kā tas varējis notikt, kā šis nieka vīrelis, šis plukata, izmetis viņu uz ielas pēc tam, kad viņa tik ilgus gadus viņam bija vergojusi.

Viņa vēl gulēja, kad Hokinga jaunkundze parnāca. Tumsā viņa dzirdēja — kāda roka taustīdamās nedroši atvēra un tad pēkšņi aizsita dzīvokļa durvis. Viņa dzirdēja, kā biedrene gāja pa koridoru, taču tie nebija tās parastie stingrie soļi, bet savāda, slābana grīļošanās, kas tūliņ saistīja Lūsijas uzmanību. Viņa sāka klausīties un uz mirkli aizmirsa pati savas bēdas, kad šie soļi aizšļūkāja uz Hokinga jaunkundzes guļamistabas pusi un tagad bija dzirdami no turienes.

Tas Lusijai likās ļoti neparasti, tādēļ viņa atbalstījās uz elkoņa un skatījās uz durvīm, kur šaura gaismas svītra liecināja, ka Hokinga jaunkundze nebija nodzēsusi priekšnamā gazes spuldzi. Jā, tas viss bija ārkārtīgi dīvaini. Lusija bija sagaidījusi parasto pārspīlēti trokšņaino pārnākšanu, kam mēdza sekot skraidīšana šurp un turp pa visu dzīvokli, dziesmiņu dungošana, varbūt arī mēģinājums ienākt pie viņas un ar neskaitāmiem jūsmīgiem izsaucieniem atstāstīt visu brīnišķīgo viesību vai sarīkojuma norisi. Tad Lusija, vēl arvien uz elkoņa balstīdamās, izdzirda kādas citas skaņas, kas baigā skaidrībā lauzās cauri tumsai, — ne smiekli, ne raudas, bet savāds smieklu un raudu savienojums, histēriskas gaudu lēkmes, vaimanas. Lusija tūliņ uzlēca kājās, uzvilka filca kurpes un ietinās rīta svārkos. Viņa atvēra durvis, pabāza galvu gaišajā priekšnamā un sauca: — Kas ir?

Atbildes nebija, tikai pārspīlētu ciešanu baismās skaņas arvien pieauga.

Lusija sarauca pieri, cieši savilka rīta svārkus un izgāja gaitenī. Viņa pieklauvēja pie Hokinga jaunkundzes durvīm, brīdi gaidīja atbildi, kas nesekoja, tad enerģiski nospieda durvju rokturi un iegāja istabā.

Atkal viņa izbrīnā un apjukumā apstājās. Hokinga jaunkundze gulēja uz dīvāna, it kā izģērbjoties nokritusi, seju un augumu savādi apspīdēja gāzes liesma zaļganajā stikla lodē. Visapkārt bija briesmīga nekārtība, apģērbs un apakšsvārki nomesti uz grīdas, mežģīnes saburzītas, pleci kaili, biezie dzeltenie mati atiruši pār muguru — skaists radījums, kas tur itin kā savadā kaislā atdevība gulēja uz dīvāna. Viena krūts ar bāli sārtu galiņu bija izspraukusies no ņiebura, un virs garajām, melnajām zeķēm kā atlass vizēja balta āda. Tā viņa tur gulēja un raudāja, dziļās bēdās skaļi vaimanādama.

— Kas noticis? — Lusija iesaucas, un viņas balsī jautās skarbums.

Otra sieviete, kas gurdeni zvilnēja tādā atdevība, izskatījās pārāk eksotiska un nepieklājīga, lai spētu modināt līdzjūtību; arī skaļi izkliegtās bēdas Lusiju neaizkustināja. Biedrene nelikās aizkustinoša, bet gražīga. Viņa vēl ciešāk sajoza rīta svārkus.

— Es jums jautāju: kas noticis? — Lusija vēl skaļāk iesaucās.

— Viņš mani pievīlis, pievīlis, atstājis! — Hokinga jaunkundze ļāva bēdām vaļu. — Šovakar to uzzināju. — Un no viņas lielajām acīm atkal sāka plūst asaras.

— Par ko jūs runājat? — Lusija asi vaicāja. Viņa bija sašutusi par otras sievietes izturēšanos. Šo grotesko aizraušanos viņa vēl saprata, bet nu, acīm redzot, kaut kas bija mainījies, un tādēļ viņai nekas cits neatlika kā atkārtot jautājumu: — Sakiet — ko jūs ar to gribat teikt?

— Pievīlis, pievīlis, atstājis! Viņš mani atstājis. Viņš saderinājies ar citu, šodien to paziņoja, — Hokinga jaunkundze gaudoja. — Viņš mani atstājis pēc visiem šiem gadiem, pēc visa, ko viņa labā esmu darījusi, — lai gan es viņu tā mīlēju, lai gan viņš tā skatījās uz mani... — Uznāca jauna lēkme, un viņa mežonīgi sita papēžus pret paklāju.

Tas bija neticami! Un tomēr tā bija taisnība. Šī nelaimīgā sieviete mocījās neprātīgās bēdās, ka zaudējusi kādu cilvēku, kurš viņai nekad nebija piederējis.

— Nomierinieties! — Lusija citādā noskaņā teica. — Un ļaujiet, lai jūs apguldu!

— Kā es varu nomierināties? — biedrene ķērca. — Es viņu mīlēju, jā, es viņu mīlēju, un viņš mīlēja mani! To es zinu. Esmu par to pilnīgi pārliecināta. Mēs paļāvāmies viens uz otru. Es viņu gaidīju. Jā, tā bija. Jā, tā bija.

Dīvainā pašapmāna ēka, ērmīgā iedoma bija sabrukusi no pirmā negaidītā grūdiena. Viņas dzīves galvenais balsts bija sācis grīļoties, un nu izskatījās, ka arī viņa pati zaudējusi līdzsvaru.

Hokinga jaunkundze atkal ievaidējās, viņas acis mežonīgi nozibēja.

— Es viņu mīlēju, es viņu mīlēju! — viņa atkal iesaucās. — Dieva vaiga priekšā mēs bijām vīrs un sieva.

Lusija sāka nervozēt. — Beidziet raudāt! — viņa glaimīgi teica, glāstīdama biedrenei plecu un reizē mēģinādama apklāt tās kailumu.

— Jūs taču man ticat, vai ne? — Hokinga jaunkundze šņukstēja, saķērusi Lusijas izstiepto roku un neprātīgi spiezdama pie tās savu asarās mirkstošo vaigu. — Labā Lusij! Labā Lusij!

— Jā, — Lusija atvairījās. — Nāciet, jums jāliekas gulēt!

Viņa tiešām panāca, ka biedrene piecēlās, un pierunādama sāka tai atraisīt korseti un to izģērbt.

Lusijas pieskārienus jūtot, Hokinga jaunkundze beidza šņukstēt un palika rāmi stāvot. Baltajās mežģīņu biksēs viņa izskatījās traģikomiski nekārtīga. Viņas augums bija apbrīnojumi skaists, taču seja, tagad kā sastingusi, nožuvušam asaram, likās tukša, tanī nebija citas izteiksmes ka vien grotesks apjukums.

— Kas nu ar mani notiks? — viņa pēkšņi iesaucās. — Tagad!

— Cst! — Lusija viņu enerģiski apsauca.

Beidzot Lusij ai izdevās atraisīt ņieburu, kas baltajā ādā bija iespiedis sārtas svītras. Viņa uzvilka biedrenei naktskreklu pār pleciem un palīdzēja tai iekāpt milzīgajā baldahīna gultā.

— Vai nevēlaties tasi tējas? — viņa jautāja. Viņa ticēja š,i dzēriena nomierinošajām īpašībām.

Hokinga jaunkundze izklaidīgi pamāja ar galvu. Lu-bija izgaja virtuve un uzvārīja tēju. Tad viņa ienesa lielu, pilnu tasi, no kuras Hokinga jaunkundze arvien mēdza dzert.

— Te būs, dzeriet!

Pinkija paklausīgi izstiepa roku — savu lielo roku ar skaisti koptajiem nagiem un paņēma tasi, bet, tikko to satvērusi, tūliņ arī vienaldzīgi ļāva tai izslīdēt no pirkstiem un nokrist uz grīdas, krūze nesaplīsa, bet tēja tūliņ izlija un izplūda uz paklāja kūpošā peļķē.

— Ko jūs izdarījāt! — Lusija iedūcās.

Šo neprātīgo rīcību redzot, viņai uznāca dusmas. Pieliekdamās pacelt tasi un pašķīvīti, Lusija teica: — Nu jums lejas vairs nevajag.

— Piedodiet, — Hokinga jaunkundze bēdīgi sacīja. — Man domas bija citur. Pie manas mīlestības pret Mal-komu. Vai tas nav cēli?

Lusija saslējās un, dusmās pietvīkusi, uzlūkoja nožēlojamo sievieti, kas gulēja gultā. Viņa nejuta līdzjūtību, tikai dzēlīgu pretīgumu. Lielā sašutumā viņai gribējās — kā viņa pati būtu teikusi — «tai iesist drusku prāta». Viņa nicināja pati sevi, ka bija tik ilgi cietusi šo māžošanos. Turklāt viņai bija pašai savas rūpes; domās viņa salīdzināja šo idiotisko bēdu aušīgumu, šo pavisam smieklīgo uztraukumu ar savām nopietnajām raizēm, kas viņai šodien tik pēkšņi bija uzbrukušas.

Un tomēr viņai pietika pacietības izteikt: — Vai nevēlaties drusku broma?

— Es vēlos bromu, — otra sieviete atkārtoja kā bērns, un, kad Lusija pasniedza parasto devu, Hokinga jaunkundze iedzēra zāles nepretodamās, tai pašā padevībā satverdama Lusijas roku, kad viņa tai enerģiski pacēla karoti pie lūpām. Hokinga jaunkundze tagad vairs nebija ciešanu satriekta, bet izskatījās domās nogrimusi.

Lusija vēl arvien bargi to uzlūkoja.

— Ar labu nakti! — viņa beidzot teica.

— Ar labu nakti! — Hokinga jaunkundze maigi atbildēja.

Lusija nodzēsa gāzes liesmu un mierīgi izgāja no istabas. Sākumā viņa bija ļoti uztraukusies, bet jau jutās gandrīz nomierinājusies. Kad viņa, tik glezna un tikla, soļoja pa koridoru, viņas domās nezin kādēļ pastāvīgi atkārtojās vienmuļais teikums: «Pēc sausuma nāk plūdi.» Viņa domāja par sevi, un atkal viņai nāca prātā šis teikums. Gadiem ilgi viņas dzīve bija mierīgi ritējusi savu gaitu. Viņa bija pacietusi Hokinga jaunkundzes dīvainības, ne bez pamata jutusies droša — un nu vienā pašā dienā bija piedzīvojusi divkāršu katastrofu!

Taču par draudzenes stāvokli viņai pārāk lielu bažu nebija.

«Rīt Pinkija jutīsies labāk,» viņa apguldamās gandrīz bargi nosprieda.

Bet nākamajā rītā Pinkija nejutās labāk. Pēc brokastīm Lusija, jau aiziešanai saģērbusies, kā parasti, iegāja biedrenes guļamistabā atvadīties, jo Hokinga jaunkundze nekad necēlās pirms deviņiem.

— Vai jūtaties atkal vesela? — viņa apjautājās.

— Jūtos vesela, — Hokinga jaunkundze gurdi atkārtoja. — Vai zināt... es ... es to pārdomāju.

Viņas bija dīvainā pretstatā, šīs abas sievietes: viena stāvēja taisni saslējusies, skaidra un droša un bakstīja ar cieši satīto lietussargu mirdzoši nospodrināto kurpju purngalus, bet otra — neapģērbusies vienaldzīgi gulēja gultā, atrisušie mati izplūda pār mežģīņu spilvendrānu, lielās, skaistās acis raudzījās neizteiksmīgi, pat traģiski truli.

— Jā, — viņa turpināja tai pašā sastingušajā izskatā. — Es domāju, tas būs tāpēc, ka neprotu spēlēt baznīcas ērģeles. Ja es spēlētu ērģeles, viņš droši vien atgrieztos pie manis. — Viņa brīdi klusēja. — Man tas šodien jāie-macās.

Lusija riebumā savilka pieri zem cieši pieguļošā plīvura. Cik ļoti šie vārdi atšķīrās no Hokinga jaunkundzes parastā, pārspīlēti bravūrīgā atvadu sveiciena: «Sveiki, sveiki, mīļā Lusij! Gaidīšu jūs drīz atkal mājās!»

— Vai nevarējāt labi gulēt? — viņa apvaicājās.

— Es gulēju, — Pinkija teica. — Un šodien man jāiemācās ērģeles spēlēt. Es tūliņ iešu uz baznīcu. — Viņa nopūtās. — Visu, visu es gribu viņa labā darīt. Visu viņam! Malkomam! Manam vīram dieva vaiga priekšā.

— Beidziet taču reiz! — Lusija strupi teica, it kā ar savu gribu vien cerēdama iedvest šai aušīgajai būtnei diusku prāta. — Jūs zināt, ka man nepatīk tādas valodas kļausities.

— Zinu, ka jums tādas valodas nepatīk klausīties, Lusij, — otra sieviete dobji atkārtoja. — Bet jūs mani nesaprotat. Man tas jādara. Man jādomā par viņu. Es citādi nevaru.

Lusija iekoda lūpā un paskatījās pulkstenī. Viņai bija jāiet, lai nenokavētu vilcienu; viņai bija pašai savas lietas kārtojamas; viņa negribēja visu dienu pavadīt, šo muļķīgo sievieti uzraugot. Tādēļ л§па pagriezās uz durvju pusi.

— Es nu iešu, — viņa noteica un izgāja no istabas, kur Hokinga jaunkundze arvien vēl palika tai pašā sapņainajā letarģijā, truli tālumā skatīdamās.

Taču priekšnamā Lusija bridi vilcinājās; viņa labprāt būtu pāris vārdu pateikusi apkopējai, bet tā vēl nebija atnākusi, un tas šai slinkajai sievietei bija ļoti raksturīgi, jo šī nenoteiktība bija īsta piemērošanās Hokinga jaunkundzes bezrūpīgajai dabai. Tā Lūsijai nekas cits neatlika kā nemierīgu prātu aiziet no mājas.

Dienu viņa enerģiski atvairīja domas par Pinkiju. Viņa domāja pati par savām neatliekamajām darīšanām, domāja, ka atlicis tikai mēnesis laika, lai atrastu jaunu darbu, ka viņai jārūpējas par dēlu, ka šīs rūpes un domas par viņa nākotni bija svarīgākas par visu citu. Jā, viņa pat iesāka jau šai pirmajā dienā, pircējiem it kā garāmejot un ar mākslotu humoru apjautādamās, vai tie neva-rqt ieteikt viņai kādu vietu, kas būtu viņas spējām piemērota. Lielākā tiesa nožēloja, ka Lusijai jāaizejot no šā darba: «Ak dievs, jūs taču nerunājat nopietni?» — «Nudien, tas jau tīrais kauns, nemaz nesaprotu, kā var tik spējīgu sievieti kā jūs ...» Bet visos šais izsaucienos Lusija ar sarūgtinājumu saklausīja to pašu paviršo līdzjūtību, kādu bija radījusi ari Frenka nāve. Vai šie cilvēki tiešām tā domāja, kā runāja? Un visi nemaz nerunāja nopietni. Daži, tāpat jokodamies kā Lusija, ieteica apsvērt vilinošās precību izredzes; citi, vēl lielāki jokdari, deva praktiskus ierosinājumus; un visi sirsnīgi apsolīja paturēt prātā Lusijas vajadzību, gadījumā, ja rastos kāda izdevība, viņi dzīrās katrā ziņā Lusiju atcerēties. Tas jau bija zināms panākums. Viņa bija riteni iekustinājusi.

Mājās viņa pārnāca ar labi padarīta darba apziņu. Viņa bija tik neatlaidīgi domājusi par savu mērķi, ka, tikai Viktorijas Kresentā iegriežoties, atcerējās Pinkiju.

«Nu viņai droši vien jau būs labāk,» Lusija optimistiski nodomāja. «Aušīgais radījums!»

Bet Pinkijai nebija vis labāk, turklāt Lusija ieraudzīja neparastu skatu: apkopēja, cepuri galvā un mēteli mugurā, gaidīja priekšistabā, negribēdama aiziet pirms Lusijas pārnākšanas.

— Man bija jāpaliek, kundze, — apkopēja klusā balsī tūliņ iesāka. — Viņa bija tik savāda. Un tad es nodomāju: lai nu peļņa, kur peļņa, labāk būs, ja pagaidīšu, kamēr pārnāksiet.

— Kas tad noticis? — Lusija aši ievaicājās.

— Viņa nemaz vairs nav tāda kā agrāk, cienīgā kundze. Jūs jau zināt, kā viņa parasti izturas, gandrīz visu laiku dzied un smejas, un spēlē savu lielo vijoli. Un kā viņa man jautā: «Vai negribat to, Dik? Vai negribat šo?» Bet šodien ... nu, vai zināt... — Viņa nepabeidza teikumu.

— Saprotu, — Lusija īsi noteica.

Viņa iedeva apkopējai šiliņu un ļāva tai iet. Tad saņēmās un ar mākslotu jautrības izteiksmi sejā iegāja dzīvojamā istabā.

— Es atteicos no ērģelēm, — Hokinga jaunkundze bez kāda ievada sacīja. Viņa bija drusku nevīžīgi ģērbusies savā pelēkajā kostīmā un taisni sēdēja cietā krēslā istabas vidū. — Tās man neko nelīdz.

— Ka tā? — Lusija pret savu gribu iejautājās.

— Es uzvedu ērģelnieku — jauks vīrietis, un viņš mani labi pazīst, — uzvedu to augšā, lai viņš man parāda, bet tur nekas neiznāk, to es tūliņ redzēju... ziniet, tas koks . .. sēžot tas paliek spēlētājam starp ceļiem. Kā es varētu spēlēt, rīkoties ar to, saprotiet, kad man brunči mugurā? — Viņa brītiņu klusēja, it kā cēli apdomādama kādu prātīgu atrisinājumu. — Bet pagaidiet — man taču ir tunika, ko agrāk bieži valkāju vingrojot. To es varētu uzvilkt zem svārkiem. Un tad, baznīcā ieejot, svārkus novilkt. Protams, man gan liekas ...

— Nē, nē, Pinkij! — Lusija iesaucās. Viņas bardzība bija izgaisusi, pēkšņi viņu bija pārņēmis liels nemiers, tik lielas raizes, ka viņa runāja lūdzošā balsī. — Lūdzu, nerunājiet tā!

— Nē, man liekas, tur nekas neiznāks, — Hokinga jaunkundze tikpat prātīgi atbildēja. — Domāju labāk mācīties ebreju valodu. Jā, iegādāšos grāmatu un jau rit sākšu mācīties ebrejiski. Tad mēs abi sarunāsimies, viņš un es, roku rokā. Un tad viņš mani mīlēs. — Un viņa lielām, izbrīnā ieplestām acīm paskatījās uz Lusiju.

— Nerunājiet tā, Pinkij! — Lusija atkal iesaucās. — Ziniet, tas ir tik muļķīgi. Jūs tikai Dati uztraucaties un uztraucat arī mani.

— Jau rit agri nopirkšu ebreju Veco derību, — otra meviete neatlaidīgi turpināja. — Roku rokā — abi ar NI.ilkomu — mēs lasīsim ebrejiski!

Tas bija smieklīgi, bet arī dziļi aizkustināja. Lusija v.iirs nejuta dusmu, viņa bija satriekta un arī ļoti par-sleigta; vienu brīdi viņa nemaz nezināja, ko iesākt. Viņa Inja neziņā, tomēr ...

Vakaru viņa pavadīja, mēģinādama biedreni atrunāt no briesmīgajām dīvainībām. Nu viņa nožēloja agrāko strupo izturēšanos un kā varēdama centās izpelnīties piedošanu.

Arī nākamajā rītā — tas bija sestdien — viņa pagaidīja Dikinza kundzi, kas drīzāk aiz ziņkāres, nekā aiz celsi rdības ieradās neparasti agri, un iekārtojās tā, lai tā paliek līdz pusdienai, kad Lusija varēja būt maja. Viņa piekodināja arī, lai Hokinga jaunkundze paliekot gulta. Tad devās uz kantori.

Atkal, bet šoreiz jau ar lielākām pūlēm viņa pievērsa domas vienīgi pati savām raizēm. «Man tas jadara,» viņa domāja. Viņa paveica darbu lielā steigā — nu viņa vairs nejuta sirdsapziņas pārmetumus par zināmu paviršību, — drīz tika ar visu galā un ap vienpadsmitiem parbrauca Glazgovā. Tad viņa, kā iepriekš nolēmusi, tūlīt devas uz Hagelmaņa jauno kantori Olstonas ielā un pieprasīja sarunu ar direktoru. Jā, viņa to pieprasīja! Bet Hagelmanis nebija Lenokss, arī greznā, flīzēm izliktā ieeja nebija tik viegli pieejama kā mazās, nokvēpušās sētas kāpnes Sedl-īigzā. Ceļā viņa atdūrās uz izziņu galdu. Tur viņu palūdza vispirms pateikt vārdu, tad vēlēšanos, un viņa nemaz netika pie direktora klāt. Laipni, bet stingri viņai pateica, ka viņa nevarot cerēt uz sarunu ar direktoru, tapat arī, ka viņai neesot ne mazāko izredžu dabūt vietu šai firmā.

Tad viņa paceltu galvu izgāja uz ielas. Šie ļaudis nezināja, ko tie zaudēja, viņu atraidīdami, viņu, piedzīvojušu veikalnieci, aģenti ar saviem zināmiem pasūtītājiem. Turklāt viņa nemaz nebija pieņemta, viņai nebija izteikta pat līdzjūtība! Bet to viņi nožēlos! Jā, gan jau viņa panāks, ka šie ļaudis to nožēlos. Viņa piedāvās savu vērtīgos pakalpojumus kādai konkurentu firmai. Tā kā pulkstenis bija tikai drusku pāri vienpadsmitiem — vajadzēja tikai iedomāties, ka viņa šai sarunai bija paredzējusi veselu stundu un tik rūpīgi apdomājusi visus pamatojumus, kas vien varēja palīdzēt, — viņa, sašutuma urdīta, nolēma turpināt iesākto tūliņ.

Viņa zināja trīs citas firmas, kur varēja griezties ar cerībām uz panākumiem, firmas, kas nodarbojās ar preču importu. Vislielākais uzņēmums bija pavisam tuvu — Kār-svela ielā, un Lusija nevilcinādamās virzīja soļus turp. Te vismaz nebija grūti tikt iekšā; viņa gandrīz uzsmaidīja pati sev, tik liela starpība bija uzņemšanā. Viņa domāja, ka labāk būtu bijis, ja viņa tūliņ būtu nākusi šurp. Bet, kad viņa bija izteikusi savu priekšlikumu — un viņa pacentās to darīt sevišķi skaidri, — izrādījās, ka izredzes nemaz tik spožas nebija. Direktors apgalvoja, ka firmai klājoties grūti, darījumi arvien vairāk saplokot, vainīga esot ārzemnieku konkurence. Bez tam viņam jau esot pietiekami liels štats, un tik grūtos laikos būtu netaisni atraut vīrietim iztikas līdzekļus, lai ta vietā pieņemtu sievieti. Beidzot viņš ieminējās, vai viņa negribot pamēģināt pie Mārgotsona. Varbūt tur viņa atradīšot kādu piemērotu darbu.

Viņa mēģināja pie Mārgotsona — tā jau arī bija otra firma, pie kuras viņa bija nodomājusi griezties. Pēc tam viņa mēģināja ari vēl trešajā firmā. Beidzot viņa devas atpakaļ uz kantori. Galvu viņa turēja augstu paceltu, sārts plankums viņai vēl dega vaigā, un nezin kādēļ viņa juta iekšēju nemieru, neierastu nedrošību. Viņas paļāvībā bija radusies tikko manāma šaubu plaisa.

Vai tā nebija liela laime, ka viņa tik viegli bija dabūjusi savu līdzšinējo vietu? Nu viņa atskārta, ka dažādi apstākļi, ko viņa toreiz nebija pratusi pareizi novērtēt, viņai palīdzējuši pavisam viegli dabūt šo darbu. Bet viņa nezaudēja drosmi un saņēmās. Smieklīgi — viņa taču bija sieviete, kas savu vērtību pierādījusi. Vēlāk piestātnē viņa nopirka divas avīzes — «Ziņas» un «Pilsoni», tad atlaidās vagona sēdeklī un uzmanīgi sāka lasīt sludinājumu slejas, ar pildspalvu atzīmēdama katru vietas piedāvājumu, kas likās pieņemams. Likās! Jā, viņa centās pielāgoties, cik vien varēja, taču dīvainā kārtā tādu vietu bija pavisam maz. Pēkšņi viņa atskārta, ka nebija kantora darbiem piemērota. Viņa neprata rakstīt ar mašīnu, nebija mācījusies stenogrāfiju. Gandrīz nikni viņa sev jautāja, kādēļ gan nebija to iemācījusies. īstenībā viņa vairs nevarēja saukties arī par jaunu, ja kādā sludinājumā bija teikts: «Vajadzīga jauna dāma.» Nē, tāda%iņa vairs nebija. Viņa atskārta, ka sevišķi laimīgā gadījumā varētu tikt par pārde-2G2

«‘|ii un saņemt septiņi ar pusi šiliņa nedēļā vai arī dabūt i ,iialisku atalgojumu — divdesmit mārciņas gadā par , dienu gatavošanu kādai neizglītotai ģimenei; abas iespe-,is viņai likās vienādi nepieņemamas.

Un tad vēl bija jādomā par Hokinga jaunkundzi. Lu-,ija vairs nespēja atvairīt šīs domas. Viņa atziņas, ka vi-i .ii bija svelošas bailes, bet viņas rīcībā jau bija visa svētdiena. Gan jau viņa izdarīs kaut ko, kaut kā pratīs biedreni izraut no tām briesmīgajām dīvainībām, kas tai bija uzbrukušas.

Ārdfilanā viņa izkāpa un lēni sāka iet kalnup, jo jutās nogurusi. Negaidot bija kļuvis silts. Bija silta diena ar ilgu pilno, gurdo atvasaras skaistumu, ar kritušu lapu mierīgo čaboņu, kurā izskanēja maigs protests, ar melanholiskiem, it kā tāliem trokšņiem, kas atgādināja izbalē-lušas atmiņas.

Pusceļu pā Gārsdenas ielu pagājusi, Lūsi ja satika zēnu, kas pārdeva vietējo avīzi, un pa daļai tāpēc, ka tas mazliet atgādināja Pīteru — cik aušīga iedoma, bet tāda nu reiz bija viņas oma, — pa daļai tāpēc, ka vēl arvien domāja par vietu, viņa nopirka «Sludinājumu Lapu» un, tālāk iedama, vienaldzīgi ļāva skatienam slīdēt pār slejām. Pēkšņi viņa apstājās, neviļus apstājās, jo bija ieraudzījusi kādu īsu aizrādījumu — oficiālo mācītāja Malkoma Ādama saderināšanās paziņojumu. Tātad tas bija patiess, šis banālais, pārāk banālais ikdienas notikums, kas licis pārsprāgt Hokinga jaunkundzes mirdzošajam ilūziju burbulim. Lusija salocīja avīzi un iegāja dzīvoklī.

— Nu? — viņa tūliņ apjautājās Dikinza kundzei.

— Viņa nebija noturama gultā, — Dikinza kundze taisnodamās sacīja. — Par spīti visam, ko jūs teicāt, viņa piecēlās. Bet visu laiku nosēdēja dzīvojamā istabā pie grāmatām.

— Tā, — Lusija noteica. Viņas strupā atbilde apvaldīja otru sievieti, kas, acīm redzot, gribēja notikušo pārrunāt visos sīkumos.

Mēteli novilkusi, Lusija iegāja dzīvojamā istabā. Viņai ieejot, Hokinga jaunkundze nepacietīgi pacēla acis. Tā sēdēja pie grāmatām apkrauta rakstāmgalda, vēl citas grāmatas bija izkaisītas visapkārt uz grīdas.

— Vai neredzat, ka strādāju? — Hokinga jaunkundze tūlīt iesaucās; viņas seja kvēloja savādā dedzībā, un runājot viņa nesavaldīgi purināja matus.

Lusija paskatījās grāmatās, par laimi, tās nebija ebreju valodā, kā viņa bija baidījusies, bet darbi par botāniku, ko Pinkija bija paņēmusi no reti aiztiktiem augšējiem plauktiem.

— Kādēļ jūs mani traucējat? — Pinkija atkal teica.

— Vai neredzat, ka cenšos iegūt skaidrību par sevi?

— Man liekas, jūs solījāt palikt gultā, — Lusija maigi atgādināja, pasperdama pāris soļu uz priekšu.

— Nenāciet man klāt! — Pinkija tūliņ iesaucās.

— Dāma vienmēr ievēro zināmu atturību. Un es vēl nezinu, kas īstenībā esmu. Varbūt visam notikušajam ir savs iemesls. To es pašlaik gribu noskaidrot.

Lusija vilcinājās, cieši raudzīdamās šai gludajā un drudžaini izklaidīgajā sejā.

— Vai pusdienas neēdīsiet? — viņa lēnām jautāja.

— Nē, — biedrene neparasti noteikti atbildēja. — Man jādomā par svarīgākām lietām. Ja es to nenoskaidrošu laikā, līdz rītdienas dievkalpojuma sākumam, tad man cits nekas neatliks kā ielaisties kompromisā. Neizbēgami. Man varbūt vajadzēs valkāt kiltu. Jā, esmu apņēmusies to darīt. Tas vismaz būtu kaut kas vidējs.

— Saprotu, — Lusija teica.

Viņa pagriezās un lēnām izgāja no istabas, stingri aizvērdama durvis. Beidzot viņa satriecošā skaidrībā bija ieraudzījusi patiesību. Viņa nu zināja, ka viņai bija darīšana ar pilnīgi vājprātīgu sievieti. Viņa bija dziļi satraukta. Kas viņai tagad jādara? Pusdienu ēdot, kumosu garšas nejuzdama, viņa domāja, ko darīt. Sāpīgi, reizē neticami un sāpīgi bija iedomāties, ka Pinkija, gadiem ilgi tīksminājusies ar šo pašapmānu kā bērns ar rotaļlietu, tagad, to zaudējot, zaudēja arī visu, kas tai dzīvē bijis nopietns un prātīgs.

Lai tas izklausījās cik paradoksāli, šis pašapmāns Piņķi ju bija uzturējis puslīdz normālā saprātā, bet nu, kad šī ilūzija sašķobījusies, viņa to centās balstīt ar citām neprātīgām iedomām, kas nemaz vairs neatgādināja normālu domāšanu. Nu viņa tiešām maldījās pa dzimumtieksmju labirintu kā liels apmāts dzīvnieks.

Beigusi ēst, Lusija atstūma ktēslu un tūlīt piecēlās. Jo ilgāk viņa prātoja par šo atgadījumu, jo vairāk uzmācās sarūgtinājums. Viņa skatījās ārā pa logu. Noskaņa aikal mainījās, un viņa gandrīz kaislīgā dedzībā domāja: «Pin-kijai tas jāpārvar — ai, reiz taču tam jāpāriet! Tā ir tikai fāze, pārejoša svārstība. Es viņai palīdzēšu to pārvarēt.» Tā viņa mierināja pati sevi ar savu apņemšanos. Bez tam aicināt citus palīgā viņai likās pārāk liels draudzenes apkaunojums, kas gandrīz jau līdzinājās nodevībai. Pēkšņā apņēmībā viņa nolēma vēl gaidīt. Jā, viņa nogaidīs vismaz šo dienu, un pēcpusdienā viņa gribēja Pinkiju atstāt vienu pašu, varbūt vientulība un miers atrisinās mīklu un visu noskaidros gluži vienkāršā veidā.

Kad galds bija noridāts, Lusija paņēma avīzes un pildspalvu un taisījās atbildēt uz sludinājumiem, ko, mājās braucot, vilcienā bija atzīmējusi. Arvien gausa rakstītajā būdama, viņa šodien rakstīja vēl lēnāk, jo nu bija rūpīgi jāapdomā vārdi un jāizraugās izteicieni, kas vislabāk raksturotu viņas piemērotību un spējas katrai piedāvātajai vietai. Ik vēstulei viņa veltīja sasprindzinātas pūles, taču reižu reizēm sasprindzinātā uzmanība atraisījās, viņa pacēla galvu un, spalvu gaisā turēdama, klausījās, vai no dzīvojamās istabas neatskanēs kāds troksnis. Reiz viņa dzirdēja atveramies un aizveramies durvis, citādi viss bija klusu.

Vēstules uzrakstījusi, aploksnēs ielikusi un markas uzlipinājusi, viņa atlieca nolīkušo muguru un apskatīja padarīto. Glīti kaudzītē saliktas, vēstules izskatījās iespaidīgas un sagādāja Lusijai nelielu mierinājumu: visvēlākais otrdien, tā viņa savā nodabā domāja, atbildes būs klāt.

— Projām ejot, nododiet tās pastā, Dikinza kundze! — viņa sacīja, kad apkopēja ienāca istabā.

— Labi, kundze, — Dikinza atteica. Visu pēcpusdienu viņa bija staigājusi iekšā un ārā, grozījusies ap galdu un uzmetusi slepenus skatienus Lusijai, kas salīkusi rakstīja. Nu tā izmantoja gadījumu un jautāja bez aplinkiem: — Un, ja drīkstu vaicāt, ko domājat iesākt ar... Hokinga jaunkundzi?

Lusija pacēla acis: — Mēs vēl kādu laiku nogaidīsim, — viņa atbildēja mākslotā mierā. — Domāju, ka šī mazā lēkme pāries.

— Vai nevajadzētu paziņot viņas radiem? — apkopēja neatlaidās. — Viņai kaut kur ir brālis, istabas uzkopjot, bieži esmu redzējusi viņa vēstulēs, reizem tas bija nomestas uz rakstāmgalda... — Viņa pasteidzās sevi atvainot. — Man tās gribot negribot vajadzēja pārcilāt.

Lūsi ja sejas izteiksme kļuva dzedrāka; acīm redzot-, Di-kinza kundze bija iejaukusies lietās, kas uz to neattiecās, un arī tagad pārkāpusi robežas, ko nosprauda tās stāvoklis.

— To gan labāk atstājiet manā ziņā! — viņa noteica tā, lai apkopēja saprastu, ka sarunas turpināšana nav vēlama. — Es darīšu visu, ko atzīšu par derīgu.

— Bet vai jums neliekas... — Dikinza kundze neatlaidās. Vainas apziņā viņa apklusa un, brītiņu klusējusi, nedroši piebilda: — Man būtu bailes visu nakti palikt divatā ar viņu — kāda viņa tagad ir. Man pārskrien tirpas, to iedomājoties. Patiesību sakot, es to nedarītu ne par kādu naudu.

— Es nebaidos, Dikinza kundze, — Lūsi ja drosmīgi atbildēja. — Nemaz nerūpējieties.

Viņa paņēma vēstules un nepārprotamā nolūkā teica: — Mājās iedama, jūs varētu tās iemest.

— Labi, kundze, — Dikinza nomurmināja. Tad viņa priekšautā noslaucīja lielo, sarkano roku — to viņa darīja vairāk pieklājības nekā vajadzības dēļ — un godbijīgi saņēma vēstules. — Nu tad ar labvakaru, kundze! — Viņa brīdi vilcinājās. — Launags sagatavots uz paplātes.

— Ar labvakaru!

Dikinza kundze aizgāja, un pēc dažiem mirkļiem aizvērās āra durvis. To dzirdot, Lusija piecēlās. Viņa priecājāļs par šo vieglo morālo uzvaru pār apkopēju, tā viņu gandrīz nomierināja. Sirds dziļumos viņa nekad nebija varējusi labi saprasties ar Dikinza kundzi.

Tad viņa mundri iegāja virtuvē un uzlēja tēju. Viņai šķita, ka viņa nebija diezgan enerģiski pūlējusies izklaidēt Hokinga jaunkundzi šai nelaimīgajā garastāvoklī, un dažā ziņā viņa pat sev pārmeta vienaldzību. «Es Pinkijai palīdzēšu tikt tam pāri,» viņa jau nezin kuro reizi sev teica. «Jā, un kaut arī man tas būtu jādara pret viņas pašas gribu.»

Tādā noskaņā viņa ienesa salonā tējas paplāti. Galu galā Pinkija taču pret viņu bija bijusi laba!

— Laiks dzert tēju! — viņa jau uz sliekšņa enerģiski teica. — Un jūs tagad dzersietf gribat vai negribat.

— Bet es jau gribu. Kas tad saka, ka es negribu tēju d/.ert? — Hokinga jaunkundze tūliņ iesaucās. — Tējas smarža jaucas ar spirgtiem jūras vējiem! — Viņa bija pametusi grāmatas un tagad staipījās atzveltnes krēslā, neapzinātā rotaļāšanās tieksmē atvērdama un aizvērdama lietussargu, ko bija ienesusi no priekšnama.

— Tad nāciet! — Lusija aicināja. Viņa nolika paplati un sāka liet tēju. Cik ilgi varēja, viņa nelikās redzam lietussargu, taču galu galā, tējas tasi pasniedzot, viņai bija lāsaka: — Nolieciet to acumirkli, vai ne?

— Bet man tā patīk, — otra sieviete nevilcinādamas atbildēja. — Tādēļ jau es atmetu grāmatām ar roku. Vel nevaru to izdibināt. Ar šo ir vieglāk. Tas mani atvieglina.

Viņa joprojām atvēra un aizvēra lietussargu, beidzot ievēroja tasi, ko Lusija sniedza, pēkšņi aizmeta vaļējo lietussargu, tikpat pēkšņi satvēra tasi un ātri izdzēra kūpošo tēju.

— Jauki! — viņa pēc mirkļa teica. — Bet es gribu iegūt mīlestību, lūk, kā man īstenībā trūkst!

— Vai tagad vēlaties cepumu? — Lusija stingri jautāja.

— Cepumu! Par cepumiem vēl neesmu gluži skaidrībā. Varbūt tie ir par saldu. Tad tie iedalāmi citā kategorijā.

— Cepumi tiešām ir ļoti labi, — Lusija mierīgi turpināja. — Šārīta, gluži svaigi, no Allena. — Allens! Pēkšņi viņas atmiņā atausa pirmās pusdienas ar Hokinga jaunkundzi, kas likās tik sen pagājušas un kas tik ļoti atšķīrās no šīs pusdienu karikatūras. Viņas acis kļuva valgas, un viņa pēkšņā maigumā iesaucās: — Lūdzu, nogaršojiet vismaz gabaliņu! — Viņa pasniedza biedrenei šķīvi. Cepuma gabaliņi pēkšņi kļuva par simbolu — ja viņa pieņems, tas nozīmēs uzvaru, ja atraidīs — neveiksmi. — Esiet taču laba! — viņa glaimīgi teica, kā ar bērnu runādama. — Ņemiet gabaliņu, Pinkij, es jūs lūdzu! Jūs jau zināt, cik ļoti ļūs man patīkat.

- Bet Hokinga jaunkundze atraidīja piedāvājumu.

— Tātad es valdzinu kā vīriešus, tā sievietes! — viņa iesaucās, sakrustodama savas lielās, slaidās kājas. — Man liekas, tas izskaidro visu!

Lusija sašutusi nolika šķīvi.

— Dodiet man savu naktskreklu, es tanī gulēšu, —

Hokinga jaunkundze augstsirdīgi teica. — Tad būšu pai visu skaidrībā.

— Pēdējo reizi lūdzu jūs, nerunājiet tādas aplamības! — Lusija iesaucās.

Taču Hokinga jaunkundze biedrenes lūdzošajām acīm atbildēja ar trulu, izklaidīgu skatienu.

— Zinu, tam grūti ticēt. Bet, ja dievs darīs brīnumus, ar mani viss būs labi. Ir viens jautājums, kāda lieta, kas man jāuzzina. Sakiet man patiesību! Ja es ietu uz ielas, cik tad man maksātu?

Pār Lusijas lūpām atskanēja īss izmisis iesauciens, gandrīz šņuksts. Nu vairs nebija nekādu cerību. Viņai vajadzēja palīga.

— Nesmejieties! — Hokinga jaunkundze iesaucās, un viņas balss bija pēkšņi pārvērtusies. — Nesmejieties, es jums saku! — Balss skanēja ļauni, pēkšņi viņa paliecās uz priekšu un viegli iesita Lusijai pļauku pa vaigu.

īsu brīdi abas sievietes uzlūkoja viena otru, tad Hokinga jaunkundze sāka spalgi, ņirdzīgi smieties.

— Mazā muļķīte! — viņa nicīgi iesaucās. — Vai tad jūs nezināt, ka es visās lietās un vietās esmu vērtīgāka par jums?

Lusija pietvīka vēl tumšāk; ne vārda neteikusi, viņa piecēlās, paņēma tējas paplāti un izgājo no istabas. Tas bija drīzāk sašutums nekā neveiksmes sajūta, kas viņā trakoja. Viņa stāvēja virtuvē kā akla aiz satraukuma un nevarēja pakustēties; šī sieviete, šis neprātīgais radījurņs, kura labā viņa bija darījusi visu, ko vien varējusi, — šī sieviete bija iedrošinājusies viņai sist! Tas bija pēdējais piliens kausā. Nu tiešām kaut kas bija jādara. Viņa pastāvēja vēl brīdi, pietvīkdama arvien tumšāk, un domāja, tad, kaut ko nolēmusi, iegāja guļamistabā un steidzīgi paņēma mēteli un cepuri.

— Kur jūs esat? — Hokinga jaunkundze kliedza no otras istabas. — Ko jūs tur darāt?

Lusija neatbildēja.

— Nāciet šurp! — otra sieviete ķērca. Acīm redzot, viņa bija satraukta, nemierīga un laikam dusmās skraidīja šurp un turp pa istabu. — Gribu, lai jūs tūliņ ienāktu šeit!

Lusija neatbildēja, tikai saknieba lūpas. Viņa ātri izgāja priekšnamā un aizslēdza ārdurvis.

— Nāciet šurp! Jūs man esat vajadzīga! — satrauktā balss atkal sauca. Nākamajā mirklī Hokinga jaunkundze pati parādījās priekšnama otrā galā, un viņas varenais «iilgums aizklāja ēdamistabas durvis. — Kā jūs iedrošināties neklausīt, kad es jūs saucu?

— Man jāaiziet, — Lusija īsi atteica. — Drīz bušu atpakaļ. — Un, iekām biedrene paguva atbildēt, viņa izņēma atslēgu no durvīm, atvēra tās un izgāja no majas. Ārā izgājusi, viņa nervozā sparā aizslēdza durvis, brīdi pastāvēja domādama un tad ātri devās prom.

Jau metās tumšs, un stiprs vējš šūpoja koku lapotnes kā ķēmīgas ēnas. Lusija pielieca galvu vējam pretī un steidzās tālāk pa ielu, nevērodama vaidošos kokus, jo vēja pretestība tikai stiprināja viņas enerģiju.

Pēc piecām minūtēm viņa bija pie ārsta Hadsona vārtiem. Tas bija Kresentai tuvākais ārsts. Kamēr viņa steidzās pa grantēto celiņu un pavilka zvanu, prātā pēkšņi ienāca mokoša doma, ko gan visu Hokinga jaunkundze varēja izdarīt viņas prombūtnē. Tā bija it kā pēkšņa nelaimes jausma.

Piepeši Lusiju pārņēma nepacietība, viņa pukojās, domājot par savu līdzšinējo vilcināšanos, un kalponei, kas viņu ielaida, teica, ka vēloties steidzami runāt ar ārstu. Ārsts bija mājā, bet pašlaik izmeklēja kādu slimnieku, taču pēc Lusijas lūguma, ko ielaidēja viņam atkārtoja, pārtrauca darbu un tūliņ iznāca uzgaidāmajā istabā.

Hadsonu viņa pazina, kādreiz bija to saukusi pie Pītera. Tas bija slaids vīrs vidējos gados, atturīgs un ļoti pieklājīgs. Arī viņa āriene bija ļoti rūpīgi kopta: mazā, pelēkā bārda ieziesta ar pomādi, glītajās kājās viņš valkāja laka kurpes, pagarie mati sasukāti spīdīgā vilnī, veļa mirdzēja nevainojamā baltumā. No viņa strāvoja izvairīga smalkjūtība, kad viņš it kā ieslīdēja istabā un tuvojās Lūsijai. Viņa nerunāja gari, tikai stingri paskatījās uz ārstu un teica: — Hokinga jaunkundze — tā dāma, pie kuras es dzīvoju. .. gribu, lai jūs tūliņ atnākat un viņu izmeklējat. Man viņa liekas savāda.

. — Savāda! — Hadsons atkārtoja, mazliet aizdomīgi uzlūkodams Lusiju. — Es viņu pazīstu — vai tad viņa kādreiz nav bijusi savāda? To taču jums vajadzēja zināt. Vai tad jūs jau pāris gadu nedzīvojat kopā?

Lusijas vēja kapātie vaigi spēji pietvīka, viņa redzēja šai skatienā jautājumu, savādas aizdomas, kas vērsās pret viņu un netieši un nepelnīti krita uz šiem viņas dzīves gadiem, kurus viņa bija pavadījusi pie Hokinga jaunkundzes.

— Līdz šim novēroju tikai sīkas dīvainības, — viņā paskaidroja, pieņemdama ārsta izaicinājumu. — Bet tagad.. tagad ir citādi.

— Kādā ziņā citādi?

Lusija pastāstīja, īsos vārdos attēlodama pēdējo dienu svarīgākos notikumus. Kamēr viņa runāja, ārsta skatiens klejoja pa istabu. Viņa pilnīgi neizprata šās izturēšanās iemeslu, taču skaidri redzēja, ka viņš bija naidīgi noskaņots.

— Ar tādiem cilvēkiem nekad nevar zināt, kas sagaidāms, — viņš beidzot teica. — Un, pēc jūsu stāsta spriežot, liekas, tā saucamās dīvainības izvērtušās par kaut ko tādu, kas jau stipri izskatās pēc ... — Viņš zīmīgi apklusa.

— Pēc kā? — viņa nepacietīgi iesaucās.

— Pēc ārprāta, — viņš vēsi atbildēja, it kā gribēdams ar šo vārdu Lusijai ko pārmest. — Pēc akūta ārprāta.

Lai gan viņai par Hokinga jaunkundzes stāvokli īstenībā nebija ilūziju, tomēr šie vārdi un saltums, kādā ārsts tos izteica, viņu izbiedēja. Gadiem ilgi viņa dzīvojusi kopā ar sievieti, kas bijusi tikai soli no ārprāta! Un viņai šķita, ka šis vīrietis viņu turēja kādās aizdomās, viņa tikai nezināja, kādās.

— Tad jūs nāksiet? — viņa bailīgi vaicāja.

— Iešu, — viņš īsi atbildēja. — Pagaidiet tepat, kamēr blakus istabā tikšu galā, un tad reizē iesim pie viņas.

— Nē, nē! — viņa iesaucās, salikdama rokas. — Baidos par Hokinga jaunkundzi. Nedrīkstu viņu vēl ilgāk atstāt vienu.

— Es jums ieteicu pagaidīt tepat, — viņš atturīgi brīdināja. — Ko var zināt.

Bet Lusija jau garā redzēja kādu nelaimi, kas būs notikusi viņas prombūtnē, kādu nelaimi, par ko viņai vēlāk būs jācieš sirdsapziņas pārmetumi. Viņa papurināja galvu un gāja uz durvju pusi.

— Es tagad iešu, — viņa steidzīgi sacīja. — Nāciet, tiklīdz varat!

īsta sejas izteiksme nepārvērtās. — Ka vēlaties, — vīns vienaldzīgi noteica.

< indrlz skriešus viņa izskrēja no mājas saltajā, vējai-i m i tumsā, tikpat ātri turpināja ceļu lejup pa nogāzi. Ja v mmi agrāk vēl bija kādas šaubas, tad pēc sarunas ar l liidsonu tās bija pilnīgi izgaisušas. Kā viņa varētu tagad vel gaidīt, zinot visu stāvokļa nopietnību! Nāca atmiņā viss, ko biedrene bija viņai laba darījusi, un viņu pār-iicma jūtu uzplūds, kas acumirklī aizskaloja rūgtās atminas par nesen dabūto pļauku un pamodināja Lusijas sirsnīgo līdzjūtību.

Viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm, aizelsusies atslēdza durvis un iegāja dzīvoklī. Tur viņa, arvien vēl elsdama, tūliņ apstājās. Priekšnamā bija pavisam tumšs. Lusija nekā nevarēja redzēt, taču dzirdēja savādu troksni, likās, tumsā kāds kaut ko plēstu, un šis troksnis viņai lika notrīcēt saltos drebuļos.

— Kur jūs esat? — viņa sauca, un asinis viņai pulsēja deniņos.

Atbildes nebija, toties agrākais troksnis arvien vēl atskanēja no dzīvojamās istabas. Lusija paniskās bailēs traucās turp. Tur viņa ieraudzīja Hokinga jaunkundzi un tūliņ pagausināja soļus. Pinkija stāvēja pie galda, viņas auguma aprises veidoja ēnu, ko vēl lielāku darīja ātri dziestošā dienas gaisma. Viņa bija noliekusi varenos plecus un nodūrusi galvu, viņas rokas nemitīgi kustējās it kā gausā, ļaunā atriebības kārē un plosīja gabaliņos avīzi, ko Lusija bija pametusi uz galda.

— Pinkij! — Lusija elsa. — Ko jūs te darāt?

Biedrene atskatījās un ieraudzīja Lusiju.

— Kur jūs bijāt? — viņa jautāja, un viņas balss, agrāko mieru zaudējusi, skanēja skarbi un īgni naidīgi.

— Biju uz brīdi izgājusi, — Lusija atbildēja, arvien vēl ātri elpodama.

— To jūs jau man teicāt, — Hokinga jaunkundze sāka kliegt, un viņas apakšlūpa nokārās ņirdzīgā smīnā. — Bet es zinu, kur jūs bijāt. Jūs ... jūs ... esat visās lietās centusies aiz muguras man kaitēt! — Sekoja brīdis nomācoša klusuma, tad viņa parādīja papīra plūksnas, ko turēja pirkstos, un skaļi iesaucās: — Vai tā jūsu avīze?

— Jā, mana, — Lusija, tikko spēdama elpot,

apstiprināja. — Bet nu beidziet reiz aušoties! Jūs mani biedējat. Laidiet mani... ļaujiet man aizdegt uguni!

Pēkšņi viņai sametās bailes no dīvainā skatiena, ar kādu ši sieviete viņā urbās. Krēslā, kas sabiezēja arvien tumšāka, Hokinga jaunkundzes milzīgais, bezveidīgais stāvs kļuva draudīgs.

— Es nekā neesmu darījusi. . . tiešām ne, Pinkij, — Lu-sija stomījās.

— Jūs esat gan darījusi! — Hokinga jaunkundze kliedza niknā apsūdzībā. — Jūs pati atzināties. Es redzēju jūsu avīzē šo paziņojumu par viņu. Redzēju, kamēr jūs bijāt izgājusi. Es to lasīju, es jums saku — pati savām acīm lasīju. — Jā, viņa bija lasījusi šo nelaimīgo ziņu un savā neprāta loģikā tagad visu vainu par to uzvēla Lusijai.

— Jūs esat mana pretiniece, — viņa atkal kliedza savā skaļajā, ļaunajā balsī. — Tas viss ir jūsu darbs. Viss! Jūs mani ienīstat, un es ienīstu jūs!

Glūnīgo, neprātā sastingušo skatienu nenovērsdama, viņa sāka lēni iet apkārt galdam. Viņa tuvojās Lūsi jau |

— Nē, Pinkij! Neskatieties tā! — Lūsi ja iesaucās, at- | kāpdamās pie sienas.

— Bet es gribu, es gribu! — Hokinga jaunkundze klie- j dza. Nomāktā kaislība beidzot bija atradusi izeju — būtni, pār ko tā varēja izgāzt savas milzīgās enerģijas haotiskos spēkus. Neprātā viņa sāka raut drēbes sev no miesas un mežonīgām kustībām sviest tās pār galvu. Viņas seja, tumsā blāva un izplūdusi, juceklīgā matu ērkuļa apēnota, ārprāta mežonības pārņemta, izskatījās neaprakstāmi briesmīga.

— Dieva dēļ, Pinkij!— Lusija sauca. — Es nekā neesmu darījusi! Nē jel! Nē!

Bet otra sieviete neklausījās. Viņa noplēsa sev pēdējo veļas gabalu, un viņas lielais, baltais ķermenis draudīgi kā spoks tuvojās Lusijai.

Nu viņa jau bija pavisam tuvu, viņas kailums tik pilnīgs, tik neķītrs, un kā reibonī viņa ar rokām žņaudzīja savas stingrās krūtis.

— Tas ir jūsu darbs! — viņa ķērca. — Jūs izpostījāt manu dzīvi!

— Laidiet mani! — Lusija sauca un pūlējās, iesānis atpakaļ kāpdamās, bēgt uz durvīm.

Nu jūs esat man rokās! — otra sieviete trakoja.

Nu jus man vairs neizbēgsiet!

I usija iekliedzās, bet tai pašā mirklī no tumsas pastie-I• •. divas spēcīgas rokas un pēkšņi sagrāba viņas kaklu.

’ un lokām bija dzelzs īkšķi, tie iespiedās mīkstajā kaklā nu sažņaudza rīkli kā maigles. Viņa pretojās, izmisusi pre-|n111s, mēģināja izrauties. Viņa atkal kliedza vai arī vis-им/ mēģināja kliegt — to viņa pati skaidri nezināja. Šīs abas rokas likās žņaudzam viņas dzīvību. Viņa izmisumā puda nost šo kailo milzeni, kas tik tuvu mācāsvirsū un 111 ai smējās par viņas pretošanos. Lusija spera^ viņa nolieca galvu un ar asajiem zobiem stingri iekodās šais velnišķajās rokās, kas viņu žņaudza. Taču rokas viņu sa-npieda arvien ciešāk. Mīkstais, siltais ķermenis vēl neprātīgāk vāļājās pār. viņu. Viņa mēģināja atkal kliegt, vismaz Klusām iesaukties. Viņu pārņēma nāves bailes, viņas .iiigums locījās jau pa pusei nemaņā un pamazām sāka padoties. Galva nespēcīgi nokārās sānis un tad gļēvi noslīga ntpakaļ, acu āboli draudēja pārsprāgt; tumsa bija pazudusi, tagad rēgojās sarkana, izplūdusi migla, kurā zibsnīja gaismas plankumi. Neprāta šausmās viņa iedomājās Pīli uu. Viņai jāmirst, — ko gan viņš, palicis viens pats, iesāks? Viņas mute ar zilajām lūpām vērās vaļā, viņa gurdi mēģināja kaut ko čukstēt; tad ausīs pēkšņi atskanēja skaļas balss kliedziens, dārdošas skaņas, viņa nespēcīgi krita atpakaļ, un dziļa tumsa pacēlās visapkārt un ietina viņu savā melnajā autā.

Viņa ļāvās šai tumsai, taču krēslas aplokā neskaidri iespiedās nemierīga, plīvojoša gaisma, kliedzieni, jausma par steidzīgu drūzmu; tad iestājās klusums.

Kad Lusija atguva samaņu, viņa gulēja uz dīvāna. Nāsīs cirtās stipra amonjaka smaka. Istaba likās ar gaismu pieplūdusi un pilna ar cilvēkiem, kas skraidīja šurp un turp. Tur bija Hadsons, noliecies pār viņu, un tad vēl — cik smieklīgi! — kāds vīrs formas tērpā, policists. No blakus istabas — vai varbūt arī no liela tāluma — skanēja neatlaidīgi, spalgi ķērcieni, kas atgādināja ievainota zvēra neprātīgos izmisuma brēcienus. Tā bija Pinkij as balss.

— Nu jau labāk, — Hadsons teica. — Vai es jums neteicu, neejiet viena?

Kādēļ policists kā iztrūcies blenza viņā? Ko viņš te vispār darīja? Viņa mēģināja tam uzsmaidīt, pamāt ar galvu*

bet tad atkal krūtīs iedūrās nāves baiļu asmens. Un viņa iegrima nemaņā. 1

Tikai pēc trim dienām viņa spēja piecelties no gultas. Hadsons bija piekodinājis nedēļu palikt gultā, bet Lūsi ja jau vienmēr rīkojās pēc sava prāta, tādēļ ceturtās dienas pievakarē aizsūtīja mājās Dikitiza kundzi, kas viņu bija kopusi, saņēma visus spēkus un piecēlās. Bet, pieliekot kāju pie zemes, neparasts trieciens lika viņai sarauties, un viņa tikai ar lielām pūlēm noturējās, sāpēs neiekliegusies. Pie katras niecīgākās kustības no kakla caur visu mugurkaulu izskrēja sāpes, gandrīz neciešamas, mokošas sāpes. Viņai bija uzmanīgi jāsper soļi, nekustinot galvu, pat ne vaibsta nesavelkot, lai izvairītos no sāpīgajiem dūrieniem. Viņa tomēr neatlaidās.

Uz mēbelēm balstīdamās, viņa' izgāja cauri istabai un paraudzījās spogulī. Viņa bija bāla, uz kakla iedzeltenās ādas izpletās divas purpursarkanas svēdras kā milzu tauriņa spārni. Viņa brīdi ziņkārīgi sevī noskatījās, tad, viegli nodrebēdama, novērsās. Tikpat stīvām kustībām viņa iz-; ņēma no skapja rīta kleitu un lēnām izgāja priekšnamā.; Viņa bija ārkārtīgi nespēcīga, taču viņu dzina nepacietīga vēlēšanās, cik drīz vien iespējams, atbrīvoties no letarģiskā gultas iespaida.

Viņa vairījās ieiet dzīvojamā istabā, jo, to iedomājoties, uzmācās sāpīgas atmiņas, viņa iegāja virtuvē un uzmanīgi apsēdās pie loga. Acu priekšā izpletās parastā ainava — mirdzoša jūra un debess; to viņa tik bieži bija vērojusi pati no savas mājas. Veselas trīs dienas kopš pirmajām stundām pusnesamaņā viņa stingām acīm bija vērusies tapetēs pretī gultai, nemainīgā zaļā plankumā, un tagad nespēkā juta, ka šī krāšņā un sen pazīstamā ainava atraisīja dvēselē kaislas ilgas. Viss bija klusu. Dzīvoklī ne mazākā trokšņa, jo vairs nebija Hokinga jaunkundzes. Tā bija ievietota vājprātīgo namā. Cik tas bija savādi, kad to apdomāja, — slēgtos ratos Pinkija bija aizvesta uz Blend-lordas vājprātīgo namu Glažgovas ārpilsētā. Šo iestādi Lusija bieži bija redzējusi pa vagona logu — masīva, pelēka akmens ēka ar torņiem, gluži kā pils pakalnā, brīnišķīga parka vidū. Un tomēr viņa ne sapnī nebūtu varējusi iedomāties, ka Pinkijai. .. Atcerē viņa visu šo nelaimīgo atgadījumu varēja mierīgi apA>māt kā cilvēks, kas rāmā ziņkārē apskata gleznu. Viss bija norisinājies tik ātri: Ho-к Ini’ I jaunkundzes briesmīgie ķērcieni, ko Lusija bija dzirdi pi I neskaidri kā sapnī, tad atmoda, vēlāk Hadsona jau-i 4111111, telegramma Hokinga jaunkundzes brālim, lielam, ļum .matainam, stūrainam vīram ar enerģisku un noraizē-ļu’.ns seju un augstu, stāvu apkakli. Nezin kādēļ šī ap-kil Lusijai bija sevišķi iespiedusies atmiņā — Hokinga |,um kundzes brāļa ierašanās laikā viņai bija drudzis, —

1 к la, balta apkakle bez smailiem stūriem, gluži kā mācītai а apkakle. Kaut arī šī apkakle nezin kādēļ bija valkā -l.iļam raksturīga, viņš tomēr nebija garīdznieks. Viņš bija pazīstams advokāts; Hadsons teica, ka viņam esot liela nākotne, ko viņš ļoti baidoties sabojāt.

«No tā jau mēs vienmēr baidījāmies,» viņš bija teicis >.avā skanīgā angliskajā balsī. «Mums jau bija tādas bažas.» Viņš baidījās, ka notikušais varētu atsaukties uz viņa Ināksi. «Ļaudis nedrīkst zināt,» viņš bija teicis nevis reizi, bet divdesmit reizes — bailīgā neatlaidībā. «Manā arodā lam var būt ļoti ļaunas sekas.» — «Zināmā mērā gudrs apsvērums,» nodomāja Lusija, «neviens labprāt neuzticētos advokātam, kam māsa sajukusi prātā.»

Tā 11u viņa māsai izrakstīja apliecību, — kā tad sauca viņas stāvokli? — Jā — akūts ārprāts! Tā skanēja medicīniskais apzīmējums, un, pēc Hadsona vārdiem, nevarot būt šaubu, ka slimniecei neesot cerību atveseļoties. Tātad Lusija vairāk nekā piecus gadus bija dzīvojusi kopā ar prātā jukušu sievieti, kuras nedziedināmo ārprātu tagad apliecināja ārsts! Šī doma Lusiju satrieca, piešķirot šiem ierastās sliedēs aizritējušajiem gadiem dīvaini pārsteidzošu, neparastu nokrāsu. Savādi, viņa vairs nedomāja par Hokingas dīvainībām, tāpat arī neturēja ļaunu prātu par briesmīgo un nepamatoto uzbrukumu; viņa pieminēja tikai labu, ko vājprātīgā viņai bija darījusi. «Jā, viņa bija laba,» Lusija domāja valgām acīm.

Tagad viņai mēneša laikā bija jāaiziet no dzīvokļa. Pēc mēneša aizvedīs mēbeles — Lusija nezināja, vai tās nodos glabāšanā vai pārdos, to visu bija nokārtojis brālis advokāts. Tas bija pret viņu izturējies laipni, taču arī noskatījies tikpat savādām acīm kā Hadsons. Un viņa zinaja, ka viena pati nevarēja maksāt dārgo dzīvokļa īrL

Pēkšņi domas atkal pievērsās viņas pašas stāvoklim; acis, kas vairs nebija valgas, zaudēja sapņaino izteiksmi, un skatiens īstenības priekšā kļuva skadrs. Viņas stāvoklis tiešām bija nopietns. Mantu viņai bija pavisam maz — drēbju skapis, atzveltnes krēsls, kāda glezna. Bija ne* daudz labu drēbju — kā viņa tagad nožēloja naudu, ko neapdomīgi, Pinkijas pavedināta, bija par tām izdevusi, — un bez tam divdesmit mārciņas skaidrā naudā. Beidzot, viņai bija dēls, mīļais dēls, kura seju viņa bija redzējusi tai nāves moku brīdī, ko bija noturējusi par savu pēdējo mirkli. Viņa neuzskatīja dēlu par nastu, bet par galveno posteni savas dzīves grāmatas kredīta pusē. Viņai bija arī radi, taču šo nejaušo iedomu viņa tūliņ atkal atmeta. Nē, pēc visiem šiem gadiem viņa nebaudīs rūgtās pazemojuma mieles un neies pie radiem. Viņa nederēja lūdzējas lomai. Viņa bija pārvērtusies, zaudējusi agrāko lēnprātību. Un tomēr, ja viņa negādās par sevi, mēneša beigās viņai vairs nebūs ne darba, ne dzīvokļa.

Sāpju mocīta, viņa nemierīgi sakustējās. Sarūgtināta par savu nespēku, viņa tīšām pielieca galvu, lai izsauktu ienīstās sāpes, cerēdama, ka tās pamazām notrulināsies. Ja, tāda jau vispār bija viņas attieksme pret dzīvi.

Tomēr viņa dusmojās par uzspiesto dīkdienību, nožēloja, ka līdz pirmdienai nekā nevarēja iesākt. Par neierašanos kantorī viņa tagad vairs neuztraucās, algu maksās, un ar to pietika: sirds dziļumos viņa jau bija noslēgusi rēķinus ar Lenoksu. Bet nepatīkamās lietas bija ātri jānokārto, cits izejas nebija.

Tā domādama, viņa piecēlās. Pulkstenis rādīja četri, bet viņai negribējās tēju; viņa vienmēr zināja, ka bija nopietni slima, ja viņai riebās tēja. Tad viņa ielēja katliņa pienu un sasildīja to uz gāzes plīts. Lēni viņa izdzēra pienu, tad gāja gulēt, jo jutās drusku nespēcīga. Gulēdama viņa domāja par nākotni — domāja, domāja, kamēr pēdīgi tumsa izpletās pār kluso namu, un viņa iegrima miegā.

Tikai pirmdien viņa varēja iet ārā un arī tad, uz darbu ejot, vēl grīļojās un cīnījās ar reiboni. Kantorī viņa daudz nerunāja par savu nelaimes gadījumu — tā tur sauca viņas slimības cēloni, un Lusija nekā neiebilda. Viņa arī vairījās no līdzjūtības apliecinājumiem; pat kad Dūgals ieminējās: «Mūra kundze, jūs neizskatāties labi,» — viņa tikai pamāja ar galvu, un Dūgals taču tagad bija viņas mīlulis. Lai gan galva dūca un griezās, Lusija devās parastajā apgaita. Viņu gan vairs neskubināja tagadējā darba

jiirn.ikumi, bet vēlēšanās atrast citu darbu. Nu viņa no-|.|Hni ķērās pie lietas, kā viņa savā nodabā teica, un tie-......viņa sāka gandrīz niknā nopietnībā.

Put tagad viņai vēl nebija ne jausmas par sava uzde-> 11111,1 grūtumu, vismaz viņa šo grūtumu neatzina. Vjss novads toreiz bija kā sastindzis, iegrimis tajā darījumu d/.ives atplūdu purvā, kas ilga vēl labu laiku pēc buru I,.11.i. Visur valdīja pesimistiskas piesardzības politika. Kuģu būvētavu lielākā tiesa bija darba laiku saīsinājušas и' pusi, Vintonas prāvākās tēraudlietuves izdzēsušas divas kmsnis, un daudzas raktuves aiz līdzjūtības stāvēja dīkā v .и arī strādāja vienā maiņā. Lielajā skatuvē kaut kas nolika, un tas neatvairāmi atbalsojās arī blakus skatuvēs. Mazie veikalnieki rādīja garākas sejas un samazināja kre-ililu. Pat savos pēdējos braucienos, kuros devās Lenoksa uzdevumā, Lusija ievēroja pasūtījumu samazināšanos; vi-нп i valdīja drūmas nākamo grūto laiku gaidas; ogļraču rajonos strādnieki sēdēja dīkā, slaistījās gar namu sienām un bezcerīgi noskatījās Lūsi jā, kad tā gāja garām; Klaidas piekrastes pilsētās atlaistie strādnieki apātiski pul-irjās krogu priekšā; veseru sitieni — turienes rūpniecības pūlss vairs neskanēja tik spēcīgi un dzīvi, bet puk-leja klusi un lielāko tiesu neritmiski. Lusija instinktīvi manīja šīs gaidāmās nelaimes zīmes. Tie, kas veiklu mēli laja dzīrušies viņai pateikt, kad «ko dzirdēšot», aizbildinājās, ka tagad vietas meklēšanai esot ļoti neizdevīgs laiks, ja Lusija kādreiz iedrošinājās tiem atgādināt solījumu.

Turklāt toreiz vēl arī nebija parasts sievietes uzskatīt par līdztiesīgām darbā, un Lusija nemaz nebija sagatavota šai vēl arvien tik nevienādajai cīņai. Uz vēstulēm, ko viņa ar tādu drošu paļāvību bija aizsūtījusi, nepienāca neviena pati atbilde. Tiešām, bija brīži, kad Lusija gandrīz Irulā apjukumā domāja, kāpēc viņas piedāvājumiem neviens neatbildēja. Vai tad šie cilvēki nesaprata, kādu izdevību palaida garām? Kā gan varēja tik nevērīgi atraidīt viņu, tik mundro, spējīgo, tik centīgo Lusiju Muru! To viņa nemaz nevarēja saprast.

Tomēr viņa apzinājās savu vērtību un turējās līdz galam. Gan jau viņa dabūs lielisku vietu, šā vai tā, par spīti visam, visam. Ik dienas viņa pirka divas avīzes — arī liktenīgo! — katru rītu ar jaunu cerību ķērās pie tām,

pētīja sludinājumus citu pēc cita un ar spalvu atzīmēja katru mazāko izdevību. .

Viņa rakstīja piedāvājumus iecietīgā neatlaidībā, ar piespiešanos, sastādīdama tos optimistiskā noskaņā. Viņai pirka labāku vēstuļu papīru, izdeva daudz šiliņu par mar-l kām, sāka rakstīt pat uz tādām vietām, kuras nebija ne-ļ kādu cerību dabūt: pieteicās par kāda bāriņu nama priekšnieci, par sekretāri kādā Londonas iestādē, pat par veļas < mazgātavas vadītāju. Beidzot viņa izmisumā ievietoja-avīzē sludinājumu, lūgdama kaut kādu darbu ar mērenu atalgojumu.

Un nekas nenotika, tikai dienas pagāja. Viņa vēl nebija pilnīgi atspirgusi no nervu satricinājuma; Hadsons bija ieminējies par atvaļinājumu, bet šo domu viņa tūliņ atmeta kā neiespējamu, taču mākslīgi uzturētais spars sāka pamazām izsīkt. Dažu brīdi Lusija sevi pieķēra, izmisīgu skatienu tukšumā raugoties. Bieži viņa naktī pamodās un klusībā jautāja, kas gan ar viņu notiks. Un ar Pīteru! Protams, par to viņai bija visvairāk raižu. Viņš vēl nekā nezināja par pārmaiņām mātes dzīvē un joprojām rakstīja neliekuļotas, možas vēstules, vienā — prasīja labāku pildspalvu, otrā — ieminējās par savu nākamo karjeru. Katra vēstule Lusijai bija cēls uzmudinājums, brīnum jauks paskubinājums, kas viņu tuvināja panākumiem. Pītera dēļ visam bija jāizdodas, citādi nemaz nedrīkstēja būt. Un tomēr vēl nekas neizdevās.

Ar rūgtu mazdūšības sajūtu sirdī viņa sestdien pēdējo reizi ieradās kantorī. Nedroši piegāja pie sava galda un sāka ierakstīt pasūtījumus — uz visiem laikiem pēdējoreiz šai pelēkajā, piekvēpušajā būdā. Taču viņas skatiens gandrīz sāpīgi kavējās pie šā pelēkuma, un viņai bija žēl šķirties no šiem kvēpiem. Viņa to visu tik labi pazina. Tā bija Frenka darbistaba, te viņa pati bija pelnījusi iztiku, šai istabā palika kaut kas no viņas dzīve§.

Beidzot viņa pacēla acis un ievēroja, ka Lenokss noskatījās viņā. Viņš neveikli ieklepojās un tūliņ novērsās. Bet drīz pēc tam viņš apstājās pie viņas galda. Viņi bija kantorī vieni.

— Vai jau atradāt darbu? — viņš jautāja tikpat samulsis, un Lusija redzēja viņg sejā to pašu savādo interesi, kas pēdējās dienās parādījās arvien skaidrāk. Mirkli abi klusēja, tad viņa droši un taisni paskatījās tam acīs.

— Jā, — viņa meloja, Lenoksa skatienā manāmās līdz-intības paskubināta. — Vakar noslēdzu ļoti izdevīgu līgumu.

Viņa seja drusku noskaidrojās. — Tad tomēr? Jauki, nudien, maņ prieks par to! — Viņa acis kļuva gaišas, un v iņš neapzināti paklusām iesmējās. — Es jau sāku par ļums raizēties. Pāris pēdējās dienās jūs nemaz neizskatījāties labi. Tas bija tik neparasti, ka es jau sāku uztraukties.

— Esmu pilnīgi vesela, — viņa mierīgi atbildēja. — Pavisam vesela un stipra.

— Zinu, zinu, — viņš aši sacīja. — Jūs esat stipra kā straujš ponijs. To vienmēr esmu teicis. Bet kas tur bija, kādēļ jūs pēdējā laikā tik slikti izskatījāties? Man nekādā ziņā negribētos domāt, ka es varbūt esmu par to atbildīgs.

Viņš apklusa un apjucis glaudīja rūpīgi kopto bārdu, it kā pats lāgā nezinātu, kādēļ tā teicis. Lai viņš bija cik dīvains būdams, Lusiju viņš vienmēr neapzināti bija cienījis, un šī cienība, ko aptumšoja veikalnieka kaislība un nomāca iedzimtā viltīgā gudrība, šo gadu laikā bija nostiprinājusies: vienmēr bija manāma, taču nekad netika atzīta. Un tagad viņš labprātīgi bija atbrīvojies no veikala. Viņš jutās drusku nedrošs, vēl nebija atradis pamatu šai jaunajā un neapgūtajā pasaulē. Bet, kamēr viņa skatiens tā ietvēra Lusijas mazo, graciozo augumu, viņš pēkšņi atcerējās kluso pēcpusdienu, kad viņai bija maigi aplicis roku ap vidu. Cik tvirts bija viņas augums, tvirts un tomēr maigs! Pār viņa bālo, labi kopto seju pēkšņi izlija sārtums. Viņš bija vecpuisis aiz brīvas gribas — protams, to viņš zināja, — bet viņam bija tikai piecdesmit septiņi gadi, un, pēc paša vārdiem, viņš jutās mundrs kā zvirbulis.

— Biju tik aizņemts ar līguma slēgšanu, ka ne par ko citu vairs nedomāju, — viņš beidzot izteica diezgan skaidri un neparasti kautrīgi.

— Protams, — viņa labi tēlotā bezrūpībā atbildēja. Lusija nesaprata viņa izturēšanos. Kad pirmais satricinājums par atlaišanu bija pagājis, ari viņas dusmas bija izgaisušas. Viņa pat sāka zināmā mērā saprast Lenoksu un tā viedokli.

— Bet es tomēr priecājos, — viņš atkārtoja, sasliedams bārdu uz augšu. — Tiešām prieks, ka esat atkal pie

vietas. — Viņš iesanis paskatījās uz viņu un piebilda:

— Un kas tas ir par darbu?

— Stundas, — viņa uz labu laimi un drusku neapdomīgi atbildēja. — Ļoti laba vieta.

— Ak tā, — viņš diezgan nenoteikti atbildēja. — Ak tā, — viņš vēlreiz noteica. Brīdi viņš vilcinādamies uzlūkoja Lusiju, tad piegāja pie loga, grozīja zīmuli pirkstos un pārcilāja prātā kādu savādu, netveramu domu.

Lūsi ja skatījās Lenoksa stūrainajā, kā vienmēr pelēkā vadmalā tērptajā augumā. Kāpēc viņa bija melojusi? Tas taču nemaz nebija viņas dabā. Viņa pati skaidri nezināja, zināja tikai to, ka noteikti vajadzēja vairīties no pēdējā 1 līdzjūtības apliecinājuma, lai viņš nevarētu teikt: «Man ļoti žēl, tiešām žēl, ka vēl neesat atradusi darbu!» To viņas izmocītā sirds vairs nebūtu pacietusi. Viņa varēja uzņemties visu, tikai ne sava posta izrādīšanu citiem.

Taču, pār grāmatu noliekusies, viņa ievēroja, ka Le-nokss pagriezās no loga pret viņu, it kā gribēdams vēl ko teikt. Bet tanī mirklī ar strauju grūdienu atvērās ārdurvis, un kantorī ienāca Endrjūss ar Dūgalu. Lenokss tūliņ apstājās, sabāza rokas kabatās un it kā vainas apziņā sāka klusām svilpot. Viņa juta, ka Dūgala un Endrjūsa skatieni pievērsās viņai. Viņi bija nodrošināti. Dūgalam bija vieta pie Hagelmaņa, un Endrjūss cerēja, ka varēs labi dzīvot no mazā laikrakstu un rakstāmlietu veikala, ko ar sievas atbalstu bija nopircis Gorbalsā. Ja, viņi visi bija nodrošināti, bet Lusija — ne, viņa bija bez darba, viņa, mele, komediante, idiote! Vienalga, lai arī tā; viņai tur nebija nekāda daļa. Viņa pacēla galvu un savilka lūpas smaida.

Viņa beidza rakstīt grāmatā, aizvēra to, tad nolika zīmuli un paskatījās pulkstenī. Tai brīdī nosita vienu, tas bija lēns, liktenīgi smags sitiens.

— Nu, lūk! — viņa jautri iesaucās — vismaz tā tam vajadzēja izklausīties. — Tas nozīmē Lenoksa firmas beigas! — Viņas vārdus apsveica pienācīgā svinīgumā. Iznāca gandrīz vai maza ceremonija. Viņi spieda cits citam roku, un Lenokss pasniedza aploksnes ar algu.

— Ceru, ka vēl kādreiz redzēsimies, Mūra kundze, — Dūgals ļoti nopietni sacīja. Ni^viņš jau bija galvas tiesu lielāks par Lusiju, labi ģērbies un tīrīgs, veikalnieks kas veikalnieks, pat viņa ausis vairs neizskatījās tik smieklīgi j

ni kārušās. Gluži neticami, kā gadi to bija pārvērtuši. Bet ko lie paši gadi bija padarījuši ar Lusiju?

Gan jau kādreiz satiksimies, Dūgal, — viņa braši .. i hi Īdēja. — Esmu pilnīgi pārliecināta.

- Ceru, ka tā būs, — viņš nopietni atbildēja.

— Un neaizmirstiet ari mani apciemot! — uzsauca End-i Hiss, no kura grūtsirdības nekas vairs nebija manāms.

Iegriezieties, ja kādreiz ejat garām! — Tad jūtām piesūcās veikalnieka apsvērums, un viņš vēl piebilda:

Mēs turēsim visas avīzes.

— Man prieks dzirdēt, ka esat atradusi darbu, — Lenokss teica klusā, sirsnīgā balsi, vēl arvien diezgan jo-< īgs, vēl arvien vilcinādamies, un paturēja viņas roku drusku ilgāk, nekā vajadzēja. — Es kādreiz aiziešu pie jums iedzert tasi tējas. — Tasi tējas! Vai to maz vaļēja iedomāties, ka tas pie viņas vēl kādreiz dzers tēju?

Viņa uzlika cepuri, uzvilka mēteli, pameta pēdējo skatienu istabā, tad, pie durvīm stāvēdama, atturīgi sveicinot, pamāja ar galvu un uzsmaidīja visiem reizē.

— Nu tad uz redzēšanos! — viņa raiti sauca. — Un labas sekmes!

Arvien vēl smaidīdama, viņa pagriezās un devās lejā pa kāpnēm. Arā smaids izzuda. Lūpas viņai drebēja, ejot uz piestātni un iekāpjot vilcienā. Tukšajā nodalījumā viņa stingu skatienu vērās pretējā sēdeklī, tad pēkšņi atbalstīja galvu rokās un ļāva vaļu mēmu asaru plūdiem.

XIII

Kaut ari šis asaras bija neparastas, tas tomēr nekādā ziņā neliecināja, ka Lusija būtu atzinusi savu neveiksmi. Protams, pēc šā jūtu izplūduma viņa jutās labāk; ātri apdomājusies, gandrīz smaidot viņa nosprieda, ka darba zaudējums un ari piespiedu izvākšanās no dzīvokļa vēl nebija nekādi grēku plūdi. Viņā kvēloja neizdzēšama cerība.

Viņa atradīs citu vietu. Un to viņa gribēja atrast tā, lai nebūtu nevienam jāpateicas, atrast tikai pati saviem spēkiem. Protams, arī pagaidām viņai vajadzēja pajumtes, kādas istabas, lētas, vienkāršas istabas, un viņa tūliņ

nolēma šo istabu neīrēt Ardfilanā. Kaut arī viņai pilsētā bija maz pazinu, tomēr viņa nezin kādēļ kautrējās atklātībai izrādīt savu materiālo apstākļu pēkšņo pārvērtību un darba zaudēšanu, ļaut pasaulei redzēt savu dzīves apstākļu maiņu. Viņa gribēja pavisam aiziet no šejienes, gribēja sākt visu no gala, un viņai bija ļoti svarīgi turpmāk ik brīdi būt pašā notikumu centrā, lai satvertu katru vismazāko izdevību; bez tam viņa zināja, ka pilsētā vieglāk varēs atrast tādu lētu pajumti, kādu vēlējās.

Tā nu nākamais solis jau bija iepriekš izlemts. Jaunā rosībā, enerģiju atguvusi, viņa sāka visu apdomāt, taču ne reizes — nē, tiešām ne reizes viņai prātā neienāca doma iet pie radiem lūgt palīdzību. Tas būtu pēdējais, visnepatīkamākais līdzeklis. Neviena priekšā viņa negribēja liekt muguru. Džo, protams, bija pats sevi izsvītrojis no saraksta, Edvarda agrākā retā un paviršā interese viņu bija tikai kaitinājusi, un no Ričarda, viņas miesīgā brāļa, — nu viņa labāk gribēja mirt nekā lūgt no tā kaut peniju, tie bija viņas pašas vārdi.

Viņas rocība bija smieklīgi niecīga — dažas mārciņas. Un tomēr oma atkal bija pacilāta, apņemšanās skaidra, spēki likās neizsmeļami. Viņa sāka neatlaidīgu cīņu. Viņa vairs nepirka avīzes, bet izlietoja pilsētas bibliotēkas lasītavu. Atkal viņa gandrīz sāpīgā sasprindzinājumā pētīja sludinājumu slejas. Pirmdien norakstīja divdesmit piedāvājumu. Otrdien devās uz Glazgovu un atkal apzinīgi apstaigāja visus uzņēmumus, kam vien bija kāds attāls sakars ar viņas agrāko darbības nozari. Trešdien viņa ieraudzīja sludinājumu, kur bija piedāvāta ceļojoša aģenta vieta kādā no mazākām Reislijas vērptuvēm, uzaicinot reflektantus ierasties personiski. Lusija tūliņ devās ceļā. Pilsēta atradās ārpus rajona, ko viņa varēja apbraukāt ar savu sezonas biļeti, tādēļ Lusija, ceļa naudu taupīdama, brauca strādnieku vilcienā un, juzdamās nelabi, sēdēja starp rupjās blūzēs ģērbtajiem strādniekiem, kas pastāvīgi smēķēja un spļāva. Taču brīvajā vietā stundu pirms viņas ierašanās bija pieņemts cits. «Vai tad man nemaz nav laimes»? viņa nobēdājusies domāja. Vai viņas dzīvē nebūs vairs nekādu pārmaiņu uz labo pusi? Saltā sarūgtinājumā viņa pārbrauca mājās.

Ceturtdienu viņa pavadīja*dzīvoklī, vēstules rakstīdama. Atnāca pāris vīru sagatavot Hokinga jaunkundzes

им holes aizvešanai, kas bija paredzēta nākamo pirmdien, v nīd izņēma savas drēbes un tās iesaiņoja.

I’iet savu gribu viņa atkal juta, ka pamazām ieslīd izmisumā. Četras garas dienas viņa tā bija nopūlējusies, un \ * I nekas nebija panākts. Nekas, nekas!

Satraukti viņa staigāja pa istabu, apsēdās, piesita dažus klavieru taustiņus, tad atkal piecēlās. Tas bija savāds ■ ilraukums, laikam gaidāmās pārvadāšanas izraisīts, vismaz viņai tā likās. Viņa paņēma grāmatu, bet visu laiku Klausījās, vai neklauvē pastnieks, tādēļ trūka lasīšanai vajadzīgā miera. Vai tad viņai vairs nebija nekādu cerību? Vīlusies Lusija noklausījās, ka pastnieks paiet viņas durvīm garām, tad vienaldzīgi nolika grāmatu un tūliņ gāja gulēt.

Piektdien viņa skaidri un gaiši sev teica: «Ja šodien nekas nenotiks, man rīt būs jāmeklē istaba.» Un piektdien nekas nenotika.

Tādēļ viņa nākamajā dienā brauca uz pilsētu meklēt nepieciešamo pajumti. Tas bija nepatīkams solis, ko viņa laja vilcinājusi līdz pēdējam mirklim — katrs tāds pagaidu līdzeklis viņai radīja mazvērtības sajūtu, — bet nu ilgāk vairs nevarēja vilcināties. Viņa saprāta, ka cits nekas neatlika, agrā rītā sēdās Glazgovas vilcienā, savadi mierīgu un skaidru seju izkāpa Karalienes ielas stacija un sāka iet uz Jūniti ielas pusi.

Te pēkšņi viņa ar kādu sadūrās. Viņa dusmīgi pacēla galvu un ieraudzīja jaunā Frēma smaidošo seju. Šī tikšanās viņai nez kāpēc atgādināja to acumirkli, kad Du-gals viņas pirmajā dienā pie Lenoksa savā parastajā žiglumā bija skrējis pakaļ un uz kāpnēm gandrīz nogrūdis viņu gar zemi.

Taču šī satikšanās viņai bija tik negaidīta, ka viņa neviļus iesaucās: — Ak jūs tas esat!

— Mēs jau norunājām kādreiz nejauši satikties, — viņš teica, vēl platāk pasmaidīdams. — Tikai tas notika agrāk, nekā gaidīju.

— Jā, — viņa diezgan dzedri atbildēja. — Bet es negaidīju, ka jūs ar tādu sparu ieskriesiet man krūtīs.

— Piedodiet! — viņš tūlīt iesaucās, un smaids nozuda. — Es laikam gan briesmīgi steidzos. — Tā kā Lusija bija tik neparasti mazrunīga un vēsa, viņš apjucis brīdi klusēja, kamēr viņiem garām pa ietvi plūda ļaužu straume.

— Biju ciemā pie krustmātes, — viņš vēl lielākā apjukumā paskaidroja. — Viņa ir kasiere pie Hendersona un Šo, ziniet, tanī namu pārvaldes uzņēmumā.

Viņa atturīgi pasmaidīja un prātoja, kā tikt no jaunekļa vaļā. Vismaz viņa ar savu izturēšanos rādīja, ka patlaban viņai nebija ne laika, ne patikas naivai tērzēšanai.

— Viņa ir lielā ķezā, — viņš turpināja, samulsis par Lūsijas atturīgo klusēšanu. — Viens no viņas iekasētājiem bez uzteikuma aizgājis, un viņa nezina, ko nu darīt, kur lai ātrumā atrod uzticamu cilvēku. Gribēja, lai es pieņemot šo vietu. Bet man tā neder. Par to nevar būt ne runas! Es jau pirmdien stāšos darbā pie Hagelmaņa.

Pēkšņi Lusija pacēla galvu un uzlūkoja Dūgalu, nu tas vairs nebija ledains pieklājības smaids, bet dedzīga interese, kas negaidot kā liesma atspīdēja viņas tumši zilajās acīs.

— Vieta! — viņa pavisam citādā balsī iesaucās. — Vai jūs gribat teikt, ka krustmāte jums piedāvāja vietu?

— Tikai divdesmit pieci šiliņi nedēļā. Un visu dienu jāskraida apkārt, iekasējot īres naudas. Nē, sirsnīgi pateicos, — viņš nicīgi atbildēja. — Un tik daudz darba. Man nenāk ne prātā.

— Vai nezināt... — viņa vilcinoties iesāka, — vai nezināt, vai kāds nav jau pieņemts?

Jauneklis papurināja galvu. — Vajadzēs ielikt sludinājumu.

— Dūgal, — viņa pēkšņi iesaucās nevaldāmā dedzībā, — vai domājat, ka es to vietu varētu dabūt?

Viņš pārsteigumā iepleta acis un vaļā muti skatījās uz Lusiju.

— Bet jums jau ir darbs, — viņš stostījās. — Jūs taču mums kantorī tā teicāt. Bez tam tas nebūtu jums piemērots.

— Nebūtu piemērots! — viņa izdvesa; tagad nebija īstais brīdis, lai lepotos ar panākumiem citu priekšā. Viņa steidzīgi turpināja:

— Klausieties, Dūgal. Man jādabū kaut kāds darbs. Kādēļ, par to tagad nerunāsim. Man vienkārši vajag darba. Ja domājat, ka tai firmā man dotu darbu, es to ņemtu abām rokām, ja vien man ir kādas izredzes, — jā, saprotat, abām rokām!

Arvien vēl izbrīnījies, viņš lēni atbildēja:

— Izredzes jums ir. Mana krustmāte tur jau ilgus gadus strādā par kasieri. Īstenībā viņa ir uzņēmuma vadī-tāja. To vietu viņa jums dos, par to esmu drošs.

Viņa nemaz neapzinājās situācijas ironiju, ka šis bijušais izsūtāmais puika, ko viņa bija uzlūkojusi ar tādu neuzticību, nu piedāvājās viņai izgādāt jaunu vietu. Viņa to uzlūkoja ar starojošu skatienu. Varbūt tas bija viņas glābējs. Jā, beidzot bija radusies izredze — tieši tā izredze uz darbu, kas Lusiju nedēļām ilgi bija ķircinājusi, izredze, kas ar vienu vilcienu pārvērta visu viņas dzīves ainu.

— Pastāstiet sīkāk! — viņa ātri iesaucās. — Es tūliņ iešu turp.

— Saprotiet, tā vieta nav necik vērta, — viņš tikpat steidzīgi atbildēja. — Tikai divdesmit pieci šiliņi nedeļa. Vai tad jūs apmierināsieties ar tādu algu? Un darbs arī nav nekāds patīkamais. — Viņas dedzību manot, jauneklis apklusa. — Bet varbūt. .. varbūt jūs tomēr varētu pieņemt ... vismaz pagaidām.

— Gan jau vieta derēs, ja to dabūšu. — Sajūsmā un satraukumā drusku aizelsusies, viņa iesmējās. Un ja iedomājās, ka pirms mirkļa viņa tikko nebija Dūgalam pateikusi skarbus vārdus! Viņa piebilda sirsnīgākā noskaņā:

— Tagad sakiet labi žigli, kur man jāiet!

— Lai notiek, — viņš beidzot teica ar līdzjūtīgu smaidu.

— Kantoris ir Dēvisa ielas galā. Firmas nosaukums — Hendersons un Šo, namu pārvaldnieki. Jūs nevarat apmaldīties. Jautājiet pēc Tinto jaunkundzes un miniet manu vārdu. Diemžēl nevaru jums aiziet līdzi. Bet jums nebūs nekādu grūtību. Es tikai domāju, ka tāds darbs nebūs jūsu gaumē.

— Lai nu paliek gaume, — viņa atbildēja ar siltu skatienu. — Man pietiek ar darbu.

— Tā ... — viņš šaubīdamies novilka. Varēja skaidri redzēt, ka viņš nesaprata ne vārda. Viņa sejā vēl atspoguļojās jautājošs smaids, kad Lusija jau saķēra viņa roku un steigšus to pateikdamās pakratīja.

— Dzīvojiet sveiks! — viņa sirsnīgi iesaucās. — Un tūkstošreiz pateicos!

— Ne par ko, ne par ko, — viņš apjucis vairījās. — Nav vērts pateikties. Mēs ... gan jau mēs nākamās dienās kādreiz atkal satiksimies.

Viņa pamāja ar galvu, uzmeta tam ašu mirkli, tad

pagriezās un aizgāja pa ietvi. Beidzot bija gadījusies laime,, šis laimīgais gadījums viņai katrā ziņā jāizmanto. Pēkšņi atcerējusies vietu Reislijā, kas īsu bridi pirms viņas ierašanās bija atdota citam, viņa nepacietībā gandrīz skriešus iegriezās Dēvisa ielā. Viņa neapstājās gaidīt tramvaju — tas viņas tagadējam noskaņojumam bija par gausu — un pāris minūtēs bija ielas otrā galā. Tad pēkšņi saslējās un pārlaida acis kādai firmas izkārtnei: «Hendersons un Šo, namu pārvaldnieki.»

Viņa tūliņ redzēja, ka tam vajadzēja būt solīdam kantorim ar logiem ielas pusē un stiepļu tiklu logu priekšā. Durvis bija sarkankoka, metāla daļas no spoža misiņa, viss izskatījās pavisam citādi nekā Sedlrigsas sētas istabelēs. Bet Lusija nebaidījās. Viņa enerģiski pacēla zodu, devās uz priekšu, nospieda rokturi un gāja iekšā.

Viņa bija ienākusi platā un ļoti augstā lelpā un stāvēja pie garas, spožas letes ar misiņa margām. Aiz tās atradās liels, masīvs rakstāmgalds, un pie tā sēdēja liela, masīva sieviete. Citas biroja mēbeles — divi galdi, daži krēsli, milzīgs, zaļgans, sienā iebūvēts naudas skapis — ari atradās aiz šīs barjeras, taču rakstāmgalds un sieviete bija visievērojamākie un sevišķi izcēlās, saistīdami skatienu vairāk par visu citu.

Labu bridi Lusija stāvēja uz mozaīkā veidotās grīdas un klusēdama skatījās pāri misiņa margām — šai uzņēmumā laikam bija misiņa pārpilnība, — raudzīdamās uz šo sievieti, kas, acīm redzot, viņu nemaz neievēroja un visu laiku rūpīgi rakstīja skaitļus milzīgā rēķinu grāmatā.

Lai pievērstu sev uzmanību, Lusija ieklepojās, taču klepus palika bez ievērības. Spalva klusi ieskripstējās, sieviete beidza rakstīt, pārmezdama aplūkoja spalvas galiņu, ar skaidri manāmu riebumu atbrīvoja to no neredzama matiņa, tad lēnām rakstīja tālāk.

— Atvainojiet, — Lusija pēkšņi izteica.

Sieviete gausi pagriezās, parādīja milzīgi platu, koši sarkanu seju, kuras centrā spīdēja zelta brilles. Viņa bija ģērbusies melnās drēbēs, kas izskatījās sevišķi stīvas un svinīgas, līdz zodam aizpogātu apkakli; viņa nevalkāja nekādu rotu, tikai vienu greznu zelta važu. Tad viņa klusēdama noslīdēja no krēsla un atpeldēja pie letes. Tuvumā viņa bija vēl masīvāka, un vilcis augstās krūtis iedvesa šausmas.

Pāri šīm milzīgajām krūtīm viņa noskatījās Lūsi jā un jautāja necerēti maigā balsī: — Lūdzu?

Iespaidīgās izturēšanās iebaidīta, Lusija pēkšņi jutās bezgala nenozīmīga, taču enerģiski pasita zodu uz augšu un iejautājās: — Tinto jaunkundze?

Sieviete pielieca galvu un ar spalvaskātu viegli uzsita pa leti.

Lusija aši pateica savu vārdu. — Es nācu runāt par to vietu, kas jums esot brīva. — Un, iekām Tinto jaunkundze vēl paspēja ko iebilst, Lusija steidzīgi un sīki izklāstīja apstākļus, kas viņu bija pamudinājuši nākt šurp. Tas bija garš stāsts, un, kad viņa to pēkšņi beidza, nepacietībā viņai pārskrēja trīsas.

— Labi, — Tinto jaunkundze beidzot noteica, pamatīgi nopētījusi Lusiju caur zelta brillēm. Tad viņa negaidītā sirsnībā piebilda: — Jauks zēns šis mans brāļadēls.

— Es domāju gan, — Lusija tikpat sirsnīgi piebalsoja.

— Pēc vecāku nāves viņam klājās grūti, — Tinto jaunkundze teica, atmiņās gremdēdamās. — Bet man jāsaka, viņš pēdējā laikā tiešām labi uzstrādājies.

Lusija dedzīgi piekrita šim noteiktajam jaunā Frēma panākumu cildinājumam.

— Nu ļoti žēl, — Tinto jaunkundze piesardzīgi teica.

— Bet man vajag vīrieša.

Šos vārdus Tinto jaunkundze gan nebija domājusi burtiski. Tinto jaunkundze piecdesmit piecu gadu vecumā zināja visu ievērības cienīgo par vīriešiem un vīriešu blē-dīgumu. Tinto jaunkundze bija veikalniece, sava laikmeta celmlauze, mierīga, izdarīga, cienīga un jaunavīga, un ar savu uzstāšanos spēja satriekt katru vīriešu kārtas radījumu. Taču, lai arī vārdos paskarba, Tinto jaunkundze varēja būt sirsnīga, kad juta, ka viņas laipnību kāds bija pelnījis. Un tagad, atkal nopētījusi Lusijas apņēmīgo izskatu, viņa piebilda: — īres mums jāiekasē dažādās ne visai patīkamās vietās.

— Man tas nebūtu nekas, — Lusija ātri apliecināja.

— Es jau sešus gadus esmu strādājusi vīrieša darbu.

— Varbūt jums tas nebūs pa spēkam, — Tinto jaunkundze domīgi brīdināja. — Jūs neesat no stiprajām.

— Bet enerģijas man netrūkst, — Lusija atbildēja.

— Ļaujiet man tikai pamēģināt, gan tad redzēsiet!

Pār Tinto jaunkundzes starojošajiem vaibstiem neticami

lēni izplatījās smaids. — Jūs esat diezgan iedomīga, — viņa jokodamās pārmeta. Viņa noglaudīja pelnu pelēkos matus ar spalvaskātu, tad pārlaida roku vaigiem, lai tie atkal izskatītos tikpat vienaldzīgi kā agrāk.

— Jums katrā ziņā jāiesniedz pirmās šķiras atsauksmes, — viņa pēc brīža vēl piebilda: — Jūs jau zināt, mūsu iekasētājiem ir darīšana ar naudu.

— Jūs varat dabūt atsauksmes par mani, — Lusija viņu dedzīgi pārtrauca. Un nekautrēdamās minēja Lenoksu, Edvardu un Ričardu.

Iespaids bija apbrīnojams.

— Tas ir jūsu brālis? — Tinto jaunkundze dvesa, galīgi uzvarēta. Viņa noskatījās Lusijā pavisam citādām acīm. — Tad jūs esat mistera Mareja māsa. — Viņa brīdi klusēja. — Viņš ir ļoti cienījams virs. Es to zinu. Es pati dzīvoju Rolstonā.

Iestājās zīmīgs klusums. Tad Tinto jaunkundze lēni sakustējās un pacēla letes aizvaru.

— Nāciet iekšā un apsēdieties! — viņa teica, un viņas balsī skanēja gandrīz vai maiga sirsnība. — Es parunāšu ar Ratreja kungu par jums.

Viegli pietvīkdama, Lusija paklausīja un apsēdās mazākajā krēslā, kamēr Tinto jaunkundze pa zemām, šaurām kāpnēm uzkāpa s tirpst āvā līdz stikla durvīm, pie kurām pieklauvēja, un tad iegāja iekšā. Lusija pārdzīvoja kritisku mirkli, kurā liktenīgi svārstījās viņas dzīves svaru kausi. Protams, viņai te būs panākumi. Protams, viņai bija pamats domāt, ka Tinto jaunkundze uz viņu skatās labvēlīgi. Vai tad viņa nebija ievērojusi šīs sievietes acis pamirdzam izpratni un līdzjūtību? Tā viņa sēdēja un, domās iegrimusi, raudzījās uz milzīgo naudas skapi. Mazās rokas viņa bija salikusi uz ceļiem, mati, gaismā mirdzēdami, maigās cirtās krita pār balto kaklu, viņas seja bija modra un sapringta.

Vieta jau nebija diezin kāda lieliskā, bet lai! Cik bezgalīgi svarīga viņai bija šī vieta! Lai arī alga, ko viņa te cerēja dabūt, bija nožēlojama, vismaz viņas tagadējam nolūkam ar to pietika. Ja tikai viņai izdotos, tad vairs nebūtu jādomā par baismo, vientuļo istabu. Viņa domāja par nākotni un iztēlojās, ka noīrēs mazu, vienkāršu dzīvoklīti. Savas nedaudzās mantas viņa ^ēti varēja atvest uz pilsētu. Tā viņai vismaz būtu pašai sava pajumte, kur uz-

ņemt Pīteru, kad tas pārbrauktu. Un tas būtu Glazgovā. Šo dziļāko iemeslu, šo vareno sava pasākuma dzenuli viņa bija turējusi prātā, kad bija nolēmusi te apmesties. Viņai bija liela, neklusināma vēlēšanās saglabāt neatkarību, dabūt šo vietu. Viņa to dabūs, viņai tā jādabū, tas bija dzīvības jautājums, tas bija viņas un Pītera labklājībai ārkārtīgi nepieciešami.

Pēkšņi viņai sarāvās sirds: acis paceldama, viņa ieraudzīja Tinto jaunkundzi nākam lejā pa kāpnēm. Lusija drebot piecēlās un raudzījās otrā sievietē, no kuras sejas it kā nevarēja spriest par ļoti svarīgā lēmuma sekām.

— Nu, — Tinto jaunkundze gausi teica, — es runāju ar Ratreja kungu.

— Jā? — Lusija klusi jautāja un nodomāja: «Ja man te neizdosies, dieva dēļ, ko tad es darīšu?» Visos savos grūtajos meklējumos viņa vēl nekad nebija bijusi tik tuvu panākumu slieksnim.

— Viņš ir firmas šefs, — Tinto jaunkundze turpināja; likās, viņa nemaz nesteidzās atklāt tik bailīgi gaidīto sarunas iznākumu un paskaidroja: — Hendersons un Šo ir tikai firmas nosaukums. Patiesībā uzņēmums pieder Ratreja kungam.

— Jā? — Lusija atkal čukstēja. Viņa juta atkal pārskrienam trīsas.

— Protams, īsto veikalvedību viņš uztic man, — Tinto jaunkundze lepni sacīja. — Es te strādāju jau trīsdesmit gadus. Viņš man pilnīgi uzticas.

— Jā? — Lusija vēlreiz izdvesa šo vardu. Vai tad viņa nekad nedabūs zināt?

Iestājās īss klusuma brīdis.

— Un tā nu esmu nolēmusi ievērot jusu atsauksmes, — Tinto jaunkundze nobeidzot teica un gandrīz labvēlīgi pasmaidīja pāri brillēm. — Ja atbildes būs apmierinošas, jūs nākamnedēļ varēsiet sākt darbu.

Lusiju sagrāba it kā viesulis. Viņai gribējās raudāt, smieties, skaļi šņukstēt. Viņa bija pieņemta! Viņa atkal varēja sākt, atkal viņai bija nākotne, ko viņa varēja veidot savām čaklajām rokām. Zibens ātrumā, līdzīgi vajātam rēgam, pazuda atmiņas par pēdējā mēneša neveiksmēm un likstām. Lusija uzmeta skatienu Tinto jaunkundzes druknajam augumam un juta neprātīgu, histērisku, gandrīz

nevaidamu dziņu piekļauties viņas krūtīm. Bet viņa savaldījās.

— Pateicos jums, — viņa klusi nomurmināja. — Es... ļoti priecājos ...

Tad viņa vairāk nekā nevarēja izteikt.

XIV

Mēnesi vēlāk viņa sēdēja savā jaunajā dzīvoklī un šņācošas gāzes liesmas gaismā ēda sviestmaizi, piedzerdama klāt tēju. Pulkstenis vēl nebija astoņi, pilsētu klāja miglas sega, kas nelaida cauri austošās gaismas starus un drūmi spiedās arī tās istabas logā, pie kura Lusija sēdēja.

Tā nebija nekāda patīkamā istaba, un viņa to labi zināja. Taču vismaz dažā ziņā tā bija gluži labi lietojama. Zem palodzes bija nodrupusi izlietne ar ūdens krānu, kas gan pastāvīgi pilēja, tomēr bija ļoti patīkams ierīkojums. Pa labi bija plīts, uz kuras tīri noberztās virsmas stāvēja mazs gāzes pavards, ko caurule savienoja ar lampu uz kamīna. Pa kreisi, pie sienas piestiprināta, stāvēja iēdau-zīta koka kaste, pusē lāde, pusē sols, kurā varēja ne vien novietot malku, bet uz kuras varēja arī sēdēt. Tās bija istabas vienkāršās ērtības, un tikpat vienkāršas bija mēbeles — mazais četrstūrainais galds, pie kura Lusija sēdēja, divi niedru krēsli, Lusijas vecais šūpuļkrēsls un mazā dzelzs gulta, kas bija novietota alkovā. Pa šīs virtuves un reizē arī guļamistabas atvērtajām durvīm bija redzams tumšs, šahtai līdzīgs priekšnams, kas veda otrā, gandrīz pilnīgi tukšā — ja neskaitīja drēbju skapi un otra dzelzs gultu — guļamistabā un mazā, četrstūrainā mazgājamā istabā, kur satrunējušā koka formā atradās vanna ar saplaisājušu un atlupušu emalju. Šo telpu un tāpat arī virtuves sienas bija vienādi iztapsētas, spīdīgām tapetēm ar nesaredzamu rakstu un miglainajā rītā izskatījās gandrīz sērīgas.

Tas tad nu bija viņas jaunais dzīvoklis — «mierīgais stūrītis», par ko viņa iepriekš tā bija priecājusies. Un tomēr viņa bija darījusi, ko varējusi. Viņa bija meklējusi divas dienas, Tinto jaunkundzes vārdiem runājot, izmeklējusies «visos kaktos un ^stūros», un, pat par spīti Hendersona un Šo firmas lietpratīgai palīdzībai, šis dzīvoklis, istaba ar virtuvi un tā saucamo vannas istabu liela nama ar daudziem līdzīgiem dzīvokļiem pašā augšēja slāvā, bija vienīgā apmešanās vieta, kas kaut cik atbilda Lusijas jēdzienam par cilvēka cieņu un ari viņas līdzekļiem. Un tomēr, cik tur trūka,, ka dzīvoklis viņai abejadā ziņā būtu sagādājis vilšanos! īres maksa bija septiņi šiliņi nedēļā —tieši tik, cik Lusija varēja atļauties, un dzīvoklis, īstenībā — visa blokmāja, kas atradās daiļskanīgi, bet nepelnīti par Puķu ielu nosauktas ielas vienā malā, izdvesa pelēku, noplukušu nabadzību.

Ēka ar šaurajām, smacīgajām ieejām un tumšajam, vaļi apgaismotajām kāpņu telpām nebija īsta «īres kazarma'), un iela nebija no visnetīrākajām, bet daudz no tā arī netrūka, tik stipri viss bija nolaists. Taču kaut kas — varbūt slavenākas pagātnes pēdas — namu un ielu vēl glāba, pasargāja no pilnīga pagrimuma. Te nu Lusijai bija jaap-metas — Puķu ielā 53, un te viņa, vajadzības spiesta, bija iekārtojusies kā mācēdama.

Viņa tūliņ bija gribējusi telpu izskatu padarīt mājīgu un tās kaut cik ērti iekārtot. Tomēr ar lielām nozēlām atkal’ bija jāievēro vislielākā atturība, jo viņai no tik niecīgā naudas padoma bija jāsamaksā Pītera skolasnauda pa pēdējo ceturksni, tādēj varēja iegādāties tikai visnepieciešamāko: šīs abas gultas, paris lietotu krēslu un vislētākos virtuves piederumus. Cik rūgti Lusija tagad nožēloja, ka bija tik viegli un par tik nožēlojamu atlīdzību šķīrusies no savas vecās labās dzīvokļa iekārtas! Bet tas nu reiz bija padarīts, un tur nekā vairs nevarēja grozīt.

Nē, šī jaunā pajumte nebija gluži tāda, kādu viņa bija iedomājusies: tā vēl nebija īsta mājasvieta, bet viņa to drīz par tādu izveidos, ja vien neapmainīs pret kādu citu — noderīgāku, ja vien uzlabosies viņas stāvoklis un vispār liktenis kļūs labvēlīgāks.

Nu viņa bija paēdusi azaidu un piecēlās, uzmezdama skatienu lētajam niķeļa modinātājpulkstenim uz kamīna — to viņa arī bija nopirkusi. Viņa nodzēsa gāzi un izgāja priekšnamā. Te, šahtas tumsā, viņa paņēma ceputi un mēteli no vadža, ko nevarēja saredzēt, ātri saģērbās, atvēra durvis — atslēga viņai jau bija kabatā — un izgāja ārā.

Migla kā spokaina parādība pildīja ielu un ietina Lūsi ju, tiklīdz viņa steidzīgā gaitā iznāca pa šaurajām namdurvīm. Šai apvidū varbūt upes tuvuma dēļ migla bija biezākā un noturīgāka, taču dūmaka pašlaik sāka izklīst, un tai cauri jau spiedās sarkanās saules ripas stari, daudz skaidrāk atklādami šā iecirkņa raksturu. Iecirknis sniedzās cauri Kelvinbenkai līdz dokiem, it kā izmisumā bēgdams no tuvo ostas padibeņu uzmācības.

Pat tagad, steidzīgi soļodama, Lusija neapzinīgi juta netīrību, ar ko te bija piesūcies viss gaiss. Ielas bija šauras, bruģētas apaļiem akmeņiem, piemētātas netīriem papīriem un apelsīnu mizām, konservu bundžām un izgram-bātas cieti iemītām smago ormaņu zirgu pēdām, kas veda uz dokiem. Veikali nebija smalki. To skatlogi, pat ietves, kur bērni rotaļādamies ar krītu bija savilkuši svītras, izskatījās netīras. Tad nāca stūris, kur Puķu iela ar līkumu izbeidzās; tur pacēlās liela sarīkojumu ēka ar izkārtni, uz kuras grezniem zelta burtiem bija rakstīts: «Garnera zāle. Balles trešd. un sestd. Ieeja kungiem 1 šil., dāmām 6 pensi.» Un apakšā mazākiem burtiem: «Cimdi vēlami. Balles kurpes obligātas.»

Šī ēka ar kliedzošo izkārtni Lusijai likās visas apkārtnes simbols. Tā bija vulgāra, tik ikdienišķa, ka apvainoja labu gaumi vispār un Lusijas smalkjūtību it sevišķi. Iekāpjot sarkanajā tramvaja vagonā, kas viņu veda uz darba vietu, viņai gribot negribot bija jādomā par nežēlīgajām dzīves pārmaiņām, kas viņu tik negaidot novedušas šai nožēlojamajā apkārtnē.

Un darbs! Kā viņai tagad bija žēl vieglā un patīkamā darba iepriekšējā vietā — ar ērtajiem dzelzceļa braucieniem un atalgojumu, kas tagad, atmiņās, likās karalisks.

Hendersons un Šo pārvaldīja padibenes. Šis jēdziens ietvēra sevī visu, īsumā apzīmēja visas jaunā darba grūtības. Nu Lusija redzēja, ka jaunajām Frēmam bijusi taisnība, sakot, ka vieta «neesot necik vērta»; viņa vaļsirdīgi atzinās, ka šis darbs viņai riebās. Taču viņa ar to samierinājās, tāpat kā bija samierinājusies ar Puķu ielu 53, un, ārēji smaidošu ironiju izrādīdama, klusībā teica: «Mīļā, tu esi noslīdējusi soli uz leju!» Bet sirds dziļumos bez ironijas, stingrā apņēmībā domāja, ka nepaies ilgs laiks, kad viņa atkal pacelsies uz augšu.

Deivisa ielas stūri viņa izkāpa^un sparīgiem soļiem devās uz kantori. Priecīga, ka vairs nebūs jāelpo mitrais gaiss, viņa ātri iegāja iekšā.

1 к la un augstā telpa viņu vairs nebūt neietekmēja; pa-v i..im droši un bez kautrēšanās viņa iegāja aiz letes, at-i ilcl<‘ja Tinto jaunkundzes laipnajam galvas mājienam un luliņ piegāja pie sava mazā rakstāmgalda. Pie otra galda v iņai pretī sēdēja kāds vīrietis ar cepuri galvā un mēteli mugurā. Viņai ienākot, tas nepacēla acis, tikai īsi noburk-ķeja: — Labrīt!

— Labrīt! — Lusija atbildēja ar vieglu smaidu. Dendija pastāvīgais naidīgais noskaņojums pret visu pasauli viņu vienmēr uzjautrināja. Tas bija otrs iekasētājs — Adams Pendijs, drukns, neveikls maza auguma vīrs garām rokām un vēja appūstu, rētainu seju. Visa viņa izturēšanās bija strupa un skabargaina. Pat viņa apģērbs — nodilušais, uz /ilganām nosalušām ausīm uzmauktais puscilindrs, spīdīgais lietus mētelis, kas viņa druknajam stāvam bija par šauru, — pauda to pašu dzedro patiesības mīlestību, kas necieta nekādu piekāpšanos. Dendija seja bija tumša, likās sarkanbrūna, jo to klāja smalks iesarkanu dzīsliņu tīkls, kurā acis zem iesirmajām, kuplajām uzacīm izskatījās šauras un urbīgas. Plecīgs, pamaza auguma, ātru, aizdusai līdzīgu elpu un strupu valodu — viņš dusmu brīžos kļuva stūrgalvīgs un ķildīgs un izgrūda vārdus ar tādu sparu, ka tie atgādināja ēzeļa spērienus. Tāds bija Adams Dendijs vispār, ja neņēma vērā pašu raksturīgāko pazīmi — viņa kājas. Nebija noliedzams briesmīgais fakts, ka Dendijam bija līkas kājas, nesalīdzināmi līkas: tās, viņam taisni stāvot, izveidoja pilnīgu burtu «O», kura diametrs bija visai plats. Tas izskaidroja viņa naidu pret pasauli, kurā bija tādas lietas ka blusas, migla, sievietes, nepietiekams daudzums viskija un ielu dzelzceļa vagoni, kas nosebojās. Viņa dusmas nebija ļaunas, un viņam pašam par tām bija vislielākais prieks — tik daudz vismaz varēja teikt Dendijam par labu.

— Velns lai parauj šos zīmuļus! — viņš teica un paskatījās uz zīmuli, ko nupat bija drāzis un kas atkal nolūzis. — Tagad tos vairs neprot pieklājīgi taisīt. Mūsu laikos vispār nekā vairs nejēdz.

— Es jums to nodrāzīšu, — Lusija dzīrās palīdzēt.

Hm, — viņš norūca. — Jūs laikam domājat, ka protat to izdarīt labāk nekā es? Bet iespējams, ka jūs maldāties. Droši vien jūs iegriezīsiet pirkstā un iesūdzēsiet mani sāpju naudas dēļ.

— Tas tomēr vēl būtu daudz labāk nekā saukt pie atbildības par nepildītu precību solījumu, Dendij, — Tinto jaunkundze sacīja no sava augstā rakstāmgalda. Viņa daudz nerunāja, bet, ja ko teica, tad vārdi vienmēr ķēni naglai uz galvas.

— To no viņas arī var sagaidīt, — Dendijs piekrita, drāzdams zīmuļa galu. — Es pazīstu sievietes.

Kaut arī līkkājis būdams, viņš ar šo iesaucienu norādīja, ka maigais dzimums viņam nebija svešs un ka viņš tam nebija padevies; it kā to apstiprinādams, viņš vēl piebilda: — Es domāju gan.

Tinto jaunkundze draudzīgā vienprātībā uzmeta Lusijai zīmīgu skatienu; nevērojot savu augstāko stāvokli darbā, viņa nu bija galīgi samierinājusies ar Lūsijas līdzdarbību uzņēmumā — par spīti briesmīgajam stāvam un mazliet bārdainajai sejai, Tinto jaunkundze bija augstsirdīga sieviete, — un galu galā viņu starpā nodibinājās draudzība, kas vērtās arvien ciešāka.

— Dažiem vīriešiem cilpa vēl par labu, — viņa sava nodabā īgņojās.

Saruna netika turpināta, jo šai mirklī kantorī ienaca Ratrejs vai, pareizāk sakot, cauri kantorim iegaja sava istabā. Viņš bija neizskatīgs, liela auguma stūrains cilvēks, kas reti rādījās saviem padotajiem; šoreiz viņš, cauri ejot, visiem reizē pamāja ar galvu un nozuda sava istabā.

— Jauki, — Lusija teica un piecēlās. — Lai migla kur migla, man nu jāsāk. Šodien man Vaita iela. Tas nav joks!

— Tikai nepazūdiet! — Dendijs noraizējies nīgri uzsauca.

Lusija smaidīdama papurināja galvu. Tad paņēma sava darba insignijas — melno ādā iesieto grāmatu un skaisto gludo ādas somu — un izgāja no kantora.

Tai mirklī saule bija nozudusi, un migla atkal dzeltenās spirālēs vēlās lejup. Dzēlīgā skarbumā tā ķērās viņai kaklā un izraisīja klepu. Tagad viņa atskārta, ka viņas mētelis bija par vieglu šādam laikam. Miglā virpuļodama, visapkārt ritēja pilsētas dzīve, bet nu Lusija vairs nejuta priecīgās trīsas, kas viņu kādreiz bija satraukušas, šo rosību vērojot. Viņa bija pie šīs ainas pieradusi, un viņa bija kļuvusi vecāka, jā, jā, tā ¥,usija apsvēra, viņa novecoja; darbs viņai nesagādāja nekāda prieka, un viņa nevarēja ciest miglu, Vaita ielā iziedama, viņa atkal sāka klepot tās vālos. Nē, viņa neieredzēja miglu un vēl vai-hik, daudz vairāk ienīda Vaita ielu.

Šī iela bija šaura kā aiza starp divām augstu īres namu nndām, tumšām un drūmām celtnēm, ko saule neskāra pat v issaulainākās vasaras dienās un kas tagad bija īsta bedre, prauga, kloāka — pilna ar smacīgu, biezu miglu.

Pulkstenis bija pusvienpadsmit, kad Lusija iegāja pa pirmajām namdurvīm. Aiz durvīm slēpās lipīga tumsa, kam Makus krēsla ārā likās balta kā sniegs, un tur slēpās arī neaprakstāmā, netīrā smaka, padibeņu smaka, ko Lusija |au pazina un kas viņai tik ļoti derdzās.

Pie pirmajām durvīm piegājusi, viņa sparīgi pieklauvēja pie plānā pildiņa koka. Šim nolūkam viņa izlietoja zīmuļa strupo galu — profesionāla gudrība, ko viņa bija «ipguvusi pēc pirmās nedēļas rūgtajiem pārdzīvojumiem, kad, pārāk dedzīgi klauvēdama, bija nodrāzusi pirkstu kauliņiem ādu.

Pieklauvējusi viņa gaidīja. Sākumā viņa vieglprātīgi nebija taupījusi laiku, ko varēja katram namam veltīt — dažam namam nedēļas īres iekasēšanai bija paredzēta vesela diena, — bet nu viņai šis laiks vairs nelikās par garu. Patiesību sakot, viņa tagad zināja, ka ierēķinātais laiks bija ļoti īss. Tā, piemēram, šinīs pašās kāpnēs bija četri stāvi un katrā stāvā astoņi vienistabas dzīvokļi, tātad pavisam trīsdesmit divas mītnes, ko šīs šaurās namdurvis saistīja ar ārpasauli. Divdesmit kāpnes vienā blokmājā — neticamā, bet neapšaubāmā kārtā kopā iznāca seši simti četrdesmit dzīvokļi vienā pašā ēkā. Seši simti četrdesmit mājokļi, visi pilni kā piebāzti ar nožēlojamiem ļaudīm, kas bija saspiesti uz viena netīrības akra. Un īsajā Vaita ielā bija veselas trīs tādas dzīvokļu kazarmas. Šai namā mita — saskaņā ar civilizētajiem divdesmitā gadsimta noteikumiem — pavisam četri tūkstoši cilvēku. Tie bija «tāfeļu dzīvokļi», jo katram pie durvīm bija tāfele ar uzrakstu, ka pilsētas valdes nakts inspektoram tiesības ienākt un pārliecināties, vai dzīvoklis nav «pārpildīts».

Rūpīga labvēlīgas priekšniecības gādība! Un tomēr bija gadījies, ka divpadsmit cilvēki — turklāt triju paaudžu — labā saticībā ērti un brālīgi gulēja tādā istabā, kas nebija platāka par desmit un garāka par piecpadsmit pēdām. Šī

saticība un ērtība droši vien bija, jo sūdzības namīpašnieks nekad nedzirdēja.

Lusija tūliņ pieklauvēja otrreiz. Durvis mazliet pave- * rās, un kāda balss jautāja: — Kas tur ir?

— Hendersons un Šo, — Lusija sparīgi teica; dzīvokļu apmeklējumos viņa tagad tā dalīja savu personību divās daļās: Hendersons vienmēr bija uzbrucējs, Šo — līdzjutējs. Bez tam šis apzīmējums likās ietekmīgāks nekā vienkāršs pieprasījums samaksāt īres naudu.

— O! — balss atsaucās ne vairs jautājošā, bet tikai rezignētā noskaņā. Iestājās klusums, kas izteica vairāk nekā izsauciens pirmajā mirklī; tad durvis lēnām atvērās, un vājās gaismas četrstūri parādījās kāda sieviete. Melnmataina un izspūrusi, aiz netīrības pelēki bālu seju — viņa vērsa Lūsijai pretī vienu zibošu aci. Otra acs vairs nevarēja zibēt, jo tās nemaz nebija, tās vietā rēgojās uztūcis dobums ar gandrīz baisma ļaunuma izteiksmi.

Bet sieviete pati nemaz nebija ļauna. — Nāciet iekšā! — viņa teica, un viņas balss no pastāvīgas padošanās neizbēgamajām sekām likās kļuvusi maiga.

Lusija gāja iekšā. Istaba bija kaila; visa iekārta bija divas koka kastes un salmu maiss, kas nolikts uz grīdas pie vienas sienas. Uz vienas kastes sēdēja kāds vīrietis, uz otras bija nolikts azaids — desa, maize un tēja.

Viņš ēda skaļi, strēba tēju no pašķīvīša, nelikās zinis par Lusijas ienākšanu un ēda vien savu bagātīgo azaidu. Arī bērns uz gultas maisa neievēroja Lusiju, tikai gulēja uz muguras un nespodrām acīm skatījās griestos. Kā skumju vīziju vērodams mātes miesas, no kurām pats nesen bija nācis dienas gaismā, tas omulīgi zīda gumijas knupīti, un siekalu strautiņš tecēja pār sīko sejiņu. Bet divi rahītiski bērni, kas līkām kājām tupēja uz grīdas, paraudzījās uz Lusiju, beidza rotaļāties ar saplēstu krūzi un ziņkārīgi aplūkoja viešņu. Krūzei blakus, izstiepies kā krāsas plankums, gulēja dzeltens suns, kuce, ko sauca par Nelliju. Lusija jau zināja, ka šai padibeņu rajonā no desmit kucēm droši deviņas klausīja vārdam Nellija.

Pa to laiku sieviete bija piesteigusies pie kamīna; viņa pataustījās ar roku pa putekļaino dzegu un paņēma kādu priekšmetu, kas tur bija stāvējis* Tad viņa, galvu viegli drebinādama, tvēra pie acs dobuma. Un pēkšņi tas vairs

nebija dobums, bet brīnum skaista stikla acs, kas spožumā tālu pārspēja savu līdzinieci.

— Jūs taču atvainosiet, — viņa teica. — Es jūs tik agri negaidīju.

Tā nokārtojusi pieklājības prasības, viņa atnesa īres grāmatiņu un pēc ilgas meklēšanas brunčos izvilka pustreša šiliņa.

— Te būs, — viņa teica, pasniegdama naudu un grāmatiņu un, kad Lusija paņēma naudu un ierakstīja atzīmi grāmatiņā, sieviete gandrīz lepni piebilda: — Vai redzat, ka vēl arvien viss kārtībā?

— Jā, — Lusija teica. — Jūs neesat parādā palikusi. — Viņa pārlaida skatienu šim ūķim un piebilda — varbūt uz to viņu pamudināja misters So un domas par pašas stāvokli: — Jums neklājas viegli... kā redzu, jums vēl nav...

— Diemžēl, — sieviete piebalsoja un pamāja ar galvu uz druknā ēdāja pusi. — Nē. .. viņš . . . man neļauj pirkt mēbeles. Kādreiz, agrāk vai vēlāk, mēs tomēr paliksim iri parādā, un tad namsaimnieks mums atņems visu, kas mums ir. «Kāda nozīme pirkt mēbeles,» viņš saka. «Ja no mums nebūs ko ņemt, mēs vienkārši aiziesim, un beigta balle.»

— Bet jūsu vīram taču patiktu drusku ērtāka dzīve? — Lusija vaicāja.

— Tas tiesa, — sieviete laipni atbildēja. — Manam vīram gan ļoti patika ērta dzīve, bet nu jau divi gadi, kopš viņš projām. Pavisam dabūja piecus gadus. Šis kungs, — viņa atkal pamāja ar galvu, — tikai dzīvo ar mani.

— Ak tā, — Lusija noteica, un viņas skatiens no bālajiem bērniem aizslīdēja uz seši mēneši veco zīdaini, kura dzimšanas apstākļi ar šo atzīšanos bija nostādīti tik šaubīgā gaismā. Taču zīdainim par to bija maza bēda, tapat abiem lielākajiem bērniem un «kungam» laikam gan vismazākā.

— Padziedi dāmai kaut ko, Alfij, — viņš pēkšņi teica vecākajam bērnam, kas tupēja uz grīdas. Tad viņš noslaucīja muti un paskatījās Lusijā. — Tas puika lieliski dzied.

Lusija pavērās zēnā. Viņai bija jāsteidzas, darbs gaidīja, bet misters Šo atkal uzvarēja.

— Nu sāc, puisīt! — viņa pēkšņi pamudināja bērnu. — Ja tu man ko uzdziedāsi, es tev došu peniju.

Alfijs — tam varēja būt gadi pieci — pasmaidīja, bet nenosarka, aplaizīja lūpas un teica: — Es jums dziedāšu par Megiju Mērfiju. Tā man vislabāk patīk.

Tad viņš pāragri nobriedušā balsī iesāka mazo balādi:

Svētdienas vakarā Valda te jautrība,

Putojošs^4kauss Izdzerts tiek sauss!

Mūzika burvīgi skan,

Meitenes uzsmaida man;

Megijas Mērfijas bārā Visi nu sanāciet barā!

Tā bija savādi aizkustinoša aina kailajā telpā: rahītiskā, nedziedināmi kroplā bērna smalkā balstiņa, kas pacēlās miglā; «kungs» ar omulīgu smīnu uz lūpām; stikla acs, kas mirdzēdama it kā pauda mātes lepnumu; zīdainis, kas siekalojās uz salmiem; suns, kurš darbojās pats gar sevi, un turklāt vēl bezrūpīgās, rosīgās utis, kas netraucētas omulīgi tekāja šurp un turp.

— Viss, — Alfijs nočiepstēja, beidzis dziedāt. — Nu, vai nebija smuki? — Tad izstiepa rociņu un saņēma naudu.

Lusijai kaut kas sakāpa kaklā. Viņa nebija šim darbam piemērota, nē, tiešām nebija; šis neaprakstāmais, nepanesamais posts — tas tiešām bija par daudz. Ar lielām pūlēm viņa saņēmās un devās uz durvju pusi. Tur atvadījās no īrnieces un teica: — Nākamnedēļ tai pašā laikā. — Viņa pamāja ar galvu un izgāja no istabas.

Viņai bija jāiet tālāk. Tur nekā nevarēja darīt — bija jāpelna maize.

Viņa enerģiski pieklauvēja pie kaimiņu durvīm, kas atvērās pārsteidzoši strauji un parādīja istabu, kura ļoti atšķīrās no tās, ko Lusija nupat bija atstājusi. Ērta, omulīga kā uguns, kas kurējās kamīnā, kā liesmu atspīdums, kas dejoja ap porcelāna suņiem uz dzeltenās kumodes. Un tā bija mājīga, kaut arī nabadzīga, mājīga un omulīga kā mazā apaļā sieva, kas stāvēja durvīs un bija iespiedusi sānos tetovētās rokas.

Viņai bija izbalējusi, iesarkana seja un nerātnas, spītīgas acis, kas atgādināja ahāta peries; matus sedza melna cepure, un ap kaklu bija aplikta kožu saēstas ādas strēmele. Lūsi ja šo lāga sievieti nekad nebija redzējusi bez cēpures un noplukušās kakla rotas, un arī turpmāk viņa to nekad citādu neredzēja. Tā šī sieviete staigāja majas un ārpus mājas, gandrīz likās, viņa tāpat arī guļ; iemesls bija tas, ka Vaita ielā šādā veidā valkāta cepure, nevis ap galvu apsiets lakatiņš, un tā sastiprināts ādas boa bija zināma sabiedriskā stāvokļa simbols. Šo ādas apkakli — pēdējo modes kliedzienu — valkātāja nenoņēma pat tad, kad strādāja savu apkopējas darbu.

— Atkal īre, vai ne, jaunkundz? — Kolinza kundze jautāja. — Nu jā, tiklīdz tā samaksāta, termiņš atkal klāt.

— Katru otrdienu, — Lusija teica un pameta skatienu uz Kolinza kundzi un viņas dēlu, smagnēju jaunu puisi, kas gulēja alkova gultā zem segām un mātei aiz muguras skatījās glaimīgām acīm.

— Jā, tā diena nedēļā visbiežāk atkārtojas, — ņurdēja Kolinza kundze. Viņa sekoja Lusijas skatienam, pagrieza galvu un sauca: — Tas ir Bens, viņš tagad strādā nakts maiņā. Tādēļ nolicies atpūsties. Un, iedomājieties, viņš pārnes tikai piecpadsmit šiliņu nedēļā. Bet ēd par diviem.

Viņa sapīkusi aizgāja pēc īres grāmatiņas, kas, par spīti ierunām, jau bija nolikta uz galda kopā ar naudu. Lusija izdarīja ierakstu un saņēma naudu.

—Jūs taču neaizmirsīsiet darbu, ko man apsolījāt? — sieviete turpināja, paņēmusi grāmatiņu atpakaļ un apskatījusi ierakstu. — Es ļoti lēti uzņemos tīrīt kāpnes un tamlīdzīgas vietas.

— Es jūs atcerēšos, — Lusija atbildēja. — Droši vien jūs man būsiet vajadzīga, kad dēls pārbrauks mājās.

Viņa izgāja no dzīvokļa un pieklauvēja pie nākamām durvīm. Asiem, sīkiem sitieniem zīmulis klauvēja pie durvju dēļiem.

Tā viņa klauvēja pie katrām durvīm šais tumšajās, smirdošajās kāpnēs, ierakstīja atzīmes nosmulētās grāmatiņās, savāca taukainu naudu, mudināja un prasīja, noklausījās aizbildināšanos un žēlabas; viņas somiņa kļuva arvien smagāka un galva vieglāka, jo viņa arvien vēl nebija pieradusi pie šā darba. Katrs dzīvoklis aizņēma caurmērā trīs minūtes; vairāk nekā pusotras stundas pagāja, kamēr izstaigāja visus dzīvokļus pirmajos vārtos, un pusdiena bija garām, kad viņa atkal iznāca šaurajā ielā.

Taču darbs vēl nebija galā. Tas tikko bija sācies, nevilcinādamās viņa iegriezās nākamos vārtos, tūliņ pieklauvēja pie pirmajām durvīm, pagaidīja, pateica tos pašus vārdus: «Hendersons un Šo!» Un tā joprojām. «Nožēlojams darbs,» — tā viņa sarūgtināta domāja, «sievietei, kam reiz pašai piederējusi vasarnīca, kas pati bija turējusi kalponi, kopusi dārzu ar ābelēm, margrietiņām un petūnijām!» Viņa nopūtās, nesa tālāk smago naudas somu un nemitīgi klaudzināja pie durvīm. «Te no Hendersona un Šo!» Tā bija itin kā parole, kas viņai pavēra ieeju tumšā, drūmā citadelē. Gandrīz neticamā netīrība, baismais visa cilvēces posta sablīvējums, kurā tikai retumis pavīdēja kāda priecīga seja, tas viss viņai reizēm kļuva par mokošu lietuvēnu.

Pulkstenis rādīja pāri trim, kad Lusija bija apstaigājusi visu dzīvokļu kazarmu. Protams, viņa būtu varējusi pusdienā darbu uz brīdi pārtraukt, bet nezin kādēļ viņai labāk patika padarīt visu bez pārtraukuma. Arī Tinto jaunkundze domāja, ka tā būšot prātīgāk, un bija tam labvēlīgā cieņā piekritusi. Bet, kad Lusija iznāca no Vaita ielas un bija atstājusi aiz muguras šo riebīgo zaņķi, viņa sajuta neizskaidrojamu izsalkumu. Ielas stūrī viņa iekāpa lēni braucošā tramvaja vagonā, kas ar iedegtām spuldzēm izpeldēja no miglas. Somu klēpī turēdama, viņa sēdēja uz gludā koka sola un apsvēra savas saimnieciskās iespējas. Viņai bija veselīga ēstgriba, un viņa bija piecas stundas saspringti strādājusi. Domās iztēlojusies dažādus ēdienus, viņa beidzot izvēlējās. Kelvinbekā izkāpusi, viņa iegāja mazā skārnī, kur jau šad tad bija iepirkušies, un prasīja jēra gaļu kotletēm. Miesnieks, vārdā Tats, tukls un omulīgs vīrs, viņu jau uzskatīja par pastāvīgu pircēju. Varbūt viņš juta, kā Lusija raudzījās, kad viņš cilāja gaļas cirvi un sagrieza gaļu. Lai nu kā, gaļa bija svaiga, svars pilnīgs, un miesnieks izturējās patīkami un pieklājīgi.

Turpat blakus pie sakņu tirgotāja viņa par diviem pensiem nopirka kartupeļus — esot «drusku pietrūcis» — un pie maiznieka klaipu maizes.

Gan bija neērti nest somu un saiņus, un maizes klaips bija ļoti neveikli ietīts avīžu papīrā, kas, viņai ejot, plīvoja vējā. Taču viņai bija pusdienas pārtraukums, un sieviete ar tādiem nesamiem Puķu ielā nebija nekāda neparasta parādība.

Viņas dzīvoklis, kas salīdzinājumā ar posta mājokļiem, ko viņa bija apstaigājusi, nemaz nelikās tik atbaidošs, šai stundā bija tīkami mierīgs un kluss. Lusija ļāva skatienam paklejot apkārt. Galu galā — «pārejas laikam tas nemaz nebija tik slikts».

Viņa tūlīt devās vannas istabā, kur, pie vannas nostājusies, pamatīgi izpurināja apģērba gabalus. Šīs blusas bija īsta sodība, bet Vaita ielā no tām nevarēja izbēgt; arī šoreiz trīs ļoti uztrauktas lēkāja pa vannu. Turpretī no gausākajiem, riebīgākajiem kukaiņiem viņai ar zināmu piesardzību līdz šim arvien bija izdevies izsargāties.

Viņa iznāca no vannas istabas, atgrieza ūdens krānu un nomazgāja seju un rokas. Tad nolika mēteli un cepuri, aizdedzināja gāzes pavardu un sāka vārīt ēdienu. Cik nepatīkama visa šī gatavošana! Taču citas izejas nebija. Vismaz pagaidām viņa nedrīkstēja ne domāt par tādu greznību kā labi pagatavotas garšīgas pusdienas, kas viņu gaida mājā pārnākam. Taču, tā gaidot, ceptas gaļas smarža vēl vairāk iekairināja ēstgribu, un, kad gaļa beidzot bija gatava — apcepta glīti brūna, kāda Lūsijai tik ļoti garšoja, — viņa apsēdās un sāka ēst ar tādu baudu, kādu jūt tikai izsalcis cilvēks, labas pusdienas ēdot. Cik labi tās garšoja! Neapzinīgi viņa priecājās, ka bija gājusi pie mistera Tata.

Siltais ēdiens viņai radīja jaunu labsajūtu. Brīnums, kā vienkāršās pusdienas viņu atspirdzināja un stiprināja! Garastāvoklis nemanot mainījās. Tagad, kad dienas darba lielākā tiesa bija garām, viņu pārņēma nomierinoša piepildījuma sajūta. Domas neviļus pievērsās dēlam, un ta vienmēr bija zīme, ka viņa ar paļāvību raudzījās nākotnē.

Paēdusi viņa vēl kādu brīdi pasēdēja pie galda. «Būtu patīkami, ja nebūtu vairs jāiet ārā, miglā,» viņa nodomāja, taču, skatienu pulkstenī pametusi, negribīgi piecēlās. Šoreiz viņa atstāja traukus nenokoptus; sešos jau viņa atkal pārnāks.

Viņa gāja ārā, to pašu somu rokā turēdama. Viņa to ienīda, taču bez tās nevarēja spert ne soli.

Puspiecos viņa iegāja kantorī.

— Kāda šodien migla! — Tinto jaunkundze teica. — Mums te visu dienu bija jādedzina uguns.

—- Te iekšā nemaz nav tik ļauni, — Lusija laipni atbildēja. — Bet ara gan ir briesmīgi. Cik labi, ka dienas darbs garām!

Tinto jaunkundze gandrīz ar gandarījumu palocīja galvu, tad pastiepa roku pēc somas un sacīja:

— Man prieks, ka jūs pamazām iestrādājaties. Pirmajā laikā darbs nav viegls.

Brīdi Lusija klusēja; pēkšņā vīzijā viņa atkal redzēja netīrībā un postā grimušo īres kazarmu, tad negaidītā sarūgtinājumā iesaucās: — Kam pieder tās blokmājas, ko šodien apstaigāju?

— Blokmājas? — Tinto jaunkundze mazliet pārsteigta atjautāja. — Tās pieder kādam Tallija kungam. Tam pašam, kam pazīstamais veikals Olstonas ielā. Starp citu, viņš dzīvo Rolstonā, turpat, kur es. Jā, viņu sauc Tallijs. — Viņa mirkli klusēja. — Kādēļ jūs tā prasāt?

— Man tikai tāpat ienāca prātā, — Lusija atbildēja. Viņa atcerējās to veikalu, tas bija zeltkaļa veikals, kuia lielajos skatlogos bija sakrauti sudraba trauki, taču aiz stūra virs šaurās sānu ieejas karājās pazīstamās trīs misiņa lodes, kas norādīja, ka tur izsniedz aizdevumus pret ķīlām. — Ja man kādreiz gadīsies satikties ar šo Tallija kungu, — viņa lēni teica lielā sarūgtinājumā, — tad es viņam gan pateikšu, ko par viņu domā ju.

xv

Gausi viņa soļoja līdz perona galam. Viņa gaidīja ārēji mierīga, taču zem šī miera slēpās satraukums. Siltā jūnija diena, saulriets, kas kvēloja cauri pilsētas miglājam, bārstīja Galvenajā stacijā dzintarainu gaismu, apzeltīja sen pazīstamās lietas un pārvērta tās par vizošu un tālu fatamorgānu. Lusijas acu priekšā, velvētā jumta ietverts, noslēpumainā krāšņumā zaigoja klajas debess stūris. Tā bija it kā burvība, šī savādā, nereālā gaisma, kas viņu apžilbināja un vilināja ar savu starojošo lidojumu.

Viņa gaidīja Pīteru. Tinto jaunkundze neparastā skarbumā, aiz kāda tā vienmēr slēpa augstsirdīgu rīcību, bija Lusijai pavēlējusi puspiecos beigt darbu. Tā viņa bija varējusi aizsteigties mājās, dr^ku uzposties un laikā būt stacijā, lai sagaidītu vilcienu, kas trijos atgāja no Lotau-nas. Protams, viņa bija atnākusi par agru, gluži aizelsusies ieskrējusi stacijā un tad ieraudzījusi uzrakstu, kas zi-1,10ja, ka ātrvilciens piecas minūtes nosebojies; bet nu, kad viņa pagriezās, lai turpinātu apvaldīto, bet nepacietīgo soļošanu, atskanēja spalgs svilpiens, un pēcpusdienas mirdzumā ieslīdēja garā, tumšā vilciena ēna ar gurdu dārdoņu, kas pamazām noslāpa pēdējos lokomotīves šņācienos. Lusija apstājās, viņas augums bija sasprindzināts, acis, uztraukumā mirdzot, kaut ko meklēja. Tad viņa ieraudzīja, kā Pīters izlēca no vagona un cauri pūlim nāca tuvāk; nu tas vairs nebija mazais zēns, kas viņai bija ķēries pie rokas un pa šo pašu peronu teciņiem skrējis līdzi, bet nezin kādā laika un likteņa brīnumā pārvērties par staltu, slaidu jaunekli, kas soļoja ļoti pašapzinīgi un jau bija gluži patstāvīgs. Lusija nepakustējās, viņa stāvēja, nenolaizdama acu no dēla, un uz lūpām viņai drebēja smaids. Tā viņa gaidīja, kamēr Pīters viņu ieraudzīs. Tad šis smaids pēkšņi it kā uzplauka un pilnīgi pārvērta viņas bālo seju.

— Sveika, māt! — viņš tūliņ iesaucās. — Žēl, ka vilciens nokavējās. — Un Lusiju neizteicami aizkustināja iznesība, ar kādu Pīters pacēla cepuri, viņu, savu māti, sveicinādams. Dēlu noskūpstot, viņa juta savādu vājumu.

— Tad nu tu esi atkal mājās, Pīter.

— Un uz visiem laikiem, — viņš jautri teica. Lusija pavērās viņā — šoreiz nopietni un domīgi, kamēr viņš, seno dienu sirsnībā smaidīdams, raudzījās viņai acīs.

— Kā gan būs ar manu bagāžu? — viņš beidzot jautāja.

— Jā... tava bagāža... — viņa atkārtoja, tad pamazām sāka iet. Viņš to strauji satvēra aiz rokas, kamēr viņi gāja uz bagāžas ratiem, un Lusiju atkal pārņēma savādas trīsas un laimes gurdenums: viņa nemaz vēl nevarēja iedomāties prieku, ka Pīters atkal bija viņas un uz visiem laikiem, kā viņš pats bija teicis.

— Tepat ir! — viņš sauca.

Pazīstamā vecā soma — tā gan vairs nespīdēja, jo āda bija sasprēgājusi, monogramma nodzeltējusi, bet arvien vēl lepni salasāma — atradās viņu priekšā uz perona. Cik maza tā nu likās! Kādreiz Pīters tai blakus bija izskatījies tik mazs un neievērojams! Nu viņš sauca, norādīdams uz nesēju: — Vai likt, lai to aiznes līdz vedējam?

Viņa vilcinājās, viegli viņai tas nebija, taču viņa

pateica: — Es domāju... domāju, labāk būs, ja liksim to piesūtīt mājās. !

Pīters savilka uzatis. — Bet mēs taču varētu to vienkārši i paņemt līdzi, māt. ļ

— Mēs brauksim ar tramvaju, — viņa lietišķi atbildēja, ļ

— Tā mums būs ērtāk.

Mierīgi ar galvu pamājusi, viņa tuvojās nesējam un lietišķi tam pateica, kur nogādāt somu; samaksājusi viņa enerģiski aizvēra maku, pagriezās atpakaļ un jautri teica: . J

— Tas nu būtu nokārtots!

Kamēr viņi gāja uz izeju, Lusija tikpat lietišķi turpināja: — Diemžēl es nevarēju ierasties izlaiduma akta. Ceru, ka tu nedusmojies?

— Nē, protams, ne.

— Ļoti priecājos, ka tev tik labi sekmējies.

— Nu, pie tā jau tev bija laiks pierast, — viņš atbildēja, par ko citu domādams.

Viņi klusēdami devās lejā pa nogāzi uz Jonga ielu un apstājās pie tramvaja piestātnes — klusums ietiepīgi ieilga vēl tad, kad viņi iekāpa sarkanajā vagonā un apsēdās uz jumta šaurajos koka solos. Tikai tad, kad konduktors bija izkniebis abas biļetes un Lusija samaksājusi peniju, Pīters lēni iesāka: — Tu savās vēstulēs man daudz nerakstīji par. .. par šīm pārmaiņām, māt. Tu man pastāstīji par Hokinga jaunkundzi un par jauno darbu, bet...' ko tas viss īsti nozīmē?

— Neko sevišķu, — viņa, izlikdamās bezrūpīga, paskaidroja. Lusija zināja, ka dēlam vajadzēs visu izstāstīt, taču par katru cenu gribēja viņam aiztaupīt pretīgos sīkumus. — Mēs vairs nevaram gluži tik plaši dzīvot, manu zēn, bet gan jau iztiksim, gluži labi iztiksim.

— Tas taču neatsauksies uz manu ... uz manu . ..

— Nekādā ziņā, — viņa to pārtrauca paļāvīgā balsī.

— Tas katrā ziņā būs nodrošināts. Apstākļi, kādos dzīvosim, tev varbūt gan vairs neliksies tik... tik glīti, — to varēja dažādi saprast, — tik glīti kā Ardfilanā, bet kādu laiku jau varam paciesties. Mēs būsim kopā, un grūtākais drīz būs pārciests.

— Saprotu, — viņš teica. Viņa skatiens atkal kļuva

gaišāks, un viņš raudzījās lejā no vagona jumta, kamēr viņi brauca tālāk. *

Kad viņi tuvojās Kelvinbeka ielas stūrim, Lusija piecē-

Icis. — Esam galā! — viņa priecīgi iesaucās, rādīdama lejup no svārstīgā vagona jumta kā cilvēks, kas rāda kaut ko sevišķi nozīmīgu, piebilzdama: — Vismaz līdz t u r i e-ii e i tev nebūs tālu, ko iet.

Viņi abi nolūkojās uz ēku, ko Lusija bija rādījusi. Gara, pelēka celtne ar torni vidū; tā pacēlās uz kāda pakalna augšpus Kelvingrovas parka. Gandrīz līmenisku saules staru skarts, atkusa drūmais akmens saltums, torņa aprises kļuva skaidras, maigas un smalkas kā atvasaras līmekļi. Ši mirklī skats bija visai jauks, un Lusijai tas nozīmēja vēl vairāk: kaislīgu pamudinājumu, cerību,

iedvesmu, kas atspoguļojās viņas acīs un starojošajā sejā.

— Vai tas tevi neaizkustina? — viņa pēkšņi iesaucās.

— Tā ir tā ēka, tas tiesa, — Pīters lēnām piekrita, taču viņa sejas izteiksme bija citāda, domīgāka, saistīta ar kādu aprēķinu, kas viņa skatienu darīja pētošu, lietišķu, gandrīz savtīgu. — Kad tur būšu ticis galā, es ātri vien izlauzīšu ceļu uz priekšu.

Viņa atkal pasmaidīja, tad pagriezās un sāka lēni kāpt lejā. Viņi izkāpa no tramvaja.

Un tad viņa savādā dvēseles vājuma jūtoņā veda dēlu uz Puķu ielu. Nekad vēl — tā viņa pēkšņā drosmes saplakumā domāja, — nekad vēl iela viņai nebija likusies tik ļaužu pilna un tik apšaubāma, un nezin kādēļ viņa jutās par to visu atbildīga. Viņa būtu vēlējusies, lai Pīters ar apkārtni iepazīstas klusākā laikā, kad tā izskatījās kaut cik pieklājīga, bet nu siltais vakars bija izvilinājis iedzīvotājus ārā kā trušus no alām. Bērni lēkāja un rotaļājās uz bruģa, mazākie tik sparīgi kūleņoja, ka varēja redzēt viņu kailo miesu un skrandaino, netīro veļu; viņi smējās un spiedza un bez kautrēšanās cēla skaļus tračus. Sievas, rokas sakrustojušas, stāvēja pie šaurajām durvīm un trina mēles, pārtraukdamas valodas tikai tad, kad ziņkārīgi noskatījās garāmgājējos vai apsauca bērnus. Vīri pie vaļējiem logiem, kreklos izmetušies, sūca pīpes un lasīja avīzes, šad un tad omulīgi pacilāja līdz malām pilnas alus krūzes yai pašapmierinātā vienaldzībā nospļāvās pa logu uz ielas. Turklāt arī dejas zāle ielu stūrī darbojās pilna sparā. Karstā laika dēļ durvis bija līdz galam vaļā, un pa tām varēja dzirdēt soļu dunoņu un klavieru bungošanu reizē ar deju vadītāja plaukstu sitieniem un jautriem vai drīzāk pretīgiem izsaucieniem: «Mainīt dāmas, talak

liņķī!» Pie dejas nama ieejas stāvēja bars blazētu jaunekļu slīpiem pleciem un uz acīm uzvilktām cepurēm, un jau tas vien, kā tie turēja cigaretes mutē, skaidri rādīja to visgudrību. Kad Lusija ar dēlu gāja garām, tie noskatījās un noirgojās ar visu savas bagātās pieredzes ņirdzību.

— Māt, tas ir briesmīgi, — Pīters pēkšņi teica aizsmakušā balsī. — Man par to nebija ne jausmas. Nē, tiešām, man nebija ne jausmas, ka ir tik ļauni.

— Te jau vienmēr nav tik . .. tik dzīva kustība, — viņa klusi atbildēja.

— Dzīva kustība! Es jau nerunāju par kustību. Visa šī apkārtne ir . . . briesmīga! Briesmīga!

Viņa nekā neatbildēja, tikai skatījās taisni uz priekšu, kamēr viņi sasniedza piecdesmit trešā numura ieeju. Klusēdami viņi uzkāpa augšā, tad Lusija izņēma atslēgu un atvēra dzīvokļa durvis.

— Te nu mēs esam! — viņa jautri iesaucās, taču ašais skatiens, ko viņa uzmeta dēlam, bija tik tramīgs, ka šai jautrībai nevarēja ticēt. — Nav jau nekas sevišķs, bet dzīvoklis ir mūsu, un tas ir pats galvenais. — Viņa brīdi klusēja, tad Pīteram līdzi iegāja iekšā un aizvēra durvis. — Te ir tava istaba, — viņa paskaidroja, — un tur, — viņa rādīja uz virtuvi, — tur ir dzīvojamā telpa, kur es varu arī gulēt.

Pagāja daži mirkļi, kamēr Pīters pilnīgi aptvēra šā sadalījuma nozīmi, tad viņš pēkšņā izmisumā paskatījās uz Lusiju.

— Tad te mums jādzīvo? — viņš neticīgi jautāja.

Viņa pamāja ar galvu. Šā vai tā, viņa pie šā mitekļa bija

pieradusi, tādēļ negaidīja, ka viņš pārmaiņu uzņems tik traģiski. Un viņa bija darījusi, ko varējusi, lai viss izskatītos ciešamāks, piekārusi logiem jaunus aizkarus, berzējusi vaskadrānu, kamēr tā spīdēja, pēdējā sestdienā bija pat par jaunu izbalsinājusi istabu griestus.

— Bet iekārta! Istabas tik kailas, — viņš gandrīz aizelsies izteica. — Manā istabā gulta un drēbju skapis un otrā — gandrīz nekā! Te jau tāda atbalss kā neapdzīvotā mājā!

Viņas seja noraustījās un pamazām pietvīka.

— Mēs jau te vienmēr nedzīvosim, — viņa sacīja. — Un es pamazām iegādāšu mēbeles.

— Tas taču briesmīgi, māt, tiešām briesmīgi! Ja iedomājas, ka mums te jādzīvo, šai nožēlojamā mājoklī — šai posta alā!

— Labāku dzīvokli nevaru atļauties, — viņa atbildēja, stingri uzsvērdama vārdus. — Pagaidām mums ar to jāsamierinās. Tā taču nav, ka mēs no nākotnes nekā nevarētu cerēt. Mums ir tik labas izredzes, ka varam pagaidām samierināties ar apstākļiem, kamēr tiksim no šejienes projām.

Pīters apsēdās un paskatījās uz viņu. — Nu, — viņš beidzot noteica, — ja citādi nevar, tad jau mēs arī samierināsimies.

Viņas seja tūliņ noskaidrojās. — Tā ir pareizi! — viņa iesaucās. — Es jau zināju, ka tu būsi prātīgs, un, kad būsi padzēris tēju, tu jutīsies daudz labāk.

Viņš pagrieza galvu pret tējas galdu, kas jau bija klāts, tad neticīgi viņai uzsmaidīja. — Pietiek ar skatiem, ko redzēju lejā, lai zaudētu ēstgribu.

Taču Pīters nebija zaudējis ēstgribu, un, kad viņi brīdi vēlāk sēdēja pie galda, viņš ēda ar sirsnīgu prieku, lai gan šad un tad ar šaubu pilnu skatienu pavērās Lusijā un visapkārt.

— Lai nu kā, ēdienus tu proti gatavot, māt, — viņš beidzot apliecināja. — Kas tiesa, tas tiesa.

— Pagaidi vien, ko tev likšu galdā, kad sāksi studēt, — viņa glāsmainā balsī atbildēja. Viņā pamodās stipra gādnieces un sargātājas dziņa, domājot par visiem barojošajiem un gardajiem ēdieniem, ko dēlam gribēja pagatavot. — Tad tu priecāsies, ka esi mājās.

Viņš atlaidās krēslā. — Jā, tas viss ir ļoti jauki, — viņš lēni teica. — Bet tagad sīki izrunāsimies par visu. Tu izliecies ļoti droša, bet... vai tu maz apzinies, ka to spēsi?

— Es to spēšu, — viņa tūliņ atbildēja, un vārdos jautās tā pati drosme, ko dēls viņai nupat vēl bija pārmetis; tad viņa mirkli klusēja un beidzot iejautājās citādā noskaņā: — Tu... tu taču nedomā, ka tu... varbūt to nevarēsi veikt?

Viņa vēl nebija līdz galam izrunājusi, kad Pīters atmeta ar roku. — Es par to nemaz nešaubos! Tikšu cauri rotaļādamies. Esmu aprēķinājis visu līdz pēdējam penijam. — viņš apklusa un tad turpināja ar to skaidrību un izsmalcināto noteiktību, kas Lusiju tā sajūsmināja: — Dabūju no brāļa Viljama universitātes kalendāru. Lekciju nauda caurmērā trīsdesmit mārciņas gadā, grāmatas un citi izdevumi, teiksim, kopā piecas mārciņas. Tam pretī stāv Karnegija fonds un, protams, stipendija; pavisam ir divdesmit stipendiju, un katru no tām es varu dabūt kaut vai nakts laikā. Nu, tas būtu atkal divdesmit piecas mārciņas un, tāpat kā fonda pabalsts, uz pieciem gadiem. — Viņš paskaidrodams izstiepa roku. — Ienākumi — sešdes-desmit mārciņas, izdevumi — teiksim, augstākais, četrdesmit. Rezultāts: divdesmit mārciņas atlikuma pieklājīgam apģērbam un kabatas naudai.

Tas taču lieliski, Pīter! — viņa satraukumā iesaucās.

— Tiešām lieliski!

Viņa bija sajūsmā par dēla zināšanām, spējām un stāvokli, viņa bija sajūsmā ari par to sirsnību, kas viņus abus saistīja vienādos centienos.

— Jā, gluži jauki, — viņš, īsi iesmiedamies, atbildēja.

— Bet jāapsver ari lietas otra puse.

Viņa savilka pieri. — Es taču teicu, ka veikšu savu tiesu, — viņa atkārtoja.

— Ar teikšanu vien nepietiek, māt, — viņš noraizējies atbildēja. — Tas ir muļķīgi. Tas man atgādina kurmi, kas rokas tumsā.

— Bet ari kurmis tiek gaismā, — viņa gausi atbildēja; šoreiz dēla pamatīgā iedziļināšanās atvēsināja viņas dedzību.

— Jā, bet kā? Par to es runāju. Mums pieci gadi jāiztiek, saproti, un tas ir tavs uzdevums. — Viņš aši pārlaida acis telpas trūcīgajai iekārtai un nabadzīgajam galdam, brīdi klusēja un tad jautāja: — Nu saki man skaidri: cik tu īsti pelni?

Viņa vilcinājās, viņas skatiens arvien vēl pauda bažas.

— Saki! — viņš neatlaidās. — Cik tev atliek, kad esi samaksājusi īri par šo grezno pili?

Viņa pacēla acis un uzlūkoja Pīteru. Tad drosmīgi atbildēja: — Astoņpadsmit šiliņi nedēļā.

Pītera seja uzreiz pārvērtās, pavisam apjucis viņš skatījās mātē.

— Astoņpadsmit šiliņi nedēļtU — viņš stomījās. — Mazāk nekā piecdesmit mārciņas gadā mūsu abu iztikai un ...

i.ivām drēbēm! — Viņš īsi, dzēlīgi iesmējās. — Un ložai • perē, māt, tas taču tīrais neprāts!

— Es tev saku, ka es to varēšu, — viņa stingri noteica.

Viņš lēni papurināja galvu. — Tīrais neprāts, — viņš

•itkārtoja. — Tas ir pilnīgi neiespējami, un es zinu, ko runāju. Es protu rēķināt. Nevar taču ar pieri skriet sienā. To tu neesi pietiekami skaidri aprēķinājusi, māt, man liekas, tu vienmēr esi tāda bijusi. Kaut vai tas, kā tu esi pārdevusi mēbeles. Ja man toreiz būtu bijuši sešpadsmit gadi, la es nebūtu bijis mazs puika, es to nekad nebūtu pieļāvis. IJn tad tā jaukā lieta ar Hokinga jaunkundzi, tu taču varēji to paredzēt... — Viņš zīmīgi apklusa un tad vēl piebilda: — Ar stūrgalvību jau nekā nevar panākt.

Viņai kaklā iespiedās rūgts sašutuma kamols. Viņa juta, cik netaisnas ir dēla piezīmes, izturēšanās, it kā tas viņu tiesātu; un viņa tik ļoti bija pūlējusies, lai tas varētu palikt koledžā, visu bija izdomājusi, cik labi prazdama, un tik sekmīgi cīnījusies, savu neatkarību sargādama! Katrs < its, kas tā būtu iedrošinājies runāt, tūliņ dabūtu just viņas atbildes dzēlīgo, nežēlīgo asumu. Bet viņa dēlu mīlēja, tādēļ mierīgi atbildēja: — Tev jāļauj man darīt.tā, kā es ieskatu par labāku!

— Ko tad man līdz visu izdomāt, ja tu ar savu iespītību to tūliņ sabojā? — viņš sapīcis teica. — Ko līdz, ja ir radi, kam labi klājas, ja tu nepalūdz, lai tie mūs atbalsta?

— Es padarīšu savu tiesu, — viņa cieti apņēmās. — Un bez citu palīdzības.

Viņas nelokāmo apņemšanos sapratis, Pīters uztraukts un izmisis paskatījās mātē.

— Vai tad tu nesaproti, ka tagad viss atkarīgs no manis? Es esmu tas, kam vajadzēs gādāt, lai tiekam laukā no šīs nožēlojamās alas, — viņš satraukti sacīja. — Tur jau pat svētais varētu zaudēt pacietību! — Un tad viņš tiešām zaudēja savaldīšanos, viņa kaklu aizžņaudza bēdu un asaru lēkme.

— Tā ne, Pīter, manu mīļo zēn! — viņa acumirklī iesaucās, dēla negaidīto asaru atmaidzināta. Par spīti gadiem un bravūrai, viņš arvien vēl bija zēns, kas mātei ķērās svārkos, lai izlūgtos viņas līdzjūtību. Šī doma pēc ilgās šķirtības bija tik salda, ka viņai pēkšņi nez kāpēc gribējās dēlam pakļauties.

— To mēs vēl apdomāsim, — viņa mierināja, saņemdama viņa roku savējā. — Varbūt es kādreiz aizbraukšu pie Ričarda vai pie Edvarda — dzirdēt, ko viņi saka.

— To tev vajadzēs gan darīt, — viņš, klusi iešņukstēdamies, nomurmināja. — Es tev saku, tā ir vienīgā izeja.

— Jā, jā, — viņa atbildēja. — Atstāj to manā ziņā, zēn!

Pītera skumjā sejā, bēdas, kas tik savādi atgādināja Frenka vājumu, šī poza, tik pazīstama un tik atkarīga, šīs tuvās, mīļās attiecības, kurām viņa būtu vēlējusies ilgu, ilgu noturību, — tas viss viņā modināja varenu sargātājas dziņu. Viņa mierināja dēlu, juta, ka tas viņai bija tuvs, un viņā spēcīgi modās nenomācamā mīlestības vara.

— Kā man tas varēja gadīties! — Pīters beidzot iesaucās un, drusku nokaunējies, pavērsa šurp seju. Nu viņš neveikli mēģināja jokot, piebilzdams: — Tas nekad vairs neatkārtosies.

Viņa paspieda tam roku un piecēlās. — Tu esi noguris, dēls, — viņa mierīgi teica. — Es tev uztaisīšu gultu.

Viņa iegāja pustukšajā istabā, kas atgādināja guļamistabas karikatūru, un drīz viņš sekoja. Viņš piegāja pie loga, kur apstājās un sāka raudzīties sabiezējušā krēslā.

— Skaties, māt! — viņš teica, brīdi klusējis. — No šejienes var labi redzēt.

Viņa piegāja tam klāt un aplika roku ap pleciem, kamēr viņas skatiens pavērsās Pītera norādītajā virzienā. Tur, pakalnā, nu jau neskaidra un izplūdusi, tomēr aizejošās dienas pēdējā atblāzmā vēl labi saskatāma pacēlās zināmā ēka — viņas godkāres un cerību degpunkts. Drūma tā slējās pāri noplukušajam, netīrajam iecirknim un viņiem abiem likās iespaidīga, pat grandioza. Dažas ugunis kā sīki gaiši punkti mirgoja no profesoru dzīvojamām mājām zem ēnainajiem kokiem; tad tornī dobjš zvans smagi un dunoši nosita stundu. Maza, neievērojama universitāte tumšas provinces pilsētas pakalnā; divi vienkārši cilvēki, kas skatījās no nabadzīgas istabas. Tas nebija nekas sevišķs, pavisam parasta norise bez kādas īpašas nozīmes, un, cik savādi, tomēr — tur bija kaut kas. Skaudrs mirklis. Lu-sijas sirdī uzvirmoja verdošā centības dziņa; viņas acis, tālumā raudzīdamās, pietvērās vāji saredzamai zvaigznei, kas aizslīdēja bezgalībā un atnflrdzēja arvien gaišāka tumšajās nakts debesīs.

Viņa bija par to domājusi, kamēr galva sāka sāpēt, līdz atskārta, ka pārmetums taisnīgs, — viņa bija muļķe. Viņa bija apsvērusi šo lietu no visām pusēm, savu iecirkni apstaigādama, gudrojusi, vai neprasīt padomu Tinto jaunkundzei, tomēr nebija to darījusi, jo Tinto jaunkundze dzīvoja Rolstonā un pazina viņas brāli Ričardu vai vismaz bija par to dzirdējusi. Beidzot viņa bija nākusi pie slēdziena, ka viņai jāgriežas tieši pie Ričarda, ja viņa tādu soli vispār gribēja spert. Edvarda līdzekļi nebija diezgan plaši, lai tas parādītu savu labo gribu, un īstenībā viņai uz to nebija nekādas paļāvības un cerības.

Bet, lai raudzījās no kāda viedokļa raudzīdamies, tas tomēr bija briesmīgs pārbaudījums. Lusija nemaz nevarēja iedomāties lūgt kaut ko pati sev, bet lūgt Pītera labā — tā bija pazemošanās, ko varbūt tomēr varēja uzņemties.

Tā nu viņa kādas jūnija sestdienas pievakarē pret savu gribu stāvēja uz ielas, kas veda no Rolstonas stacijas uz Ričarda dzīvokli. Drīz viņa bija pie zaļajiem kaltas dzelzs vārtiem, atvēra tos un iegāja dārzā. Pa kopto celiņu iedama, viņa redzēja, ka dārziņš kopš viņas pēdējā apciemojuma pārvērties: zālājs pārveidots par tenisa laukumu, iestādīta jaunu liepu rinda, kas deva ēnu celiņam; pat mazā siltumnīca nokrāsota glīti balta. Šīs Ričarda labklājības pazīmes redzot, viņai radās jaunā drosme, un viņa skaļi piezvanīja.

Kalpone viņu ieveda salonā, kur viņa apsēdās pie vaļēja loga pagaidīt. Tā viņa gaidīja piecas minūtes, ļāva skatienam lēnām slīdēt pār krāšņajām samta mēbelēm, melnkoka klavierēm, augsto puķu podu un fotogrāfiju rindu uz kamīna. Kāds viņas un Pītera uzņēmums staveja redzamā vietā pašā rindas vidū, un Lusijai tūliņ radās aizdomas, ka Ieva to bija ar nolūku tur nolikusi šim gadījumam. Viņa nevarēja Ievu ieredzēt — to viņa atklati atzina — un pilnīgi varēja no tās sagaidīt tādu liekulīgu pieklājību. Viņai jau šķita, ka viņa vienkārši aizmirsta, kad Ieva sīkiem solīšiem, izstieptu roku un it kā aizbildinādamās iesteidzās salonā.

— Piedod, Lusij, ka liku tev gaidīti — viņa svepstēja. — Pēc pusdienām biju aizgājusi drusku atpūsties — zini, man patīk īsa diendusa. Man liekas, tas ir ļoti veselīgi,

ЗИ

un man diemžēl... — Viņa nenobeidza teikumu. Ja kāds teikums kļuva par grūtu, viņai bija paradums to vienkārši noraut un novirzīt sarunu uz citu pusi patīkamākā virzienā — Ievas valoda atstāja ļoti nenoteiktas pēdas. — Un bērni aizgāja golfu spēlēt, — viņa turpināja. — Viņiem būs ļoti žēl, ka nevarēja tevi satikt.

— Man ari žēl, — Lusija piekrita. — Tik sen neesmu tos redzējusi. — Vai tikai tie nebija ar gudru ziņu aizsūtīti projām, lai tiem nebūtu jāsatiekas ar nabaga radinieci?

— Nu jau vesela mūžība, kopš neesam tikušās. Cik tu ļauna, ka mūs nemaz neatcerējies, — Ieva pārmezdama iesaucās. — Tūliņ likšu ienest tēju.

Viņa piezvanīja, graciozi pastiepdama rociņu ar ma-nikirētiem nagiem. Tēju pasniedza uz paplātes, varēja re- ļ dzēt sudraba servīzi, Vedžvudas porcelāna tases un vairāku rindu cepumu turētāju; Ievas pūrs bija tiešām nevainojams, to droši varēja teikt. Ar savādu smeldzi Lusija atcerējās savas māla tasītes un tējkannu — «Kaledonijas bazāra» ražojumus un cieši saknieba lūpas.

— Vai Pīters tagad atkal pie tevis? — Ieva jautāja, ce- purnus piedāvādama.

— Jā, viņš ir mājās.

— Tāds jauks, mazs zēns, es viņu ļoti labi atceros. Redzi, te mums ir viņa fotogrāfija. — Ar graciozi saliektu mazo pirkstiņu viņa rādīja uz kamīnu. — Es arī nesen biju uzņemties, pie Anena.

— Tā?

— Zini, Ričards tā gribēja, — Ieva valšķīgi paskaidroja.

— Ak tā? — Lusija atjautāja. Ievas pļāpība viņā modināja savādu atturību, darīja viņas atbildes par strupu, lakonisku atbalsi. Bet Ieva nebija atturīga, viņa nekad nebija nelaipna. Viņa jautri tērzēja tālāk, nemitīgi grozījās šurp un turp, sarunā vairīdamās no visām zemūdens klintīm, kas varēja kļūt bīstamas.

Pēc īsa brīža atvērās durvis un ienāca Ričards. Varbūt tas bija kontrasta iespaids, ka Lusija, viņu ieraugot, pēkšņi sajuta sirdī siltumu; viņa zināja, ka brālis viņu nekad nebija īsti mīlējis; viņu raksturi bija pretēji pašos pamatos, un pēdējos gados plaisa starp abiem bija vēl padziļinājusies; taču Ričards bija viņas brālis, un radniecība vismaz Lusijai vēl arvien nozīmēj% neizskaidrojamu iekšēju saišu jēdzienu.

— Jau atkal par vēlu launagā, — Ieva čivināja. Maigi <uzbildinādama, viņa pagriezās pret Lusiju: — Viņš strādāja savā darbistabā ... visas šīs prāvas ... ak tu žēlīgais... cik grūti mūsu laikos jācīnās, lai sagādātu iztiku.

— Tu labi izskaties, — Ričards teica, paņemdams tējas lasi un lēni maisīdams cukuru.

— Viņa izskatās tiešām brīnišķīgi, — Ieva jautri čiepstēja.

— Pēdējā laikā man neklājas sevišķi labi, — Ričards leica, pāri apkaklei ar augstajiem stūriem ievilkdams tējas malku. — Ārsts apgalvo, ka man esot artrīts, bet es tam neticu. — Dzerot viņš ievilka vaigus. — Jā, par to es stipri šaubos.

— Tu esi pārpūlējies, mīļais, — Ieva sacīja. Viņa nekautrēdamās izrādīja labas sievas aizkustinošo rūpību. Tad atkal pievērsās Lusijai un, noslēpumaini čukstēdama, piebilda: — Vai zini, viņš kandidē uz brīvo vietu .. . valsts dienestā ... un pēc taisnības tā nepienākas nevienam citam kā viņam.

— Tas taču ļoti jauki, — Lusija piebalsoja. Viņa redzēja, ka Ričards bija kļuvis vēl atturīgāks, vēl pašapzinīgāks nekā agrāk; tiešām, viņš sēdēja tik svinīgā pozā, it kā ap pleciem jau būtu prokurora mētelis.

— Netici visam, ko Ieva par mani saka, — viņš cēla iecietībā atvairījās.

— Bet tu esi to pelnījis, mīļais. Tas būtu tāds gods.

— Jauki, jauki! Gan jau redzēsim. Varbūt es šo godu nemaz nepieņemšu. Varbūt es pateikšos un atteikšos. Tagadējos grūtos laikos tas pārāk maz ienes.

Sekoja īss klusuma brīdis, tad Ieva uzlika vislielākās smalkjūtības masku, piecēlās un, salkani smaidot, teica:

— Es jūs tagad atstāšu vienus. Jums droši vien bus daudz kas pārrunājams. — Viņa izgāja no istabas tik ātri un .veikli, it kā būtu visas kustības iepriekš iestudējusi.

— Nu, Lusij, pēdējā laikā mēs tevi neesam sevišķi bieži redzējuši, — Ričards bez aplinkiem iesāka, tiklīdz sieva bija izgājusi. — Kā tad tev īsti klājas?

Lusija jutās atvieglināta, jo bija baidījusies, ka pašai būs jāsāk par to runāt; nu viņa pateicīgi sacīja:

— Tieši tādēļ jau nācu pie tevis.

Viņš piekrizdams sarauca tumšās uzacis. — Man bija ļoti žēl dzirdēt, ka tu esot zaudējusi saistības ar Lenoksu.

No otras puses, tu esi labi darījusi, pieņemdama šo... šo jauno vietu. Tu tiešām esi enerģiska sieviete! — Viņš brīdi klusēja, tad lietišķi piebilda: — Bet kādēļ tu neprecies otrreiz? Tā taču būtu daudz vienkāršāk.

— Nezinu, — viņa apjukusi atbildēja.

— Nu, nu! Tu taču esi ļoti glīta sieviete!

— Laikam gan man nebūs bijis tādas izdevības.

— Tas ir dabas likums. — Viņš aplaizīja sarkanās lāpas. — Mēs ar Ievu esam ļoti laimīgi. Jā, to tu vari man ticēt.

— Esmu ļoti laimīga ar Pīteru, — viņa atbildēja. — Tikai man jāraugās, lai viņš dzīvē tiek uz priekšu.

— Pats par sevi saprotams, — viņš pēc brīža piekrita.

Šī negaidītā piekrišana iedvesa Lūsi jai drosmi, viņa saņēmās un teica — tomēr ar slepenām trīsām sirdī: — Mēs sen neesam redzējušies, Ričard. Varbūt es pati tur biju vainīga. Bet nu, kad Pīters beidzis skolu, man vajadzīgs tavs padoms un palīdzība. Vai tu palīdzēsi man un zēnam?

— Protams, — viņš nevilcinoties atbildēja.

— Tu palīdzēsi man un Pīteram?

— Jā, es darīšu, kas būs manos spēkos, — viņš ar uzsvaru atbildēja.

Viņa atkal elpoja brīvi. — Pateicos, Ričard! — viņa neslēptā aizkustinājumā sacīja. — Tas ir labi no tevis. Tu zini, cik grūti man bija nākt šurp. Neesmu radīta, lai lūgtu, bet man vajag drusku palīdzības, ja gribu viņu izvadīt cauri universitātei.

— Universitātei? — Parasto cienīgo mieru zaudējis, Ričards strauji pietrūkās no sēdekļa. — Ak kungs, ko tu runā, māsa?

— Jā, tā es domāju, — viņa stomījās. — Gribu, lai viņš izmācās par ārstu.

— Grūst viņu universitātē — un turklāt vēl medicīnas fakultātē! — Ričarda parastais miers bija pilnīgi zudis, viņš to uzlūkoja baiļpilnām acīm. — Tu laikam esi traka!

— Viņš ir gudrs, Ričard, — Lusija izmisusi teica. — Viņš var dabūt stipendiju. Un es vienmēr esmu vēlējusies, lai viņš gatavojas kādai brīvai profesijai. Gribu, lai viņš studē medicīnu.

— Tu taču nerunā nopietnif — Ričards lēnām atbildēja. Viņa biezās uzacis vēl arvien bija augstu savilktas.

— Es runāju nopietni! — viņa neatlaidās. — Man ja-pašķir viņam dzīvē ceļš.

Viņai runājot, Ričards attapās, viņa piere izgludinājās, viņš atkal bija tāds pats kā vienmēr.

— Mīļā Lusij, — viņš stingri un paštaisni teica, — tu nemaz nesaproti, ko tu īsti runā. Par laimi, es saprotu. Tu nekad pat ar to palīdzību, ko tev varu dot, nespētu savu zēnu izvadīt cauri tik dārgām studijām. Es neesmu nekāds bagātnieks. Man jāgādā par savu ģimeni. — Viņš piemiedza acis un paliecās uz priekšu, kamēr Lusija sastingušu seju noraudzījās viņā. — Kā jau tev būs zināms, Čārlzs ir pie Kidstona praksē. Tas maksā naudu, vari man ticēt. Turklāt nav jāaizmirst arī citi viņa izdevumi. Bez tam man vēl jādomā par Veras izglītību. Meitenei ir brīnišķīgs talants. Viņa tagad iet kursos, māte pat vēlas, lai es viņu sūtu uz Parīzi, ja tikai varēšu to atļauties. Tu redzi, Lusij, mani ienākumi arī nav neizsmeļami. Neskaties uz mūsu dzīvokli un mūsu dzīves standartu. Tas mums jāuztur gribot negribot. Mans stāvoklis man to uzliek par pienākumu. — Viņš izvairīdamies pastiepa roku. — Es neesmu lepns. Man pašam patiktu vienkārša dzīve.

— Tu taču teici, ka tu man palīdzēšot, — viņa iejaucās, tiklīdz brālis mirkli apklusa.

— Jā, protams! — viņš apliecināja. — Cik man iespējams. Man ir zināmi sakari. Es varētu tavam dēlam pagādāt vietu kādā kantorī.

— Vietu kantorī! — viņa skarbi atkārtoja.

— Un kādēļ gan ne, ja drīkstu jautāt? — viņš dzedri atbildēja. — Tu viņam esi devusi labu izglītību. Ir pēdējais laiks jaunajam cilvēkam kaut ko darīt tavā labā. Bez tam, ja vien viņš tiešām ir spējīgs zēns, tad ilgi nesēdēs kantora krēslā. Lai viņš pats izcīna sev ceļu uz augšu.

— Vari paturēt savu kantora krēslu! — viņa sarūgtināta iesaucās. — Tādas palīdzības man nevajag. Mans dēls ir pelnījis labāku nākotni!

Viņš mirkli noskatījās māsā, tad ar uzsvaru teica: — Tu neesi pārvērtusies.

— Tā es vēl neesmu pārvērtusies, ka gribētu savu vienīgo dēlu sēdināt kantora krēslā, — viņa atbildēja, nespēdama valdīties, — kamēr tu saviem bērniem dod labāko no labākā!

— Lai taču Mūri kaut ko dara viņa labā! — viņš salti atbildēja. — Tam krodziniekam jau esot naudas diezgan.

— Man viņa palīdzības nevajag, — Lusija skarbā balsī atbildēja. — Un vēl kas ... teikšu tev skaidri... arī tavas palīdzības man nevajag!

— Nē?

— Nē! — Šo vardu viņa sviestiņ iesvieda brālim sejā. Viņš tikai paskatījās uz Lusiju, pagrozīja pulksteņa važu un tad it kā neviļus piebilda:

— Es tevi jau pašā sākumā brīdināju no šīs ģimenes. Es tev jau teicu, ka tu nožēlosi šīs precības.

Viņas acis zibēja, nāsis drebēja.

— Vai es kādreiz esmu klausījusies tavos brīdinājumos? — viņa nikni attrauca. — Tikpat maz kā tagad! Un es nekā nenožēloju.

— Vismaz tu nevarēsi teikt, ka neesmu tev devis padomu, — viņš vienaldzīgi atbildēja. — Tās iedomas par universitāti ir tīrā aušība. Tev nu reiz dzīvē nav laimējies, un tev jāsamierinās ar apstākļiem.

— To mēs vēl redzēsim! — Viņa sāka vilkt cimdus rokās.

— Esi taču prātīga! — viņš pielaidīgāk turpināja. — Kādēļ tev vienmēr jāpeld pret straumi? Iekļūsi dziļā ūdenī un noslīksi. Es tev palīdzēšu saprātīgos apmēros. Apgādāšu tavam dēlam pieklājīgu darbu. Viņa alga tev būs liels atspaids. Beidz taču reiz tiekties pēc neaizsniedzama! Apmierinies ar to, kas tev ir.

Viņa aizpogāja cimda pēdējo pogu un pēkšņi piecēlās, viņas seja bija bāla un it kā sastingusi.

— Tu vēl redzēsi, ko es spēju! — viņa drebošā balsi teica.

Viņš apmulsis piecēlās un iesaucās:

— Nepaliec taču smieklīga, Lusij! — Viņas uztraukums tiešām likās smieklīgs, viņas jūtu straujumam nebija nekāda samēra ar iespējām. — Klausi taču prātīgam padomam! Lai paliek neiespējamais!

— Dzīvo sveiks, Ričard! — viņa teica, un roka viņai uztraukumā viegli drebēja.

Viņš mirkli noskatījās māsā, tad salti paraustīja plecus. — Protams, ja tu katrā ziņā gftbi rīkot melodramatiskas scēnas, — viņš iesaucās, — tad vairs nav nekādu cerību!

Tanī mirklī atvērās durvis, un ienāca Ieva; ar burvīgu smaidu viņa ielidoja šai saspīlētajā noskaņojumā.

— Lusij, tu taču nedomā jau iet projām? — viņa svepstēja. — Tu tik īsu brīdi biji šeit!

— Baidos, ka esmu bijusi pārāk ilgi, — Lusija stīvi atbildēja, taču viņas ironija skanēja traģiski.

— Cik žēl, ka nevari palikt vakariņās! Un es vēl gribēju tev dot līdzi puķes no mūsu dārza, — Ieva maigi piebilda, iedama uz durvju pusi.

«Puķes!» nodomāja Lusija. Viņa bija lūgusi maizi, un viņai piesolīja puķes. Gan viņa kādreiz Ievai parādīs labas puķes! Viņa kaut cik savaldījās, lai atvadītos, bet, pa tīro, glīto dārza celiņu ejot, viņai vaigi dega sašutumā. Pazemojuma rūgtums gandrīz aizžņaudza elpu. Jā, viņa bija pazemojusies, un par ko? Ričards, kas savu dēlu mācīja par advokātu un meitu gribēja sūtīt uz Parīzi papildināties, viņas dēlam piedāvāja komija vietu, bija viņas mīlestību pret Pīteru salīdzinājis ar smieklīgu pozu! Varbūt šai pašā mirklī viņš atstāstīja Ievai viņu sarunu un viņi abi kopā to iztirzāja. Viņas lūpas drebēja un raustījās; viņa gāja uz priekšu, nekā neredzēdama. Protams, aiz tā slēpās Ieva, Ieva ar savu derdzīgo, glaimīgo dabu turēja Ričardu savā nekrietnajā ietekmē. Domās viņa skaidri dzirdēja, ka Ieva par to visu tikai jautri pasmējās. Viņa aiz kauna sarāvās, kā sitienu dabūjusi.

Mājās braucot, viņas lepnums vērtās nelokāmā apņēmībā. Enerģijā un neatlaidībā drebēdama, viņa iegāja Puķu ielas namā. Dēls viņu gaidīja, nevis lielmanīgi, vieglās izpriecās golfa laukumā — tā viņa domāja, — bet virtuvē, nopietnas grāmatas lasot; viņa centās runāt mierīgi, cik vien atļāva satraukums. Viņa teica:

— Vai tu domā, ka varēsi dabūt vienu no tām stipendijām, par kurām runāji?

Viņš pacēla acis; viņa sejā, mātes neparasti straujo valodu dzirdot, atspoguļojās baiļu izteiksme. — Jā, māt, — viņš teica. — Bet vai tad tēvocis Ričards negrib .. .

— Paliec klusu! — viņa iekliedzās, tad ar lielām pūlēm savaldījās. Viņa uzmeta dēlam maigu skatienu. — Gribu, lai tu rīt ej pieteikties, — viņa mierīgi sacīja citādā balsī. — Tu dabūsi stipendiju, manu zēn, un pārējais būs mana darīšana.

Tiešām melodramatiski! Gan viņa parādīs Ričardam un tā neapdāvinātajiem bērniem! Un par visām lietām — viņa parādīs Ievai! Jā, kad Ieva atkal smiesies, Lusija jau varēs tai atbildēt ar mierīgu un nicinošu smīnu. Viņas skatiens aizklīda tālumā un redzēja nākotnes vīziju; niknā apņēmībā viņa sakoda zobus.

XVI!

Viņas atslēga slēdza bez trokšņa, kad viņa to uzmanīgi iebāza slēdzenē un apgrieza, viņa staigāja tik klusi, cik vien iespējams. Mazajā priekšnamā, ko vāji apgaismoja šika, vaļēja gāzes liesmiņa virs durvīm, viņa nolika ādas somu — tā vairs nebija slavenā naudas soma, bet iepirkumu soma, ko viņa nesen bija nopirkusi «Kaledonijas bazārā», — tad novilka mēteli, noņēma cepuri un pakāra vadzī, pagriezās un klusi iegāja dibenistabā.

Pīters mācījās; elkoņus viņš bija atbalstījis uz galda, galvu iespiedis abās rokās, ar pirkstiem neapzinīgi sajaucis matus — tā viņš sēdēja, noliecies pār grāmatu un piezīmju blāķi, kas tā saistīja viņa uzmanību, ka viņš nemaz nepacēla acis un nelikās manām mātes pārnākšanu. Viņa neteica ne vārda, tikai klusiņām sāka gatavot launagu, uzlika katlu uz uguns, klusu iededza gāzes pavardu un reižu reizēm pameta skatienu uz Pītera salīkušo muguru. Šī neatlaidīgā mācīšanās ilga jau gandrīz trīs nedēļas, un, salīkušo, studijās iegrimušo dēlu vērojot, viņa jutās neizsakāmi aizkustināta. Launagu sagatavojusi, viņa maigi teica:

— Vai nu tu mani laidīsi pie galda, Piter?

— Hallo, māt! — viņš iesaucās un pacēla acis, it kā tikai nupat būtu pamanījis viņas klātbūtni. Viņš atslējās krēslā taisni. — Vai tu jau atkal mani traucē?

— Varu tev ļaut vēl piecas minūtes, ja vēlies, — viņa nomurmināja.

— Nekas, nekas! — viņš laipni atbildēja. — Man šodien bija sevišķi grūta diena.

Uzmanīgi, lai nekā nesajauktu, likdama viņa grāmatas uz tīri noberztas koka kastes, ko pieklājības dēļ sauca par bufeti, viņa domāja, cik bāls viņš izskatījās. Viņš mirkli atlaidās krēslā un, tikko jauinmi smaidīdams, noskatījās mātes rosībā, tad piecēlās un, rokas kabatās sabāzis, sāka staigāt pa dzīvokli. Kamēr uzklāja galdautu un ātri uzlika galdā ēdienu, viņa dzirdēja, ka Pīters staigā šurp turp pa blakus istabu un murmina šo to no iemācītā, kas tālu sniedzās pāri viņas zināšanu robežām.

— Gatavs! — viņa sparīgi iesaucās, kad soļi apklusa.

— Galds ir klāts. — Šai mājā viņai gonga nevajadzēja, tā viņa nodomāja.

— Tiešām burvīga apkārtne, — viņš ienākot apliecināja; pirmās bēdas pārvarējis, viņš pēdējā laikā mēdza par apkārtni zoboties. — Nupat noskatījos, kā daži zeņķi ar tukšu konservu bundžu spēlēja futbolu pa noteku. — Viņš apsēdās un paņēma grauzdētas maizes šķēli. — Pēc manām domām, jo drīzāk tiekam projām no šejienes, jo labāk.

— Nu jā, — viņa piekrita, pasniegdama dēlam brūnu apceptu zivs fileja gabalu. — Kādā jaukā dienā jau mēs to arī izdarīsim.

— Paļaujies uz mani! — Pīters drosmīgi iesaucās. Viņš domīgi maisīja tēju, tad paņēma nazi un dakšiņu. — Atkal zivs, — viņš teica, bet balss neskanēja.nelaipni.

— Domāju, ka tev tā garšos, — viņa ātri atbildēja.

— Pavisam svaiga. Aizgāju līdz tirgum — man reizēm patīk pastaigāties, tur visu var dabūt daudz lētāk. Un tas ir tik viegls ēdiens garīga darba strādniekam. Zivis jau esot smadzeņu barība.

— Pie joda ar smadzeņu barību! — viņš iecietīgi izsaucās, un viņa šai balsī saklausīja Frenka laipno zobgalību. — Bet garšo labi, — viņš turpināja, bāzdams mutē lielu kumosu. Viņš gandrīz jau bija paēdis, kad pacēla acis un pēkšņi iejautājās: — Kur tad tava zivs? Tu nemaz neēd?

— Tu jau zini, man zivis diez kā negaršo, — viņa smiedamās atbildēja. — Bez tam es nupat dzēru kafiju un ēdu cepumus. Uz kantori ejot, abas ar Tinto jaunkundzi iegājām pie Čizholmas. Pavisam sabojāju ēstgribu.

Pīters, bāzdams mutē savas zivs pēdējo kumosu, šaubīdamies paskatījās uz viņu, viņam bija aizdomas, ka mātes bezrūpība varētu būt mākslota.

— Nu jā, — viņš teica, — kādēļ tu pati esi tik nevērīga un sabojā vēderu? — Šis pārmetums, ko viņš bērnībā .tik bieži bija dzirdējis, nu vērsās pret Lusiju; viņa pasmaidīja, nolūkodamās, kā dēls paņēma «Vakara Ziņas»

un atšķīra sporta nodaļas sārtās lapas. Sākumā viņš lasīja klusēdams, tad sataustīja tējas tasi, iedzēra krietnu malku un kritiski teica: — Vests šogad sasniegs labus rezultātus. Viņiem ir ļoti labs sastāvs.

— Tā? — viņa atbildēja, izrādīdama interesi.

— Lieliski! — viņš apstiprināja, — Piemini manus vārdus, gan vēlāk redzēsi.

Viņa nebūtu varējusi futbolistu atšķirt no svarcēlāja, viņas interesi ierosināja dedzība, kas sārtoja dēla bālo seju; viņai pārskrēja saldas trīsas, dzirdot dēlu tik draudzīgi aprunājamies un bez liekas kautrēšanās izrādām viņai savu gaumi un intereses. Kamēr Pīters lasīja, viņa dzēra tēju, ar klusu smaidu vēroja viņu, iemeta pa vārdam; pēkšņi viņš iesaucās:

— Nu paklausies, māt, ko viņi te raksta!

Jā, viņa, šā jaunekļa māte, varēja būt apmierināta.

Beidzot viņš ļāva avīzei noslīdēt uz grīdas, nožāvājās un izstaipījās.

— Tā <is gan nebūšu pirmais. Nu, bet es jau visu dienu nosēdēju pie grāmatām.

Viņa bija apņēmusies nekad dēlu neskubināt mācībās, bet šoreiz atļāvās ar humoru piebilst:

— Pēc tava izskata spriežot, tu esi krietni ticis uz priekšu. Izskaties ļoti apmierināts.

— Pagaidi tikai, cik apmierināts izskatīšos, kad pasludinās rezultātus, — viņš dižīgi atbildēja. — Vai nu es būšu saraksta priekšgalā, vai — nekur.

— Jā, tev jau vienmēr labi veicies, — viņa domīgi piekrita. — Visu laiku, jau no paša pirmā skolas gada.

— Nu, vai tev gribas, lai tagad tā vairs nebūtu?

— Ja tikai tu dabū stipendiju, — viņa atbildēja, — man gluži vienalga, vai tu esi pirmā vai pēdējā vietā.

Viņš domīgi uzlūkoja māti, kamēr viņa piecēlās'un sāka nokravāt galdu.

— Šodien es tev palīdzēšu slaucīt traukus, — viņš beidzot teica, kad māte bija iesākusi tos mazgāt.

Viņa vairīdamās izstiepa kūpošo, mitro roku.

— Sēdi vien turpat, kur esi!

Bet viņš piecēlās, paņēma no vadža trauku dvieli un sāka slaucīt pilošos traukus, ko viņa lika uz lētās lakotās paplātes. Cik neparasta sajūta,*ka viņš stāvēja tik tuvu, tik taustāmi tuvu viņai blakus — tagad, stāvot, viņš bija gandrīz pusgalvu lielāks par viņu — un ka viņš palīdzēja šai vienkāršajā darbā pie izlietnes. Viņa domāja, ka reiz, pie nevainojami klāta galda savā ēdamistabā sēžot, kad viņš pārnāks varbūt no kādas labi izdevušās operācijas, viņa smiedamās varēs teikt: «Vai vēl atceries tos laikus, kad mēs abi Puķu ielā mazgājām traukus?» Tās būs gandrīz smieklīgas atmiņas! Pagaidām viņa apsveica zēna izpalīdzību kā viņu draudzības apliecinājumu.

— Paldies! — viņa teica, kad viņi bija beiguši^ nu viņa izgrieza trauku dvieli. — Ej tagad ārā un pastaigājies, kamēr nav atkal jāsēžas pie grāmatām!

— Vai tu tiešām tā domā? — viņš neziņā jautāja. Tā atkal bija Frenka balss, drusku nedroša, no viņas domām atkarīga.

— Protams, — viņa stingri atbildēja. — Tas tev nāks par labu.

Viņš paņēma cepuri un izgāja, uzsmaidīdams to vieglo, gandrīz biklo smaidu, ko reizēm viņai dāvāja un kas viņu iesildīja maigā pārliecībā par dēla mīlestību.

Kamēr viņš pastaigājās, viņa nokravāja traukus, sakārtoja istabu, nolika viņa grāmatas uz galda, rūpīgi tās novietodama parastā kārtībā, un tad aši uzvilka peleko mājas ģērbu. Visu laiku viņa klausījās, vai nedzirdēs dēla soļus uz kāpnēm vai norunāto spalgo svilpienu, ar ko viņš parasti paziņoja savu ierašanos.

Šo signālu izdzirdusi, viņa skrēja pie durvīm, atslēdza tās un, viņam ienākot, atkal mierīgi adīdama sēdēja krēslā — viņam bija jādomā, ka durvis nezin kādēļ pašas atvērušās, ka Lusija nemaz nebija tik aušīga un tik maiga, iai steigtos pretī tās atvērt.

Viņš bija staigājis pa parku, noskatījies tenisa spēlē, brīdi pasēdējis maurā un beidzot iegriezies Grova kafejnīcā (īpašnieks Antonio Demario) apēst saldējumu. — Tikai lai atvēsinātu zivi, māt. — Lai gan viņa drusku savilka pieri, ka viņš gājis kafejnīcā, taču neizteica rājienu, kas jau bija uz mēles.

Viņš atkal sēdās pie grāmatām. Viņa sēdēja galda otrā galā, adīja viņam zeķes un izlikās lasām romānu, ko bija nolikusi sev priekšā uz galda, bet īstenībā apjukusi sev jautāja, kā gan varējusi savu zēnu sūtīt tik tālu prom skolā; tikai tāpēc, ka tas bija noticis viņa paša labā un ka citādi nebija iespējams; bet nu viņa zināja, ka tagad ar dēlu vai viņu pašu bija notikusi kāda pārmaiņa un ka nu viņa no dēla nekad vairs nespētu šķirties. Viņa to slepeni novēroja, spraigā uzmanībā sekoja tā pūliņiem, atbalstīja ar neapzinīgu savas gribas sasprindzinājumu.

Pulkstenis uz kamīna rāmi raisīja pār viņiem sekundes; ī pavardā klusi vārījās vira Pītera vakariņām; no apakšējā dzīvokļa reizēm atskanēja apslāpēti trokšņi — soļi, daži vārdi; ārā ap māju cēlās klusā, vakarīgā pilsētas dūkoņa un kā tālu ērģeļu skaņas mīksti atsitās pret istabas logu. Šī telpa glabāja mīlestību, kas bija vienojusies ar cēlu pasākumu, mīlestību un savādu maigumu, ko viņa kopš daudziem mēnešiem nebija jutusi.

Dienas pagāja, jo tagad, pārbaudījumam tuvojoties, smiltis ātrāk tecēja no laika smilšu pulksteņa, un Lūsijai šķita, ka viņš par daudz strādā. Dabūjamas bija tik daudzas vienādas stipendijas, ka, pēc Lusijas domām, dēla cenšanās katrā ziņā tikt pirmajā vietā bija pavisam lieka un veselībai kaitīga. Ja tikai viņš bija viens no pirmajiem divdesmit kandidātiem, brīva vieta bija droša, bet Piters ar to neapmierinājās, katrā ziņā gribēja iegūt pirmo vietu šai atklātajā sacensībā. Viņa no sirds vēlējās, lai dēlam veicas.

Pārbaudījuma diena tuvojās, un Lusiju pārņēma arvien lielākas raizes. Kad viņa Pīteru liktenīgajā rītā noskūpstīja — tas bija viņas retākais mīlestības apliecinājums — un noskatījās pakaļ, cik mierīgi viņš devās svarīgajā gaitā, viņas skropstās mirdzēja asara, un viņa iesteidzās ielas puses istabā, lai redzētu viņu aizejam. Sirds viņai iesila lepnumā un maigumā, kad viņš pagriezās atpakaļ un priecīgi, droši pamāja ar roku. Dēla drosme viņai lika nodrebēt prieka trīsās. Parasti viņas pārdzīvojumos rūdītais spēks bija neizmērojams, taču šodien viņa gaidu satraukumā jutās nevarīga.

Viņa darīja savu darbu, runāja saprātīgi, atbildēja pareizi, kad viņu uzrunāja, bet nebija pie īstas apziņas un vēlāk nevarēja atcerēties, kā to visu spējusi. Pusdienā viņa nenāca mājās — bija norunāts, ka Pīters paēdīs augstskolā, — bet viena pati iegāja Čizholma jaunkundzes tējnīcā, kur izklaidīgi apsēdās un apēda divu pensu pastēti; tā bija lieliska pastēte ar biezu ievārījuma kārtu, bet viņa nemaz nejuta, kā tā garšo. PatiAībā viņa sēdēja pārbaudījumu zālē un vēroja dēla spalvu slīdam pār papīru;

viņa droši vien nepamanītu, ja dakšiņas vietā būtu spalvaskāts un pastētes ievārījums — tinte.

Bezgalīgi garā diena tuvojās vakaram, tieši piecos Lūsi ja iznāca no kantora un iekāpa sarkanajā tramvajā, lai brauktu mājās.

Viņa ātri elpoja, pa kāpnēm augšā steigdamās; lai gan viņa zināja, ka dēls vēl nevarēja būt pārnācis, tomēr jau nojauta ziņas, ko viņš pārnesīs. Prāts viņai nemaz nenesās uz tērzēšanu, bet, kad viņa bija atslēgusi dzīvokļa durvis un jau dzīrās iet iekšā, atvērās kaimiņu dzīvokļa durvis un viņu smaidīdama uzrunāja kāda jauna sieviete ar dažiem saiņiem rokās.

— Tos atnesa, kamēr nebijāt mājās, — viņa teica, pasniegdama Lusijai iesaiņotās mantas. Viņai bija gaiši mati, arī uz virslūpas vieglas, zeltainas pūkas, apaļa, smaidoša, sārta seja, un viņas augums jau sliecās uz pilnību; viņa izskatījās reizē nevainīga un kaira. — Es tās saņēmu jusu vietā, lai iznēsātājam nebūtu otrreiz jānāk, — viņa it kā baiļodamās piebilda.

— Jūs esat ļoti laipna, — Lusija teica. Viņa paņēma sūtījumu un gribēja iet iekšā.

— Mans vārds ir Finča, — sieviete iesāka un vilcinādamās palika stāvam uz sliekšņa. — Jā, Besija Finča.

— Tā, — Lusija atturīgi atbildēja. Viņa bez sevišķas sajūsmas bija vērojusi jauno īrnieku ierašanos blakus dzīvoklī, turklāt vēl bija pacietusi lieku izpalīdzību un negribēja, ka tādas lietas atkārtojas, taču kaut kas neliekuļots kaimiņienes vaļsirdīgajā sejā liedza vienkārši aiztaisīt durvis.

— Jūs te esot jauni ienācēji, — Besija atsāka. — Tāpat kā mēs. — Bija skaidrs, ka viņai, runājot šo aprindu valodā, ar ko Lusija tikai vēlāk iepazinās, — «no lielas pļāpības mēle kārās pa muti ārā».

— Jā, — Lusija negribot atzinās. — Mēs te esam jauni

ienācēji. ч

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, — Besija sirsnīgi teica. — Jūs jau zināt, ka ļaudis šinīs kāpnēs nav sevišķi laipni. Vismaz man tā liekas. Un es pati esmu no runīgām. Vecajā vietā, Vaitinčā — tur manai mātei augļu tirgotava, — mums nekad netrūka sabiedrības, zināt, tur mēs esam labi ieredzēta ģimene, tādēļ ka mums veikals. Tas pastāv jau tik ilgi, ka mūs pazīst visā apkārtnē. Bet te ir citādi. Un mēs ar Finča kungu — tas ir mans vīrs, — te Besija nosarka, — tikai nesen apprecējāmies. Viņš it visu dienu darbā un, kad vakarā pārnāk, reizēm ir tik noguris, ka viņu nedrīkst ar runāšanu daudz traucēt. Man bieži ir ļoti garlaicīgi.

— Es arī esmu visu dienu darbā, — Lusija strupi atbildēja.

— Tas laikam jusu dēls, ko te vienmer satieku, vai ne? — Besija neatlaidās. — Tik jauks zēns. Nesen viņš mani kāpnēs sveicināja, ai, viņš ir īsts džentlmenis, varat man ticēt! Mēs ar Finču prātojam, kādā nozarē jūs viņam meklēsiet darbu.

Dzirdot šos vārdus, kas bija trāpījuši vājākajā vietā viņas lepnuma bruņās, Lusija atņēma roku no durvīm, ko jau bija gribējusi aizvērt.

— Mans dēls apmeklēs universitāti, — viņa vēsi atbildēja. — Viņš studēs medicīnu.

Besija Finča redzami apjuka, viņas uzacis virs vientiesīgajām brūnajām acīm savilkās, mirkli viņa klusēja, tad samulsusi īsi iesmējās.

— Mans vīrs strādā pie Laša un biedriem, — viņa paskaidroja: — Ziniet, tā ir lielā viskija firma, viņam tur ļoti laba vieta un turklāt lielisks atalgojums.

Lusijas smaids bija mākslots. Viņa neinteresējās par ļoti ievērojamo Finča kungu, ko iztālēm bieži bija redzējusi, — mazu, tuklu vīreli, kas uz kāpnēm atstāja savādu alkohola smaku; viņa ari nedomāja padoties sabiedriskajam instinktam, kas viņu tik slipri ietekmēja, kad viņa pati vēl bija jauna un vientuļa sieva.

— Ļoti pateicos, ka saņēmāt manus sūtījumus, — viņa noteica, vērdama ciet durvis.

— Es to darīju ar lielāko prieku, — Besija apliecināja, jau atkal smaidīdama. — Nē, tiešām, tas man bija liels prieks. — Taču aiz šā smaida slēpās viegls satraukums, it kā iekšēja nepacietība vēl arvien tiektos atraisīties valodā. Bet Lusija neļāva kaimiņienei turpināt sarunu; viņa pamāja ar galvu un aizvēra durvis.

Tad iegāja dibenistabā un nolika saiņus. Nenozīmīgo sastapšanos un sarunu viņa jau nākamajā mirklī bija aizmirsusi.

Viņa gaidīja, un baiļpilnajās gSidās viņas seja likās sa-kritusies. Lepnums viņai liedza šīs bailes atzīt, taču tai brīdī, kad Piters klauvēja pie durvīm — viņš nebija svilpis, un to viņa tūliņ iztulkoja kā ļaunu zīmi, — viņa satrūkās, pati savu skaļo sirds pukstienu izbiedēta. Stīviem locekļiem viņa gāja pie durvīm dēlu ielaist.

Pīters izskatījās bāls un noguris, uz kreisā vaiga bija tintes traips, un ienākdams viņš nekā neteica. Viņi iegaja virtuvē.

— Vai negribi ko siltu ieēst? — viņa skaidrā balsī jautāja. — Ēdiens gatavs, ja vēlies.

Viņš atkrita alkova gultā — protams, dīvāna viņiem nebija — un skatījās griestos.

— Labi! — viņš beidzot teica.

Šo vienu vārdu un balss noskaņu dzirdot, Lusija nodrebēja siltā jūsmā. Aiz ārējā miera maskas viņai uzliesnfoja sirds, kamēr viņa cēla galdā garšīgo jēra gaļu ar sautētām saknēm, ko viņam bija pagatavojusi.

— Nu, liekas, tu nemaz neinteresējies, kā man veicās? — viņš pēc brīža pēkšņi vaicāja, labi tēlotā miera arvien vēl griestos skatīdamies. — Kādēļ tu nejauta, ka man veicās?

Viņa apstājās, karsto, servjetē ietīto bļodu rokās turēdama. — Tātad tev veicās labi? — viņa jautāja, mierīgi savilkdama uzacis. Tā bija sevišķi smalki apsvērta vienaldzības spēle; viņa juta, ka, šos vārdus izrunājot, viņai nespēkā drebēja ceļi.

— Man veicās lieliski, — viņš atbildēja. — Protams, vēl par agru kaut ko spriest. Bet rakstu darbi man vedās viegli kā rotaļa. Matemātikā viss gāja kā pa diedziņu, un angļu valodā man nekur neaizķērās. — Viņa sajūsma auga reizē ar vārdiem. — Veicās apbrīnojami labi, un, kad iznācu ārā un aprunājos ar citiem, tie teica, ka rakstu darbi tiem neesot izdevušies.

Viņa nepakustējās, tikai viņas acis pēkšņi iemirdzējās; šai mirklī viņa nožēloja tās noskumušās mātes, kuru dēliem «nebija izdevušies rakstu darbi»; tad viss atvieglinājums un lepnums viņai sakāpa aizžņaugtajā kaklā. Bridi viņa nevarēja parunāt, tikai nekustēdamās stāvēja un pārvērstu skatienu vēroja dēla slaido augumu gultā. Viņas maigums aizkustinošā jūsmā ietvēra dēla stāvu. Viņa redzēja Pītera kalsnās rokas, kuras sniedzās ārā no piedurknēm, redzēja svārku spīdīgos elkoņus, bālo seju un visskaidrāko pūļu pierādījumu, kas Lusiju visdziļāk aizkustināja, — tintes traipus uz dēla pirkstiem un vaiga!

Un nu, kad vēlamais iespaids bija panākts, viņš steigā sāka atstāstīt dienas norisi, un viņa vārdi plūda kā nevaldāms kalnu strauts; atskatīdamies viņš sīki aprakstīja, ko bija darījis un kā viņš to bija darījis. Lusija klausījās dēla ātrajā valodā un klusībā domāja, cik tālredzīga bijusi viņas uzupurēšanās toreiz, kad viņa bija sūtījusi Pīteru uz Lotaunu skolā, un klusībā sev jautāja, kā varētu dēlu ^atalgot par ilgo un čaklo mācīšanos. Jā, tā viņa domāja, 1o viņš bija lieliski paveicis, gluži kā brālis Aloizijs mēdza teikt: «Straujam zirgam piešu nevajag.» Kāda iedoma: pieši tādam zēnam kā viņas Pīteram! Ēdienu galdā likdama un Pīteru skubinādama krietni iekost, viņa visu laiku domāja par šo atalgojumu. Viņa gribēja dēlam sagādāt kādu prieku, gribēja sniegt pelnītu dāvanu par šo uzvaru, ko viņš — to viņa droši zināja — šodien bija izcīnījis.

Nākamajās dienās, kad lielā notikuma satraukums bija pārgājis, Pīters padevās apātijas atplūdiem. Pārbaudījumu rezultātus izsludinās tikai pēc mēneša, un līdz tam laikam viņam nebija ko darīt. Viņa oma mainījās, viņš klaiņoja pa māju, errojās par vasaras karstumu un par putekļainajām ielām. Sūdzējās par to, ka neesot draugu, pat par to, ka neesot velosipēda, ar ko varētu izbraukt vēsākajā pilsētas apkārtnē. Par piebiedrošanos šā iecirkņa jaunatnei, protams, nevarēja būt ne runas, un Lūsijai, kā viņa pati teica, «pagaidām» nebija iespējams iegādāties divriteni. Kādreiz vakarā pārnākot, viņa redzēja dēlu iznākam no Demario kafejnīcas, kur tas bija iegriezies ar pilnām tiesībām dzēst slāpes ar ledus dzērienu. Viņa sāka raizēties; viņa baidījās par gļēvo plecu nolaišanu, ko reizēm bija novērojusi. Ar bailēm sirdī viņa juta, ka dēla veselība varētu ciest, ka viņam nepieciešama gaisa pārmaiņa.

Tad gluži negaidot pienāca kāda vēstule. Tā Lusiju pilnīgi izsita no sliedēm, jo viņa#vienmēr bija noliegusi laimi un apgalvojusi, ka par visu labo savā dzīvē varot pateikties tikai savām pūlēm. Vēstule bija no Edvarda — ne visai tīras priestera sirdsapziņas izpausme, ko Lūsi ja, protams, nezināja, ar paziņojumu, ka viņš cerējis Pīteru uz dažām dienām ielūgt pie sevis, taču tas diemžēl neesot iespējams, jo ārsti slimo aknu dēļ ieteicot ceļojumu uz Madēru. Kā savu nožēlu taustāmu apliecinājumu viņš savai vēstulei pievienojot dāvanu — piecu mārciņu naudas zīmi. Tas tiešām bija Edvarda garā, kam nepatika, ka viņam lūdz naudu, tādēļ viņš labāk deva pats un diezgan oriģinālā veidā. Bet — veselas piecas mārciņas! Lusija bija aizkustināta. Kāda svētlaime — just pirkstos šo stīvo, čaukstošo papīra gabalu! Pagājis ilgs laiks, kopš viņa, tikai ar taukainiem vara un nodilušiem sudraba naudas gabaliem darbodamās, bija turējusi rokās tik daudz koncentrētas bagātības. Viņai tūliņ radās vēlēšanās naudas zīmi uzglabāt vai saprātīgi par to iegādāt kādu nepieciešamu iekārtas priekšmetu. Pītera istabā vajadzēja vismaz vienu paklāju; viņas matracim, ko viņa pirkusi lietotu, jau bija pārlūzusi kāda bojāta atspere. Taču viņa dedzīgi noraidīja šīs domas. Viņu pārņēma pēkšņa vieglprātība, varētu teikt, gandrīz vai neprāts. Kaut arī viņa to uztvēra kā vājumu, taču pamatā bija sevišķi apstākļi. Pītera ilgā mācīšanās, nogurušais izskats, netīrais pilsētas gaiss, kas abiem laupīja spēkus, dziļā pārliecība, ka viņiem pienācās atpūta, tas apstāklis, ka viņa kā Hendersona un $o firmas darbiniece, kaut arī šai godā bija tikai neilgu laiku, jūlijā varēja dabūt desmit dienu atvaļinājumu, — visi šie apsvērumi darīja viņas prātu svārstīgu. Pa sava rajona karstajām un netīrajām ietvēm staigādama, viņa acu priekšā redzēja zilas viļņainas jūras vīziju. Viņas pašas vārdiem īsi sakot — viņai «kaut kas uznāca». Madēru viņi nevarēja atļauties, bet atvaļinājumu gan varēja sev novēlēt. Viņi to bija pelnījuši, viņa un Pīters, un viņi brauks atpūsties, kaut arī līdz pēdējam penijam būtu jāiztērē šī piecu mārciņu zīme.

Kad Lusija pateica šo lēmumu dēlam, viņa skatiens kļuva gaišs un pleci atliecās taisni; viņš tūliņ beidza lādēt laiku, kas taču bija kā radīts atvaļinājumam jūrmalā. Nedēļas atlikušās dienas viņi jūrnieku valodā vien runāja, apbraukāja stacijas, apskatīdami dažādos krāšņos plakātus, un pēc tīksmīgas vilcienu sarakstu un dzelzceļu prospektu pētīšanas un izbraukuma izmaksas noskaidrošanas beidzot pēc Tinto jaunkundzes ieteikuma nolēma braukt uz Daunu. Tinto jaunkundze tur pazina kādu dāmu, kādu Tvīdija jaunkundzi, kas izīrēja istabas, par kuru labo slavu un tīrību viņa garantēja ar galvas pamājienu, kas necieta iebildumus, un ar neparasti enerģisku lūpu sakniebšanu.

Steigā aizrakstīja Tvīdija jaunkundzei, un vēl īstā laikā pienāca atbilde — cienīgā dāma paziņoja, ka labprāt uzņemšot Mūra kundzi ar dēlu savā pansijā par niecīgo atlīdzību — trīsdesmit pieciem šiliņiem nedēļā, neieskaitot vannas lietošanu, guļamistabas apgaismošanu, kurpju tīrīšanu, launagu un virtuves lietošanu. Viņi nolēma braukt. Svelmīgā pilsētas tveice, kas no ielas bruģa spiedās cauri zolēm un vēl sīvāku darīja riebīgo padibeņu smaku, kura Lusijai bija jāpavada dienas, pavisam izgaisa jūsmīgās gaidās. Bez tam viņi sāka pārdomāti gatavoties. Pēdējā vakarā pirms aizceļojuma Lusija sakravāja visu līdzņe-mamo Pītera somā un atrada neparasti jautru atbildi viņa zobgalībām — viņš minēja kaut ko par «kāzu ceļojumu». Tad vēl viņa ar karavadoņa gudrību norīkoja, lai Kolinza kundzes vīrs, kas kuģu būvētavā atkal bija zaudējis darbu un vienmēr priecājās, ja varēja pusšiliņu nopelnīt, aiznes somu uz staciju, kamēr viņi paši brauca ar tramvaju, — daudzsološs sākums, kas nozīmēja veselu divu šiliņu ietau-pīj urnu.

Tanī rītā — lielās dienas rītā — laiks bija jauks. Finča kundze, kas negaidot parādījās uz kāpnēm, sarkdama viņai apsolīja gluži par velti pieskatīt dzīvokli. «Laipna sieviete,» Lusija nodomāja, pēkšņi kļuvusi iecietīga. Viņi sāka iet pa ielu. Stūrī viņi iekāpa pazīstamajā sarkanajā tramvajā — bet pavisam citā omā nekā parasti! Lusija nemaz nevarēja ticēt, ka tas varētu būt tas pats satiksmes līdzeklis, kas viņu citkārt grabēdams un dārdēdams veda uz Vaita ielu. Nē, šodien vagona vienmuļie sāni spīdēja jautrā purpura mirdzumā; pat konduktora pogas zibēja skaisti spožas.

Stacijā Kolinzs jau gaidīja ar somu un izgaisināja Lusi-jas klusās šaubas, vai viņš būs skaidrā prātā. Drīz viņi sēdēja vilcienā un brauca. Diena bija silta un saulaina, dzelzceļa stiga krāšņi dzeltenām pienenēm apaugusi, mutuļojošais tvaiks baltos viļņos cēlās pret skaidrajām, zilajām debesīm. Sēdeklī atlaidusies®un vaigu siltajai atzveltnei pieglaudusi, Lusija sajuta atvieglinājumu, neticamu vieglumu, laimīgu atbrīvošanos šai ātrajā aizbraucienā no pilsētas. Likās, it kā viņa būtu aizmirsusi lauku maigo zaļumu un tagad jaunā sajūsmā ar to atkal iepazītos. Šķita gandrīz neticami, ka viņas skatiens varētu pēkšņi atmirdzēt tādā aizgrābtībā, zālē vienkāršus pieneņu ziedus ieraugot. Bet tā bija. Pēc pilsētas netīrumiem un tveices šis brauciens līdzinājās ātram reibonim, jaunai dzīves skaistuma un prieku atziņai, gandrīz sāpīgu ilgu atmodai. Lusija bija pavisam klusa, kad viņi sasniedza Daunu.

Tvīdija jaunkundzes māja, ko viņi tikai ar lielām pūlēm atrada, bija tālu no viesnīcu un golfa laukumu aizraujošajiem kārdinājumiem, klusajā pilsētas galā, un Tvīdija jaunkundze pati bija maza, prātīga sieviete ar mazu galviņu, garu, baltu, savītušu kaklu, lielām, grūtsirdīgām acīm un sīku, skumīgu balsi. Viņa tos laipni apsveica.

— Ak jūs atradāt gan manu māju! — viņa bikli noteica.

— О jā, — Lusija laipni atbildēja.

— Mani te visi pazīst, — Tvīdija jaunkundze grūtsirdīgā lepnumā teica. — Es te esmu ļoti iecienīta. Vai jums ēdienu ziņā lielas prasības? Ceru, ka ne. — Viņa novēroja atbraucējus nespodrām acīm. — Es dodu tikai vienkāršus ēdienus. Tikai visvienkāršāko. Bet no pirmšķirīgiem produktiem.

— Par to esmu pārliecināta! — Lusija piebilda.

— Bet ko tagad pārtika maksā! — saimniece atkal iesāka, pārsteidzoši iespaidīgi pagriezdama acis uz augšu.

— Tīrais kauns! Viss tagad maksā baltu naudu. Sviests par diviem pensiem dārgāks, cukurs par peniju, milti — par puspeniju. Es tiešām nesaprotu, kā lai pieklājīgi cilvēki tagad dzīvo. — Lusija sāka justies drusku neērti, tik izaicinoši uzskatīta.

— Ja vēlaties, lai maksāju drusku vairāk, nekā bija norunāts, tad... kā vienosimies, Tvīdija jaunkundz, — viņa piedāvāja.

Bet Tvīdija jaunkundze vairīdamās izstiepa savītušo roku.

— Neviena penija, Mūra kundze, un kaut jūs ceļos mestos manā priekšā, — viņa patētiski apliecināja.

— Mani noteikumi ir mēreni, un tādiem tiem jāpaliek. Ir pansiju turētājas — pat šai ielā es jums varētu tādas nosaukt, — kas tūliņ pieņemtu tādu piedāvājumu. Bet es? Nē, Mūra kundze! Lai šīs sievietes plātās ar savām strausa spalvām, ja tām patīk, es gribu turēt tīru savu labo slavu, kaut arī man ūdens kāptu mutē. — Viņa bridi apklusa, lai atvilktu elpu. — Bet, ja aizbraucot jums liksies, ka neesat izvēlējusies pareizu vietu, man nebūs iebildumu, ja jūs kādu pusšiliņu ziedosiet spitālīgajiem. Es jau gadiem ilgi palīdzu šo nelaimīgo glābšanas darbā, ziedoju šiem nabaga grūtdieņiem. — Mazā pansijas saimniece atkal atvilka elpu, tad uzmeta Pīteram sērīgu skatienu un lēni izteica: — Jūsu dēls? — Jau skaidro atbildi saņēmusi, viņa pacēla atrisušu matu cirtu no vaiga un rūpīgi aizlika to aiz kreisās auss. — Ir jau ērti, ka pašu ģimenē ārsts. Man nav iebildumu pret ārstiem. Ak tu žēlīgā debess, nekādā ziņā! Esmu pārliecināta, ka viņi dara, ko var. Bet tā nu reiz ir, ka reizēm viņi var un reizēm nevar palīdzēt. — Viņa klusināja balsi un piebilda drebošos čukstos: — Mana brāļadēla sievai ārsti nekā nevarēja palīdzēt.

— Cik žēl! — Lusija teica. — Vai viņa ir slima?

— Viņa bija slima, Mūra kundze, bija, — Tvidija jaunkundze svinīgā kaprača balsī atbildēja. — Ziemā mēs viņu apbedījām, un es pati savām rokām viņu liku šķirstā. Viņa bija ... — Tvīdija jaunkundzes apakšlūpa drebēja, un viņa patētiski pacēla skatienu. — Viņa bija skaistākā nelaiķe, kādu esmu rotājusi pēdējai dusai, Mūra kundze. Ka eņģelis! Es viņai ieliku arumliliju rociņās. Visi teica, ka skaistāk nemaz nevarot būt. Tur man ir īstais ķēriens, varat man ticēt. Es gauži raudāju, kad viņu nolaida kapā, — tik jauka viņa bija. — Stāstot Tvīdija jaunkundzes savītušajos vaibstos atplaiksnīja gaisma, ko gandrīz varēja saukt par dzīvību. Viņa teica: — Es jums kādreiz parādīšu medaljonu, ko viņas vīrs man dāvināja par piemiņu. Viņš bija ļoti pateicīgs — vispār viņš ir pieklājīgs jauns vīrietis. Lai gan viņš nodomājis ap Marijas dienu apņemt jaunu sievu.

Iestājās klusums. Tad Tvīdija jaunkundze nopūzdamās pievērsās praktiskākām lietām. Viņa pateica ēdienreižu laiku un kad notiks nākamie dievkalpojumi, pareģoja laika pārmaiņas, brīdināja no neuzmanīgas peldēšanās, ieteica vakaros iet agri gulēt un beidzot ar skumji apmierinātu izskatu pazuda no istabas.

Viņas aiziešanai sekoja izteiksmīgs klusums.

— Te vismaz ir ļoti tīrs, — fiusija teica, priecīgi apkārt skatīdamās.

— Kādēļ — vismaz? — Piters jautāja.

— Nu — man viņa liekas drusku savāda, vai tev ne?

— Arumlilija! — viņš zīmīgi atkārtoja.

Viņi saskatījās, tad viņiem lūpās pamazām iezagās smaids, kas kļuva arvien platāks un beidzot izvērtās gaišos smieklos. Viņus pārņēma jautrība, viņi nemaz nevarēja beigt smieties.

— Arum... — viņš stomījās, nespēkā atspiezdamies pie kamīna. Lūsi ja slaucīja asaras no acīm.

— Beidz! — viņa elsa. — Izdzirdēs. — Bet, tējas katliņu paņemot, viņas lūpas vēl arvien raustījās.

Protams, tuvāk iepazīstoties, Tvīdija jaunkundze parādījās labvēlīgākā gaismā; viņas grūtsirdība savādā kārtā uzturēja viņiem labu omu, un viņas vārīšanas un cepšanas māksla tiešām bija nepārspējama. «Tvīdija jaunkundzes veģi» kļuva par tādu pašu jēdzienu kā «arumlilija»; viņa— pašas izteicienu lietojot — «ieķērās Lusijā», «plēsās pušu» viņu abu dēļ, izkratīja sirdi, stāstīdama viņiem savu ģimenes vēsturi ar dažādiem svarīgiem notikumiem un traģiskiem sīkumiem; ģimenes vēsturi, kas nebija tik ievērojama ar savu varoņu izcilajām īpašībām, cik ar briesmīgajām un mokošajām slimībām, kas tiem uzbrukušas un beidzot aizrāvušas citā — labākā pasaulē.

Arī pirmās dienas drūmais laika pareģojums nepiepildījās — nāca skaidras un siltas dienas, kas viņiem pagāja sapņainā maigumā. Lusija gandrīz nekā nedarīja, bezdarbība viņai bija labākā atpūta. Vislabprātāk viņa sēdēja uz siltās klints un skatījās jūrā, nevis zilajā okeānā, ko savā iztēlē bija redzējusi, bet pelēkajā, mirdzošajā jūras plašumā, kas viļņoja bezgalīgā kustībā. Viļņi laizīja krasta oļus Lūsijai pie kājām — garas, nemierīgas viļņu mēles. Nemierīgā ūdens dzinējspēks bija nerimstošs gluži kā dzīvības spēks. Tas Lusijai kļuva par iedvesmu, ko viņa gan skaidri neapzinājās, bet ko sēdēdama un atpūzdamās neapzinīgi uzsūca sevī. No šīs klints pār mazu, dziļu, zaļu līci bija ierīkota lēktuve, un te Pīters ik rītus peldējās. Kad viņš lēca, Lusija juta savādu mīlētājas prieku, redzot viņa augumu rēnajā gaisā lidojam lejup. Viņa pasmaidīja, atceroties Pītera zobgalību. Kāzu ceļojums ar dēlu — kāda aušīga iedoma! Un tomēr?

Apģērbies viņš uzkāpa augšā pie mātes, vēl mitriem matiem, dvieli vīrišķīgi ap kaklu aplicis, noklausījās viņas spriedumu par saviem sasniegumiem, un tad viņi gāja tālu pastaigāties uz ostas pusi, lai Piters sasildītos. Viņi vienmēr bija kopā. Reizēm likās, viņš tīkoja plašāka izpriecu loka, šad tad uzmeta skaudības pilnu skatienu garām ejošiem golfa spēlētājiem, kas devās uz laukumu; reižu reizēm viņš pukojās par naudas trūkumu, bet Lu-sija deva viņam tik daudz kabatas naudas, cik vien varēja.

Pīters sāka pret māti izturēties ar labvēlīgu iecietību, un, kad reiz pastaigā kāds vīrietis Lusijai uzmeta atzinīgu skatienu, viņš teica:

— Vai zini, māt, tu taču vēl esi ļoti glīta sieviete! — Un viņš it kā iedrošinādams pamāja ar galvu. Viņš piedzejoja Lusijai maigas jūtas pret kādas komediantu trupas vadītāju un ķircināja viņu, apgalvodams, ka viņa nīkstot mīlestības ilgās.

Vakarā, tēju padzēruši, viņi roku rokā pastaigājās gar liedagu un beidzot aizgāja pie komediantiem. Par četriem pensiem viņi varēja ieiet rezervētā telpā un ērti atlaisties sēdekļos, taču īstenībā, kā viņi nolēma, šī izšķērdība bija ietaupījums; kas stāvēja ārā, tos pastāvīgi vajāja samta upurmaks, un tagadējā stāvoklī Lusijai bija pietrūcis drosmes neziedot savu artavu. Bez tam priekšnesumi bija lieliski — Vaļa Pinkertona trupai piekrastē bija laba slava, ar kuru neviena trupa nevarēja sacensties, un Vāls pats, dienas laikā gluži neievērojama persona, vakarā bija varonis, kas no citiem saviem ļaudīm atšķīrās ar platu, sarkanu lentu šķērsām pāri baltajām frakas krekla krūtīm. Jā, Valam Pinkertonam bija aristokrātisks, gandrīz vai uzpūtīgs izskats un neatvairāmi aizkustinoša baritona balss. Lusijai un Pīteram šķita, ka viņš aizsniedzis savas mākslas virsotni, kad, vienu roku romantiski izstiepis un otru izteiksmīgi pie sarkanās krūšu lentas piespiedis, dziedāja:

Dēzija mīļā, saki man «jā»,

Citādi sajukšu prātā aiz mīlas.

Mūsu kāzas nebūs greznas,

Karietes mums nav,

Bet es tevi vizināšu Divvietīgā divriteni lepnā.

— Mums gan kādreiz būs kariete, māt, — Piters viltīgā laipnībā piebilda. — Par to tu neraizējies.

Dedzīgā mierināšanās par nākotni viņu atkal iejūsmināja, kā jau tik daudz reižu bija iejūsminājusi. Un savu domu lidojumā viņš nekad neaizmirsa ņemt līdzi arī mati. Bieži viņi artistiem sūtīja lūgumu atkārtot «Dēzijas numuru», un, kad apbrīnojamais Vāls personiski paziņoja, ka «pakalpošot ar veco, iemīļoto dziesmu», abiem bija tada sajūta, ka tas dziedātu tikai viņiem vien. Viņi gāja atpakaļ caur silto tumsu ciešā draudzībā, dungoja glaimīgo melodiju, un piedziedājumā iezagās dobja basa nots — juras šalkoņa, kas cēlās no tumsā noslēpušās, viļņojošās jomas. Viņiem vaigos sitās mitri sāļais, spirgtais gaiss; tālās ostas ugunis vilka asas, dzeltenas svītras pār melno ūdeni; viegli aprasojušais maurs mīksti klājās zem viņu kājām. Pie Krasta viesnīcas, kuras augstie, gaišie logi sludināja visu šā lokāla krāšņumu, Lūsi ja vairākreiz paspieda dēla roku, un tad viņi drošā attālumā un tumsā apstājās noskatīties mirdzoši raibajā rosībā viesnīcas telpās. Viņu acīm atklājās galdu rinda ar rožu pušķiem, ziboši steidzīgu viesmīļu stāvi, kādas sievietes plecu apaļīgā līnija vakara tualetē, vesela nodrošinātas un izsmalcinātas dzīves filma. Slepena novērotāja kaislībā viņi abi, šo ainu redzot, juta kādu sevišķu vēlēšanos, viņš — dedzīgi, viņa — rāmi, taču abiem tas bija pārdzīvojums, kas iesildīja sirdi un atkārtojoties ieguva gluži reālu veidu. Lusija iedomājās, kā viņa pēc ilgās cīņas, kas vēl bija priekšā, dzīvos šai vieglajā, dīkajā pasaulē, bet viņas dēls skatījās, muti iepletis, un iztēlojās savu nākotni uz tādas elegances un bagātības fona.

Kad viņi, katrs ar savām domām aizņemti, devās talak uz mājas pusi, viņiem nebija daudz ko runāt, taču Lusija juta, ka kopīgais mērķis, uz ko abi tiecās, saistīja viņus arvien ciešākām saitēm.

Visu šo laimīgo laiku, ko piestrāvoja tik brīnišķīga sirsnība, viņa gandrīz vairs neuzskatīja Pīteru par savu dēlu. Draudzība viņai aizņēma visu dienu. Lusija uzmanīgi klausījās Pītera vārdos, gaidīja viņa smaidu, cik vien varēdama pūlējās jau iepriekš uzminēt un izpildīt viņa vēlēšanās, lūdza saimniecei gatavot ēdienus, ko viņš vēlējās vai kas viņam vislabāk garšoja. Lielākais prieks viņai bija izpildīt visas jaunekļa iedomas, taču parasti viņa to darīja aiz skarbuma maskas. Nekad viņa neļāva maigajām jūtām ietekmēt savu izturēšanos. Viņa dēlu nelutināja. Та viņai būtu likusies pavisam aušīga iedoma. Viņas devība nebija padošanās, bet tikai tādu jūtu izpausme, kas gaidīja pretī tādu pašu atsaucību.

Tādas bija viņu attiecības pa to laiku, ko viņi pavadīja Daunā, un, kad atvaļinājums, kā jau visi atvaļinājumi, tuvojās beigām, šķita, ka šīs attiecības starp viņiem nodibinājušās uz visiem laikiem. Lusija atgriezās Puķu ielā ar drošības sajūtu, labi bruņojusies nākotnes cīņai.

Daunā viņi reti bija runājuši par eksāmenu rezultātiem, stingrā iepriekšējā pārliecībā vairījušies šim tematam pieskarties. Viņas pašas jūtas neatvairāmi tiecās atbalstīt dēla ticību: tas būs pirmais viņa spēju pierādījums. Taču, iznākumu pasludināšanas dienai tuvojoties, viņas satraukums atkal kļuva drudžains. Un, kad tiešām bija pienācis tās dienas rīts, viņai ģērbjoties aiz uztraukuma drebēja rokas.

Bija sestdiena, un Pīters teica, ka gribot vienpadsmitos aiziet uz universitāti, jo tai laikā rezultāti droši jau būšot izlikti uz melnā dēļa. Tad viņš jauno ziņu — lai tā būtu kāda būdama — varēšot paziņot jau pusdienā, kad viņa pārnākšot mājā.

— Ak, tā katrā ziņā būs laba ziņa! — viņa steidzīgi atteica. Viņa jau bija sagatavojusies aiziešanai, bet neapzinīgi vēl vilcinājās pie durvīm.

— Es domāju gan, — viņš piekrita. Kad vajadzēja apvaldīt jūtu saviļņojumu, Lusija ārēji vienmēr bija atturīga. Un tādēļ viņa tikai ar lielu piespiešanos izteica:

— Man nu jāiet, citādi būšu par vēlu. — Un gandrīz skriešus izskrēja no dzīvokļa.

Vēl spirgtajā rīta gaisā pa ielu ejot, viņa jutās satraukta, ārkārtīgi nepacietīga. Lai gan viņa jau veselu mēnesi bija vienaldzīgi un aukstasinīgi gaidījusi, tagad viņu pārņēma nervozs nemiers, un nedaudzās stundas līdz pusdienai viņai likās bezgalīgas. Ielu stūrī vecais vīrs, kas tirgojās ar laikrakstiem, nupat piesprauda veikala priekšā avīžu rīta numurus, un, garām ejot, viņai pēkšņā domu secībā kaut kas iešāvās prātā. Viņa tūliņ apstājās, pagriezās atpakaļ, iegāja veikalā un nopirka «Glazgovas Vēstnesi». ^

Uz tramvaja piestātni iedama, viņa turēja salocīto avīzi rokā un gandrīz jau nožēloja pēkšņo iedomu, apsvēr-

Hama, ka pārbaudījumu rezultāti vēl nemaz nevarēja būt 111a numurā publicēti.

Un tomēr viņai drebēja rokas, kad viņa, sēdēdama sar-I. mājā tramvaja vagonā, šķīra lielās lapas. Skatiens nevarīgi slīdēja pāri ikdienišķām ziņām: zemestrīce Japānā, plūdi Borneo salā, slepkavība Līdsā; acis baibīgi meklēja kādu svarīgāku ziņojumu. Taču drīz viņa ievēroja, ka šis .иkārtīgi svarīgais notikums nebija minēts. Ja avīzē būtu bijis iespiests Pītera vārds, viņa to tūliņ atrastu nenozīmīgu, nedzīvu burtu jūklī. Viņa ļāva lapai noslīdēt uz ceļiem, bet tad pēkšņi ievēroja sīku virsrakstu «Universitātes ziņas» un arī vārdu sarakstu. Viņas skatiens aprija īso sarakstu — tikai divdesmit pieci vārdi, un tie visi nenozīmīgi, briesmīgi tukši un neizteiksmīgi.

Tas nebija īstais saraksts. Viņas izbiedētais skatiens paslīdēja augšup līdz virsrakstam. Tad prāts tūliņ meklēja citu izeju. Saraksts gan bija īstais, bet tur bija kāda pārskatīšanās. Iespieduma kļūda! Viņas dēla vārds kāda pārpratuma dēļ bija izlaists no šā īsā saraksta. Viņa norija siekalas un lasīja vēlreiz. Divdesmit pieci sekmīgi kandidāti no veseliem divi simtiem, kas bija sacentušies iegūstamo stipendiju dēļ. Bija minētas dažādas sīkākas ziņas par šiem censoņiem: viņu skolas, kāda stipendija piešķirta, pat viņu idiotiskie, iedomīgie, uzpūtīgie otrie krustāmie vārdi. Lusijas uzacis sarūgtinājumā savilkās.

Beidzot bija skaidrs: tā nebija Pītera, bet gan viņas pašas neveiksme. Ilgā nopūta, kas izlauzās pār viņas lūpām, līdzinājās pēdējās cerības izdvešanai. Viņa ļāva avīzei nokrist uz grīdas. Skaudrā izmisumā viņa sēdēja un truli raudzījās uz priekšu. Spējā vilšanās radīja fizisku nelabuma sajūtu. Gluži apstulbota viņa savā pieturas vieta piecēlās un izkāpa no vagona. Viņai derdzās iet pa šīm dzīvajām ielām, bija tikai viena vēlēšanās — gurdi saļimt un raudāt.

Kantorī viņa nekā neteica, tomēr, darba gaitās iedama, vēl arvien nespēja aptvert notikušā iemeslus. Sirds dziļumā viņa vēl loloja cerību. Pītera sekmes skolā bija labas, viņš bija cītīgi gatavojies un pārbaudījuma dienā izrādījis drošu pārliecību par saviem panākumiem; un viņa savukārt bija lūgusi, jā, viņa bija tik karsti lūgusi.

Šai mulsumā Lusija tūliņ pēc vieniem parnaca majas. Sestdiena viņai bija pusbrīva diena, kad viņa mēdza

pārnākt agrāk nekā citām dienām. Viņai pietika ar vienu acu pametienu dēla sejā — tas apstiprināja viņas visļaunākās bažas, satrieca pēdējo kluso cerību. Piters sēdēja, krēslā atzvēlies, galvu plecos ierāvis un rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, tai pašā apātiskajā nevarības noskaņā kā Ardfilanā bērnišķīgas spītības brīžos vai kad bija slims. Lusija jau sen zināja, ka šāda mazdūšīga izturēšanās nozīmēja viszemāko grādu viņa jūtu skalā. Un nu viņa redzēja, ka viņš bija noslīdējis šai mazdūšības dzelmē.

— Nebēdājies, manu zēn! — viņa tūliņ iesaucās, vienā mirklī aizmirsdama pati savas bēdas. — Tu jau darīji visu, ko varēji.

— Tā ir krāpšana, — viņš nobēdājies teica, bālo seju pret viņu nepagriezdams. — Krāpšana, vairāk nekas.

— Kā tā? — viņa stostījās, jo dēla vārdi apstiprināja nenoteiktas aizdomas, kas viņai jau bija modušās.

Viņi rakstu darbus nemaz pieklājīgi neizlasa, — viņš īgni iesāka. — Met tos pret griestiem un skatās, kas ilgāk paliek gaisā karājoties. Tas tad dabū pirmo godalgu. — Viņš brīdi klusēja, tad atkal turpināja. — Es tev saku, es iesniedzu lieliskus darbus ... lieliskus — visus bez izņēmuma.

— Varbūt arī citi iesniedza labus, — viņa nedroši iebilda. — Varbūt... — Nezin kādēļ viņai bija jādomā par tiem zēniem, kam pārbaudījumā nebija veicies.

— Tikai onkuļu būšana, es tev saku — viņi tikai skatās, no kuras skolas, — viņš sirdīgi murmināja. — Pret mani jau viņi izturējušies kā pret suni.

— Bet. . .

— Pareizi! — viņš iesaucās. — Vaino tikai mani! Turpini vien tāpat un nostājies pret mani! Pēc tam kad es nomocījos gandrīz vai līdz nāvei.

Viņai drebēja lūpas, viņa maigi un glāstoši aplika dēlam roku ap pleciem. Bet viņš to nokratīja, un viņa balsī i skanēja nomāktas asaras, kad viņš teica:

— Liec mani mierā, māt! Vai tu nevari likt mani mierā?

Tu zini tikpat labi kā es, ka man pienācās brīva vieta. Komisija nav rīkojusies godīgi, to fs tev saku.

Viņa nekā neatbildēja, roka viņai nevarīgi noslīdēja

ц-tr sāniem; viņa bija domājusi tikai par dēlu un tā vilšanas rūgtumu. Dēla dusmas varbūt bija netaisnas, bet vi-iidi tās likās gluži dabiskas. Labu brīdi viņa stāvēja un klusēja, tad grūtu sirdi sāka staigāt pa istabu, it kā šo to

kārtodama.

Beidzot viņa bija saņēmusi drosmi un gribēja kaut ko Irikt, kad pēkšņi pacēlās un aizkrita vēstuļu kastītes vāks. Viņa dzirdēja priekšnamā uz grīdas nokrītam vēstuli. Lūsi ja šaubīdamās paskatījās uz Pītera sastingušo profilu un pēc viņa apātijas sprieda, ka vēstulē vajadzēja būt tās pašas nelaimīgās ziņas apstiprinājumam, tikai oficiālam neveiksmes apliecinājumam.

— Ej vien, — viņš īgni teica, nepaceldams galvu. — Ej vien ārā un paņem. Bet man nerādi. Man tā lieta līdz kaklam apnikusi.

Viņai bija tā pati nojauta, taču viņa lēnām izgāja priekšnamā un pacēla vēstuli. Atpakaļ ienākusi, viņa vēl uzmeta Pīteram līdzjūtīgu skatienu un tad ar skumjām jausmām atplēsa aploksni.

Mirkli viņa stāvēja nekustēdamās, tad piespieda vēstuli pie sirds, un pār lūpām viņai izlauzās īss, nenoteikts izsauciens. Nogurusī seja atdzīvojās, acis, arvien vēl neticīgas, arvien vēl vēstulē raudzīdamās, iepletās un sāka mirdzēt valgā spožumā.

— Pīter! — viņa elsa. — Ai, Pīter!

— Kas ir? — Mātes balss noskaņu dzirdot, viņš uzlēca kājās un izrāva tai vēstuli no rokas.

— Vai tu neredzi? — viņa gurdi sacīja. Vairāk viņa nekā nespēja izteikt, acis pieplūda asarām, viņa īsi, drudžaini iešņukstējās un atslīga krēslā. Viņas seja varēja noderēt par pētījumu objektu, tik skaidri tajā atspulgojās dažādu pretrunīgu jūtu viļņi: pārsteigums, apjukums un, beidzot, pāri plūstošs jūsmīgs prieks.

— Rīki ja trests! — viņš ātri izlasīja. — Par tādu nemaz nebiju dzirdējis.

— Es gan biju dzirdējusi! — viņa iesaucās. — Tinto jaunkundze man pastāstīja. Es tevi pieteicu — tikai tāpat vien, katram gadījumam. Ai, vai nav brīnišķīgi?

Viņš atkal paskatījās vēstulē. Tur skopos vārdos bija ziņots, ka Pīters izraudzīts Rīkija tresta stipendijai — div-

desmit piecas mārciņas gadā, uz pieciem gadiem, — ko dibinājusi nelaiķe Kizaja Rīkija sevišķi trūcīgu atraitņu dēlu atbalstam. Tālāk ļoti īsi bija teikts, ka viņš vispārējā sacensībā gan ieguvis tikai deviņdesmit septīto vietu, taču esot pirmais starp tiem, kas atbilstot šīs stipendijas fonda prasībām. Tādēļ lai viņš, cik drīz iespējams, pēc uzdotās adreses ierodoties pie vēstules nosūtītājiem — Fulertona un biedru firmas. *

— Par to man nekas nebija zināms. Vai tu mani pieteici?

— Dzirdēju par to kantorī, — viņa dedzīgi pastāstīja.

— Man tas likās gluži lieki, taču kādu pēcpusdienu nejauši gāju garām Fulertona kantorim un, pati nezinu, kādēļ, iegāju un iesniedzu visas ziņas par sevi... un savu peļņu.

Viņš ilgi noskatījās mātē.

— Nu, lai kā, tomēr esmu kaut ko dabūjis, — viņš novilka.

Lusijas seju bija pārklājis sārtums, vārdi viņai plūstin plūda par lūpām. — Es vairs nezināju, ko lai darām. Mans padoms bija galā. Jau domāju, ka visam beigas. Ai! Vai tas nav brīnišķīgi!

Mātes prieks pielipa arī Pīteram, taču uz mirkli viņa skatiens satumsa.

— Tā nu tiešām vislielākā nekaunība — mani ierindot deviņdesmit septītajā vietā. — Viņš pagodināja eksaminācijas komisijas vadību ar stipru lamu vārdu.

— Un tomēr — izdevās brīnišķīgi, — viņa atkārtoja.

— Mums nu ir viss, ko gribējām, un ievēro — tu esi pārspējis vairāk nekā simt citu, kas arī tiecās pēc tā paša.

Šis viedoklis, ko Pīters vēl nebija aptvēris, viņam radīja pēkšņu laimes sajūtu.

— Tev taisnība, — viņš piekrita. Viņa oma uzlabojās ar katru mirkli, viņš atlaidās krēslā, skatījās griestos un iesaucās: — Es tomēr esmu panācis savu viņiem visiem par spīti.

Ar to bija pateikts viss. Viņi jau bija domājuši, ka viss zaudēts, un nu viss bija atgūts. Baiļu brīdis, ko abi bija pārcietuši, ar savām brīnišķīgajām beigām viņiem atstāja atvieglinājuma sajūtu. Lusijas sirdī iezagās silta paļāvība nākotnei, un viņas acis mirdzēja drebošā laimē.

Dzīve, kas nu likās skaista, viņiem ritēja priecīgi. Reizēm viņi stundām ilgi draudzīgā garā tērzēja par viņa nā-I. imājām gaitām universitātē. Viņš pieminēja ūnijas \ ārdu, izskatīdamies pašapzinīgs kā jau cilvēks, kas varbūt pats drīz iestāsies par pilntiesīgu biedru šai slavenajā apvienībā; bez tam viņš devās ilgos, tālos klejojumos, sevišķi vakaros, un tad jau no tā vien, kā viņš cilāja spieķi un kā turēja galvu, varēja spriest, ka viņš bija ievērojam 1 persona vai drīz tāds būs: jauneklis, kas stāvēja uz noslēpumaino zinību sliekšņa.

Kādu vakaru vēlāk nekā parasti no tādas pastaigas pārnācis, viņš pārsteigts ieraudzīja māti ar vaļēju vēstuli rokā sēžam atpūtas krēslā. Tie jau bija īsti vēstuļu plūdi: trīs vienā mēnesī, tātad par trim vairāk nekā parasti. Viņš ja j grasījās vaicāt, bet vēl nepaspēja nekā izteikt, kad Lūsi ja iesaucās:

— Tu nekad neuzminēsi, no kā, Pīter! — Kājas filca rīta kurpēs glīti sakrustojusi, viņa brīdi klusēja, lēni krēslā šūpodamās šurp un turp. — No Lenoksa kunga!

— Tas mani neaizkustina, — viņš atbildēja, savilkdams lūpas ironiskā smīnā, kas labi piederējās viņa nākamajam arodam.

— Jā, tiešām, Pīter, — viņa atbildēja, ātri paceldama acis. Viņa ļāva vēstulei noslīdēt uz grīdas un domīgi glaudīja celi, tad atkal it kā vainas apziņā uzlūkoja dēlu. — Un viņš grib mūs apciemot — sestdien.

— Ko tu saki! — Pīters iesvilpās, tad piebilda domīgā zobgalībā: — Lai nāk vien, tad mums te, šai pilī, būs jautrs vakars.

Viņa lēni pārlaida skatienu šai pilij — tā Pīters tagad izsmējīgi sauca viņu dzīvokli — un teica:

— Vai tad es te kādu varu ielūgt? Tas taču nav iespējams — jo vairāk tāpēc, ka viņš mūs apciemojis Ardfi-

lanā.

Atmiņas par viņu savrupmājas nevainojamo eleganci, šī ilūzija, ko laiks bija darījis zeltainu, lika viņas pierei sarauties, bet seja tūliņ noskaidrojās.

— Es jau varētu iekārtoties tā, ka mēs satiekamies un pēc tam ejam pie Cizholma jaunkundzes tēju dzert! — viņa iesaucās. — Jā, tā es darīšu.

Viņš sāka tik skaļi smieties, ka viss viņa augums drebēja. — Ai, māt! Tev ar veco Lenoksu satikšanās, — viņš elsa. — Tas taču lieliski... lieliski... tiešām lieliski!

Viņš izstiepās, salieca roku, nostājās jocīgā pozā un rādīja, kā viņi abi roku rokā iet pa kādu solīdu ielu.

Pussapīkusi, pussmaidīdama viņa noskatījās šais izdarībās.

— Kā tu vari tā zoboties! — viņa pa jokam pukojās, bet tad kļuva nopietna. — Es tomēr ar viņu satikšos. Viņš nav ļauns cilvēks, lai es par viņu agrāk domāju ko domādama.

Īstenībā viņai bija neskaidra, neizprotama vēlēšanās atkal satikt Lenoksu tagad, kad viņa galīgi bija nolīdzinājusi dēlam dzīves ceļu; un viņai patika šis plāns — iet tēju dzert būtu viņas ieteikums, bet viņa bija pārliecināta, ka Lenokss tam tūliņ piekristu. Vēl brīdi apdomājusies, viņa paņēma spalvu un aizrakstīja atbildi.

Nākamajās dienās viņa šo ieceri pavisam neaizmirsa. Та patīkami kavējās viņas domu dziļumā, modināja sen novārtā pamestu un gandrīz apraktu tieksmi; tiešām, Lu-sija reizēm jutās pati pārsteigta par šīm gaidām, taču viņa tās izskaidroja ar atmiņām par veciem pienākumiem pret Lenoksu un ar savu tagadējo dzīvi — gandrīz bez kādām izpriecām.

Piektdienas vakarā viņa pārlūkoja savu garderobi — tā bija lēna un diezgan skumīga apskate. Pelēkais nu bija kļuvis par viņas labāko ģērbu, un tas viņai jau bija apnicis; turklāt, vērīgāk ieskatoties, varēja manīt, ka tas vietām jau spīdēja.

«Vecmodīgs,» viņa nodomāja, kritiski to rokās turēdama. Bet viņa prata izlīdzēties. Viņai bija mežģīņu apkakle — īstas Klinī mežģīnes, ilgu laiku rūpīgi glabāta Frenka dāvana, un tās viņa pēc ilgas meklēšanas izvilka no savas vienīgās lādes. Izmazgātas, izgludinātas un glīti pie ģērba atlokiem piešūtas, tās radīja patīkamu pārmaiņu un atsvaidzināja vienkāršo tērpu, tā ka tas derēja šādam gadījumam un šai sezonai.

Sestdienas pēcpusdienā saposusies, spoguļa priekšā nostājusies, viņa ar prieku vēroja apkakli un juta, ka tā viņai piestāvēja. Jā, tā atsvaidzināts, vecais pelēkais apģērbs nemaz nebija tik peļaifls.

Pīters, kas viņas gatavošanos bija vērojis ar skatie-mem, kuros ironiju aizgainīja vēl lielāka ziņkārība, dzī-i.is iet uz futbola sacīksti. Uztverdama šais skatienos neizteiktu jautājumu, viņa savādā vainas apziņā atvadījās no dēla un solījās būt laikā mājās, lai viņam pagatavotu vakariņas.

Braucienam viņa atkal izvēlējās puspenija tramvaju; Aoreiz tas bija dzeltens un brauca tik ātri, ka viņa gandrīz baidījās par agru nokļūt Džordža laukumā, viņas minēta ■ .tlikšanās vietā. Viņa bija nolēmusi, ka šai gadījumā at-: ķirībā no vēsturiskās pirmās dienas Sedlrigsā Lenokss varētu ierasties agrāk un viņa — nokavēties.

Diena bija jauka, saule silta, debess sapņaini zila, ielas mierīgas un tikko aplaistītas, lai neceltos putekļi. Arī Lu-• ijas oma bija laba. Lūpās viņai rotājās priecīgais klusais smaids, kas vienmēr liecināja par raižu atslābumu; īstenībā reizē ar to atklājās arī viss maigums, kas viņā bija.

Viņa neaizbrauca par agru. Lenokss, izskatīdamies nepacietīgs, jau stāvēja norunātā vietā un tiešām rādījās lads, kā viņa bija gribējusi, — it kā jau kādu laiku būtu gaidīj is.

Viņš ieraudzīja Lusiju jau pa gabalu, steidzīgi pacēla cepuri un sāka smaidīt gandrīz it kā vainas apziņā, drusku māksloti, tā ka smaids ar laiku sastinga un, viņai klāt pienākot, likās gandrīz liekuļots.

— Vai jūs esat par agru vai es par vēlu? — viņa līksmi ievaicājās, un skatienā, ko viņa tam uzmeta, nebija nekā mākslota.

— Esmu agri atnācis, jā, liekas gan, esmu par agru atnācis, — viņš aizbildinājās; tai pašā mirklī Torņa baznīcas pulkstenis sita stundas ceturksni un pierādīja viņa vārdu nepatiesību.

Lusija iesmējās, viņai bija ļoti patīkami apzināties, ka viņu agrākās attiecības tā mainījušās.

— Nu labi, — viņa beidzot teica. — Kā jūtaties, kopš jums tik daudz brīva laika?

Lenoks viltīgi glaudīja bārdu. — Ziniet, ne visai labi, — viņš atzinās. — Nevaru teikt, ka sevišķi spoži.

Iestājās klusums, un mirkli viņi neveikli stāvēja uz ietves; tad viņš izrieza krūtis un iesaucās: — Jūs taču dzersiet ar mani tasi tējas? Savā vēstulē jūs rakstījāt. ..

— Labprāt, — viņa sirsnīgi teica. — Man tā gribas tējas!

— Tas labi, tas labi.

Lūsijas drošā izturēšanās laikam sagādāja Lenoksam klusu gandarījumu; viņš pēc veca paraduma paspieda viņai elkoni, un viņi abi kopā devās uz tuvāko Čizholmas nodaļu Olstonas ielā. Šī nepārprotamā viņa seno draudzības jūtu atmoda Lusiju mazliet pārsteidza, bet viņa to neizrādīja, un, kad viņi bija iegājuši tējnīcas zālē, viņa apstājās, laipni uzlūkoja Lenoksu un jautāja:

— Kur mēs sēdēsim?

Lai gan zāle bija diezgan pilna, viņš nevilcinājās. Tas bija Cizholma jaunkundzes slavas ziedu laikos, kad viņas tējas saloni pievilka inteliģentu un interesantu publiku, kad «pēcpusdienas tēja pie Cizholma jaunkundzes» bija visai iecienīts paradums. Lenokss nebija no kautrīgajiem, pamanījis brīvu galdu pie loga, viņš, bārdu paceldams, enerģiski norādīja uz to.

Viņi gāja turp un apsēdās, bet, tiklīdz bija apsēdušies, piesteidzās apkalpotāja. ,

— Šis galds ir aizņemts, — viņa paziņoja.

Lenokss pacēla acis. — Tā nerādās, — viņš vienaldzīgi atbildēja. — Un bez tam — cita neviena nav.

— Es taču jums saku, galds aizņemts, — viesu apkalpotāja uzsvēra, viņa izskatījās nervoza un karstumā nogurusi.

Bet Lenokss jau bija ar zīmīgu kustību iebāzis roku kabatā, pastiepa roku un vēl zīmīgāk kaut ko pasniedza apkalpotājai.

— Nu labi, kungs, — viņa teica citādā balss noskaņā.

— Es lūkošu ... jā, es lūkošu jums to atbrīvot. — Viņa brīdi vilcinājās, pasmaidīja un aizgāja.

Lenokss naivā gandarījumā pavērās Lūsi ja.

— Tā ir naudas jēga, — viņš teica, pētīdams viņas seju.

— Kā redzat, es sāku mainīt uzskatus. Agrāk vienmēr domāju, ka nauda der tikai krāšanai, bet nu redzu, ka var sagādāt daudz prieka, to izdodot.

Lusija nekā neatbildēja, bet viņa piekrita Lenoksa vārdiem. Bija patīkami, ja varēja tā ieeļļot pat vismazākos dzīves ritenīšus. Viņiem pasniedza tēju, un viņa klusēdama ielēja.

— Vai jūs neļaunojaties, kagjums rakstīju? — viņš beidzot ierunājās.

— Nekādā ziņā, — viņa, vaļsirdīgi smaidot, atbildēja.

Pudi viņa klusēja. — Tagad strādāju jaunā vietā un esmu (n visu jau aizmirsusi. Bet toreiz, kad jūs mani izmetāt uz irlas, varbūt tiešām biju drusku nesavaldīga.

Viņa ar nolūku pieminēja izmešanu uz ielas — it kā и izaicinošu ironiju. Bet Lenoksu tas neuztrauca.

- Nē, — viņš nopietni sacīja. — Man negribas runāt ļi.ir jūsu izmešanu. Tieši pretēji. Ziniet. .. ziniet... man lits bija pamatīgs sitiens, kad likvidēju uzņēmumu. I< priekš nevarēju ne iedomāties, ka tā būs, bet jutos tā, it kā man būtu nomirusi sieva. Jā, sākumā jutos pavisam vientuļš un atstāts. — Viņš apklusa, izklaidīgi pataustījās pēc zīmuļa, kura nebija, un tad pēkšņi turpināja: — Bet pamazām sāku atkal pierast. Pamazām sāku atskārst, ka dzīvē ir arī citas lietas, ne tikai bilances noslēgšana vien.

Zāles troksnī un balsu kņadā viņa to klusēdama uzlūkoja, izklaidīgi rotaļājās ar tējkaroti un juta, ka zem Le-noksa pašapziņas maskas slēpās savāda traģika: vientuļš, nepievilcīgs vīrietis bija visu savu dzīvi dibinājis uz vienu vienīgu mērķi — uz kādu mērķi! Pavisam citādu nekā tas, kam Lusija kalpoja. Un tagad viņš juta, ka šis mērķis sadrupa zem viņa kājām. Neveiksme, ak jā, neveiksme! Viņas mērķis, protams, nevarēja tā sadrupt.

— Un tādēļ es gribēju jums kaut ko teikt, — viņš dīvainā balss noskaņā turpināja. — Kaut ko svarīgu.

— Jā? — viņa vienaldzīgi atbildēja.

Viņa gaidīja. Lenoksa sejas izteiksme, par spīti iedzim-lai piesardzībai, bija diezgan mulsa.

— Jums tagadējā vietā neklājas diezin cik labi? — viņš beidzot jautāja, neatlaidīgi viņu vērodams.

— Gluži labi, — viņa mierīgi atbildēja.

— Bet jūs taču nevarat ilgi tā strādāt, — viņš apgalvoja. — Ilgam laikam tas jums nekādā ziņā neder.

— Ar laiku cilvēks pierod pie katra darba, ja vien to strādā. Turklāt es to daru sava dēla labā.

— Atmetiet to! — viņš lēni un zīmīgi teica.

— Es to atmetīšu, kad Pīters būs beidzis studijas. Un tas būs diezgan drīz. — Viņa drosmīgi pasmaidīja. — Bet varbūt jūs man varat piedāvāt ko labāku?

— Atmetiet to! — viņš atkārtoja vēl lēnāk un nozīmīgāk.

Viņa beidza rotaļāties ar karoti, pacēla galvu un pēkšņā ziņkārībā uzlūkoja Lenoksu. Viņa izbijās ne tik daudz

no šiem vārdiem kā no runātāja sejas, kas izskatījās reizē pašapzinīga un samulsusi un kas iekvēlināja Lūsijas ziņkāri ar savu noslēpumaino izteiksmi. Viņa spēji atvilka elpu.

— Neesmu vairs nekāds jauneklis, — viņš teica. — Bet, no otras puses, neesmu ari vecis. Jā, esmu vesels un mundrs kā zvirbulis. Un man ir nauda. Man vajag kāda, kas man palīdz naudu iztērēt. Bez tam jūtos vientuļš, kopš likvidēju uzņēmumu, briesmīgi vientuļš.

Viņš apklusa, jo redzēja, ka Lusija sāka noprast viņa nolūku.

Viņa smagi elpoja, klausīdamās sasprindzinātā uzmanībā. Likās neticami, tomēr tā bija. Lenokss, kas gadiem ilgi bijis viņai pilnīgi vienaldzīgs! Šeit, pārpildītā tējas salonā, romantiskai jūtu atklāšanai galīgi nepiemērotā vietā, šis Lenokss viņu bildināja. Pēkšņi viņai uznāca smiekli, un, tikai Lenoksa pašapzinīgajā, tomēr savādi aizkustinošajā sejā paskatījusies, viņa noturējās. /

— Jūs man vienmēr esat patikusi, — viņš teica tā, it kā viņam būtu grūti šos vārdus izsacīt. Šais vārdos gandrīz nemanāmi trīcēja gadiem ilgi nomāktu jūtu sasprindzinājums. Un tomēr tur jautās manāms ari kaut kas traģisks, ko runātājs pasteidzās nomākt, kamēr vēl nebija par vēlu.

— Bet tas nav iespējams, — Lusija atvairījās. — Jūs taču to zināt. — Ar šiem vārdiem viņa norādīja uz lielāko šķērsli — uz viņu ticības dažādību.

— Esmu cilvēks ar brīviem uzskatiem, — viņš augstsirdīgi atbildēja. — Tas man nav nekāds šķērslis.

Viņa nopietni uzlūkoja Lenoksu, atcerējās tās dienas, kad tas Ardfilanā bija sēdējis pie viņas galda, un jutās savādi aizkustināta, dzirdot šo atzīšanos mīlestībā. Taču kopš tā laika, kad viņa bija tam uzsmaidījusi no savas mājas dārza, viņa bija nostaigājusi garu ceļu. Viņa lēni papurināja galvu.

— Tam nav nozīmes. Man taču ir dēls, — viņa teica, acis nodūrusi. — Nē, tur nekas nevar iznākt.

Viņš uztrūkās, smaids bija pazudis. — Ko? — viņš neticīgi iesaucās. — Jūs taču negribat... jūs taču nedomājat ...

— Es to vienkārši nevarētu,*— viņa atbildēja.

— To taču jūs nesakāt nopietni? — viņš stomījās, un

visa plānā pašapziņas čaula sadrupa. — Esmu krietns vīrs, jūs nemaz nezināt, cik man naudas. Es jums varētu daudz ko nopirkt.

īsu mirkli viņa vilcinājās. Viņa zināja, ka Lenokss bija bagāts, bija kārtīgs cilvēks, ka šī laulība viņai nozīmētu rrtības un drošību. Ja tas ar viņu būtu runājis pēdējā dienā Kantorī, kad viņa izmisumā nebija zinājusi, ko iesākt, viņa šo bildinājumu, bez šaubām, būtu pieņēmusi. Bet nu bija par vēlu. Tagad apstākļi bija citādi; viņas dēls bija spēris pirmo soli ceļā uz panākumiem, viņa nu bija neatraisāmi saistīta, viņas seja bija vērsta pret vēju, ne lūdzoša, bet prasītāja, viņa nekļāvās gļēvi pie zemes, lai pārlaistu dzīves viesuļvētru, bet cīnījās, cīnījās par izšķirošo uzvaru.

— Pārdomājiet to! — viņš pēkšņi teica, gandrīz lūgdamies.

— Tam nebūtu nozīmes, — viņa līdzjūtīgi atkartoja, un pēc šiem vārdiem sasprindzinājums ātri atslāba.

Nu viņa atkal dzirdēja balsis un smieklus, porcelāna šķindoņu un karošu skanēšanu. Viņš vairs neuzplijās, viņš bija pārāk satriekts. Tomēr viņš mēģināja savu neveiksmi aizsegt ar sen pazīstamajiem smiekliem un teica: — Man šķiet, jūs izdarāt lielu kļūdu. Bet es taču drīkstēju jums jautāt?

— Protams, — viņa nopietni atbildēja, uzvilkdama cimdus. — Man ļoti žēl... tas viss.

— Ja jūs man atļautu teikt vēl pēdējo vārdu, — viņš drusku skarbāk sacīja, un viņa bālā seja vēl arvien bija pietvīkusi. — Ziniet, es jūsu vietā tik pārlieku neupurētos šā zēna dēļ.

Viņa laipni pasmaidīja. Šo piezīmi viņa uzskatīja par pilnīgi saprotama sāpinājuma izpausmi un tādēļ nemaz nelikās to dzirdam. Viņa bija viņa, un Pīters bija Pīters; šī vienreizējā un neapstrīdamā patiesība pacēla viņu pāri visas pasaules gudrībai un pieredzei.

— Un, ja neuzturēsiet sakarus ar draugiem, nepaturēsiet pati savu interešu loku, — viņš turpināja saviebtu seju, — jūs ar tādu pieķeršanos vienai lietai nonāksiet strupceļā. To es saku no rūgtiem paša piedzīvojumiem.

— Bet mēs abi vienmēr būsim labi draugi, — viņa paļāvīgi apliecināja.

Viņš savādi paskatījās uz Lusiju un neatbildēja, tad

atstūma krēslu un neveikli piecēlās. Viņi klusēdami izgāja no tējas salona.

Kad viņi tuvojās laukumam, Lenokss pārtrauca ilgo klusumu.

— Es tagad iešu uz vilcienu, — viņš teica. — Man te cita nekā nav ko darīt.

Doma par to, ka viņš aizbrauks, viesa Lusijā tādu kā mazdūšību; nu viņa jau gluži neprātīgi vēlējās, kaut viņš paliktu. Bet kā, ar kādu ieganstu viņa būtu varējusi Le- | noksu aizturēt?

— Es taču jūs drīz atkal redzēšu? — viņa teica, pie Ka- ļ ralienes ielas piestātnes ieejas apstādamās un pavērda- ļ mās Lenoksam sejā.

— Ir jau labi... ir jau labi, — skanēja atbilde, bet | Lusija nespēja saprast dīvaini caururbīgo skatienu, ar kādu viņš pavadīja šos vārdus.

Viņa izstiepa roku. Lenoksa roka bija silta, mīkstām j uztūkušām vēnām.

— Nu tad . .. sveiki.

— Sveiki.

Lusija palika stāvot un noskatījās viņam paka], gluži ' tāpat kā pirms gadiem bija viņam noskatījusies pakaļ no sava dārza vārtiem, kamēr viņš nogriezās no ielas; un nu viņa sajuta tās pašas neizskaidrojamās ilgas. Viņa acumirklī nomāca aušīgu tieksmi skriet viņam pakaļ, pagriezās un lēni gāja savu ceļu.

Diezgan skumji viņa nodomāja: «Drīz es viņu atkal redzēšu, drīz vien. Viņš nav ļauns cilvēks. Viņš ir tik labs draugs, ka man negribētos viņu pavisam zaudēt.» Jā, viņa vēlējās to atkal redzēt un piepeši atcerējās Lenoksa : pēdējos vārdus, ko tas atvadoties bija teicis. Pēkšņi viņai šķita, ka tikai tagad viņa tos saprata un samanīja tajos slēptu pārmetumu. Viņa savilka pieri, bet šī doma nebija atgaiņājama, tā viņu neatlaidīgi mocīja visu ceļu uz mājām: doma par to, ka viņa zaudējusi draudzības jūtas. Un skatiens, ko tas viņai bija uzmetis! Vai tiešām Lenokss domāja, ka viņa to vairs neuzskatīja par draugu tikai tādēļ vien, ka negribēja pie tā iet par sievu? Un tāpat visus citus! Vai tā bija viņas vaina, ka Džo pilnīgi zudis no viņas dzīves, ka Ričards pret viņu bija izturējies nekrietni, ka Edvards tikai retu reizi pa? viņu painteresējās? Viņa spēji ievilka elpu. Nē, tūkstoškārt nē! Tad viņa pēkšņi at-

(('rējās Hokinga jaunkundzi, ar kuru bija kopā pavadījusi piecus savas dzīves gadus. Nu jau pagājuši seši mēneši,

I opš nelaimīgā sieviete ievietota vājprātīgo namā, un l usija ne reizes nebija Hokinga jaunkundzi apciemojusi .u apjautājusies, kā tai klājas. Viņa tiešām jutās vainīga. Dzīvoklī viņa iegāja ar neērtu vainas apziņu sirdī. Viņa nebija egoiste — šo iedomu viņa noraidīja, — taču rieva • larp uzacīm ievilkās vēl dziļāka un negribēja izzust.

Kad pārnāca Pīters, ēdiens bija gatavs, bet viņa bija vēl ii vien domīga, neiecietīga pret dēla mazliet paskaļo humoru.

— Vai vecais Lenokss tev atklāja mīlestību? — viņš vienaldzīgi jautāja un tieši ar šo ironiski domāto jautājumu uzminēja patiesību.

— Paliec klusu! — viņa uzsauca. — Un nekad vairs, man dzirdot, nerunā tā par godīgu cilvēku!

Pīters savilka uzacis, bet klusēja. Viņš prata atšķirt, kad māte runā nopietni, kad ne.

Visu nakti Lusija nevarēja lāgā aizmigt, viņa slikti gulēja. Kaut kas viņu mocīja, viņa nezināja, kas. Un nemiers nenorima. Viņa nolēma apciemot Hokinga jaunkundzi Blendfordā, tas viņai likās kā sirdsapziņas nomierināšanas līdzeklis. Nekā liela jau viņa nevarēja darīt, taču neskaidri juta, ka jātiek vaļā no šiem nepatīkamajiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Tādēļ viņa nākamajā sestdienā, iepriekš pārliecinājusies, ka tad ielaiž apmeklētājus, devās uz vājprātīgo namu.

Laiks atkal bija jauks — atkal jauka diena šai neparasti skaistajā garajā vasarā, — un, pa gatvi caur skaisto parku iedama, viņa jutās gandrīz pārsteigta. Te nebija nekā neparasta, izskatījās kā labi koptā lauku muižas parkā, Lusijai pa labi atradās tenisa laukumi, pa kreisi — augļu dārzs ar briestošiem augļiem. Viņa gāja garām diviem dārza strādniekiem, kas lēni un mērķtiecīgi aizslaucīja pāragri nobirušās lapas. Tālumā viņa ieraudzīja ļaužu grupu, kas, acīm redzot, gluži mierīgi pastaigājās. Tālāk, gatves galā, kur ceļš pēkšņi dalījās, viņa atkal ieraudzīja kādu dārza strādnieku, kas mierīgi darbojās ar slotu, un, nezinādama, kurp nogriezties, apstājās pajautāt ceļu.

— Vai nevarat man parādīt ceļu uz rietumu māju? — viņa laipni vaicāja.

Viņš pacēla galvu un paskatījās. Taču nekā neatbil-

dēja, tikai aizvēra acis un ar drausmīgu bērnišķīga riebuma izteiksmi izkāra mēli, tad atkal pavisam mierīgi atvēra acis, ievilka izkārto mēli, pielieca galvu un turpināja vienmērīgo lapu slaucīšanu. Viņa pietvīka un ātri novērsās. Viņa tomēr nebija pareizi redzējusi: aiz šā klusā dārza šķietamā miera slēpās visādas dīvainības.

Viņa bez pūlēm atrada rietumu māju; arī tur viss bija mierīgi, vēsi un jauki kā kurā katrā lauku muižā. Neviens neko neiebilda, kad viņa jautāja, vai varētu runāt ar Hokinga jaunkundzi. Viņa sekoja kopējai, pavecai maza auguma sievietei, kas nēsāja atslēgu važiņā pie jostas un valkāja glītu aubi. Lūsi ja gāja tai līdzi caur koridoriem un pa vairākām durvīm, kas visas bez izņēmuma vispirms bija jāatslēdz, iekām pa tām varēja ieiet. Atslēga kļuva itin kā par talismanu, par īstu šā nama simbolu, un, kad tā čīkstēdama apgriezās pēdējās durvīs, kopēja apstājās un īsi iesaucās: — Te ir tā istaba!

Lūsi ja gāja iekšā. Tā bi ja dīvaina telpa, un viņu tūliņ pārņēma savādas baiļu trīsas. Sienas un grīda bija pelēkas, drūmā tepes krāsā un arī mīkstas kā tepe, kad tām pieskārās; tās bija izklātas spilveniem. Telpā nebija loga, kas laipni ielaistu saules gaismu, bet tikai augstu sienā ierīkota maza četrstūraina atvira ar skadriņiem, kas it kā negribot ielaida dažus slīpus gaismas starus. Te nebija ari mēbeļu. Nē, šai telpā nebija nekā, vienīgi kāda sieviete, kas tupēja kaktā. Tur viņa tupēja un ne mazākā mērā neievēroja durvju atvēršanos, tikai mierīgi sēdēja, domās iegrimusi, it kā kādu neatšķetināmu uzdevumu risinādama. Viņa plēsa papīru, un viņas pirksti nemitīgi kustējās. Viņai uz ceļiem bija avīze, un to viņa plosīja sīkos gabaliņos — tik neiedomājami sīkos, ka ikviens no tiem jau bija mazāks par spraudītes galviņu. Visapkārt klājās viņas darba augļi, smalki papīra putekļi, dažuviet biezā kārtā kā sniega kupenas, un sieviete reižu reizēm it kā tīksminādamās lēni bārstīja šos putekļus. Pēkšņi viņa pacēla galvu. Tā bija Hokinga jaunkundze! Lusijas seja noraustījās, viņa pagāja uz priekšu.

— Pinkij! Vai jūs mani nepazīstat? — viņa sauca.

Bet Pinkija neatbildēja, arī viņas platajās, zilajās acīs nemanīja ne ēnas, kas liecinātu, ka viņa to pazītu; tās vairs nebija sapņainās acis, tajis nemanīja ne cerības, ne spožuma.

— Pinkij! Vai tiešām jūs mani nepazīstat? — Lūsi ja bija aizkustināta, izbijusies, neizsakāmi nelaimīga.

— Jūs velti ar viņu runājat, — kopēja lietišķi paskaidroja. — Kad viņa ir šādā stāvoklī, no viņas bieži nedeļam ilgi nevar izdabūt ne vārda.

— Bet viņa taču ... — Lūsi ja stomījās.

— Un, lūdzu, neejiet viņai pārāk tuvu! — kopēļa ļoti laipni pamācīja. — Var gadīties, ka viņa jums uzbruk.

Lūsi ja stāvēja nekustēdamās un skatījās uz šo_ sievieti, kas reiz bija bijusi viņas draudzene un kas nu sēdēja šīs briesmīgās telpas kaktā kā dīvains, iebiedēts dzīvnieks. Kā pēkšņu vīziju — cik spilgts pretstats! — Lūsi ja redzēja pirmās pusdienas pie Allena, atcerējās Pinkiju visā viņas lepnībā un bērnišķīgajā rosībā. Un tagad — tāds radījums! Un tad vēl šie pirksti, kas nemitīgi plēsa, trakā, neatlaidīgā niknumā iznīcināja šos uz papīra iespiestos pierādījumus. Neprātīgs darbs!

Neviļus nodrebēdama, Lūsi ja pagriezās atpakaļ. Viņa to ilgāk vairs nespēja paciest.

— Mēs viņai dodam avīzes, lai viņa būtu mierīga, — kopēja teica, atpakaļ ejot atkal sākdama pēc kārtas atslēgt durvis. — Tas vienīgais līdzeklis, kā . . .

— Jā, jā, — Lusija steidzīgi iejaucās. Viņa neskaidri nojauta šīs neprātīgās rīcības iemeslu.

— Es zinu visus pacientu untumus, — kopēja lepni piebilda. — Strādāju te jau trīsdesmit gadus.

Lusija iesānis vēroja kopējas tuklo, parasto seju, diezgan uzpūtīgās, uzmestās lūpas, iedomīgo pīles gaitu un atslēgu, viņas valstības simbolu. Trīsdesmit gadi šai namā, trīsdesmit gadu slēgt durvis! Kāda dzīve!

Lusija atvadījās no kopējas, kas tai dāvāja laipnu smaidu — tas jau arī bija ieskaitīts viņas dienas darbā, — un steigšus gāja pa gatvi ārā.

Hokinga jaunkundzes apciemojums Lusiju dziļi satrauca. Viņa nevilšus savilka dūres. Pēkšņi viņai likās drausmīgi, dievišķās taisnības necienīgi, ka pasaulē pastāvēja šāda briesmīga sodība. Visiem cilvēciskiem radījumiem šājās sienās bija laupīts prāts, tie bija nomesti dziļi zem dzīvnieku līmeņa. Un kādēļ? Šis sakņupušais augums vientuļajā kamerā, šī sieviete, kas veltīgi plēsa, plēsa, — šo ainu Lusija nespēja aizmirst; un šī sieviete tur varbūt vēl mitīs pēc daudziem gadiem — bez gara gaismas, nekam nevajadzīga, pati savā nevērtībā un neno zīmībā ieslodzīta.

Viņa aizgāja pa skaistiem ornamentiem rotātiem vārtiem un satriekta, nomākta devās projām no šīs baigas iestādes.

Šī mulsinošā skumjā sajūta viņu neatstāja vēl dienām ilgi, taču pamazām izgaisa. Viņai bija mērķis. Mācību sakums universitātē nebija tālu, un viņa ne par ko citu nevarēja domāt kā tikai par dēla drīzo iestāšanos augstskolā. Viņai bija sava drosmīga godkāre. Viņa savā dzīvē neplēsa papīrus! Viņas mērķis bija svarīgs un — cik labi viņa to zināja! — tālu no neprāta.

XX

Viņa saņēma divdesmit piecus šiliņus nedēļā. No šīs naudas septiņi šiliņi aizgāja īrei — īstenībā tos viņai atvilka no algas Hendersona un Šo kantorī, kamēr viņa tos vēl nebija saņēmusi; gāze vārīšanai un apgaismošanai, ogles par astoņiem pensiem maiss, apkopēja kāpņu mazgāšanai par sešiem pensiem, lai gan reizēm, sliktās nedēļās, arī šo netīkamo darbu padarīja Lusija pati, nevis Kolinza kundze, — tas viss caurmērā aprija atkal trīs šiliņus nedēļā. Tātad īstenībā viņai palika tikai piecpadsmit šiliņi nedēļā, lai divus cilvēkus apgādātu ar pilnīgi nepieciešamo un arī kaut ko no dzīves jaukumiem.

Piecpadsmit šiliņi nedēļā nebija daudz. Šo faktu viņa sev neslēpa, bet tā bija cīņa — patiesībā tā bija nežēlīgi sīva cīņa, bet šī cīņa taču neilgs mūžīgi. Tas bija vienīgais mierinājums. Viņa nebija mocekle, viņa priecājās par to, ka trūkums un atsacīšanās laiks bija ierobežots, īstenībā kļuva jo dienas īsāks.

Lai arī Pīters viņu salīdzināja ar kurmi, viņa lieliski prata iedalīties. Viņa zināja veikalus, kur vislētāk iepirkties, viņa varēja iet divas jūdzes, lai tikai ko izdevīgi iegādātu. Un viņa prata apieties ar tirgotājiem — laipni, bet stingri; viņas pašas vārdiem sakot, viņa nepiederēja pie tiem, ko var apkrāpt. Vai tad viņa varēja to pieļaut, ja dēla karjera bija atkarīga gandrīz vai no katra penija, ko viņa laida caur saviem pirkstiem? Viņai pietika drosmes visos šais pirkumos prasīt vislabāko kā mēra un svara, tā kvalitātes ziņā. Tata kungam — mazajam miesniekam ar bakurētaino kaklu un sarkano degunu — viņa bija iedvesusi tādu cienību, ka tas viņai niecīgo gaļas porciju, parasti ceturtdaļmārciņu, grieza «biezās šķēlēs», kas bija gandrīz neticama labvēlība un nepavisam nesaskanēja ar gaļas ciršanas un svēršanas likumiem. Un tomēr tā bija. Lai gan Tata kungam, to darot, droši vien sirds asiņoja, viņš, uz Lusiju bailīgi, bet neatlaidīgi skatoties, vienmer sabojāja visskaistāko gurnu simetriju. Tad vēl viņa beidzot un uz visiem laikiem bija pieņēmusi kaimiņienes Ве-si j as Finčas naivos laipnības pierādījumus un tādēļ varēja pie viņas mātes izdevīgi iepirkties kaut vai augļus, kuri sestdien vēl bija svaigi, bet kurus līdz pirmdienai vairs nevarēja glabāt. Tas nozīmēja triju jūdžu gājienu līdz Vaitinčai un atpakaļ, bet vakara vēsumā Lusija labprāt nostaigāja šo ceļu: Pīteram ļoti garšoja augļi. Tiešām, lai apmierinātu dēla iegribas, viņa mīļu prātu atvēra maku. Dažu sestdienu — svētkiem līdzīgajās algas dienās iedzimtā pārgalvība un skanošais sudrabs makā Lusiju pavedināja uz vieglprātībām; un tā gadījās, ka uz nākamās nedēļas beigām vairs neatlika neviena naudas gabala. Viņa izdomāja arī mazus ietaupījumus, kādreiz viņa veselu nedēļu nebrauca ar tramvaju, gāja kajam uz kantori un nedēļas beigās izlietoja niecīgo ietaupījumu, lai dāvinātu Pīteram kādu sevišķi gardu kumosu: Kupera konditorejas cepumu vai kārbiņu ingvēra šokolādes, kas viņam tik ļoti garšoja. Bet parasti viņa dēlu ar šādiem niekiem nebaroja. Lusija bija liela māksliniece vienkāršu ēdienu gatavošanā. Viņa nekā nezināja par kalorijām un tomēr neapzināti prata izvēlēties ēdienus ar vislielāko barības vērtību. Jau pašā sākumā viņai bija skaidrs, ka Piters kā students, kā augošs jauneklis ar vārgu veselību vispirms bija kārtīgi jāēdina. Viņa zināja, cik labi dēlam noderēja glīti apcepta gaļas šķēle. Diemžēl viņa zināja arī, kā tā garšo. Piecdesmit šiliņu atļāva pacienāt ar angļu steku vienu ēdēju, bet ne divus. Brīžos, kad Lusija gatavoja pusdienu, nereti gadījās, ka viņai pietrūka spēka un viņa gandrīz padevās kārdinājumam. Kad viņa steidzas mājās no sava rajona Pīteram pusdienu gatavot, kad noliecās pār mazo gāzes pavardu, veselīgā ēstgriba uzbruka viņai un gandrīz viņu pievārēja. Viņa juta pamostamies mežonīgus un pirmatnīgus instinktus, gardā smarža, kas

cēlās no ceptās gaļas, vilinoši spiedās nāsīs, radīja pēkšņas bailes, un mute viņai pieskrēja pilna siekalām. Jau gaļas brūno apcepumu, jau cepeša sulīgumu redzot, Lūsi j ai drebēja lūpas kā izsalkušam sunim. Bet viņa uzvarēja. Viņa nedrīkstēja padoties. Kad viņa slepšus vēroja, cik raiti Pīters rīkojas ar nazi un dakšiņu, viņai bija lielākā laime redzēt, cik dēlam lieliska ēstgriba; tas lielā mērā nomierināja Lusijas raizes par viņa veselību. Tā cepetis arī viņai netieši sagādāja prieku.

Bet uzturs nebija vienīgā liksta, ar ko Lūsijai vajadzēja cīnīties. Negaidītas problēmas nemitīgi uzpeldēja visdīvainākās un nepatīkamākās vietās un lietās. Tā bija ar viņas kurpēm. Ar drēbēm vēl bija samērā vienkārši: viņa zināja, ka viņai jāiztiek ar to apģērbu, kas bija. Veļu un zeķes varēja salāpīt. Neviens tagad viņai neprasīja, lai viņa valkā smalku veļu. Bet ar apaviem bija citādi. Darbā viņai daudz bija jāiet kājām, un Lusija gāja vēl vairāk, nekā vajadzēja, gribēdama ietaupīt tramvaja naudu; tā viņa pastāvīgi staigāja pa ietvēm, kas nežēlīgi plēsa kurpju zoles. Sekas bija tās, ka viņa ļoti ātri novalkāja kurpes, un, lai gan vienmēr bija lepojusies ar glītiem, rūpīgi uzturētiem apaviem, jo viņai bija glītas, mazas kājas, — vairākas dienas nostaigājusi slapjām, aukstām kājām, viņa pamazām pārliecinājās, ka šāda lepnība bija gluži lieka. Vēlāk viņa valkāja kurpes ar visbiezākajām zolēm, kādas vien varēja dabūt: šādas kurpes bija smagas un izskatījās diezgan neglītas. Viņa tās pasūtīja pie kāda vienkārša kurpnieka netālu no Vaita ielas un, lūgdama pielikt pamatīgus dzelzs apkalumus, panāca, ka zoles turēja vēl tad, kad virsāda jau sāka plīst.

Ar Pīteru bija citādi. Viņš bija ļoti norūpējies par apaviem un apģērbu. Turklāt, ejot uz lekcijām, viņam bija labi jāģērbjas — kaut vai tādēļ vien, lai nedurtos citiem acīs; un viņš prata to panākt ar mazo, bet pietiekamo atlikumu, kas palika pāri no stipendijas, kad bija samaksāta lekciju nauda. Arī viņš taisni apbrīnojami prata iedalīties. Viņš vienmēr noteikti līdz penijam zināja, cik viņam bija naudas un cik viņš drīkstēja izdot. Atkārtojās tas pats kas bērnībā ar krājamo krūzi. Pīters visus izdevumus pierakstīja grāmatiņā, viņš drīz atklāja, cik daudz varēja ietaupīt, pērkot lietotas rlfācību grāmatas pie Sten-hauza; viņš bija akurāts, rūpīgs un nekad neizdeva naudu nevietā. Viņš jau pašā sākumā noraidīja Lusijas mēģinājumus piedalīties ar padomiem viņa aprēķinos. Viņš uzsvēra, ka tā esot viņa paša nauda un ka viņš pats skaidri zinot, ko ar to iesākt.

Tā bija arī ar viņa uzvalkiem, lai gan Lūsi ja darīja savu tiesu, pēc pamatīgas un atkārtotas apjautāšanās — īstenībā Tinto jaunkundze bija viņas zināšanu avots — ieteikdama drēbnieku Vordu, kas apsolījās piegriezt drēbi pēc Pītera slaidā auguma un ņemt maksu pēc viņa plānā maka. Pirmais gājiens pie Vorda bija ievērības cienīgs — tas gandrīz atgādināja Pītera pirmā skolas uzvalka pirkšanu, jo arī šoreiz Lusija pavadīja dēlu pie drēbnieka. Gluži sastindzis, kā manekens viņš stāvēja pie lielā spoguļa, rādīja apdilušos bikšturus un, vainas apziņā viegli nosarcis, pacieta drēbnieka pazemojošo rīkošanos ar mēru. Bet Vords nebija nieka vīrs, kaut kāds skroderītis, kas neprata skatīties tālāk par mēru un spraudītēm; tas bija glīts jauns vīrietis, tikai nesen nodibinājis savu uzņēmumu, mazs augumā, bet liels savā smalkjūtībā un cilvēku pazīšanā. Savā paša šūtā uzvalkā viņš bija īsts korpulents un smalks elegances paraugs. Viņš godbijīgi sauca Lusiju par kundzi, pat — protams, bez panākumiem — apjautajās, vai viņa to nepagodināšot, pasūtīdama jaunu kostīmu, un, paturēdams prātā nākotnes iespējas, izturējās sirsnīgi un draudzīgi pret Pīteru.

Uzvalks bija parupjas pelēkas drēbes, ko Lusija pēc ilgas taustīšanās bija izvēlējusies vairāk biezuma un izturības nekā citu apsvērumu dēļ. Pītera gaumei gan vairāk atbilda kāda vieglāka un moderni rūtaina drēbe, taču Vords gan atzina dēla gaumi, bet izvēlē pilnīgi pievienojās mātei. Viņš teica, ka īstam kungam neesot ieteicams ģērbties tā, ka to varot pazīt jau no uzvalka; pelēkais varbūt gan izskatīšoties vienkāršāks, bet tas ļoti labi valkāšoties un arī izskatoties nevainojami solīds; galvenais esot un paliekot piegriezums, un viņš, Vords, — to sakot, viņš pašapzinīgi uzlūkoja Pīteru — personiski atbildot par to, ka šai noslēpumainajā, sarežģītajā un tik bezgalīgi svarīgajā mākslā sniegšot īstu meistardarbu.

Uzvalks tiešām bija īsts drēbnieka mākslas triumfs — svārki glīti liektā līnijā krita no eleganti polstētiem pleciem; priekšā tie labi piegulēja krūtīm, atloki bija mazi un stūraini, bikses krita nevainojami taisnās līnijās, īsi sakot, ģeniāls drēbnieka mākslas sasniegums. Bez tam, uzvalku pielaikojot, Piters iedraudzējās ar drēbnieku; pēc katras pielaikošanas «sēde turpinājās» — tas bija paša viesmīlīgā Vorda izteiciens, — un viņi pie kafijas tases apsprieda nākotni, kas viņiem abiem pavērās tik gaiša viņu dažādajās nozarēs. Jauki bija tā sēdēt pie loga, kamēr tramvaja vagoni braukāja šurp un turp pa ielu un garām burvīgā straumē plūda visa straujā pilsētas kustība, un baudīt brīnišķo izredzi uz tikko pavērušos dzīvi.

Šais pēcpusdienās Pīters iepriekš izbaudīja dzīves saldumu: viņš bija tik drošs par savu karjeru universitātē un par visām lietām — tas bija it kā vadmotīvs visiem viņa centieniem, viņam bija droša pārliecība, ka galu galā viņš dzīvē gūs panākumus. Tas bija tik brīnišķīgi.

Viņš taupīja savu pirmo pasūtīto uzvalku, mājās pārnācis, ikreiz to novilka un uzvilka citus — vecākus apģērba gabalus, kas jau bija par maziem, pedantiski novieto ja svārkus uz krēsla atzveltnes, ik naktis gulēja uz biksēm, ko, rūpīgi izgludinātas, paklāja zem matrača. Un neatvairāmā laika un apstākļu taisnība viņu atalgoja. Kad pienāca nākamā stipendijas izmaksa un kad lekciju nauda, kas šoreiz bija mazāka, kārtīgi bija samaksāta, neviens viņam nevarēja liegt atlikumu izlietot garderobes papildināšanai. Vēl viens uzvalks, šoreiz modernais, rūtainais, un elegants pavasara mētelis kartona kārbās un zīdpapīrā pienāca Puķu ielā 53. Pīters kļuva par labi ģērbtu jaunekli, par apbrīnas objektu mātei, Besijai Finčai, Kolinza kundzei un — tas arī bija lielisks viņa iespaida pierādījums — par Demario kafejnīcas slaistu un ielas puiku zobgalību un svilpienu mērķi. Kolinza kundze kādreiz pat pameta putekļu lupatu, lai kā apžilbusi noskatītos pakaļ mirdzošajam stāvam, kas aizslīdēja lejup pa kāpnēm, un teica Lusijai:

— Viņš izskatās pēc lorda. — Viņa paraustīja ādas apkakli, kas gandrīz aizžņaudza viņai kaklu. — Cik žēl iedomāties, ka viņš arī reiz smēķēs un staigās ar meitenēm tāpat kā visi citi.

Lusija labpatikā klusēdama noklausījās pelnīto glaimu un nelikās dzirdot smieklīgo pareģojumu. Viņai šai ziņā nebija nekādu rūpju, viņa pazina savu dēlu, tā patstāvību, skaidrību, uzticīgo savas rffātes mīlestību. Citi dēli varbūt varēja ceļā grīļoties un pakrist, bet Pīters — Pīters bija viņas dēls, un ar šo neapgāžamo patiesību vien jau pilnīgi pietika.

Viņš vēl nebija ticis par ūnijas priekšnieku, bet viņa sekmes bija tikpat labas kā uzvedība, un Lusija tam visam sekoja dedzīgā interesēt īstenībā tas kļuva par avotu, no kura viņa smēla pastāvīgu un augošu mierinājumu, par dziļu un slepenu prieka avotu. Garajos vakaros, ko abi pavadīja kopā, dēls viņu atsevišķos gadījumos aplaimoja ar pilnīgu uzticēšanos. Tad viņa kā apburta klausījās, kad tas stāstīja savas dēkas ar beigtu jūras zivi un kūtro amēbu, sekoja viņam sarežģītajos mēģinājumos ar sudraba nitrātiem un hlorātiem, pārsteigta klausījās par kam-bija botāniskajiem brīnumiem un fizikā par līdz šim gluži nedzirdēto gravitācijas likumu. Viņas mirdzošās acis vēroja Pītera kustīgās lūpas un spītēja optikas likumiem, ko viņš skaidroja, — īstenībā viņa dēlu redzēja staigājam pa zinātnes mirdzošajām ārēm. Viņa redzēja Pīteru pie mikroskopa, ar priekšmetu stikliņiem un krāsojamām vie lām rokās, pret nedzīvu tārpu vērstu skalpeli (vai tiešām viņš to kādreiz bija spraudis uz makšķeres āķa par ēsmu?). Viņa juta zili liesmojošu Bunzena stobru ātri pieaugošo karstumu, ar Kanādas balzamu jaukta benzīna aromātiskie izgarojumi kairināja viņas nāsis, viņa dzirdēja profesora balsi, Pītera biedru kustības, lēnos soļus, kas atbalsojās ārā, kolonādēs. Viņa dzīvoja līdzi dēla dzīvei ne vien vakaros, kad viņš stāstīja par lielajiem dienas notikumiem, bet arī dienā, kad viņa garā šad un tad — ar atvieglinājuma sajūtu no kādas nolādēto mītnes iznākusi vai kādas sētas netīrībā pēkšņa saulstara skaistumu ieraudzījusi — spējā, nevaldāmā spraigumā pārcēlās pie Pītera, kas strādāja klasiskajā celtnē pakalna virsotnē. Jā, pat universitātes zvana skaņas, kas izplatījās pār pilsētu un klusi atbalsojās Lusijas ausīs, tuvināja viņu Pīteram, saistīja viņus mīlestībā un mērķa vienotībā.

Vakaros viņa pēc Pītera lūguma — sevišķi pirms pārbaudījumiem — mēdza noklausīties, ko viņš bija iemācījies; viņa cīnījās ar latīņu vārdu izrunu un ķīmijas formulām. Viņai bija jāsmaida, vērojot dēla iecietīgo smīnu par viņas nopienajām pūlēm sekot tik dziļu zinātnisku lietu uzskaitījumam, kāda bija, piemēram, shizomikātu nomenklatūra; un, kad bija darīšana ar invertebratiem, viņas izrunas kļūdas radīja pavisam jaunu terminoloģiju,

kas viņiem abiem izraisīja īstas smieklu lēkmes. Taču drīz viņš sāka studijas, pret kurām līdzšinējie mēģinājumi bija tikai bērnu spēle. Te viņa dēlam, protams, vairs nevarēja sekot, viņas piedāvātais atbalsts nekā nelīdzēja. Viņš noslēpumaini, pat brīdinoši purināja galvu, un Lusijai bija tāda sajūta, ka viņa iegājusi valstī, kas viņai bija tabu; taču runīgos brīžos Pīters pastāstīja viņai kādu briesmīgu sīkumu no anatomijas zāles vai izbiedēja viņu ar kādu anekdoti par to, kā vaibstās pērtiķis, kam izņemtas smadzenes, un tad viņai parādījās zosādiņa. Reizēm, kad bija strādājis sekcijas zālē, viņš atsacījās no ēdiena un viņam riebās Tata kunga produkti — it īpaši, kad tie galdā parādījās nepilnīgi izceptā veidā. Bet šī stadija drīz pagāja, un viņš varēja gluži vienaldzīgi, ar vīrišķīgu smaidu pieminēt sastingušos sava spožā naža upurus. Viņa gan noklausījās šo parupjo studentu valodu, bet nekad nevarēja īsti samierināties ar Pītera izturēšanos pret šiem nelaimīgajiem, kas sava mūža galā bija nokļuvuši uz marmora plāksnes. Lusijai šis traģiskais gals nozīmēja visnožēlojamāko nelaimi dzīvē; un kādu nakti viņu kā briesmīgs lietuvēns mocīja līķu kambara šausmas. Samītam un visu aizmirstam mirt, gulēt uz tāda baiga marmora galda ... Viņai pārskrēja drebuļi.

Bet viņa apsvēra, ka dēls to nekad nevarētu spēt, ja neuzliktu ārējas vienaldzības masku. Bez tam viņa panākumi kārtējos atsevišķu priekšmetu pārbaudījumos attaisnoja līdzekļus lielā un spožā mērķa sasniegšanai.

Jā, viņš tika uz priekšu. Par to domājot, viņai iesila sirds. Sacensība pēc stipendijām viņā jau bija modinājusi pārejošas bažas, bet tās nu bija aizmirstas, necienīgu domu bezdibenī apraktas. Pīters lieliski mācījās un apzinīgi izturēja pārbaudījumus ar krietnām vienādām sekmēm, kas liecināja par labi līdzsvarotu garu, un tas Lusijai nozīmēja vairāk nekā apšaubāmas ģenialitātes spilgtais, bet īsais mirdzums.

Viņai šķita, ka vēl vakar viņa pa logu bija noskatījusies, kā dēls piesardzīgi, jauno uzvalku sargādams, aiziet uz pirmo lekciju universitātē; un tagad viņš jau bija izturējis otru pārbaudījumu, ieguvis pamatīgas zināšanas anatomijā un fizioloģijā. •

— Tas bija pons asinorum, kam nu esmu ticis pāri, — viņš ar atvieglinājuma nopūtu apliecināja. — Talak ies viegli.

Viņa bija diezgan laba latīniste, lai saprastu dēla vārdus.

— Tev šis tilts nebija celts, Pīter, — viņa mierīgi atbildēja.

— Laikam gan ne, — viņš domīgi piekrita un tad iesmējās.

— Bet tur ir divi vai trīs veci studenti, māt, kas arvien vēl pūlas tam tikt pāri. Un netiek gadiem ilgi. Drusku komiski, vai ne? Viens no viņiem ir precējies, jau divi bērni.

Viņa papurināja galvu un gandrīz kā tiesādama teica; — Ne jau visi piedzimst ar smadzenēm.

Kad Lusija beidzot melnu uz balta redzēja viņa vardu ta studentu sarakstā, kuri bija izturējuši otru pārbaudījumu, sajūsmā viņu pārņēma dziļa ticība savām sprieduma spējām, salds attaisnojums tam ceļam, ko viņa gāja. «Nu viņi redzēs!» viņa gavilēdama domāja, to zīmēdama uz visiem, kas bija šaubījušies par viņas rīcības jēgu. Viņa bija lepna, un Edvards ar viņu dalījās šai lepnumā. Cienījamais mācītājs bija «Vēstnesī» lasījis pārbaudījumu rezultātus, viņš bija priecājies par šo jauno spožumu Mūru vārdam, varbūt nojauzdams, ka tam varētu būt zināms iespaids uz viņa paša pieaugušo nozīmi baznīcā un popularitāti diecēzē; pie avīzes un rīta šokolādes sēdēdams, viņš bija jautājis saimniecības vadītājai: «Kā jūs domājat, vai bīskaps to izlasīs?» Un Orīgena jaunkundze uzticīgi atbildēja: «Viņš noteikti zinās, ka tas jūsu brāļadēls, mācītāja kungs,» — tā nostiprinādama viņa pārliecību. Edvards uzmanīgi uzrakstīja studentam vēstuli, ielūgdams pie sevis nākamajās brīvdienās — gan ne uz Madēru, bet tikai Senendrjūsu, kur cienījamais garīdznieks — protams, pēc ārsta ieteikuma — bija nodomājis golfa laukumā veicināt savu aknu darbību.

Lusija priecājās par šo atzinību. Bez materiālā labuma — nezin kādēļ viņai nekad neizgāja no prāta rūpes par dēla veselību un līdz ar to brīvlaika pavadīšanas jautājums — viņai lielu gandarījumu sagādāja apstāklis, ka Edvards ar to netieši viņai bija izrādījis atzinību. Viņa nenožēloja, ka Edvards nebija ielūdzis arī viņu; tas nemaz nebūtu izdarāms, viņai nebija tādu drēbju, un «abi vīrieši» taču gribēja būt kopā — viņa tos abus tikai būtu apgrūtinājusi;

un, kaut arī viņa Edvardu pēdējā laikā gandrīz nemaz nebija redzējusi, Lusija bez pretošanās pieņēma tagadējo atšķirību viņu dzīvē. Taču viņa juta tīkamu gandarījumu, kad Pīteru pavadīja uz piestātni. Dzīve labā viesnīcā varēja uzlabot viņa ierašas, izgaisināt vēl atlikušo zēna gadu biklumu; bez tam viņa zināja, ka Edvarda nevainojamā sabiedrībā viņš bija drošībā, un tādēļ viņa šķirās no dēla bez sāpēm. Viņai pašai kopš izbrauciena pie Tvīdija jaunkundzes nebija bijis atpūtas, bet viņa pati teica, ka sievietei, kas esot stipra kā zirgs, tas neesot nekas. Garā viņa kopā ar Pīteru baudīja gaisa pārmaiņu.

Kādā karstā augusta dienā ap pusdienas laiku Puķu ielas dzīvoklī pienāca krāsaina pastkarte ar pilij līdzīgas viesnīcas attēlu. Pītera istabas logs bija apzīmēts ar zvaigznīti. Lusija pasmaidīja par lielīgo ģerboni, kas gluži kā zirneklis bija pieķēries iespaidīgās fasādes vidū. Likās, tā bija ļoti interesanta viesnīca. Lusijai nebija aizspriedumu pret viesnīcām; ja viņa būtu pienācīgi ģērbusies un ja viņai makā būtu bijusi nauda, tad — viņa to skaidri juta — kādas piekrastes viesnīcas terase viņai šai spiedīgi karstajā pēcpusdienā būtu sniegusi tīkamu vēsumu. Pastkartē viņa pat ieraudzīja palmas un pītus atpūtas krēslus. Viņa tur valkātu balta Šantungas zīda ģērbu, platu, ēnainu cepuri un, protams, saulessargu — tā viņa domāja.

Liels atvieglinājums būtu atbrīvoties no šā noplukušā tērpa; kaut arī tas bija diezgan izturīgs, tomēr nebija tik moderns, lai ar to rādītos Grandhotelī. Jā, vislabāk viņai patika zila krāsa. Viņa aizvēra acis un redzēja sevi sēžam zem palmas blakus Pīteram, kas pasūtīja saldējumu. Tas bija sārts saldējums ar saldajām vafelēm, kas viņai tik ļoti garšoja, un viesmīlis, kas to atnesa, bija ļoti pakalpīgs. Viņa vienmēr bija jutusi dīvainas bailes no viesmīļiem — pat sava līgavas laika agrajās dienās, kad Frenks, reiz no savas parastās kūtrības izpurināts, bija viņu aizvedis vakariņās; bet nu, Pītera nevainojamās uzvedības un mīļās klātbūtnes atbalstīta, viņa pret viesmīli juta gandrīz vai nicināšanu. Lusija nevarēja redzēt viņa seju, tikai kailo laukumu noliektās galvas vidū, bet viņa bija pārliecināta, ka tas viņu uzskatīja par dāmu, par apburošu dāmu. Viņa tam iedeva sešus pensus; tad viņa atvēra acis, un viņas skatiens krita uz teļa kājas atlfekām, kas jau trīs dienas rēgojās viņas acu priekšā. Kad Pītera nebija mājās, viņai nepatika vārīt, gribējās vairāk atpūsties — bieži viņa dabūja pamatīgi noskrieties, no sava rajona mājā steigdamās, lai īsajā pusdienas laikā paspētu viņam pagatavot pusdienu, — un tagad viņa bez naida uzlūkoja šo ne visai garšīgo ēdienu. Viņas skatiens kavējās nākotnē, kas nemaz vairs nebija tik tāla: tā raugoties, teļa kauls pārvērtās «lukstā cāļa cepetī ar — nu, varbūt ar sparģeļiem. Dzīve viņu vēl valdzināja, un viņa siltā gandarījuma sajuta paredzēja, ka taupīšanas un pacietības laiks drīz beigsies.

Jautrā omā viņa nolika pastkarti uz kamīna kā redzamu iedvesmas rosinātāju, nomazgāja tējas tasi un pašķīviti un sakārtoja istabu. Tā bija tā pati istaba, tikpat kaila, lām pašām nedaudzajām lietām mēbeļu vietā. Bet kā gan citādi varēja būt? Kā viņa varēja iekārtot dzīvokli, kad viņu bieži vien tikai viens šiliņš šķīra no kaila trukuma un posta? Taču šis šiliņš viņai bija. Un pārējo viņa varēja pagaidīt. Viņa vēl arvien jutās mundra un sparīga, kad paņēma somu un atkal steidzās darbā. Atkal viņa brida padibenēs, atkal enerģiski klaudzināja pie durvīm, atkārtoja neizbēgamos vārdus «Hendersons un Šo», arvien tā-un tālāk, augšā pa tumšām kāpnēm, ar taukainu naudu rokā, ar šo pašu smieklīgo somu, garām riebīgām ainām, kas viņu satrieca, cauri smirdoņai, no kuras viņai kļuva nelabi, par spīti utīm un netīrumiem, galvu augšā turēdama, neatlaidīgi savam mērķim sekodama.

Pīters no brīvdienām jūrmalā pārbrauca saulē iededzis, ar īstu jūrnieka brašumu. — Kolosāli, — viņš teica, kad gribēja apzīmēt sevišķi augstu apmierinātības grādu; un viņa ieskati par tēvoci Edvardu, tāpat kā viņa paša veselības stāvoklis, sāļajā jūras gaisā bija pamatīgi mainījušies; tagad viņš tēvoci Edvardu sauca par «kārtīgu vecu puiku».

Kad Pīters māti bija apžilbinājis ar savu stāstu par spožajām brīvdienām, viņa to pārsteidza, izklaidīgi apjautādamās, vai viesnīcā viņu neesot apkalpojis plikgalvis viesmīlis. Viņš jautājoši pavērās Lusijā, tad iesmējās. — Viesu apkalpotājas, māt! Tikai sievietes! Visā viesnīcā nav neviena viesmīļa!

— Labi, gan jau tad kādreiz būs, — viņa aizsapņojusies atbildēja. — Un zemeņu saldējums.

Viņš smējās locīdamies.

— Esi gan tu jocīga, Lusij, — viņš elsa. Pēdējā laikā viņš bija paradis māti saukt vārdā. Lai gan viņa juta šis uzrunas maigumu, taču viņai tā diezin kā nepatika.

— Māt! — viņa stingri izlaboja.

— Tomēr ... — viņš asarām acīs turpināja. — Tas, ko tu teici par viesmīli... — Un zīmīgi piesita ar pirkstu pie pieres.

Viņa apklusa, drusku sapīkusi par dēla neierasto vaļību. Bet šīs vaļības pamatā bija liela mīlestība, par to viņa bija pārliecināta. īgnums izgaisa, Pītera smaidu redzot.

Toruden viņš sāka iet slimnīcās. Viņš nu sāka regulāri skūties, ne tikai šad un tad, bet kārtīgi, visdziļākā nopietnībā. Tēvocis Edvards, kas labi pārzināja tualetes jautājumus — viņš pat lietoja sejas krēmu pēc mazgāšanās, —* Pīteram bija iedevis kādu no saviem bārdas nažiem, lielisku asmeni, kas gan nebija tieši no Tolēdas, tomēr slavenajos Spānijas laikos bija skuvis bārdas rugājus no «prelāta kunga» sejas.

Lusiju savādi aizkustināja doma, ka dēls jau skuva bārdu. Ik rītu, kamēr Pīters vēl nebija piecēlies, viņa uzsildīja tam ūdeni bārdas skūšanai. Viņas padevība kļuva arvien lielāka. Reizēm viņa to uzlūkoja tādā kā domīgā svētlaimē: nu viņas mājā atkal bija vīrietis.

Gaisā jau varēja manīt rudens dvesmu. Uz atvaļinājumu Lūsi ja nevarēja cerēt, bet šī gadalaiku maiņa atspirdzināja tāpat kā gaisa pārmaiņa, šī vēsā dvesma, ko viņa tā mīlēja, lapas, kas parkā klusi bira vīstošā zāle, spraigums, kas pildīja dzestro gaisu. No visa tā viņa smēlās svaigus spēkus, drosmi, kas stiprināja viņas cenšanos.

XXI

— Tu zini, māt, — viņš teica, un, kad viņš tā šķietamā vienaldzībā sacīja, tad viņa no ilgās pieredzes zināja, ka sekos kaut kas tāds, ko viņa nezina, — rīt būs balle.

— Tā? — viņa bez sevišķas intereses atsaucās un pēc mirkļa piebilda: — Vai tagad varu nokravāt galdu?

— Kā vēlies.

— Vēl nav seši, — viņa pieceldamās teica. — Bet es tomēr iededzināšu gāzi. — Vēfe rudens vakars jau bija gremdējis kluso istabu krēslā.

— Šī balle ... — viņš atsāka.

Ar asu sprakšķi uzliesmoja gāze, parasti Lusija mēdza to aizdedzināt ļoti uzmanīgi, un pēkšņais troksnis droši vien bija par iemeslu tam, ka viņa viegli satrūkās.

— Kāda balle? — viņa jautāja.

— Zini, es arī labprāt tur aizietu.

Viņa izbrīnījusies paskatījās uz dēlu; vienu neziņas mirkli viņai šķita, ka viņš runātu par kādu no Grova dejas zāles ballēm, kādu no tiem trokšņainajiem un derdzīgajiem sarīkojumiem, par kuriem sludinājumos bija teikts: «Elegants deju vakars, cimdi vēlami, balles kurpes obligātas.» Kāda cita balle gan būtu viņu materiālo iespēju robežās? Bet viņa vēl nepaspēja nekā izteikt, kad Piters turpināja:

— To rīko Ūnija-Betas klubs. Būšot lieliska bufete. — Šie pēdējie vārdi, kas solīja izsmalcinātas baudas, visu teikto it kā aiznesa fantāzijas valstī. Iedomājies, bufete! Un viņi tikko bija paēduši trūcīgas vakariņas: viņš — olu kulteni, viņa — nožēlojamu siera gabaliņu. Dienu viņa nebija jutusies īsti labi — bija grūti strādājusi, turklāt vēl bija piektdiena, kad maka saturs vienmēr radīja bažas, un kaklā, kas viņai kopš Ardfilanā pārciestā katara nekad nebija īsti vesels, viņa sajuta aizdomīgas sāpes; viņa bija aptinusi zeķi ap kaklu, uzvilkusi kājās siltas filca kurpes un gribēja omulīgi atpūsties. Bet Pīters runāja par nezin kādu balli!

— Pagaidi, kad mums klāsies labāk, un tad runā par ballēm, — viņa izteica skarbāk, nekā bija gribējusi. — Kur tu domā ņemt fraku... un naudu biļetei? Droši vien tā būs diezgan dārga — un vēl ar tādu bufeti! — īgni viņa tam atbildēja ar paša izteicienu.

— Neuztraucieties, Lusijas kundze, — viņš miermīlīgi atbildēja. — Biļeti dabūju no kāda paziņas komitejā un gluži par velti, zini — šai ziņā tu vari uz mani paļauties. Redzi, viņiem tur būšot par maz kungu.

Viņa vēroja dēlu, kamēr viņš pētīja savus nagus.

— Bet fraka? — viņa drusku pielaidīgākā balsī iebilda.

— Arī to varbūt varētu nokārtot. Jā, man liekas gan, ka varētu!

— Tu taču negribēsi fraku īrēt? — viņa steidzīgi iesaucās, ar pazemojuma sajūtu iedomādamās par dažādajam apģērbu Irētavām, kas nereti bija iekārtojušās viņas rajona trūcīgajās nomalēs. — To es tev neatļautu.

— Žēlīgā debess, nē! — viņš sašutumā iesaucās. — To taču nevar. — Tad viņš atkal bija pašapzinīgs un laipns kā vienmēr. — Tādas lupatas es nekad nevilktu mugurā. Nē! Zinu labāku izeju.

— Kādu tad? — viņa spēji iejautājās. Piters viņu kaitināja ar savu nejauko vilcināšanos, turklāt vēl tik aušīgā, nepatīkamā lietā.

— Es nesen biju iegājis pie Vorda, — viņš aši atbildēja. — Tu jau zini, mēs esam labākie draugi. Sākām runāt par vakara uzvalku.

«Protams, vakara uzvalku,» viņa nodomāja. «Kādēļ gan ne fraku?»

— Teicu viņam, ka pāris gadu vēl tādu greznību nevarēšu atļauties. Viņš man piesolīja aizdevumu, bet man tas nepatika.

Brīdi viņš zīmīgi klusēja, kamēr viņa skatiens, pēkšņi kļuvis neparasti naivs, gaidīja viņas piekrišanu. Bet, kad Lusija nekā neteica, viņš turpināja: — Nu jā — tu jau zini, Vords ir lāga vīrs. Viņam viens vakara uzvalks nodots uzglabāšanā. īpašnieks pats aizceļojis uz Ķīnu un atstājis viņam uzvalku mazliet pārtaisīt. Es... es to pielaikoju — tas man der kā uzliets. — Labi tēlotā vienaldzībā viņš piesita nagu zobiem. — Un kas par lielisku piegriezumu!

Fraka, kuras īpašnieks aizceļojis uz Ķīnu! Tie nu bija tīrie nieki.

— Vorda kungs taču nevarēs tev to aizdot, — viņa lēnām noteica.

— Varēs gan, — viņš tūliņ atbildēja. — Viņš man noteikti apsolīja. Varu uzvalku dabūt-jau rīt no rīta. Un neviens nekā nedabūs zināt.

— Bet... vai tad tu proti dejot? — viņa neapzinīgā nepatikā prašņāja tālāk.

— Gan jau tik daudz pratīšu, lai nepaliktu kaunā', — viņš smīnēdams atbildēja. Viņa redzēja, ka viņš jau visu apdomājis, īstenībā viss jau bija iepriekš nokārtots; viņa pabrīnījās, cik labi viņš prata izlīdzēties. Viņai negribējās, ka viņš iet, viņa pat bija ļoti pret to, bet viņš gaidīja --gaidīja, ko viņa teiks.

— Ja tev ir fraka un biļete, tad jau tu vari iet, — viņa beidzot izteica pret savu gribu, un viņas balss skanēja kā no tālienes.

— Tu esi ļoti laipna, Lusij, — viņš atbildēja apmierināts un ķircinādamies. — Tas nu būtu nokārtots. Tagad nokravāsim galdu un strādāsim tālāk!

Viņa nokravāja galdu, taču tovakar viņas skatiens, savādi vilcinādamies, vairākkārt kavējās pie PItera. ŠI pēkšņi iesāktā saruna par balli — tā jau atgādināja lamatas, kas pēkšņi aizkritušas viņas deguna priekšā. Un, lai gan viņa pati atskārta, ka tas smieklīgi, viņa jutās gluži izbiedēta. Viņa gan zināja, ka ar darbu vien cilvēkam nepietiek, ka vajadzīgas arī izpriecas, viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka dēls uzvedīsies nevainojami pieklājīgi; viņa nodomāja, laikam gan saaukstēšanās vainīga, ka viņai bija tik slikta oma; un tomēr domas par balli, par tāda veida izpriecu, kas tik stipri atšķīrās no brīvdienām pie tēvoča Edvarda, viņai radīja gandrīz nesaprotamu neomulibas sajūtu, kas neizzuda visu vakaru un reizēm atkārtojās arī otrā dienā.

Turklāt nākamajā vakarā viņas kakls bija vel stiprāk iekaisis, lai gan viņa Pīteram par to nekā neteica. Viņš ātri paēda vakariņas, kā likās, nemaz nemanīdams, ko ēda, tad uzmeta Lusij ai izteiksmīgu skatienu un iegāja savā istabā ar kartona kārbu, ko pēcpusdienā bija pārnesis. Ne vārda nebildusi, viņa tam nolika vannas istabā siltu ūdeni; klausoties, kā viņš rosās, viņai šķita, ka viņš neparasti ilgi skuj bārdu, citkārt viņš to veica ļoti ātri. Viņa domaja arī par visiem «vakara uzvalkam» nepieciešamajiem piederumiem — kur gan Pīters tos bija sadabūjis? Viņai likās ļoti nepiedienīgi, ka viņš tagad tā posās un greznojās šai vienkāršajā, nabadzīgajā dzīvoklītī; vai tad viņš nemaz nejuta, kas piederas, kas ne? Lusiju pārņēma iepriekšējās dienas ļaunā oma, un sašutums vēl palielinājās.

Taču, kad viņa beidzot izdzirda Pītera soļus pie durvīm, tad ziņkārīgi atskatījās, stāvēdama pie izlietnes. Viņš mierīgi ienāca, pavisam droši soļodams patapinātās lakādas kurpēs.

— Nu, — viņš mierīgā balsī vaicāja, — kāds es izska-tos?

Lusija bija mēma — viņa varēja tikai stāvēt un skatīties; no rokām viņai vēl pilēja samazgas, muti iepletusi, viņa rija gaisu kā sausumā izmesta zivs. Tas ... tas taču

nebija viņas dēls! Šis smalkais un skaistais jauneklis, kura seja maigā sārtumā mirdzēja virs nevainojami baltās augstās apkakles un virskrekla un kura mugura zem melnās drēbes gluduma liecās maigi elegantās līnijās. Viņš pārspēja visu! Salīdzinot ar viņu, Vais Pinkertons, lai arī greznojies ar spilgti sarkanu lentu, likās pavisam nožēlojams. Viņa bija aizkustināta, tik dziļi aizkustināta, ka viņai asaras saskrēja acīs.

— Ai, Pīter! — viņa čukstēja. — Nē, tiešām ... tiešām, tu izskaties brīnišķīgi!

Tā noraugoties dēlā, kas uz viņas nabadzīgās virtuves fona stāvēja savās patapinātajās drēbēs kā jauns Apolons, viņa sajuta gandrīz vai sāpīgu aizkustinājumu. Tanī mirklī viņai pret dēlu modās jūtas, ko agrāk nebija pazinusi, — maiguma uzplūdi, ar mīlestību jaukta apbrīna. Frenkam nekad nebija bijusi fraka! Frenks! Nē, pat Frenks nekad nebija tāds izskatījies. Nekad Lusija nebija Frenku ta mīlējusi, kā šai mirklī mīlēja savu dēlu.

— Nemaz nevaru atjēgties, — viņa atkal čukstēja; šī bija viena no retajām reizēm, kad viņa nespēja noslēpt savas jūtas. — Man pat grūti tevi pazīt. Tu esi... tu esi...

— Tu jau zini, drānas ceļ valkātāju, — viņš teica. Mātes acu izteiksmi redzot, viņš jutās neērti. — Bet fraka tiešām ir eleganta, vai ne? Nu — tu taču nepaliksi nomodā, mani gaidīdama, — viņš turpināja, četras kvadrāt-collas liela neierāmēta sienas spogulīša priekšā sakārtodams kaklasaiti.

— Tomēr gaidīšu gan! — viņa ātri iesaucās. — Citādi nemaz nevaru iedomāties.

Viņš ļāva aprocēm mazliet noslīdēt uz leju un tad teica:

— Gandrīz jau laiks iet. — Pēkšņi viņš pacēla acis un ieraudzīja viņas saspringto sejas izteiksmi. — Man liekas, tu labprāt gribētu nākt līdzi, Lusij, — viņš zobojās. — Un, kamēr es tur būtu, tu droši vien nepaliktu bez kavaliera.

Viņa nekā neatbildēja, tikai dīvaini sarāvās; tad viņas seja sastinga. Uz brīdi iestājās klusums.

— Tu pārnāksi vēlu, — viņa neskanīgā balsī teica.

— Nebaidies! Rīt būšu pie darba kā parasti. Māt, vai tu mani drusku nenotīrītu ar suku?

Viņa to izdarīja, un, kad beidzot frakas greznums bija apklāts ar mēteli un krekla spožumu aizēnoja gaiši dzeltens zīda kaklauts, ko Lusija bija atradusi savā lādē, viņš

atvadoties pamāja ar roku un līksmi noskrēja lejā pa kāpnēm.

Viņa gāja atpakaļ un izklaidīgi beidza mazgāt traukus, pati lāgā neapzinādamās, ko darīja; dzīvoklis pēkšņi likās kluss un tukšs, it kā tam būtu nolaupīta gaisma.

Šovakar bija Lūsijas kārta kāpnes mazgāt, bet viņa bija tik stipri saaukstējusies, ka bija pasaukusi apkopēju, lai gan uzskatīja šādu rīcību par apkaunojošu vājuma izpausmi. «Tā bija laime,» viņa nodomāja, un viņas lūpas nodrebēja ironiskā smīnā. Kā gan tas izskatītos, ja viņa mazgātu kāpnes un atkāptos sānis no spaiņa, lai palaistu garām savu eleganto dēlu.

Lai gan dēla izskats viņu nupat vēl bija sajūsminājis, viņa pavisam neierastā un neizskaidrojamā kārtā sāka baiļoties. Viņa pat bija nonākusi tik tālu, ka izklaidēšanās dēļ gaidīja Kolinza kundzi, jo tā vakaros lielāko tiesu bija apcerīgā noskaņā, ko vislabāk varēja raksturot pašas vārdiem: «Man taču arī tur savs prieciņš.»

Bet, kad Marta atnāca, tā — atkal pašas apzīmējumu lietojot — bija «melnās grūtsirdības varā». Daudz nerunājusi, Marta izņēma darbarīkus un sāka strādāt ārā uz kāpnēm, šļakstinājās ar lupatu savas iemīļotās dziesmas skumīgajā meldijā, un šī dziesma, ko viņa dziedāja falsetā, skanēja apmēram tā, lai gan vārdi drusku saplūda kopā:

Kaut es jaunava vēl būtu,

Bet nu vairs nebūšu nekad.

Tad drīzāk ābeles zaros Nobriedīs apelsīns.

Kaut būtu mans bērniņš d/imis Un dusētu pie aukles krūts,

Bet es lai mirusi būtu Un aprakta zem zaļām velēnām.

Uztraucošā neatlaidībā šī drūmā dziesmiņa spiedās cauri plānajām durvīm līdz Lusijas ausīm. Jā, šodien viņa gan nebija īstajā omā, lai klausītos tādas balādes, bet, kad Marta beidza darbu, Lusija tai iedeva parasto pusšiliņu un jautāja: ,

— Nu, Marta, kas jums šodien kait? Vai jūsu vīrs atkal bez darba?

Marta Kolinza sakārtoja cepuri — savas cieņas jēdziena simbolu un, ne acis nepamirkšķinājusi, tūliņ pateica:

— Nē, kundze, es raizējos par savu jaunāko dēlu. Reizēm viņš ir kā paša nelabā apsēsts. Un tagad man tas jāapprecina, citādi tam izies plāni.

— Vai kas noticis? — Lusija taujāja. .

— Ak, es jau zinu, tur nav nekā sevišķa, par to nemaz nebūtu vērts galvu lauzīt. Jā, laikam gan tāds ir dieva prāts, bet vienmēr ir grūti, kad tas jāpiedzīvo ar jaunāko bērnu. — Viņas skatiens iekvēlojās. — Kāda čūska viņu noķērusi un uzdod par sava bandu bērna tēvu.

— Ak tā ... — Lusija noteica. Tas puisis — viņa vēl atcerējās tā naivo smīnu, kas drusku atgādināja Pītera smaidu. Un tagad šī savādā līdzība viņai radīja tādu kā nepatiku.

— Viņš taču man ik nedēļas kārtīgi pārnes mājā piecpadsmit šiliņus, — Kolinza vaimanāja. — Tas šai nožēlojamai sievietei laimi nenesīs!

Lusija stāvēja pie durvīm, kamēr nelaimīgā māte, lēni pa kāpnēm, lejā iedama, piesauca debesu lāstus pār tēs laganas galvu, kas bija pavedusi viņas Benjamiņu.

Taču šis atgadījums Lusiju savādi nomāca. Viņa iegāja iekšā, bez mērķa staigāja apkārt pa dzīvokli, pacēla dēla nomestos apģērba gabalus, vannas istabā notīrīja viņa bārdas dzenamos piederumus, tad atkal iegāja dibenistabā un atlaidās krēslā. Pusstundas laikā viņa trīs reizes skatījās pulkstenī, tad satraukti piecēlās un uzlika viru uz uguns. Varbūt viņam gribēsies ēst, kad pārnāks, un arī viņai pāris karotes viras remdinās kakla sāpes.

Viņa atkal apsēdās, taču nebija spēka adīt; pulkstenis rādīja, ka sen jau garām laiks, kad Pīters parasti mēdza iet gulēt, bet Lusijai likās savādi, ka viņš nesēdēja viņai pretī pie galda. Viņa skatījās tālumā, rokas dīkā klēpī salikusi, un viņas sejas izteiksme pauda gandrīz saltu stingrību.

Tad viņa pēkšņi pārsteigta izdzirda vieglu klauvēšanu pie durvīm. Vienu mirkli viņai šķita, ka dēls pārnācis, un viņa tūliņ uztrūkās no krēsla. Bet tas nebija viņš, dīvainā kārtā tā bija kaimiņiene Finča kundze, kas uztraukusies stāvēja uz sliekšņa.

— No gaismas redzēju, ka vēl neesat aizgājusi gulēt, — Besija iesāka ar smaidu, kas bija tikai vāja viņas parastās sejas izteiksmes ēna. — Un tad es domāju, varbūt varētu ienākt un kādu brīdi palikt pie jums.

— Palikt pie manis? — Lusija atkārtoja. Viņai bija diezgan iemeslu nelaist neviena savā dzīvoklī, un ciemošanās šai vēlajā stundā viņai likās ļoti neparasts nodomi.

— Jā, — Besija stomījās. — Man ir tāda savāda sajuta, tādas kā bailes. Šovakar... šovakar ir viens no tiem vakariem, kad Finčs vēlu nāk mājā. Reizēm viņš pat divpadsmitos vēl nav pārnācis. — Viņas apaļā seja kāpņu nespodrajā gaismā izskatījās bāla.

— Nu tad nāciet iekšā, — Lusija teica, mirkli vilcinājusies. Tagad viņa jutās Besijai un Besijas mātei pateicību parādā un taisnības dēļ nevarēja tās lūgumu noraidīt. Bet viņas balss skanēja vēsi. Viņas iegāja virtuvē, kur Besija, par spīti baiļu trīsām, pameta ziņkārīgu skatienu uz istabas iekārtu; viņas apsēdās viena otrai pretī.

— Tiešām ļoti laipni no jums, ka mani uzņēmāt, — viešņa teica pēc īsas minstināšanās.

— Tas taču nekas.

— Es nemaz nezinu, kas man noticis. Redziet. .. visu dienu esmu viena . .. stundām ilgi sēžu istabā... — Viņa gandrīz kā sašutusi apklusa, bet Lusija, lai gan bija ievērojusi kaimiņienes uztraukumu, tomēr nekā nejautāja; iestājās neveikls klusums.

— Pīters aizgāja uz balli, — viņa beidzot teica, lai atraisītu nepatīkamo sasprindzinājumu.

— Uz balli! — Finča kundze atsaucās, viņas acīs pazibēja bāls mirdzums. — Es arī tik labprāt dejotu, man ļoti patīk jautra mūzika.

— Tā? — Lusija pieklājīgi jautāja.

— Jā, es domāju gan, — Besija atbildēja, un viņas acis kļuva valgas, kamēr zeltainās pūkas uz virslūpas sāka drebēt. — Vienā tādā ballē es . .. es iepazinos ar Finču. Man bija balts ģērbs un matos dzeltena lenta, un ap vidu bija skaista dzeltena josta. Viņš teica, ka es esot... — Viņas apaļā, tuklā seja savilkās groteskās krunkās, un viņa sāka nevaldāmi raudāt. Viņa nolieca galvu uz galda malas un raudāja, šņukstot šad tad izteikdama saraustītus vārdus.

— Piedodiet... piedodiet, — viņa elsāja, — ka ielauzos pie jums un tagad te raudu. Es nevaru citādi. Es jums saku, es nevaru citādi. Tas viss Džona, mana Džonija dēļ. Es taču viņu tā mīlu. — Raudās aizsmakusi, viņa apklusa, un Lusija domās redzēja šo Džoniju, mazo lāga vīreli no blakus dzīvokļa, tuklo plikgalvi jau labi gados. Džonijs

nebija nekāds Romeo, tomēr viņš bija Besijas sapņu ideāls, varonis, šis jaunās sievietes laimes avots un dzīves jēga.

— Kas tad viņam noticis? — Lūsi ja iesaucās.

— Viņš žūpo .. . žūpo! — Besija gaudoja. — Mēnešiem ilgi es to glabāju sevī, un tagad tas mani draud nosmacēt. Vienmēr viņam jādzer, jādzer, es jums saku. Man par to nebija ne jausmas, kad gāju pie viņa, domāju, ka viņš labprāt iemet pa glāzei — un tas viss. Ai, tā būs mana nāve, mana nāve, un es taču esmu tik pieklājīgi audzināta. Nav neviena vakara nedēļā, kad viņš nepārnāktu piedzēries. Un mana māte... viņa mani brīdināja.., bet man taču viņš tā patīk, tā patīk! Tas ir šausmīgi!

Lusijai modās briesmīgas aizdomas.

— Vai viņš . .. vai viņš jūs sit?

— Nē, to viņš nedara, — otra sieviete ievaidējās.

— Kaut viņš to darītu! Man pat gribētos, lai viņš mani ieper. Jā, lai viņš mani izģērbj kailu un noper, — viņa histēriski ievaidējās. — Es jums saku, es gribu viņu... un viņš, viņš grib tikai dzert. Viņš iekrīt gultā un krāc kā cūka ... vairāk man no viņa nekā nav .. . viņš tikai krāc! — Viņa spalgi iesmējās. — Otrā rītā viņš ēd šķiņķi ar olām un zvēr atmest dzeršanu. Un tad vakarā pārnāk taisni tāds pats kā vienmēr. Pilns kā mārks, pilns kā zeķe! — Viņa joprojām histēriski svaidījās šurp turp un kā neprātā sāka sist galvu pret galdu, it kā sitiena radītās sāpes viņai sagādātu baudu. Lusija nezināja, ko darīt. Viņa neprata izrādīt jūtas, viņai nebija viegli izrādīt arī līdzjūtību, bet viņa bija dziļi aizkustināta. Viņa sēdēja kā sastingusi, līdzjūtīgi noskatījās uz sakņupušo Besiju un, saprātīgi klusēdama, gaidīja, kad viņas izmisuma lēkme pāries. Beidzot Besija pacēla galvu un kā noraudājies bērns ar delnu noslaucīja acis.

— Cik muļķīgi es uzvedos, — viņa šņukstēdama teica.

— Cik briesmīgi muļķīgi. Vai ne?

— Nē, nē, — Lusija mierināja. — Un man ... man jūsu ļoti žēl.

— Lai nu kā, man tomēr palika labāk, — kaimiņiene atbildēja. — Un es tiešām esmu jums ļoti pateicīga.— Brīdi klusējusi, viņa izaicinoši turpināja: — Tagad jūs zināt visu par mani. Bet es par to nebēdfju. Esmu veselīga sieviele un citādi nevaru. — Runādama viņa pielieca galvu it kā klausītos un tad gurdā balsī izteica: — Liekas tur jau viņš iuk. Iešu paskatīties.

Viņas klusēdamas piegāja pie durvīm un ieraudzīja D/.onu Finču, kas gausi kāpa augšā pa kāpnēm. Viņš kāpa uzmanīgi, piesardzīgiem soļiem, ar roku stingri pie margām turēdamies; viņš bija mierīgs, pat pārāk mierīgs, un viņa elpa dedzināja gaisu. Stiprai krustnagliņu smaržai pa priekšu plūstot, viņš laipni un cienīgi virzījās uz priekšu; viņa acis, pasauli vērodamas, pieļāva, ne, tieši sludināja cilvēku brālību.

— Ā! — viņš mierīgi teica, dziļdomīgi, bet bez pārsteiguma noskatīdams abas sievietes, kad bija sasniedzis kāpņu augšu. — Mūra kundze un Besija. Labi! — Rīta klusā atturība bija izgaisusi, viņš runāja piesardzīgi, maz-liet šļupstēdams kā ieraduma dzērājs. Viņš piemiedza vienu aci un, sarunu ierisinādams, piebilda: — Ara jauks vakarš.

— Nāc iekšā, Džon! — Besija bezcerīgā noskaņā teica.

— Man jāparunājas ar Mūra kundzi, — Džons laipni atbildēja.

— Ai, nāc taču iekšā, Džon!

— Man jāparunājas, Besij, jāparunājas.

Besija paņēma viņu aiz rokas un mēģināja ievest dzīvoklī, bet viņš iepleta īsās, resnās kājas un spēji iesaucās:

— Mūra kundze, eš pažīstu jūšu švaini Džo. Viņš man liels noņēmējš Līvenfordā. Smalkais, lielais Džo ...

Bet Lusija, vēlreiz līdzjūtīgi pavērusies Besij as izmocītajā sejā, jau bija aiztaisījusi durvis; mirkli viņa stāvēja kā sastingusi un klausījās; tad beidzot dzirdēja, kad tie iegāja iekšā, un dzērāja šļupsti pēdīgi izgaisa klusumā.

Viņa iegāja atpakaļ virtuvē. Kāds vakars! Tik dīvaini neparasts, ka viņa jutās gandrīz sagurusi. Novirzīšanas no ierastās kārtības, pārsteigums, pēkšņi ieraugot dēlu kā dendiju, viņa aiziešana uz balli, un tad — it kā ar to vel nepietiktu — šo divu traģēdiju pēkšņā, negaidītā ielaušanās, tās bija tik rupjas, necienīgas, pat riebīgas, taču no tām iznira divējas dažādas bailes un pamazam izkristalizējās viņas domās. Un šīs bailes sāka viņu tirdīt. Ko viņa darītu, ja viņas dēlu piemeklētu nelaimīgas Kolinza kundzes dēla liktenis? Vai pat nožēlojamā Finča liktenis? Viņš

jau arī bija ieminējies par bufeti. Gara acīm Lūsi ja skatīja lokveidīgu bāru mirdzošā gaismā, kur izlaidīgi slaistījās bagāti jaunekļi frakās, vilinādami viņas dēlu vīt vīnā stīgas ap pieri. Viņa bija traka, ļaudama tam iet. Viņas seja kļuva neticami barga. Viņa īgņojās pati par savu vājumu, ka bija atļāvusi tam iet, taču sirds drebēja mokošās nelaimes jausmās.

Tā viņa sēdēja un gaidīja. Un tad no dīvainās nakts klusuma un neticamajām mokām līdz viņai atskanēja soļi uz kāpnēm — viegli, droši un ātri soļi. Viņa nepakustējās, bet viņas acis iemirdzējās. Dēls! Un tūliņ viņš arī parādījās — pietvīcis, jautrs, nevērīgs un drusku sasvīdis augšpus apkaklītes.

— Ko, tu vēl augšā, vecenīt! — viņš iesaucās, istabā ienākot. — Tev jau sen vajadzēja gulēt!

Gulēt! Viņai nāca smiekli. Tiešām, viņu redzot, Lusija pēkšņi jutās aizkustināta un pacilāta. Viņš bija pārnācis — tads pats kā vienmēr, vienkāršs, nevainojams, viņa elpa nesmirdēja pēc alkohola, viņa vaigu nebija aptraipījuši netikles neķītrie glāsti. Nekad viņa dēlu vairs neturēs aizdomās. Nekad!

— Vai tu jauki pavadīji laiku? — viņa laipni vaicāja.

— Jā, nekas, — viņš atteica, mirkli apdomājies. — No sievietēm tur nebija nekā prātīga. — Uņ viņš nicīgi paraustīja plecus.

Sirds viņai pēkšņi salēcās.

— Droši vien tur bija kāda jauka meitene, ar ko dejot? — viņa neatlaidās, pati sevi mocīdama, lai pārliecinātos.

— It nevienas! — Tād viņš īsi iesmējās. — Kāda laipna dāma man teica, ka es tai visu laiku minot uz kājām. — Lai gan viņa to nenoprata, viņš šai vakarā nebija guvis diez cik spožus panākumus: kāds viņam bija pateicis, ka staigāšana un grozīšanās pa zāli vēl nav dejošana. Viņš gari nožāvājās.

Un šīs žāvas, tik dabiskas, tik neliekuļotas, tik bezgalīgi nomierinošas, pilnīgi atjaunoja viņas paļāvību dēlam. Viņa pasniedza karsta buljona tasi un noskatījās, kā viņš to izdzēra. Tad pusdivos vma laimīga, pati par savu aušību smaidīdama, aizgāja gufet. Viņa tūliņ aizmiga.

— Cik nejēdzīgi, ka mums tā jānāk šurp! — Pīters mica, kad viņi iznāca no Fulertona un biedru kantora.

Liekas, it kā viņi mums dod žēlastības dāvanu.

Viņš bija ieradies saņemt savas stipendijas ceturkšņa izmaksu, un Lusija, filantropiskās, bet neuzticīgās labdares noteikumu izpildīdama, bija dēlu pavadījusi.

— Ko var zināt, — viņa lēnīgi atbildēja; domādama par nejēdzīgo, tomēr iespējamo gadījumu, ka varbūt kāds students varētu ar saņemto stipendiju steigties uz tuvāko krogu, viņa piebilda: — Kāds varētu to izlietot nevietā. Visiem jau nedrīkst uzticēties. — Viņa nepiebilda: «Tā kā tev,» — bet to viņa gribēja teikt. Pītera rīcība naudas lietās vienmēr bija bijusi nevainojama, neviens penijs nebija izšķiests, viss izdots īstā vietā un viņa paša vajadzībām.

— Tā gan bijusi izkaltusi stulbene, — viņš nomurmināja, un viņa balss noskaņa izraidīja Kizaiju Rīkiju ar visu tās stipendiju fondu galīgi un uz visiem laikiem ārpus pieklājības robežām.

— Kas tas bija? — Lusija ievaicājās. Reizēm viņai šķita, ka viņa lāgā nedzirdēja.

— Es svētīju Kizaiju, — Pīters divkosīgi paskaidroja, — koloniālpreču tirgoņa atraitni.

Spožajā pavasara pēcpusdienas saulē viņi gāja uz tramvaju. Lusija bija izlūgusies atļauju agrāk beigt darbu un jutās neparasti sabiedriska un laipna pret visu pasauli, staigādama šai stundā kopā ar dēlu pa pilsētu. Reti viņiem bija izdevība abiem kopā iziet: sestdienas pēcpusdienās viņš gāja izklaidēties uz sporta sacīkstēm, un svētdienas viņa bija ieradusi iet uz agro dievkalpojumu, lai priekšpusdienā varētu viņam pagatavot siltas pusdienas.

Kopš aušīgajām domām balles naktī — tās atceroties, viņa vēl tagad juta sirdsapziņas pārmetumus — viņa dēlam bija pieķērusies varbūt vēl dedzīgāk. Tagad viņa varēja smaidīt par šim maldīgajām domām, taču kādu laiku pēc šā notikuma bija bijusi nervoza un viegli uztraukusies. Kādreiz, ievērojusi fraku, kas miermīlīgi slābana karājās skapī, viņa aizkaitināta bija teikusi:

«Kad tu beidzot nesīsi to prom? Tā taču nepieder tev, ko?»

Viņš bija pasmaidījis un atbildējis:

«Nav ko steigties, māt. Fraka tev nekodīs. Gan jau paspēšu, kad Vords prasīs.»

Viņa laipnība jau līdzinājās pārmetumam. Tagad, viņiem kādā dzīvākā ielā iegriežoties, viņai atmiņas par šīm smieklīgajām aizdomām nebija ne prātā. Viņa jutās apmierināta un priecājās par sauli, viņa klātbūtni un par to, ka bija izbēgusi no nabagu iecirkņa, kur darbs šarlaka epidēmijas dēļ tagad bija kļuvis sevišķi grūts. Viņa priecājās arī par to, ka varēja šad tad pamest skatienu vei- J kalu logos, ejot pa šo pilsētas viselegantāko maģistrāli. Sa- J vādi — viena pati viņa vienmēr vairījās no šīs ielas ar lielajiem, dārgajiem veikaliem un eleganto sieviešu pulkiem vai arī ātri steidzās tai cauri; ar savu spilgto pretstatu tām ielām, pa kurām viņa parasti staigāja, un viņas pašas vienkāršo drēbju dēļ tā viņai radīja mazvērtības ■ un neapmierinājuma sajūtu. Taču tagad, Pīteram blakus ejot, viņa tīksmīgi apzinājās tā eleganto pavadību; un viņa soļoja nesteigdamās, ar gandarījumu uztverdama skatienus, ko viņiem šad tad uzmeta pretimnācēji.

Viņa ievēroja, ka modē bija žabo un bāli sārta krāsa — tā viņai vienmēr bija tik labi piederējusies un šķita šai sezonā visvairāk iecienīta. Lai gan pēdējos četros gados viņa nebija pirkusi neviena tērpa, viņai bija gandrīz bauda vērot, ka viņas interese par apģērbu modeļiem nebija zudusi. Lusija nosprieda, ka viņa tiešām mīlēja ģērbus — viņai taču vienmēr bija paticis labi ģērbties, — un viņa iztēlojās, kā reiz, kad Pīters būs izgājis lielajā dzīvē, varēs ļaut savai fantāzijai vaļu. Skatlogus vērojot, viņas oma vēi vairāk uzlabojās.

— Tiešām jauka diena, — viņa teica, atraudama ska- \ tienu no logiem un uzsmaidīdama dēlam. — Vai tu nejūti pavasari gaisā?

— Te jau daudz smaržu, — viņš diezgan izklaidīgi atbildēja. Visu gājiena laiku viņš bija lielāko tiesu klusējis un tagad paceltu galvu domās kavējās kaut kur tālu no apkārtējā ļaužu pūļa un viņas.

— Mana mīļākā smarža bija Lavandas ūdens, — viņa sacīja. — Kādu dienu tev vajadzēs man uzdāvināt milzīgu pudeli.

Tikko viņa bija izteikusi šos dārdus, viņas gaišais smaids pēkšņi apdzisa, viņa ņobālēja līdz lūpām, un viņas ska-liens aizslīdēja tālumā, taisni uz priekšu. Viņa bija ievē-rojusi smalki tērptu sievieti iznākam no Rēja veikala — šis ielas vislepnākā modes salona. Tā bija viņas svaine — Ričarda sieva.

Ievu viņa nesatika pirmoreiz, tā vienmer паса iepirkties šai iecirknī un vispār bieži bija pilsētā; jā, viņa Ievu hi ja daudzreiz redzējusi, bet patiesībā Ieva nekad nebija redzējusi viņu. Varbūt tur savu tiesu bija vainojama Lūsi jas apziņa, ka viņa pārāk vienkārši ģērbusies un strādāja tik vienkāršu darbu, varbūt vainīgas atmiņas par viņu pēdējo tikšanos Rolstonā, — viņu skatieni paslīdēja garām, taču viņai bija rūgta apziņa, ka Ieva aiz neslēptas lepnības neliekas viņu pazīstam.

To prātā turēdama, viņa bija sākusi neapzinīgi steidzināt soļus, kad pēkšņi izdzirda Ievu klīrīgā, bet diezgan laipnā balsī viņu uzrunājam. Viņa satrūkās un atrāva skatienu tālumam.

— Tā taču nebūsi tu, Lusij? — Ieva teica, kā parasti svepstēdama. — Iedomājies tikai — tevi te satikt!

— Jā, — Lusija atbildēja ar apzinātu ironiju, — tas ir gan savādi. — Asinis viņai atkal iesitās sejā, un viņa dusmodamās juta, ka pietvīkst. Viņa nebaidījās no Ievas, ta-pat nebaidījās izrādīt, ka viņa to nicina. Bet Ieva smaidīja; viņa bija dzedra, laipna un izdarīga. Viegli sakniebusi lūpas, Lusija vēroja otras sievietes eleganto, pēc mēra šūto pelēko kostīmu, sārto cepuri, mežģīņu žabo — tas viss tagad bija modē, — garo saulessargu, kas koķeti nokarājās Ievai pie saliektās rokas; dārgajā ietērpā netrūka ne nieka.

— Es bieži esmu pilsētā, bet esmu tik tuvredzīga, ka tagad tikai reti pazīstu cilvēkus uz ielas, — Ieva turpināja, un šai vaļsirdīgajā aizbildinājumā Lusija dzirdēja savu aizdomu apstiprinājumu.

— Darbs mani saista citā pilsētas daļā, — viņa strupi, nepārprotami atbildēja.

Ieva kaut ko jauki izdvesa — tas viņai tik viegli padevās, — tad smaids pārsviedās uz Pīteru, atzinīgi ietverot viņa glīto ārieni.

— Vai tas būtu tavs zēns? —. viņa iesaucās. — Viņš taču jau pieaudzis vīrietis!

— Vēl ne gluži, — Lusija kā skaldīt noskaldīja, taču nodomāja: «Tad tādēļ tu apstājies, gribēji kaut ko

izzināt par manu dēlu!» Un viņa piebilda: — Mēs nupat steidzamies uz tramvaju.

Taču Ieva nemaz netaisījās iet, bet teica Pīteram:

— Es tevi gandrīz nepazinu, un tu taču esi man tikpat kā māsasdēls. Vai tas nav smieklīgi? Kādēļ tu visu laiku neesi rādījies pie mums?

— Nezinu, krustmāt Ieva, — Pīters atbildēja; viņa atturību un vienaldzību bija izgaisinājusi viņas elegantā laipnība; viņš smaidīja un bija diezgan runīgs. — Mēs reti kur ejam.

Ar vieglu rezignāciju viņš atzina savu vientuļnieka likteni.

— Ai, kāda tev nejauka māte, tur tevi pie brunčiem! — krustmāte Ieva bārās, pagriezdamās pret Lusiju un pārmetot kratīdama pirkstu smalkā cimdā. — Nu, mēs gribam jūs redzēt pie sevis Ligzdā.

— Pīteram jāstrādā, — Lusija skarbi iesaucās, — un man arī!

— Paklau, māt... — Piters sašutis iebilda.

Ieva sīkā balstiņā iesmējās — tie bija it kā putna smiekli, — papildinādama sarunu; smailo deguntiņu atmetusi, viņa līksmi knābāja gaisu.

— Mums nav daudz laika apkārt skraidīt, — Lusija atcirta. Viņa zināja, ka tas skanēja kā apvainojums, bet kaut kas naidīgs, ko viņa jauta zem otras sievietes maigās un elegantās ārienes, viņu spieda piebilst:

— Mums grūti jāstrādā.

— Klausies, māt... — Pīters atkal teica. Likās, viņam bija kauns par viņas pieklājības trūkumu, un viņš aizbildinādamies paskatījās uz krustmāti.

— Es tikai gribēju, lai jūs atbraucat pie mums kādu sestdienu, — Ieva mundri teica. — Tas taču muļķīgi, ka mēs pat lāgā nepazīstam viens otru.

«Muļķīgi! Jā,» Lusija īgni nodomāja, «bet es šo muļķību neesmu gribējusi.»

— Es labprāt aizbrauktu, — Pīters teica. — Rolstonā ir ļoti skaisti.

— Mēs šad tad spēlējam tenisu, — Ieva sacīja. — Gluži bez ceremonijām.

«Bez ceremonijām! Kur tadĻ dzirdēts, ka vispār kāds spēlē tenisu ar ceremonijām,» Lusija sašutusi nodomāja.

— Tenisu! — Pīters atsaucās. — Cik jauki!

— Vai tu spēlē tenisu? — Ieva glaimoja.

— Nu ... — viņš vilcinājās, — ... man liekas, es to vālētu. Bieži esmu to vēlējies. — Jaunekļa fantāzija droši vien bija viņu pašu bieži ietērpusi mirdzoši baltā, nevainojami pašūtā flaneļa uzvalkā un ielikusi izstieptā rokā spēles piederumu — raketi.

— Nu, tad tev katrā ziņā jāatbrauc, — Ieva svepstēja.

— Un, protams, atved ari māti līdzi! Drošības dēļ es jums vēl aizrakstīšu.

— Diemžēl Pīteram nav raketes, — Lusija saspīlēta balsī teica. — Viņš nevarēs braukt. — Viņa pati juta, ka rīkojas nepareizi. Viņa mīlēja Pīteru, un viņa to ar nolūku atsvešināja; protams, viņa gribēja, lai tas izspēlējas tenisu, cik vien sirds vēlas, tomēr — kaut kas viņai aizžņaudza kaklu un spieda pretoties, censties, lai dēls nepieņem šo ielūgumu. Viņa nemīlēja Ievu, viņa greizsirdīgi juta, ka otrai sievietei nebija ne mazākās tiesības iejaukties Pi-tera dzīvē; ne Ričards, ne viņa sieva nebija izturējušies godīgi pret Lusiju un viņas dēlu. Ievas elegantā pārākum-apziņa viņu sāpināja, Ievas klātbūtne it kā saindēja smaržīgo gaisu, aptumšoja mirdzošo dienu viņas acīs.

— Nē! — viņa atkārtoja. — Viņš nevarēs braukt!

— Nu, — Ieva smaidīdama pēc īsa mirkļa noteica,

— man tagad jāsteidzas, — bet viņas skatiens slepeni pauda Pīteram: «Es nebūtu dāma, ja par to vēl ilgāk kaulētos, bet gan jau redzēsim, vai šis glītais jauneklis neatbrauks uz «Ligzdu».» Kā no lielas augstienes viņa pasniedza tiem roku un gorīdamās aizgāja.

Lusija ar dēlu klusēdami iekāpa tramvajā. Viņas lūpas bija sakniebtas, galva taisni pacelta. Un viņš — viņš bija pēkšņi noskaities; viņu atkal ietvēra savāda atvešinā-tība, kas viņam piešķīra svinīgu cieņas noskaņu. Taču pēc ilga klusuma brīža viņš pirmais sāka runāt.

— Vai drīkstu jautāt, kādēļ tu biji tik rupja "pret viņu? — Balss noskaņā bija manāms mākslots, liekulīgs miers.

— Ai, es pati nezinu, Piter, — viņa nopūtās un it kā atvainodamās pavērās viņā. — Domāju, ka tas bija muļķīgi. Es vienkārši nevaru viņu ciest. Man liekas, viņa nav patiesa. — Tas tiešām bija īsos vārdos vaļsirdīgi izteikts viņas uzskats par Ievas raksturu.

— Man gan liekas, viņa ir burvīga, — viņš ātri

atbildēja, — un cik tas laipni no viņas, ka viņa mani uzaicināja aizbraukt!

— Kā tad tu varētu braukt? — Lusija spēji iesaucās. — Tu taču zini, ka tev tuvojas gala eksāmeni. Tev nav ne laika, ne drēbju tādām lietām. Vai tu ceri atkal dabūt no Ķīnas flaneļa uzvalku? — Viņa nicīgi savilka lūpas, taču nožēloja piezīmi par patapināto fraku, tiklīdz bija to izteikusi.

— Krustmāte Ieva šķiet ļoti patīkama un laipna, — Pīters augstprātīgi atmeta.

— Laipna! — viņa ne bez rūgtuma atkārtoja. Ko viņš zināja par Ievu, vai zem viņas gludās, ar krēmu koptās ādas tecēja piens vai etiķis.

Pīters ievēroja, ka māte klusēja, tad, pētoši viņā noskatījies, augstprātīgi iesaucās:

— Man liekas, tu viņu apskaud, tāpēc ka viņa labi ģērbusies un ka viņai klājas labāk nekā tev? — Nopaļā jums bija tik tuvu robežai, to šķīra no patiesības tik plāns šķidrauts, ka Lusija sašutumā tumši piesārta.

— Nerunā tā ar mani! — viņa atcirta.

— Tā? — viņš stīvi jautāja.

— Un neaizmirsti, ka esmu esmu tava māte! — viņa lepni uzsauca. — Ričards un viņa ģimene mūsu labā nav nekā darījuši.

— Ak, nu . .. — Mātes balss noskaņu dzirdot, viņš aprāvās, bet, ari padodamies, sapīcis piebilda: — Tu laikam domā, ka visiem jāskrien mums pakaļ un jābaro mūs ar karoti. Tagad nevar tik neprātīgi domāt. Katram pašam diezgan savu rūpju. Un, ja grib draugus, tad jāiet pie tiem, nevis jāslēpjas nomalē. — Kad viņš bija beidzis runāt, viņa cieši saknieba lūpas, lai neizteiktu sašutuma pilnu atbildi, un viņas skatiens stingri vērsās uz priekšu. Viņa zināja, ka ķildu turpināt būtu veltīgi, saprata, ka, dzīvojot tik tuvu kopa, kā viņi dzīvoja, šādas ķildas bija neizbēgamas, bet tās viņai vienmēr atstāja tādu fiziska satraukuma un skumju sajūtu, ka viņa darīja visu, ko varēja, lai no tām izvairītos. Tomēr, kad viņi izkāpa no tramvaja, Pīters vēl arvien nebija labā omā; viņš daudz nerunāja, un, kad viņi sasniedza dzīvokli, saspīlētās attiecības neatslāba. Lusija vārīja tēju, kamēr viņš sāka sautēt seju ar karstu drēbi. Viņam par lielāi# raizēm bija sākušas mesties pūtītes — viņam nepatika, ka māte tās sauca par pinnēm, — un tagad, spoguļa priekša nostājies, viņš it kā sodīja sevi, ar sāpēm tās izvilkdams no kūpošās ādas.

Mierīgi skatoties, viss nemaz nelikās tik ļauni, un viņa domāja, ka saprot dēla viedokli. Viņš bija jauns, viņš stāvēja uz savas dzīves sliekšņa; līdz tam laikam, kad viņi varēs pacelties līdz piemērotai videi, viņa — un, protams, arī viņas — instinktīvā tieksme pēc izpriecām bija apspiesta; jaunības straujums viņam neļāva pacelties līdz filozofiskam mieram, ar kādu viņa bija mācījusies gaidīt labākus laikus; beidzot viņa sāka just līdzi šai untumainajai nepacietībai.

Tāpēc viņai radās doma, ka Pītera izklaidēšanās iespējas tiešām bija pārāk ierobežotas; viņai bija neatlaidīga vēlēšanās atbalstīt kādu piemērotu izpriecu, kas sagādātu prieku viņiem abiem. Dažas dienas viņa veltīgi lauzīja galvu par šo jautājumu, juzdama, ka jācenšas labāk saprast dēla tieksme pēc izpriecām, ja viņa grib to paturēt savā tuvumā; tad gluži negaidot palīgā nāca gadījums. Tinto jaunkundze viņai piedāvāja divas biļetes Empaira teātrī.

Nesaprotami, ka Tinto jaunkundzes cēlajās un pat puritāniskajās krūtīs varēja mājot tieksme apmeklēt šādu izpriecu vietu. Un tomēr tā bija; Tinto jaunkundzes sirds bija jaunavīga, bet ne sīkumaina, un tāda pati bija arī Tinto jaunkundzes vecākās un vēl majestātiskākās māsas sirds. Tinto jaunkundze ar māsu bieži izmeta līkumu uz Empairu, ar pedantisku rūpību un tālredzību ilgu laiku iepriekš pasūtīdamas biļetes paredzamām ievērības cienīgām izrādēm, izvēloties labākās vietas zālē. Un nu Tinto jaunkundzes māsa bija slima; māsas bija ļoti pieķērušās viena otrai, kā Lusija bieži bija dzirdējusi, skumji atcerēdamās pati savu gluži citādo likteni, — viņas bija cēlušās no «ļoti vienotas ģimenes»; nevarēja būt runas par to, ka Tinto jaunkundze patmīlīgi viena pati tuvotos Empaira zeltītajiem vārtiem, kamēr māsa, ar lumbago mocīdamās, gulēja slimības gultā. Biļetes žēlīgi piedāvāja un bez kurnēšanas atdeva Lusijai, kas tās pateicīgi, taču ar pieklājīgām nožēlām pieņēma.

Tas viņu tiešām ļoti iepriecināja. Šīs biļetes maksāja trīs šiliņus gabalā — tādu summu viņa nekad nevarēja atļauties — un tieši tur, kur viņa vēlējās aiziet. Tovakar, mājā nākot, viņas soļi skanēja sparīgi un līksmi, un, kad Piters ienāca, viņa gluži satraukta iesaucās:

— Nu, ko tu teiksi? Es dabūju divas biļetes rītvakaram Empairā!

Viņš pacēla uzacis un, brīdi izteiksmīgi klusējis, noteica:

— Ceru, ka tu par tām neesi lielu naudu maksājusi, māt! — tad, viņas samulsušo skatienu pamanījis, gudri piebilda: — Ja biļetes izdala par velti — izrāde nekam neder.

— Ai nē, Pīter! — viņa iebilda. — Tinto jaunkundze uz tādu nekad neietu!

— Kas tad tur būs?

— Nu... es domāju ... es lāgā nezinu. — Viņas lepnums mazliet saplaka.

— Paskatīsimies ... — Zodu glāstīdams, viņš apsvēra šo lietu kā vairāk pieredzējis cilvēks. — Paskatīsimies... jā . .. man šķiet, afišā minēta Mērija Loida.

— Mērija Loida! — viņa iesaucās, atkal lepni sasliedamās. — Ai, viņa taču lieliska, vai ne? Man tā gribas viņu redzēt. īsta Londonas favorīte! Es jau zināju, ka Tinto jaunkundze nebūtu ... — Viņa ironiskais skatiens apdzēsa Lusijas smaidu; Loidas jaunkundzes laimīgā iejaukšanās attaisnoja Tinto jaunkundzes goda prātu un apliecināja viņas pašas labo gaumi.

— Mērija jau gan nav vairs nekāda jaunā, varu iedomāties, — viņš piebilda. — Bet iespējams, ka būs diezgan interesanti.

— Protams, — viņa sirsnīgi piebalsoja. — Mēs pavadīsim brīnišķīgu vakaru.

Nudien, Lusija jutās kā septītajās debesīs. Viņa smaidīja sava nodabā, par Mēriju domādama. Jā, viņa bija apskatījusi afišu pie Empaira ieejas un cerēja, ka dabūs labi izsmieties — tieši tā viņai vajadzēja — Loida jaunkundzi skatoties. Kāda bija tā dziesmiņa, ko visi dungoja? «Es esmu grausts, ko Kromvels drusku apdauzījis.» Jā, tā bija, — cik jocīgi vārdi! Viņa pati sāka tos dungot.

Pīters nebija mājās: vēlu klīnikā aizkavēts, viņš bija dzīries satikties Čeringkrosā, un tā nu, pēdējo reizi pārliecinājusies, ka biļetes līdzi — kāds posts būtu, ja viņa tas aizmirstu! — Lusija aizslēdza dzīvokli un izgāja no mājas.

Arā bija vēss, un pat šīs garlaicīgās pelēkās pilsētas centrā gaiss trīsēja tuvā pavasara jausmās; ormaņa zirgam krēpēs bija ievīta spilgta lenta; daži zvirbuļi pērās smiltīs kā vakara peldē. Viņa skaidri atcerējās tās jaukās un šķietami tik tuvās dienas, kad roku rokā ar Pīteru bija staigājusi Dounā gar liedagu, kur viņus bija vilinājis Vais Pinkertons ar savu spožo trupu.

Čeringkrosā viņa ieradās par agru. Viņa pastaigājās šurp turp gar Poltoka stūri, tīksminādamās par dzestro gaisu un iepriekš izbaudīdama šā vakara priekus. Ļaudis gaidīja — te bija iecienīta satikšanās vieta; visapkārt valdīja tīkama rosība. Tad viņa pēkšņi satrūkās, kāds piegrūda viņai roku pie elkoņa; tas bija sparīgs un tīkami valdonīgs pieskāriens.

— Uz priekšu, lūdzu! — kāda balss teica tuvu ausij. Viņa satrūkās un ātri pagriezās. Tas bija Pīters; viņš smaidīja, pacēla cepuri un atkal uzlika to galvā — mazliet iešķībi, kā šim izklaidēšanās vakaram piederējās.

— Kā tu mani sabiedēji, — viņa lēni teica, bet viņas acis mirdzēja priekā, dēlu tik pēkšņi ieraugot.

— Tas uzpurina aknas, — viņš atbildēja, nopietni atdarinot tēvoča Edvarda runas veidu, tad paņēma māti zem rokas un veda tālāk pa krēslaino ielu.

Viņa slēpa smaidu, ko nebija izvilinājuši viņa draiskie vārdi, bet drīzāk pēkšņa laimes apziņa.

— Vai mums ir biļetes, kundze? — viņš nebēdnīgā zobgalībā iejautājās, kad tie sasniedza Empaira zeltīto ieeju. — Vai neaizmirsām tās pilī uz lādes?

Tās viņai jau bija rokā tai mirklī, kad Pīters jautaja, un viņa, pamājusi ar galvu, ka pati to zina, atdeva biļetes dēlam.

Viņi sekoja admirālim līdzīgam šveicaram un iegāja teātrī tieši tai mirklī, kad orķestris, no slepenajām kata-kombām pacēlies, triumfējot sāka Bleika «Lielo maršu». Ienākšanas svinīgums lika viņas vaigiem viegli pietvīkt; Pītera drosme un iznesība bija apbrīnojama: lepni pasniedzis peniju par programmu, viegli atradis vietas, viņš nevērīgi pārlaida skatienu publikai, iekām apsēdās mātei blakus.

— Spēlē diezgan sparīgi, vai ne? — viņa teica, uvertīrai beidzoties. — Un mums ļoti labas vietas. — Apkārt paskatījusies, Lusija juta, ka nedarīja dēlam kaunu; viņa bija noņēmusi cepuri, novilkusi jaku un tīksminājās ar apziņu, ka viņas svaigi gludinātā blūze un glīti sasukātie mati izskatījās labi. Viņa priecājās arī par gaidāmo tīkamo izklaidēšanos. Nu jau bija pagājuši pieci gadi, kopš viņa nebija bijusi teātrī.

— Atieto un Andželo, — viņa čukstēja, programmu lasīdama, — svarcēlāji. — Līdz ar tiem pašķīrās priekškars, parādījās jauka meža aina, kuras vidū, pret fonu, kas bija rotāts kokveidīgiem ornamentiem, kuru zari locījās kā astoņkāju taustekļi, klanīdamies stāvēja Atieto un Andželo. Drukni, resnām kājām un vienaldzīgu izskatu, garām ieziestām ūsām, bālganos triko kostīmos, ko spožas tērauda plāksnes cieši piekļāva augumam.

— Bērni mežā, — Pīters iečukstēja viņai ausī. Viņa iesmējās, viņa bija tik sajūsmināta, ka pat šai rupjajā salīdzinājumā saklausīja atjautības dzirksteli.

— Mazākais atgādina misteru Endrjūsu, — viņa atcerēdamas klusi noteica, — laikam gan ūsu dēļ. — Viņi klusēdami skatījās, kamēr Atieto un Andželo, acis bolīdami, cēla apbrīnojami smagus un arvien smagākus svarus. — Ļoti labi, — viņa kritiski novērtēja, kad reizē ar šķidrajiem aplausiem, kurus pastiprināja orķestra tarkšķis, nolaidās aizkars.

— Tas tikai pirmais numurs, — Pīters iecietīgi atbildēja. — Sākumā nekad nav nekā prātīga.

Bet, kamēr viņš runāja, priekškars pacēlās otram numuram, un Lusija steigšus pielieca programmu pret apgaismoto skatuvi.

— P. Elmers Harisons, — viņa paziņoja Pīteram, — krāsains dziedātājs. — Tad viņa strauji paskatījās uz augšu.

Elmers bija melns. Bet, lai āda būtu kāda būdama, balss viņam bija skanīga un varena. Un viņš jauki smaidīja: tas bija burvīgs sarkanu lūpu smaids ar ziloņkaula mirdzumu no vienas milzīgās auss līdz otrai. Viņš dziedāja toreadora āriju no «Karmenas» un «Kad atplūdi čalo».

«Atplūdos» viņš bija lielisks, viņa balss nolaidās līdz nedzirdētiem toņkārtas dziļumiem, zemie toņi bija tik dobji un bezdibenīgi, ka galerija skaļi prasīja atkārtojumu. Acumirklī uzšaudami^ no dziļumiem līdz torņa smailei, Elmers atbildēja ar «Home, Sweet Home». Tas

skanēja ļoti lēni, ļoti saldi, ļoti skumji, viņš dziedāja kvēli, nevarēja būt nekādu šaubu, ka P. Elmers Harisons patiesi mīlēja savas cilts dzimteni.

Viņi bija vienis prātis, ka Elmers bija labs, Pīters gan teica — «ciešams», bet nākamie numuri bija vēl labāki. Tā bija «spīdoša programma», kā jau varēja sagaidīt no tālredzīgās Tinto jaunkundzes izvēles, un Lusija juta, ka prieks viņai ritēja caur dzīslām kā vīns.

Pēc Mr. Harisona nāca trīs Kaskarellas, vingrotāju numurs. Un, kad tie bija uzgriezušies reibinošos augstumos, mierīgi iznāca Oto un Olga ar dziesmu nomierināt sasprindzinātos nervus un jautri, harmoniski nodziedāja «Nu man jāsauc viņš par tēvu» un «Vai tev dzimtenē ir vēl kāda meitene, daiļāka par Mēriju?» Tad nāca Prima-vezi — «veikls žonglieris, kas nepieder pie vājākajiem savā arodā», kā par viņu rakstīja «Everting News»; Ebi-nīzers Edvordss nevainojamā sārtā ģērbā, «vēderrunātājs mednieks»; Elle Tortamada, cilvēks bez kauliem, gandrīz atbaidošs lokanības brīnums.

Bet, protams, šovakar visi, elpu aizturējuši, gaidīja Mēriju, kas nāca labu brīdi pēc pārtraukuma, kad apetīte bija sakairināta līdz pēdējam. Un Mērija bija brīnišķīga. Patiesībā īpašības vārdiem nemaz nebija tādas salīdzināmās pakāpes, kas būtu pietiekami raksturojusi Mērijas pārākumu. Mērija bija triko kostīmā un lieliskā formā. Vispirms viņa savā īpatnējā izaicinošā koķetērijā nodziedāja «Man bailes vienai tumsā mājā iet». Ai, kā visi vīrieši zālē ilgojās Mēriju pavadīt, lai viņai nebūtu jābaidās! Tad viņa dziedāja dziesmiņu par kādu franču dāmu, kuru piemeklējusi viltīgā kaite, ko apzīmē ar vārdu embonpoint L «Om-bon-pom,» Mērija dziedāja, un ikreiz, izteicot šo vārdu, kas notika ļoti bieži, viņa piemiedza aci, sapurināja kostīmu un piebilda pazīstamo apgalvojuma vārdu «Vī-vī»[7] [8]. «Om- bon- pom — pom- pom — vī-vī.»

Tas bija ārkārtīgi komiski. Mērija griezās pa skatuvi. Viņa staigāja, krūtis izriezusi, viņa vaikstījās. Viņa laida rokas veiklās viļņveidīgās kustībās, kas apzīmēja resnumu, ap lieliem, ap krūtīm, ap citām intīmākām miesas daļām. Un ikreiz, bungām rībot, atskanēja satricinošais,

graujošais smīdinātājs sauciens: «Om-bon-pom,» — un no cimbolēm ķērcot tājitbalss: «Vī-vī.»

Nams līgojās. Arā, pilsētā, gurdi zvanīdami, brauca tramvaji, ielu stūros saīguši stāvēja policisti, vīri sita sievas, bērni — jā, pat bērni dzima. Bet šai zālē — ai, šai zālē Mērija bija pasaules visuma centrs, visu klātesošo vīriešu ideālā mīlule; un Lusija juta, ka sirds dziļumos viņa bija tai māsa.

Lusijai asaras ritēja pār vaigiem, viņa'drudžaini spieda Pītera roku.

— Ai, Pīter, — viņa elsoja, — viņa ... viņa ir brīniš-ķīga!

Smieklos paguris, Piters varga balsī izdvesa: — Vī-vī.

Lusija nevarīgi rādīja ar zīmēm, ka vairs nespēj izturēt.

— Es ... es esmu... — viņa elsa. — Es... — Bet vairāk viņa nevarēja izteikt.

— Om-bon-pom, — Mērija dziedāja simto un pēdējo reizi. Un visa zāle rēca triumfālo atbildi: — Vī-vī!

Bet tas vēl nebija viss; novedusi klausītājus līdz galīgam spēku sabrukumam, Mērija gāja tālāk, lai tos pārnestā nozīmē samītu ar savu ģeniālo talantu. Izdrāzusies atpakaļ uz skatuves kā dzēruma neprātā izspūrušiem matiem, viņa pēdīgi nodziedāja: — Es esmu grausts, ko Krom-vels drusku apdauzījis. — Grausts — Mērija, trauslā Mērija — grausts, drupas! Un Kromvels, vai zināt, Olivers Kromvels — ak, tas bija par daudz!

Tas bija vairāk, nekā dzīvs cilvēks varēja izturēt. Stipri vīri aiz prieka raudāja, Pīteram uznāca žagas, un Lusija — Lusija atlaidās krēslā un ļāva nevarīga prieka asarām ritēt pār vaigiem.

Tā viņa, galīgi pārvarēta, it kā caur sajūsmas miglu redzēja Mērijas pēdējo uznākšanu. Viņi bija tik uzbudināti, ka tikko vairs spēja sekot pēdējai dzīvai ainai ar nosaukumu «Kuģa puikas māsa». Ai, retā, brīnišķīgā, burvīgā izrāde! Tā tik ļoti viņai patika! Pīters bija blakus, urt dzīve tomēr bija skaista.

Viņi iznāca no kūpošā teātra vēsajā ielā, kur jau bija sastājusies rinda otrai izrādei.

'— Iedomājies, ka viņiem tas viss vēlreiz jāatkārto! — Lusija drusku atžirgusi noteica, tīfcsmīgi atcerēdamās Atieto un Andželo. — Ai, Pīter, cik tas bija brīnišķīgi!

— Viņiem jau par to maksā. Nauda — tā liek griezties visiem riteņiem.

Viņš apstājās, lai nopirktu avīzi no kliedzēja zēna, tad ielas stūri valdonīgi pacēla roku, apturēdams dzeltenu tramvaju. Tramvajs čikstēdams paklausīja.

— Augšā? — viņš iekāpjot jautāja, pār plecu paska tīdamies uz Lusiju.

Viņa pamāja ar galvu. Ceļā uz māju viņš cītīgi lasīja avīzi. Lusija sēdēja viņam ļoti cieši blakus, šad tad slepus pavērās viņā un domāja, cik jauki viņš izturējies līdz pat pēdējam vaicājumam, kādā vietā viņa vēloties tramvajā sēdēt. Kā viņa bija priecājusies! Viņa jutās laimīga, tik laimīga, kāda reiz bija bijusi ar Frenku. Viņas krūtīs iezagās neparasta laimes sajūta; pievērusi acis, dēla plecu pie sava pleca juzdama, viņa vēlējās, kaut tramvajs mūžīgi tā brauktu. Vienmēr — vienmēr — vienmēr!

Tad Pīters pēkšņi iesaucās:

— Klau, te ir kāda ziņa, kas tevi interesēs! — Lusija atvēra acis un paskatījās uz viņu. — Paklausies — tēvocis Edvards iecelts par kanoniķi. — Viņš satrauktā balsī nolasīja īsu ziņojumu par reverenda Edvarda Mūra iecelšanu kanoniķa kārtā viņa gadu dēļ un par ilgo kalpošanu diecēzē. — Tas taču lieliski vecajam zēnam, vai ne? — viņš teica.

— Lieliski, — viņa piekrita; ziņa viņu sevišķi nesajūsmināja, bet šā brīža omā viņai tā likās tīkama.

— Man jānosūta viņam apsveikums, — Pīters pēc brīžci domīgi noteica.

— Dari to! — viņa atkal piekrita.

Pīters ziņkārīgi palūkojās uz viņu, un vēlāk, kad abi lēnām gāja pa Puķu ielu, viņš pēkšņi jautāja:

— Māt, kādēļ tu vienmēr neesi tāda?

— Kāda tad? — viņa ātri atvaicāja.

— Ak, tu jau zini, ko gribu teikt. — Viņš runāja ļoti nopietni. — Dabiska, ne tik jūtelīga un stīva.

Viņa neatbildēja.

Dzīvoklī iegājuši, viņi priekšnamā uz grīdas ieraudzīja iemestu vēstuli.

— No tēvoča Edvarda! — Pīters iesaucās. — Bet mēs jau zinām. — Taču vēstule ar lielu zeltītu monogramma uz aploksnes nebija no jaunā kanoniķa. Tā bija no Ievas, viņa ielūdza Pīteru nākamo sestdien pie sevis tenisu

spēlēt, postskriptā piebilzdama: «Paņem māti līdzi, ja viņa vēlas braukt.» Viņš paskatījās uz māti, it kā gribēdams teikt:«Nu, tu zini, ko es domāju. Ko tu par to teiksi?»

Lai gan Lūsi ja pēkšņi sajutās nelabi, viņa neteica nekā. Viņa domāja: «Viņš zina, es negribu, ka viņš brauc. Un viņš nebrauks.» Bet viņa nolēma šīs domas neizteikt vārdos. Tādēļ klusēdama noskatījās, kā viņš iemeta Ievas vēstuli ugunī, apsēdās un sāka rakstīt jūsmīgu apsveikuma vēstuli tēvocim Edvardam.

XXIII

Bet Pīters aizbrauca tenisu spēlēt, un viņa nebrauca Ildzi. Ķildas nebija. Viss notika ļoti vienkārši. Visu nedēļu viņi bija vairījušies par šo lietu runāt. Lusija bija skaudrā dedzībā domājusi: «Es zinu, ka viņš nebrauks.» Bet viņš bija nolēmis braukt. Sestdien priekšpusdienā viņš loti rūpīgi uzģērba savu gaišāko uzvalku; cik nepatīkami, ka viņam nebija baltu flaneļa bikšu, bet šoreiz palīdzība no Ķīnas nepienāca, un tenisa spēles neprašanu viņš nolēma aizbildināt ar izmežģītu rokas locītavu; un viņš atstāja Lusijai zīmīti, ka nebūs mājās. Tā bija nežēlīga likteņa atriebība, jo šo zīmīšu rakstīšanu viņa pati bija iesākusi. Kad viņam pusdienas laikā iegadījās lekcijas un viņai bija jāaiziet, kamēr Pīters vēl nebija pārnācis, viņa ar zīmuli uzrakstīja zīmīti, piemēram: «Silta pusdiena krāsnī, drīz būšu atpakaļ. Mīļš sveiciens.» Un tagad — cik sāpīgi giljotīnas nazis krita pār viņas pašas galvu!

Aizsegdams spīti ar pliekanu humoru, Pīters rakstīja: «Aizbraucu līdz vakaram pie Ieviņas.» Paraksts: Krusttēvs Toms.

Tad, pilnīgi saposies, viņš brīdi pastāvēja skapja spoguļa priekšā un apskatīja sevi; pamazām vaibstos iezagās apmierināts smaids. Viņš palocījās pret savu attēlu un izmēģināja sasveicināšanos, pacēla otru roku un, par spīti izmežģītajai locītavai, spēcīgi pavicināja raketi; tad pasmējās pats par savu iedomību, sakārtoja kaklasaiti, pēdējo reizi vēl pameta skatienu spogulī un izgāja ārā.

Bija jauka vasaras diena — viena no tām dienām, kad pat gaisam ir kaut kas no saules mirdzuma, — un, pa ielu ejot, viņš braši izslēja plecus. Viņš mazliet padižojās, kad ceļā satika Alisi Meitlendu no mūzikas stundas nākam; diezgan vēsi cepuri pacēlis, viņš vēroja meitenes kautro pietvīkumu. Protams, Alise jau nebija nekas sevišķs, t.o viņš zināja, un viņš bija pārāk lepns, lai atļautos kaut mazāko nesmalkjūtību, tomēr bija patīkami redzēt silto atzinības apliecinājumu viņas acīs. Vieglais smaids, ko viņš tai veltīja, Alisi varbūt darīja visu dienu laimīgu. Kas varēja zināt?

Stacijā viņa labā oma nemainījās, un pēkšņā neparedzētā pārgalvībā viņš paņēma pirmās klases retūrbiļeti uz Rolstonu. Tas bija lieki, tīrā izšķērdība cilvēkam, kam jāskaita katrs penijs, bet, kad Pīters tukšajā kupejā ērti atlaidās sēdeklī un uzlika savas glītās kurpes uz elegantā polstera, viņam šķita, ka šis piedzīvojums bija liekos septiņus pensus vērts.

Ceļš pagāja ātri — pulkstenis vēl nebija trīs, kad vilciens pienāca Rolstonā. Pīters, protams, apzinājās, ka ierašanās laikā bija nožēlojama uzvedības kļūda, taču, lai gan soļoja, cik gausi varēdams, bija agrs, par daudz agrs, kad viņš sasniedza «Ligzdas» vārtus. Tur viņš vilcinādamies apstājās. Priekšā izpletās tenisa laukums ar uzstieptu tīklu, iezīmēts baltām, ne gluži taisnām līnijām, ar skatītāju krēslu rindu gar malām. Laukums bija tukšs, tāpat arī krēsli bija tukši. Pītera drosme pēkšņi saplaka. Viņš neprata tenisu spēlēt, viņam nevajadzēja braukt šurp, piepeši viņam sametās bailes kļūt smieklīgam. Gluži apjucis viņš ātri pagriezās un steidzās projām pa ielu, galvu noliečis, lai viņu nevarētu pa logiem redzēt. Pamazām Viņa soļi kļuva gausāki, un tā viņš sapīcis staigāja kādu stundas ceturksni.

Taču, par spīti saīgumam, viņš sāka vērot šīs jaukās ārpilsētas skaistās vasarnīcas. Sevišķi viņam iepatikās viena. «Torņi» — tā bija rakstīts uz baltajiem vārtiem, un māja cēli centās attaisnot vārdu ar lielu pulku baroka kolonnu un maziem, apmestiem tornīšiem, kurus varēja redzēt caur līčloču gatves alpu rožu puduriem. Iespaidīga maja, viņš nodomāja, un nezin kādēļ vārds «Torņi» viņam iespiedās atmiņā.

Beidzot viņš atguva drosmi, paskatījās pulkstenī un devās atpakaļ uz krustmātes Ievas māju.

Nu viņš bija par vēlu, krēslu rindās jau sēdēja vesels pulks ļaužu ar mugurām pret viņu, tie smējās, tērzēja un, pēc visām zīmēm spriežot, bija labi draugi savā starpā. Vēl vairāk, pie krustmātes Ievas mājas vārtiem stāvēja auto — liela sarkana mašīna skaistiem, augstiem sarkana marokena sēdekļiem un glītu, mazu misiņa radiatoru ar zilu lauvu galā. ««Argails»,» — Pīters ar slepenām trīsām tūliņ pazina. Tiešām — «Argails» pie krustmātes Ievas vārtiem. Un, vārtus atverot, viņš vilcinājās, atkal apjucis, nezinādams, vai tuvoties viesu grupai vai mājas durvīm.

Pēdējais virziens likās drošāks, un viņš uzkāpa trīs pakāpienus, kautri parāva zvanu un satrauktā nopietnībā pateica savu vārdu kalponei, kas atvēra durvis.

Viņu ieveda viesistabā, kur viss jau bija sagatavots pēcpusdienas tējai — vesels kalns sviestmaižu, kūku, deserta servješu un spodrināta sudraba. Viņš ļoti stīvi sēdēja uz krēsla malas un gaidīja, vērodams smalki klāto galdu un uztverdams sarunas, kas gluži kā strazdu čivināšana ieplūda pa pusatvērto logu. Patiesībā tas bija viņa pirmais gājiens sabiedrībā, un viņš bija uztraucies. Viņa agrākās cerības gūt panākumus universitātes sabiedriskajā dzīvē nebija lāgā piepildījušās: piemēram, tai ballē viņš gandrīz visu vakaru bija nevērīgi balstījis durvju stenderi. Nu viņš gandrīz satrūkās, kad krustmāte Ieva sīkiem solīšiem iesteidzās istabā un tai līdzi lēnākā gaitā ienāca Čārlijs. Abi smaidīdami viņu sveicināja.

— Bet kur tava soma? — krustmāte Ieva, brītiņu parunājusies, meitenīgi iesaucās. Viņa bija ģērbusies baltā piķē kleitā un ap tumšajiem matiem pēc čigānu parauga apsējusi oranžu lentu. — Neiedrošinies teikt, ka tu nespēlēsi!

Pīters pietvīka un sāka stomīties:

— Redzi, man . .. izmežģīta rokas locītava.

Krustmāte Ieva paskatījās uz rokas locītavu, tad piešķieba galvu un valšķīgi pakratīja pirkstu.

— Tev jāspēlē, — viņa ķircinādamās paziņoja. — Mēs paļaujamies uz tevi. Skrej augšā Čārlijam līdzi! Viņš tev aizdos kaut ko no savām lietām.

— Tiešām... redzi, izmežģīta locītava, pavisam stīva, — viņš iebilda, arvien vairāk pietvīkdams.

Bet krustmāte Ieva, pavēloši svepstēdama, skubināja viņus augšā un nekā negribēja dzirdēt par izmežģījumu. Pīters vēl nebija paspējis apdomā#kādu iespaidīgāku aizbildinājumu, kad jau bija Čārlija guļamistabā, draiski nekārtīgā telpā ar grāmatu plauktiem un krāsainiem attēliem pie sienām, un vēroja, kā brālēns rāva ārā no pilnas apakšējās atvilktnes lielu kaudzi flaneļa bikšu.

— Šīm vajadzētu derēt, — Čārlijs teica pieceldamies. Viņš bija apmēram Pītera augumā un vecumā, tumšmatains, nopietns, drusku augstprātīgs tāpat kā tēvs, bet laipns; viņš nopētīja otru jaunekli un, acīm redzami ap mierināts, plati un diezgan valdzinoši pasmaidīja. — Uzsmēķē cigareti, kamēr pārģērbsies, — viņš sacīja, etviju pasniegdams. — Man te kaut kur jābūt nobāztai otrai ra ketei, to tu vari dabūt.

— Tu esi ļoti laipns, — Pīters nomurmināja, nolaizdama bikšturus. — Es jūtos tik nevesels, ka man nemaz neienāca prātā paņemt līdzi pašam savas drēbes.

Čārlijs atspiedās pie kamīna un nevērīgi izpūta lielu dūmu mākoni.

— Mums ir nelāga laukums, — viņš māksloti vienaldzīgi apgalvoja. — Bumbas pastāvīgi krīt krūmos. Un vispār tā ir muļķīga spēle. Spēlēju tikai tādēļ, lai neaptau-kotos.

— Es nu jau labu laiku neesmu spēlējis, — Pīters tāda pašā tonī atbildēja, mutes kaktiņā turēdams cigareti, kas viņam atdeva pašpaļāvību. — Tāda meiteņu spēle vien ir. — Un viņš novilka kreklu, draudzīgā bezbailībā bez kautrēšanās Jaudams redzēt kailu miesu.

— Šodien te ir divas glītas meitenes — Kitija un Roze.

— Tā?

— Es pats interesējos par Dārtinga jaunkundzi — tas ir, par Kitiju.

— Ā! — Pīters atbildēja. Viņam gribējās teikt kaut ko piemērotu, kādu atjautīgu piezīmi, bet acumirklī nekas neienāca prātā. Tādēļ viņš tikai izvairīgi izpūta dūmus caur degunu un klusēdams sasēja patapināto kurpju saites. Kad viņš bija saģērbies, viņi nokāpa lejā un izgāja ārā laukumā. Tuvojoties ļaužu pulciņam ap krēsliem, viņš jutās visai neveikli. «Smalki ļaudis,» viņš nodomāja, nervozi sagatavodamies smaidīt. Patapinātajā tenisa uzvalkā viņš jutās kā klauns; Čārlija tenisa rakete rokā šķita kā mandolīna, bet viņš izturēja iepazīšanās virpuli diezgan sekmīgi, nemitīgi spiezdams rokas, atkārtoti iesaukdamies: «Ļoti priecājos ar jums iepazīties,» — un gandrīz visu laiku smiedamies. Tie tiešām bija patīkami ļaudis, kā jau visi krustmātes Ievas draugi, un ļoti jauni — viņai patika sev apkārt redzēt jaunus cilvēkus. Tur bija Ai vij а Makbraida kundze — Ievas sirdsdraudzene, gaišmataina, eleganta, sparīgiem žestiem, kāda nelaiķa džentlmeņa, kas bija ticis pie naudas ar korsetu tirdzniecību, pajaunā, dzīvespriecīgā atraitne. Un Kitija Dārtinga, sprigana, ņipra, maza tumšmate nerātnām acīm, kas bieži raudzījās uz Čārlza pusi un uz savu tēvu, kas bija skārnī nopelnījis dažus tūkstošus un tos pavairojis un pacēlis solīdā līmeni ar saldētās gaļas tirdzniecību. Tur vēl bija Vera, bālasi-nīga, briļļaina, salīkusi, glīti ģērbusies, bet ne visai interesanta, un viņai blakus resns jauneklis, vārdā Džims, sarkanu seju, tukliem vaigiem, diezgan sirsnīgs, un viņa māsa — Roze!

Viņš, Pīters, tagad sēdēja Rozei blakus, acis nepaceldams, skatījās uz savas mandolīnas (varbūt tā bija rakete?) sarauto stīgu, tomēr, aizslēpies aiz savas pārāk uzsvērtās nevērības, slepus vēroja meiteni. Viņam apkāit ritēja saruna, ko viņa ierašanās bija pārtraukusi: smalkās sabiedrības tenkas — kas rīkos nākamo preferansa vakaru, kā veicas ar jaunā kino celšanu Meidenholas ielā, jā, vai tas nebija pareizi un vai tas nebija kauns, ka tieši Mūdija kundze (no visām citām) bija uzaicināta atklāt bazāru nākamo ceturtdien. Beidzot viņš spēji paskatījās savā blakussēdētājā. Viņa bija slaida, brūnām acīm un it kā sveša starp citiem, maigu, tikko manāmiem vasaras raibumiem nokaisītu ādu piena baltumā un vara atvizmu matos, ko vēl košāku darīja ap galvu apsietā zaļā lenta. Viņas šķietamā vēsā atturība Pīteru drusku biedēja, tomēr viņš izteica: — Vai jūs bieži spēlējat — es domāju, tenisu?

Viņa pasmaidīja, un viņas it kā stingie vaibsti acumirklī pārvērtās valdzinošā maigumā.

— Jā, — viņa vaļsirdīgi atteica. Un Pīters viņu bija turējis par vēsu, pat lepnu! — Un jūs?

Jau drusku drošāks, viņš savilka uzacis.

— Mana spēle ir krikets, — viņš domīgi atbildēja. Vai viņš kādreiz, mazajā spēļu laukumā pie baltajiem stabiņiem nolikts, nebija panācis septiņpadsmit pret brāli Džonu Džekobu? Un viņš piebilda — un, tā kā viņš to jau vairākas reizes bija atkārtojis, iznāca diezgan pārliecinoši: — Bez tam esmu izmežģījis rokas locītavu.

Viens paziņojums viņai radīja cienību, otrs modināja līdzjūtību.

— Jūs laikam dzīvojat pilsētā? — viņa bikli iejautājās. Viņas cienīgais vēsums nebija nekas vairāk kā maiguma maska — jā, nu viņš redzēja, ka šī dievišķīgā būtne bija pat padevīgi bikla. — Agrāk neesmu jūs šai pusē redzējusi.

— Jā, — viņš piekrita, pamezdams acis uz krustmāti Ievu, kas no savas vietas krēslu rindas galā, kur tā nevarēja viņu sarunu dzirdēt, uz mirkli pārtrauca čalošanu un uzmudinādama pamāja viņam ar galvu.

— Mēs patiesībā dzīvojām laukos, — viņš piebilda.

— Bet noīrējām dzīvokli pilsētā, kamēr es mācos universitātē.

— Jūs studējat? — Rozija pētoši palūkojas uz viņu.

Viņš palocīja galvu un lakoniski piebilda: — Medicīnu!

Viņa sasita rokas. — Ai, cik jauki! Tēvs gribēja, lai Džims arī studē medicīnu. Tik cēls arods. Bet viņš gribēja būt par veikalnieku. Man šķiet, ir brīnišķīgi būt ārstam!

Brīdi viņi klusēja, un viņš centās izskatīties uzmanības cienīgs un mazliet zobgalīgs. Beidzot viņš jautāja: — Vai jūs dzīvojat šeit?

— Jā. Mūsu māja ir tepat netālu no šejienes. «Torņi-». Briesmīgs vārds, bet tēvs tā gribēja.

Torņi! Viņš vērīgi ieklausījās un pavērās Rozē ar jaunu interesi, kam negaidot pievienojās cienība. Pīteram viņa likās valdzinoša, viņas acis bija siltas, kakls ļoti balts, rokas maigas, koptas, ģērbs pievilcīgs, bieza un sevišķi laba zīda, ar spožu zaļu ādas jostu ap vidu.

— Kā jūs te nokļuvāt? — viņš pēkšņi it kā ķircinādamies ievaicājās. — Es jūs nesatiku ceļā.

Rozija viņu uzlūkoja smaidošā pārsteigumā. — Mēs atbraucām ar mašīnu. Džims jau uz to kā uzburts.

«Torņi»! Un lieliskais «Argails»! Tiešām, tas pārspēja visus viņa sapņus. Šī bija sabiedrība, kas viņam vislabāk patika, tai viņš īstenībā bija radīts.

— Laukums gaida! — krustmāte Ieva rotaļīgi iesaucās.

— Rozija un Pīters pret Aiviju un Džimu!

Viņš paklausīgi piecēlās gandrīz bez bailēm.

— Jums vajadzēs man palīdzēt, — viņš zīmīgi teica Ro-zijai, kamēr abi gāja uz laukumu. — Sen neesmu spēlējis.

Par atbildi Rozija viņam gandrīz intīmi uzsmaidīja. Viņam laimējās — spēle nebija strauja. Tā bija lēna, viegla un diezgan līdzīga pingpongam, ko viņš pāris reižu bija spēlējis Portdornas Gildholā. Džima stils bija pārsteidzīgs un nevērīgs — ar spītīgiem sitieniem tīklā; un neveiklā atraitne, pārāk cieši iežņaugta pazīstamas markas korsetē, varēja gan skaļi tērzēt un smieties, bet viņas kustību loks bija visai ierobežots: tiklīdz viņa mēģināja skriet, viņas' iespīlētās krūtis lēkāšanā pārspēja tenisa bumbu. Un Rozija pastāvīgi palīdzēja Pīteram ar padomiem. Tāpēc viņš neizdarīja nekā muļķīga; raketi ar kātu uz augšu turēdams un neļaudams bumbai zemu lidot, viņš, pēc paša domām, gluži labi tika cauri. Viņi uzvarēja — viņš ar Rozi — un atstāja laukumu, skaļu aplausu pavadīti.

— Labs sets, — krustmāte Ieva svepstēja. — Nu mūsu kārta! Čārlz, ņem tu Kitiju, es ņemšu Veru. — Un viņa, raiti galvu papurinādama, aizvadīja tos uz tukšo laukumu.

Jūs nospēlējāt lieliski, — Rozija čukstēja, sūkdama limonādi, ko viņš tai galanti atnesa no maza galdiņa laukuma malā. — Un vēl ar savainotu locītavu.

Viņš iedzēra lielu malku no savas glāzes, ar acīm sekodams spēlei; kas jau bija sākusies. Tā tik bija dzīve! Jā, tā tik bija īsta dzīve! Viņš izstiepa baltās kājas — nudien, viņš brīnišķīgi labi izskatījās tenisa uzvalkā, — nogludināja glīti sasukātos matus, tad uzmeta skatienu Rozi j ai.

—\ Galvenais tas, ka man bija brīnum jauka partnere,— viņš pārdroši atbildēja.

Viņa pasmaidīja, klusējot vērodama spēli. Nospēlēja vairākus setus, — krustmāte Ieva bija jūsmīga rīkotāja un neizsīkstošā enerģijā neapnika sastādīt arvien jaunus pārus no sava viesu pulka.

— Aivij, ņem tu šoreiz Pīteru, un tu, Kitij ...

Un tā joprojām. Krustmāte Pīteram šķita burvīga, pali laipnības virsotne, un šai laipnībā viņš ātri atplauka. Viņa paļāvība auga, viņš priecājās par savu veiksmi. Viņš vēlreiz spēlēja ar Rozi, un viņi šoreiz jau satikās kā veci draugi. Viņi atkal uzvarēja. Tad visi krustmātes Ievas jautrā vadībā gāja iekšā tēju dzert. Tas bija jauks launags, sevišķi patīkams savas vaļības dēļ, patiesībā tā bija pirmā reize, kad viņš dzēra tēju salonā, kopš tēvocis Edvards viņu, tolaik mazu zēnu, kādreiz bija paņēmis līdzi

Maktāra jaunkundzes svinīgajās zālēs. Ja panākumi tenisa laukumā nebūtu viņu uzmundrinājuši, viņš būtu apstulbis šai ņirbīgajā tasīšu pasniegšanas procedūrā un nebūtu veicis balansēšanas varoņdarbus, ko tā no viņa prasīja. Bet tagad viņš nemaz nejutās samulsis. Viņš atlaidās krēslā blakus Rozei, centās izlikties valdzinošs, mazliet pārāks un uzskatīja viņu par burvīgu, rāmu un gandrīz aristokrātisku sarunu biedreni.

— Vai nevēlaties nogaršot šo kūku?

— Man labāk garšo Abernētijas cepumi.

— Vai drīkstu piedāvāt vēl tēju?

— Pasniedziet man tasi, lūdzu!

Jā, ar viņu bija ārkārtīgi viegli runāt, nebija pārāk jānopūlas, jo viņa pati tam veltīja visu uzmanību. Viņa nebija tāda kā Dārtinga jaunkundze, kuras skatieni šaudījās pa visu istabu, vai kā Vera, kas vienīgi pret sviestmaizītēm neizrādīja gurdu vienaldzību. Viņš bija apmierināts ar sevi, ar Rozi — jā, ar visu. Kad pienāca cigarešu laiks, Čārlzs viņam pasniedza savu etviju.

— Ņem no šīm, veco zēn!

Tiešām — veco zēn. Tas bija burvīgais vienlīdzības apliecinājums, galīgais viņa sabiedrisko panākumu apzīmo-gojums. Viņu pāršalca silts prieka vilnis. Šie ļaudis bija laipni, draudzīgi, burvīgi. Cik muļķīgi no mātes puses, ka viņa tam nebija gribējusi ļaut ar tiem saieties! Viņš nevērīgi pagriezās pret Rozi.

— Ceru, ka mēs vēl kādreiz tiksimies, — viņš riskēja. — Šajos laikos tik reti gadās sastapt tiešām jaukus cilvēkus.

Rozija nemāksloti pasmaidīja, raudzīdamās uz savu mīksto prāvo delnu.

— Tas tiesa, — viņa domīgi piekrita.

Iestājās klusums. Redzot viņas nolaistās skropstas, kas tagad meta ēnas uz apaļajiem vaigiem, Pīters pēkšņi sajuta vēlēšanos izteikt kaut ko tīkamu, ļoti glaimojošu. Viņš lauzīja galvu, pūlēdamies izdomāt kādu teikumu, kas tomēr nesniegtos par tālu, un pēdīgi viņa skatiens uzdūrās saktai, ar ko bija sasprausts viņas ģērbs, kam saskaņā ar jaunāko modi bija vaļēja apkakle.

— Cik jauki jums piederas šī sakta! — viņš neveikli nomurmināja.

Viņa to nevērīgi pagrozīja pirkstos.

— Man tādas lietas daudz nerūp, — viņa atbildēja,

•— bet tas ir labs akmens.

Gluži apjucis, viņš spēji ievilka elpu. Viņš domāja, ka rota ir vienkāršs kristāls, bet tas bija īsts dimants, liels, dzidrs akmens! To zinot, viņam iemirdzējās acis.

— Ja jūs atbrauktu, man būtu liels prieks ar jums pilsētā izdzert tasi tējas, — to sakot, viņš dzirdēja savā balsi neticamu pārdrošību.

Viņu skatieni satikās.

— Labprāt, — viņa pasmaidīja.

Tad krustmāte Ieva piecēlās un teica, ja visi esot padzē- . ruši tēju, lai ejot laukā krāšņajā saulē.

— Liekas, tu negarlaikojies, — viņa, garām ejot, čukstēja Pīteram. Viņš tai uzsmaidīja, galanti atvērdams durvis.

Atkal spēlēja tenisu, atkal smējās un tērzēja. Setu starpbrīdī viņš palīdzēja Rozei meklēt krūmos pazudušu bumbu. Zem lauru krūma pieliecoties, viņu galvas gandrīz saskārās, un viņš varēja saredzēt sīkās sviedru lāsītes uz viņas augšlūpas. Burvīgs skats!

Ap sešiem tēvocis Ričards iznāca ārā, pēc sava paraduma degunu pacēlis, bet ar zināmu draiskulības iezīmi citādi nopietnajā izskatā paraudzīties, kā viesiem klājas.

Likās viņš priecājās, redzot Pīteru, un pēc īsa brīža apsēdās tam blakus drusku savrup no citiem.

— Ļoti žēl, ka tava māte nav varējusi atbraukt, — viņš piesardzīgi ieteicās, sakrustodams kājas. — Kā viņa jūtas?

— Pateicos, lieliski!

Ričards palocīja galvu.

— Priecājos. Ļoti priecājos. — Viņš bridi klusēja, vērodams kurpes purngalu. — Brīžiem man ir tāda sajūta, ka tava labā māte izturas pret mums netaisni. Protams, tā nav mūsu darīšana, mēs par to neesam atbildīgi. Bet mēs tomēr vēlam tev vislabāko.

— Protams, — Pīters steigšus atbildēja. — Es to saprotu. — Iestājās klusums.

— Varbūt dzīve pret Lusiju bijusi nežēlīga, — Ričards ieminējās. — Tas saprotams. Bet es nepavisam neturu ļaunu prātu uz viņu. Gribu, lai tu to zini, manu zēn. Un tu vienmēr te būsi gaidīts viesis. Tav§i krustmātei Ievai... — Viņa skatiens mīļi uzmeklēja sievu laukuma otrā malā.

— Jā, tavai krustmātei Ievai ļoti patīk redzēt ap sevi jaunus cilvēkus. Atbrauc pie mums, kad vien vēlies!

Piters bija pateicīgs, līdz sirds dziļumiem pateicīgs.

— Un es ļoti priecājos par tavām sekmēm, — tēvocis Ričards turpināja. — Atzīstos, ka vienu laiku es šaubījos. Bet tagad, tevi redzot, es nebrīnos. Turies vien, manu zēn, un tu spoži tiksi galā.

— Pateicos, tēvoc, — Pīters nomurmināja. Tobrīd viņš nemaz nezināja, par ko īsti pateicās, tomēr juta, ka jāpateicas.

— Aizved arī mātei no manis sveicienu, — Ričards sacīja, izvilkdams zelta pulksteni un atgūdams parasto dzedrumu. — Man nu jāiet.

Kad tēvocis bija aizgājis, Pīters domāja, kādēļ gan viņš jutās tik neērti, māti atceroties, kādēļ šīs atmiņas radīja tik savādu un nodriskātu nevarības sajūtu. Likās, it kā viņu saistītu kādas važas, kāds valgs, ko viņš nesaprata un nemācēja izskaidrot; un viņam gribējās saraut šo valgu, nomest šīs ierobežotājas saites. Taču jau nākamajā mirklī tas viss izgaisa un prāta, nu viņš atkal bija priecīgs.

Pēdīgi saule aizslīdēja no maura laukuma, sacēlās viegla vēsma, kas mazasinīgajai Verai lika nodrebēt. Tūliņ visi devās uz mājas pusi, un Pīters, negribēdams sabojāt šo skaisto dienu, paliekot ilgāk, nekā varbūt bija vēlams, tūlīt kāpa augšā pārģērbties. Vispirms viņš noskalojās vēsā ūdenī lielajā porcelāna vannā — cik ļoti tā atšķīrās no sasprēgājušās un izgumzītās skārda vannas mājās! — tad ļoti rūpīgi saģērbās, iezieda matus ar brālēna Čārlza briljantīnu, kamēr tie sāka spīdēt, un tad kāpa lejā.

Rozi ja ar Džimu jau taisījās iet projām — nezin kādēļ Pīteram bija tāda sajūta, ka viņi atlikuši atvadīšanos līdz tam brīdim, kad viņš nonāks lejā, — un Roze pagriezās pret viņu un savā maigajā balsī teica:

— Vai nevēlaties, lai aizvedam jūs līdz stacijai?

— Brauksim visi! — Kitija savā parastajā straujumā jautri iesaucās.

Sirsnīgi un daiļrunīgi pateikdamies, viņš atvadījās no Ievas un Ričarda; viņš sacīja, ka nemaz nezinot, kā tiem par visu pateikties; tad viņš sekoja citiem uz lielo, sarkano mašīnu. Likās gandrīz neticami, ka viņš vel pirms dažām stundām bija, mazvērtības apziņa un bailēs mocīdamies, stāvējis pie šiem pašiem vārtiem un tagad aizbrauca automobilī kā šīs jautrās sabiedrības loceklis.

Jautrā burzma viņu iespieda aizmugures sēdeklī cieši blakus Rozei, un ikreiz, kad mašīna sakustējās, viņš juta, kā zīds slīdēja gar viņas gludo ādu. Vai viņa nosarka? Viņš nezināja, bet zināja, ka pats bija laimīgs un pacilāts.

Viņi izlēca no mašīnas un steidzās uz peronu, kur viņu jau gaidīja vilciens — Rolstona bija gala stacija. Kā viņš priecājās par savu pirmās klases biļeti! Lorda vienaldzībā viņš iegāja kupejā un, izliecies pa logu, vēroja pavadoņu pulciņu. Atkal uzšķīla elegantas zobgalības un smiekli. Džims, pēkšņi izplaucis par humoristu, izvilka no kabatas sauju sīknaudas un izlaupīja automātu. Visi mielojās ar šokolādi, tad lokomotīve iesvilpās, vagoni iečīkstējās vienreiz, otrreiz, un viņš aizbrauca.

Viņš galanti pacēla cepuri un paturēja to rokā, skatīdamies uz grupiņu, kas sarāvās arvien mazāka. Vai tās bija tikai iedomas, vai arī Roze tiešām bija atbildējusi viņa lokas spiedienam? Nu tā viņam pēdējo reizi viegli pamāja ar roku, tad vilciens meta līkumu, un viņš tiem pazuda no redzes loka.

Pīters līksmi aizvēra logu un atlaidās sēdeklī. Viņam gribējās klaigāt, dziedāt. Tas bija jauki, tas bija lieliski, tas bija brīnišķīgi! Kā viņš bija priecājies! Viņš bija glīts puisis, un cik apbrīnojami viņš bija pratis izturēties, un cik neticami viņam bija laimējies! Un cik burvīgi ļaudis! Sevišķi Roze — ar šiem tornīšiem un lielo «Argailu» aizmugurē, ar šo nevērīgi starojošo dimantu pie apaļajām krūtīm. Pēkšņi viņš sāka skaļi smieties. Viņam atvērās brīnišķīga dzīve. Tad viņš aizdarīja acis un ar vieglu tīksmes smaidu uz lūpām ērti atlaidās sēdeklī.

XXIV

Un Lusija — Lusija vēlu pārradās no darba; kad viņa ceturksni pirms diviem ienāca dzīvoklī, Pītera tur nebija. Izmocītu skatienu viņa paņēma muļķīgo zīmīti; «Aizbraucu līdz vakaram pie Ieviņas. Krusttēvs Toms.» Ne vārda par to, ka viņš drīz steigsies mājās, ne domas par viņu, neviena maiga vārda. Zīmīti lasot, Lusijas seja dusmās pietvīka, tad viņa norāva cepuri un nikni nosvieda to uz virtuves galda. Lusija juta, ka viņa sastingst. Tatad Pīters tomēr bija aizbraucis, viņai par spīti aizbraucis. Viņa apsēdās un ļāva domām aizlidot no šaurās telpas tālumā. Bet jau pēc mirkļa viņa spēji sarāvās. Kādēļ viņa tā domāja? Tik greizsirdīgi, tik spraigi, pati sevī uzjundīdama šo sarūgtinājumu? Kas viņai bija noticis? Pirms dažiem gadiem viņa būtu priecājusies par tādu izbraukumu — viņa pēkšņi atcerējās ekskursiju ar Pīteru uz Portdornu. Bet kopš tā laika viņa bija savādā, neizskaidrojamā veidā pārvērtusies. Protams, viņai nebija piemērotu drēbju; viņa neieredzēja Ievu; viņai bija iemesls turēt ļaunu prātu uz Ričardu; turklāt vēl viņa bija nogurusi pēc nedēļas darba; taču ielūgumu atraidīt viņai bija licis kāds cits iemesls. Vai ilgie darba, cīņas un baiļu gadi, apziņa, ka viņa dzīvoja tik nožēlojamā apkārtnē, bija iznīcinājusi viņas tieksmi pēc sabiedriskas dzīves? Nē, tas nebija īstais iemesls. Ieva nu, protams, zinās, ka dēls bijis viņai nepaklausīgs. Pat tagad vēl uzvilnīja atmiņas par neseno satikšanos — dzēlīgas atmiņas. Jā, Ieva bija uzvarējusi. Ieva bija atbalstījusi Pītera rīcību. Viņa zināja, ka šai svepstošajai nepatiesīguma un izlikšanās lellei būs kairs ļauns prieks, ka tā ar viņu izspēlējusi tādu joku. Viņā cēlās gandrīz velnišķs naids pret Ievu. Viņa gribēja, lai viņai ar dēlu liek mieru. Tas bija īstais iemesls. Lai viņi nesnaigstās pēc Pītera. Pīters piederēja viņai. Viņā gribēja dēlu paturēt tikai sev; kad Pītera nebija tuvumā, viņa jutās nelaimīga. Jā, to viņa atzina.

Viņa neapzināti piecēlās un uzlika katliņu, lai. uzvārītu sev nekļūdīgo nomierinājuma līdzekli — tasi tējas. Visus spēkus saņēmusi, viņa savaldījās. Pasaulē nebija tādas viltības, tādas sazvērestības, kas viņai spētu atraut dēlu. Un viņš māti mīlēja. Viņa mierināja sevi ar atmiņām par jauko vakaru Empairā.

Viņa izdzēra tēju, paņēma grāmatu un mēģināja lasīt. Apakšā Alīse Meitlende pie klavierēm sāka nebeidzamās gammas, kas Lusiju vienmēr kaitināja. Bet viņa nedzirdēja klibojošās notis, neredzēja iespiestos vārdus acu priekšā.

Viņa gaidīja, stingri apņēmusies nesakaitināt dēlu ar savām dusmām. Taču, kad viņš pārbrauca no Rolstonas, Lusija, sirdij savādi sažņaudzoties, redzēja, ka viņš bija lepns un pacilāts; nevērojot tof viņa mākslotā, bet laipnā balsī vaicāja:

— Vai tu jautri pavadīji laiku?

Redzami atvieglināts, ka māte neļaunojas, Pīters izstāstīja savus piedzīvojumus «Ligzdā».

— Viņi visi tev sūta sveicienus, — viņš zīmīgi nobeidza, lielā sajūsmā gandrīz vai aizelsies.

— Ir jau labi! — Viņai bija briesmīgi grūti nelauzt apņemšanos un palikt mierīgai. Sveicienus, tiešām! Vai ar viņu sveicieniem viņa būtu varējusi dēlu vadīt universitātē?

— Es nemanīju, ka viņi būtu ļauni, — viņš neapdomīgi piebilda.

— Tā?

— Mūsu laikos jāpeld pa straumi, nevis pret to.

•— Kāda tad Vera tagad izskatās? — viņa strupi ievaicājās.

— Ak, es ar viņu gandrīz netiku runājis. — Viņš brīdi klusēja un veltīja mātei burvīgu smaidu. — Bet tur bija vesels pulks patīkamu cilvēku. Kāda ģimene bija atbraukusi vienā no jaunajiem Argaila firmas automobiļiem. Jauka lietiņa. Laikam gan maksā milzu naudu. Es nekad neapmierināšos, kamēr nebūšu ieguvis tādu mašīnu ... un tik daudz naudas, lai to varētu uzturēt kārtībā. — Tad viņa smaids izdzisa, un viņš ar riebumu paskatījās apkārt. — Briesmīgi atgriezties no pieklājīgas mājas tādā ūķī. Tev vajadzēja redzēt viņu vannas istabu! Kā mēs te varam kādu ielūgt pie sevis?

— Nu, — viņa gandrīz gurdi atbildēja, — ilgi jau vairs tā nebūs.

— Paldies dievam!

Pītera balss noskaņa bija gandrīz neciešama; daudz netrūka, ka viņa būtu ļāvusi vaļu briesmīgām dusmām, bet pār viņas lūpām neizlauzās ne vārds. Viņa klusēdankļ noskatījās, kā viņš izgāja no istabas uzvilkt citu uzvalku. Tad viņš ienāca atpakaļ, nometa grāmatas uz galda un sāka strādāt.

«Lai nu kā, tas ir garām,» viņa pēc brīža nodomāja, priecādamās, ka pratusi savaldīties. «Nu viņš ir bijis Ievas sasodītajās viesībās. Nu viņš par to nekad vairs nedomās.» e

Šķietami viņš par to vairs nedomāja, jo par šīm viesībām nekad vairs neieminējās. Taču dīvainā kārtā viņa nejutās īsti mierīgi. Vai tās bija viņas iedomas — tā pati īpatnība, ko dēls viņai bija pārmetis, — vai viņš tiešam bija kādā nenoteicamā veidā pārvērties? Viņa jutās satraukta, taču vēl nebija pārliecināta. Vai šis neapdomīgais apciemojums viņā bija sējis kādu noslēpumainu nemiera sēklu? Tas bija muļķīgi, smieklīga iedoma, bet nezin kādēļ viņa no tās netika vaļā. Vakaros viņa bieži pacēla acis no adīkļa un ieraudzīja, ka dēla skatiens bija atrāvies no grāmatām un klīda kaut kur tālumā; viņa ievēroja, ka viņš bija sācis vēl rūpīgāk ģērbties; viņš vēl rūgtāk sūdzējās par naudas trūkumu; viņš pārnesa no dispansera sejas kopšanas ūdeni. Kādreiz, negaidot ienākusi atpakaļ istabā, lai paņemtu kādu aizmirstu lietu, viņa Pīteru ieraudzīja pie galda kaut ko dedzīgi rakstām. Visas šīs nenozīmīgās liecības nekā skaidri nepauda. Viņa droši vien bija veltīgi sevi mocījusi. Vai gan viņa nebija cieši apņēmusies nekad vairs neļaut aizdomām sagandēt savas mīlestības saldumu? Nekad viņa sevi vairs nepazemos ar tādu kļūmīgu soli. Pietika ar to, cik briesmīgi viņa bija kļūdījusies ar Frenku. Nē, viņa neturēja Pīteru nekādās aizdomās.

Un tad kādu pēcpusdienu vēlu maijā, kad Lusija pēc dienas darba iegāja kantorī, viņu sagaidīja tik skaļu smieklu brāzma^ ka viņa neviļus apstājās. Neviens viņu neievēroja, un Adams Dendijs, grozīdamies istabas vidū, bija šās jautrības izraisītājs. Durvīs stāvēdama, Lusija pret savu gribu pasmaidīja. Dendijam piemita spēja kariķēt citus cilvēkus, un tādēļ viņš līdz klaunībai lika lietā pats savus miesīgos trūkumus, un to viņš darīja arī šoreiz par milzīgu prieku Tinto jaunkundzei un, protams, arī sev pašam. Lepni paceltu galvu, viegli saliektu roku, īsās' līkās kājas saliecis kā amora loku, viņš vadīja pa istabu kādu neredzamu pavadoni, acīm redzot, sievieti. — Tik tiešām kā es te stāvu — tā es viņu redzēju, — viņš ar plašu pantomīmas žestu iesaucās. Tas bija ļoti komiski, un viņš raustījās smieklos. — Pa Meidenholas ielu! «Atļaujiet, dārgā,» viņš teica. «Lūdzu — mana roka.»

Tinto jaunkundze atkal gribēja ļauties smiekliem, kad pēkšņi pacēla acis un ieraudzīja Lusiju. Vienā mirklī viņas divkāršais zods nokārās lejup, seja mulsumā pietvīka; spēji pagriezusies, viņa pievērsās kontu grāmatai.

— Kas ir? — Lusija vaicāja, durvis aizvērdama un ienākdama istabā. Viņai radās neomulīga nojauta par kādu pantomīmu, ko kādreiz senās dienās Pīters bija satīriski tēlojis par viņu pašu.

Tinto jaunkundze nomurdēja kaut ko nesaprotamu, bet nepārspējamais Dendijs, kas nebija tik viegli samulsināms, bravūrīgi tika pāri neveiklajai situācijai.

— Pastāstiet! — Lusija neatlaidās.

— Nekas jau nebija,— Dendijs teica.

Lusijai radās nepatīkamas aizdomas.

— Vai tur bija kas par mani? — viņa nopietni jautāja.

— It nekas! — viņš atkārtoja. — Tikai mazs joks!

— Tur bija gan kaut kas par mani, — viņa skarbi turpināja. — Nu, stāstiet!

Viņa seja saskāba.

— Es jums saku, nekas nebija! — viņš iesaucās. — Šai pēcpusdienā nejauši ieraudzīju jūsu zēnu... roku rokā ar kādu laga meiču. Tas ir viss! — Un viņš metās pie sava galda, sapīcis nosvieda grāmatu un skaļā balsī sāka skaitīt.

Lusija juta, ka stipri pietvīkst; uz mēles viņai bija sašutuma pilnas iebildes. Bet viņa vilcinājās. Ja nu . . . ja nū viņam taisnība? Viņš pazina Pīteru, jo tas kādreiz bija nācis pie viņas kantorī. Un viņam bija ass skatiens, jā ... viņam bija vērīgas, sasodīti vērīgas acis.

— Es par to nelauzītu galvu, — Tinto jaunkundze pēkšņi ieteicās, kontu grāmatu uzrunādama. — Jauni puiši jau kādreiz tā aušojas.

Lusija neatbildēja. Viņas dēls aušojas! Viņa saknieba lupas, manīdama, ka otra sieviete zagšus paskatījās uz viņu. Viņa piegāja pie sava galda, nometa somu un niknā steigā sakartoja rēķinus. Piecos viņa, nevienam labva-karu nenovēlējusi, izgāja no istabas. Viņa gandrīz skrēja, viņa dega nepacietībā būt mājās. Kad viņa ieradās Puķu ielā, Pīters jau bija mājā un gaidīja.

— Nāc nu, Lusij! — viņš draudzīgi iesaucās. — Traki gribas launaga.

Viņa dziļi ievilka elpu un nostājās tam pretī.

— Kur tu biji šodien pēc pusdienas? — viņa uzbrēca.

— Kas tad ir? — Viņas Ьа1Л dzirdot, Pītera seja pārvērtās.

— Kur tu biji? — viņa vēl niknāk atkārtoja.

— Dispanserā ... pie pacientiem ... kur vienmēr.

— Kur tu pēc tam gāji? — Vārdi skanēja nevaldāmā

niknumā.

Viņš savādi pavērās viņā.

— Nu klausies, māt! Ko tu īsti gribi?

— Atbildi man!

— Kā tu domā, ar ko tu runā? — viņš pēkšņi iekarsis iesaucās. — Tu runā ar mani tā, it kā es būtu skolas

puika.

— Atbildi man! — viņa atkārtoja spiedzošā balsī.

— Apmierinies, debesu dēļ!

— Atbildi man! — viņa trešoreiz kliedza.

— Netrako! — Pīters atkliedza, bet varēja redzēt, ka viņam metās no mātes bail. Spraigā klusumā abi uzlūkoja viens otru; viņas lūpas bija bālas, viņa juta, ka viņas sirds plosījās kā putns tīklā.

— Tu esot šodien pēc pusdienas redzēts Meidenholas ielā staigājam roku rokā ar kādu meiteni! — Pēdējos vārdus viņa izteica elsdama, gandrīz smieklīgā steigā — tas bija apsūdzības kulminācijas punkts.

Viņš sapīka.

— Un kas par to, ja tā būtu? — viņš nīgri atteica. — Tā nav tava darīšana.

Viņš nenoliedza! Viņa vairs nespēja izturēt savu jūtu

brāzmu.

— Nav mana darīšana! — viņa nikni atcirta.— Dieva vārdā, ko tu īsti runā? Tev jāstrādā savs darbs, tev jāmācās ... un tu izšķied laiku tādām muļķībām! Un turklāt tev nav gandrīz ne penija naudas kabatā!

— Nu, kas tur vainīgs?

— Iedomājies tikai! — viņa eksplodēja. — Gaišā dienas laikā tā rādīties ļaudīm. Tu... tu pazaudētu stipendiju, ja tas nāktu zināms. Kāds pazemojums! Cik nejēdzīgi!

— Klausies, par ko tu īsti runā? — viņš iededzies sauca. — Nebrūc cilvēkiem virsū! Kādu ļaunumu tad es esmu izdarījis?

— Ļaunumu!

— Jā — ļaunumu?

Lusijai lūpas drebēja, uz dēlu raugoties.

— Vai tu esi prātu zaudējis? — viņa lielās dusmās

kliedza. — Vai esi aizmirsis savu stāvokli šeit, vai gribi palikt šai īres kazarmā? Tu lakstojies ar kādu tukšgalvi no Meidenholas ielas, — savās bailēs viņa tā iztēlojās dēla izlaidības veidu, — un es strādāju kā verdzene, lai tu varētu beigt studijas. Vai tev cita nekā nav ko darīt, ka jānoņemas ar tādām gļēvām aušībām?

— Lai es varētu beigt studijas? — viņš dzedri atbildēja, pietverdamies šim ieganstam. — Es domāju, ka man ir stipendija.

— Bet vai es neatrauju katru kumosu savai mutei, lai tev būtu ko ēst? — viņa elsa.

— Neesi tik bezgaumīgi vulgāra! — viņš teica ar saltu nicinājumu balsī.

— Ko? — Viņa izturēšanās, kas apstiprināja visļaunākās aizdomas, Lusijai laupīja savaldīšanos. Viņa atvēzējās un iesita Pīteram pļauku pa ausi. Smagais sitiņns atbalsojās istabā līdzīgi sprādzienam.

Viņš streipuļoja atpakaļ, negaidītā uzbrukuma pārsteigts, un, galdautam pieķēries, norāva zemē traukus, kas ar skaļu brīkšķi saplīsa uz grīdas. Viņa seja bija nobālusi, uz vaiga pamazām iezīmējās sārtas pirkstu pēdas.

— Ak tā, ak tā? — viņš stostījās. — Nu . . . tad mēs zinām, ko domāt vienam par otru. — Viņš ar pūlēm saslējās un lepnā cieņā izgāja priekšistabā, ar troksni aizcirzdams durvis.

Viņa tam sekoja ar skatienu, un viņas acīs mirdzēja asaras; viņa smagi elpoja, it kā būtu ilgi skrējusi. Tad priekšistabā pēkšņi atskanēja troksnis; mājās pārnākot, viņa satraukumā bija atstājusi ārdurvis vaļā, un nu Finča kundze iedrāzās viņas dzīvoklī.

— Man likās .. . man likās, es dzirdēju kādu troksni! — Besija sauca, skatīdamās lielām, apaļām acīm, kas kopš viņas pašas bēdu stāsta it kā alka ieraudzīt līdzīgu nelaimes ainu. — Vai jūs pakritāt?

— Jā ... paklupu, — Lūsi ja teica, kā nemaņā uzlūkodama otru sievieti; tad viņa piebilda, lai paskaidrotu, bet īstenībā vēl vairāk atklādama savu vārdu melīgumu: — Uzgrūdos galdam.

— Vai neesat vesela? — Besija stomījās. — Vai jums kā nevajag?

— Nu jau atkal jūtos labi. — Viņa ar pūlēm izrunāja vārdus, ar stīvo roku atbalstīdamās pret galda malu. Finča

Kundze pieliecās uzlasīt nokritušos tējas traukus — viena !.r><k un viens šķīvis bija saplīsis, — tad, pietvīkušo seju «mgšup pavērsusi, pakalpīgi piebilda: — Es jums varētu piedāvāt kādu lāsīti.

- Nē! — Lūsi ja atvairīja palīdzību. — Ejiet vien.

< '.ribu būt viena.

— Bet... — Besija grasījās iebilst, tad kaut kas otras sievietes izskatā viņu piespieda paklausīt. Sarkanā apaļā .rja pauda pārsteigumu, kad viņa gāja ārā no istabas un, gandrīz kā piedošanu lūgdamās, klusi aizvēra dzīvokļa

durvis.

Kad Finča kundze bija prom, Lusija apsēdās. Viņa ju-l.is ārkārtīgi vārga, un roka viņas klēpī drebēja smalkām, vieglām trīsām. Pāris mirkļu viņa pasēdēja, tad pie-cēlās un iedzēra aukstu ūdeni. Pamazām sārtums atplūda sejā. Viņa sāka gatavot launagu, sakārtoja galdu, iemeta saplēstos traukus lādē un beidzot ar piespiešanos, kas gandrīz darīja sāpes, pilnīgi nomierinājās. Tad viņa piegāja pie Pītera istabas durvīm un stingri pieklauvēja.

— Pīter, — viņa sauca klusā, apvaldītā balsī, — launags gatavs!

Viņa negaidīja atbildi, bet tūlīt atgriezās virtuvē, kur pēc spraiga gaidu brīža ienāca arī Pīters. Viņš nāca lēni, rokas kabatās sabāzis, uzmestu lūpu, un viņa seja pauda briesmīgu sakāvi, kaut arī viņš vairs nebija mazs zēns. Pie galda apsēdies, viņš klusēdams sāka ēst. Viņas roka, tasi pasniedzot, bija droša un stingra.

— Ņem grauzdētās maizītes, — viņa skaidri teica, pastumdama šķīvi.

Ilgs klusums.

— Paldies, māt, — viņš sacīja, ar pūlēm košļādams karsto, ar sviestu apziesto maizīti, it kā tā būtu no koka.

Lusiju pārņēma dziļš un spēcīgs aizkustinājums, kurā jautās milzu atvieglinājums — vesela jūtu vētra zem ārējā miera aizsega. Viņas acis līdzjūtīgi vēroja dēla noliekto galvu. Viņa nebija pratusi savaldīties. Viņa nebija gribējusi dēlu tā pazemot; viņas uzvara tai sagādāja mokas. Bet tas bija noticis viņa labā. Vienīgi viņa un varbūt viņas labā. Jā — viņu abu kopējās nākotnes labā.

Viņa juta, ka bija nokārtojusi viņu attiecības, un, it kā cenzdamās attaisnot savu izturēšanos, netaupīja pūles, lai pierādītu, cik laba varēja būt. Pīters tagad gatavojās pēdējam aroda eksāmenam, un arī viņa pēc sava paraduma kaislīgā dedzībā uzņēmās šo pēdējo pārbaudījumu. Tas nebija viegls. Tovasar, viņam studējot, Lusijas saimnieciskais stāvoklis kļuva jo dienas jo ļaunāks. Nesen bija cēlušās pārtikas cenas, bet alga viņai nebija pielikta. Naudā pacēlums nebija liels, kā Tvīdija jaunkundze kādreiz bija teikusi, tikai šur pa puspenijam, tur pa puspeni-jam, taču Lusijai šie nieka puspeniji bija svarīgi punkti dzīvē, par kuriem bija jācīnās un kuri ar lielu modrību jāsargā. Ap šo laiku jau viņas apstākļiem vajadzēja uzlaboties. Ar tādu optimistisku cerību viņa bija iestājusies Hendersona un Šo firmā, bet nu jau sen samierinājusies ar to, ka viņas spējas bija ierobežotas. Viņa nebija gudra - par viņu vairākkārt pat bija teikts, ka viņa esot «stulba», — un Lusija saprata, ka viņai nekad un tagad jau nepavisam neizdosies tikt pāri savam tagadējam pazemojošajam darbam. Tam bija jāpilda sava misija, tad viņa to atstās. Un, ja viņa nebija gudra, viņa bija ietiepīga, nepadevīga un iespītīga; pretestībai augot, šīs īpašības izveidojās arvien spēcīgākas.

Kas viņu redzēja kādā vakarā nākam pa Puķu ielu — kādā tveicīgā vasaras vakarā, kad gurdinošais gaiss apņēma gurdenos namus, — tam šķita, ka tas redzētu garu, kas spīd cauri savas nodzītās miesas apvalkam. Viņa nāca lēni, gandrīz līdz skrandām novalkātais kostīms karstumā lipa pie miesas, cepure, tagad noplukusi un zaļgana, līmeniski gūlās uz pieres, mugura taisna, bet viens plecs nolīcis, to novilka soma ar šīsdienas pārtikas iepirkumiem. Viņas lūpas bija bālas, acis ieplestas un vērstas tālumā, seja bezkrāsaina, smalka un kalsna, ar izciļņiem vaigiem. Un ap šo sievieti vienmēr dvesmoja savāda vientulības sajūta.

Viņa neveltīja ne mazāko vērību apkārtnei, mierīgi izvairījās no bērniem, kuri rotaļājās uz ielām, nelikās redzot sievietes, kas, viņai parāafcoties, pārtrauca tenkas, lai noskatītos pakaļ. Šīs sievas tagad pašas bija izdomājušas vārdu, kādā tās viņu sauca, bet viņa laida gar ausīm šo v.'irdu, viņai bija pilnīgi vienalga, ko tas domaja par vi-и.is izturēšanos.

Lai gan viņa nekādas mocības neapzinājās, tomēr bija it kā vajāta sieviete — pašas vajāta sieviete, kas mīlestības dēļ uzņēmusies ziedošanās mokas. Taču, sava mērķa apmāta, viņa nebija nejūtīga pret ciešanām, ko tas viņai sagādāja. Viņa cieta, un, par spīti savai lepnajai pārliecībai, ka nekas viņu nespēj pieveikt, viņa saprata arī, ka viņas izturība drīz būs galā. Bieži viņa nakts vidū pamodās savā šaurajā skabūzītī, it kā peldēdama kādu briesmīgu murgu saltajos sviedros. Pīters nebija izturējis pārbaudījumu; viņa veselība bija sabrukusi; vai arī viņa pati, neizteicamās bailēs tukšu plaukstu sažņaugusi, iedomājās, ka viņai pazudis naudas maks. Vislielākā traģikomēdija. Taču Lusiju pastāvīgi vajāja šīs bailes — bailes visu pazaudēt kādas naudas nelaimes dēļ. Neko nelīdzēja, ka viņas budžets bija sabalansēts līdz pensam, miegā smadzenes čakli rēķināja, rēķināja un atkal pārrēķināja, meklēja ceļu, kā labāk izlietot viņas niecīgo algu. Reizēm viņa pamodās pagurusi, it kā viņas miesu būtu sakapājusi nežēlīga sīku naudas gabalu krusa.

Viņas būtība bija šāda: viņa liedza sev visu pēdējā augstākā gandarījuma labā. Tā dēļ neviens ziedojums nebija par lielu. Ģērbi, brīvdienas, to visu viņa aizmirsa, viņa mēģināja aizmirst arī ēdienu. Viņas uzturs kļuva noteikts, tikpat negrozīgs kā viņas griba. Tas bija trūcīgs uzturs, nevis viņas iecienītais cāļa cepetis un sparģeļi, bet ar to varēja dzīvot — to viņa redzēja Vaitielā, — un tas bija viss, ko viņa pašlaik vēlējās. Viņa arī nejuta fizisku vājumu, tikai dažas pārejošas reiboņa lēkmes, kuru iemesls bija tas, ka viņa ēda gandrīz vienīgi miltu ēdienus.4 Lai gan viņa nezināja īsto iemeslu, šāda pārtika bija sākusi nopietni ietekmēt viņas zobus. Kādreiz viņas zobi bija bijuši stipri un gludi, balti — Frenks tā bieži bija teicis — kā jaunpiens. Pirmajā laikā viņa Puķu ielā joprojām bija ļoti rūpējusies par saviem zobiem, vakaros un rītos tos tīrīdama ar kampara kaļķi; bet zobu sukas — īpaši lētākās tik ātri nodila, ka viņa beidzot tās vairs ne pirka, bet sāka lietot salocītu lupatiņu. Tad taupības labā — Pīters vienmēr pats pirka sev zobu pastu — viņa bija atmetusi kampara kaļķa lietošanu un iztika ar sāli — rupjo vārāmo sāli, ko pazina kā labu tīrāmo līdzekli.

Bet nu šis ierobežošanās sekas bija tās, ka viņas zobi ātri sāka bojāties. Pēdējā laikā viņai uznāca briesmīgas zobu sāpes, kas cēlās no diviem cauriem dzerokļiem — tagad tur bija vairs tikai zobu atliekas — katrā apakšējā žokļa pusē. Viņa nezināja, ko lai iesāk ar šiem zobiem. Viņa bija noteikti apņēmusies nedarīt Pīteram raizes un nekā nestāstīja, viņš bija dziļi iegrimis mācībās, gala eksāmenam gatavojoties, un viņam bija pašam savas rūpes.

Un tomēr šīs smeldzošās nemitīgās sāpes Lusiju uztrauca — jo vairāk tādēļ, ka viņa visu vērību veltīja un gribēja veltīt vienīgi dēla studiju beigu posmam. Šīs sāpes viņu apgrūtināja un traucēja, kad viņa ar visu sirdi un dvēseli gribēja nodoties pēdējai lielajai piepūlei. Viņa centās darīt visu. Dienu skrēja pati savā darbā, steigdamās mājās, lai Pīteram nebūtu jāgaida: ēdieni parādījās galdā ka pēc burvja mājiena; baidīdamās dēlu traucēt, viņa stundām ilgi nekustēdamās sēdēja savā iemīļotajā šūpuļkrēsla, adīt gāja blakusistabā, lai pat adatu klusā ieskanē-šanās Pīteru netraucētu; ciešā apņēmībā viņa nokāpa apakšstāva un piedabūja Meitlenda kundzi, lai tā uz kādu laiku liek savai meitai pārtraukt gammas. Viņa bija domājusi par visu, nebija nekā aizmirsusi; par spīti grūtībām, viņa tiešām atradās sava uzdevuma augstumos.

Bet šīs zobu sāpes, jā, šis smieklīgais zaims cēlās ziedošanās sejā, kā lai viņa tās novērš? Tieši tad, kad viņa gribēja justies vislabāk, saņemt visus spēkus, lai izturētu Pī-tera eksāmenu laiku, šīs sāpes viņai to liedza.

Eksāmenu priekšvakarā, kad viņa, steigdamās savā nedēļas apgaitā pa Vaitielu, brīdi pakavējās pie Kolinza kundzes, viņai runājot pēkšņi uznāca briesmīga sāpju lēkme. Viņa tūliņ pielika roku pie vaiga, un viņas seja sašķiebās.

— Zobs sāp, vai ne? — Marta līdzjūtīgi minēja. Viņa maigā rūpībā auklēja sava maldā kritušā dēla atvasi, ko «vazaņķe», kas pati pašlaik bija Rotenrovā, lai sniegtu tālāko savas auglības pierādījumu, uz kādu laiku bija pametusi viņas gādībā.

— Jā, zobs, — Lusija apstiprināja, kad sāpju skaudrums bija pārgājis.

— Kādēļ nesaņematies un neizejat to izraut? — Kolinza kundze jautāja, maigi pliķēdama mazuļa kailo di-bentiņu un kairinoši grozīdama porcelāna sunīti. — Mans

Benijs pērn vienu izrāva zobu slimnīcā, un viss bija kārtībā. Vispirms par krietnu naudu izdzēra džilu^9 viskija, lai remdētu sāpes, un tad aizgāja un izrāva zobu gluži par velti.

— Tā? — Lūsi ja lēni atjautāja, un viņai kaut kas ienāca prātā. Zobu slimnīcā arī viņa taču varēja izraut zobu par velti!

Patiesībā viņa nebaidījās no zobu raušanas sāpēm, bet no maksas par zobu izraušanu. Taču lepnums viņai lika drusku sarauties, domājot par pazemojumu, kas būtu jāpārdzīvo, apmeklējot brīvas ārstniecības iestādi; viņa — Lusija Mūra — lai ietu turp! To nemaz nevarēja iedomāties.

Bet zobu sāpes nerimās, un pēc pieciem tai pašā dienā, iedama pa Jonga ielu, viņa neviļus apstājās pie kāda amerikāņu zobārsta kabineta durvīm — tas bija lēts ārstniecības iestādījums, kuram viņa bieži bija gājusi garām. Brīdi vilcinājusies, Lusija ātri iegāja iekšā. Viņa gribēja tikai apjautāties, bet zobārsts — tas bija tikai pieklājības tituls, jo viņš nebija kvalificēts, — prata ātri rīkoties. Viņš bija plecīgs liela auguma vīrs apbrīnojami jauku smaidu, ģērbies zilā sarža uzvalkā, un Lusija vēl nepaspēja iebilst ne vārda, kad viņš jau bija apsēdinājis pacienti sarkanā plīša krēslā.

— Derētu iztīrīt muti un ielikt mākslīgus zobus, — viņš mundri ieteica, rotaļādamies ar knaiblītēm.

— Nē, nē! Es tikai gribētu atbrīvoties no zobu sāpēm, — viņa atbildēja.

— Nu, tad sākumam izņemsim četrus. — Un viņš pacēla šļirci. — Ar šo iešļircinājumu jūs to nemaz nemanīsiet. Tas ir tikpat viegli kā lobīt zirņus.

Viņa uzlika roku ārstam uz piedurknes.

— Bet cik tas maksā? To es gribu zināt.

— Pieci šiliņi par visiem.

Viņa izskatījās norūpējusies.

— Es nevarēšu ... — viņa iesāka.

— Nu, tad teiksim — četri šiliņi.

Viņa pakratīja galvu un dzīrās celties no krēsla.

— Nu tad trīs šiliņi seši pensi! — ārsts iesaucās, viņu turēdams. — Tā ir pēdējā cena — tur tikai zālēm iznāk.

Trīs šiliņi un seši pensi! Tā arvien vēl bija neiespējama

summa. Lūsi ja brīdi apdomajas, tad, viņu uzlūkodama,

gausi sacīja:

— Cik maksātu bez ... bez zālēm?

Viņš paskatījās pacientei sejā un beidzot saprata, ko nozīmē galīga nabadzība.

— Ak tā, —- viņš noteica. — Es tos izraušu par pāris šiliņiem.

Lusija atkal kļuva domīga.

— Nu labi, — viņa pēdīgi piekrita.

Viņa atlaidās krēslā, cieši ieķērās parocē, aizvēra acis un atvēra muti.

Mokas bija lielas, it kā liesmu mēles laizīja viņas žokli, uzšaudamās līdz pat smadzenēm. Viņai ne prātā nebija nācis, ka varētu tā sāpēt — knaiblīšu šņirkstēšana gar pēdējo zobu griezās līdz kaulu smadzenēm. Bet viņa neizlaida pār lūpām ne skaņas.

Beidzot tas bija padarīts. Viņa apsēdās taisni, izskaloja asinis no mutes ar ūdeni, ko ārsts pasniedza, tad bālu seju piecēlās, attaisīja nodilušo maciņu un pasniedza viņam divus šiliņus. Tā bija maza maksa par viņas lepnuma saglabāšanu.

Mājās ejot, viņu pārņēma nespēks, savāds nervu vājums.

— Žēlīgais dievs, māt! — Pīters iesaucās, viņai ienākot pacēlis acis. — Kas tev noticis?

— Nekas, — skanēja atbilde. — Varbūt tas no karstuma. Bet tu ... kā tev veicas? — Un viņa, kā parasti, sāka dēlam gatavot launagu.

Nākamajā dienā sākās eksāmeni — pēdējais pārbaudījums.

Mute lēni dzija, bet, atbrīvojusies no nerimstošajām sāpēm, Lusija jutās kā no jauna piedzimusi. Visas nāka mās dienas viņa neizrādīja ne mazāko pagurumu. Viņa bija mierīga un iedvesa Pīteram drosmi ar savu vārdos neizteikto paļāvību. Kādu nedēļu viņa redzēja dēlu nākam un ejam: pavadīja ar drosmi un sagaidīja nesatricināmā mierā. Beidzot tas bija garām. Un tad iestājās spēja reakcija. Viņa jutās gurda, šļaugana gluži kā pēc lielas spēku izšķiešanas un viegli ļāvās dīvainām satraukuma lēkmēm.

Pārbaudījumu rezultātu paziņcftanas dienai tuvojoties, šis ilgi slēptais satraukums izlauzās uz āru, un viņa gandrīz sevi nodeva. Panākumi viņai nozīmēja visu. Lusijai bija liktenīga nojauta — ja Pīters šoreiz būtu izkritis, viņai vairs nebūtu spēka vēlreiz izturēt šo pēdējo pārbaudi. Viņa zināja, ka bija aizsniegusi savu spēku virsotni.

Gausi pagāja otra nedēļa, bet šī doma palika, tā viņai bija prātā vēl tad, kad viņa noliktās dienas rītā ieradās kantorī.

XXVI

— Jūs jau esat īsts nervu kamols, — Tinto jaunkundze teica valdonīgā cieņā ar vieglu nosodījuma pieskaņu. — It kā jūsu raizēšanās tur varētu ko grozīt.

— Vai jūs jūtaties tā? — Adams Dendijs, istabas tālākajā stūrī sēdēdams, iejaucās sarunā un, izlikdamies, ka stipri dreb, kā tizls kratīja līkos locekļus.

— Ne gluži, — Lusija atteica un māksloti pasmaidīja.

— Ak! — Dendijs iesaucās, mitējās drebuļoties un atguva parasto nīgrumu. — Ko jūs velti uztraucaties? Gan jau viņš tiks galā. Tagad jau visus laiž cauri. Tas ir tik viegli, ka par to nemaz nav vērts runāt.

— Viegli! Tas ir briesmīgi grūti, — viņa skarbi atbildēja un brīdi klusēja. — Bet ne tik grūti, ka Pīters nevarētu ar to tikt galā.

— Ko tad jūs raizējaties? — Dendijs visgudri sacīja. Viņam bija apbrīnojama spēja apgriezt vārdus tā, kā pašam izdevīgāk.

— Es jau nemaz neraizējos, — Lusija noliedza, atmezdama galvu.

Pareizi, — Dendijs, viltīgi smīnēdams, noteica.

Tinto jaunkundze smalki nosprauslājās.

— Gan jau visu īstā laikā dabūsiet zināt, — viņa gudri nobeidza, — un pasaule tādēļ vēl nebeigs griezties, jā ...

Pēkšņi iezvanījās telefons. Viņa apklusa, nocēla klausuli un klausījās. Tad ar savādu izteiksmi pagriezās pret Lusiju.

— Jūs, — viņa teica.— Jūs sauc pie telefona.

Viņi abi nenovērsa acis no Lusijas, kad viņa pienāca pie galda.

Pītera balss atskanēja klausulē tik skaidri, it ka viņš stāvētu tepat blakus.

— Vai tu, māt?

— Jā.

— Nu ... — viņš mirkli klusēja. — Man gribējās tev piezvanīt, tu zini. ..

— Kas ir? — viņa nepacietīgi iesaucās. — Nav taču ... nav taču nekas ...

— Ai nē! Nekas ļauns.

— Kas tad? — Lusiju pārņēma pēkšņs nespēks. Tas bija tik neparasti, ka dēls viņai zvanīja, un tagad viņa vilcināšanās šķita vēstām kādu tuvu nelaimi.

— Nu ... man likās, tu gribēsi zināt...

— Jā, — viņa ātri pārtrauca.

Viņš ķircinādamies smējās.

— Neuztraucieties, Lūsijas kundze!

Viņa nekā neteica, viņa drebēja, viņa vairs nespēja paciest šo sasprindzinājumu.

Tomēr, — viņš valšķīgi turpināja, — varbūt tevi interesēs zināt, ka tu tagad runā ar ārstu Mūru.

Vienu mirkli viņa nesaprata, tad strauji ievilka elpu:

— Piter ... tas nav tiesa!

— Jā, tas ir tiesa, — viņš apstiprināja. — Nupat biju tur un izlasīju sarakstu. Tā ir.

Lusija nespēja izteikt ne vārda, asaras pēkšņi aizmigloja viņai acis, viņu pāršalca varens jūsmīga prieka vilnis.

— Tu jau visu laiku zināji, ka es to veikšu, vai ne?

— Jā, jā, — viņa stomījās, mēle bija stīva; saviļņojumā viņai šķita, ka viņa nosmaks.

Brīdi bija klusums; viņš laikam gaidīja, ka māte viņu apsveiks, bet viņa arvien vēl bija tik aizgrābta, ka nevarēja parunāt. Tad viņa atkal izdzirda dēla balsi.

— Šodien nebūšu pusdienā — būšu kopā ar dažiem draugiem .. . tādas mazas svinības.

— Protams, — viņa tūlīt piekrita.

— Nu tad labi, māt.

— Pīter ... — Beidzot viņa juta, ka spēs ietērpt vārdos kādu daļu no savas laimes. Bet viņš jau bija beidzis. Lusija stāvēja pie telefona, iekšējas gaismas apžilbināta, tad lēni iekāra klausuli. Viņu pārņēma augstākā, cēlākā svētlaime, viņas seja mirdzēja savādā gaismā. Viņa bija cietusi, bet nu ciešanas bija galcl. Viņa bija cīnījusies, bet nu cīņa bija beigusies. Un viņa bija uzvarējusi, jā, viņa bija izcīnījusi uzvaru. Viņa bija atriebusi! Divi vien viņi bija uzvarējuši šai briesmīgajā, nevienādajā cīņā. No nekā un ne ar ko viņa bija pacēlusi dēlu līdz cēlam, augstam arodam. Viņš būtu varējis kļūt par sīku, neievērojamu kantoristu, pārdevēju veikalā, par amatnieku, vienkāršu strādnieku kuģu būvētavā. Bet nē — viņa bija teikusi, ka tas nenotiks; viņa viena pati bija to teikusi; un viņa bija savu apņemšanos īstenojusi. Pēkšņi viņas sirds it kā uzlidoja netveramā augstumā. Laimes pārmērā viņai gribējās skaļi kliegt. Viņa līksmi paskatījās apkārt. Uzvara! Uzvara! Viņa bija uzvarējusi.

— Viņš izturējis! — viņa piedodamā satraukumā iesaucās. — Mans zēns izturējis!

Mirkli viņi klusēdami noskatījās uz Lusiju.

— Ko es jums teicu? — Dendijs iesaucās. — Vai es neteicu, ka tas ir viegli?

— Labi! — Tinto jaunkundze sacīja un atzinīgi pamāja ar galvu. — Labi! Vai viņš izpelnījies atzinību vai ko tamlīdzīgu?

— Nezinu — tas nav svarīgi* — Lusija satraukta atbildēja. Darba biedru vienaldzība viņu pārsteidza. Viņi pat nebrīnījās un nejūsmoja par šo jauno pasaules brīnumu. Pieklājības dēļ tikai izteica remdenus laimes vēlējumus. Viņi bija iepriecināti, bet nebija bezgalīgi sajūsmināti.

— Nu jūs esat lepnā māte, — Dendijs sacīja ne bez sarkasma pieskaņas.

— Lai nu kā, jūsu grūtās dienas beigušās, — Tinto jaunkundze īsi noteica. — Un tas ir labi.

— Nu viņa būs lepna, — Dendijs rāmi secināja, skatīdamies griestos. — Atstās mūs un aizbrauks uz savu muižu.

— Tā man arī liekas, ■— Lusija priecīgi atbildēja. — So darbu jau esmu diezgan ilgi strādājusi. — Un viņa tiem uzsmaidīja.

Tai pašā siltajā laimes kvēlē viņa aizgāja no kantora. Pilsētas dzīve ielās šķita pēkšņi pārvērtusies: tramvaju krāsas likās varavīkšņainas, ļaudis, kas viņai garām steidzās darbā, vadīja priecīga dedzība, veikalu logi viņu vilināja, saule zvīļoja, pat gaiss bija rēns un dzirkstīja ka putojošs vīns.

Visu dienu, darot savu darbu, kas savadā karta vairs nesagādāja nekādu pūļu, doma par viņas uzvaru — jo dēla uzvara bija kļuvusi par viņas uzvaru — ne mirkli neizgāja viņai no prāta. Brīžiem viņa savā nodabā paklusām iesaucās aiz brīnumiem un prieka. Viņas seja, nometusi parasto stingumu, bija dzīva un apgarota kā meitenes seja; lūpas vairs nesakniebās, tās bija uzbriedušas kā jaunībā. Kājas atguva veiklību, mugura — lokanību.

Desmit vārdi pa telefonu, un desmit gadi kā brīnumā novēlās viņai no pleciem. Viņa to neapsvēra, kā citkārt būtu darījusi. Nenozīmīga sieviete, sieviete, kas strādāja zemu, gandrīz nožēlojamu darbu, sieviete, kas augas dienas bija pavadījusi, strādādama pilsētas padibeņu netīrībā un smakā, — šī sieviete bija skopojusies, plēsusies un cietusi trūkumu, lai viņas neievērojamais dēls varētu beigt provinces koledžas kursu un beidzot iznirtu kopā ar simt citiem tikpat zaļiem un nepiedzīvojušiem jaunekļiem, kas, nepareizā latīņu valodā Hipokrāta zvērestu izklieguši, drīz vien pazudīs vienaldzīgajā pasaulē. Vai tur kāds brīnums, ka Dendijs tikai ar pūlēm bija valdījis žāvas, ka Tinto jaunkundzes balss skanējusi pavisam remdeni. Bet Lusijai tas tā nebija. Nē! Miljonreiz nē! Viņai tā bija bijusi homēriska cīņa; un tagad uzvara — tik grūti izcīnītā uzvara bija neizsakāma sajūsma.

Tovakar, kad viņa pārnāca Puķu ielā un, pa nodeldētajām un salūzušajām kāpnēm uzkāpusi, iegāja savā dzīvoklī, dēls jau bija priekšā. Viņa apstājās, acīs viņai pēkšņi saskrēja asaras. Tad viņa nometa visu, kas bija rokās.

— Pīter, — viņa sauca, izstiepdama rokas, — Pīter!

XXVII

Lielā uzvaras diena bija pienākusi!

Viņa ģērbās graduācijas^1 ceremonijai; viņas vaigi bija viegli pietvīkuši, kustības satraukumā drusku nenoteiktas. Pīters, nevainojams kā kavalieris, jau bija projām — viņam bija jāsteidzas noīrēt talāru, — un tagad, ar vienu aci pulkstenī skatīdamās, viņa steigšus uzvilka jauno ģērbu. Taču, kleitu pāri galvai velkot, viņas steigu apvaldīja klusas bažas. Šo tērpu viņa bija pati pagatavojusi no brūna auduma gabala, ko sevišķi lēti bija ieguvusi atli-

-_i «

1 Graduācija — akadēmiska grāda piešķiršana.

kurnu pārdotavā aiz Tata veikala, izgriezusi pēc piegrieztnes «Veldona mājas drēbnieka» un, cik labi varēdama, steigā bez šujmašīnas sadiegusi pagājušās nedējas vakaros. Viņa tādēļ diezin kā neuzticējās šim sadiegumam, un tagad, spogulī sevi vērojot, viņai ne pirmoreiz radās bažas par visu ģērbu. Tas nebija ne izdilis, ne spīdīgs kā vecais, un tas viņai labi piederējās. Bet ar to tērpa labās ipašlbas arī bija izsmeltas. Tas nebija ģērbs, kādu viņa vēlējās, — kaut ko mīkstu un plānu, kas darītu maigākas viņas padruknā stāva aprises, bet tas bija viss, ko viņa ar savu labāko gribu bija varējusi darīt.

Bet kāda nozīme ģērbam? Galvenais bija graduācija un lepnais prieks redzēt viņu, savu dēlu, atklātā sapulcē ar doktora cepuri galvā.

Gadiem ilgi Lūsi ja bija iztēlojusies šo ainu, un nu tā bija pienākusi. Tas bija ne vien Pītera, bet tāpat ari viņas triumfs, un skatīdamās viņa slepeni, sirds dziļumos ar viņu tanī dalīsies.

Pēdējoreiz spogulī paskatījusies, viņa steidzas meklēt kurpes.

Paņēmusi kurpes no plaukta virs plīts, viņa apskatīja tās, un tūliņ viņas prieks saplaka.

Viņai jau bija bijušas lielas šaubas par šīm kurpēm. Tās bija vecas, pagalam novalkātas; dienu samirkušas, tās neskaitāmas reizes bija žāvētas šai pašā plauktā, lai otrā rītā varētu atkal apaut. Un nu pēdējā žāvēšana bija galīgi sabojājusi šos apavus un piepildījusi viņas pašas posta mēru. Briesmīga nelaime! Labās kājas zole bija pilnīgi pārsprāgusi. Tas īstenībā nebija iesprāgums, bet caurums — plūksnains, stūrains caurums izdilušajā zolē, pa kuru viņa būtu varējusi iebāzt mazo pirkstiņu. Ap šo caurumu izvalkātā āda — ja vien to varēja saukt par ādu — bija nolobījusies un sačokurojusies, tā ka viņai izmisumā iepletās acis, to redzot.

Viņa bija gribējusi iegādāties jaunas kurpes, bet vienkārši nebija varējusi atļauties. Zobu raušana, cepure, drēbes atlikums ģērbam — šie nesenie izdevumi viņu bija izputinājuši; un tagad tiklab laiks — tikai ceturksnis trūka no vienpadsmitiem, kad sākās ceremonija, — kā diena — bija piektdiena, algas dienas rīts, kad viņa bija galīgi tukšā, — darīja neiespējamu jaunu kurpju iegādi. Pēkšņi ienāca prātā, vai nevarētu aizņemties kurpes no Besijas

Finčas, taču, kaut arī Besija viņai būtu «ar lielāko prieku pakalpojusi», Besijas milzīgās kurpes būtu kā laivas viņas mazajās kājās. Citas izejas nebija, bija jāiztiek, kā varēja.

Lusija lēni piegāja pie lādes — tur glabājās dažādi atkritumi — un izvilka cietu, brūnu papīra gabalu. To viņa vairākkārt salocīja un tad kā starpzoli ielika caurajā kurpē. Viņa pat uztriepa drusku melnās ziedes ārpusē, lai papīrs neatšķirtos no ādas. Tad apāva kurpi. Tā bija šaura, daudz šaurāka nekā otra, bet radīja kaut vai mānīgu stipruma sajūtu. Un tad — kas viņai bēdas par kurpēm? Ne vairāk kā par ģērbu. Galvenais bija šī diena, šī triumfa diena!

Arā, uz kāpnēm izgājusi, viņa ieraudzīja, ka Finču durvis bija vaļā un Finča kundze kavējās priekšnamā.

— Es domāju, ka jums varbūt patiks šī, — sentimentālā Besija teica. — Es jums to sameklēju mātes veikalā, zinādama, kur jums jāiet. — Un romantiskā noskaņā viņa pasniedza Lusijai sarkanu rozi ar asparaga zariņu. — Te būs arī spraudīte, — viņa skubināja un, iekām Lusija paguva iebilst, piesprauda rozi pie nemākulīgi pašūtā ģērba maisveidīgajām krūtīm.

— Jauki, — Besija noteica, apbrīnojot atmezdama galvu. — Pavisam cits skats.

— Pateicos, — Lusija neveikli sacīja. Viņa svārstījās, vai bija gudri pieņemt tādu rotājumu, tomēr to neatraidīja. Kādu laiku viņa bija šaubījusies par Besijas laipnību. Vai Besijas maigās acis, Pīteru ieraugot, neviļus neiekvēlojās apslēptā degsmē? Bet tagad, protams, šīs aizdomas izgaisa. Viņi taču tik drīz aizies no šejienes! Apbrīnojamas laimes dēļ Pīters bija dabūjis darbu uz sešiem mēnešiem karaliskajā Austrumu slimnīcā. Pagaidām viņa apsvērs visu, kas darāms. Tad viņi pārvadāsies uz citu dzīvokli.

Vēl kādu vārdu pateikusi, viņa nokāpa lejā pa nodilušajām kāpnēm un augstu paceltu galvu, rozi pie krūtīm un caurajām kurpēm kājās devās uz universitāti.

Savādi, ka viņa līdz šim laikam nebija iegājusi šai ēka, kas visus šos piecus gadus bija pacēlusies pār viņas dzīvi, un viņa tai nekad nebija tuvojuSies. Šodien tā, tāpat kā viņa, šķita svinam svētkus: karietes un automobiļi drūzmējās pie tās vārtiem, terasēs pulcējās ļaudis, baltās kārts galā lēni plīvoja karogs.

Pēkšņi Lusijai šķita, ka viņa nokavējusies, un viņa ātriem soļiem steidzās pa grantēto celiņu. Tas bija neapdomīgs straujums. Celiņa raupjā grants nežēlīgi plēsa papīra zoli; oļi bija kā zobi, kas sagrauza driskās šo plāno ādas aizvietotāju. Viņa vēl nebija ne simt soļu nogājusi, kad jau soļoja vienā zeķē, un nebija nogājusi vēl otru simtu, kad ar kailu pēdu sajuta vēso celiņa granti. Tā bija nelaime. Bet viņa neapstājās. Satraukta, pietvīkusi viņa uzkāpa pakalna virsotnē. Pulkstenis domīgi nosita vienpadsmit, kad viņa iegāja klusajā kolonādē.

Pēdējiem gājējiem pa vītņu kāpnēm sekodama, viņa, vēl tumšāk pietvīkusi, iegāja aktu zālē un laimīgā kārtā atrada atsevišķu krēslu pie sienas augstu pārpildītajā galerijā. Te viņa dziļi ievilka elpu, juzdamās drošībā, vietā, kur viņu neviens nenovēroja.

Viņa paskatījās apkārt, bet Pītera neredzēja. Telpu pildīja smalku ļaužu pulks. Lusija neapzinīgi paslēpa cauro kurpi un taisni, lepni sēdēja krēslā.

Pēkšņi atskanēja ērģeles — augsta, gavilējoša nots, kas pārspēja sarunu dūkoņu un, arvien augstak celdamas, spējā ekstāzē piepildīja zāli. Šī lidojošā skaņa Lusiju pacilāja. Tā kļuva par viņas uzvaras simbolu, par vēja pūsmu, kas pēkšņi pacēla viņas garu spārnos.

Mūzika apklusa, un viņa satrūkdamās atgriezās īstenībā. Gandrīz kā sapnī viņa redzēja profesoru ienākšanu, tie nāca pa pāriem, sekodami zižļa nesējam pa aili, nopietni un svinīgi savos talāros un dīvainajās cepurēs. Šis cepures veidoja spilgtas purpursarkanas, zilas un dzeltenas svītras, kad tie apsēdās tumšajās ložās. Rektors, vīrs ar īsu kaklu, skadrām acīm un smailu bārdu, uzkāpa uz paaugstinājuma. Sekoja lūgšana latīņu valodā un dziesma.

Tad sākās cepuru uzlikšanas ceremonija.

Lusija strauji paliecās uz priekšu savā aizmugures sēdeklī, vērodama, kā talāros tērptie stāvi cits pēc cita tuvojās paaugstinājumam, kur tie lūdzēja pozā nometās ceļos, kamēr rektors katram pieskārās un svinīgi pasniedza pergamentu. Iespaidīga aina!

Pēkšņi viņa sastinga gaidu sasprindzinājumā. Beidzot izsauca Pītera vārdu. Viņai vaigos iesitās spējš sārtums, un viņa redzēja savu dēlu apakšā zālē pieceļamies un tuvojamies paaugstinājumam — staltu stāju, gludi krītošu talāru. Viņa redzēja, ka viņš bija bāls, bet mierīgs; un viņš lieliski izpildīja visu, ko rituāls lika: nometās ceļos, palocījās, piecēlās, — viss viņam izdevās tik jauki! Sirds viņai krūtīs drebēja, tie vairs nebija pukstieni, bet it kā spārnu plivināšanās. Kad viņš piecēlās, viņu apsveica skaļi aplausi; no zāles vidus nākdami, tie Lusiju gandrīz izbiedēja. Pati viņa nemaz nepakustināja rokas, kas it kā sastingušas gulēja viņai klēpī. Viņa bija pārāk lepna, pārāk dziļi izjuta šo mirkli, bija pārāk aizgrābta. Vēlāk viņa dēlam pastāstīs, ko šai mirkli izjutusi. Viņas jūtas bija pārāk dziļas, pārāk slepenas, lai tās klaji izpaustu.

Nu tas bija padarīts! Pēdējais zīmogs bija uzlikts. Lūsi j ai ceremonija beidzās skaņu un kustību žilbumā. Atkal atskanēja ērģeles — tagad tā bija pateicības himna, tad viņa citiem līdzi piecēlās un gāja ārā no zāles.

Tas bija gauss gājiens. Ļaudis stāvēja, tērzēja un smējās; tie nekur nesteidzās, mazās grupās, nelielos pulciņos sablīvējušies, tie stāvēja viņai ceļā. Viņai šķita, ka daži ziņkārīgi pavērās viņā, pārlaida skatienu no galvas līdz kājām un tad ātri novērsa acis. Viņai nepatika spiesties tiem garām un tomēr gribējās tikt ārā. Viņa bija solījusies Pīteru gaidīt ārpusē — zem kolonādes.

Beidzot viņa sasniedza kolonādi, kas tagad vairs nebija klusa, — to pildīja daļa tā paša labi ģērbtā pūļa. Lu-sija redzēja, ka viņa te nemaz neiederējās, tā bija ārkārtīga disonanse, jo viņai ģērbs karājās plecos kā maiss. Bet kas par to? Drīz tas viss piederēs pagātnei, drīz viņa ģērbsies atlasā, nevis maisa drēbē! Viņa gaidīja savu dēlu. Viņi kopā aizies no šejienes.

Lusija gaidīja, pagriezusies ar muguru pret spraisli, vienaldzīgu seju noskatīdamās rosmīgajā ainā. Tad pēkšņi pūlis pašķīrās, un viņa ieraudzīja Pīteru. Viņas acīs tūliņ atmirdzēja smaids, bet tad viņa pēkšņi satrūkās un saslējās. Viņas rokas sažņaudzās, uzacis savilkās kopā pēkšņā apjukumā, skatiens satumsa un kļuva stings. Tur bija viņas dēls, kailu galvu, un tērps vijīgi plīvoja ap viņa slaido augumu; viņš runāja, smējās, veselas grupas aplenkts. Kad viņas izbrīnās pilnās acis ieraudzīja šo grupu, lūpas viņai saviebās niknumā un riebumā. Lēni kā apžilbusi viņa pārlaida roku pār acīm. Jā#tas likās neticami; viņai ne prātā nebija ienācis, ka tas varētu notikt, bet tā bija.

Tur bija viņi visi — tur bija visi viņas radi, tie paši, kas bija sazvērējušies pret viņu un gaidījuši viņas neveiksmi: Ričards ar Veru un Čārlzu, un, protams, ar Ievu, Edvards ari un, beidzot, Džo savas māsas Pollijas pavadībā. Un Džo ieraudzīja viņu pirmais, viņš pamāja ar lielo roku, muļķīgi aicinādams tuvāk. Visu acis pagriezās pret viņu. Ilgu brīdi viņa stāvēja nekustēdamās, tad lēni kā sapnī gāja tiem pretī.

— Atļauj man arī tevi apsveikt, Lusij! — Ričards tūlīt sacīja, kā viņai šķita, pretīgi liekuļodams vaļsirdību un sirsnību. — Tavs zēns veicis tiešām lielu darbu.

Stīvi, mehāniski viņa satvēra Ričarda roku, vēl arvien nespēdama attapties no pārsteiguma, viņus ieraugot.

— Lielisks iemesls sapulcēties visai dzimtai kopā, — Edvards maigi un smalki piebilda. Viņš rādīja uz Džo un Polliju. — Kad Pīters man atrakstīja, es nolēmu, ka mums visiem te jāsatiekas. Mēs visi ar viņu lepojamies.

— Protams, mēs atbraucām ar lielāko prieku, — Džo pārmērīgā iztapībā noburkšķēja. — Es jums visiem Crov-norā izmaksāšu pusdienas.

— Ja mēs nebūtu atbraukuši tev aplaudēt, — Ieva laipni piebilda, iekniebdama Pīteram elkonī, — tā būtu vienkārši nepieklājība. — Viņa uzsmaidīja Lusij ai zem savas elegantās nokarenās cepures un, pamājusi ar cimdiem dažiem jauniešiem, kas stāvēja viņai aiz muguras — Lusijai tie bija tikai izplūdis plankums, — saldi piemetināja: — Lai būtu jautrāk, mēs paņēmām līdzi dažus no Pītera tenisa draugiem.

Iepazīstinādama Ieva nomurmināja dažus vārdus, kurus Lusija nedzirdēja, arvien vēl stīvi blenzdama uz šo grupu. Viņa nemaz negribēja tos dzirdēt. Viņā gruzdēja lēnas dusmas, kluss naids, kas viņas bālajiem vaigiem lika atkal pietvīkt. Kādas tiesības šiem cilvēkiem bija braukt šurp un ar liekuļotu draudzību uzmākties viņas dēlam? Kāda tiem daļa gar viņas dēlu un gar viņu? Ar kādām tiesībām tie iedrošinājās tagad šai vietā dalīties viņas izmisuma cīņā gūtās uzvaras priekā? Viņa bija cīnījusies priekšējās rindās, un tagad viņi — šie citi nāca dalīties viņas triumfā, ko nebūt nebija pelnījuši. Tie par viņu nebija likušies zinis, bija nicinājuši, ļāvuši cīnīties vienai. Viņas acu priekšā spēji iznira atmiņas par šo cīņu visā tās rūgtumā, mokās un nežēlīgajā nabadzībā. Viņa sakoda

zobus, valdīdama sūro asaru plūdus. Dzimtas sapulce, tiešām! Ak dievs! Tas bija neciešami!

— Man liekas, tagad jau drusku par vēlu jūsu sapulcei, — Lusija dzirdēja, ka viņa pati ledainā balsī tā teica Edvardam.

— Laboties nekad nav par vēlu, — Ieva nogrudzināja, un, šai tukšajai muļķībai atskanot, saspīlējumu atraisīja vispārēji smiekli.

— Nu, māt, — Pīters noraizējies iečukstēja viņai ausī,

— neesi tik jocīga... vismaz šodien ne. Viņi visi vēl mums labu.

Viņa uzmeta dēlam svelošu skatienu.

— Nu, kā tad paliek ar pusdienām? — Džo steidzīgi iejaucās. — Man personiski gribas ēst. Grovnorā mums būs lepns mielasts. Makilops man labs draugs; viņš mums ierādīs atsevišķu istabu. Un, kas attiecas uz dzērieniem, es jums saku, šampanietis pludos.

Viņš muļķīgi pagriezās pret Lusiju un piebilda: — Mēs tagad visi esam draugi, vai ne? Nabaga tā sirds, kas nekad nepriecājas.

Visi smiedamies piebalsoja un sāka virzīties uz četrstūrainā laukuma pusi, un šī virzība aizrāva Lusiju grupai līdzi. Viņas skatiens bija bargs, kaut kas viņai plosīja sirdi.

— Mēs ar lielu prieku dzirdējām par tavu paaugstinājumu, — Ieva teica, mīļi un atzinīgi paskatīdamās uz kanoniķa purpursarkano apkakli. — Kad mūsu diecēzē vajadzēs jauna arhibīskapa... — Viņa zīmīgi apklusa.

Edvards, tēvišķīgi nosodot, pamāja ar roku.

— Protams, tikai uz Grovnoru.

— Pīter, kas bija tas jauneklis, kas uzmina viņam uz talāra?

— Es vislabāk dzeru «Veuve Cliquot», ja gadās diezgan skābs.

— Cik jauki, ka esi ticis Austrumu slimnīcā!

Visi runāja reizē, Lusijai neradās izdevība ne vārda iebilst.

— Kāpsim mašīnā! — kāds teica viņai aiz muguras.

— Būs īsts biezenis, bet Pīters var sēdēt tev uz ceļiem, Rozij.

Lusijai pārskrēja tirpas, viņa gribēja pagriezties, bet nevarēja. Viņa gāja blakus Polijai, jā, Pollijai, kas bija kļuvusi vēl resnāka un krāca aizdusā savās biezajās, riebīgajās un dārgajās drānās. Un Pollija norūpējusies paraudzījās uz viņu un jautāja: — Kas tavai kājai vainas? Tu klibo, it kā tev būtu paplašinātas vēnas.

Lusija neatbildēja, tik ļoti viņai derdzās Pollijas vārdi, viņa vienīgi gribēja tikt pie Pītera, vest viņu projām no šejienes, būt ar viņu vienatnē — divatā ar viņu — tikai paši vien. Bet viņu raušus aizrāva pa spraišļoto eju uz piebrauktuvi, kur starp daudz citiem automobiļiem un karietēm stāvēja liela, sarkana mašīna, saulē mirdzina-dama misiņa radiatoru.

— Visi — iekāpt! — tā pati balss iesaucas. — Piekrausim to veco kulbu!

Runātājs bija kāds jauns vīrietis, nu viņš ar uzmudinošu smaidu atrāva mašīnai abējas durvis un pats ieleca vadītāja vietā. — Nāc, Rozij, tu vari izturēt spiedienu, tu būsi pirmā sardīne.

— Vai nekāpsiet iekšā, Mūra kundze? — Lusijas tuvumā ierunājās sievietes balss. Viņa ātri pagriezās. Liela auguma glīti apaļa jaunava tādiem pašiem matiem un acīm kā jauneklim laipni, drusku saspringti viņai uzsmaidīja. Bet Lusija neatbildēja viņas smaidam. Viņa bija atsalusi, aizskarta, saniknota; likās, it ka visi butu sazvērējušies pret viņu.

— Es nevaru braukt, — viņa strupi atbildēja, dusmu plosīta.

Atskanēja vispārējs nožēlas sauciens.

— Tomēr tev jābrauc, māt! — Pīters galanti skubināja; viņš bija ticis galā ar talāru un tagad norūpējies paliecās viņai pretī. Bet dusmās Lusijai pat šīs rūpes šķita tikai izlikšanās.

— Tu taču zini, ka es nevaru braukt, — viņa atcirta, uzmezdama dēlam saltu skatienu, kas viņai pašai plosīja sirdi.

— Nāc vien, Lusij! — Edvards laipni aicināja.

— Nē, es nevaru, — viņa moku pilnā balsī atbildēja.

— Kādēļ tad ne? — Džo pārmeta, iegrūzdams īkšķi vestes izgriezumā. Kā viņai derdzās šī poza! — Mēs taču tik sen neesam redzējušies!

Visi lūkojās uz Lusiju. — Man jāstrādā, — viņa meloja, stingi raudzīdamās tiem sejās.

Iestājās neērts klusums; Ieva iesmējās sīkiem smiekliņiem, bet tie skanēja mazliet nervozi, un iekāpa mašīna.

Piters tumši pietvīka, kamēr Rozi ja neizpratnē paskatījās uz viņu.

— Nu tad lai kāpj iekšā tie, kas var! — Ričards sacīja ar pēkšņu saltumu balsī. — Mēs te nevaram stāvēt visu dienu, un Lusija pati labāk zina, ko dara. — Galvu pieliecis, viņš kaut ko pačukstēja Ievai.

To dzirdot, visi sakāpa lielajā mašīnā — visi, tikai Lusija ne. Motors zem sarkanā jumtiņa ierūcās, no izpūtēja sāka virpuļot dūmi; viņa juta, ka dēla acis skumju, sastingušu skatienu noraudzījās viņā. Iekām mašīna aizbrauca, viņa sakustējās un, ar varu savilkusi vaibstus pieklājības izteiksmē, ātri atvadījās, pagriezās un devās prom.

Galvu pagriezusi, viņa dzirdēja, kā mašīna ierūcās skaļāk un aizbrauca; arī tad, kad viss apklusa un viņa zināja, ka mašīna nozudusi, viņa nenogriezās no sāktā ceļa. Viņa gāja nepareizā virzienā, ar lielu līkumu uz Puķu ielu, tas bija vismaz jūdzi garāks un veda caur Pārtikas sīko ieliņu labirintu. Paejot gabaliņu atpakaļ, viņa būtu varējusi no tā izvairīties. Bet nē, viņa to nedarīja. Galvu pacēlusi, viņa gāja tālāk — pati savu ceļu!

Taču, mājā pārnākusi, viņa sajuta bezgalīgu nogurumu un tūliņ, cepuri nenoņēmusi un cimdus nenovilkusi, iekrita virtuves gultā. Tur viņa nekustēdamās gulēja un nenovērsdamās raudzījās saplaisājušos un nodzeltējušos griestos.

Protams, par darbu viņa bija melojusi. Visa diena viņai bija brīva — tā bija Tinto jaunkundzes cēlsirdīgā dāvana, — brīva līdz pieciem, kad jāierodas kantorī pēc algas. Kādēļ tad viņa bija šeit — sastingusi, nožēlojama, nezin kādam nezināmam mērķim pretī tiekdamās, kad būtu varējusi piedalīties jautrās pusdienās kopā ar Pīteru un dzert šampanieti?

Viņa nemierīgi sakustējās,’sirdī iedzēla skaudība. Tas bija tik netaisni, tik ļauni! Pīters piederēja viņai, viņu ar dēlu saistīja daudz stiprākas saites par dzimšanas saitēm. Kopš tās dienas, kad viņš, astoņu gadu zēns, metās viņas rokās pēc atgriešanās no Portdornas, viņa bija dēlu piesaistījusi sev ar važām, ko pati savām rokām izkalusi.

Lusija aizvēra acis; maiga smarža iesitās nāsīs no rozes pie krūtīm — tā bija tik cēla, tikismalka kā neremdējamu ilgu mokas.

Vienos viņa piecēlās, uzvārīja stipru tēju, iedzēra tumšo un aromātisko šķidrumu. Pēc tam jutās labāk, mierīgāk. Domīgi viņa novilka cauro kurpi un saplēsto zeķi — kāja bija ieskrambāta un laikam asiņojusi. Nekas jau nebija, tīrais nieks; viņa to pat nebija sajutusi, taču izmazgaja ieberzumu, salāpīja zeķi, salaboja kurpi (tāpat ka pirmoreiz) un apsvēra visu notikušo. Nu viņa atzina, ka bija nevietā uztraukusies. Šīs pusdienas, šo nelūgto radu pēkšņā ierašanās bija tikai nejaušība, epizode, kas drīz beigsies un nekad vairs neatkārtosies.

Viņas miers nostiprinājās. Šai omā viņa saka rīkoties pa māju, tīrīja un kārtoja, ielika rozi tējas tasē ar ūdeni un beidzot četros izgāja ārā, sēdās tramvajā, lai brauktu uz kantori. Tur viņa izturējās atturīgi un savaldīgi. No Tinto jaunkundzes pētošā skatiena nevairīdamās, viņa pastāstīja, ka viss noritējis lieliski. Bet, algu saņēmusi, viņa izmantoja pirmo izdevību, lai atstātu kantori. Viņa aizbildinājās, ka steidzami jāejot iepirkties, un šoreiz aizbildināšanās bija patiesa. Viņa tiešām apstaigāja savus iecienītos veikalus un iepirkās pārsteidzoši daudz un dažādus produktus. Tā vairs nebija parastā sīkstā kaulēšanās, bet pavisam citāda — bezbailīga iepirkšanās. Saīgums arvien vairāk atkusa, viņa pamazām iejūsminājās. Skaidrs, ka viņa šorīt tikai pārsteiguma dēļ bija zaudējusi savaldību, — tas viss viņu bija tā satraucis, viss bija noticis tik negaidot, un tādēļ viņai uznākušas ātras dusmas. «Manas ātrās dusmas!» Lusija viebdamās nodomāja. Tad, galīgi atguvusi labo omu, viņa pasmaidīja pirmo reizi kopš rīta. Un tiešām, bija aizraujoši un tīkami tik bezbailīgi izdot naudu! Viņa pat paņēma ziedu pušķi no vecenītes Džeimsa laukuma stūrī. Ziedi! Neprātīga pārgalvība, ko ierosināja šī jaunā oma un varbūt arī atmiņas par Besijas Finčas rozi. Vai varēja iedomāties vēl ko aušīgāku?

Kelvinbenkā viņa izlēca no tramvaja un, sainīšiem apkrāvusies, ātri steidzās pa ielu — šī steiga tik spilgti atšķīrās no viņas parastās domīgās gaitas. Pīters vēl nebija pārnācis — tas viņu savādi iepriecināja, — un viņa, cik vien ātri varēdama, noņēma cepuri, uzvilka velteņa kurpes un sāka gatavot vakariņas.

Jā, tas vairs nebūs sasodītais vēlais launags, bet īstas vakariņas. Pusdienas Pīters droši vien būs paēdis Grov-norā. Lai tad nu viņš redz, kas labāks — dārgā restorāna

virtuve vai viņas ēdienu gatavošanas māksla. Šīs vakariņas būs reizē svinības, atmaksa un gandarījums.

Lusija bija nopirkusi retu gardumu — cāli, un, kad daudzsološais putns bija piepildīts un čurkstēja krāsnī — tas nebija liels un ātri sāka čurkstēt, — viņa ķērās pie pārējo ēdienu gatavošanas. Viņas ēdienu karte šoreiz bija lepna: tomātu vira ar krējumu, cāļa cepetis ar ceptiem tīrītiem, bet nemizotiem kartupeļiem — viņš bieži bija apliecinājis, ka neviens neprotot izcept tik gardus kartupeļus kā viņa, — tikko nesta šveiciešu torte no Kolvila maiznīcas un, beidzot, kafija, stipra, melna, smaržīga. Tas bija menu. Vai Orīgena jaunkundze prata labāk?

Piedurknes atlocījusi, pietvīkusi viņa kustējās gandrīz jaunības dedzībā.

Kamēr ēdiens cepās, viņa uzklāja galdu, izmeklēdama vismazāk apdauzītos māla traukus, un aizsedza traipu galdauta vidū ar zilo ziedu vāzi. Tad viņa beidzot bija visu sagtavojusi, lai dēlu saņemtu. Viņa apsēdās, patīkami nogurusi, patīkamās gaidās un skatījās pulkstenī — tikai minūte trūka no septiņiem. Drīz viņš pārnāks; viņš bija akurāts un šorīt, atbildot uz viņas jautājumu — jau tad viņai bija padomā šīs mazās svinības, — bija dzīries pārnākt septiņos.

Tā viņa sēdēja, gaidīja, klausījās, vai neatskanēs dēla soļi uz kāpnēm.

Bet viņa nekā nedzirdēja: ne soļu, ne ierastā svilpiena. Pusastoņos viņa piecēlās, iegāja ielas puses istabā un paskatījās pa logu ārā uz ielas, bet viņš nebija redzams.

Viņa iegāja atpakaļ virtuvē un uzmeta acis pulkstenim. Bez ceturkšņa astoņi! Viņa kļuva nemierīga, bet, uz galdu paskatījusies, nomierinājās. Viss bija labākajā kārtībā, vakariņas gaidīja krāsnī. Viņa sakārtoja ziedu zariņu un atkal apsēdās. Bet nevarēja nosēdēt mierā. Piecēlās, staigāja šurp un turp pa istabu, apstājās, atkal aizgāja pie loga, noraizējusies paraudzījās uz tukšo ielu, tad lēni ienāca atpakaļ virtuvē.

Tur viņa atkal apsēdās, acis atkal vēroja pulksteni, viņa gaidīja arvien augošā nemierā.

Pamazām gaidu gaišums apmācās, pierē iegūlās grumba, dedzība un jūsma izzuda no sejas. Kas viņam noticis? Nu jau pāri astoņiem. Lusiju pārņēma neomulība. Viņa pūlējās nomierināties, bet miers bēga no viņas. Viņa atkal

bija kājās, nemierīgi svaidījās šurp un turp, skatījās pulkstenī, redzi piepūlēdama, stāvēja pie loga, klausījās pie durvīm, jā — pat tās atvēra, it kā paredzēdama viņa ātros soļus kāpnēs, un gaidīja, gaidīja, gaidīja, vērīgām ausīm cenzdamās saklausīt dēla soļus.

Pienāca deviņi, bet Pītera vēl nebija. Ar lielām pūlēm viņa savaldījās un apsēdās. Pusdesmit, un viņš arvien vēl nebija pārnācis. Vakariņas bija pagalam, vista sakaltusi ragā, kartupeļi sačokurojušies kā āda, kafija pārvērtusies par dujķainām nogulsnēm katliņa dibenā.

Vakara krēslas tukšajā pelēkumā atsalusi, galīgi izdzisušu dienas prieku — viņa beidzot piecēlās, nokravāja galdu, izlēja kafiju, salēja viru māla podā, ielika cāli virtuves skapī, izdzēsa visas savu lepno vakariņu pēdas. Lūpas viņai savilkās neizsakāmās skumjās, bet acis, lai cik pilnas un valgas, neļāva noritēt nevienai asarai.

Kad Pīters beidzot pārnāca — tieši desmitos, — viņa sēdēja un adīja; viņas piere bija gluda, seja neizdibināma.

— Netiku vaļā no šiem ļaudīm, — viņš tūliņ iesaucās; viņš bija aizelsies, bet smaidošs, lieliskā omā. — Vai tu domāji, ka es nemaz nepārnākšu? Vai raizējies?

Adīkli nenolikdama, viņa cieši pavērās dēlā. — Nē, es zināju, ka tu nāksi, — viņa atbildēja; tad piebilda, lēni un katru vārdu uzsvērdama: — Un kādēļ lai es bēdātos? Mums jau visa nākotne priekšā!

XXVIII

Pēc pieciem mēnešiem, kad viņa darbs slimnīcā tuvojās beigām, Lusija jau bija pilnīgi izšķīrusies, kas viņiem jādara. Pītera biežajiem aizrādījumiem, ka vajadzētu atrast kādu, kas aizdotu naudu prakses iesākšanai, viņa bija atbildējusi ar iecietīgu smaidu. Viņam bija tikai divdesmit divi gadi; sakiet, lūdzami, — kur viņš būtu dabūjis naudu? Nē, iespējams bija tikai viens ceļš un patīkams ceļš, kaut arī tas varbūt būs saistīts ar grūtu darbu. Bet darbs bija nepieciešams, ja jauns cilvēks gribēja tikt uz priekšu, un pie grūtībām viņi abi taču bija pieraduši.

Pīters sāks strādāt par asistentu Anglijā — kaut kur provincē, un Lusija tur vadīs viņa saimniecību. Anglija

Lusiju vilināja aiz diviem iemesliem: tur bija lielākas algas nekā ziemeļos, un galvenais — viņa gribēja saraut visus sakarus ar šo vietu. Pārāk ilgi viņa bija Glazgovā vergojusi, lai to cienītu, turklāt zināmos iecirkņos viņa bija visai pazīstama persona — vienmēr pastāvēja iespēja, ka viņas nodarbošanās kauna traips varēja krist uz dēlu un sabojāt viņa uzsākto praksi. Tādēļ viņi dosies projām uz Angliju. Iedomās viņa redzēja mazu, glītu namiņu kādā ērtā, nelielā pilsētiņā — sākumā nevarēja būt nekas lepns, bet glīts un pieklājīgs, jā, ar četrstūrainu misiņa plāksnīti pie durvīm. Un kā viņa spodrinās šo plāksnīti! Viņai jau tagad bija prātā tiešām lieliska ideja. Lasīdama «Lanceti» — viņa pastāvīgi izpētīja šo laikrakstu Mitčela grāmatnīcā, — Lusija pēdējo nedēļu bija ieraudzījusi tādu sludinājumu, ka viņas acis iemirdzējušās. Ziemeļu Stafor-das Ārstnieciskās palīdzības biedrība meklēja divus asistentus, divus enerģiskus jaunus cilvēkus — priekšroku deva tieši Glazgovas universitāti beigušiem, — un par visas dienas darbu katrs varēja dabūt brīvu dzīvokli, ogles un apgaismošanu atsevišķā namiņā un algu — 350 mārciņas sterliņu gadā. Nodrošināti ienākumi, un tas viss gluži bez kāda kapitāla ieguldījuma. Viņa iepleta muti. Un vakantas bija divas vietas, Pīters droši varēja dabūt vienu no tām.

Viņa tūliņ piezvanīja Pīteram uz Karalisko Austrumu slimnīcu. Lielā sajūsmā par savu ieceri viņa tā dzīvoja Pīteram līdzi, ka pilnīgi iedomājās sevi viņa vietā. Viņš arī bija redzējis šo sludinājumu, bet savādā kārtā vilcinājās. Līguma prakse viņu nevaldzinot; Britu ārstu biedrība to neuzskatot par vēlamu; tas esot briesmīgi nogurdinošs darbs, turklāt tāds, kas apzīmogojot iesācēju ārstu un pazeminot viņa profesionālo līmeni. Kopumā viņš diezgan lietpratīgi izteicās pret šīs vietas pieprasīšanu.

Bet Lusija sprieda citādi: vakar viņa bija zvanījusi, un tagad, sestdienas pēcpusdienā, kad Pīters atnāks viņu apciemot, viņa bija nolēmusi pamatīgi pārrunāt šo piedāvājumu. Viņam bija paradums atnākt šai dienā un šai stunda, bet pēdējā laikā viņš bija sācis nākt nenoteikti, aizbildinoties ar pienākumiem slimnīcā, ar savu «sviedraino darbu», kā viņš to sauca. TurklāL pēdējā laikā viņai uzplūda un atplūda savāda, nepatīkama sajūta, kuras iemeslu viņa nevarēja izdibināt. Likās, viņa lāgā vairs neizprata savas attiecības ar dēlu; viņš bija kļuvis izvairīgs, viņa visiem spēkiem pūlējās to aptvert, izprast, bet nespeja.

Šais piecos mēnešos viņai dēla bija trūcis daudz, daudz vairāk, nekā pašai gribējās atzīt. Savā vientulībā, dēlu tik reti redzēdama, Lusija mierinājās pat ar to, ka Austrumu slimnīca bija viņai tik tuvu; un vakaros viņa bieži smeļas sentimentālu mierinājumu no šā tuvuma, tumsā sēdēdama ielas puses istabā un vērodama, kā iedegās slimnīcas ugunis pretējā pakalnā lejpus universitātes.

Un tagad, tā sēžot, elkoni uz krēsla paroces atbalstījusi, vaigu delnā iespiedusi, viņa sajuta to pašu savado neapmierinājumu; un viņas pierē — kā tik bieži pēdējā laikā — bija ievilkušās dīvainas mulsuma grumbas. Viņas seja bija apaļāka, jo pēdējā laikā viņa sātīgāk paēda. Un viņai mugurā bija glīts sarža ģērbs — paštaisītais jau sen bija atdāvināts pateicīgajai Ko-linza kundzei, — bet viņa arvien vēl neizskatījās apmierināta. Viņas acīs vīdēja nemiers. Varbūt viņai vajadzīga atpūta? Viņa tiešām bija iekārtojusies tā, lai varētu nākamā mēneša sākumā dabūt savu divu nedēļu atvaļinājumu. Pēc tam viņa gribēja izstāties no darba, un Tinto jaunkundze viņai bija ieteikusi pirms aiziešanas izņemt atvaļinājumu Hendersona un Šo firmā. Pati viņa to laikam nebūtu iedomājusies — visas viņas domas saistīja nākotne kopā ar dēlu.

Pēkšņi kāds parāva zvanu. Viņa gausi pieceļas, zinādama, ka tas nebija Pīters, kurš par savu ierašanos vēl arvien mēdza paziņot īpatnējā veidā, un, priekšistabā iziedama, aizvēra ielas puses istabas durvis, kas stāvēja pusvirus. Pēdējā laikā viņa skaudrāk izjuta dzīvokļa tukšumu, un šis tukšais dzīvoklis, ko no ārienes viegli varēja redzēt, viņai bija pastāvīgi jāslēpj. Tad viņa atvēra durvis.'

Pie durvīm stāvēja pavecs vīrs, sarkano seju savilcis jautājošā smaidā, kas atsedza zelta zobu un pārklāja viņa resno degunu ar sīku grumbu tīklu. Viņš bija drukns, ģērbies gludas melnas drānas mētelī ar atlasa atlokiem, zemu apkakli, pār kuru vēlās sarkanā kakla grumbas, platajā kaklasaitē mirdzēja adata ar ugunīgu granātu. Viņa pirksti, rotāti trim gredzeniem, kas bija dziļi iegriezušies miesā, taisni turēja vidū satvertu smagu Malakas niedres spieķi ar sudraba uzgali, un galvu sedza līdz ausīm uzmaukta karakula cepure gandrīz turbāna veidā — dīvaina cepure, kas mazajam vīrelim piešķīra savdabīgu izskatu.

— Mūra kundze? — svešais vaicāja, arvien vēl smaidīdams, bet viltīgs mirdzums piemiegtajās acīs liecināja, ka tas viņu pazina.

— Jā! — Lusija diezgan skarbi atbildēja, ne visai sajūsmināta par nelūgtā viesa dīvaino izskatu.

Svešais pamāja ar galvu, it kā uzslavēdams pats savu gudrību, un, brīdi klusējis, sacīja: — Man būtu nodoms ar jums parunāties.

Lusija pārsteigta paskatījās uz viņu un tad iesaucās:

— Ko jūs vēlaties? Es jūs nepazīstu.

Svešais pēkšņi notrīcēja apslēptā priekā, it kā doma, ka viņi viens otru nepazīst, viņu ļoti uzjautrinātu; tad viņš teica:

— Drīz mēs iepazīsimies — ticiet man!

— Ko jūs vēlaties? — viņa atkal uzsauca.

Viņš viltīgi piemiedza acis.

— Es gribēju ar jums parunāties par jūsu dēlu.

Lusija apturēja durvis, ko jau bija gribējusi aizsist viņa

deguna priekšā.

— Tā man labāk patīk! Neesiet... — viņš iesaucās, atkal savilkdams degunu grumbās -— tas bija viņa smaids, — un neesiet pret mani tik uzpūtīga! Gribu ieiet un drusku parunāties ar jums.

Viņa vilcinājās, tad gandrīz pret savu gribu atkāpās sānis. Dēla vārda talismans viņam atvēra durvis.

— Kas ir? — Lusija atkal strupi jautāja, strauji pukstošu sirdi uzlūkodama ienācēju. Tā bija rupja ielaušanās viņas mierīgu pārdomu noskaņā. Vai tas bija kāds augļotājs, kāds cilvēks ar nelabu slavu, kura rokās Pīters kritis?

Viņš apsēdās, iepleta ceļus, atbalstīja abas rokas uz spieķa pogas.

— Nebija viegli jūs atrast, — viņš laipni noteica un

paliecās uz priekšu. — Tas jūsu zēns ir diezgan noslēpumains — vismaz dažā ziņā. Reizēm viņš var klusēt kā ūdeni mutē ieņēmis. Bet tomēr — jauks puisis. — Viņš uzmeta Lusijai starojošu skatienu. — Smalks — tieši tāds, kādus viņus tur iztaisa! •

Viņa bija ārkārtīgi apjukusi.

— Ko jūs vēlaties? — viņa skarbā, nelaipnā balsī skubināja.

— Nu, nu, lēnāk, kundze, — viņš pārmezdams teica.

— Neesiet tik atturīga, mēs vēl būsim draugi. — Viņš gluži kā viszinis klusi pasmējās, viegli piesita spieķa pogu pie zelta zoba, tad pēkšņi iesaucās: — Mans vārds — Tal-lijs. — Viņš nogaidīja šā vārda iespaidu, tad piebilda:

— Šo vārdu jūs droši vien esat dzirdējusi — juvelieris Tallijs, Olstonas ielā. Tas es esmu.

Viņa pārsteigta uzlūkoja netīkamo viesi. Viņas acis pārslīdēja svešā kaklasaites adatai, viņa gredzeniem, spieķim, aplūkoja pat smieklīgo cepuri, kas atradās līdzās uz galda. Tad tas bija Tallijs, šis dīvainais, švītīgais, neizpirktām ķīlām apkāries vīrelis. Par spīti izbrīnai, ka tas ieradies viņas dzīvoklī, Lusijai lūpas savilkās smīnā, un viņa iesaucās:

— Jā, zinu, kas jūs esat, bet jūs neesat juvelieris! Jūs esat ķīlu ņēmējs ... un padibeņu namsaimnieks.

Viņš sēcoši iesmējās un uzsita ar spieķi uz grīdas.

— Labi, labi, labi! — viņš gluži nesamulsis sauca. — Pareizi! Man patīk skaidra valoda.— Viņš brīdi klusēja un slaucīja acis ar kabatas lakatiņu dzeltenā kanāriju krāsa.

— Jā, man jau teica, ka jūs esot tatāriete, un, dieva vārds, tāda jūs tiešām esat.

— Kas jums to teica? — viņa īgni attrauca.

Viņš tai laipni pamirkšķināja ar aci.

— Daži jūsu draugi Rolstonā, mīļā. Bet lai tas paliek. Redziet, tur es dzīvoju. Man tur ārā skaista māja un pāris akru zemes, kur ierīkots jauks dārzs — jums vajadzēs atbraukt un to apskatīt, — un to visu es esmu nopelnījis ar ķīlu ņemšanu un ar namiem. Ha! ha! ha! — Viņš atkal smējās par savu mazo joku.

Lusija ar pūlēm savaldījās un apsēdās pie galda viņam tieši pretī.

— Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, ko jums īsti vajag? — viņa bargi jautāja. — Liekas, mans zēns būs kritis jūsu sasodītajos naudas aizdevēja nagos. Cik viņš jums parādā?

Viņas vārdus, it īpaši balss noskaņu dzirdot, Tallija izturēšanās spēji pārvērtās; acis mirkšķinādams, viņš paskatījās uz viņu un tad iesaucās:

— Žēlīgais dievs — nē! Es neesmu naudas aizdevējs.—

Viņš bridi klusēja. — Jūsu zēns skrien pakaļ manai meitai Rozijai — tas viss. — Viņš izskatījās apvainots un, it kā atvainošanos gaidīdams, atlaidās krēslā. Bet Lusija neatvainojās, kā apstulbusi viņa to mēmi uzlūkoja, cieši sakniebusi lūpas. Viņš pirmais atsāka runāt.

— Jā, viņš skrien pakaļ manai meitai. Un skaista jau viņa ir, nudien. Gluži kā viņas nelaiķe māte, kas tagad mīt debesīs. Meitene man sirdī dziļi ieaugusi. — Viņš uzmeta skatienu Lusijas bālajai, mierīgajai sejai un iecietīgi turpināja: — Ievērojiet, man nav iebildumu pret jūsu dēlu. Viņam nav nekā pie dvēseles, bet tā maza bēda. Man naudas diezgan. Kaudzēm. Manai Rozijai būs savs penijs pūrā. Un viņam ir stāvoklis. Jā, viņš uzstrādājies līdz labam arodam. Man viņš patīk ar visu savu lunkano mēli. — Lusija sarāvās, bet viņš nevērīgi turpināja: — Skaidri redzams, kādēļ viņš to darījis, bet viņam galviņa strādā; viņš zina, ka divreiz divi ir četri. Tas runā viņam par labu. Lusija vēl arvien sēdēja gluži mēma aiz pārsteiguma, bet pretrunīgo domu miglā uznira neskaidras atmiņas, un tad viņa pēkšņi atcerējās. Rozija! Tenisa spēle! Ievas draugi Rolstonā. Un tā lielā rudmate, kas izlaiduma dienā, automobilim blakus stāvēdama, bija mazliet satraukti noskatījusies viņā. «Vai nekāpsiet iekšā, Mūra kundze?» Un tad viņas brāļa smejošā balss: «Pīters sēdēs tev uz ceļa, Rozij.»

Viņa krampjaini sarāvās. Rozija Tallija, šā nožēlojama naudas aizdevēja un padibeņu namsaimnieka meita, kuras tēvam viņa visus šos gadus bija vergojusi, kas izspieda netaisnas rentes no nabaga ļaudīm, lai samaksātu par savu vasarnīcu un parku, lai bāztu naudu savā makā un ģērbtu dārgās drēbēs savu nīstamo meitu! Viņa nodrebēja un sakoda zobus.

— Vai manam dēlam ir vēl kādas citas labas īpašības? — viņa vaicāja, un viņas balsī skanēja apslāpēts rūgtums.

— Jā, jā, jā, — viņš augstsirdīgi piekrita. — Viņam ir īstā uzticība. Tā ir otra lieta, kas runā viņam par labu. Es nevēlos nevienādu laulību savai Rozijai. Ja viņa iet pie altāra, tad tam jābūt īstajam.

Tallija rupjā omulība Lusiju vēf vairāk satracināja; šis pārsteidzošais atklājums viņu iekvēlināja trakās dusmās.

— Un nu, kad jus esat apmierināts, — viņa teica stingrā, skaidrā balsī, — kā tad paliek ar mani?

— Ko?

— Vai mans dēls zinaja, ka jus nāksiet šurp?

— Nē, to nu gan viņš nezināja. Tā bija Tallija ideja — las ir, mana paša.

Ar to, ka viņš vēl uzdrīkstējās jokoties, viņas pacietības mērs bija pilns.

— Tad jau viss nokārtots? — viņa saltā zobgalībā jautāja.

— Žēlīgais dievs, nē, kundze. Ir vēl daudz citu lietu, kas jāpārrunā.

— Tiešām! — viņas sarkasms bija velnišķīgs.

Tallijs uzmeta viņai skatienu. — Es zinu, ko jūs domājat. Bet jūs šai lietā nebūsiet zaudētāja. Par to es parūpēšos. — Viņš zīmīgi paskatījās apkārt uz trūcīgo istabas iekārtu. — Es jums atsūtīšu mēbeles jūsu dzīvoklim un kādus paklājus, un vēl šo to. Klausieties! Es jums atsūtīšu . . .

— Liecieties mierā! — viņa nikni iesaucās. — Vai domājat, ka man vai manam zēnam vajadzīgas jūsu žēlastības dāvanas?

Viņam nokārās žoklis. — Žēlastības dāvanas? Ak, jūs mani vēl nepazīstat! — viņš atsaucās. — Un jūs nepazīstat manu Roziju!

— Un es viņu nekad nepazīšu, — Lusija skarbi attrauca.

— Ko.. . ko? ... — Viņš bija aizskarts līdz sirds dziļumiem, un viņa jau tā sarkanā seja pietvīka kā biete. — Nudien, kundze, — viņš iekarsis atcirta, — tas būs laimīgs vīrs, kas dabūs manu Roziju.

Lusija raudzījās viņā stingu skatienu, nespēdama vaiis valdīties.

— Mans dēls nebūs tas vīrs, — viņa klusā, mierīgā balsī atbildēja. Tad piecēlās un cieši paskatījās uz viņu.

— Žēlīgais dievs, jūs tiešām esat traka! — viņš elsa; viņa drošā pašpārliecība bija izgaisusi. — Tā ir lielākā izdevība jūsu dēla mūžā. Un ko es esmu apsolījies darīt viņa labā! — Viņš izstiepa roku. — Kundze, runāsim kā veikalnieki. Es mīlu savu meitu un gribu to redzēt laimīgu. Tādēļ te ierados. Nu, vai nāksiet man pretī?

— Nē! — viņa pikti atbildēja.

— Kādēļ ne? — viņš pārmeta.

— Es atsakos — tas ir viss, kas jums jāzina. — Vai viņai jātērē lieki vārdi ar šo nožēlojamo augļotāju?

Tallijs apjucis raudzījās uz viņu, beidzot viņš piecēlās.

— Jūs neesat prātīga. Nē, nē, jūs neesat prātīga. Bet tā jau viņi man teica, jā, tā viņi teica!

Atkal viņa bija aiz muguras aprunāta!

— Ja es tāda esmu, — viņa atcirta, — tad varat priecāties, ka jums vairs nebūs ar mani jāsatiekas.

Viņš atkal paskatījās uz Lusiju, piepūzdams sarkanos vaigus. — Nudien, jūs esat dīvaina sieviete, — viņš pēdīgi noteica. — Un es jums apsolu, ka jūs nekad vairs netraucēšu. — Tad viņš lēni uzmauca uz pieres savu smieklīgo cepuri, pakratīja galvu un izgāja ārā.

Viņas sasprindzinājums tūliņ atslāba; viņa gurdi apsēdās. Acīs atkal iezagās izbaiļu radītā mulsā izteiksme. Jā, trieciens bija briesmīgs, sagadīšanās tik nejēdzīgi netaisna! No visiem cilvēkiem tieši šā Tallija meita! Ieva bija tā, kas bija veicinājusi šo draudzību, — par to domājot, Lusijai sakniebās lūpas, — Ieva ar savu tenisa spēli, savām sabiedriskajām interesēm, savu liekuļoto draudzību. Tiešām, tas bija jauns trieciens, kā sāls ieberzts brūcē, kas jau sākusi iekaist.

Un Pīters — kādēļ viņš nekā nebija stāstījis? Viņai drebēja lūpas. Skaudri iesmeldzās greizsirdība. Taču viņa tūliņ atrada atbildi: viņš bija jauns, iecienīts, apmāts, viegli ietekmējams. Citādi to nemaz nevarēja izskaidrot. Nē, viņam nevarēja būt nopietnu nolūku. Bet viņai bija jārīkojas tūliņ, vēl šodien jārunā ar dēlu. Viņai tas jādara! Viņa nebija no tām, kas sēdētu un klusētu, kamēr dēls iepinas muļķīgos sarežģījumos, kas varēja sabojāt nākotnes brīnumu. Viņa saspringti paskatījās pulkstenī. Ceturksnis pāri trim! Parastais laiks bija garām. Varbūt viņš šodien atkal bija tik nodarbināts, ka nevarēja atnākt. Bet, ja viņš nenāca, Lusija nolēma iet pie viņa. Viņa iegāja ielas puses istabā un ar skatienu uzmeklēja slimnīcu.

XXIX

Apzinīgi saņemdama gribas spēku, Lusija piespieda sevi pusstundu pagaidīt, nekustīgi stāvēdama pie loga. Tad, zodu uz priekšu izslējusi, viiļfe spēji sakustējās, uzlika cepuri, uzvilka cimdus un sparīgi izgāja no mājas.

Diena bija brāzmaini vējaina, bet viņas prāts bija vēl nemierīgāks par šo vēju. Taču, ātri iedama, viņa nolēma katrā ziņā būt mierīga. Viņa zināja, ka tas bija vienīgais līdzeklis pret šo negaidīto krīzi. Šoreiz nebūs satrauktas izmisuma steigas, tikai miers.

Ejot cauri putekļainajam parkam un slimnīcai tuvojoties, Lusija nevarēja novērst acis no platās, pelēkās pie-brauktuves. Bez atļaujas un ziņas ieiet šajās nepazīstamais un noslēpumainajās sienās vien jau bija neparasts piedzīvojums. Bet viņa to darīs. Nedrīkstēja vilcināties. Viņa apņēmīgi šķērsoja plašo bruģēto pagalmu starp slimnīcas spārnu balkoniem, kur slimnieki sarkanos halātos gozējās saulē.

Pie galvenās ieejas viņa tuvojās šveicaram sarga būdiņā.

— Pie ārsta Mūra, — viņa īsi noteica.

Šveicars nolika avīzi un pavērās šurp; tas bija vecs vīrs, viņš uzlūkoja Lusiju ar visu ilgajos piedzīvojumos gūto pesimismu.

— Ārsts Mūrs būs izgājis, — viņš teica, šaubās pakratīdams kailo galvu.

— Nedomāju vis, — viņa atbildēja un īsos vārdos pateica, ko vēlas.

— Protams, — vecais vīrs beidzot sacīja, — ja lieta svarīga un jūs gribat mēģināt — tas ir pirmajā stāvā pa labi. — Ar rokas mājienu viņš bezcerīgi parādīja kāpnes, pa kuram viņai bija jādodas augšā.

Šveicara norādījumam sekojot, Lusija uzkāpa pa akmens kāpnēm un devās tālāk pa gaiteni ar baltām flīžu sienām; pretī sitās savāda hloroforma un karbola smaka; pa stikla virpuļdurvīm viņa īsu mirkli ieraudzīja gultu rindu.

Gaiteņa galā viņa apstājās, pretī bija trejas durvis, tad viņa izdzirda smieklus, vidējās durvis spēji atvērās, un viņai pretī pēkšņi stāvēja kāda māsa. Māsa bija liela auguma pusmūža sieviete ar plīvojošu galvassegu; viņas aproces un platais cietinātais priekšauts mirdzēja kā sniegs. Smaids, kas vēl kavējās viņai sejā, Lusiju ieraugot, izdzisa.

— Lūdzu? — viņa strupi jautāja.

— Vēlos runāt ar ārstu Mūru, — Lusija tikpat strupi atbildēja.

* — Par kādu pacientu?

— Nē!

— Par kāda slimnieka uzņemšanu?

— Nē!

Viņas uzlūkoja viena otru. Māsa klusēja, iedzedama,ka bija sastapusies ar cienīgu pretinieci.

— Baidos, ka tagad nevarēsiet ar viņu runāt, — viņa atteka, un viņas izturēšanās pauda cienīgu nepacietību. — Ārstam patlaban nav dežūra, un viņš pašlaik aizņemts.

— Mani viņš pieņems — viņš ir mans dēls.

— Jūsu dēls?

Māsas sejā cauri izbrīnai un pārsteigumam pavīdēja atturīga laipnība. — Nu, — viņa beidzot sacīja, — tādā gadījumā nāciet vien iekšā! Esmu māsa Kupere, palātas māsa. — Viņa mirkli vilcinājās. — Viņš sarīkojis mazu tējas vakaru, vai, pareizāk sakot, es to sarīkoju viņa vietā. — Viņas vaibsti atslāba vēl vairāk, profesionālā maska nokrita. — Lai viss būtu glīti un pieklājīgi — jūs jau saprotat.

Lusija nekā nebilda. Viņai nebija ne jausmas, ko šī stērķelētā māsa gribēja sacīt; viņa arī nebija tādā omā, lai domātu par šo vārdu nozīmi. Bet, māsai līdzi mājas ārsta dzīvojamā istabā iegājusi, viņa acumirklī saprata visu, kas slēpās aiz šiem vārdiem. Viņas seja, kas, pie dēla ieejot, bija atmaigusi, pēkšņi nobālēja un sarūgtinājumā sastinga. Mazs galdiņš ar baltu galdautu bija klāts tējai. Turpat bija Pīters ar tasi rokā; jā, tur viņš bija, uz dīvāna apsēdies, un viņam blakus uz tā paša dīvāna ar otru tasi rokā sēdēja Roze Tallija.

Pilnīgi pieklājīga un parasta situācija — patīkams jauns vīrietis, apmierināts ar visu pasauli, pie tējas galda kavēja laiku, acīm redzot, tikpat apmierinātai jaunai sievietei palātas māsas gādīgā un laipnā uzraudzībā.

Bet Lusijai tas nebija parasts skats. Tas bija briesmīgs, neizsakāmi satriecošs skats. Otrs trieciens, jo drausmīgāks tāpēc, ka viņa to nebija gaidījusi. Viņa apstulba, redzot, cik intīmi šie jaunieši sēdēja uz dīvāna. Ausīs viņai sāka dūkt, sānos iedūrās skaudra sāpe. Viņas acis pārsteigumā nespēja atrauties no sarkanmatainās jaunavas rasmīgā, meitenīgā auguma. Un šī jaunava sēdēja blakus viņas dēlam! Nu viņa redzēja, ka tā tflja skaista — atkal iedzēla greizsirdības sāpe! — baltu ādu, tikko jaušamiem vasa-

I.is raibumiem, brūnām acīm, smalkām, baltām rokām uri maigām, viegli uzmestām lūpām. Kā gan šis pretīgais Tal-li s bija varējis dzīt tik jauku atvasi! Viņas lūpas nobālēja un sakniebās; rokas, ko viņa bija sabeigusi, dēlam kalpo-

l«»t, cieši sažņaudzās.

— Dakter, jūsu māte atnākusi pie jums, —^māsa rosīgā sirsnībā teica, kamēr viņas modrās acis vērojot iekvēlojas. Pītera tase nodrebēja. Viņš paskatījās atpakaļ, un acumirklī viņa seja pārvērtās, pauda pārsteigumu un apjukumu.

— Ak jā! — viņš muļķīgi iesaucās. Mirkli valdīja saspīlēts klusums, briesmīgs klusums, un Rozes Tallijas seja šai mirklī lēni pietvīka sāpīgā nepatikā.

— Sēdieties šeit, Mūra kundze! — māsa lielā sirsnībā iejaucās. — Es apsolījos ieliet tēju. Atļaujiet, es jums arī pasniegšu tasi!

Lūsi ja stīvi apsēdās — taisna kā stabs, arvien vēl nespēdama novērst acis no meitenes, kas sēdēja uz dīvāna. Bet laimīgā noskaņa uz šā dīvāna bija sagandēta.

— Vienu graudu? — Standziņas viegli, it kā jautājot pacēlās. — Lūdzu! — Lusija nekā nebija teikusi. — Un krējumu arī, man liekas. — Saozdama saltu saspīlējumu gaisā kā kara zirgs kaujas tuvumu, māsa sagatavojās ar vēl lielāku patiku izbaudīt jauno un negaidīto pavērsienu šais mazajās viesībās. — Ceru, ka būšu uzminējusi jūsu gaumi, — viņa lielā iztapībā teica, pasniegdama tasi. Atkal iestājās klusums. Rozija arvien vēl bija piesārtusi kā roze, Kupere — «atjautīga» un ārkārtīgi uzmanīga, Pīters izmisis pūlējās atgūt mieru un aukstasinību.

— Tas ir.. . tas ir necerēts pagodinājums, māt, — viņš beidzot nomurmināja. Vājš un neveiksmīgs mēģinājums izlocīties ar joku!

— Jā. Es tikko nepakritu gar zemi, — Kupere pasteidzās piebilst. — Nemūžam nebūtu domājusi, ka esat mūsu daktera māte. Nemūžam! — Viņa brīdi klusēja, ļaudama katram secināt no šiem vārdiem, ko tas vēlas, tad, abiem pārējiem uzsmaidījusi, atkal pavērās Lusijā. — Bet labākā reizē jūs nemaz nevarējāt atnākt, vai ne?

— Liekas gan, — Lusija ar pūlēm izteica; viņa juta, kā drebēja roka, kura turēja tasi: nevis aiz uztraukuma, bet aiz dusmām. «Tikai mieru,» viņa domāja. «Mieru.» Kādas

briesmīgas sekas bija bijušas viņas pārsteidzībai kādu citu reizi, tādā pašā kritiskā mirklī kā šis.

Māsa Kupere atzinīgi iesmējās: viņai nebija ļauna daba, bet tāda situācija! Kas nu viņai būs ko stāstīt šovakar māsu istabā!

— Jūs dzīvojat laukos, vai ne? — viņa turpināja iztauju. — Liekas, jūsu dēls teica — Ardfilanā.

— Es dzīvoju tepat tuvumā, — Lusija vienkārši un skaidri atbildēja.

— Tiešām! — Kupere pārsteigta iesaucās. — Es sa- j pratu, ka laukos.

— Es jau teicu, tepat tuvumā. — Šie vārdi izskanēja bīstami strupi.

— Ņem vēl gabaliņu kūkas, māt! — Piters, briesmīgi apjucis, iesaucās.

— Viņa jau vēl nav aiztikusi pirmo, — māsa bezrūpīgi

noteica. i

Atkal klusums. Un šis klusums ilga līdz tam brīdim, kad Roze, beidzot drosmi saņēmusi, pagriezās pret Lusiju.

— Šodien jauks laiks, vai nņ? — viņa teica bez lielas atjautības, bet ar lielu sirsnību balsī; pietvīkums bija izbālējis, atstājot tikai lūpām sārtumu maigi kairajā sejā. Pīters ātri paskatījās uz māti, māsa Kupere tāpat, gaidīdami atbildi šim maigajam draudzības piedāvājumam. Bet Lusija salti raudzījās paklājā un neatbildēja. Viņa bija novērtējusi šo maigo būtni uz dīvāna. Skaudrais sarūgtinājums, kas pildīja viņas krūtis, brāzās viņai pāri kā pēkšņa naida vētra. Sirdī kā uguns uzliesmoja greizsirdība, dīvaina, nedabiska greizsirdība.

— Jā, jauks, — māsa piekrita, viegli nopūzdamās.

— Arā. — Viņa laipni pasmaidīja un piebilda: — Vēl tasi tējas, Tallijas jaunkundz?

— Paldies, es tiešām vairs nevaru. — Šai mirklī Roze tiešām izskatījās tāda, it kā vēl viens malks viņu varētu noslāpēt.

— Varbūt jums, dakter? — māsa rotaļīgi turpināja.

— Nē, nē! — Viņš atvilka apkaklīti no kakla. — Paldies, vairāk ne. — Viņš izskatījās sapīcis; nespēdams valdīt pār šo situāciju, viņš jutās pazemots, un šis pazemojums izpaudās augošās dusrrifes pret māti. Kādēļ viņa nevarēja likt viņu mierā? Kādēļ viņa sēdēja ledussaltu seju, ,

I и * к ci nerunādama, par varu cenzdamās celt nepatikšanas? Viņš īgni paskatījās uz māsu Kuperi, kas tai brīdī omulīgi Ir lēja sev otru tasi tējas.

- Es nu gan esmu liela tējas dzērēja, — viņa vaļsirdīgi atzinās. Vienīgi viņas klātbūtne kaut kā noturēja nerīto situāciju mākslotas pieklājības līmenī, un, to apzino-lies, viņas pienākumapziņa vēl palielinājās. — Jā, man •.ķiet, ka man tas piederas. Redzat, man ļoti atbildīgs darbs. Man ir divas palātas, katrā piecpadsmit gultu. Jāuzrauga viena štata māsa un trīs praktikantes, un, protams^ — te viņa stērķelētā šķelmībā pasmaidīja, — vienmēr jāuzmet acis arī jaunajam ārstam, kas pie manis strādā.

Lusija niknā un klusā saltumā viņu vēroja.

— Jā, tiešām. Jūs brīnītos, ja redzētu to, ko es savā laikā esmu pieredzējusi. Ko gan viņi nedara! Naktīs kāpj ārā un iekšā pa logiem, nokrāso cits citu ar metilēna zilumu, izdzer spirtu, kas glabājas aptiekas stimulantu skapī. Par dakteri Mūru gan to nevar teikt, ai nē! Viņš ir mierīgākais no visiem ārstiem, ko pēdējā laikā esmu sastapusi. Protams, es domāju, ka nopietna pieķeršanās ļoti nāk par labu jauna vīrieša raksturam. Vai jūs tā nedomājat? — Un viņa uzmeta Lusijai blēdīgu jautājošu skatienu.

Bet Lusija neklausījās. Viņas uzmanību, kas bija pievērsta dīvānam, saistīja drēbju čaukstēšana un kaut kāda rosība. Pēkšņi viņa satrūkās. Rozija, laikam nespēdama ilgāk izturēt saspringumu vai Lusijas stingo skatienu, piecēlās kājās.

— Es domāju, es nu iešu! — viņa klusām teica Pīteram.

Viņš arī kaut ko nomurmināja un piecēlies gāja uz durvīm.

Roze pagriezās atpakaļ. — Pateicos par uzņemšanu! — viņa teica māsai Kuperei. Tad bez īgnuma, patiesi lēnprātīgā mulsumā pavērsusies pret Lusiju, kautri sacīja:

— Ar labvakaru, Mūra kundze.

— Sveiki, — Lusija atbildēja skaidrā un saltā noteiktībā. Ar šo pirmo un pēdējo vārdu viņa aizraidīja Rozi Talliju no savas dzīves. Vērojot, kā Roze atstāja zaudētās kaujas lauku, viņu pārņēma spējš uzvaras prieks. Jā, viņa bija izturējusies mierīgi, nekāda pārsteidzīga straujuma: tikai salta, apdomīga mērķapziņa. Roze, lai cik skaista būdama, bija kā pelava viņas niknās apņēmības brāzmā. Cik viegli viņa to apmulsināja! Un tagad viņai bija

apņēmība, pieredzes drosme, jā, un ari tiesības bija viņas pusē. Viņa strupi pagriezās pret māsu Kuperi.

— Es gribētu runāt ar dēlu, — viņa bez aplinkiem teica. — Vai jūs nebūtu tik laipna?

Kupere viņu uzlūkoja paceltām uzacīm, it kā nožēlojot viņas rīcību.

— Es jau gribēju iet, — tā uzpūtīgi atbildēja. — Jūs jau zināt, ka mani gaida darbs.

Tad piecēlās un iziedama ar nicīgu klaudzienu aizvēra durvis.

Lūsi ja pagriezās pret dēlu. Beidzot viņi bija vieni. Brītiņu viņa klusēdama nolūkojās uz viņu, tad viņas seja lēni atvilga — beidzot atvilga līdz nerimtīgajam mīlestības maigumam, ko pret viņu juta.

— Gribēju atbrīvoties no šīm sievietēm, — viņa gausi sacīja.

Viņš atbildēja ar īgnu skatienu, nepacietīgi pakratīja galvu un sapīcis atbildēja:

— To tu izdarīji tiešām smalki. Nedzirdēti — tāda izturēšanās! Vēl šovakar to zinās visa slimnīca. Pilnīgi drošs, ka šī muļķe Kupere visu izstāstīs.

— Bet man bija jānāk, Piter. Vai tu nevari to saprast?

— Nē, nevaru.

Pītera balss noskaņa Lusiju uztrauca, bet viņa gribēja, lai dēls saprot viņas viedokli.

— Es tevi gaidīju vairāk nekā stundu, — viņa māksloti mierīgā balsī paskaidroja. — Nezināju, vai tu nāksi mājās. Man vajadzēja ar tevi runāt.

Viņš īsi, īgni iesmējās.

— Tevī klausoties, var domāt, ka es esmu bērns, kas turas tev pie brunčiem. Vai tad es tagad nevaru pats rūpēties par sevi? Kādēļ tev jāskrien man pakaļ, jāuzbāžas uz katra soļa, jādara mani smieklīgu visu — visu cilvēku priekšā?

To dzirdot, Lusijas vaigos augstu sakāpa nodevīgs sārtums.

— Esmu šeit tādēļ, ka negribu tevi redzēt smieklīgu, negribu, ka tu dari muļķības, — viņa stingri atbildēja.

— Ko tad es esmu izdarījis^— viņš iesaucās. — Pasaki man to! Vai es dzeru, vai spēlēju uz naudu, vai esmu zaglis? — Viņš iekaisa labi tēlotā sašutumā. — Ko māsa

Kupere teica par mani? Vismierīgākais ārsts, kādu viņa i pēdējā laikā redzējusi. Un tomēr tu runā, it kā es . ..

— Es domāju par tavu nākotni, — viņa trīcošā balsi pārtrauca.

— Nu, ja tu domā par manu nākotni, kādēļ tad nevēli es mani redzēt laimīgu? — viņš tūliņ atbildēja un, bii-11riu uzvaroši klusējis, teikto vēl papildināja: — Tas taču gluži dabiski, ka es interesējos par ... par Tallijas jaunkundzi. Nemaz to nenoliedzu un nekaunos par to. Viņa ir lieliska meitene.

Lusijas seja acumirkli pārvērtās, kļuva pelnaini pelēka Dēla vārdi viņu plosīja, viņa cieši ieķērās krēsla parocē un paliecās uz priekšu.

— Nerunā tā! — viņa aizsmakušā balsī teica. — Vai gribi, lai sēžu un noskatos, kā tu sapinies ar glītu, nenozīmīgu skuķi?

Pīters uzmeta viņai īgnu, naidīgu skatienu.

—: Nenozīmīgu skuķi, — viņš atkārtoja. — Atļauj tev paskaidrot, ka Tallijas jaunkundze ir ļoti bagāta meitene.

Vai viņš ne par ko citu nevarēja domāt kā tikai par naudu un vēl par tādu aptraipītu naudu?

— Un nesāc atkal runāt tādos vārdos! — viņš turpināja. — Tu jau izturējies diezgan rupji, kad Roze bija šeit. Vai tu nemaz nevari būt pieklājīga?

— Ko? — viņa satraukti iesaucās. Kas tas bija, kas viņu jau kādreiz bija lūdzis izturēties pieklājīgi pret kādu citu sievieti? Bet viņa nedomādama runāja tikai tālāk: — Ak tad tā tu viņu sauc? Roze?

— Kādēļ ne? — viņš atcirta, pasperdams kājsoliņu, kas stāvēja uz grīdas. — Šis vārds viņai labi piederas.

Atkal šīs greizsirdības sāpes! Apsēžoties Lūsijai drebēja locekļi, un viņa iesaucās, par spīti pūlēm savaldīties:

— Ko viņa tavā labā darījusi, lai to izpelnītos?

Pīters paskatījās viņai sejā; nesenā pazemojuma reak

cija viņam lika saslieties pret māti.

— Viņa nekā nav darījusi! — viņš sauca. — Es nemaz negribu, lai viņa ko dara. Es viņu mīlu... un viņa nv.i mani — tas viss.

— Mīlestība! — viņa skaļi iesaucās. — Ko viņa zinu par mīlestību, šī kuslā, sārtbaltā lelle? Vai viņa sastrādātu rokas līdz asinīm tevis dēļ? Vai viņa cīnītos par tevi

un vergotu tevis laba, un ciestu badu un trūkumu tevis dēļ?

— Es nemaz negribu, lai viņa to dara, — viņš pietvik- j dams atbildēja. — Dzīvē ir ari citas lietas bez tā.

— Cik ilgi tu viņu jau pazīsti? —- Lusija tai pašā niknajā iecirtībā turpināja. — Tikai dažus mēnešus. Un tādēļ, ka viņai ir lelles sejiņa, tādēļ, ka tu viņu iedomājies skaistu, tu aizmirsti mani! — Elpa viņai sēca, it kā aizžņaugtos kakls. — Tev būtu jākaunas tā izturēties. Vai tev j nemaz nav pateicības, pieklājības jūtu?

— Ko tu īsti no manis gaidi? — viņš noskaities jau- ! tāja. — Vai gribi, lai es nekad neprecos, nekad neizeju dzīvē? Vai tu domā, ka vienmēr varēsi mani turēt savos brunčos?

— Tev vēl nav divdesmit trīs gadi, — viņa aizvainota iesaucās, — un tu jau tā runā! Kā tu iedrošinies? Cik j viegli tu runā par precēšanos — tikko ieraudzījis muļķa skuķi ar smaidīgu ģīmīti!

— Neturpini tādā tonī, — viņš sapīcis atbildēja. — Man tas nepatīk.

— Turpināšu gan, — viņa elsa, roku pie kakla piespiedusi. — Gribu šo lietu nokārtot reizi par visām reizēm. Tu esi visa mana manta šai pasaulē — un man jāredz, kā tu uzvedies — tavos gados... tur jau trakam jāpaliek! — Viņa ar lielām pūlēm valdījās; augumu viņai klāja salti sviedri. Stingu seju viņa skaidri un noteikti jautāja: — Ko tu īsti esi nodomājis iesākt ar šo Rozi Talliju? — Šo vārdu viņa izteica niknā apņēmībā, caur zobiem.

Viņas vārdi Pīteru izbiedēja, pašpaļāvība sāka šķobīties, viņš neveikli pavērās mātē un nomurmināja:

— Par ko tu tā uztraucies, cel tādu traci? Tas taču muļķīgi.

— Mani tu nepiemuļķosi, — viņa aizsmakušā balsī turpināja. — Tagad vairs ne.

— Nē, nē, — viņš attrauca. — Kā tad es to varētu? Neesi aušīga. Man ar viņu nekas nav.

— Tad atbildi uz manu jautājumu! — viņa uzstāja.

— Ko tu gribi darīt ar šo ... ar šo lelli, ko Ieva tev pasviedusi?

— Nerunā tā, māt, — viņš ^mulsis iejaucās. — Necel tādu traci.

Pītera pašpaļāvība bija izgaisusi, viņš atkal raudzījās uz māti un kaut ko murmināja caur degunu.

Bet Lusija nerimās. Viņa bija nolēmusi noskaidrot šo lietu reizi par visarņ reizēm, satriekt un iznīcināt šo aizraušanos, kamēr tā nebija iznīcinājusi viņu pašu.

— Pēdējo reizi jautāju — atbildi man! — viņa skarbi iesaucās. — Vai tu atteiksies no viņas?

Pīters bija iedzīts strupceļā, jā, viņš bija pilnīgi piespiests pie sienas. Māte bija tik neprātīga, tik nepielabināma; nebija nekādu cerību tai ieskaidrot, ka Roze viņu mīl, ka Tallijs augstsirdīgi interesējas par viņu, pat piedāvādams aizdot viņam naudu prakses iesākšanai, — visas viņa spožās nākotnes izredzes. Kā lai māte to saprastu? Viņš skaidri varēja iedomāties, kā viņa izturētos, ja viņš izstāstītu savus plānus; viņa bija tik dīvaina, ka celtu traci, liktu šķēršļus viņam ceļā, ar varu iejauktos viņa dzīvē.

Viņš pēkšņi pacēla īgni nodurtās acis un pavērās viņā ar seno zēna dienu nevainīgo izteiksmi.

— Sāku saprast, ko tu gribi teikt, māt, — viņš sacīja. — Liekas, esmu gan vēl drusku par jaunu, lai domātu par šīm lietām. Varbūt pēc gada vai pāris gadiem ... — Viņš apklusa, kautri viņai uzsmaidīdams.

Iestājās klusums. Labu brīdi viņa slepenā sasprindzinājumā nopētīja dēlu.

— Tu izbeigsi visas šīs muļķības? — viņa vaicāja. — Atsacīsies no viņas, neļausi nevienam nostāties starp mums?

Viņš izlikās vilcināmies, tad pēkšņā vaļsirdībā teica:

— Labi, māt. Lai notiek, kā tu vēlies.

Atkal iestājās klusums, kamēr viņa vēlreiz centās izdibināt dēla tumšo, brūno acu dziļumus. Tad viņa atvilka elpu, sakniebtās lūpas atlaidās. Viņš bija Pīters, viņas dels, viņas pašas miesa un asinis. Viņš nevarēja savai mātei melot. Viņa bija uzvarējusi.

— Pīter, tu man devi vārdu, — viņa mierīgi teica. — Un galu galā tas ir tikai tavs pienākums un manas tiesības.

— Jā, māt, — viņš apliecināja.

Viņa uzlika roku dēlam uz elkoņa.

— Iekām aizeju no šejienes, tev man vēl kas jāapsola, — viņa teica. — Būtu tikai taisnīgi, ja tu to darītu.

Šaubīdamies, nedrošu smaidu viņš paskatījās mātei seja,

tad, arvien vēl nenovērsdama no viņa acis, Lusija dziļi atvilka elpu.

— Gribu, lai tu pieteicies uz to vietu Ziemeļu Staford-šīrā. Tā kā tā mums reiz jāsāk, un, jo drīzāk to darām, jo labāk.

Atkal viņi brīdi klusēja, sasprindzinājumā gandrīz elpu aizturējuši. Tad viņš nodūra acis.

— Protams, es to darīšu! — viņš beidzot sacīja, pieķerdamies krēsla parocei. — Tu jautā, it kā tu man neuzticētos.

— Tu man devi vārdu šais divās lietās, — viņa klusā balsī sacīja.

Viņa acis nemierīgi šaudījās, vairīdamās no mātes ciešā Я skatiena.

— Pareizi, — viņš ātri izteica. — Es apsolīju.

Pīters atgādināja zēnu, ko viņa likusi uz ceļgala par kādu pārkāpumu. Un nu tam tikpat pēkšņi viss bija piedots. Viņas ledainā seja atmaiga siltu jūtu uzplūdā, gausa asara ierietēja acī un nobira pār bālo vaigu.

— Es jau zināju, ka tu nebūsi pret mani netaisns, Piter, — viņa aizkustināta teica, pati mocīdamās nožēlās, ka bija šaubījusies par viņa uzticību. — To es zināju, dēls.

Kamēr viņa vēl nebija aizgājusi, Pīters jau uzrakstīja lūgumu par Stafordšīras vietu. Par šo lūgumu viņai bija droša nojauta — savādā kārtā viņa paredzēja, ka tam būs panākumi. Iedama mājās uz Puķu ielu, viņa to pati ar savu roku iemeta pastkastītē.

XXX

Lusija aizgāja atvaļinājumā ar grūti izcīnītas uzvaras apziņu. Viņa gandrīz vairs nemaz nebija gribējusi atvaļinājumā braukt, pārlieku rūpēdamās par iekārtošanos jaunajā vietā. Bet viss jau bija norunāts — kā darbā, tā ar Tvīdija jaunkundzi; turklāt panākumi viņā bija radījuši pacilātību, tādēļ viņa neko daudz nepretojās apstākļiem, kas viņu aizveda atpakaļ uz Dounu.

Lai gan no Stafordas nebija nekādu ziņu, viņai tomēr bija noteikta, varbūt pārāk optimistiska nojauta, taču viņas tagadējā noskaņojumā saprotama; pat ja Pīters nedabūtu šo vietu, bija vēl citas — jā, viņš bija pārliecināts, kd dabūs asistenta vietu, tiklīdz aprīļa beigās būs beidzis darbu slimnīcā. Un tā viņa priecīgi aizbrauca no Sentī-noka stacijas. Pīters bija atnācis viņu pavadīt. Īstenībā viņš māti vēl bija pamudinājis braukt; un tagad, vilcienam joņojot pa tiem pašiem pakalniem, kam Lusija bija braukusi cauri pirms pieciem gadiem, Lusija atkal redzēja saspringto, gandrīz lūdzošo izteiksmi dēla sejā atvadīšanās brīdī. Atmiņas par šo skatienu viņu mierināja. Dēls bija pilnīgi atgriezies pie viņas. Viņas Pīters bija labs zēns, ko varēja pierunāt; un viņa tam bija pierādījusi, cik neprātīga bija nesenā izturēšanās. Tiešām, divdesmit triju gadu vecumā domāt par tādu saistīšanos! Jā, viņš bija atgriezies pie mātes. Par to nebija šaubu. Nekādu šaubu. Kādreiz viņa bija šaubījusies par Frenku. Ai, kaut viņa būtu ticējusi Frenka vārdiem! Ja tikai viņa pēc šīs rūgtās mācības nekad nešaubītos par dēla doto vārdu un uzticību!

Galā nonākusi, viņa ievēroja, ka Douna bija stipri pārvērtusies — ap staciju pacēlās veselas rindas jaunu māju un vasarnīcu, — bet Tvīdija jaunkundze nebija pārvērtusies. Lusija jutās aizkustināta, pēc visiem šiem gadiem atkal redzot tās sīko, tikpat salīkušo stāvu. Un Tvīdija jaunkundze savā īpatnējā veidā tāpat priecājās, redzēdama Lusiju.

— Ziniet, — viņa teica, nolikdama šķīvi ar sen pazīstamajiem rozīņu veģīšiem un uzlikdama balto kaulaino roku uz asā, stūrainā gurna, — man gribot negribot jaat-zīst, ka ir patīkami jūs atkal redzēt. Negadās bieži, ka es kādam viesim pieķeros tā kā jums. Bet jums es biju pieķērusies. Nekad neesmu jūs aizmirsusi. Dažu labu reizi esmu par jums domājusi, jā, esmu domājusi, vai jums nav noticis kas ļauns. — Lusija, ērtajā krēslā rokas ap ceļiem salikusi, pavērās Tvīdija jaunkundzē un pasmaidīja.

— Vai tad es izskatos tāda, it kā man būtu ļauni klājies?

Tvīdija jaunkundze lēni papurināja galvu un uzmanīgi nolika karoti uz pašķīvīša.

— Jūs esat pavisam cita sieviete, — viņa līdzjūtīgi teica. — Ak jā, jūs esat skumji pārvērtusies. Jūs esat grūti cīnījusies, tā es vēl šodien nodomāju, atvērdama jums durvis, — jā, jūs esat grūti cīnījusies, vai arī es nekā nesaprotu. — Un Tvīdija jaunkundze ļāva nokārties mutes

kaktiņiem un atkal papurināja galvu, it kā pieņēmums nekad nevarētu būt tiesa.

—- Lai nu kā, tagad tas viss garām, — Lusija atbildēja.

— Jā, jūs esat vecāka, — Tvīdija jaunkundze vārgā balsī teica, — un seja jums vājāka, daudz vājāka.

— Jūs jau arī neesat nekāda resnā, Tvīdija jaun-kundz, — Lusija laipni atteica.

— Kur nu es ... — Tvīdija jaunkundze atbildēja, īsi iešņaukādamās. — No manis atlikusi tikai ēna. Pat zvirbulis nevarētu dzīvot no tā, ko es apēdu. Es vienkārši nevaru ēst. Jau no dzimšanas man bijusi tāda trausla veselība. Un jūsu zēns, — viņa nobeidza, — cik atceros, arī neizskatījās sevišķi stiprs. Viņš jau arī maz ēda, vai ne?

— Tagad viņam vairs nekas nekait. Paskatieties pati! Guļamistabā tikko noliku viņa fotogrāfiju.

— Tai es jau uzmetu aci, — Tvīdija jaunkundze viszi-nātājas mierā atbildēja. — īsts švīts, var redzēt. Jūs esat daudz darījusi šā jaunekļa labā. Ceru, ka neliekat visas cerības uz vienas kārts. — Viņa apklusa un virzījās uz durvju pusi. — Nu es jums atnesīšu tēju. Pēc brauciena jums gribēsies ēst. Vilcieni tā nogurdina! Jā, tā tas ir.

Viņa klusi izgāja, pēc īsa brīža atgriezās ar tējkannu, nolika to uz galda un teica, Lusijai zīmīgi ar galvu pamādama: — Vislabākā tēja! — Tad viņas trauslais stāvs pazuda no istabas.

Tovakar Lusija agri aizgāja gulēt un labi izgulējās. Otrā rītā viņa pamodās atspirgusi un tūliņ pēc azaida devās laukā. Nakti bija stipri lijis, bet tagad no jūras pūta spirgts vējš, kas skubināja viņas soļus pa pilsētas galveno ielu. Viņa apstājās pie pasta kantora un aizsūtīja Pīteram kartiņu — nevis kādu banālu krāsainu skatu, bet mierīgu piekrastes ainavu ar diskrētiem vārdiem. «Vai ir kādas ziņas no S.?» viņa uzrakstīja, — tādu kartiņu droši varēja likt uz jaunā ārsta azaida galda. Tad nomierinājusies, piespiezdamās padomāt arī par ko citu ārpus parasto domu loka, viņa nosūtīja vēl otru — šoreiz mazliet humoristisku — Tinto jaunkundzei. Ar to viņas sarakste bija galā.

Pagriezusies viņa devās tālāk pa ielu, tīkami cīnīdamas ar vēju, kas, par spīti Tvīdija jaunkundzes apgalvojumam, viņai lika justies stiprai un gandrīz jauneklīgai. Pie kādas augļu tirgotavas viņas skatienu saistīja augļu spilgti sarkanā krāsa. Viņa apstājās, āboli viņai vienmēr bija

milzīgi garšojuši, bet viņa tos sen nebija ēdusi. Paklausīdama acumirklīgai iedomai, viņa iegāja veikalā un nopirka pāris gatavu augļu.

Vēsajā un brāzmainajā liedagā, bēgdama no vēja, kas pilnā spēkā sitās pretī, Lusija iegāja mazā koka nojumē, kas kopš viņas pēdējās ierašanās bija uzcelta pret klintīm, kur viņai bija tā paticis sēdēt. Viņa bija viena, tomēr pasargāta no skarbajiem plašuma vējiem un noraudzījās brāzmu šaustītajā, nemierīgajā ūdenī, kurš brīžiem uzsvieda augstus šļakatu mākoņus, kas mirdzošās putās nokrita viņai gandrīz pie kājām. Viņa domīgi apēda vienu ābolu, izbaudīdama tā garšu. Tad apēda otru, sabēra paliekas tukšajā maisiņā, saburzīja to, tad atkal paskatījās uz jūru.

Un nu — ko lai viņa nu dara? Acīm redzot, viņa biļa brīvdienās, un savā ziņā šis apstāklis viņai lika meklēt kādu izpriecu. Viņai būtu derējis kāds palīglīdzeklis, kas palīdzētu pārvarēt nepatīkamo laika iespaidu, bet tāda palīglīdzekļa nebija. Viņai pieejamās izpriecas bija ierobežotas. Brīdi viņa svēra, kā būtu, ja ietu pastaigāties, bet tad apdomāja, ka savas nodarbošanās dēļ bija apnikusi staigāt. Turklāt viņai nebija nekādas patikas vienai staigāt šai lielajā vējā. Viņa būtu varējusi nopirkt kādu žurnālu vai avīzi. Bet nejuta nedz tieksmi lasīt, nedz interesi par pasaules notikumiem. Kāda viņai daļa par to, ka akcijas krita vai cēlās vai ka Peru bija ievēlēts jauns prezidents? Viņa atzina, ka šī apātija bija dīvaina, taču nespēja to pārvarēt. Tāda nu reiz viņa bija kļuvusi. Darba un ciešanu gadi bija viņu tādu izveidojuši.

Viņas oma mainījās. Pēkšņi viņa sevi ieraudzīja kā vientuļu pusmūža sievieti, kas sēdēja vējainā pajumtē tukšā krastmalā, sievieti, kurai bija maz draugu un uz kuru tie, kas viņu pazina, skatījās šķībi. Sievieti bālu seju, padruknu augumu un rokām, kas bija kļuvušas raupjas mājas darbā, ko tās bija pazinušas. Viņas domas neatvairāmi aizlidoja pie tām brīvdienām, ko viņa pirms pieciem gadiem te bija pavadījusi ar Pīteru, un viņa dedzīgi gūstīja laimīgās atmiņas, raudzīdamās peldvietas dzedri pelēkajā ūdenī. Gara acīm viņa redzēja, kā dēls saulē lēca no tramplīna. Viņa savā nodabā pasmaidīja, atcerēdamās, cik nepacietīgi viņš bija gaidījis mātes uzslavu, kā viņš, slapjš izniris, vienmēr bija vaicājis viņas spriedumu par lēcienu.

Viņas sejā atmirdzēja tāda kvēle, atceroties viņu gaitas šais jaukajās dienās, viņa laida vaļu domām, bez ierobežojuma ļaudamās sapņiem.

Beidzot viņa satrūkās, gandrīz nodrebēdama atgriezās īstenībā. Viņai bija vēsi. Viņa nopūtās, piecēlās un, sastingušās kājas un rokas locīdama, atgriezās pansijā. Vakarā, savām ilūzijām sekodama, viņa gāja pastaigāties gar izpriecu teltīm. Tur viņa gandrīz smieklīgā pārstei- jj gumā vēroja, ka elegantais Vais Pinkertons vairs neval- $ aīja šaurajā koka estrādē. Jā, viņš bija pazudis, viņa . smalkās, trakotās trupas vietā bija stājusies jaunāka un 1 nekaunīgāka artistu grupa, kas bija tērpusies nekautrīga-j jos pjero tērpos un nepacietīgā steigā kratīja naudas vā- ļ ļ camās kārbas.

Viņa brīdi noskatījās uz tiem, un viņas seja bija tikpat | kokaina kā viņu kārbas. Meitene īsos svārciņos, ākstīgo cepuri izaicinoši piešķiebusi, kratīja pušķus un aušīgu pirk- \ stu, bezkaunīgi dziedādama: «Mollija Omorgena! Mollija Omorgena ar savām mazajām ērģelītēm — mazā īriete, * kas itāliski prot.» Vulgāras muļķības! Modernā laikmeta J ātrais un nevērīgais skrējiens! Tam pretstatā Lusijas gara | acīm cienīgi parādījās Vais Pinkertons, «vokālists», slaids, sarkanu jostu ap vidu, roku pie sirds, pats sajūsmināts par savu cēlo tēlojumu; viņa redzēja pati sevi ar Pīteru sē- ' žam iežogojumā augšup vērstām sejām, jūsmīgi klausīdamies dziesmā. Kā nu tā bija? «Dēzija mīļā, saki man || jā!».

Viņa strauji novērsās. Auša, raudulīga, sentimentāla a;uša! Neviens nelikās gar viņu zinis. Bērni lēkāja pa zāli, kamēr vecākie cilvēki cienīgi stāvēja un klausījās vai pa pāriem pastaigājās. Viņa bija pūlī, bet it kā nepiederēja pie tā. Vakarā vējš bija norimis, un, viņai attālinoties, mūzika noklusa līdz čukstiem vieglā vēsmā un pēdīgi pavisam‘izgaisa viļņu nebeidzamajā čaloņā. Krēslai biezējot, viņa devās mājup. Viņa pagāja garām Grandhote-lim, gandrīz nepaskatījusies uz to; viņa vēl nebija tikusi šai krāšņajā lokālā un nemaz neilgojās tur iekļūt; viss, ko viņa vēlējās, bija glītais namiņš ar misiņa plāksnīti, uz kuras rakstīts dēla vārds, — vienalga, kur, ja tikai viņa būtu kopā ar dēlu.

Kad viņa pārnāca, Tvīdija j^mkundze bija gaitenī; viņai piemita saimnieces spēja parādīties īstajā mirklī —

,»dās reizēs šķita, ka viņa noslēpumainā kārtā iznirtu no zemes. Uz Lusiju paskatījusies, viņa teica:

— Mūra kundze, jūs šovakar esat bāla.

— Liekas, esmu nogurusi, — Lūsi ja atbildēja.

— Tas ir gaiss, — Tvīdija jaunkundze gudri noteica, — pirmajā dienā tas izvelk spēku.

— Jā, droši vien gaiss.

— Vēss ari metas.

— Jā, kļūst vēss.

Viņas raudzījās viena uz otru, gaitenī stāvēdamas; Tvi-dija jaunkundzes sejā pavīdēja izteiksme, kas liecināja, ka viņa uzskata Lusiju visādā ziņā par sev līdzīgu un līdztiesīgu.

— Karsta pudele jums jau gultā, — viņa pareģes balsī sacīja. — Viss gatavs, ja vēlaties iet gulēt.

Un Lūsi ja gāja gulēt.

Mierīgi aizritēja nedaudzās nākamās dienas. Taču ilgi gaidīto brīvdienu ierosināta, uzradās labā oma. Caur visu Lusijas būtni strāvoja neparasta labsajūta. Viņa lasīja un un drusku pastaigājās, bet vislabāk viņai patika sēdēt nojumē pie klintīm. Laiks vēl arvien bija mainīgs, taču gaiss ari tāpat spirdzinošs, sāļš un gluži neapzinoties ieplūdināja viņā kaut ko no sava spirgtuma un spēka.

No PItera viņa nebija saņēmusi neviena vārda, bet tas jau bija paredzams; viņu varēja saukt labākajā gadījumā par slinku vēstuļu rakstītāju; taču, kad bija pagājusi nedēļa, Lusija jau sāka skaitīt dienas, kas vēl te pavadāmas Viņas dedzība divkāršojās, prātā pastāvīgi veidojās nākotnes plāni; viņa laimīgi atskārta, cik tuvu nu bija patiesais atalgojums par visām viņas pūlēm.

Atvaļinājuma priekšpēdējā dienā pēc azaida viņa izgāja no pansijas un nerimstošā pacilātībā ļāvās nemitīgā vēja brāzmām.

Atdzimušā labsajūtā viņa atskārta, cik jauki bija dzīvot, juta, kādu spēcīgu ierosmi viņā radīja dzīve, kas atkal pavērās pēc pēdējo piecu gadu grūtībām. Viņa baudīja pastaigu pa tīkamo pilsētu ar noslaucītām durvju kāpnēm un mitriem, pilošiem logiem, rīta rosmes straujumā ar labpatiku nosūtīja kārtējo pastkarti, šoreiz pieminēdama vilciena pienākšanas stundu nākamajā dienā — gadījumam, ja viņam būtu laiks atnākt pretī.

Viņa negāja uz savu iecienīto vietu klinšu pavēni, bet,

droši pret vēju pagriezusies, sparīgi sāka iet pa liedagu. , Viņas noskaņa mudināja kustēties. Un šīs noskaņas spara, -pacilātības iemesls bija skaidrs, gluži skaidrs. Viņa to ne-noliedza. Viņa atgriezās pie dēla.

Lūsi ja aizgāja tik tālu, ka vairs netika laikā atpakaļ azaidā, un steigdamās, gandrīz skriešus uzskrēja pa kāp-nēm. Priekšnamā viņa atvilka elpu, pakāra mēteli, nolika ļ lietussargu, un, kad pagriezās, Tvīdija jaunkundze iznāca no otras istabas. Saimniece smaidīja pāri paplātei.

— Jūs izskatāties labāk, — viņa kritiski noteica, i — daudz labāk. — Tad, brīdi klusējusi, piebilda: — Jums vēstule uz kamīna, jauka, bieza vēstule, cik aptaustot var spriest.

Lusijai iemirdzējās acis — bija tikai viens cilvēks, kas viņai varēja rakstīt, — un viņa atbildēja Tvīdija jaunkundzes Smaidam. Vēstule no Pītera, labas ziņas par viņa vietu! Tā bija uztraucoša doma.

— Smalki! — viņa iesaucās, kā Pīters pats viņas vietā : būtu teicis. — Es jau to gaidīju. — Un viņa ātri iegāja • savā istabā.

Kā jau Tvīdija jaunkundze bija teikusi, vēstule bija uz j kamīna dzegas. Un tā bija no Pītera. Viņas pašas vārdiem sakot, viņa visur būtu pazinusi dēla glīto rokrakstu; un, vēstuli delnā turēdama, sevi ar to kairinādama, viņa īsu brīdi atcerējās vēstules, ko viņš bija rakstījis no skolas. Jaukas, vaļsirdīgas, violetu tinti rakstītas vēstules, kas izstrāvoja viņa mīlestību, viņa nemainīgo uzticību.

Un te nu bija jauna vēstule, kas apliecināja to pašu uzticību.

Viņa priecājās, nu viņa atzina, ka pēdējās divās nedēļās viņai bija uznācis viegls nemiers, domājot par dēla klusēšanu.

Viņas acis dzirkstīja, sejā atspulgojās dedzība, savāds apskaidrots maigums, kamēr viņa atplēsa aploksni un iz- 1 ņēma aprakstīto lapu, un smaidīdama sāka lasīt.

Tad pēkšņi gaisma izdzisa viņas sejā, tā sastinga un saviebās dīvainā vaibstā. Asinis atplūda no ādas, tā ieguva nevis bālu, bet slimīgi pelēku nokrāsu. Šai vēstulē bija kāds vārds, kas lēca acīs, nevis viens vārds vien, bet vardu virkne, nevis vārdu virkne, bet atziņa. Tā nāca kā spējš uzliesmojums, šī dedzinošā, kvēlā atziņa — vienā bries-

migā, postošā mirklī, ātrāka, spilgtāka par zibens spērienu.

Pār viņas lūpām neizlauzās kliedziens, viņa klusēja kā pārakmeņota, tikai roka, kas turēja papīru, pēkšņi sažņaudzās un sāka drebēt kā triekas lēkmē.

Vēstulē bija Rozes vārds, tas neskaitāmas reizes atkārtojās starp šiem vāja izlīguma mēģinājuma vārdiem, kas lēkāja viņas neprātā kvēlojošo acu priekšā. Rozes vārds.

Pīters bija aizbraucis ar Rozi. Viņš bija pieņēmis līdzdalības tiesības, ko Rozes tēvs viņam bija nopircis pie kāda ārsta Londonā.

Viņš bija pametis viņu — savu māti.

Lusiju pārņēma briesmīgs saltums, līdzīgs sāpēm, un pār viņu kā iznīcība savilkās baismā izmisuma tumsa. Viņa stāvēja nekustēdamās, tad pēkšņi nodrebēja. Ķermenis likās nedzīvs, bet gars nebija miris; tas bija dzīvs, tanī plosījās viņas mokošās domas, rūgstošas, drudžainas domas, kurās atklājās viss līdz šim slēptais. Viņa bija atbraukusi, atsūtīta šurp, lai nebūtu viņiem ceļā. Viņi bija ar nolūku rīkojušies viņai aiz muguras; viņa bija atbīdīta sānis, pazemota, nonievāta. Bet pazemojums nebija nekas. Nonievājums nebija nekas. Pīters bija viņai zudis, viņas dēls — apprecējies. Pēc viņas pūļu gadiem, pēc viņas nožēlojamās pašaizliedzības, pēc viņas cīņas, skopošanās, kvēlās un rūgtās ziedošanās dēla labā, pēc visa, ko viņa bija izcietusi, dēls bija viņu atstājis. Viņš bija māti izsūcis, pievīlis un atmetis pie malas. Viņa bija pārvarējusi gandrīz neiedomājami grūtus šķēršļus, lai dēlu atdotu citas sievietes rokās. Tās bija mokas, neciešamas mokas!

Dvēseles sāpēs apstulbusi, viņa bez spēka ieslīga krēsla.

Vēstule izkrita viņai no rokas.

Deviņus mēnešus vēlāk Lusija sēdēja sava dzīvokļa virtuvē Puķu ielā. Istaba neko daudz nebija pārvērtusies, tikpat nabadzīga un skopi mēbelēta kā agrāk, aizkari varbūt drusku netīrāki, nokvēpušie logi ilgāku laiku netīrīti, mitruma plankums pie griestiem apvilcies ar tumšāku pelējuma kārtu. Vai viņa agrāk kādreiz bija paredzējusi, ka būs jādzīvo tādā istabā? Nekad! Bet kāda tagad bija nozīme tādiem sīkumiem kā " putekļi un nekārtība? Par to viņa neraizējās ne mirkli. Pēdējā laikā viņa nebija rūpējusies par dzīvokli, viņas prātu nodarbināja daudz, daudz svarīgākas lietas. Tā briesmīgā diena Dounā — tad viņai bija licies, ka viņas dzīve galā, izpostīta, satriekta, iznīcināta. Kāda muļķe viņa bija bijusi, kāda akla, neiedomājama muļķe! Tagad viņa varēja smaidīt par šīm sīkajām sava neapgaismotā un neceļos noklīdušā prāta rūpēm un raizēm. Sieviete ar viņas prātu bija liekusies pie zemes, meklēdama spožus oļus nebeidzamu ilūziju krastā, neprātīgi sniegdamās pēc laimes starp drazām, ko izspļāva salta, rūgta jūra, — tāda viņa bija bijusi. Pat spožus oļus viņa nebija atradusi, bet pelnus, tikai pelnus, ko viņa neprātā bija kaisījusi sev uz galvas; pat mutē viņa bija jutusi šo pelnu garšu, ar visu salkani sājo nepiepildītas laimes piegaršu.

TREŠĀ DAĻA

Taču savā ziņā šie maldīgie klejojumi varbūt bija dievišķās gribas daļa, līdzeklis, lai viņu novestu tur, kur viņa tagad atradās; savu tagadējo laimi apsverot, viņas domīgajā sejā atmirdzēja kluss smaids. Viņa nebija to pelnījusi, bet brīnišķīgā kārtā to bija ieguvusi — tā bija viņas, šī neticamā laime piederēja viņail

Brīdi viņa domīgi sēdēja pie galda; viņa bija tikko paēdusi pusdienu, jo tagad, kad vairs nevajadzēja vienos skriet mājās, viņa bija paradusi ēst vēlāk, četros. Tad viņa izklaidīgi, acīm redzot, nemaz vairs neatcerēdamās briesmīgo vēsti, kas Dounā viņu bija notriekusi gar zemi, paņēma vēstuli, kas bija nolikta blakus šķīvim, un gluži vienaldzīgi to izlasīja. Tā arī bija no viņas dēla — ar iepriekšējās dienas datumu un iespiestu nosūtītāja adresi Meideveilā, Londonā.

«Mīļā māmiņ,» tā gludi skanēja, «es tiešām ļoti prie- :j rājos par Tavu īso vēstuli un ziņu, ka Tev klājas labi. J Mēs abi esam gluži veseli un laimīgi. Līdzdalības lietā viss veicas apmierinoši. Tu priecāsies, dzirdot, ka man tagad ir jauna paciente titulētas lēdijas personā — iedomājies j tikai! Varbūt būsi par viņu dzirdējusi: viņas vārds ir lēdija Makārtija. Viņa mums maksā pusgineju par vizīti — kas to būtu domājis! Tā nu Tu redzi, ka Tavam dēlam sokas gluži labi. Kādu dienu Tu viņu atradīsi Hārlija ielā. Jā, $ esmu tā nolēmis, un tas laiks vairs nav pārāk tālu. Tici man, ja es kādu dienu nekļūšu slavens, tad tas nebūs centības trūkuma dēļ. Pagaidām mums jāpaciešas. Es arvien ilgojos, kaut Tu būtu šeit, mūsu tuvumā, bet acumirklī vēl ir pagrūti. Protams, man nepatīk ne domāt, ka Tev vēl jāstrādā, bet katrs penijs, ko nopelnu, aiziet praksei, un Tu taču sapratīsi, ka svarīgākais mums pašlaik ir nostiprināt stāvokli. Rozes tēvs vienmēr ir tik labs un izpalīdzīgs — pagājušo nedēļu viņš atkal bija atbraucis, — lāga vīrs, viņš nemaz nevar dzīvot bez mums. Viņš ir tiešām ļoti laipns, bet mēs taču nevaram gaidīt, lai viņš padara visu. Taču tā diena nav tālu, kad arī Tu būsi šeit un dzīvosi mūsu tuvumā. Es nemaz nevaru to sagaidīt, tad es varēšu visu tā nokārtot, lai Tu varētu dzīvot tiešām jauki un neatkarīgi. Es jau zinu, ka Tu to vēlies.

Rozija Tev sūta mīļus sveicienus un es tāpat.

Taes uzticīgais dēls Pīters.»

Lusija gluži mierīgi izlasīja vēstuli līdz galam. Tā ļoti <ilgādināja visas citas vēstules, ko viņš tagad rakstīja, — l-iuks to vēstuļu paraugs, kādas viņai tagad pienāca caurmērā reizi nedēļā un kurām viņa pieklājīgi un tikpat kār-ligi atbildēja. Jā, mīļa, godbijīga vēstule, pilna kvēliem solījumiem. Ai, šie solījumi! Viņš pats tiem nešaubīgi licēja, bet vai viņa tiem ticēja? Vai viņa bija netaisna? Viņa nezināja, taču neskaidri noprata, ka dēls tā varētu solīt varbūt vēl desmit gadu. Un savādi bija, ka šīs domas viņu nesarūgtināja. Šī jaunā iecietība bija tiešām savāda, viņa taču nekad nebija bijusi iecietīga sieviete.

Viņas domas atkal aizlidoja pagātnē. Vai pirms deviņiem mēnešiem viņa būtu varējusi tik mierīgi un vienaldzīgi vērot šos glīti rakstītos vārdus? Kaut arī viņa savas senās raizes un rūpes uzskatīja par neceļos noklīduša prāta zūdīšanos, tomēr sirds sažņaudzās, tās atceroties; šī atgriešanās no Dounas — nekad, nekad viņa to nevarēs aizmirst! Tāpat viņa neaizmirsīs savus pārdzīvojumus, sarūgtinājumu un mokas. Savā tukšajā, tik pilnīgi pamestajā dzīvoklī pārnākot — vēl tagad viņa nodrebēja, to atceroties —, viņa bija bijusi tuvu ārprātam. Apakšā Meitlendiem bija atnākuši draugi, tur bija viesības, skaļi bungāja klavieres, dziedāja, gāja trakulīgās rotaļās un dejās. Sīs trokšņainās viesības nebija nekas jauns, bet toreiz, nemierīgi staigājot, viņai bija licies, ka troksnis, kas spiedās ausīs, viņu padarīs traku. Tāpat arī viņas dzīvokļa pilnīgais tukšums un vientulība. Vientuļa, pamesta, tik nekrietni aizmirsta pēc šiem vislielākās ziedošanās gadiem, kailās sienās iesprostota, uz katra soļa atcerēdamās izcīnīto cīņu, noniecināto upuri, — viņa vairs nespēja izciest, izmisumā viņa bija izskrējusi ārā, pūlējusies savas dvēseles nemieru noslīcināt straujajā ielu kņadā. Sestdienas vakars Jongielā — vai tā bija dzīve vai ārprāts? Ugunis mirdzēja, ielas virda skaņu un krāsu orģijā; šallēs tinušās sievietes, rokās saķērušās, dižojās un smējās; ļaudis traucās uz priekšu kā murdoša armija, dzīdamies pēc izpriecām; ielasmeitas grozījās uz stūriem, vērīgi gaidīja, piedāvājās vīriešiem; bāli, kropli un neattīstīti bērni ubagoja, rotaļājās, kāvās; tramvaji dārdot ripoja garām, krogi bija plaši atvērti, atkal skanēja smiekli, kliedzieni, dziesmas, dzērāju ķildas; tas viss saplūda viņas acu priekšā kā juceklīgs sapnis, murgu virpulis, kur viņa bija vienīgā, kas stāvēja uz vietas.

Vai viņa stāvēja vai staigāja, vienalga: viņa nepiederēja pie šī bezrūpīgā pūļa; viņa bija apmaldījusies, sieviete, kas zaudējusi ticību. Viņa bija rūgti nožēlojusi visu savā mūža gājumā. Nožēlojusi pat savu tikumību. Kādēļ viņa nebija izplēsusi no dzīves savu tiesu laimes? Viņai bija augums — glītāks, dzīvības pilnāks augums nekā šīm ielasmeitām, kas te dižojās ar savu apšaubāmo burvību; viņai bija jūtas. Bet viņa bija visu apspiedusi, noslāpējusi. Kādēļ viņa bija ieslēgusies šaurajās pieklājības robežās, taupījusi, skopojusies, aizliegusi sev visu, lai galā par to nekā nesaņemtu? Tā bija viņas pašas vaina. Viņa bija pati sevi pievīlusi ar savu dzīves veidu. Viņai neprātīgi gribējās bēgt, mesties kādā trakā izpriecā vai mūžīgā aizmirstībā. Kādu gandarījumu viņa bija saņēmusi par šiem garajiem ziedošanās gadiem? Acis viņai pildījās karstām asarām, atceroties visu, ko viņa bija darījusi. Un tagad viņa bija pamesta kā atstāta mīļākā, lieka, negrozāmos posta apstākļos, viņa nekad nevarēja sevi iedomāties atkarīgā stāvoklī dēla mājā, pieņemt dēla jūtu pabiras. Nē! Zvaigzne, kurai viņa kalpojusi, bija izdzisusi, elks, ko bija uzcēlusi, nu satriekts gulēja viņai pie kājām. Viss bija ziedots, ziedots neprātam un tukšām iedomām.

Viņa bija izklaiņojusi burzmainās ielas un vēlu naktī pārnākusi mājā, atpakaļ klusumā, kas viņu bija izbiedējis. Taču, par spīti šim mieram, viņa nebija varējusi gulēt, visu nakti bija svaidījusies gultā. Nākamā dienā, svētdienā, viņa bija gulējusi gultā pagurusi, ne uz ko neskatīdamās, pat neiedomādamās par baznīcu, tikai klausīdamās, kā smagi aizvelkas sekundes.

Pirmdien viņa ar pūlēm bija aizgājusi uz kantori. Viņai bija jaiet, tā bija viņas maize; viņa gribēja būt neatkarīga, tāpēc mēma, vienaldzīga bija iegājusi kantora istabā, tomēr baidīdamās no nenovēršamās scēnas: no paslepenajiem skatieniem, no līdzjūtības, ko nevēlējās dzirdēt, jo zem tās manīja noklusētās domas: «Vai es neteicu?» — «Mēs jūs brīdinājām, bet jūs neklausījāties.» Tas bija kā dunča dūriens, skaudras mokas viņas lepnumam — viņa taču tik droši bija dižojusies ar to, ko darīs, kad dēls būs beidzis studijas. •

Tad, mierīgi izturējusi šo nepatīkamo brīdi, viņa bija devusies uz padibeņu rajonu. Atpakaļ pie riebīgā, pazemojošā darba un šoreiz bez mērķa, kas viņu iejūsminātu, I’tkai uz priekšu, tālāk un tālāk pa šo nejēdzīgo pūļu un dzīves verdzības ceļu. Viss atkal bija sācies no gala.

Un tad šīs pastkartes, ar kurām jaunais pāris viņu bija apbēris no sava kāzu ceļojuma pa Bretaņu. Cik ļoti viņiem patīkot Bretaņa ar savu senatnību — tie bija Rozes vārdi — un ar saviem brīnišķīgajiem ēdieniem — tie bija viņas dēla vārdi. Viņi jau dzīrās tur vēl kādreiz atgriezties. Pastkartes nāca katru dienu, izlīguma piedāvājumi, padevības apliecinājumi, — spilgtas krāsas, sievietes platās cepurēs un koka tupelēs, skūpsti saulrieta kvēlē. «Vai tā nav jauka aina, māt?» Skaistas ainavas, bet viņai tas bija sāpīgs zaudējuma atgādinājums. Pīters ar savu jauno sievu meklēja izpriecas ārzemēs, un viņa šeit bija pamesta kā atkritums, jā, kā papīrs vai apelsīna miza, kas mētājās Puķu ielā. Pār viņu nolaidās smaga nomāktība, tumša ēna pār pieri, ēna, kas kļuva arvien tumšāka un pastāvīgi sabiezēja.

Bez šaubām, viņai būtu vajadzējis parastajā veidā samierināties ar notikušo: maiguma uzplūdā visu piedot, aizrakstīt laimīgajam pārim sirsnīgu vēstuli, smalkjūtīgi ieminēties par mazu iknedēļas pabalstu, pārcilāt klusas atmiņas un sentimentālas nākotnes vīzijas, kāda viņa vēlētos būt nākamos gados, — sirmiem matiem, istabas kaktā sēžot, mazbērnu uz ceļiem auklējot. Bet tas nebija Lūsijas dabā. To iedomājoties, viņai pārskrēja saltas riebuma tirpas. Ļaunā īgnumā viņa jutās piekrāpta, savās tiesībās pievilta, un nekāds mierinājums, nekādas domas par nožēlojamu un pieticīgu vecuma atpūtu nevarēja izdzēst sāpīgo netaisnību vai neveiksmes sarūgtinājumu. Dzīve viņai likās nevērtīga un tukša, tik tukša, ka vairs nebija nekādu cerību.

īsu brīdi viņa pasēdēja, viņas bālajā sejā atvizēja viegls smaids, tad piecēlās, nolika dēla vēstuli pie citām apputējušā kaudzē uz kamīna dzegas un, visu vajadzīgo pa ņēmusi, mierīgi izgāja no mājas.

Puspiecos viņa sasniedza kantori, piegāja pie sava galda, apsēdās un sāka pārskaitīt somas saturu. Tad sakārtoja grāmatu. Beidzot pagriezās pret Tinto jaunkundzi.

— Vai Ratreja kungs savā istabā? — viņa mierīgi jautāja.

Tinto jaunkundze pārtrauca rakstīšanu un gar degunu domīgi paskatījās kontu grāmatā. Tas bija savāds jautājums — parasti Lusijas un Ratreja ceļi nekrustojās.

— Jā, viņš ir augšā, — viņa beidzot atbildēja, nepagriezdama galvu. — Dzirdēju, ka viņš pirms jūsu ienākšanas uzgāja.

— Pateicos, — Lusija noteica. Viņa piecēlās un izgāja no istabas.

Nu Tinto jaunkundze pagrieza galvu un izbrīnās pilnām acīm noskatījās aizvērtajās durvīs.

Pēc piecām minūtēm Lusija lēni ienāca atpakaļ, un Tinto jaunkundze tūliņ ierunājās.

— Vai viņš bija iekšā? — viņa jautāja, bet īstenībā tas bija netiešs ierosinājums sniegt tuvākus paskaidrojumus.

— Jā, — Lusija brīdi klusēja, tad tai pašā mierīgajā, vienaldzīgajā balsī piebilda: — Es nupat uzteicu darbu.

Tinto jaunkundze ievilka elpu, pagriezās ar visu stāvu un majestātiskā interesē uzlūkoja otru sievieti.

— Jūs brauksiet turp — uz Londonu? — viņa iesaucās. — Tas ir jauki! Beidzot jūs braucat pie sava zēna.

Lusija īsu brīdi klusēja.

— Nē, to es nedaru, — viņa beidzot atteica. — Bet pēc mēneša es aizbraukšu no šejienes. — Viņa piegāja pie sava galda, salika grāmatas kaudzē, tad atkal devās uz durvju pusi. — Es nu domāju iet, — viņa piebilda. — Esmu visu beigusi.

— Bet ko tad jūs darīsiet? — Tinto jaunkundze iesaucās, un tikai briesmīgā ziņkārība, kas žņaudza viņas krūtis, pamudināja viņu izteikt šo pārāk uzmācīgo jautājumu.

— Man ir citi nodomi, — Lusija nenoteikti atbildēja. Tad viņa pamāja ar galvu, pateica ar labvakaru un izgāja no kantora.

Citi nodomi! Tinto jaunkundze atkal brīnījās; viņa brīnījās vēl tad, kad Dendijs, tramvaja satiksmes traucējuma dēļ aizkavējies, ienāca istabā.

Viņš bija saērcināts un, īgni pakāris cepuri vadzī, sašutis iesaucās:

— Vissliktākie tramvaji Eiropā, tiklīdz tev jāsteidzas, tie, kā par spīti, sabojājas. Tad tik ir spiešanās un grūstīšanās, kamēr tiek kādā citā! Sievietes ir vēl neciešamākas par vīriešiem — ar savu mūžīgo iepirkšanās sērgu.

Nekā cita nezina kā slaistīties. Un es nekad nevaru lāgā izgulēties. Blakus dzīvoklī pastāvīgi spēlē klavieres. Bim-bam-bim. īsu brīdi apklust, tad sākas atkal no jauna. Es nopirkšu raķetes un nolikšu viņiem zem loga. Ko dara jūsu valdība?

Bet Tinto jaunkundze neklausījās šai penterējumā; viņa nespēja noklusēt jauno ziņu, kas viņu urdīja.

— Viņa aiziet, — Tinto jaunkundze teica, svinīgi pamādama ar galvu uz tukšā galda pusi. — Šovakar uzteica.

Dendijs strauji pacēla galvu un, brīdi klusējis, atkrita krēslā.

— Ko jūs sakāt! — Viņš apvija līkās kājas ap krēslu tā, ikviena no tām atgādināja jautājuma zīmi. Tad arvien vēl īgnā omā piebilda: — Aizbrauc pie sava lieliskā dēla?

— Nē! — Aiz šā vārda slēpās vesela mājienu bagātība.

— Ko tad ... ko tad šī darīs?

— Dievs vien to zina, — Tinto jaunkundze atbildēja. Dievu viņa nemēdza bieži pieminēt, bet šoreiz visa viņas izturēšanās pauda baismu pareģojumu; tad viņa tai pašā noskaņā piebilda: — Un dievs vien zina kas ar viņu notiks. Nabadzīte, viņa pati sev ir visļaunākā ienaidniece. Man sirds dziļumos viņas žēl.

— Viņas žēl? Viņa pati sevi nežēlo. Pēdējā laikā staigā kā pa mākoņiem.

— Pa mākoņiem?

— Nu jā, kājas uz zemes, galva — mākoņos.

— Viņai reizēm tik savāda sejas izteiksme — ko tas viss nozīmē?

Iestājās klusums. Dendijs kasīja galvu ar spalvas neaso galu un vienaldzīgi, katru vārdu lēni izmezdams, visziņa gudrībā piezīmēja:

— Vai tad nezināt, ka viņa tagad likusies uz reliģiju?

Tinto jaunkundze viegli pielieca galvu.

— Hm ... — viņa piesardzīgi ieminējās.

— Viņa tagad likusies uz reliģiju, — Dendijs apgalvoja. — Tādas lietas jau esmu piedzīvojis. Vienreiz redzēju kādu sievieti telts sapulcē, kur es arī biju. Joka dēļ biju iegājis, tikai joka dēļ! U! Jums vajadzēja redzēt, cik lielu iespaidu tas viņai atstāja! Un tad es reiz pazinu kādu vīru — viņa vārds bija Gilmors, jā, pareizi, Gilmors. Savā laikā bijis liels žūpa. Bet, kad viņš atgriezās — tas notika kādā Pestīšanas armijas sapulcē Gorbolsā, — vai zināt,

viņš staigāja apkārt un sasita katru viskija pudeli, ko ieraudzīja. Viņš iegāja krogā un gāza ar nūju pa leti. Beidzot viņu par to iebāza cietumā, un, nudien, bija ari pēdējais laiks to darīt. — Dendijs brīdi klusēja. — Bet ar sievietēm ir vēl ļaunāk. Un es jums saku, tā būs arī ar viņu. To jau var redzēt pa lielu gabalu. Ak, vienalga, katoliete vai nekatoliete. Ar tām tas var notikt tāpat kā ar visām citām. Tā vismaz liekas.

— Viņu piemeklējusi tāda vilšanās, — Tinto jaunkundze nomurmināja.

— Tā jau ir*tā lieta, vai tad nesaprotat? — iesaucās stūrgalvīgais Dendijs. — Viņa bija tam nobriedusi, tas bija neizbēgami.

— Neizbēgami?

— Ja tādām sievietēm kā viņa gadās smagāks pārdzīvojums, tās liekas uz reliģiju. Tā tas notiek visā pasaulē. / Ak, es jau vēl aizvakar ar viņu pamatīgi izrunājos par šīm lietām. Bet viņa man tikko neizskrāpēja acis.

— Bet, debesu dēļ, ko viņa īsti domā darīt?

— Ja jūs nezināt, tad viņa to skaidri zina,— Dendijs pārgudri atbildēja. — Ticiet man, viņa ir sieviete, kas zina, ko dara. — Viņš ar ņirdzīgu smīnu atgriezās pie sava galda. — Ja tik viņa nesāk staigāt apkārt un dauzīt pudeles! — Bet Tinto jaunkundze viņam neatbildēja ar smaidu. Viņa savilka uzacis un lēni neizpratnē papurināja galvu, it kā kādam ļaunu galu paredzēdama.

II

Lusija ātri gāja uz tramvaju, visa viņas būtne pauda apņēmību, lai gan vēl pirms dažiem mēnešiem viņa, gausi vilkdamās, tik nožēlojami bija domājusi, ka viņas dzīvei vairs nav nekāda mērķa un nekādas nozīmes. Tas tiešām bija brīnišķīgi! Un par tādu viņa atzina to dievišķo svētību, kas viņai piešķirta, to lielisko pārmaiņu, kas nākusi pār viņas dzīvi.

Lai Tinto jaunkundze rauc pieri un brīnās, lai Dendijs ņirdz, cik tam tīk. Viņai bija vienalga. Ja šī saldā kvēle, kas viņu tagad satrauca, viņiem likās smieklīga, tad viņai tas bija gluži vienaldzīgi. Viņa j%tās laimīga, tik laimīga kā vēl nekad. Kā gan viņi varēja saprast šo laimi, šo lielo iekšējo prieku, par ko viņa pati vēl nevarēja beigt brīnīties un jūsmot? Bet tā tomēr bija viņā, šī kvēlā, maigā liesma, kuras priekšā viss cits nobālēja un kļuva nenozīmīgs; dejojošā liesma, ko viņa vienmēr meklējusi un kas vienmēr bija no viņas bēgusi, — nu tā beidzot piederēja viņai. Tas bija viņas neparastā miera un skaidrā mērķap-ziņas izskata iemesls.

Kelvinbenkā viņa izkāpa no tramvaja vagona un devās pa parasto ceļu uz Puķu ielu. Soļojot pa šīm smacīgajām ielām, kas viņai kādreiz iedvesa tādu riebumu, viņas sejā nebija manāma ne mazākā nepatika. Mājā pārnākusi, viņa uzvārīja tēju un pagatavoja piemērotu launagu. Tad nekavēdamās piecēlās, nomazgāja seju un rokas, sakārtoja matus un atkal izgāja.

Kāpņu laukumā viņas skatiens mirkli pakavējās pie kaimiņu durvīm, kas nesen bija zaudējušas vārda plāksnīti un mēmi ziņoja par Finču aiziešanu. Jā, īsajai idillei neizbēgami bija pienākušas beigas: Besija bija saraudātām acīm atgriezusies pie mātes; un Džons ar savu pudeli atradis kādu citu maigu ostu. Kas varēja vēl skaidrāk apliecināt pasaulīgo iedomu neprātu?

Lejā kāpjot, Lūsijai pār lūpām izlauzās apslāpēta nopūta. Viņai bija Besijas žēl. Viņa arī kādreiz bija bijusi tāda, maldījusies, pūlējusies izspiest kaut pilienu laimes no trauka, kurš īstenībā bija tukšs.

Ārā, pa tumstošo krēslu ejot, ar nolūku vairoties no galvenajām, spilgti apgaismotajām ielām, viņu skāra ātri gaistošas atmiņas par tām dienām, kad viņa bija centusies tvert pasaules nepastāvīgos priekus, kad viņu saistījušas ugunis, ļaužu burzma un veikalu skatlogi, pat sīkās rūpes par tērpiem. Vai kādreiz bija bijis tāds caunādas apmetnis, kurā viņa dižojusies spoguļa priekšā un jautājusi Netai: «Vai izskatās labi?» Vai kādreiz bija bijis laiks, kad viņa sēdējusi un ar baudu ēdusi krējuma cepumus? Jā, krējuma cepumus! Atmiņas šķita nereālas un miglainas, bezgala tālas. Jā, šai brīnišķīgajā laimē, kas bija atnākusi, visi šie nieki kļuvuši tāli, un Lusija juta tikai vieglas nožēlas, ka reiz bija tik muļķīgi sevi lutinājusi.

Nu viņa jau gandrīz bija sasniegusi Gārnita laukumu un veikli kā laba ceļa zinātāja devās tālāk pa šo īso, bet līkumaino, vāji apgaismoto aleju, lai iznāktu klajumā pretī Sv. Marijas baznīcai. Pēkšņā, spirdzinošā izbēgšana

no šā šaurā un līkumotā ceļa viņai vienmēr likās simboliska, līdzīga lielajai, brīnišķīgajai atpestīšanai, kas pār viņu bija nākusi, pirmoreiz apmeklējot šo baznīcu.

Tas notika pirms deviņiem mēnešiem kādu svētdienu — ai, svētītā, svētītā diena! — šai pašā tumšajā un noplukušajā baznīcā. Viņas dvēsele bija pacēlusies līdz saldai vienībai ar radītāju.

«Jēzu! Jēzu!» viņa ekstāzē bija čukstējusi. «Beidzot esmu atnākusi pie tevis. Tu esi mans, un es esmu tava mūžīgi mūžam.»

Tad pēkšņi viņai nāca atklāsme, kādu vakaru domīgi sēžot savā klusajā istabā; tā varbūt Marijai atnāca pasludināšana. Tas bija tik vienkārši, tik neizbēgami, varbūt tiem, kas nespēja saprast, vienkārši smieklīgi; bet viņai tā bija ārkārtīgi salda iedvesma. Pilnīgi ziedoties dievam! Viņu skubināja šī pilnīgā atdošanās dziņa. Un kas gan dzīvē viņu aizkavētu atteikties no pasaules? Nē, nebija nekā, kas viņu varētu atturēt; likās, it kā visu mūžu — šo pakāpenisko katra veida pasaulīgas ticības nomešanu — viņa būtu gatavojusies šim visaugstākajam mērķim. Viņa tūliņ krita ceļos un pateicās Jēzum par šo domu. Šī apņemšanās pamazām bija nostiprinājusies viņas prātā. Viņa lūdza biktstēvam padomu un to dabūja. Tad viņa bija gluži mierīgi izšķīrusies.

Pirms deviņiem mēnešiem viņa bija ienākusi šai baznīcā — nožēlojama, cerībās vīlusies sieviete. Visur viņa bija vīlusies. Bet nu tas viss viņai aiz muguras: tagad viņai bija kaut kas, kas viņu nekad nepievils. Tas bija iemesls pēkšņajam lēmumam atstāt darbu Hendersona un Šo firmā un pa daļai arī tam, ka viņa šovakar bija nākusi šurp.

Kad pateicības dievkalpojums bija beidzies, viņa palika uz ceļiem un noskatījās, kā priesteris atstāja altāri un iegāja sakristijā. Tas bija tas pats priesteris, kas viņai palīdzēja; un viņa tagad gribēja ar to runāt.

Sv. Marijas baznīcā Gārnita ielā toreiz sprediķoja pā-ters Džons Talbots.

Viņš bija liela auguma, kalsens un vienmēr turējās taisni; tumšiem matiem, vāju bālu seju, smalki liektu degunu, iekniebtām nāsīm, plānām lūpām, kas atgādināja šuvi, lielām, nopietnām, mazliet iekritušām acīm, mironī-gajā sejā atspoguļojās nepiekāpība un gandrīz skarba de-

dzība. Sī seja, tāpat kā viņa augums, nekad neatslāba, vienmēr palika nopietna, dzedra, it kā uz iekšu vērsta, ārēji gandrīz drausma. Tagad, baznīcas sakristejā — krēslainā telpā, kur lidoja viegla, tīkama vīraka un vaska sveču smarža un kur valdīja pilnīgs miers, tikai abi altāra zēni rosījās vienā stūrī, vilkdami nost sutanas, — viņš noģērba garīdznieka tērpu, salocīja to, novilka balto pārvalku. Tad pēkšņi kāds pieklauvēja pie iekšējām durvīm, kas savienoja sakristeju ar baznīcu.

— Ejiet ārā! — Talbots, galvu nepagriezis, teica abiem zēniem. Viņa balss bija salta, barga, un zēni viņam nekavējoties paklausīja, iziedami pa sāndurvīm, kas veda tieši pagalmā. Talbots nogludināja salocīto tērpu, uzlika bereti, tad piegāja pie iekšējām durvīm un pats tās atvēra.

— Es jūs gaidīju, — viņš tūliņ teica. Ielaidis Lusiju sakristejā, viņš brīdi klusēja un nopietni viņu nopētīja.

— Tātad jūs esat izšķīrusies?

— Jā, tēv.

— Vai esat apdomājusi visu, ko jums teicu?

— Esmu apdomājusi.

— Pilnīgi atteikties no sevis ...

Viņa dedzīgi apliecināja šo apņemšanos, un īsu brīdi viņi stāvēja un klusēdami noraudzījās viens otrā. Viņa seja bija drūma un arvien vēl barga, bet tagad, tāpat kā pagātnē, taisni šī stingrība viņai sniedza mierinājumu.

— Tas ir vienīgais, ko vēlos, — viņa pēc brītiņa nomurmināja. — Esmu tā nolēmusi. Nekam citam manās acīs vairs nav vērtības. Es nevarētu atsacīties no.šīs domas, un... un jūs man to ieteicat. Esmu jūsu rokās.

— Jūs esat dieva rokās, — viņš vēsi izlaboja. Atkal iestājās klusums; viņš neaicināja Lusiju apsēsties, bet ar savu bardzību izvērta sarunu līdzīgu grēksūdzei. — Pazīstu jūs jau kādus deviņus mēnešus, — viņš beidzot teica,

— un zinu šo to par jūsu dzīvi. Jūs neesat jauna. Jūs varat piedāvāt tikai savas dzīves atliekas. Tomēr, ja esat sagatavojusies paciest -grūtības, ja gribat pilnīgi pakļauties ...

— Jā, es gribu, gribu! — Lusija iesaucās.

— Tad esmu apņēmies jums palīdzēt. Domāju, ka jūs esat aicināta. Vienīgi tas mani ietekmē. Vēlu tas nācis pār jums, bet tas tomēr ir noticis. — Viņš brīdi klusēja, dzedrs, izklaidīgs, kamēr Lusija viņu vēroja kvēlojošām acīm.

— Esmu šo lietu pārdomājis, — viņš nobeidza sākto.

— Dieva kalpoņu ordenis, es to labi pazīstu. Tas jums visvairāk piemērots. Nosūtīju tur jau divas postulantes, un viņām viss izdevies lieliski.

— Man likās, jūs pieminējāt Karmelitu ordeni, — viņa ieminējās.

— Tas pārāk stingrs. Jūs neesat tik jauna, lai izturētu viņu disciplīnu, — Talbots vienaldzīgi paskaidroja. — Turklāt jums jāpatur vērā jūsu stāvoklis, jūsu gadi. Ko jūs varat piedāvāt, lai viņas pamudinātu jūs uzņemt? Nē,, šādos apstākļos viņas jūs nepieņemtu.

Lusija nosarka, bet nenovērsa skatienu no viņa sejas.

— Ordenis, par ko runāju, nav pārāk stingrs, lai gan citādi atbilst visiem nolūkiem. Vienīgais trūkums, ka galvenais sēdeklis atrodas ārzemēs — Sentjenā, Briseles tuvumā. Jums tur būs jāpavada vismaz trīs gadi, varbūt viss jūsu dzīves atlikums. Bet, kad būsiet apmācīta, jūs varbūt sūtīs atpakaļ uz kādu namu šai zemē.

— Tas nekas, — viņa dedzīgi pasteidzās piebalsot.

— Es pati vēlos tikt projām — projām no visa.

— Nav svarīgi, ko jūs vēlaties. Ja gribat iestāties klosteri, jums jāaizmirst viss, ko vēlaties. — Viņš atkal brīdi klusēja. — Es jau aizrakstīju mātei priekšniecei; ir dažas formalitātes, kas jums pašai jāizpilda.

— Jā, es darīšu visu.

— Vajadzīgas dažas apliecības — dzimšanas, iesvētības, ārsta apliecība un apliecība par jūsu vīra nāvi. Beidzot — jums vajadzīgas divas atsauksmes. Protams, es jums izsniegšu vienu no tām, un otru, — viņš aši paskatījās uz Lusiju, — ... otru jums varbūt varētu izdot kanoniķis Mūrs.

— Es tūliņ aizrakstīšu, — viņa apsolījās, tad pēc mirkļa ievaicājās: — Pēc cik ilga laika varu sagaidīt...

— Māte priekšniece jums atrakstīs. Ja jūs pieņems — varbūt pēc mēneša; viss atkarīgs no viņas.

Pēc mēneša! Tā jau viņa bija cerējusi. To iedomājoties, viņu pārņēma savāda nepacietīga kvēle, it kā skurbums.

— Jūs bijāt pret mani labs, pāter, — viņa čukstēja.

— Man jums jāpateicas.

— Ne par ko. — Viņa balsī Ikskanēja gandrīz pārmetums, visu cilvēcisku jūtu nosodījums. Tad viņš apklusa —

tas bija zīmīgs klusums, kas noradīja, ka īsa saruna beigusies.

— Ejiet mierā! — Talbots teica, kad viņa pagriezās uz durvju pusi.

Lusija jutās laimīga. Šo soli viņa bija spērusi labprātīgi. Šie īsie tik apvaldītās un vēsās sarunas mirkļi viņu vedīs uz debesīm, pēc kurām viņa ilgojās. Lusija izgāja baznīcā. Dziestošajā gaismā atbalsīgā telpa jau bija izplūdusi tumšā pelēkumā, ko atdzīvināja vienīgi svētnīcas spuldzes trīcošā, sarkanā liesma. Pateicīgā aizkustinājumā viņa mirkli nometās ceļos. Kaut jel viņu pieņemtu! Viņa lūdzās, lai būtu derīga par dieva kalponi, lai viss viņas vēsums un agrākā vienaldzība taptu aizmirsta. Bet viņu uzņems. Viņa jau juta, ka viņas dzīve veidojas šim vienīgajam mērķim.

Viņu ietvēra miers, vientulība un tumsa. Neredzētas vīzijas aizgrābta, viņa mirdzošām acīm raudzījās tumsā aiz trīcošās liesmas; viņas augums lūgdamies padošanās kaislē tiecās pret tukšo altāri.

— Visu, visu Jēzum! — Viņa nepazina pusmēra. Jā, viņai jāatdod viss.

Cik dīvaini, ka viņa, Lusija Mūra, tagad gatavojās iestāties klosterī! Vienīgi viņa pati varēja saprast šā soļa patieso nozīmi. «Visu, visu Jēzum!» Tā bija — viņa atdevās viņam kaislā līgavas dedzībā!

iu

Sava garīgā padomnieka norādījumam paklausot, Lusija aizrakstīja Edvardam, un nākamajā sestdienā viņš to pārsteidza ar savas atbildes veidu. Tā nebija atbilde vēstules veidā, bet apciemojums, tiešām — kanoniķa personisks apciemojums.

— Man bija jānāk, Lusij, — viņš tūlīt sacīja, stipri aizkusis, pēc īsas apsveicināšanās. — Esmu aizņemts. Esmu ārkārtīgi aizņemts. Četros man diecēzes sapulce, bet man vienkārši bija jānāk. — Šais nedaudzajos gados viņa izturēšanās bija tikko manāmi pārvērtusies — kautrību aizsedza cienība, lēnība tiecās uz dižošanos. — Ko tas nozīmē, ko tu raksti savā vēstulē? — viņš turpināja, laipni

\

nosodot saraukdams uzacis un izvilkdams no kabatas lietisko pierādījumu. — Tu taču nedomā to nopietni?

— Pilnīgi nopietni, — viņa apliecināja, mierīgi noskatīdamās, kā viņš apsēdās šūpuļkrēslā, kas tagad bija vienīgais veselais krēsls dibenistabā. Edvarda apciemojums viņu pārsteidza, bet nesamulsināja. Sen pagājušas tās dienas, kad dzīvokļa nabadzība viņas vaigiem lika aiz kauna nosarkt. Nē, tagad viņa mīlēja šo nabadzību. Kristus sludināto nabadzību.

— Bet tā nevar būt tava nopietnā griba, mīļā Lusij, — kanoniķis iebilda, ar vēstuli vēdinādams seju, — viņš bija pārāk ātri kāpis, un viņa aknas pēdējā laikā atkal bija uztūkušas. — Vai vismaz tu pilnīgi neapzinies, ko tu — piedod, ka tā saku, — ko tu esi iedomājusies. Vai tu zini, ko tas nozīmē, ar kādām grūtībām tas saistīts?

— Grūtības nav lielākas par tām, pie kurām esmu pieradusi. Reglaments man izskaidrots. Turklāt es savas pūles ziedoju dievam. — Viņa bija mierīga — mierīga un it kā atsvešinājusies.

— Tiešām ļoti slavējami. — Viņš iecietīgi vērās Lusijē. — Bet runāsim atklāti, Lusij, tu savos gados nevari par to ne sapņot.

Savos gados! Vai Edvarda vārdos bija aizrādījums uz kādu nomaldījušos dziņu? Un viņai taču bija tikai četrdesmit divi gadi. Viņa savilka uzacis, it kā gribētu ko sacīt, bet viņš steigšus turpināja:

— Uzklausi, ko es tev teikšu. Pēdējā laikā tev klājies diezgan grūti, mīļā Lusij. Bet tas, kā tu tiki ar grūtībām galā, dara tev godu. Pītera precības, gandrīz vai bēgšana — nu, pat man tas bija pārsteigums. Tik jauns! Bet redzi — tas jau ir tikai dabas likums. Kā svētais Pāvils saka: «Labāk precēties nekā degt kaislībā.» Reiz jau tev viņš tā kā tā būtu jāzaudē. Agrāk vai vēlāk, kāda tam nozīme? Un tik pārlieku agri jau nav. Spānijā, piemēram, — viņš pameta skatienu atmiņās. — Spānijā precas ļoti jauni. Tur cilvēki ļoti ātri nobriest, īpaši sievietes. Esmu redzējis tādas, kas apprecējušās četrpadsmit gadu vecumā. Turklāt Pīters dabūjis tik labu partiju. Jauka katoļu meitene, jā, jauka, tiešām jauka meitene, — viņš maigi tīksminājās ap šo vārdu, — un turklāt bagāta; kāds labs sākums zēnam šai Londftias praksē! Pīters man raksta, ka viņam veicoties lieliski, starp viņa pacientiem jau esot aristokrāti, jaunās augošās aristokrātijas atvases. Pec dažiem mēnešiem viņš varēs tevi apgādāt. Tu esi viņa labā daudz darījusi, jā, protams, ļoti daudz darījusi, bet, ja pacietīsies, tu to visu dabūsi atpakaļ. — Viņš atlaidās krēslā un izstiepa mīksto, balto roku. — Pax vobiscum! — Viņa izskats skaidri pauda: nu, kas tur ko nožēlot?

— Man liekas, te nav runa par pagātni, — viņa pārsteidzoši laipni teica. — Es domāju par nākotni.

— Jā, jā, dārgā. Bet gluži saprotams sašutums, spējas dusmas tevi varēja pamudināt uz šādu soli. Te es domāju šīs precības tev aiz muguras, ja tā varētu izteikties. Lai gan dievs zina, ka man tur nebija nekādas līdzdalības.

Lusija lēni papurināja galvu, atkārtodama savu neapgāžamo pierādījumu:

— Edvard, tu mani nepazīsti, pat tagad ne! Tas man tagad nozīmē visu. Esmu atradusi laimi, neizsakāmu laimi mūsu kungā.

Ironisks fakts, taču šie vārdi prelātam lika satrūkties kā izbiedētam zirgam; tad viņš Lusiju aizdomīgi uzlūkoja pāri smalkajam degunam.

— Jā, jā, — viņš atkal noteica, šoreiz it kā izlīgumu meklējot. Tad brītiņu klusēja. — Nu, pieņemsim, ka tu gribi aiziet, bet vai esi apdomājusi, ko upurē? — Viņš izstiepa lūpas. — Nav tik viegli atteikties no pasaules, kā tu domā.

Viegli lūpas savilkusi, Lusija garā skatīja šo «pasauli»: padibenes, savu drūmo vergotājas dzīvi.

— Es varu no tās atteikties, — viņa atbildēja strupāk, nekā pati gribēja. — Un es no tās atteikšos.

— Un tad — klostera dzīve, — Edvards prātīgi turpināja. — Šai dzīvei jāgatavojas pakāpeniski, jau no jaunības. Tu savos gados — jā, tu savos gados tur atradīsi pazemojumus. Dievam tu vari kalpot arī ārā, pasaulē, — viņš, viegli piesarkdams, iebilda. — Mēs, priesteri, arī tā darām.

— Es gribu visu vai neko, — viņa tūliņ atbildēja stingrā balsī. — Esmu aicināta.

Viņš paklusām ieklepojās, pirkstu galus pie lūpām pielicis, un atcerējās laikus, kad Lusija, tik smalki ģērbusies, tik degsmes pilna un apmierināta, bija nākusi pie viņa ciemos ar savu mazo dēlu. Kā varētu viņu atrunāt no šīs — jā, no šīs muļķības?

— Kas tev noticis? — Edvards beidzot ievaicājās, uzmanīgi viņā raudzīdamies; tad viņa virslūpa savilkās laipnā humora noskaņā; un, atcerējies, ka Lusijai vienmēr bija patikušas viņa anekdotes, viņš piebilda: — Ceru, ka tu nebūsi redzējusi parādību kā tā vecā dāma, kas aizvakar bija pie manis. Tā bija Maktāra jaunkundze — varbūt tu viņu vēl atceries. — Viņš mirkli apklusa un tīksmīgi aplaizīja lūpas. — Viņa ir pārtikusi sieviete, viena no manām labākajām draudzes loceklēm un tik dievbijīga, ka vairāk nevar vēlēties. «Prelāta kungs,» viņa ļoti satraukta saka, «es redzēju svētu parādību. Es redzēju dievu tēvu un dievu dēlu. Vakar pēc vakariņām es tos redzēju tikpat skaidri, kā tagad redzu jūs!» — «Tā,» es saku; es viņu labi pazīstu, tu saproti, un zinu, ka viņa vakaros mēdz iebaudīt pa glāzei vīna. «Tad tas notika pēc vakariņām? Un cik glāžu portvīna jūs izdzērāt?» — «Tikai divas glāzes, prelāta kungs. Nekad vairāk nedzeru. Sakiet man — vai tas ir brīnums?» — «Divas glāzes,» es atbildu. «Ejiet mājās, labā dvēsele. Izdzeriet šovakar trīs glāzes, un es nešaubos, ka jūs redzēsiet visu svēto trīsvienību.»

Viņš labsirdīgi pasmējās par savu joku, ko tik lieliski bija izstāstījis, bet Lusijas seja palika tik nopietna, ka arī viņam pamazām pārgāja jautrība. īsu brīdi abi klusēja, kamēr priesteris iešķībi raudzījās uz Lusiju, mazliet sapīcis, ka viņa labais nolūks nebija izdevies.

— Esi nu prātīga, Lusij! — viņš beidzot samierinātāja tonī teica. — Es nekad neesmu jaucies tavā dzīvē, bet es taču esmu priesteris, pazīstu šīs lietas no iekšpuses, un es tev ļoti nopietni dodu padomu to nedarīt.

Viņa skatījās, kā Edvards tur sēdēja — nobarojies, tuklām rokām un vaigiem, labā saskaņā ar vieglu dzīvi un saviem principiem, tad viņas domas ātri aizlidoja pie kalsenā, savas sirdsdedzes sagrauztā Talbota. Piere viņai savilkās grumbās. Vai abi šie vīri sludināja vienu ticību? Lai nu kā, viņa zināja, kura piemēram gribēja sekot.

— Pāters Talbots apgalvo, ka es esot aicināta, — viņa vēsi atbildēja. — Viņš man dod padomu iet.

Edvarda seja tumši pietvīka.

— Talbots! — viņš iesaucās. — Tas ir fanātiķis — kūdītājs; bīskaps viņu slepeni uzmana. Tev nevajag ticēt visam, ko viņš saka. Mums fi: pienākumi pret dzīvi un pašiem pret sevi. — Viņš mirkli klusēja, ātri atguvis priestera lēnīgumu, un apdomīgā nopietnībā turpināja: — Nē! Mēs nepacelsim savu prestižu ar to, ka staigāsim vecās drēbēs un īsi apgrieztiem matiem; mums jābūt labā saskaņā ar citiem. Piemēram, es vēl vakar kādu vīru ieinteresēju par reliģiju, golfu spēlējot... — Viņš runāja ar zināmu gandarījumu un pat ar zināmu autoritāti.

Lūsi ja paskatījās uz viņu tādām acīm, kas it kā redzēja viņam cauri.

— Un to saki tu no visiem — tu taču negribēsi mani atrunāt no ziedošanās dievam un kalpošanas viņam!

Edvarda vieglais pietvīkums ātri pieņēmās, viņš nemierīgi sakustējās; tiešām, viņas vaļsirdība jau robežoja ar nepieklājību.

— Es tikai gribu tevi brīdināt, lai tu neizdari kādu muļķību. Tu esi diezgan spītīga — es neteikšu stūrgalvīga, — bet tu bieži vien iecērties. Katrs prātīgs cilvēks tev teiks to pašu, ko es. Pat Orīgena jaunkundze domā ... — Zīmīgi plecus paraustījis, viņš atstāja teikumu nepabeigtu.

Tātad Edvards par to apspriedies ar Orīgena jaunkundzi, šo bālo savu mīksto ērtību sargātāju! Lusiju atkal pārņēma rūgtas netaisnības sajūta.

— Es nu reiz esmu tāda, kāda esmu, — viņa atteica, — un tādu dievs mani radījis. Bet es par tevi nekad nerunātu tev aiz muguras. Un tad vēl tu runā tā, it kā es gribētu nevis iestāties klosterī, bet atdot dvēseli velnam.

Edvards aizskarts parāvās atpakaļ, pacēla roku gandrīz vai kā apustulis.

— Lusij, Lusij, cik tev asa mēle!

Viņa savaldījās un ļāva rokām atkrist klēpī.

— Man ļoti žēl, Edvard, — viņa stingri sacīja, taču, savu jauno pazemību izrādīdama, nodūra galvu. — Bet es tomēr iešu. Tu vari teikt, ko gribi, ar to tu nekā negrozīsi. Es ziedošos Jēzum!

Šiem pēdējiem vārdiem sekoja ilgs klusums, likās, tie būtu atskanējuši no viņas dvēseles dziļumiem.

— Labi jau, labi, — viņš noteica, izteiksmīgi atmetis ar roku, it kā smagu sirdi padodamies (vai viņa jūtas bija īstas vai liekuļotas, to nevarēja zināt), — tu iesi savu ceļu. Bet nesaki, ka es tevi neesmu brīdinājis. — Viņš paveras apkārt kā cilvēks, kas padarījis savu pienākumu. Brīdi viņš klusēja, tad Lusija pacēla acis.

— Vai varu tev piedāvāt tasi tējas? — viņa ļoti laipni jautāja. — Tas man nebūtu nekāds apgrūtinājums.

— Nē, nē, — viņš pieceldamies atvairījās. — Pēc sanāksmes ēdīšu pusdienu pie arhibīskapa. Līdz tam laikam nekā nevēlos.

Pienākumu izpildījis, viņš steidzās projām.

Viņi sniedza viens otram roku mazajā priekšnamā, un viņš centās piešķirt iespējami vairāk cienības un svinīguma savu mīksto pirkstu spiedienam.

— Visu labu, Lusij, un dievs lai tevi svētī! Galu galā varbūt tev lemta žēlastība sasniegt savu mērķi. Jo mēs visi esam dieva rokā — visi un ikviens no mums.

Likās, viņš iesprūdīs durvīs, bet, par spīti druknumam, kas pēdējā laikā bija pieņēmies, viņam bija viegla un mīksta gaita; tā viņš cienīgi nokāpa lejā.

Viņa ātri aizvēra durvis un iegāja atpakaļ istabā. Edvards viņu brīdināja neziedoties dievam! Vai varēja iedomāties vēl komiskāku situāciju? Bet Lusijai nenāca smiekli. Viņas lūpas sakniebās, acis kļuva valgas, un tanīs atspīdēja neparasts mirdzums; nekas nespēja viņu šķirt no atdošanās prieka. Edvards viņu nesaprata. Viņa ies pie Jēzus, par spīti visam.

IV

Nekļūdīgi, ar visu iekšējās gaismas pārliecību Lusija bija zinājusi, ka brauks, bet, kad pienāca izšķirīgā ziņa par uzņemšanu, viņa pārdzīvoja spēju laimes uzbrāzmo-jumu. Māte priekšniece smalkā, stūrainā rokrakstā un pārsteidzoši labā angļu valodā paziņoja, ka Lusij as vēstule un labā pātera Talbota ieteikums viņu esot ļoti aizkustinājuši. Tādēļ viņa, nevērojot kundzes gadus, esot ar mieru to uzņemt par postulanti ordenī ar zemāk minētiem noteikumiem. Paldies dievam! Lusija ar ticības acīm jau redzēja atveramies vārtus, lai viņu ielaistu, redzēja veramies vārtus uz miera un lūgšanu svētlaimi.

Priecīgi un nekavējoties viņa sāka gatavoties aizbraukšanai no apkārtnes, kas viņu gadiem ilgi bija bezgala nomākusi. Viņai bija savāda brīvības sajūta, atbrīvošanās jū-toņa un enerģija, kaismīga enerģija, ko radīja iekšējā uguns. Viņai nebija grūti domāt par šķiršanos no dzimtenes. Viņa to svētīja. «Atstāj visu, kas tev ir, un seko man!» — tā bija pavēlējis tas kungs. Un kas tad viņai bija ko atstāt?

Lusija jau visu bija norunājusi par mantu aizvešanu; tās bija nopircis kāds lietotu mantu uzpircējs no viņas iecirkņa — cits neviens tās nebūtu ņēmis, — samaksājot kopsummā četrdesmit piecus šiliņus. Četrdesmit pieci šiliņi — tas mazliet sedza viņas izdevumus. Par pārējo viņai vajadzēja paļauties uz dēlu, tā bija nieka summa, ko viņš nekādā ziņā nevarēja liegt. Taču tas bija gluži viņas dabā, ka viņa Pīteram neaizrakstīja. Viņa gribēja Londonā lam pati visu izstāstīt. Viņa pati zināja, kā rīkoties. Jā, viņa bija nolēmusi daudz nerunāt par savu aiziešanu. Un kas gan par to būtu interesējies? Ričards un Ieva, Džo, Pol-lija, varbūt Edvards? Šis notikums nesaviļņos viņu dzīves gludo līmeni. Lusijas pašas radīto apstākļu dēļ viņas dzīve bija tiktāl sašaurinājusies, ka viņa jau jutās izolēta, it kā atšķirta no pasaules. Viņa vairakas reizes aizgāja pie pātera Talbota — tās bija formālas sarunas, kuru vēsais, atturīgais raksturs vēl spilgtāk iededzināja viņas fanātisma uguni. Sāpīgs mirklis bija atvadīšanās no Tinto jaunkundzes, bet no citiem paziņām viņa atvadījās nevērīgi, priecīgi, sīkāk nepaskaidrodama savus nolūkus. Viņa vairs negribot strādāt, viņa braucot uz dienvidiem atpūsties, atvaļinājumā, — kas nu viņai kuru reizi ienāca prātā. Viņa nevēlējās ceremoniālu ardievu. Pietika ar to, ka viņa aizgāja. Un ar kādu prieku aizgāja!

Tā nu pirmās marta dienas rītā viņa sēdēja Londonas vilcienā — bāla, vienkārši ģērbusies pusmūža sieviete stingru skatienu un, vieglās grumbās savilktu pieri, nobružātais čemodāns, kas kādreiz bija piederējis viņas dēlam — vai viņa būtu varējusi iedomāties, kādam nolūkam to izlietos? — nepieciešamākajām mantām piekravāts, bija novietots bagāžas plauktā viņai virs galvas. Cimdotajā rokā viņa turēja biļeti, makā bija nepilnas trīs mārciņas naudas un sirdī — neizteicami dārgā dieva mīlestības apziņa.

Varbūt viņas pašas nepacietīgās dedzības dēļ ceļojums šķita garāks, nekā viņa bija iedomājusies. Viņa tik maz bija ceļojusi, lai gan Frenks kādreiz savā nenoteiktajā veidā bija tīksminājies ar domām par ceļojumu pa Eiropu, viņa patiesībā nekad nebija bijusi ārpus Skotijas. Viņa nebija paņēmusi līdzi pusdienu, viņai nepatika lasīt avīzes, viņa nevēlējās sarunāties. Viņa gluži mierīgi sēdēja vagona nodalījuma kaktā — klusa, slēptās pārdomās gremdējusies, dziļas jūsmas pārņemta.

Krū piestātnē viņa izdzēra tasi tējas un apēda veģi; so vienkāršo azaidu viņa ieturēja, bufetē stāvēdama.

Beidzot, sešos Jūstonu sasniegusi, viņa izkāpa uz ļaužu pārpildītā perona un nekavējoties pasauca nesēju, kas savukārt pasauca braucēju. Burzmā viņa izturējās gluži mierīgi, un prātā viņa jau bija visu sīki apsvērusi. Viņa nebrauca pie dēla. Nē. Viņa neglabāja sevī ne dusmas, ne naidu, vairs nebija greizsirdīga uz Roziju, tomēr negribēja tiem uzmākties. Viņa aizbrauca uz mazu privātu viesnīcu Gauerielā, ko ļoti bija ieteikusi Tinto jaunkundze, kas tur kādā neaizmirstamā apciemojumā ar māsu dzīvojusi un to atzina par «pieklājīgu un ne pārāk dārgu». Lai gan Lūsi ja nekā nebija ziņojusi par savu ierašanos, viesnīcā viņa nekādu grūtību nesastapa. Mierīga un apvaldīta, ielu trokšņa un šā neparastā piedzīvojuma nesamulsināta, viņa dabūja istabu, izlikdamās, ka šāda rīcība viņai būtu gluži ikdienišķa. Tad viņa tūliņ nokāpa lejā piezvanīt dēlam. Pītera vārds bija telefona grāmatā, viņa viegli atrada numuru un piezvanīja. Un viņš pats tūlīt atbildēja mundrā, tīkamā, pilnīgi profesionālā un iztapīgā balsī. Kad Lūsi ja pateica, kas runā un kur viņa atrodas, Pītera balss gandrīz smieklīgā veidā pārvērtās un apsīka. Pēc ilga, izbrīnās pilna klusuma tā atskanēja gandrīz aizsmakusi:

— Bet, dieva dēļ, kā tu te gadījies?

— Atbrauc pie manis, — viņa atbildēja, — tad es tev pastāstīšu. — Atkal izteiksmīgs klusums; viņa gandrīz varēja to redzēt — pārsteigtu un samulsušu.

— Labāk būtu, ja tu atbrauktu šurp, māt. — Un atkal klusums. — Kāpēc tu nepaziņoji, ka brauksi? Jā, tev jābrauc šurp!

Viņas lūpas viegli pasmaidīja pie klausules.

— Gaidīšu tevi šovakar, kad tev atliek laika, — viņa teica. Tad nolika klausuli un iznāca no kabīnes.

Pēc pusstundas Pīters jau bija klāt, pārlieku runīgs, apjucis, aiz vārdu plūdiem apmuisumu slēpdams. Un tagad māte un dēls viesnīcas istabā raudzījās viens otram sejā — viņš bija atlaidies gultā, viņa, taisni saslējusies, sēdēja istabas vienīgajā krēslā ar pīto sēdekli, — un vii,ms abus aizkustināja atmiņas par visu, kas bija noticis kopš viņu pēdējās tikšanās.

— Tu taču to nedomā nopietni, māt, — viņš jau trešo reizi teica vēl tikpat aizelsies un apjucis. — Tiešām, tas man lielākais pārsteigums, kopš ... — Viņš apklusa un sāka plūkāt plāno, sarkano vatēto segu. — Es tiešām nesaprotu, kādēļ tu nevarēji man paziņot.

— Vai tu man ziņoji? — viņa jautāja ar vieglu, mazliet greizu smaidu.

Piters tumši pietvīka, vēl arvien galvu nodūris, pirksti joprojām plūkāja segu.

— Roze grib, lai tu brauc pie mums, — viņš neveikli apliecināja. — Tiešām, viņa tā grib. Tie bija pēdējie vārdi, ko viņa man teica, kad braucu šurp. — Viņš pēkšņi noskumis apklusa. — Tas ir tāds juceklis, ka tu tik pēkšņi aizbrauc. Un šī iedoma tavos gados, nekad neesmu kaut ko tamlīdzīgu dzirdējis. Dieva dēļ, ko gan ļaudis domās?

Lusija mierīgi, gandrīz līdzjūtīgi noraudzījās viņā. Tas jau dabiski, ka viņš domāja par dzīves sīkajiem niekiem. Lai arī iekšēji mierīga, viņa tomēr jutās dziļi aizkustināta, dēlu atkal redzot. Viņas gara acu priekšā atkal iznira viņu kopējās dzīves atmiņas. Viņš gandrīz nemaz nebija pārvērties: visa viņa izturēšanās, pat smaids bija tas pats, ar to pašu kautrīgo, neapzināto valdzinājumu. Viņa dēlu arvien vēl mīlēja, bet, protams, tagad viņas mīlestība bija citāda tāpat kā viss viņas pasaules uzskats. Viņa visas lietas redzēja pareizajā gaismā — dzīves sīkumi tagad kļuvuši nenozīmīgi galvenā un mūžīgā dvēseles pestīšanas mērķa priekšā. Viņas acis tam uzsmaidīja. Vai viņa kādreiz bija sevi kā ar pātagu dzinusi uz priekšu neprātīgās pūlēs gūt laicīgu gandarījumu no dēla panākumiem? Apbrīnojams neprāts! Nebija brīnums, ka viņa bija par to sodīta. Šai mirklī viņa skaidri redzēja šā soda taisnīgumu un augstākā izpratnē uzskatīja par līdzekli, kas viņu tuvinājis žēlastībai.

— Man nepatīk ne iedomāties, ka tu gribi tur sevi aprakt, — viņš atkal iebilda. — Man tas liekas gandrīz neticami.

— Saprotu, kā tu jūties, mans dēls, — viņa lēni teica, un. runājot viņas sīkais augums ieguva majestātisku cieņu, — bet es tomēr iešu.

— Nāc padzīvo pie mums un apdomājies vēl! Es tev saku, Roze grib, lai tu nāc.

— Kāda tam nozīme? — viņa atbildēja ar savādu, nepazītu naida ieskaņu balsī. — Roze mani nekad vairs neredzēs. Es tūliņ braukšu prom — rīt vai, vēlākais, parit.

Pusē lūgdamies, pusē apbēdināts Pīters pacēla acis.

— Tu taču man nekā nepārmet? Tas jau bija tikai dabiski.

— Es tev nekā nepārmetu. Tu nesaproti, cik es esmu laimīga.

— Es tik daudz gribēju darīt tavā labā, — viņš satriekts paskaidroja. — Tu jau zini, ko tev rakstīju. Tas bija tikai laika jautājums. Es darītu visu, kas manos spēkos.

— Man vajag dažu lietu, — viņa mierīgi atbildēja. — Tās nemaksās dārgi.

Pītera acis pēkšņi kļuva valgas, doma par mātes aizbraukšanu pārvarēja īpašuma instinktu, un viņš atkal apliecināja gatavību viņai palīdzēt. Jūtu uzplūds aizskaloja viņa parasto skopumu; viņš apvaicājās sīkāk, izvilka maku, aizkustināts pasniedza dažas naudas zīmes.

— Pērc visu, ko tev vajag, — viņš saviļņots teica. — Tas ir vismazākais, ko tavā labā varu darīt. — Viņam piemita Mūru mīkstsirdība kritiskos brīžos, un viņš deva ar plašu vērienu; ar to viņš ieguva izpildīta pienākuma apziņu. Pirms deviņiem mēnešiem viņa būtu sašutumā atraidījusi šo dāvanu, bet tagad pieņēma naudu bez iebildumiem un pazemojuma sajūtas. īstenībā tā nebija dota viņai, bet dievam. Pīteru vairāk aizkustināja šis miers, nekā būtu varējusi aizkustināt jūtu izpausme, viņam pēkšņi modās necerēts maigums pret māti, un viņš atkal izteica iebildes, solījumus, nožēlas. Bet viņa lieliski valdīja pār sevi Pīteru pārņēma savāda sajūta, it kā māte būtu aizgājusi bezgalīgi tālu no viņa. Kad viņš beidzot piecēlās, lai ietu, viņš izskatījās pavisam nelaimīgs.

— Rīt atkal atnākšu pie tevis, — viņš sacīja. Viņa dēlam atkal uzsmaidīja un to noskūpstīja.

Kad viņš bija aizgājis, Lusija bridi sēdēja, domās iegrimusi, tad piecēlās, nolika naudu, ko dēls bija iedevis, un nokāpa lejā. Tur viņa iegāja ērtajā ēdamistabā ar kastaņbrūnām tapetēm un sēdās pie vienkāršā, bet labā ēdiena, ko jau pasniedza. Ēdiens viņai garšoja, bet viņa sēdēja klusā kaktiņā un nelikās zinis par pārējiem. Viņas acis, kā likās, jau mācīdamās lēnprātību, visu laiku raudzījās iepelēkajā galdautā. Beigusi ēst, viņa nevilcinoties piecēlās.

Pulkstenis vēl nebija astoņi, un viņa, kāda iekšēja spēka skubināta, uzlika cepuri, uzvilka mēteli, apjautājās viesnīcas birojā un izgāja ārā. Ielās pulsēja dzīvība; tās bija it kā lielas dzīslas, pa kurām plūda pastāvīga dzīvības straume. Garām aizšāvās karietes un taksometri. Ļaudis brauca vakariņās vai uz teātriem. Aizjoņoja kāda privāta mašīna. Viņa redzēja balta virskrekla spožumu, kaila pleca sārtumu. Pagātnē viņa bija lolojusi kvēlas domas par pirmo ceļojumu uz Londonu — pirmoreiz viņa to bija pārrunājusi ar Frenku un tad, pēc ilga laika, ar Pīteru: vispirms viņi ietu mazās pusdienās Trokadero — viņi gribēja būt smalki — un varbūt dzert drusku vīna, tad noskatīties labu lugu, kas viņus iejūsminātu vai izsmīdinātu, pēc tam vakariņās kaut kur Soho, īsti bohēmiešu gaumē, — jā, par to visu viņa bija sapņojusi.

Bet nu tas viss bija pagājis — pelnu garša mutē, negribēta, nenožēlota.

Kad Lusija pārnāca viesnīcā, jau bija vēls, un, ceļā nogurusi, viņa gulēja veselīgā miegā — tas bija dziļš miegs bez sapņiem. No rīta viņa agri piecēlās. Vajadzēja iegādāties nepieciešamās drēbes, tādēļ, brokastis paēdusi, viņa paņēma mātes priekšnieces sarakstu un naudu, ko Pīters bija iedevis, un aizgāja.

Tas nebija viegls uzdevums; viņa bez panākumiem izstaigāja četrus veikalus, pārdevēji rauca uzacis, dzirdot, cik rupju audumu un cik vienkāršu rakstu viņa vēlējās. Bet tagad uzacu raukšana viņu vairs neuztrauca, un beidzot, krietni izstaigājusies un izmeklējusies — šī meklēšana viņai tagadējā pacilātajā noskaņā kļuva par īstu baudu, — viņa atrada klusu veikalu Edžvērielā, kur bija tieši tas, ko viņa vēlējās: vienkāršs melns sarža ģērbs, kas sniedzās no zoda līdz potītēm, ļoti izturīga rupja veļa, vilnas zeķes, kokvilnas palagi un pāris rupju segu. Viss kopā maksāja diezgan lēti — cenas tikpat zemas, cik tirgotava vienkārša, — un viņa varēja paļauties, ka ieguvusi labu preci ja ne pašas, tad vismaz Jēzus labā. Velak pirkumus atsūtīja viesnīcā, kur viņa tos rūpīgi noglabāja somā.

Tovakar dēls atkal atnāca pie viņas, un atkal viņi abi kādu stundu nosēdēja kopā mazajā viesnīcas istabā. Tā bija savāda saruna, ko raksturoja dīvaina nebrīvība. Viņa atkal juta maiguma uzplūdus pret dēlu, šī mīlestība nekad nevarēja pāriet. Taču tagad tās bija jūtas, ko viņa drīzāk atcerējās nekā pārdzīvoja, jūtas, ko pazina iztālēm, jo viņas gars bija uzlidojis daudz augstāk par tām. Tomēr viņu aizkustināja dēla bēdas, jo viņš, paguvis visu apsvērt, jutās noskumis par nenovēršamo šķiršanos. Pašmīlība viņu nespēja pasargāt no iedzimtās jūtības, tā nebija arī tik stipra, lai varētu stāties pretī jūtām, ko radīja mātes neizbēgamā aizbraukšana. Ja tas būtu noticis tālumā, ja viņa būtu aizbraukusi tieši no Glazgovas, viss būtu citādi. Viņam piemita laimīgā spēja — tik parasta smalkjūtīgajiem egoistiem — atvairīt visu, kas atradās ārpus tiešās saska-les. Tā, piemēram, viņa laulības, kas bija notikušas viņas prombūtnē, skaidri parādīja šo tieksmi. Tad viņš vienkārši bija izmetis no prāta nepatīkamo domu par māti un viņas bēdām. Bet šeit, kad mātes klātiene šai mazajā istabā viņam bija sagādājusi nepatīkamo situāciju, viņu pārņēma spēja, kaut arī varbūt pārejoša nelaimes jūtoņa.

Viņš vairākkārt apvaicājās, vai esot iedevis diezgan naudas, jā, viņš pat gribēja piedāvāt vēl. Tas vismaz bija skaidrs viņa neliekuļotās sirsnības pierādījums. Bet Lūsi ja gandrīz smīnēja: kam viņai tagad vajadzēja naudas? Viņš nokārtos nelielo maksājumu ordenim — viņa apliecināja, ka tas būs pilnīgs atlīdzinājums par visu, ko viņa dēla labā darījusi. Savādi, ka šīs pūles, kas viņai kādreiz šķita tik briesmīgi lielas, tagad — atskatoties — kļuva tālas un pat niecīgas. Kamēr viņa tās cieta, tās likās neaizmirstamas, skaudras kā dzemdēšanas sāpes; tagad, tāpat kā šīs sāpes, tās bija izbālējušas līdz savādai nenozī-mībai.

Bet Pīters jutās ļoti aizkustināts un asarām acīs jautāja, kādēļ tā viņu atstājot. Viņš nevarēja vien beigt atkārtot: viņš esot domājis par viņas nākotni; viņš gribējis darīt šo, gribējis darīt to; par visām lietām, kā mātei bijis labi zināms, viņa mājas vienmēr bijušas arī viņas mājas; pat Roze teikusi...

Kaut arī viņa dēlu mierināja, viņš bija ļoti uztraukts. Neko nelīdzēja, ka viņa apliecināja, cik tagad esot laimīga, viņa izmisums kļuva arvien dziļāks. Aizgājušie gadi kaut kur pazuda, un viņai šķita, ka atgriezušās viņa bēr-

nlbas dienas Ardfilanā. Tiešām, atvadoties Piters gandrīz šņukstēja — tas nu bija tik zēnisks bēdu pierādījums, ka izvilināja viņai maigu līdzjūtības smaidu. Kad viņš beidzot bija aizgājis, viņa sēdēja un domāja par tām tālajām dienām — valgām acīm, vieglo, atmiņu apdvesto smaidu uz pavērtajām lūpām. Nezin kādēļ viņai šķita, ka tieši tā viņa bija vēlējusies no dēla atvadīties-: Un viņas vēlēšanās piepildījusies. ,

Piters bija apsolījies nākamajā rītā viņu aizvest uz Viktorijas staciju. Bet viņas nojauta bija pareiza: kad pienāca rīts, Lūsi ja pa telefonu saņēma ziņu, ka viņš esot aizkavēts pie kāda slimnieka un ieradīšoties stacijā. Bet arī stacijā viņa nebija, tā nebija viņa vaina: viņš nevarēja atstāt slimnieku. Un savā ziņā viņa par to priecājās. Visu laiku viņa bija vēlējusies, lai viņas aizbraukšana butu klusa un neuzkrītoša. Nekādas teatrālas atsacīšanās, nekādas melodramatiskas atvadīšanās, nekādu jūtu uzplūdumu, klostera slieksni pārkāpjot. Par to domājot vien, viņai jau modās sašutums. Viņas jūtas bija iekšējas — mīlestība uz dievu; ziedoties dievam — tas bija iemesls, tas bija spēks, kas viņu kaislīgā dedzībā skubināja speit šo soli. Un tagad pēdējais šķērslis bija kritis, pēdējais šīs pasaules kavēklis pārspēts — lokomotīve uzņēma gaitu, un tās svilpiens bija it kā trompetes pūtiens, kas pauda slavu dievam.

Vagona nodalījumā sēžot, viņa skatījās ārā pa logu — viņas jūsmīgi mirdzošajām acīm garām slīdēja Kentas ainavas, jaukākas par visām gleznām. Viņas lūpas bija savilktas, it kā dvešot vārdus: «Dievs lai svētīts!» Pat riteņi neskaitāmas reizes atbalsoja šo neizteikto oziannu. «Dievs lai svētīts», «dievs lai svētīts», «dievs lai svētīts»! Tā šalca viņā kā oktāva un klusā ekstāzē strāvoja no viņas pret spoži zilo debess kupolu.

Jā, dievs tiešām bija labs pret viņu pat šais sīkajās lietās. Viņa bija baiļojusies, par kanāla šķērsošanu domājot, bet, kad vilciens sasniedza Do veru ar tās kaļķu klintīm, viņa redzēja, ka jūra bija mierīga un rāma kā vēja neskarts dīķis. Viss viņai izdevās labi. Dievs sēdēja sava debess tempļa tronī un savā visvarenajā labvēlībā smaidīja pār viņu.

Lēzenā kuģa skrūves vienmērīgā drebēšana stājās riteņu rīboņas vietā, bet Lusijai ritms likās tas pats. Viņa trauca uz priekšu, viņa tuvojās savas dzīves augstākajam mērķim.

Tāds bija viņas ceļojuma gars — spēja, kvēlojoša, maiga laime, savādas trīsas, it kā spārnu vēdas sirdī. Kalē viņa ātri izgāja cauri muitai, viņas bagāža bija nozīmēta kontrolei Briselē, un, nemaz neapmulsusi no neparastās ainas un nesaprotamās valodas, iekāpa ātrvilcienā. Dievišķā roka viņai visur pašķīra ceļu. Vilciens sāka kustēties, riteņi atkal dziedāja gaviļu dziesmu. Lusiju pārņēma viegls satraukums, bet ne jau par jaunām ainavām — līdzenā, pelēkā zeme ar taisnajiem baltajiem ceļiem un papeļu rindām slīdēja viņai garām kā sapnī, — viņu satrauca ceļojuma beigu tuvums. Tā bija gandrīz pacilātība, dzīvinoša, izslāpusi kvēle. Un vēl pirms deviņiem mēnešiem viņa bija domājusi, ka viņas dzīvei pienākušas beigas. Viņa gandrīz iesmējās, skaļi iesmējās. Visā savā mūžā — un tas viss aizritēja viņas gara acu priekšā gluži kā šīs ainavas — viņa nebija nekā līdzīga piedzīvojusi. Kā tas varēja būt? Vai gan viņas maigās jūtas pret vīru un dēlu varēja līdzināties tagadējai mīlestībai pret Jēzu? Un viņa patiesi bija šai vilcienā, lai ziedotos Jēzum. Viņa traucās tam tuvāk un tuvāk.

Turnē atkal apcirpa viņas jau tā niecīgo biļetes strēmelīti. Pēc tam viņa apēda sviestmaizes, ko bija paņēmusi līdzi no viesnīcas. Kāda angliete, kas sēdēja viņai pretī, sāka paviršu sarunu. Lusija atbildēja, pat pasmaidīdama par otras sievietes vārdiem, bet, kaut arī laipna, viņa izturējās atturīgi. Kā gan citādi varēja būt? Viņa izbrauca cauri Lillei, Bezjē un Blandēnai. Vai viņa jutās nogurusi? Varbūt viņai mazliet sāpēja mugura, varbūt acis bija karstas un pieputējušas, bet gars bija tik možs, ka viņa gandrīz nejuta noguruma. Visu laiku viņai bija šī augošā tuvošanās sajūta, un beidzot, kad līmeniskie saules'stari izspiedās cauri brūnganai dūmakai un krita pār haotisku jumtu un torņu mudžekli, vilciens gausināja skrējienu un iebrauca stacijā. Viņa bija Briselē.

Viņa tūliņ izkāpa uz perona, kur bridi stāvēja, kamēr ļaužu straume plūda viņai garām. Tad pēkšņi viņas acis iemirdzējās, viņa ievēroja divas mūķenes, kas stāvēja pie barjeras, un, lai gan viņa to nezināja, tās, likās, arī vējoja viņu. Viņa sakustējās, mūķertfes ari, nojauta, ka viņas pazinušas cita citu, pārlidoja vēja ātrumā; viņas gāja uz priekšu un satikās. Air laimīgā, ai, uztraucošā satikšanās, kas viņai jau no dzimšanas nolemta!

— Vai jūs esat no Anglijas? — jautāja mazākā no abām mūķenēm smaidīdama, palocīdama galvu. Viņa lieliski runāja angliski — otrs piemērs, kas vainagoja šo sastapšanos īstā laikā un pierādīja providences labvēlību.

— Ļoti drīz, — otra mūķene teica arī angliski, bet šoreiz kļūdainā izrunā un ar pūlēm, galvu palocīdama, lika noprast, ko bija gribējusi teikt, — ka vilciens pienācis laikā.

— Cik jauki, ka jūs mani sagaidījāt! — Lusija nomurmināja. Ja viņai bija bijušas kādas bažas par ierašanos šai svešajā pilsētā bez pavadoņa, tad tagad viņa lielā pateicībā tās nožēloja.

— Tas nekas, — pirmā atbildēja, — mums tā bija pavēlēts. — Viņa brīdi klusēja, tad iepazīstinādama norā-tīja uz savu biedreni. — Māte Marija Emanuēla, noviciāta priekšniece, un es — es esmu māsa Žozefīne, postulāta priekšniece.

Lusija viņām sirsnīgi uzsmaidīja.

— Jūs tik labi runājat angliski.

— Tas nekas, — māsa Žozefīne atkal noteica. — Mums ir daži klosteri Anglijā. Māte priekšniece arī ļoti labi runā angliski.

— Bet mums nevajag palikt, — māte Marija Emanuēla Irusku stūrgalvīgi iejaucās.

— Nē, nē, mums nevajag palikt, — māsa Žozefīne tūliņ piebalsoja. — Tur ir bagāža. — Viņa vainas apziņā pagriezās un gāja pa priekšu uz muitu. Tur, kamēr atnesa viņas somu, Lusijai bija mirklis vaļas apskatīt abas mūķenes.

Tās bija ģērbušās garos, tumšos izejamos tērpos, kas ietvēra apakšējo ģērbu un paslēpa visu augumu; abām bija galvā baltā cepure ar lentu, kam pāri pacēlās ordeņa melnais plīvurs. Ar to viņu līdzība arī beidzās.

Māsa Žozefīne bija vidēja auguma, neveikla, vientiesīga izskata, paplašinātām porām, strupu degunu, šaurām, zaļām acīm, kustīgām, izteiksmīgām uzacīm un jautru, možu, bērnišķu izturēšanos. Šī izturēšanās Lusijai likās miglaini pazīstama, bet tobrīd viņa nevarēja atcerēties, kur bija to redzējusi.

Noviču priekšniece māte Marija Emanuēla bija bāla, gara, nopietna, zilām acīm, plānām, ļoti sausām lūpām, asiem vilka zobiem, kas kļuva redzami īpaši tais retajos brīžos, kad viņa smaidīja; viņa turējās tik taisni un izturējās tik vienaldzīgi, ka neviļus iedvesa bijību. Māsa Žo-zefīne viņai, acīm redzot, izrādīja neslēptu un padevīgu cienību ne tik daudz viņas augstākās pakāpes, cik tās pašas atturības dēļ, — tā bija neapzināta nodeva, ko vājāks raksturs maksā stiprākam.

Tai brīdī Žozefīne, rokām mētādamās, ļoti ātri franču valodā sarunājās ar muitas uzraugu, kas, uzmanīgi klausīdamies, lielā cienībā vairākas reizes paklanījās un beidzot tai pašā cienības izteiksmē pielika roku pie nagotās cepures. Pēc tam viņš ar zilu krītu uzvilka neatvērtai somai dažas sarežģītas zīmes un pēkšņi iesaucās: — Porteur!

Pēc mirkļa piesteidzās nesējs un pacēla somu uz pleca.

— Tas ir ļoti patīkami, — Žozefīne teica, ar lielu gandarījuma izteiksmi pagriezdamās atpakaļ. Viņa ātri, sparīgi, taču godbijīgi sarunājās ar pavadoni, un, kad visas trīs devās tālāk pa peronu, viņa piebilda Lusijai:

— Tas ir māsas Klāras tēvs. Viņš ir augsts — ļoti augsts muitā. — Viņa augstu pacēla roku. —- Mūsu ticīgās, kas brauc uz Sentjenu, nemaksā muitu. Tā ir liela privilēģija.

Viņas iznāca no stacijas plašā klajā laukumā — un tūliņ iekāpa pajūgā, kas jau gaidīja. Marija Emanuēla, stīvi paklanīdamās un mazu sudraba naudas gabalu pasniegdama, atlaida nesēju; durvis aizcirtās; tad rati grabēdami aizripoja pa ielas bruģi. Nepaļaudamās ratu šūpošanai, Lūsi ja nodūra acis, viņa juta, ka mūķenes, pretējā sēdeklī sēdēdamas, naivā ziņkārē pētīja viņu.

— Vai esat nogurusi? — māsa Žozefīne pēkšņi iejautājās. Viņa bija runīga.

— Nē, nē, — Lusija atbildēja un tūlīt pacēla acis. Tādu vājuma zīmi viņa negribēja ne tik viegli, ne tik agri izrādīt. — Pārbraucienā jūra bija ļoti mierīga. — Viņa gluži neapzinīgi atdarināja sarunas biedrenes runas veidu.

— Viļņi mani arī traucē, — māsa Žozefīne laipni sacīja.

— Tas jau nu garām, — Marija Emanuēla strupi noteica. Iestājās īss klusuma brīdis, tad abas mūķenes sāka apslāpētā balsī franciski sarunāties.

Lusija juta mostamies siltu draudzību pret šīm sievietēm, kurām, kā viņa nojauta, turpmāk vajadzēja būt viņas biedrenēm, bet viņa nevēlējās pārtraukt viņu sarunu, tādēļ sāka skatīties laukā pa tumšās, slēgtās karietes mazo lodziņu. Viņa ieraudzīja dzīvu ielu, ko pildīja vaļēji pajūgi un mazi tramvaja vagoni, kas it kā jautrā steigā grūstīdamies rikšoja uz priekšu. Gar trotuāriem stiepās kafejnīcu rindas, viņa lasīja nosaukumus: Cafe du Pays, Cafe Belgique, Cafe du Postilion — desmitiem kafejnīcu, kur vīrieši un sievietes sēdēja ārā ap maziem, apaļiem galdiņiem. Ļaudis nebija rosīgi, tie sēdēja rāmā un gurdā pieticībā. Dzērieni stāvēja viņiem priekšā uz galdiem ar stikla virsu, bet likās, viņi tos nedzēra. Viņi tikai sēdēja, skatījās un elpoja svaigu gaisu.

Beidzot kariete nogriezās no galvenās ielas un brauca kalnā garām neskaidriem statuju siluetiem, kādai strūklakai, vēl kādam laukumam, kādai lielai ēkai — vai tā bija pils? — tad iegriezās klusākā iecirknī, kur rāmi slējās gari, tumši nami ar dzelzs skadriņiem un slēģiem, ko tikai retumis izraibināja kāds veikals. Kādi dīvaini vārdi: Epiceiie — Boulanger — Robes — Charcutiei^1 — tā bija rakstīts virs veikalu durvīm. Viņa tiešām bija svešā, savādā zemē.

Tad tālāk pāri šauram kanālam ārpilsētā, kur redzēja atsevišķas mājas, mazus savrupnamus ar ornamentiem rotātām fasādēm; tālāk garām dažām noliktavām, vēl klajākā vietā. Te viņas pēkšņi tuvojās koku audzei, kas aizstiepās tālu vakara krēslā un likās liela un tumša kā mežs.

— Sent jenas mežs, — māsa Žozefīne paskaidroja. — Tūliņ būsim galā. — Un, roku no apmetņa izvilkusi, viņa rādīja diženas celtnes virsotni ceļam pa kreisi. Lusija, acis piepūlēdama, paskatījās laukā pa šauro logu. Pret tumstošās debess miglaino pelēkumu neskaidri varēja samanīt kādas celtnes tumšākās aprises, tā bija pieplakusi pakalna virsotnei izplestiem spārniem kā liels sikspārnis. Sirds viņai salēcās un sāka ātri pukstēt. Viņa vairs nebija ceļā, viņa bija galā — sava ceļojuma galā. Kad kariete, riteņiem čirkstot, iebrauca grantētajā gatvē, viņa juta, ka viņu pārņem trīsas kā cerību un prieka uzbudinājumā. Beidzot — beidzot viņa bija galā!

.* Koloniālpreču tirgotava —- maiznieks — apģērbi — miesnieks.

Sentjenas klosterim, ordeņa centrālei, kas iztālēm atgādināja tupošu sikspārni, īstenībā bija piemērota krusta forma. Krusta galvas galā, kas cieši pieslējās Kambuā ielai, slēpdamies aiz augstas, meža vīnstīgām apvītas dzelzs sētas, atradās priekštelpas, «zāles» un augšā dažas istabas viesu uzņemšanai, ja tādi gadījās, — viss priecīgs un atklāts ar tīkamu vīteņiem apaugušu fasādi pret kluso ceļu. No šīs ieejas aiz augstām sienām uz abām pusēm sniedzās divi spārni: kreisajā bija refektorijs \ darba telpa un mūķeņu celles kopā ar šauru atsevišķu nodalījumu — postulātu, kas, kā jau vārds norādīja, bija iekārtots postularitēm, un tam pāri kā nosebojusies iedoma jgari, zemi bēniņi laicīgajām māsām; labais spārns, lielumā un veidā līdzīgs kreisajam, ietvēra noviču celles, refektoriju un darba telpu. Beidzot, taisnā leņķī pret šiem spārniem, šauro krusta kātu veidojot, stāvēja baznīca, sliedama savu šauro smaili augstu pāri blakus augošā skābarža augstākajiem zariem.

Šīs četras galvenās celtnes daļas šķirot, bet savā zipā arī vienojot, centrā atradās akmeņiem bruģēts pagalms un tā vidū — sv. Jāzepa statuja, kas savu rāmo un neatlaidīgo skatienu vērsa pa logiem tieši pretī klostera virtuvē. Tālāk visas celtnes aizmugurē bija dārzs, kas ietvēra baznīcu, bet sniedzās vēl tālu aiz tās, — liels, skaists dārzs ar alejām un ceļiem, ko veidoja koku rindas. Lielāko tiesu tie bija augļu koki, plūmes, ķirši un firziķi, bet bija ari citi koki — liepas un Vāczemes egles, bezvārži un lauri; staipekņu rozes vijās ap lapenēm, kas rotāja žilbinoši baltos akmens celiņus.

Ap visu klostera teritoriju stiepās augsts mūris un, it kā ar to vēl nepietiktu, daba savā izšķērdībā bija uzcēlusi vēl citu šķērsli — Sentjenas mežu, kas pienāca līdz pašam mūrim un atbalstīja to it kā ar tumšu un necaurejamu barjeru. Tā visa draudze bija iežogota kā citadele — cietoksnis ar vienu ieeju, pa kuru nebija tik viegli ietikt. Lai ieietu citadelē, bija jāparauj zvana aukla, jāgaida, jāļauj, lai novēro pa restotu lodziņu, jāseko laju māsai, kas sargāja vārtus, jāieiet priekšnamā un, kad se-

1 Ēdamistaba.

višķa atslēga atvēra nākamās durvis, jāšķērso vesela rinda zāļu. Tikai tad ienācējs stāvēja uz klostera sliekšņa.

Lusija tagad sēdēja un gaidīja vienā no šīm priekšējām zālēm. Viņa bija viena — māsa Žozefīne ar māti Mariju Emanuēlu bija aizgājušas paziņot mātei priekšniecei par viņas ierašanos, — un gaidot viņas skatiens lēni slīdēja pa mazo istabu. Tā bija kaila: ar vaskadrānu klāts galds, daži cieti, pedantiskā rūpībā nolikti krēsli, dzeltena podiņu krāsns ar liektu dzelzs dūmvadu, viena pati glezna — Jēzus staigā pa ūdens virsu; tā bija visa istabas iekārta. Bet istabas kailumu aizstāja tās pārsteidzošā tīrība, kas gandrīz iedvesa bailes: koka grīda spīdēja kā spogulis, vecā krāsns zaigoja nespodrā vizmā, dūmvads mirdzēja kā jauns cilindrs, galds, krēsli, pat durvju rokturis — viss bija apbrīnojami rūpīgi spodrināts. Kādreiz Lusija pati bija lepojusies ar savas mājas nevainojamo spodrību, bet nekad — nē, nekad tā nebija bijusi tik mirdzoši tīra kā šī telpa.

Viņa vēl arvien brīnījās, kad atvērās durvis un istabā cienīgi ienāca paveca sieviete; tai sekoja Žozefīne un Marija Emanuēla. Ienācēja bija liela, padrukna un ģērba kupluma dēļ izskatījās resna. Seja bija balta un tukla, galva uz priekšu izbīdīta, brūnās, tuvredzīgās acis, kas aiz biezajām brillēm tērauda rāmjos neizskatījās lielākas par pērlītēm, raudzījās caururbjoši, un apakšējie zobi, izspiedušies un ļoti dzelteni, piešķīra tai savādu, izsmejošu izskatu, it kā tā pastāvīgi nopeltu visu pasauli. Tomēr viņa bija cienīga un pavēlnieciska un tagad, abas rokas izstiepusi, tuvojās Lusijai.

— Esi sveicināta! — viņa sevišķā, laipnā nopietnībā teica.

Lusija piecēlās; instinktīvi viņa uzminēja, ka ienaceja bija māte priekšniece, un triju skatienu neslēptas uzmanības centrā sniedza tai pretī rokas. īsu brīdi viņas klusēja.

— Tu neesi jauna, — māte priekšniece turpināja, tagad Lusijai tik tuvu stāvēdama, ka ikkatru viņas vārdu ietina viegla zobu smaka, — bet dieva ceļi ir neizdibināmi. Strādnieks, kas ienāk vīna dārzā vienpadsmitā stundā. Vai tu saproti? Tā ir dieva žēlastība, ka esi atnākusi. — Viņa brīdi klusēja, tad, ātri sarunas tematu mainīdama, iejautājās:

— Vai esi nogurusi?

— Nē, māt, — Lusija nojauta, ka tādai jābūt viņas atbildes formai.

— Vai vēlies atspirdzināties?

— Nē, māt.

Priekšniece ļoti apmierināta atkāpās un ļāva zodam noslīdēt uz krūtīm.

— Tu esi atbraukusi īstā laikā. Vēlāk vakarā mēs nevarētu tevi uzņemt. Tev būtu jāguļ šeit — augšas istabās. Bet tagad mēs esam sagatavojušās. Mēs tevi pieņemsim pirms lūgšanām. Tev nebūs daudz laika pārdomām, bet tā arī ir labāk.

Projām pagriežoties, viņas skatiens pārslīdēja abām māsām, kas tūliņ bijīgi nodūra acis.

— Māsa Žozefīne tagad būs tava aizgādne, — viņa laipni paziņoja, — varbūt uz dažām nedēļām, vēlāk, tavā noviciāta laikā, tev būs jāklausa mātei Marijai Emanuelai.

Viņa lēni pamāja ar galvu un absolūtas patvaldības stingrībā devās uz durvju pusi; pa durvīm iziedama, galvu atpakaļ nepagriezusi, viņa nobeidza:

— Māsa Zozefīnē man pastāstīja, priecājos, ka jūsu bagāža ielaista bez muitas maksas. Tā jums laba zīme.

Tad durvis aizvērās. Brīdi neviena nerunāja — it kā pēc augstās personas aiziešanas vispirms būtu jāļauj norimt satrauktībai, — tad māsa Žozefīne laipni, it kā ar bērnu runādama, teica:

— Nāciet, mēs jūs sagatavosim, — un, Lusiju aiz rokas saņēmusi, ieveda viņu citā, mazākā istabā. Māsa Marija Emanuēla klusēdama viņas pavadīja: klostera reglamentā bija stingrs noteikums, ka neviena mūķene nedrīkst palikt divatā ar neiesvētītu, vienmēr jābūt divām; tad viņas atkal stāvēja un gaidīja, kamēr pēc brītiņa ienāca veca laicīgā māsa, nesdama mezglainajās rokās dažus melnus tīkla plīvurus.

Kamēr Lusija, viegli pietvīkusi, taisni sēdēja krēslā, māsas darbojās ap viņu, izmeklēdamas un piestiprinādamas plīvuru. Tas bija lēts stīvs audums — līdzīgs tiem, ar kādiem Itālijas zemnieces iet baznīcā, — bet tā uzsiešana ap matiem bija visai sarežģīta. Mūķenes teica, ka tas viņai vienmēr jāvalkājot baznīcā, un iedeva viņai mazu kartona kārbiņu, kurā plīvur?, glīti salocīts jāglabājot visu pārējo laiku.

Pēkšņi atskanēja skalas zvana skaņas, un, tās dzirdot, māsas steigā beidza viņu post. Laicīgā māsa paņēma neizlietotos plīvurus un tūliņ nozuda.

— Piecelies! — māsa Žozefīne teica. Lusija piecēlās. Viņa juta pēkšņu uzbudinājumu.

— Kas man jādara? — viņa satraukti jautāja.

— Nekas sevišķs, — māsa iecietīgi atbildēja. — Postu-lantēm ļoti vienkārši, pavisam citādi nekā novicēm^ Tu nometīsies ceļos pie lūgšanu pults, un mēs dziedāsim Magnificat — ļoti skaisti. Jā, tev būs viegli.

Viņa uzmudinot pacēla pirkstu, tad atkal paņēma Lūsi ju aiz rokas, un atkal Marijas Emanuelas pavadībā — šoreiz tā slēdza durvis — viņas atstāja istabu. Izgājušas cauri citam spodram gaitenim, viņas apstājās pie kādām divviru durvīm.

— Tā ir baznīca, — māsa Žozefīne nozīmīgi teica un pielika izstiepto pirkstu pie lūpām, no kurām aizvien vēl nebija izzudis smaids. Viņa nolaida pirkstu, viņas iegaja baznīcā. Lusija lēni pacēla acis, ko paguruma un dīvainā satraukumā tobrīd bija nodūrusi. Tad apjukums pamazām izzuda, acis aizgrābtībā iemirdzējās. Ceļojums, svešā vieta, «zāles» formalitātes — vienā mirklī tas viss bija aizmirsts. Baznīca bija ārkārtīgi skaista. Iekštelpa gara un augsta, sienas apšūtas ar tīkami tumšas krāsas koku, velvetie griesti, zili un zvaigžņoti kā tālas debesis, tagad bija gandrīz neredzami. Baznīcu apgaismoja tikai sveces uz altara un pa vienai svecei abās pusēs lūgšanu pultij, kas bija novietota altāra skadriņu priekšā, un telpu pildīja spiedīgs un noslēpumains miers.

Mazais altāris bija balta marmora. Tas atradas puslokā, ko veidoja pieci krāsaina stikla logi — tagad tumsā nespodri, ar lielo krustā sisto tēlu augšā tie likās paceļamies daudz augstāk nekā pieci lēzenie marmora pakāpieni, kas altāri paaugstināja pāri grīdas līmenim. Sveces plīvoja un meta maigu starojumu uz tabernakula misiņa durvīm un bālo ziedu čemuriem, kas padevīgi nokarājās tam abās pusēs. Neskaidri varēja saskatīt melni tērptās mūķenes, kas bija ceļos nometušās šai klusumā, ko nekur tik spraigi nesajūt kā klostera baznīcā, klusumā, kas tagad ieplūda Lusijas sirdī un atnesa tai saldu miera un prieka sajūtu.

Mājienam paklausot, viņa pagāja uz priekšu, nometās ar

ceļos pie lūdzamās pults, cenzdamās atgūties un noskaitīt kādu lūgšanu. Bet viņa to nevarēja. Viņu bija pārņēmušas brāzmainas domas par to, ka beidzot viņa bija šeit, šīs svēto sieviešu draudzes vidū, viņa, kas visu savu dzīvi bija nodzīvojusi pasaulē un vēl tik necienīgi!

Tad, viņai uz ceļiem stāvot, pēkšņi atskanēja zems ērģeļu tonis, kas pamazām pieauga līdz varenai skaņu rap-sodijai. Skaļāk un skaļāk! Balsu koris sāka dziedāt: «Veni Creator Spiritus.» Lusija klausījās kā mēma, aizžņaugtu kaklu. Tad nāca Magnificat:

Magnificat anima mea Dominum:

Et exsultavit spiritus meus in Deo salutari meo.

Mūķenes dziedāja viņai, lai viņu sveicinātu visā viņas nevērtībā. Kaut kas viņu žņaudza, viņas dvēsele slavēja to kungu, viņas gars līksmi sveica dievā savu pestītāju, krūtīs sasprindzinājums bija gandrīz neciešams, asaras lēni ritēja pār vaigiem. Viņa dedzīgi izkratīja sirdi: «Dievs lai man, grēciniecei, žēlīgs! Dārgais Jēzu, ļauj man tevi mīlēt vairāk un vairāk!»

Mūķenes dziedāja Te Deum.

Te Deum laudamus: te Dominum confitemur.

Un Lusijas sirdī kā atbilde skanēja pateicības himna. Dievs viņu bija pieņēmis. Skaidrībā par nākotni viņa juta sevī nostiprināmies ciešu apņemšanos. Jūsma viņu pacēla arvien augstāk un augstāk. Cik viegli te būs aizmirst visu pasauli un tās niecību, atdot, ziedot sevi Jēzum! Jēzus bija šeit, lai viņa to mīlētu mūžīgi mūžam.

Dziesma beidzās, un nolaidās klusums, pārdomu klusums. Tad viņa pēc īsa brīža juta kādu pieskaramies elkonim. Viņa paskatījās un piecēlās. Atkal noliekusi galvu, viņa izgāja no baznīcas klosterī.

Tagad pēc uzņemšanas un šīs vienkāršās ceremonijas viņa īsti bija ienākusi klostera sienās. Tas bija pirmais solis. Viņa stāvēja nekustēdamās, kamēr tā pati laicīgā māsa noņēma viņai plīvuru un apsēja melno tīkla cepurīti, kas viņai tagad bija jāvalkā.

— Tu šovakar negaidīsi lūgšanas, — māsa Žozefīne pavēlnieciski teica, — droši vien tu esi pārāk nogurusi.

Viņa parādīja ceļu uz kādām lakotām durvīm, virs kurām bija uzkrāsots vārds Postulat, un, tās atvērusi, atklāja skatienam tīri noberztas koka kfpnes.

Viņas klusēdamas uzkāpa pa šim kāpnēm un iegriezās šaurā gaitenī ar durvju rindu. Visapkārt bija miers un klostera īpatnējā smarža: silta, neaprakstāma smarža. Viņu soļi klusi noskanēja pār kailajiem dēļiem. Tad māsa Žozefīne atvēra priekšpēdējās durvis. Iekšā bija tumšs, bet, sērkociņus sameklējusi, viņa mazā, melnā iedobē aizdedzināja sveci, un kļuva redzama šaura, kaila telpa, kur vairāk nekā nebija kā tikai matracis, skapītis ar ūdens krūzi un pie sienas liels krucifikss.

— Tā ir celle, — Žozefīne teica. — Kā postulante tu vari dabūt sveci — vienu nedēļā. Kad būsi novice, to vairs nedabūsi. Deviņos jābūt gultā un svecei nodzēstai — tāds ir likums. Un likums jāpilda.

Pēdējais teikums nāca pār viņas lūpām kā svinīga, bieži atkārtota slavas dziesmas strofa; viņa labvēlīgi pavērās Lusijā.

— Kā jau paskaidroju, šovakar tu esi nogurusi. Bet rīt sāksim mācīties. — Viņas plakanajos vaibstos pavīdēja smaida atblāzma. Viņa gāja uz durvju pusi. — Dievs lai slavēts! — viņa teica. Tas bija viņas «ar labu nakti». Un Lūsi ja atbildēja, kā bija mācīts: «Mūžīgi mūžam!»

Durvis klusi aizvērās. Viņa palika viena. Viena savā cellē. Viņas vēlēšanās tik ātri bija piepildījusies, ka viņa nemaz nepaguva aptvert īstenību. Galva viņai dūca aiz noguruma un pārdzīvotā lielā satraukuma. Jā, viņa jutās ārkārtīgi nogurusi, un ieraduma pēc viņas domas vienu īsu, īsu mirkli pakavējās pie spirdzinājuma, ko sniegtu tase tējas; tā viņai būtu atdevusi spēkus. Bet šī doma ilga tikai vienu mirkli. Kāda muļķība! Viņa viegli pasmaidīja, piegāja pie mazā loga un atvēra to. Tūliņ sejā tīkami iesitās jaukā vakara gaisa pūsma. Tā bija salda no zemes un meža smaržām, svaiga no vēsā rasas valguma. Brīdi viņa stāvēja un skatījās ārā pilnīgā tumsā, kamēr viņai aiz muguras plīvoja sveces liesma, mezdama dīvainas milzīgas ēnas uz sienas. Tad pēkšņi no tumsas, no neredzamā meža atskanēja dzidra un skaista skaņa — tik- negaidīts, tik cēla un kaislīga daiļuma akords, ka likās, tas nenāca no šīs pasaules. Viņa klausījās kā apburta, kamēr plūstošās skaņas cēlās un krita līksmā aizgrābtībā, kurā bija kaut kas dziļi pirmatnīgs un brīvs.

Jauka, ai, cik jauka bija šī pēkšņā, satraucošā ekstāze! Tā bija lakstīgalas dziesma. Un tā viņai šķita kā viņas laimes galīgais apliecinājums.

Svētlaimes pārpilnu sirdi viņa novērsās no loga, ātri izģērbās un apgūlās. Jā, te bija patvērums un bezgalīgs miers! Iekām viņa nopūta sveci, pēdējais priekšmets, pie kā viņas skatiens vēl pakavējās, bija krucifikss pie pretējās sienas.

VI

Puspiecos no rīta skaļi noskanēja klostera zvans. Lūsi ja satrūkusies pamodās. Vēl bija tumšs, visu pārmāca smaga nakts tumsa, un arī galva viņai bija smaga, pilna ar miega nemierīgajiem rēgiem un šā zvana šķindošo atbalsi. Kur viņa atradās? Viņas domas juka. Viņa nevarēja saprast. Pēkšņi apjukuma dūmakai cauri atskanēja klauvēšana pie durvīm un neatlaidīgi atkārtoti vārdi: «Dievs lai slavēts! Dievs lai slavēts!» Viņa steigšus atbildēja: «Mūžīgi mūžam!» Tad ieklausījusies dzirdēja, ka soļi attālinājās pa gaiteni, tad atkal klaudzieni, atkal sveiciens: «Dievs lai slavēts!» — un atkal atbilde: «Mūžīgi mūžam!»

Nekavējoties, ne mirkli neapdomājoties, piecelties — tas bija pirmais pašaizliedzības solis, ko šī diena viņai uzlika par pienākumu. Tik daudz viņa zināja. Un te nu bija — pašā postulantes gaitu sākumā viņa jau nepaklausīja likuma pirmajam pantam! Viņa strauji uzlēca no matrača un aizdedza sveci. Nomazgāties, saģērbties jaunajā ģērbā un uzlikt cepuri bija dažu mirkļu darbs. Istabā nebija spoguļa, un varbūt tā arī bija labāk, jo šai garajā melnajā tērpā un cepurē viņa izskatījās dīvaini svešāda. Tad bija jāuzklāj gulta, jāizlej netīrais ūdens, jāizslauka un jāiztīra bļoda, jāatstāj celle vispilnīgākajā tīrībā un kārtībā. To viņa čakli padarīja.

Ceturksni pēc pieciem atkal atskanēja zvans — šoreiz Lusija zināja, ka tas vēstīja Angelus sākumu, — un tūliņ pēc tam viņa izdzirda kāju dipoņu gaitenī. Iznākusi no celles, viņa instinktīvi sekodama pēdējam tumšajam stāvam, kas tai brīdī nozuda krēslainajā ejā, nokāpa lejā pa kāpnēm un iegāja baznīcā, kur jau bija sapulcējusies draudze. Baznīcu pildīja miglains mijkrēslis, kas klusos, ceļos nometušos stāvus vērta līdzīgus ēnu rindām, taču viņa saskatīja savu vietu priekšējā solā starp citām pos-tulantēm. Viņa devās turp un tur tūliņ nometās ceļos.

Viņa neapzināti turējās taisni un spieda seju delnās. Pārdomu klusums, kas sekoja rīta lūgšanai, atgādināja čukstus kapā. Neviena nepakustējās, klusums bija pilnīgs. Tad rīta mijkrēslī pamazām ielauzās pirmie vājie ausmas stari — krāsaini stari krita lejup caur griestu nišas krāsainā stikla logiem. Ari klusumā ielauzās austošās dienas skaņas — putnu čivināšana kokos, kas auga ap baznīcu.

Uz ceļiem stāvot, Lusiju pārņēma gandrīz reibonis, kad viņa vēroja šo savādo ausmas krāsu ņirbu; it kā no dzelmes iznirstot, viņa juta, kā dvēselē atausa gaisma, sirds tiecās augšup cēlās gaidās. Viņa dedzīgi lūdzās žēlastību, lai kļūtu līdzīga svētajām dvēselēm, kas bija viņai apkārt.

Pusseptiņos atkal noskanēja zvans, un sākās dievkalpojums, ko noturēja mazs, salīcis priesteris — ļoti vecs vīrs drebošām rokām un steberīgām kājām, smalku, čiepstošu balsi, kas augstākās oktāvās aizlūza. Mesa, gluži dabiski, norisa gausi, pēc tam sākās pateicības dievkalpojums; tad astoņos draudze klusēdama piecēlās un izgāja no baznīcas, lai ietu brokastīs.

Turēdamās līdzi sev līdzīgajām, Lusija atkal iegāja postulāta un kopā ar citām postulantēm, kuru bija pavisam piecas, sekoja māsai Žozefīnei refektorijā. Tā bija šaura telpa ar garu koka galdu un soliem, kaila un padrūma istaba; galdā jau bija azaids — septiņas rūpīgi novietotas krūzes ar tumšu šķidrumu un katrai krūzei tikpat rūpīgi blakus nolikta maizes deva. Brīdi valdīja zīmīgs klusums; kad bija noskaitīta lūgšana, māsa Žozefīne apsēdās galda galā un tai pa labi un pa kreisi sarindojās postulantes.

Lusija apsēdās tukšajā vietā un reizē ar citām klusēdama sāka ēst. Viņa bija tuvu ģībonim aiz ilgās un neierastās gavēšanas, bet savādi, ka nejuta ēstgribu. Tumšais šķidrums krūzē nebija kafija, bet kaut kas kafijai līdzīgs, pilnīgi bez cukura, ar sīvi rūgtu garšu. Arī maizes rieciens nelīdzinājās tiem, ko viņa līdz šim bija ēdusi; šī maize bija sausa, rupja un sēraina kā mīkla bez garšas. Taču viņa zināja upurus, ko no viņas prasīja, un bija dedzīgi sagatavojusies tos nest. Tādēļ viņa sekoja pārējo piemēram un dedzīgi izgrauzās cauri azaidam, sēdēdama nolaistām acīm un visu laiku klusēdama.

Ceturksni pēc astoņiem brokastis bija paēstas, un visas nekavējoties piecēlās.

— Tu pagaidīsi, — māsa Žozefīne iečukstēja Lūsijai ausī, kamēr citas izslīdēja no istabas; kad tās bija izgājušas, viņa skaļākā balsī piebilda: — Nu ir laiks ķerties pie darba.

Lusija apņēmīgi pacēla acis.

— Es jau uzkopu savu istabu, — viņa tāpat čukstus atbildēja māsai.

Māsa Žozefīne savilka pieri.

— Tev vienmēr jāsaka «mūsu celli».

Lusija pietvīka.

— To es nezināju, māsa, — viņa klusā balsī paskaidroja.

— Neatbildi! — Žozefīne ātri iesaucas. — Jaatbild vienīgi tad, kad tev jautā, citādi likums pavēl vienmēr klusēt. Un likumam jāklausa. — Viņa mirkli klusēja un maigi pieliecās tuvāk. — Bez tam tev priekšniece jāuzrunā vislielākā godbijībā. Priekšnieci tev iecēlis dievs. Viņa tev ir dieva vietā. Domā vienmēr, ka tev jāiegūst pazemība. Tā ir pirmā lieta.

Lusija iekoda lūpā un nodūra galvu. Viņa neapzinājās nekā ļauna, viņas piezīme bija tik vienkārša, bez kāda ļauna nolūka teikta.

Bet māsa Žozefīne turpināja, vārdos nebija naida, tikai gandrīz bērnišķīga neatlaidība.

— Ar to vēl nepietiek, ka prot dievu lūgt, mūķenei ir vēl citi pienākumi, ne tik vien stundām ilgi sēdēt pie ta-bernākuļa, — viņa paskaidroja. — Jāmācās pazemība. Atceries, ko mūsu kungs teicis: «Jums jābūt kā maziem bērniem!» Jā, to atceries!

Lusija padevīgi klausījās, apvaldīdama spējo vēlmi, kas skubināja iesaukties: «Es nekā ļauna nedomāju!» Viņa neteica ne vārda, un, kad māsa Žozefīne, viņai vēlreiz skatienu uzmetusi, izvilka atslēgu un pa priekšu izgāja no refektorija, viņa nodurtu galvu sekoja. Viņas aizgāja līdz gaiteņa galam, iegāja pa divējām durvīm, ko māsa Žozefīne atslēdza, un apstājās pie skapjiem.

— Ievēro nu, Lusij! — priekšniece iecietīgi teica. — Tu esi dieva kalpone, un tev ar prieku jāuzņemas visvienkāršākie darbi. Tad nu sākumam tu izberzīsi un iztīrīsi mazo māju.

Berzt un tīrīt? Vēl nevarēdfma apmierināties, Lusija satrūkās. Vai tik viņa nebija pārklausījusies? Viņa nebija braukusi šurp, lai strādātu par kalponi: klosterī bija laicīgās māsas, vietējās zemnieku sievas, kas labprāt uzņēmās tādus darbus. Kad nebija jālūdz dievs, viņa varēja šūt, izrakstīt, gatavot ģērbus, ko valkāja dievkalpojumos, bet tas nu tiešām ...

— Ņem suku, skārda trauku un smiltis, — uzraudze teica, mierīgi atslēgdama un atvērdama skapja durvis,

— un nāc ātri! Mēs jau esam nokavējušās.

Lūsijas acis apjukumā aizmiglojās. Suku, skārda trauku un smiltis! Jā, viņa pieliecās un paņēma; nu tie bija viņai rokās, un viņa sekoja māsai Žozefīnei uz kādu nezināmu vietu, ko sauca par mazo māju. Apjukusi viņa domāja, kas gan tā būs par māju.

Pēkšņi viņa atkal pietvīka, tumši un sāpīgi pietvīka, redzot, ka māsa apstājās pie kādas zināmas vietas un nepārprotami parādīja to kā viņas nākamo darba lauku. Mazā māja! Tā nebija nekas cits kā postulāta ateja!

— Tu redzi, — uzraudze laipni teica, — tu tīrīsi un berzīsi. Saslapini smiltis — tā un uzbārsti — tā, un tad rūpīgi noberz! Neviens puteklis nedrīkst palikt, nedz arī smiltis. Tas nav atļauts. Neko neaizmirst un neatstāt!

Lusija apjukusi noskatījās uz savu nākamo darba lauku, tad, arvien vēl pietvīkusi, pacēla acis, lūgdama atļauju runāt.

— Nu? — uzraudze jautāja.

— Vai man tas jādara? — Lusija klusā balsī vaicāja.

— Tev tā pavēlēts, — otra sieviete iztapīgi atbildēja.

— Tā ir dieva griba. — Tad viņa pasmaidīja savu naivo un dīvaini tukšo smaidu, pagriezās un, rokas piedurknēs salikusi, aizgāja prom pa gaiteni.

«Dieva griba!» Lusija stāvēja nekustēdamās, tad lēni nometās ceļos un sāka tīrīt klozetus: saslapināja smiltis — tā un uzbārstīja tās — tā, un tīrīja lēniem un rūpīgiem ber-zieniem. Vai viņa savā mūžā vēl nebija darījusi diezgan necienīgu un vienkāršu darbu? Un šis darbs viņai — ar pacilāto garu, ar degošo mīlestību uz dievu — bija ne vien necienīgs, tas bija neizsakāms pazemojums.

Brīdi viņā strādāja savādi sastingušu seju, tad pār viņas lūpām pēkšņi izlauzās dziļa nopūta. Viņa maldījās! Jā, protams, viņa maldījās! Viņai bija jādara, kā lika, bez iebildumiem jāpadodas likumam. Tagad viņa to vēl neizprata, bet vēlāk visu sapratīs. Visu šo lietu dīvainība viņu nogurdināja, mulsināja. Bet viņai bija drosme, drosme un apņēmība. «Lai slavēts Jēzus! Lai slavēta viņa svētā sirds!» Un tad viņa savā nodabā sāka skaitīt litāniju.

Klusēdama viņa turpināja darbu un, mugurai sāpot, nostrādāja līdz pusdienai. Tad atkal atskanēja zvans, kas tagad vadīja visu viņas dzīvi. Viņa stīvi piecēlās no ceļiem tieši tai mirklī, kad parādījās māsa Žozefīne.

— Vai beidzi? — māsa laipni apjautājās; tā jau bija liela labvēlība, ka viņa vispār runāja.

— Jā, — Lusija vislielākajā padevībā atbildēja.

Žozefīne paskatījās apkārt, un viņas šaurās zaļās acis

zaudēja laipno izteiksmi un nepatikā apmācās.

— Tas nav labi padarīts, — viņa strupi teica, — es neesmu iepriecināta.

Lusija pavēra lūpas, lai atbildētu, bet tad atkal tās saknieba.

— Redzi šo te, — māsa turpināja, spēji pieliekdamās un rādīdama dažus mitras smilts graudiņus, kas bija paslēpušies koka līstes spraugā. — Tas nav labi padarīts — un pēc tā, ko es sacīju! — Viņa izvilka smiltis ar nagu un piecēlās, rādīdama tās kā kaut ko riebīgu. Tad, beidzot tās iemetusi piederīgā vietā, viņa patētiski pasludināja: — Mīļais dievs tevi par to nemīlēs. Pat ja es nebūtu šeit, kas to redz, viņa acs vienmēr raugās uz tevi. Diezgan, tu to sapratīsi! — Un viņa pagriezās, lai ietu projām.

Neviļus spraugā aizķēries smilšu graudiņš! Rājiens par to! Vai viņa sapņoja?

Lusija mēmi sekoja māsai Žozefīnei refektorijā un gaidot nostājās ierādītā vietā. Citas postutantes jau bija tur, atgriezušās no saviem darbiem, lai tie bija kādi būdami; bet tās viņu neuzrunāja un pat nepaskatījās uz viņu, tādēļ arī viņa nolaida acis.

Pēc lūgšanas viņas apsēdās, tad laicīgā māsa ienesa garu emaljētu bļodu, kurā bija septiņas zaļas sālītas siļķes.

Māsa Žozefīne paņēma lielāko — tā bija uzupurēšanās, jo siļķes nevarēja būt visai garšīgas, — tad katrai postu-lantei iedeva vienu, ieliekot to rupjā māla šķīvī kopā ar tāda paša lieluma un labuma maizes riecienu, kāds tika pasniegts brokastīs. Lusija uzmeta mirkli siļķei, kas gulēja sālījumā, — mīksta un spīdīga, tik jēla un eļļaina, ka viņai acumirklī sametās nelabi. Viņai gribējās ēst, bet, to redzot, ēstgriba pārgāja. Tā nebija pārtika, pie kādas viņa bija pieradusi, nedz arī kā viņa bija sagaidījusi, kaut ari bija sagatavojusies iztikt ar vienkāršu ēdienu. Viņa paslepšus ievēroja, ka citas bija sākušas ēst, un lēni, ar riebuma trīsām paņēma nazi un dakšiņu. Siļķe bija smirdoša, pretīga — viņa tikko varēja to pielikt pie mutes. Jau skatoties vien uz izmirkušo mīkstumu, ko apšļāca pie-nains šķidrums, kad viņa nejauši pārdūra pieņus, viņai nāca vēmiens. Taču viņa piespiedās ēst. Ja citas to varēja, tad arī viņai tas jāvar.

Pēkšņi acis pacēlusi, Žozefīne uztvēra viņas skatienu un, atļaudamās traucēt klusumu, uzmudinādama noteica:

— Siļķe ir laba, jā. Kad veco māsu Adrienu moka žults, viņa vienmēr prasa sālītu siļķi.

Neviena neteica ne vārda, bet varēja just, ka citām postulantēm pārskrēja atzinības trīsas; par spīti dziļdomīgajam izskatam, tās tomēr vēroja katru mazāko uzraudzes kustību. Un nu visas sacentās savā starpa — vai vismaz Lusijai tā likās, — pūlēdamās izpelnīties Žozefīnes atzinību, kamēr pēdīgi katrā šķīvī palika tikai asaka — tik pamatīgi nokasīta un nospodrināta, ka spīdēt spīdēja. Pēc tam bļoda atkal lēni apstaigāja galdu, un asakas sakrājās uz tās; tad katra ņēmās berzt ar maizi savu šķīvi, kamēr arī tas spīdēja, apliecinot maizes divkāršo izlietošanas iespēju.

Pēc brītiņa šādi notīrītos šķīvjus pasniedza galda galā, un katra saņēma pietiekamu maizes pudiņa porciju, ko klusi bija ienesusi tā pati laicīgā māsa. Taču, par spīti berzšanai, šķīvis nebija zaudējis smaku, — pudiņu ēdot, visu laiku varēja just cauri siļķes sīvumu.

Kad pudiņš bija notiesāts — vairāk prasīt bija aizliegts, — tāpat kā iepriekš nospodrināja šķīvjus un apēda pēdējās maizes druskas. Tad iestājās klusums, māsa 2o-zefīne paskatījās apkārt un piecēlās. Atkal lūgšana, tad pusdiena bija galā.

Ar uzraudzi priekšgalā viņas zosu gājienā devās uz baznīcu, kur skaļi nolasīja Atdarināšanas nodaļu, pēc tam rindā iznāca no baznīcas dārzā, nevis plašajā parka, bet mazā, atsevišķā, tieši viņām domātā iežogojuma. Mirkli valdīja dziļš klusums, tad Žozefīne pacēla pirkstu, un acumirklī pārplīsa klusuma šķidrauts: sešas balsis reize saka runāt, ilgu stundu klusumā aizcietušās. Skanēja sauciens «Deo gratiasi», un tas atgādināja skaļu urā; bija pienākusi atpūtas stunda!

Lusija satrūkās, šo pēkšņo žagatu čaloņu izdzirdusi, bet Žozefīne mierinādama viņai uzsmaidīja.

— Nāc, — tā pēc mirkļa teica, — tas ir atļauts. Nu jūs būsiet draudzenes. — Viņa pagriezās pret piecām pārējām, kas, mazā pulciņā sastājušās, beidza trīt mēles un vaļsirdīgi pavērās Lusijā.

— Margarita, Emīlija, Terēza, — uzraudze teica, skaidri izrunādama vārdus un norādīdama uz trim tuvākajām. Tās bija jaunas sievietes, visas vidēja auguma un Lusijai likās savādi līdzīgas — visām bija tumši mati, vēl tumšākas acis un bāli dzeltenajās sejās spīdēja apsveikuma smaidi. — Šīs te ir māsīcas no labas Briseles ģimenes, — māsa piebilda, cienīgi izstiepdama lūpas. — Un tur, — viņa norādīja uz divām pārējām, — Gabriela un Vilhelmīne.

Gabriela — gara, it kā pārāka par citām — pielieca galvu un nomurmināja kādu apsveikuma vārdu, bet Vilhelmīne — drukna flegmātiska sieviete ar zemnieces seju — tupēja pavērtu muti un truli noskatījās viņā.

— Vilhelmīne ir kurla, bet viņai labs pūrs, — 2o-zefīne jautri teica, — flāmiete no Steinahas. Tikai nesen atbrauca no tēva mājām, tur daudz, daudz govju un krējuma.— Viņa pamāja ar galvu uz zemnieku meitas druknā stāva pusi. — Daudz krējuma, jā, tas ir zīmīgi.

— Reklāma! — Terēza nerātni iesaucās, — viņa bija uztvērusi māsas mājienu, — laba reklāma mājām. — Un šiem vārdiem sekoja pēkšņs smieklu virpulis.

Flāmiete pamirkšķināja iegrimušās acis, pacēla strupo zodu un pasmīnēja.

— Es dzirdu! — viņa dobjā balsī iebaurojās. — Bet uzmanieties! Es vēl neesmu slaktēta.

Tas bija liels uzjautrinājums, kas sacēla jaunu smieklu brāzmu, kurā piedalījās ari Žozefīne. Tad grupa saspiedās ap Lusiju smaidot, tērzējot, apmulsinot ar savu raito un nesaprotamo mēļošanu. Taču pēc brītiņa viņa uzelpoja, jo māsa Žozefīne sāka runāt, un, māsas ātros, izteiksmīgos žestus vērojot, šķita, ka tā dzīvi attēloja kādu piedzīvojumu. Tas laikam bija ļoti interesants piedzīvojums. Acis reižu reizēm pagriezās j^et Lusiju, sievietes pamāja ar galvu un atzinīgi kaut ko nomurmināja. Vairākas reizes atkārtojās vārds douane — muita, tad pēkšņi Lusija at-

I

skārta, ka Žozefīne atstāstīja savu veiksmi muitā. Atgadījums, ka viņas nabaga nodilušais čemodāns bija bez nodokļa ticis cauri muitai, visā klosterī radīja satrauktu ziņkāri un jūsmīgu atzinību.

— Tiešām ļoti laipni, — Emīlija teica, — tiešām ļoti laipni no māsas Klāras tēva puses.

Pēc stāsta iestājās klusums, bet tas bija īss; gluži negaidot Vilhelmīne dobji iesmējās un pakratīja galvu kā draiskulīga govs.

— Man jābizo, — viņa jokodamās teica. — Ak! Kā man jābizo!

Atkal iesmiedamās, viņa metās apkārt un sāka skriet pa celiņu uz lapenes pusi, papēžus gaisā sperdama un rokas gar sāniem vicinādama.

— Ķeriet viņu! — Žozefīne jautri iesaucās. — Ķeriet viņu, vedīsim uz tirgu!

Atkal ieskanējās smiekli, mazs pļāpu koris, tad gluži meitenīgā, nevainīgā priekā Terēza, Emīlija, Margarita aizdrāzās pakaļ resnajai flāmietei, un viņām drusku gausāk sekoja Gabriela. Uzraudze smaidīdama vēroja viņu draiskos lēcienus, tad pagriezās pret Lusiju.

— Jautrība dara sirdij labu, — viņa priecīgi noteica.

— Būsim kā mazi bērni, tādām mums jābūt. — Te viņa apklusa, pamanījusi Lusijas izbrīna pilno seju. — Tu te nedrīksti būt pārāk nopietna, pārāk klusa, — viņa pārmeta un, uz grumbu Lusijas pierē rādīdama, piebilda:

— Tā jāizgludina. Laba mūķene vienmēr ir priecīga. Atpūtas stundā tev jāsmejas! Atceries — te mēs esam mazie Jēzus bērni.

— Ir grūti smieties pēc pavēles, — Lusija šaubīdamās teica, savādā apjukumā acis iepletusi; viņa bija nākusi šurp dievu lūgt, nevis smieties. — Sevišķi, — viņa ļoti padevīgi piebilda, — sevišķi, ja nav par ko smieties.

1— Nē, nē! — Žozefīne iesaucās. — Tu nedrīksti paļauties. Tev jādara pretēji savai gribai. — Tad viņa pēkšņi salika delnas kopā un pārspīlētā dievbijībā pacēla acis pret debesīm: — Tāda nav laba dieva kalpone!

Lusija piesarka, un brīdi valdīja klusums, ko reizēm pārtrauca sīki smiekli aiz lapenes.

Māsa ziņkārīgi noskatījās viņā, tad laipni sacīja:

— Gan jau tu būsi tāda pati kā viņas. Vieglāk būs, ja tu varēsi jautri pakavēt sev laiku. Un redzi, nu es tev došu kaut ko dārgu. — Viņa pasmaidīja un lēni, svinīgi izvilka roku no ģērba kabatas. — Te ir paradīzes atslēga. — Tā tiešām bija atslēga ar šauru ādas strēmeli, kurā bija iespiests vārds «Postulāts». — Tādas ir visām postulantēm, — Žozefīne nopietnāk paskaidroja, — jo visas durvis ir aizslēgtas. Tagad tu, darbā ejot, pati varēsi atslēgt durvis. Atslēga vienmēr jātur kreisajā kabatā. Vai saproti?

— Jā, māsa. — Un Lusija pieņēma atslēgu.

Bet vai viņa saprata? Kur viņa jau kādreiz bija tādu atslēgu redzējusi? Viņa jutās apstulbusi, dīvaini samulsusi. Ar piespiešanos smaidīt, vienmēr turēt «atslēgu kreisajā kabatā», kalpot dievam, izlasot smilšu graudiņus no plaisas atejas grīdā, — vai to viņa bija gaidījusi? Ja viņa tik pilnīgi ziedojās dievam, vai tad dzīves sīkumus nevajadzēja aizmirst, atmest šīs cēlās, diženās kaislības priekšā? Viņa spēji saslējās, nomākdama šīs netaisnās un nosodāmās domas. Viņa mācīsies. Gan jau vēlāk visu sapratīs.

Atskanēja atpūtas stundas beigu zvans, un jau pēc pirmās skaņas apklusa jautrās balsis. Atkal nopietni sastājušās garā rindā, viņas iegāja atpakaļ postulātā, lai klausītos garīgu rakstu lasīšanā.

Pēcpusdiena pagāja gausi ritošā secībā: metodiski skanēja zvans, visas klusēdamas tam paklausīja. Apsēsties un piecelties, ieiet baznīcā un iznākt no tās, mesties ceļos, lai lūgtu dievu, un piecelties, gremdēties pārdomās un beigt pārdomas — tas viss ilgajās, klusajās stundās norisa kā rituāls. Un Lusija dedzīgi apņēmās pildīt šo rituālu. Kopš savas atgriešanās viņa vienmēr bija mīlējusi ilgās vientulības stundas, kad varēja nodoties noslēpumainajai dieva radniecības, dieva tuvuma sajūtai. Bet tagad viņa pārvērtīs šīs svētās draudzes dzīvi par savu dzīvi. Viņa to darīs aiz mīlestības uz dievu.

Pateicības dievkalpojumā viņai atmirdzēja sveču liesmas uz altāra, baltas liesmu mēles, un šai spožumā, ko izplatīja zeltītā monstrance, bija visa viņas mierinājuma avots — kāda vīzija, pārāk spoža, lai tanī raudzītos. Te viņa guva atveldzējumu. Jēzus bija šeit viņas dēļ — Kristus, kas viņas dēļ bija krustā sists. Galvu noliekusi, viņa zemojās. Patiesi, kas gan viņa«bija, ka iedrošinājās kaut vienu mirkli kritizēt klostera likumu? Mieru atradusi, viņa iznāca no baznīcas.

Vakariņas, nesaldinātu, šķidru mannas putru, viņa izstrēba dedzīgā padevībā pelnītam sodam. Nekāds upuris nebija par lielu.

— Man tev jāatgādina, — māsa Zozefīne čukstēja, kad viņas pēc vakara lūgšanas kāpa augšā pa kāpnēm, — pēc baznīcas tavs plīvurs nebija labi salocīts kārbiņā.

Bet rīt tas būs labi salocīts, nekāds upuris nebija par lielu.

Pusdeviņos Lusija bija savā cellē viena. Pār lūpām izlauzās dziļa nopūta, kurā jautās atvieglojuma prieks. Viņu pārņēma reibinošs prieks, ka viņa bija sekmīgi aizvadījusi šo dienu, pacietusi tās dīvainību un grūtības. Viss viņai šķita tik jauns un tik grūts, un pati diena bija likusies bezgala gara. Jā, tagad viņa atzina grūtības, bet viņa tās pārvarēs. Nekad savā mūžā viņa nebija atzinusi neveiksmi. Arī tagad viņa to nedarīs. Viņa varēja izturēt. Brīdi viņa skatījās ārā pa logu samtainajā tumsā — klusi lija, maigais valgums skāra viņas vaigu, un šai mirklī viņa jutās pacilāta, tik liels spirgtums un brīve dvesa no turienes, no āra. Tad viņa gurdi izģērbās un gāja gulēt. Viņas acis bālajā sejā izskatījās lielas un tumšas. Viņa nopūta sveci un apgūlās.

Tonakt nedzirdēja lakstīgalas dziesmu; tās vietā ar vienmuļiem pārtraukumiem un atkārtojumiem caur blakus celles sienu skanēja Vilhelmīnes gausā krākšana.

Vil

— Un, kad svētais Benedikts, — Emīlija rātni lasīja, — savā cellē lūdza dievu, sātans tam parādījās briesmīgā izskatā un ņirgādamies teica, ka iešot apraudzīt savus bērnus darbā. Šī ziņa uztrauca svēto vīru, un tas nekavējoties sūtīja kādu eņģeli brīdināt brāļus, lai tie piesargās. Taču eņģelis vēl nebija parādījies notikumu vietā, kad siena, ko tie cēla, velna varai padodamās, sabruka un krītot nosita kādu jaunu mūku. Citi mūki bija ļoti apbēdināti ne vien tādēļ, ka darbs bija veltīgs, bet arī par brāļa zaudējumu. Viens no tiem ātri aizsteidzās ziņot Benediktam, kas mierīgi lika atnest jaunekli pie sevis cellē. Bet jauneklis bija tā saraustīts un sadragāts, ka citādi to nevarēja aiznest, kā vien saliekot gabalus maisā. Tā viņi to aiznesa pie svētā, kas gabalus nolika uz pinumu paklāja, kur viņš pats mēdza krist uz vaiga, dievu lūdzot. Tad Benedikts, viņus visus atlaidis un durvis aizslēdzis, dedzīgi lūdza dievu, lai tas neļauj savam ienaidniekam gavilēt. Pēkšņi gaisu pāršķēla briesmīgs zibens spēriens, gabali sakļāvās kopā, un mirušais jauneklis sveiks un vesels uzlēca kājās un ...

Emīlijas vienmuļā balss plūda tālāk noviciāta koptelpā, kur kādas divdesmit novices Marijas Emanuelas uzraudzībā bija pulcējušās garīgu rakstu lasīšanai. Starp šīm novicēm vienā no soliem bez atzveltnēm, kas bija nolikti ap lasītāju, sēdēja arī Lusija. Jā, viņas postulantes laiks bija beidzies, postulantes ģērba vietā viņa tagad valkāja mūķenes tērpu un baltu plīvuru un dzīvoja noviciāta nodalījumā — tas viss notika pēc viņas nesenās ietērpšanās plīvurā. Liela pārmaiņa! Pārmaiņa, par ko viņa šīs ceremonijas laikā sirsnīgi priecājās.

Postulātā viņa, pēc pašas domām, nebija bijusi «ne šis, ne tas»; šī doma viņu bija urdījusi visus nedaudzos postulātā pavadītos mēnešus. «Tā nav mūķenes dzīve,» viņa bija klusībā domājusi, piespiezdamās pagaidām samierināties ar parašām, kas viņai šķita tik asā pretstatā viņas dievbijībai. Tas viss bija tikai pagaidu stadija, sagatavošanās tai dzīvei, pēc kuras viņa tik kaisli ilgojās; to viņa pilnīgi saprata. Taču nebija šaubu — tas bija grūts laiks, pilns atkārtotiem atgādinājumiem par viņas nederību. Diena, kad viņa bija aizmirsusi iztīrīt savas atkritumu lāpstiņas dziļākos stūrus ar īpašu šim nolūkam paredzētu irbuli; briesmīgais mirklis, kad viņa iegāja baznīcā bez plīvura; gadījums, kad viņa neviļus iegriezās dārza celiņā, pa kuru drīkstēja staigāt tikai iesvētītās mūķenes, un, kad viņu sauca atpakaļ ar skarbu pavēli: «Ej projām! Ej projām! Tas aizliegts!» — tās bija tikai dažas viņas nemākulības kļūdas.

Bet nu postulāts viņai aiz muguras, nu viņai bija mūķenes tērps, plīvurs, disciplīna, svētā likuma grāmata, nu viņa tikusi krietnu soli uz priekšu ceļā uz savu pēdējo aicinājumu.

— Eņģeļi, — Emīlijas mierīgā balss turpināja, — vadīja Benediktu viņa ceļā, un eņģeļi arī iznāca tam pretī — nabaga maldināto iedzīvotāji# sargeņģeļi. Neapvaldītā priekā tie lūdza svēto vīru izdzīt tumsības garus... —

Lai gan ar savām nedrošajām franču valodas zināšanām Lusija pilnīgi varēja sekot skaidri izrunātajiem vārdiem, viņas uzmanība neapzinīgi sāka svārstīties — ne tādēļ, ka viņa šaubītos par labā svētā Benedikta brīnumiem! Tiem viņa ticēja! Tas bija brīnums, līdzīgs brīnumiem ar maizes klaipiem un zivīm, staigāšanai pa ūdens virsu, Jairus meitiņas uzmodināšanai. Taču, sev pašai par spīti, viņa domāja par grēksūdzi. Tāpat kā postulātā, arī šeit bija parašas, kurām viņai bija jāpadodas un kuras bija jāizprot. Grēksūdze! Pēc lasīšanas arvien notika grēksūdze, un šodien, piektdienā, bija lielā grēksūdze, kad, ceļos metoties, bija jāatzīstas visos pagājušās nedēļas pārkāpumos.

Grēksūdze! Protams, tā vajadzīga, tā ietilpa likumā, ko viņa tagad bija pieņēmusi un atzinusi kā dieva vārdu, taču savādi, ka par tās tuvošanos viņa nespēja domāt bez iekšēja satraukuma. Šorīt baznīcā viņai uzmācās tā pati doma, viņa novērsās no lūgšanas, domājot par šo parašu, kas taču, acīm redzot, bija ieviesta viņas pašas labā. Tas nebija labi, turklāt grēksūdzē arī nebija nekādu grūtību, kas attaisnotu šo savādo nepatiku. Tā bija viegla, vienkārša, smieklīgi vienkārša: vajadzēja tikai uzskaitīt sīkos likuma pārkāpumus. Taču pašā šīs atklātās tiesas vienkāršībā bija kaut: kas tāds, kas viņu mulsināja. Tā nebija briesmīga pārbaudījuma sajūta, bet bērna samulsums autoritātes priekšā, kaut kas tāds, kas šķita apgāžam visu viņas ticības augsto cēlumu. Viņa spēji nopurinājās: kādēļ viņa atkal tā domāja? Viņa savilka uzacis. Nedrīkstēja tā palaisties izklaidībā.

— Benedikta seja staroja debesu gaismā, un zemnieki, to redzēdami, sapulcējās ap viņu un svētbijīgi klausījās viņā ...

Te atskanēja zvans, un, pirmo pavēlniecisko skaņu dzirdot, Emīlija apklusa teikuma vidū, it kā zibens ķerta. Tas bija lieliski — paklausība likumam bez ierunām; un Marija Emanuēla, vērīga kā vienmēr, atzinīgi galvu palocīdama, piecēlās no sava krēsla ar taisno atzveltni. Paklausīgā Ēmīlija jau bija iemantojusi viņas lielāko labvēlību.

Uzraudzei sakustoties, acumirklī piecēlās arī visas citas, un tagad tās klusēdamas nometās ceļos pie svētās sirds statujas, kas atradās uz lakotas pakājes blakus lasītājai.

Skaļi atkārtoja Veni creator vārdus.

Veni creator spiritus,

Mentes tuorum visita:

Imple superna gratia Quae tu creasti pectora.

Pēc «āmen» sekoja īss klusuma brīdis pārdomām, tad uzraudze piecēlās un, citām zosu gājienā sekojot — visas novices rūpīgi sastājās pēc vecuma, — iegāja blakus istabā. Tā jau bija sagatavota: viens pats liels krēsls cienīgi nolikts istabas vidū, un tam apkārt plašā puslokā kā pavadoņi ap planētu grupējās mazāki sēdekļi.

Marija Emanuēla gāja taisni uz savu troni un cienīgi apsēdās tanī, kamēr novices, pie savām norādītajām vietām stāvēdamas, gaidīja zīmi, lai apsēstos. Pagāja mirklis, kamēr uzraudze pārlaida skatienu viņu sejām, tad viņas * izteiksmīgās acis deva šo atļauju. Klusi iečabējās drēbes, tad atkal iestājās klusums; Lusija atkal sajuta uzmācīgo netīksmi, ko viņa tā nožēloja. Vērojot Mariju Emanuēlu — tā tagad vienaldzīgi raudzījās piezīmju grāmatiņā, kur bija atzīmēti visi pagājušā nedēļā novērotie pārkāpumi, — viņai pēkšņi uzmācās vēlēšanās novērst acis.

Viņa mīlēja Mariju Emaņuelu — viņai tā bija jāmīl un jāgodā, tas bija pats par sevi saprotams šai dieva namā.

Un tomēr, noviciātā vēl jauna būdama, viņa mocījās dīvainā nemierā.

Kādēļ viņai bija šī savādā nojauta, ka viņa un Marija Emanuēla lāgā neieredz viena otru? Postulātā Žozefīne norājot bija smaidījusi, bet šī otra bija tik nejūtīga, tik eksaltēta — tā nesmaidīja. Nē, uzraudzes izžulgušās acis, kas visu redzēja, bija saltas, izturēšanās vienaldzīga, tik tāla visām cilvēciskajām jūtām, visa viņas būtne bija sa- ,j stingusi ledainā nejūtībā. Jau tas veids, kā viņa vadīja šo nenozīmīgo tiesu, izdvesa lielu bardzību. Viņa zināja savu pienākumu un nevilcinājās to izpildīt. Ja būtu jānosit čūska, viņa būtu to nositusi un samalusi tās saraustīto ķermeni putekļos.

Nu viņa ar raksturīgu savu smalko roku kustību — Lusija jau labi pazina šo kustību — sakārtoja cepuri un pakavējās ar skatienu pie pirmās novices. Tas bija grēksūdzes sākuma mirklis. Gaisā jahtās gaidu satraukums: to noviču dedzība, kurām grēksūdze patika, un to kautrība,

kurām tā bija nepatīkama; šīs starpspēles apvaldītās gaidas bija pārmaiņa dzīves vienmuļībā.

— Sāc! — Marija Emanuēla īsi noteica.

Acumirklī pirmā novice nokrita ceļos, tā ka grīda dobji nodunēja zem viņas kritiena svara. Priecīgi un mierīgi viņa nobēra iemācītos vārdus:

— Svētā paklausībā es izsūdzu grēkus un atzīstos visos svētā likuma pārkāpumos, it īpaši, — viņa ātri atvilka elpu, — nabadzības gara trūkumā, jo esmu šujot salauzusi adatu.

Uzraudze aizvēra acis un šķita pārdomājam teikto.

— Tu noskaitīsi trīs tēvreizes, — viņa stingri sacīja.

— Un turpmāk uzmanies ar adatu! Adatas draudzei maksā dārgu naudu.

Pirmā novice palocīja galvu un sāka uzlikto grēku nožēlošanu, kamēr nākamā, jauna itāliete, vārdā Asunta, nokrita ceļos uzraudzes priekšā un ātri, nervozi iesāka:

— Svētā paklausībā es izsūdzu grēkus un atzīstos visos svētā likuma pārkāpumos, it īpaši... it īpaši, — viņa sastomījās, — mūķenes cienības trūkumā, jo esmu pārāk ātri staigājusi pa gaiteņiem. — Iestājās klusums, neveikls klusums; Marija Emanuēla lēni atvēra blāvās un tomēr caururbīgās acis.

— Vai tev vairāk nekā nav ko teikt?

— Nē, labā māt, — Asunta atbildēja un koši piesarka.

— Nevaru iedomāties.

— Lūdzu, mēģini atcerēties! — skanēja salta atbilde.

— Es ... es nevaru atcerēties, labā māt, — novice stostījās; pietvīkums ātri izgaisa, seja kļuva nevis melnīgsnēja, bet neparasti bāla, smieklīgi bāla un nevarīga. Marija Emanuēla vienaldzīgi pacēla acis pret griestiem, un klusums pēkšņi kļuva spiedīgs.

— Tavā skapī, — viņa ledaini iesaucās, — vakar paskatoties, es- tur redzēju divus mutautiņus salocītus zem dvieļa. Kā tu pati labi zini, tas ir pret likumu. Tev vienmēr mācīts likt lielākos drēbes gabalus apakšā. Mutautiņiem jābūt uz dvieļa, nevis dvielim uz mutautiņiem. — Viņa apklusa, tad dzēlīgi piebilda: — Par to tu noskaitīsi trīs ave — rokām krustā, refektorijā, pusdienas laikā.

Lūsi ja juta sevī kaut ko sagriežamies — tik niecīgs pārkāpums un tik nožēlojams grēcinieces pazemojums! Viņa jau agrāk bija ievērojusi šo māsu Asuntu — maza,

neizskatīga sieviete, dievbijīga un trausla būtne, kurai ik skarbāks vārds lika sāpīgi sarauties. Katrā ziņā tas bija netaisni, zema un sīkumaina tirānija šādi sodīt tik nevarīgu radījumu. Lusiju gluži kā karsts vilnis pāršalca tā pati sajūta, no kuras viņa tā baidījās. Celt tādu brēku par vienkāršu mutautiņu un dvieļu sakārtojumu skapī — vai tas nebija smieklīgi? Viņai sakniebās lūpas un pirksti nervozi savilkās. Dvēselē sūrstēja drebošs, atdzimis kauns. Jā, arī iepriekšējās grēksūdzēs viņa juta šo nožēlojamo un pazemojošo kaunu. Kādēļ, kādēļ tam tā vajadzēja būt? Viņa satrūkās un atģidās. Viņa nedrīkstēja tā domāt, viņai jālauž savs pārlieku straujais gars; tas bija grēks, smags grēks — vērst savu spriedumu pret autoritāti, ko dieva griba cēlusi pār viņu. Viņa nodūra acis. Grēksūdze pamazām virzījās viņai tuvāk.

Tā bijusi nevērīga pret saviem pienākumiem. Trīs cive. Nākamā bija runājusi ar iesvētītu mūķeni. Tikai divi ave — acīm redzot, viņa bija laimes bērns.

Nākamā bija traucējusi klusumu. Trīs tēvreizes un pamācība.

Nākamā atzinās, ka atstājusi šķīvī ēdienu. Jā, viņa dabūja trīs glorijas uz ceļiem par to, ka bija atstājusi dažas zvīņas pie siļķes asakas.

Un nākamā bija bijusi pārāk atturīga atpūtas stundā. Tā bija arī Lūsijas vaina, viņa vēl arvien nespēja atdarināt putnu čivināšanai līdzīgos smieklus, kas liecināja par sirds skaidrību.

Bet, ak, tā viņa nedrīkstēja domāt: tas bija rūgti un nepareizi, un pret svēto likumu! Viņa nodūra acis, kamēr ceļos nokrita nākamā novice. Tā bija Margarita, viņa bija izlējusi ūdeni gaitenī uz grīdas. Te sprediķis bija garš. Pērn izdots divdesmit franku par šo grīdu lakošanu. Un ūdens taču saēda, vārda tiešā nozīmē — sagrauza laku!

Grēksūdze turpinājās. Katrai bija kaut kas, ko sūdzēt, — briesmīgs grēks pret pazemību būtu paziņot, ka nekādu pārkāpumu nav. Kāda iedomība! Turklāt, tā kā likums pavēlēja ikvienai stāstīt par otru, gudrāk bija pašai visu izteikt. Taču visiem atzītiem pārkāpumiem, pat pavairotiem un palielinātiem, bija tikai spalvas svars. Tas viss bija tik nenozīmīgs, nesaprotams, bērnišķīga ķīlu izpirkšanas rotaļa bez jēgas. Ko? -Vai viņa atkal tā domāja? Piere viņai saraucās nepatikā, viņa saknieba lūpas un,

klusi čukstēdama, lūdzās palīdzības. Vai kāds brīnums, ka viņa baidījās no grēksūdzes, ja tā ietvēra tik rupju netaisnību? Viņai katrā ziņā jāuzvar sava gara ļaunā stūrgalvība, pacietīgi jāpadodas dieva gribai.

Drīz būs viņas kārta. Viņai blakus nemierīgi sakustējās Vilhelmīne; tās platā, uzburbusī seja bailīgi vaikstī-jās. Nokārtu žokli, sastingušu skatienu Marijā Emanuēlā raudzīdamās, Vilhelmīne šķita trulas nojautas mākta kā grūtas slimības apdraudēta govs. Ceļos nokritusi, tā tikko spēja izteikt:

— Svētā paklausībā es izsūdzu grēkus un atzīstos visos svētā likuma pārkāpumos, it īpaši... it īpaši... — Vilhelmīne sāka drebēt un sabruka, tad, tuklās krūtis pacēlusi, rīstīdamās ar mokām izteica: — Es tur nekā nevaru darīt, es šorīt saplēsu krūzi.

Iestājās ledains klusums.

— Kādēļ tu man to neziņoji? — Marija Emanuēla jautāja. Vaļēju muti Vilhelmīne uztraukta mirkšķināja acis kā izbiedēta govs, galva truli pašķiebās sānis.

— Tu taču zini, ka visas saplēstās mantas jānones lejā un jānoliek refektorijā uz mazā galda, — uzraudze skarbākā balsī turpināja.

Bet Vilhelmīne vairs nespēja izturēt, sāka siekaloties un histēriski raudāt, starp baiļu šņukstiem skaļiem rāvieniem ievilkdama elpu.

Brīdi Marija Emanuēla neizteiksmīgu seju noskatījās grēciniecē, tad saltā balsī teica:

— Piecelies! Paņem savu krēslu un apsēdies istabas kaktā ar muguru pret mani, lai man nebūtu uz tevi jāskatās!

Vilhelmīne elsodama uzslējās kājās un aizvilka krēslu istabas tālākajā kaktā, kur gluži kā norāts bērns apsēdās, kā bija pavēlēts. Krietnu brīdi ausīs griezās viņas vaimanas, bet Marija Emanuēla saltu seju negribēja turpināt, kamēr tās nebija apklusušas.

Un nu bija Lūsijas kārta. Izklaidībā viņa jutās gandrīz kā vienaldzīga flāmietes smieklīgā apjukuma vērotāja, nespēdama smelties nekādu pamācību no atklājuma, ka šī svētule saplēsusi savu naktstrauku. Viņa nometās ceļos. Ko lai saka šīs sapulces priekšā? Prātā iešāvās kāda doma — jā, viņa arī bija pārāk atturīga atpūtas stundā, —

un viņa bērtin nobēra vārdus, atzīdama savu pārkāpumu, tad gaidīja sodu, ko uzliks. Bet nesagaidīja.

— Vai tev vairāk nekā nav ko teikt?

Viņa sarāvās kā pēkšņās sāpēs un, galvu pacēlusi, pamanīja, ka Marija Emanuēla viņu kritiski novēro. Tas taču nevarēja būt, ka to jautāja viņai? Viņa neatbildēja.

— Vai tavs pienākums šonedēļ nav tīrīt mazgājamās bļodas? — uzraudze turpināja.

Lusija sarauca uzacis un gausi atbildēja:

— Jā, labā māt. — Tas bija viņas pienākums, un viņa to bija rūpīgi pildījusi — bļodas bija nevainojami tīras.

Bet uzraudze neatlaidās:

— Šodien atradu divus mazus ziepju gabaliņus, kas bija atlūzuši no lielā gabala un mētājās bļodā. Tas ir pret likumu. Savā pienākumu grāmatā tu vari lasīt, ka tādos gadījumos lielais gabals jānoliek un atlūzušās daļas jāiesien muslīna lupatiņā, kamēr tās pilnīgi izlieto. To tu neesi darījusi.

Lusija pacēla skatienu. Vai aiz šīm bālajām acīm slēpās neizpausts naids? Tas nevarēja būt. Viņa nikni atgaiņāja šo domu un ar piespiešanos atteica:

— Nē, labā māt.

— Tu taču zini, ka nedēļas pienākums jāpilda nevainojami?

Briesmīga iekāre: ziepju drumsla pret mūžīgo pestīšanu! Bet viņa savaldījās.

— Jā, labā māt. — Un viņa nolieca galvu, lai saņemtu sodu un skarbu rājienu. Tēvreizes noskaitījusi, viņa piecēlās no grīdas. Viņa bija pēdējā. Grēksūdze bija garām, viņa dziļi atvilka elpu: jā, garām — līdz nākamai nedēļai.

VIII

Klostera dārzā firziķi bija noziedējuši un kaisīja ziedus pār zālāju kā baltas putas, Sausseržu lapas jau bija izplaukušas, vīteņu glicīnija jau izbārstīja savu ziedu sārtumu pār lapenēm. Skābardis aiz baznīcas bija ieguvis košāku mirdzumu, tā nokarenās lapas glāstīja agras vasaras gaisma un maigās vēsmas. ^

Bet Lusijai vasaras saldais gurdenums bija tāls, tāls kā sapnis. Arī maigās vēsmas viņu neskāra, kad, noviciāta darbnīcā sēžot, viņa šuva un gremdējās grūtās pārdomās. Gadalaikam mainoties, ari viņa bija pārvērtusies; cik lielā mērā, to viņa nezināja, jo šeit, tāpat kā postulātā, nebija spoguļa un likums vispār neatļāva apskatīt savu ķermeni. Mūķenes tērpā viņas augums nebija redzams, taču viņa bija vājāka, daudz vājāka un viņas pleci likās stūraināki. Seja šķita sīkāka, it kā baltās cepures saspiesta, acis dziļās ēnās iegrimušas, rokas vājas un kustības dīvaini saraustītas.

Protams, viņa zināja, ka novājējusi, bet to nenožēloja. Varbūt ēdiens, lai cik piemērots un veselīgs būdams, bija veicinājis krišanos svarā. Barība bija neierasta, viņas gaumei sveša, un, tā kā viņa to norija tikai ar piespiešanos, varbūt tā netika pilnīgi sagremota. Bet Lusija nezināja, vai tas bija īstais iemesls, viņa par to arī neraizējās. Tāpat kā cietās tulznas uz ceļiem, tas viss attīstījās pakāpeniski un viņai likās gluži nesvarīgi. Viņa tam nepievērsa uzmanību. Viņa negribēja domāt par savu veselību, neatzina sava vājuma iespējamās sekas. Pāris reižu viņai ienāca prātā Edvarda izmestā piezīme, bet viņa to vienaldzīgi atvairīja. Viņa izturēs šo dzīvi, par spīti Edvarda uzpūtīgajam pareģojumam. Šo jauno, savādo nervozitāti, pēkšņo sirds salēkšanos, kad viņu uzrunāja, šīs reiboņa lēkmes, kas atstāja dīvainu gaisīga lidojuma jūtoņu, — to visu viņa vienkārši neievēroja.

Nē. Bija daudz kas svarīgāks, par ko domāt. Kad apvaicājās, kā viņa jūtoties, Lusija atbildēja, ka esot vesela, pilnīgi vesela, un ar šo stingro atbildi viņa pauda neapzinātu lepnumu. Bet viņu neskubināja lepnums vien: to darīja griba, gars, kas tiecās uz kaut ko svarīgāku nekā sīkās rūpes par ēdienu un veselību, — viņas garu jau nedēļām ilgi māca citas — dziļi slēptas raizes.

Šī mūžīgā nesamierinātība — no tās viņa nespēja atbrīvoties. Viņa bija lūgusies miera, bija cīnījusies un atkal cīnījusies par to. Taču vienmēr viņas sirdsapziņu mocīja savāda nojauta. Nu viņa jau bija atmetusi sapni par svētajām sievietēm, kas līdzīgas madonnām ar cēlām krūtīm un sejām, skaidrām rokām un tīkami saldām mēlēm. Kādēļ viņa tādu bija iedomājusies mūķeņu dzīvi? Tās bija parastas sievietes. Kā Džo kādreiz pirms ilgiem laikiem bija teicis? «Mēs taču esam tikai cilvēki, vai ne?» Jā, viņas visas te bija tikai cilvēki. Bet cik ierobežota

cilvēcība, tik dīvaina, svešāda dzīve, kas bezgalīgi atšķīrās no tā, ko viņa bija sagaidījusi. Šīs dzīves dīvainība reizēm radīja sāpīgu apjukumu. Kādēļ viņa bija šeit, neparastā tērpā, starp ārzemniecēm, kādēļ centās atdarināt to valodu, pļāpāšanu, bērnišķīgo naivumu? Aiz mīlestības uz dievu. Dievs viņu bija atvedis šurp, un te viņai jāpaliek. Tā bija atbilde — atbilde, ar kuru viņa dedzīgi centās nomākt savu nožēlojamo nedrošību.

Taču viņa nespēja izbēgt no uzmācīgajām bailēm. Un Marija Emanuēla, viņas labā māte, bija tā, kas rēgojās viņas acu priekšā kā šo baiļu izraisītāja.

Savādā, nervozā noskaņā viņai pēdējā laikā šķita, ka starp uzraudzi un viņu bija radusies dzedra nepatika, gandrīz vai naids. Viņa nodrebēja. Tas nevarēja būt. Tas nebija iespējams šai namā, kur dieva mīlestībai vajadzēja viņām visām iedvest radniecības sajūtu. Taču kā citādi lai izskaidro šo mūžīgo vajāšanu? Vajāšana — tas tiešām bija īstais vārds.

Adatai zibot, Lusija nemitīgi pārcilāja atmiņas un atkal apcerēja pēdējo nedēļu notikumus, atkal pakavējās pie šīm rūgtajām atcerēm, pātagoja pati sevi ar šīm domām un savu pazemojumu slimīgu iztēlošanos — tie visi bija tik nenozīmīgi, ka graizīja un satrieca tieši ar savu niecību. Vēl šo pašu nedēļu. Parastā skapīša apskate — divi mutautiņi nebija pietiekami rūpīgi salocīti. Celles apskate — viņas segā palikusi nenozīmīga krunka, viens ūdens piliens nopilējis uz grīdas. «Tas saēd krāsu!» Šos vārdus viņai meta sejā ar neiedomājamu dzēlīgumu un bardzību.

Par tādām kļūdām viņai bija jāstāv kā bērnam, kamēr Marijas Emanuelas mēle viņu pienagloja pie kauna staba. Šo vārdu vien iedomājoties, Lūsijai sakniebās lūpas un adata sāka šaudīties ātrāk. Jau pirmajā vakarā stacijā, kad viņa smaidīdama bija tuvojusies mūķenēm, viņa bija sajutusi uzraudzes saltumu, bet nu šis saltums likās ar rūgtu nepatiku piesātināts. Un viņa — cik asi viņa būtu varējusi atbildēt ar tādām pašām jūtām! Bet to viņa nedrīkstēja, tās viņai bija jāslēpj, jānoslāpē, jāsamin. Un tomēr šī vajāšana bija netaisna. Kādēļ viņas lūgšanu prieku un pacilājumu vajadzēja durstīt ar mūžīgu paļā-jumu dūrieniem? Par to domājot, piere viņai savilkās grumbās.

Vai tās bija viņas iedomas? Nē, tas nevarēja būt. Viņu neatstāja pastāvīga nelaimes nojauta, tāda sajūta, ka viņa bija atšķirta, atdalīta no citām. Lusija bija pārliecināta, ka Marija Emanuēla viņu ienīda.

Pat tagad, noliektu galvu šujot, viņai šķita, ka viņa sajustu uz sevi vērstu blāvo acu salto skatienu. Neviļus viņa palūkojās uz istabas galu, un tūliņ viņai pārbrāzās neomulības vilnis, jo uzraudze viņu mierīgi novēroja, it kā vienaldzīgi lasīdama viņas domas.

Lusija ātri nodūra acis šuveklī, izmisusi pati par savām slepenajām bažām. Kas viņai ko baidīties? Viņa nebijās ne no viena, tikai no dieva. Visu mūžu viņai nekad nebija trūcis drosmes turēt galvu augšā. Viņa neapzinīgi saslējās.

Viņai visapkārt kādas divdesmit vai vairāk citas novices, sēdēdamas uz zemiem soliņiem ap gariem galdiem, kas pildīja telpu, klusi šuva un nenojauta viņas dvēseles mokas. Pēkšņi viņa saduga, roka notirpa un piekusa; viņa bija pagurusi, tomēr turpināja darbu — apvīlēja altāra segu. Darbs jau bija gandrīz galā, viņa to nolika klēpī un beidza šūt. Arvien vēl klusums, tad:

— Vai sega gatava? — pāri telpai atskanēja Marijas Emanuelas balss.

— Gatava, labā māt, — Lusija atbildēja, nepaskatīdamās jautātājai acīs. Kādēļ viņa nevēlējās sastapt šo acu skatienu? Vai tā maz bija pazemība?

Uzraudze piecēlās, pienāca klāt un vērīgi apskatīja darbu.

— Cst! Cst! — Marija Emanuēla skaļi paklakšķināja ar mēli, tad pacēla segu. Vai tās bija tikai viņas iedomas, vai uzraudze segu tiešām turēja tā, it kā paņēmusi rokā kaut ko pretīgu? Tad atskanēja vārdi: — Cik netīru tu to esi novārtījusi! — Un noskaņa, kādā tā izrunāja īpašības vārdu, Lusijai likās velnišķa. Netīru! Viņai pārskrēja tirpas, krūtīs plosījās dēmons, kas viņu skubināja atbildēt. Tāds apvainojums! Sega viņai bija netīra iedota. L^z-raudze to zināja, tāpat arī to, ka rokas Lusijai bija nevainojami tīras.

— Vai tu nesaproti? — Marija Emanuēla turpināja. — Tu esi to novārtījusi netīru.

Lusijas lūpas jau savilkās atbildei: «Jā, labā māt,» — bet tad kaut kas viņā salūza; viss viņas negantais

sašutums traucās pāri lūpām. Kas par to, ka likums uzlika par pienākumu padevīgi uzņemties visas netaisnības, paklausīgi ciest par grēkiem, kas nekad nav darīti! Viņa

izaicinoši pacēla acis.

— Vai jūs nesaprotat? Drēbe jau bija netīra, kad to saņēmu, — viņa kā skaldīt noskaldīja.

Briesmīgs likuma pārkāpums! Viņas atbildi dzirdot, citām novicēm apjukumā aizrāvās elpa — tik briesmīga bija šī atbilde. Bet Marija Emanuēla stāvēja nekustēdamās. Viņas bālajās lūpās iegūla tikko jaušama, neizprotama izteiksme. Viņa nelikās dzirdot atbildi, bet, mierīgi segu salocījusi, vienaldzīgi sacīja:

— Diezgan! Priekš pusdienas tu skūpstīsi kājas un pusdienas laikā par sodu stāvēsi ceļos — rokām krustā!

Tad pagriezās un gāja atpakaļ uz savu vietu. Lusija sēdēja taisni kā sastingusi, viņas kalsnā seja bija nobālējusi; reibonis, kas tik bieži uznāca, pamazām ietina viņas galvu kā miglā.

Kādēļ viņai jāpadodas šai — šai tirānijai? Šis jautājums dega viņas prātā. Tur nebija ne jēgas, ne taisnības. Vai viņai te bija jāliec galva putekļos un jārāpo? Vai bija jāatsakās no visa sev raksturīgā, jāiznīdē savs gars, galīgi jāiztukšo dvēsele, lai sasniegtu šo pilnību, ko viņai pastāvīgi skandināja? Cilvēka dvēselē vajadzēja mājot spēkam, nevis bālajai, bezasinīgajai nevarībai, ko te no viņas prasīja.

Viņas mulsās pārdomas kā nazis pārgrieza zvans, kas sauca pusdienā, zvans, kas tagad acīm redzami valdīja pār viņu. Viņa piecēlās reizē ar citām, maskai līdzīgu seju piebiedrojās tām, kad tās rindā kā bērni uzraudzei pakaļ iegāja refektorijā. Jā, tagad viņa bija straumē un lēni kustējās, bet vienmēr tikai ar šo straumi, vienmēr uzraudzībā.

Noskaitīja lūgšanu, tad visas apsēdās ap garu, šauru galdu — ar muguru pret sienu. Tikai Lusija nesēdās. Viņa stāvēja, cieši Marijā Emanuēlā lūkodamās, mierīgu seju,, paslēpusi iekšējo satraukumu aiz novājināto nervu spītīga sasprindzinājuma. Nekad, kamēr vien miesa klausīja viņas gribai, viņa nebūtu izrādījusi, kādas mokas sagādāja šis grēka izpirkšanas veids. •

Tad uzraudze deva zīmi, un Lusija sakustējās, lai sāktu neciešamo zemošanos — Marijas Emanuelas vai dieva priekšā?

Viņai droši vien vairs nebija humora sajūtas, citādi viņa būtu smējusies. Jā, viņai tiešām būtu jāsm'ejas, redzot sevi, uz ceļiem nometušos, skūpstām šīm divdesmit sievietēm kurpes, notupstoties, noliecot seju līdz zemei, pieceļoties, pasperot soli, atkal notupstoties, atkal pieliekot lūpas — skūpstot šīs kurpes. Meitenes gados viņa bieži, kādā rotaļā ejot, bija dziedājusi šādu dziesmiņu: «Meties ceļos, skūpsti zemi, skūpsti zemi, skūpsti zemi! Meties ceļos, skūpsti zemi, daiļā kundze!»

Jā, būt kā bērniem, tā jau Žozefīne reiz bija teikusi, «Jēzus rotaļlietiņām». Un kādēļ gan ne? Tomēr — kādas kurpes! Lielas un mazas, gludas un saplaisājušas, citas ar priekšrakstā noteiktajām melnas vilnas drēbes getrām un ziliem gumijas sāngabaliem, citas ar māsas kurpnieces liktiem ielāpiem un šuvumiem, citas ar smieklīgiem varžacu izspiedumiem, citas riebīgi smirdošas pēc kāju sviedriem, bet visas — visas šķīstībā cieši kopā saspiestas, visas cieši ietītas melnā svārku stērbelē, visas sagatavojušās, lai viņa tās skūpsta. Ja Frenks viņu tagad varētu redzēt — viņš, kas mīlēdams bija skūpstījis šīs lūpas, — vai Pīters, vai pat Edvards, kurš tagad varbūt staigāja pa golfa laukumu vai garšoja saldu cepumu, teikdams: «Brīnišķīgs!» — ko tie par viņu domātu? Viņi smietos — tas izskatījās tik jocīgi, kā viņa tur uz ceļiem rāpoja apkārt, pusmūža sieviete rāpoja pa grīdu, bāza galvu pagaldē, sasita pakausi, skūpstīja kājas šīm svešajām sievietēm! Varbūt Jēzus arī smējās par mokām, ko viņa cieta? Viņš bija miris par viņu, un tādēļ Lusijai, pēc Marijas Emanuelas vārdiem, bija jāpazemojas viņa dēļ.

Beidzot tas bija galā. Grīļodamās piecēlusies, viņa aizgāja līdz istabas vidum un nometās ceļos ar muguru pret galdu. Viņa izstiepa rokas, rokām krustā, kā bija pavēlēts, pati turēdamās taisni, atpakaļ atmestu galvu. Šai miesas un gara stāvoklī viņai bija jāļaujas iekšējai lūgšanai. Bet vai viņa spēja lūgt? Viņai aiz muguras sākās apslāpētās azaida skaņas: pasniedza šķīvjus, viegli šķindēja dakšiņas un trauki, mierīgi čīkstēja Marijas Emanuelas krēsls, čaukstēja laicīgās māsas drēbes. Un viņa visu laiku stāvēja ceļos, izstieptām rokām, drebēdama

atmiņās par grotesko tirāniju, kas sarūgtināja un saindēja viņas garu. Un citas domāja, ka viņa lūdz dievu!

Viņa bija nespēcīga, un neērtā stāvokļa radītais nogurums kļuva neciešams. Bet viņa negribēja padoties. Viņa gribēja parādīt šai Marijai Emanuelai, gribēja tām visām parādīt, kā viņa spēj panest ciešanas. Vai viņa pasaulē nebija cietusi? Tādēļ jau viņa bija nākusi šurp. Bet kur bija miera sega, kurā viņa bija cerējusi ietīt savu saplosīto garu? Vai tas sniedza mierinājumu — rokām krustā, Marijas Emanuelas acīm modri vērojot viņas muguru?

Rokas kļuva smagas kā ar svinu pielietas, tad šī sajūta pamazām pārņēma plecus, spieda un sāpīgi vilka lejup krūtis. Sāpes kļuva neciešamas, viņai gribējās nolaist rokas. Viņa juta, ka spēki zūd un pat sirds sāk grūti pukstēt. Vajadzēja nolaist šīs nedzīvās, svina gabaliem līdzīgās rokas. Bet viņa negribēja padoties. Nevis padevība, bet lepnuma spīts viņu novaldīja nekustībā.

Beidzot pusdiena bija paēsta, solus klusi pavilka atpakaļ, atskanēja mierīgās piecelšanās troksnis, lūgšana pēc ēšanas, tad kājas gausi aizčāpoja uz durvju pusi.

— Diezgan!

Uzraudze stāvēja viņai blakus, vienaldzīgi norādīdama, ka nu viņa varēja celties un paēst pusdienu. Vienu mirkli Lūsi ja nekustējās, tad rokas nokrita lejup, viņa pilnīgā klusumā piecēlās. Marijai Emanuelai no istabas izejot, viņa devās uz savu vietu un apsēdās. Atvieglojums bija brīnišķīgs, taču viņa nejutās labi, pirksti bija tik notirpuši, kokaini, ka nespēja saturēt nazi un dakšiņu. Laicīgā māsa, maza kupraina sieva neizteiksmīgu zemnieces seju, ienesa pusdienu un uzmeta viņai ašu līdzjūtīgu skatienu. Lusijai uzplūda gandrīz nepārvarama vēlēšanās uzrunāt šo vientiesīgo zemnieci, kurā viņa manīja zināmu cilvēcību. Tikai vienu laipnu vārdu! Bet nē. Viņa nedrīkstēja, likums pavēlēja šai stundā klusēt.

Tā nu viņa ēda klusēdama, izmocīta, atslābusi šai vientulības brīdī. Šodien bija gaļa — neparasts gardums draudzei, tikai diemžēl ne viņai, — šķēle gaļas; tā bija zirga gaļa, viegli apcepta, iekšā vēl sarkana un jēla. Gaļu sīkos gabaliņos sagriezusi, Lūsi ja viegli drebošiem pirkstiem, acis pusē novērsusi, ar piespiešanos ēda. Atkal šīs pūles, šī mūžīgā cīņa, nebeidzamā važas vilkšana. Tagad, kad

neviens viņu nenovēroja, viņa izskatījās apjukusi, acis apmulsumā ieplestas, šaurā seja saviebusies, taču it kā nievājoša.

Beigusi ēst, viņa paskatījās laukā pa logu un redzēja, ka ārā lija silts lietus, kas noskaloja lapas, taču tas bija diezgan stiprs, lai aizbaidītu novices no dārza. Piecēlusies viņa ar piespiešanos iegāja koptelpā, kur slapjā laikā viņas pavadīja atpūtas stundu.

Trokšņainajā istabā ieejot, atkal sākās šī iekšējā cīņa.

Viņas ienākšanu neviena neievēroja: — likums noliedza — pat ar novēlojušos līdzjūtību — pieminēt izciesto sodu, bet Lusija zināja, kas viņai darāms. Bija jātērzē, jāsmaida un jāsmej as citām līdzi, nepaturot atmiņā nupat ciesto pazemojumu, ārēji izrādot, ka viņa neslēpa sevī sarūgtinājumu. Apsēžoties pie loga, kur tērzēja un paklusām smējās neliela grupa — starp citām tur bija Terēza, Vil-helmīne un Margarita, — Lusija juta, ka uzraudzes acs viņu novēro. Bet šodien, galvu novērsusi, viņa nelikās to manām.

Arā ar bungu rīboņai līdzīgu troksni lija lietus, bet tas nebiedēja dažas laicīgās māsas, kas joprojām strādāja dārzā, brunčus uzspraudušas, zilā veļā, plati ieplestām, tupelēs autām kājām. Tās nebēdāja ne par lietu, ne par likumu.

Pēkšņi Lusiju sabiedēja balss pie auss.

— Tas pakavēs pirkstiem laiku, — patīkamās balss īpašniece bija blakus sēdētāja novice, kas ielika viņai klēpī kartona kārbu ar aukliņām. Atpūtas brīžiem slapjā laikā katrai bija tāds laika kavēklis: citas apgrieza lietotas aploksnes, lai tās varētu vēlreiz izlietot, citas tina un kārtoja drēbju lupatiņas no darbnīcas, citas mezgloja valgus, no kuriem vija grēku nožēlu pātagas, — piedalījās dažādās likuma ieteiktās nodarbībās. Un nu Lusija, bāli atbildējusi kaimiņienes smaidam, ķērās pie darba, atritinādama auklas, ar kurām bija pildīta kārba. Viņa glīti at-mežģīja auklas, atraisīja mezglus, izgludināja pavedienus, satina tos mazos kamoliņos; tas tagad bija viņas darbs.

Visapkārt risinājās sarunas, vārdi lidoja šurp un turp kā gumijas bumbas.

— Mums jāsacer daži apsveikuma panti.

— Pareizi, tuvojas labās mātes dzimšanas diena.

— Tev tie būs jāsadzejo, Terēza.

— Pats par sevi saprotams — labajai mātei katrā ziņā.

Mirklis klusuma. Vai tā bija viņas sarūgtinātā iztēle,

vai tiešām šīs piezīmes bija ar nolūku tā teiktas, lai Marija Emanuēla tās varētu dzirdēt, ar vienu vienīgu vēlēšanos — uzraudzei izpatikt?

— Ai, labā māt, paskatieties — kāda skaista krāsa! — viena glaimīgā dedzībā iesaucās, paceldama no kārbas atlasa lupatiņu.

Marija Emanuēla nopietni palocīja galvu un paskatījās šurp, bet bez sevišķas intereses.

Pēkšņi Margarita ar priecīga atraduma izteiksmi parādīja ar pirkstu uz grīdu.

— Ai, labā māt, māsa Gabriela atkal pazaudējusi prievīti! — Tā bija vadmalas strēmele, kādas draudzē lietoja par prievītēm.

Visas sāka smieties, kamēr Gabriela nosarka un smiedamās paķēra prievīti.

— Skaidrs, ka tā nav tava, — Terēza teica Vilhelmīnei, kas sēdēja tai blakus.

Dobji smiekli uzviļņoja no Vilhelmīnes platajām krūtīm. īsu brīdi valdīja klusums, viņa turpināja darbu: rūpīgi sagrieza avīzes četrstūrainos gabalos, lai darbs būtu dievam patīkams un papīra gabali savam pēdējam uzdevumam mazajā mājā noderīgi. Viņas biedreņu vidū šī nodarbošanās vienmēr bija radījusi vaļsirdīgu un nevainīgu jautrību, un arī tagad Terēza, atgriezdamās pie šā temata, draiski teica citām:

— Netraucējiet viņu! Neatraujiet viņas uzmanību no darba!

— Viņa to prot ļoti veikli, vai ne?

— Jā, īsta lietpratēja.

Citas klusi irgojās.

— Gan jau redzēsiet, — Vilhelmīne, īsi iezviegdamās, atbildēja; viņa jau sen, sen bija aizmirsusi grēksūdzes nepatikšanas. — Gan jau vēlāk redzēsiet. — Viņa paņēma papīra gabalu tuklajā ķepā.

— Lūdzu, neturi to tā! — Terēza dzedri piebilda. — Tas ir pārāk zīmīgi.

Atskanēja skaļi smiekli, kurus dzirdot, pat Marija Emanuēla, vērīga un atturīga kā*vienmēr, viegli savilka plānās, sakniebtās lūpas. Tas bija dabiskais humors, vien-

kāršs, saprotams, atļauts. Esiet kā mazi bērni! Smej ieties un priecājieties! Bet Lusija nesmējās. Viņai tā likās riebīga rupjība, un viss dziļais naids, kas viņā virda, pēkšņi izlauzās uz augšu. Vai tādai vajadzēja būt cilvēka dvēselei, kas tiecās^augšup, pretī savam pestītājam?

Atbaidīta, satriekta un apmulsusi viņa tomēr nezaudēja ticību. Viņa gribēja iet uz priekšu, izturēt, uzvarēt. Viņa cieši sakoda zobus.

Tā nu viņa tur sēdēja — vāja, bāla, izdilusi — neizsakāmi aizkustinošs tēls; nedrošie, viegli drebošie pirksti ritināja samudžināto auklu, kas it kā simbolizēja viņas dzīves īso pavedienu.

IX

Vai biedrenes viņu novēroja? Viņa nezināja. Bet viņu vienmēr vajāja savādā, neatlaidīgā sajūta, ka tās centās uzminēt viņas dvēseles noslēpumus. Kopdzīves kustīgās burzmas nomākta, viņa kaislīgi ilgojās pēc vientulības. Bet viņa bija viena tikai tumsas stundās savā cellē, kad gulēja un nekustīgām acīm raudzījās bezveidīgajā tumsā, cenzdamās darīt mirdzošu neredzamo tēlu pie krusta, kas karājās pie pretējās sienas. Viņas fantāzija piešķīra šim tēlam gaišumu šais bezmiega naktīs, jo vienīgi mēness, uz brīdi iespīdējis pa šaurajiem loga skadriņiem, darīja ģipša Kristu reālu un gaišu.

Viņa maz gulēja un tad arī nemierīgā, caurā miegā. Postulāta pūku matrača vairs nebija, viņai tagad bija parastā mūķenes gulta — vaļīgi ar salmiem piebāzts maiss. Bezpersoniska un dzedra kā vienmēr, Marija Emanuēla viņai kādu dienu bija teikusi:

— Nu jau divi mēneši, kopš tu valkā plīvuru. Šonakt tu gulēsi uz salmiem kā mūsu kungs kūtī!

Tas bija taisnīgi un pareizi. Kas pestītājam bija diezgan labs, tas arī viņai bija diezgan labs. Tas nebija nekāds upuris. Bet, lai gan gars varonīgi uzņēmās šo upuri, miesa atsacījās samierināties ar guļu uz salmu cisām. Turklāt viņai nesen bija ierādīta cita celle, un viņa vēl nebija lāgā apradusi ar šo pārmaiņu. Viņa lūgdamās gaidīja miegu, kas bēga no acīm.

Šais nomodā pavadītajās tumsas un nāves klusuma

stundās, ko neatdzīvināja pat pulksteņa tikšķi, kamēr viņa saspringti gaidīja iebalgojamies rītausmu, viņas pagurušās smadzenes sasaistīja domu pavedienus un izauda no tiem aizdomas par spiegošanu. Ne vien Marijas Emanlielas viszinātāju acu nemitīgā uzmanība, bet atturīgāka un slepenāka novērošana, kas sniedzās ārpus noviciata robežām. īsas sarunas aiz slēgtām durvīm; Žozefīne, Marija Emanuēla un māte priekšniece nopietnā apspriedē; pēkšņs zīmīgs priekšnieces skatiens uz viņas pusi, viņai no baznīcas iznākot. Vai tās bija tikai viņas iedomas? Citādi nevarēja būt, un tomēr bija konkrēts fakts, ko nevarēja atstāt neievērotu: tā savādā saruna!

Tā gadījās kādu dienu atpūtas stundā; viņai pretī nostājusies, māte priekšniece bija teikusi:

«Draudze ievēro, ka tu kļūsti vājāka. Vai. esi slima?»

Lusija tūliņ noliedza apsūdzību, ka būtu slima.

«Ir vajadzīga laba veselība, lai varētu pildīt klostera likumu. Nekādu izņēmumu nevar būt. Kam pārāk vāja veselība un pārāk augstprātīga sirds, no tās nevar iznākt laba mūķene.»

Vai viņai bija augstprātīga sirds? Viņai, kas, ceļos stāvēdama, izpirka nenozīmīgus un pat neizdarītus grēkus? Viņa klusēja.

«Man ir teikts, ka tu esot sevišķi dedzīga lūgšanās, tad cerēsim, ka mūsu labais kungs savā žēlastībā tev atļaus turpināt šo dzīvi.»

Turpināt šo dzīvi! Tie bija vārdi, ko Lusija iegaumēja, kas neizgāja no atmiņas un mēdza pēkšņi — it īpaši naktīs ar degošu neatlaidību uzbrukt. Mokošā nenoteiktībā tie ietvēra draudus, ka viņa varētu ciest neveiksmi; viņa, kas nekad nebija pazinusi neveiksmes, kas nekādā ziņā nevarēja ciest neveiksmi šai pēdējā tik svarīgajā pasākumā. Kaut arī viņas tagadējais periods īstenībā bija pārbaudes laiks, viņa to par tādu nekad nebija uzskatījusi, viņa klosteri jau no pirmā brīža uzskatīja par savām debesīm, pastāvīgo un pēdējo patvērumu.

Un, lai gan dzīve šeit viņai likās tik savāda, tik barga un neizprotama, neapjaušamā kārtā viņa ar visu savas dabas kaislīgo dedzību vēlējās to turpināt. It kā zibenim at-plaiksnoties, viņa atcerējās, kādu dziļu pārliecību bija iestājusies klosterī; vai viņai oija tik vāja griba, ka viņa jau tik viegli zaudēja spēku un ticību? Dievs viņu savā

mīlestībā bija atvedis šurp, tā bija klints, pie kā vipa turējās.

Par spīti iekšējām šaubām un cīņām, un briesmīgajām nodevām, ko šīs cīņas prasīja, Lusija bija cieši nolēmusi izturēt līdz rūgtajam galam. Tas bija paradokss, bet tāda viņa bija.

Un tagad it kā tumšāka ēna, kas krita pār visām citām ēnām, uzmācās šīs bailes no neveiksmes, pret kurām viņai vienmēr bija jāizsargājas; varbūt tas bija iemesls, kādēļ radās sajūta, ka visi viņu novēro. Viņa pati pastāvīgi izspiegoja sevi.

Šīs neatlaidīgās bailes no draudošā un nezināmā bija kā augsta, izturēta nots, ko atraisīja viņas pārlieku sasprindzinātie nervi. Tā viņai dūca ausīs un sajaucās ar sanošo klusumu. Neapzināti viņa bija noskaņota spraigām rūpēm un bažām, vājā seja savilkta it kā klausoties, it kā lielā piepūlē kaut ko gaidot. Tumšo acu kaktiņos ievilkās smalks grumbu tīkls, un šļauganais vaigs bija bieži sācis drudžaini raustīties. Ejot viņu reizēm pārņēma savāda sajūta, it kā viņa staigātu pa gaisa spilveniem, — viegla, it kā peldoša virzīšanās uz priekšu, kas nobeidzās reiboņa vilnī. Un tomēr viņa gāja uz priekšu, ar gribas spēku sevi piespiezdama, un cauri visam viņu uzturēja viņas mīlestības kvēlais mērķis.

Viņa to darīja Jēzum.

Tiesa, naktī, īsajos miega brīžos, Lusiju bieži mocīja briesmīgs sapnis, neprātīga iedoma: pēc viņas pavēles uzšaujas liesmas, klosteris deg kā dieva ziedoklis. Un viņa pamodās, ledainos šausmu sviedros izmirkusi. Protams, tie bija tikai murgi, bezjēdzīga fantāzija, bez kāda sakara ar viņas mīlestību uz Kristu.

«Dievs lai slavēts!»

«Mūžīgi mūžam!»

Cik reižu viņa bija atkārtojusi šo dedzīgo atbildi? Tikai dažus īsus mēnešus, taču viņai šie mēneši likās bezgalīgi — katrs bija kā plašs laika tuksnesis. Firziķi tagad bija gatavi nobriedušajā dārzā, tie karājās lieli un sulīgi, vai plīzdami aiz sulas pārpilnības, un izstrāvoja smalku smaržu siltajā saulē. Bija patīkami atpūtas stundā brīdi apbrīnot augļus, noskatīties, kā laicīgās māsas rāva šos augļus raupjām, bet saudzīgām rokām un salika lielos, seklos grozos tirgum. Protams, nekas vairāk kā novēro-

šana nebija atļauts. Viņas jau bija dzirdējušas stāstu, ko te bieži atkārtoja — to stāstīja jau gadiem, visām mūķenēm ar paklusiem iekliedzieniem un baiļu trīsām klausoties, — par kādu novici, ne jau iesvaidītu mūķeni — tas bija neiedomājami! — nevis šai ordenī — tā būtu nejēdzība! — bet par kāda cita ordeņa, varbūt karmelitiešu novici; jā, tā laikam gan bija karmelitiete, kas bija padevusies nepaklausības un rijības divgalvainajam pūķim. Viņa bija tā, kas iekārojusi firziķi klostera dārzā, neticamā neprātā aizmirsusi tikumu, slepeni to noplūkusi un kāri aprijusi. Terēza apjukusi paklusu iekliedzās. Bet labais dievs neļāvās apsmieties. Nē! Firziķī bija kauliņš. Un novice savas slepenās negausības steigā bija ar šo kauliņu aizrijusies, kauliņš tai iespiedies rīklē, un tā noslāpusi.

Atkal pakluss svētbijības un baiļu iesauciens.

«Labā māt...»

«Es gan ne ...»

Bet, lai šie augļi bija cik gardi būdami, Lusija tos nekāroja. Varbūt viņa kādreiz bija bijusi citāda, kādreiz, priekš ilgiem gadiem; tagad viņai bija vienalga. Un tomēr viņai patika dārzs, un atpūtas stundā viņa vienmēr tanī iegāja ar savādu atvieglinājuma sajūtu. Tur viņa nesen arī piedzīvoja laimi, ieguva savādu un necerētu draudzību, kas lika dedzīgāk gaidīt šo vienu stundu, ko viņas visas pavadīja zem kokiem ar saldo nastu.

Viņu uzrunāja māsa Adriena, vecā māsa Adriena, kas klostera tērpu valkāja gandrīz sešdesmit gadus no sava astoņdesmit gadus ilgā mūža, kas tik rāms gulēja tai aiz muguras. Adrienai bija krunkains, kūlītim līdzīgs augums, bezzobaina mute un grumbaina seja, acis apsarkušas un gredzenotas kā dūjai, tomēr dzidras un laipnas kā viņas smaids. Vārstīdama nebeidzamu rožukroni, kas viņai karājās laukā no piedurknes, večiņa saulainā laikā čāpoja pa dārzu. Kādu dienu tā bija paklupusi, un, kad Lusija bija tai palīdzējusi piecelties, Adriena pēkšņi bija viņu uzrunājusi. Vienīgi lielā vecuma dēļ — Adriena bija vecākā visā draudzē — viņai bija privilēģija uzrunāt novici.

«Divpadsmit svēto mocekļu dienā paiet sešdesmit gadi, kopš esmu klosterī,» viņa bijS negaidot teikusi. «Vai tas nav savādi?»

Šī vienkāršā un laipnā izturēšanās bija izvilinājusi greizu smaidu Lusijas stingajā sejā.

«Tad, ja būsi laba,» Adriena turpināja, «tu dabūsi vakariņās kafiju un mazu glazētu cepumu.» Par šo mazo cepumu, kas tām bija apsolīts, Lūsi ja jau bija dzirdējusi: dienām ilgi tas bija priecīgu sarunu temats noviču atpūtas brīžos.

«Tad man jāvēl jums laimes,» viņa neveikli teica.

Adriena neatbildēdama bija viņai uzsmaidījusi, pamājusi ar galvu, noliekusi to uz krūtīm un aizgājusi pa celiņu tālāk. Bet nākamajā dienā tā atgriezās un atkal parunājās ar Lusiju.

«Es tevi vakar ievēroju,» viņa teica. «Vai tu man nevēlēji laimes sakarā ar sešdesmit gadu atceres dienu, kas man būs divpadsmit mocekļu svētkos? Tad ņem šo mazo attēlu savai mesu grāmatai.»

Viņa sniedza mazu, zeltītu kartiņu ar Jēzusberna attēlu, un, tajā raugoties, Lusijai acis pamazām metās valgas.

«Tas ir parak laipni,» viņa stomījās; likās neizprotami, ka šī nenozīmīgā cilvēciskā laipnība bija varējusi viņu tā aizkustināt.

Sekoja savāda un untumaina draudzība, draudzība, kas lāgā nesaskanēja ar klostera likumu; taču šai dzīves brīdi Adrienas draudzība — ja to varēja par draudzību saukt — Lusijai uz laiku bija it kā glābiņš, pēkšņa iejaukšanās brīdī, kad tuvojās katastrofa. Likās, viņa gandrīz bija pieķērusies vecajai sievietei; un viņa centās no tās smelties kādu daļu tā miera, pēc kā tagad tik izmisīgi ilgojās.

Sešdesmit gadus mūķenes kārtā! Droši vien viņa uz visiem laikiem atrisinātu mūžīgo mīklu, kas viņu gremza, ja spētu ieskatīties šīs vecās sievietes sirds dziļumos. Un viņa skubināja Adrienu, lai tā pati stāsta.

— Jā, divpadsmit svēto mocekļu svētkos es jau sešdesmit gadus būšu valkājusi mūķenes tērpu.

— Un tagad jūs esat sasniegusi lielu laimi, lielu apmierinājumu? — Lūsi ja mudināja.

— Laime ir pasildīt saulē vecos kaulus, — Adriena laipni atbildēja. — Un tad vēl — man būs atceres diena divpadsmit svēto mocekļu svētkos! Saproti!

— Bet...

— A, es iestājos ar lielu dedzību, — vecā sieviete atcerēdamās murmināja. — Es vēl atceros. Un kā mana nabaga māte raudāja, kad man uzlika plīvuru, — patiesībā viņa negribēja, ka es to daru. Bet vēlāk... šī dedzība ... es nezinu... — Viņa apklusa, un muša netraucēta rāpoja pār viņas laipno, miegaino seju.

— Zini, — viņa turpināja, — šai dzīvē cilvēks vienmēr pats sevi uz visu paskubina. Kādreiz esmu lasījusi par kādu lielu svēto — esmu aizmirsusi, kur, tagad man viss viegli aizmirstas, — kam nevienu reizi visā mūka mūžā nebija novēlēts piedzīvot patiesas dedzības laimi un kas pēc tās visu laiku bija lūdzies. Bet viņš tomēr turpina, liek sev darīt labā dieva dēļ to, ko pats nevēlas darīt. Viņš saka: «Es ticu.» Tad viņam jātic. Tā ir ticība. Tas ir saprotams. — Viņa atkal miegaini apklusa. — Es neesmu nekāda svētā, bet ar mani ir tāpat.

Lūsi ja ar bažām skatījās uz večiņu.

— Bet atalgojums, māsa, — viņa murmināja, — kad jūs mirsiet. ..

— Es negribu mirt, — Adriena neparasti sparīgi atbildēja, tā ka muša, it kā šīs neprātīgās domas pārsteigta, aizlidoja no viņas deguna. — Man dzīve liekas ļoti patīkama — pasildīt saulē vecos kaulus. Ar to man pašlaik pietiek. Un tad man vēl ir tik saldas atmiņas.

Viņas smaidam bija šo atmiņu nokrāsa, kad viņas prāts — ļoti vecas sievietes prāts viegli aizlidoja uz tālo bērnību.

— Manās mājās Lježā bija ļoti jauki. Tur bija liels vīģu koks pagalma stūrī, kur es varēju rotaļāties. Reiz mani aizveda uz lielo tirgu, uz divi nedēļām bija atbraukuši čigāni, un viņu bērni gāja mācībās. Man bija zila kleita, un mati man bija ļoti cirtaini. «Mana mazā, sprogainā lellīte,» — tā tēvs mani vienmēr sauca. — Brīdi viņa lēni soļoja uz priekšu, tad Lusija arvien lielākā apjukumā jautāja:

— Bet jūs taču katrā ziņā vēlaties būt pie mūsu kunga?

Sekoja ilgs klusuma brīdis, tad vecā mūķene gausi atbildēja:

— Tas ir ļoti savādi. Jā, ļoti savādi: kādreiz Itālijā — esmu tur pavadījusi ilgus gadus mūsu klosterī — notika šāds gadījums. Tur vecuma dienas pavadīja arhibīskaps, ļoti vecs, ļoti svēts vīrs. Pēkšņi viņš paliek slims. Kas nu notiek? Viņš nesauc vis: «Esmu vecs. Es ticu. Ļaujiet man mirt, lai es gūstu lielo laimi pie dieva!» Nē, nē! Viņš liek ataicināt ārstu un speciālistus. Nolemj izdarīt operāciju. Jā, viņš tam piekrīt. Viņš atveseļojas. Viņš ir priecīgs, tik priecīgs; notiek lūgšanas un pateicības dievkalpojumi. Tas ir savādi, vai ne?

Atskanēja atpūtas stundas beigu zvans, un Lusija prata mulsumā gāja uz baznīcu — lūgt dievu par to vietu debesīs, ko Adriena nemaz nesteidzās ieņemt.

Viņa neieguva no vecās mūķenes atrisinājumu, ko tagad tik drudžaini meklēja, taču tās tuvumā rada remdētāju mieru. Viņa kļuva tai dīvaini, neizteicami padevīga. Tas bija neizsakāms atvieglinājums — atpūtas stundā izbēgt no skadrajām uzraudzes acīm, nedzirdēt vairs mūžīgos: «Ai, labā.māt!», «Paskatieties, labā māt, pirmais kastanis!», «Vai ponijs nav ātri izaudzis?».

Kad kāds Marijas Emanuelas rājiens viņai lika nodrebēt un ar pūlēm valdīties, kad viņai kā sega pārklājās gurdā neziņa un šaubas, viņa piespieda sevi domāt par šo veco, pacietīgo seju. Tas bija dīvains atvieglinājums. Apziņa, ka atpūtas brīžos viņa varēja runāt ar Ad-rienu, viņu pacilāja, stiprināja viņas izturību. Vecā Adriena neapzinīgi kļuva par pretindi Marijai Emanuēlai. Lusija juta, ja nebūtu šīs draudzības gandrīz brīnišķīgā mierinājuma, viņai būtu jānogrimst naida purvā. Jo Marijas Emanuelas nepatika šķita augam, auga arī klusā netīksme viņu abu starpā. Grūtās pārdomās Lusija sevi piespieda ciest un paklausīt. Viņa gribēja turpināt. Viņa sevi piespiedīs turpināt.

Tad pienāca divpadsmit svēto mocekļu svētku priekšvakars. Sakarā ar rītdienas ievērojamo notikumu viņa ar Adrienu bija runājusi mazliet ilgāk nekā parasti. Vecā sieviete viņai bija iedevusi otru attēlu, un, zvanam atskanot, Lusijai uz lūpām vēl rotājās viegls smaids, kad viņa gāja cauri dārzam, kartīti cieši rokā turēdama. Tad pēkšņi viņa sajuta uz sevi vērstu Marijas Emanuelas skatienu. Acumirklī smaids izdzisa viņas sejā, un viņa steigšus iebāza kartīti kabatā. Viņas nerunāja ne vārda. Taču Lusija nodrebēja, nodūra galvu, it kā viņu būtu ķērusi spēja vēja brāzma. Tas nebija nekas — tā viņa sev teica, — nekas! Taču atmiņas par šo skatienu viņai visu pēcpusdienu lika justies neērti. Neredzēdama viņa atkal juta uz sevi vērstu šo salto vērtētāju skatienu, un viņai pārskrēja tirpas. Visas viņas dusmas uz šo sievieti uzvilnīja mokošā spēkā, un viņa tās nevarēja noliegt. Tātad tas bija tiesa! Ar visu savas novārdzinātās dabas spēku viņa ienīda un nicināja Mariju Emanuēlu. Taču to viņa nevarēja, nedrīkstēja atzīt. Viņai tā bija jāmīl un tai jāpadodas. Pagriezt otru vaigu — tas bija likums, kas tagad valdīja pār viņas dzīvi. Brāzmainā prāta un dvēseles satraukumā viņa iegāja baznīcā uz vakara lūgšanu. Jāuzvar šis dumpības gars. Jāpadodas.

Ar lielu piespiešanos viņa raudzījās uz spožo tabernā-kulu, klusā dedzībā, iekšēji drebot, lūgdama dievu. Ai, kā viņa lūdza! Viņa lūdza žēlastību, lai varētu turpināt, lūdza kādu zīmi, varbūt žēlastības un miera zīmi.

No baznīcas viņa iznāca pacilāta, acis viņai bija valgas, tanīs vēl mirdzēja lūgšanu kvēle. Nu viņa ar lielāku spēku un drosmi varēja gaidīt nemierīgo nakti.

Viņa pēdējā no visām novicēm iznāca no baznīcas, tūliņ nekāpa augšā pa kāpnēm, bet devās pa gaiteni uz mazajām sānu durvīm, kuras viņai vakaros bija jāaizslēdz; tas bija vienkāršs pienākums, viens no daudzajiem, kas novicēm uzlikti. Bet viņa vēl nebija necik tālu aizgājusi, kad kāds stāvs atdalījās no kāpņu gala ēnas un spēji to aizturēja. Tā bija Marija Emanuēla.

— Acumirkli, lūdzu! — uzraudze klusā balsī sacīja.

Lūsi ja satrūkās. Likums noteica vispārēju klusumu pēc

vakara lūgšanas, šo noteikumu pārkāpa ļoti reti un tad ari tikai ar apdomu, ja bija ļoti nopietna vajadzība. Ar augošu nemieru un izbrīnu Lusija apstājās uzraudzei pretī krēslainajā gaitenī. Šķita, ka gaiteņa krēslā atbalsotos klusums.

— Aizmirsu tev paziņot, — Marija Emanuēla saltā, skaidrā balsī teica, — kas tev rītdienai jāzina. — Viņa mirkli klusēja, taisni izslējusies, krēslas šķidrautā tīta, gandrīz necilvēciska šai neskaidrajā gaismā. Tad vēsi piebilda: — Tas attiecas uz māsu Adrienu.

Lusija juta sažņaudzamies sirdi. Vai tā bija zīme, ko viņa bija lūgusies? Viņai metās auksti, locekļi pēkšņi kļuva nejutīgi.

— Esmu novērojusi, — uzraudze vēsi kā tiesnesis turpināja, — ka jūs abas bieži esat kopā atpūtas stundā. Tāda tuvība nav atļauta. Māsai Aērienai ir vecuma privilēģijas, bet tev tādu nav. Vai saproti?

Vai viņa saprata? Viņas sejas sasprindzinātais bālams, kas savādi blāvoja gaiteņa krēslā, šim jautājumam atbildēja bez vārdiem. Tātad tā bija, kā viņa bija sagaidījusi. Spējā nojautā viņa atskārta, ka atkal atradās pazemojuma, netaisnības un rājiena priekšā. Atkal un atkal — vai tas nekad nebeigsies? Pēkšņi viņai sāka raustīties vaigs, bet viņa nekustējās un neatbildēja.

— Lai kļūtu par labu mūķeni, — balss atkal sacīja, — ir nepieciešams atteikties no visa.

Šai balsī nebija nedz dusmu, nedz aizkaitinājuma, tikai salts pavēlnieciskums. Taču Lusija atkal neatbildēja.

— Vai tu saproti? — uzraudze beidzot apvaldītā balsī jautāja. Tad apklusa un gaidīja.

Lusija sakustējās. Bija īstais mirklis — nevis zīme, ko viņa bija lūgusies, bet kaut kas cits, labāks! Un tad, it kā gaidījusi šo brīdi, kad paliks vienatnē ar šo sievieti, kas viņu bija pazemojusi, viņa dedzīgi tam pieķērās. Viņas sirds, mirkli iepriekš sažņaugusies, nu pēkšņi atvilga. Plānās nāsis iepletās, bālās lūpas sakniebās cietā svītra, un viņa ar griezīgu nicinājumu jautāja:

— Vai man atļauts runāt?

Uzraudze viegli palocīja sānis pagriezto galvu.

— Vai jūs zināt, ka māsa Adriena mani pirmā uzrunāja?

— Tas vienalga.

— Un, ja viņa mani atkal uzrunā, ko tad lai daru?

Vārdi atlidoja pie viņas cauri priekšnama drūmajam

klusumam.

— Kā tev mācīts. Neatbildi.

Viņas uzlūkoja viena otru, un Lūsijas acīs pazibēja skaudra cīņas uguns. Viņa bija sieviete ar dvēseli, nevis līdēja gļēvule bez mugurkaula, kas rāpo uz vēdera, laiza zemi un lišķīgi sauc: «Ak, piedodiet, labā māt!» — par bezvārda pārkāpumiem, kas nekad nav izdarīti. Pēkšņi viņas dzīslās ieplūda ugunij līdzīga spīva nelabuma sajūta. Viņa bija līdzvērtīga šai baltajai un neauglīgajai būtnei. Jā, vairāk nekā līdzvērtīga. Lai arī iedragātu un izdilušu augumu, viņa bija stiprāka, labāka par to. Kristus vārdā, viņa tāda bija. Stiprāka un labāka par šo Mariju Emanuēlu. Viņa pazina mīlestības baudu un dzemdību sāpes. Viņa nebija bālasinīga jaunava, kas nedibinātā īgnumā ļāva vaļu savām ilgi apspiestajām jūtām.

Viņa bija sieviete, un viņa nebaidījās. Viņa atmeta galvu kā satracināts zirgs, viņas vājā un kalsenā seja bija pārvērtusies, viņa draudīgā izskatā nostājās pretī Marijai Emanuelai.

— Vai jūs atzīstat, — viņa pilnskanīgā balsī iesaucās,

— ka trīs mēnešus esat manu dzīvi darījusi nožēlojamu?

— Kādēļ nožēlojamu? — Tas bija spontāns iesauciens, ko pavadīja ātrs un slepens skatiens.

— Neizsakāmi nožēlojamu. Un gluži bez iemesla. — Vārdi plūda negantā brāzmā. — Jūs esat apņēmusies mani izsmiet un pazemot līdz pēdējam.

Marijas Emanuelas plaksti viegli iedrebējās. Viņa savādi nobālēja.

— Tā ir, — viņa lēni atbildēja, — bet tikai tevis... tevis pašas labā.

— Manā labā! — Lusija kliedza. Viņa atvairīdama spēji pamāja ar roku, un tai pašā mirklī Marija Emanuēla neviļus parāvās atpakaļ uz kāpņu pusi.

— Tas nav pareizi! — uzraudze nesavaldīgi iesaucās dīvaini apslāpētā balsī. — Tu neuzvedies prātīgi.

Lusijas krūtis pārplūda ar negantu prieku. Viņa redzēja šo apjukumu, un tas viņai radīja nevaldāmu līksmi.

— Nu jūs redzat, kas es esmu! — viņa kaismi sauca.

— Es padevos. Bet visu laiku esmu bijusi stiprāka nekā jūs!

Marijas Emanuelas seja priekšnama krēslā kļuva zilpelēka.

— Tā runāt ir pret dievu! — viņa apslāpētā balsī iesaucās. — Rīt tev būs jāizpērk grēks!

— Jāizpērk grēks! — Lusijai pārbrāzās negants sarūgtinājums, izraisot pēkšņu riebumu. — Vēl nav rīts, — viņa nicīgi atcirta. Viņa stīvi uzlūkoja otru sievieti, kas tagad atbalstījās pie tumšās sienas. Tikums bija izgājis no viņas, palikusi tikai nicināšana.

— Ir jau vēls, — uzraudze vilcinādamās izteica, — laiks iet gulēt.

Brīdi abas sievietes klusēdamas uzlūkoja viena otru, tad Marija Emanuēla lēni nolaida acis, pagriezās un sāka kāpt augšā.

Lusija sažņaugtām rokām un drebošām lūpām noskatījās, kā uzraudze aizgāja. «% nevaru,» viņa nodomāja, «es to nevaru paciest.» Tad spējā izmisumā it kā aiz paraduma pagriezās uz durvju pusi. Bet neaizslēdza durvis. Tieši otrādi, viņa tās atvēra un, krūtīm cilājoties, stāvēja un skatījās maigajā, noslēpumainajā nakts skaistumā. Viņai pretī pletās dārzs, ko ietvēra gaišs mēness staru vainags. Viņai aiz muguras, iežogojumā — ceļļu alas, sīkumainība un posts. Pulss skaļi dunēja ausīs, kad viņa, uz sliekšņa stāvēdama, vērsa seju pretī nakts maigajam aicinājumam — pret debesīm atmestu galvu, tumsā izliektu, drebošu un sasprindzinātu augumu kā uzvilktu loku. Tad šis loks pēkšņi atslāba. Viņa traucās uz priekšu. Durvis aizcirtās aiz muguras. Drebēdama viņa izskrēja brīvajā gaisā.

x

Lusija ienira dārzā kā vēsā, neizmērojamā jūrā. Mirklī, kad viņa izskrēja pa durvīm, viņa bija domās nogrimusi, no īstenības atšķīrusies, milzīgo, necaurskatāmo viļņu ietverta, kas klusi bangoja ap viņu. It kā pārdabiska spēka dzīta, viņa salīkusi skrēja, neskatīdamās, kurp, tikai steigdamās bēgt.

Viņas kājas bez trokšņa skāra zāli, kas bija mitra no rasas un koku ēnām izraibināta. Viņas salīkušais stāvs peldēja pa 'spokaino gaismu, pats līdzīgs kustīgai, nereālai ēnai, kas nemeklēja tekas un neatstāja pēdas.

Kurp viņa devās? Viņa skrēja, skrēja aizelsusies un šņukstēdama, skrēja bez mērķa. Viņu ieslēdza nepārkāpjamais žogs, kas ietvēra klosteri, — kur gan viņa varēja aizbēgt?

Viņa bija satriekta un apjukusi, pati šī bēgšana viņa modināja augošas bailes. Viņu ieslēdza mūra sēta, mežs un nakts, pāri viņai slīga vienaldzīgo debesu velve, un viņa bija kā sīka zivtiņa, kas drebēdama bailīgi peld pa bezgalīgu, neizpētītu okeānu, kura saltajā bezdibens dzelmē neiespiežas nedz gaisma, nedz prāts.

Pēkšņi viņa apstājās skrējienā — aizelsusies, izmisuma pārņemta. Kur viņa skrēja? Ko viņa te darīja? Viņa, Lusija Mūra, viena šai plašajā, neapjaušamajā iežogojumā, vientuļa, ieslēgta, šai vēlajā stundā, svešas zemes vidienē. Viņa satvēra krūtis un atmeta galvu. Mēness kā bāla hos-tija tumšajā bezgalības tālē vienaldzīgi spīdēja pār viņu. Zvaigznes nebija nekas vairāk kā nejauši izkaisīti apsū-

bējuša zeltījuma putekļi. Šais tumšajās debesīs bija tikai tumsa, melna tumsa, zem kuras viņa bija neredzama un bezgalīgi niecīga.

Viņa pacēla roku pie pieres, pūlēdamās domāt, un viņu apņēma nobriedušo augļu smarža, kas lidoja rāmajā gaisā kā reibinoša vīna aromāts. Dārzs pamazām iznira viņas pārsteigto acu priekšā: koki slējās kā trauslas statujas, bālās puķes stāvēja nekustēdamās kā skaisti koraļļu zari. Kāds jaukums un klusums savienots un izklāts viņas acu priekša šai mierīgajā vietā! Jā — viņa, uzacis savilkusi, atcerējās, — viņa bija nākusi šurp meklēt mieru. Seja viņai saviebās, un šās jaunās domas ietekmē viss tikko atrastais dārza skaistums izgaisa un bija viņai zudis.

Neciešamās atmiņas pārmāca viņu milzu sarūgtinājumā, uzacis viņai atkal noslīdēja uz leju kā svelmainās mokās. Rokas sažņaudzās, acis kaislīgi vērsās uz tikko saskatāmo klostera ēku plīvu, kas drūma un bezveidīga izpletās tumsā. Šai alā, kur mita bālas būtnes, kas mehāniski kustējās pēc zvana skaņām, viņa bija pūlējusies, apgūdama bezjēdzīgo rutīnu, mācīdamās izspiest tikumu no savas dvēseles, izšķiest savu mīlestību pa vējam. Niecības sažņaugta, disciplīnas samalta, viņa bija rāpojusi uz ceļiem un skūpstījusi kurpes. Viņa gribēja cīnīties, cīnīties līdz galam: viņa gribēja ciest, viņa gribēja mirt, bet vairs negribēja liekt galvu. Tāda viņa vienmēr bija bijusi, un tāda viņa gribēja palikt.

Sīvajām dusmām pievienojās spēja nicināšana. Vai tās bija sievietes šais šaurajās cellēs vai bezdzimuma radījumi, būtnes, kas staigāja kā ēnas, neauglīgas jaunavas, kurām nebija jācīnās par šķīstību? Viņa dedzīgi pietvērās atmiņām par savu dzīvi. Lai cik novārgusi tagad bija viņas miesa, tā tomēr bija piepildījusi savu uzdevumu, viņas klēpis bija laidis pasaulē dzīvību, viņas piebriedušās krūtis pazinušas zīdaiņa lūpas. Lai būtu kāda būdama, viņa tomēr bija sieviete, kas mīlējusi, strādājusi un visu mūžu nepagurusi cīnījusies, lai tiktu uz priekšu.

Viņas jūtas spēji mainījās, un viņa pagriezusies modrām acīm paskatījās apkārt. Kaut kas bija jādara. Nedrīkstēja gļēvi stāvēt un ļaut, lai nejaušu apstākļu brāzma viņu noslīcina.

Lusija cieši piespieda rokas ļūe acīm un skaļi iešņukstējās. Viņa drebēja un gāja ātrāk kā neredzamu suņu trenkts medījums. Vai viņa bija atnākusi šurp, lai zaudētu ticību? Tas nevarēja būt! Viņa kaislīgi cīnījās ar šo domu. Jēzus bija miris, lai glābtu viņu. Viņš bija iededzis viņas sirdī savu mīlestību, savas degošās sirds mīlestību. Tās liesmas, kas plīvoja ap tabernākulu, — kaut arī tā būtu pār jūsmīga gara vīzija! Fakts tomēr palika, ka Jēzus bija tur — Jēzusbērns kā vecā Adriena bija teikusi, — ar dvēseli un miesu svētajā sakramentā. Dievmaize bija dievība, nevis maize, bet dievs. Vai viņa varēja dievināt maizi, vai viņa, neticīgā, varēja krist pie zemes maizes gabaliņa priekšā? Tur bija Jēzus, viņas saldais Jēzuliņš, ko viņa uzņēma savās mīlētājas krūtīs, kad, pie altāra skadriņiem ceļos metoties, hostija izkusa viņai uz mēles. Vai viņa noliegs savu mīļo kungu, ko tik dedzīgi mīlēja? Caur brīnumu viņš bija tur. Caur dievišķās mīlestības brīnumu. Bet kas bija brīnums? Vārds, alfabēta burtu sakopojums. Bet vai bija citi alfabēti un citi burti, citas ticības, citi brīnumi, citi dievi, vai šai bezgalīgajā, neizmērojamā Visumā caur telpu virpuļoja citas pasaules, kur dzīvas būtnes zemojās savas ticības simbolu priekšā, nekā nezinādamas par Kristus vārdu?

Dieva dēļ, kas viņai noticis? Vai viņa juka prātā? Viņa ievaidējās un neprāta lēkmē nokrita ceļos. — Jēzu! Jēzu! — viņa kliedza. — Tava cēlā piere ērkšķu saplosīta, tava skaistā seja sviedriem un asinīm noplūdusi. Es mīlu tevi! Es mīlu tevi! Palīdzi manai neticībai! — Viņa kaislīgi sita sev pa krūtīm un pacēla galvu. Mēmajās debesīs neredzēja nekā, kas rādītu, vai viņas balss uzklausīta vai uz mūžu zudusi bezgalībā. Vai viņa arī bija zudusi? Bezcerībā aprakta, pamesta? Viņas augums nevarīgi salīka, acīs iedegās neprāta uguns.

Viņas ticība bija absurds, idiotiska iedoma. Dievs nevarēja būt! Kristus bija tikai cilvēks. Brīnumu nekad nav bijis un nekad nebūs. Benedikts ar savu svēto maisu bija vientiesīga mitoloģija.

Šī iestāde ar atslēgu, kas slēdz visas durvis, nebija nekas cits kā trako māja. Šī atslēga! Nu viņa atcerējās. Blandfordas atslēga. Un tukšais skatiens, smaidošā bērnišķība šais sejās — tas bija tas pats skatiens, ko viņa redzējusi prātā jukušās Hokinga jaunkundzes sejā.

Viss bija velti, tikai papīra plēšana, traģiskas pūles bez jēgas! Lusija nodrebēja: It kā no liela tāluma viņa dzirdēja zvana skaņas, savādas, neatlaidīgas zvana skaņas, nevis miera, bet trauksmes vēsti. Vai tas bija zvans vai tikai viņas ausu dunoņa? Vai tas skanēja no tās patversmes, kur tik tukši — ar zvanu un atslēgu — bija ritējusi viņas skaņu un atslēgas griezienu vadītā dzīve? Skaņa atkārtojās vēl, vēl, vēl un aizviļņoja nakti. Tad tumsā parādījās vāji gaismas punkti, tie kustējās, klīda un šaudījās kā tālas maldugunis. Lusija skatījās kā apburta, tad pēkšņi grīļodamās piecēlās. Ugunis pamazām tuvojās, piesaukdamas cita citu, gluži kā zvani, kurus ieskandina citu — tālu zvanu skaņas. Viņa izbijās. Viņa bija pametusi dievu, noliegusi! Vai viņa nu bija velnu apsēsta, vai tie steidzās viņu mocīt? Sausā rīkle aizžņaudzās vārgā kliedzienā.

Pagriezusies Lusija mēģināja skriet, bet nezin kādēļ nevarēja. Viņa neizsakāmās bailēs vēl un vēl pūlējās pakustināt it kā pamirušo un zemē ieaugušo ķermeni. Taču nespēja pakustēties — kā pārakmeņota. Drudžaini viņa mēģināja pēdējo reizi; viņa cīnījās, aizstāvējās, atgaiņāja velnišķās ugunis; tad viņas sastingušais stāvs atslāba, un viņa nespēkā pakrita zemē, vēl dziļākā nemaņas tumsā.

Tur Lusiju atrada tās, kas viņu meklēja ar lukturiem, un aiznesa atpakaļ klosteri.

XI

Pamodusies viņa sajuta silto rīta sauli sejā, sajuta to plūstam pār segu; tā bija tik neparasta un neticama sajūta, ka viņa acumirklī aizvēra acis. Bet pēc brīža viņa tās atkal atvēra. Gultai blakus stāvēja liela auguma vīrs vizītsvārkos. Viņam bija gara četrstūraini apcirpta bārda, uz prāvā deguna šūpojās degunkniebja brilles. Bet pats viņš neizskatījās nopietns, vienu roku krūtīm piespiedis, viņš smaidīja.

— Jūs esat labi izgulējusies, — viņš uzmudinādams teica. — Jā, jūs, bez šaubām, jūtaties labāk.

Lūsijas stingā seja nesmaidīja, viņa arī neatbildēja, bet uztūkušie plaksti atkal aizvērās. Kaut arī Lusija jutās miegaina, viņa nebija aizmigusi. Viņa neskaidri dzirdēja balsis, ļoti pieklājīgu un formālu farunu, ārsta cienīgo aiziešanu. Jā, viņa domāja, ka tas bija ārsts. Klosterī neielaida nevienu citu vīrieti kā tikai mācītāju. Te viņa atkal spēji atvēra acis un pavērās apkārt. Viņas skatiens tūliņ ievēroja veco māsu — slimnieku kopēju, kas pamāja ar galvu un uzsmaidīja pāri augstajām misiņa margām gultas kājgalī. Bet viņa nebija klostera slimnīcā, viņa nebija arī savā cellē. Tādu iespēju izslēdza jau pati gulta, kur viņa gulēja, — liela gulta, tā likās tik plata un mīksta pēc salmu maisa, viņai šķita, ka viņa nevis uz kaut kā gulētu, bet peldētu mākonī. Un istaba? Istaba bija pārāk jauka, pārāk gaiša un plaša, mēbeles pārāk greznas. Briseles paklājs uz spodrinātās grīdas, dzeltenu mežģīņu aizkari pie logiem un, tiešām, mazs grozāms spogulis uz kumodes, un uz kamīna dzegas ziedi, sarkanas papīra puķes, pusē magones, pusē rozes, cieši sabāztas dzeltenā vāzē; nē, tādas istabas viņa neatcerējās klosterī redzējusi.

Un kur bija viņas ģērbs? Viņa mierīgi ļāva acīm pakavēties pie krēsla blakus gultai. Tas bija tukšs, gluži tukšs. Tātad viņai bija atņemts ģērbs, un viņa bija novietota šai svešajā, greznajā istabā; viņas briesmīgajam likuma pārkāpumam atbildēja ar Smaidiem un laipnību un ar drukno, draudzīgo, bārdaino ārstu. Jā, nu viņa zināja, kur bija. Mūķenes bija to izmetušas, viņa bija ārpus klostera kādā no istabām virs pieņemamām telpām.

Lusijai atkal aizvērās acis. Bet viņa nevarēja domāt, īstenībā viņa nemaz nevēlējās domāt. Visa miesa viņai sāpēja kā smagām nūjām sadauzīta, galva reiba, plaksti bija smagi un miegaini. Viņai pie lūpām pielika krūzi ar kādu šķidrumu. Viņa dzēra. Pie loga rūts sīca muša. Viņa atkal aizmiga.

Kad viņa pamodās, bija vēla pēcpusdiena un saule meta maigu, spožu četrstūri uz paklāja raksta pie durvīm. Viņa bija istabā viena — varbūt viņa bija pamodusies, kad vecā slimnieku kopēja izejot klusi aizvēra durvis, — un ilgu laiku mierīgi gulēja uz muguras, ne par ko nedomādama. Viņa neskaidri atcerējās briesmīgo piedzīvojumu dārzā, bet bez laika sajūtas, bez asuma, kā kaut ko baigu, bet nenoteiktu, it kā vētru, kas bija plosījusies un viņu gandrīz saplosījusi, bet tagad pārgājusi. Nē, viņai negribējās domāt.

Viņa bija vārga, ļoti vārga. Tas bija savādi. Grūti bija pacelt roku no segas, vēl grūtāk pacelt galvu no spilvena.

Tad viņa pēkšņi pamanīja, ka nebija guļamistabā viena, un viņas acis jautājot iepletās. Viņai pretī raudzījās dīvaina veca sieviete tik vāju, izdilušu un grumbainu seju, ka tā likās gandrīz smieklīga, šķidriem, sirmiem matiem, kas bija apgriezti īsi kā zēnam, un lielām, tumšām acīm, kuras stīvi raudzījās no dziļiem dobumiem. Un rokas, tāpat kā seja, šai sievietei bija kaulainas, neticami izdilušas. Lusija neviļus pacēla galvu, un otra sieviete acumirklī darīja to pašu. Viņa sāpīgi, gandrīz izbijusies sarāvās. Viņa redzēja pati sevi, savu atspulgu spogulī, ko slimnieku kopēja nevērīgi bija atstājusi piešķiebtu.

Viņa apjukusi atlaidās gultā, novērsa acis no sava attēla un sāka raudzīties griestos. Lūk, kāda viņa bija kļuvusi — vāja, pelēka žurka, nevis sieviete! Viņai vēl nebija pilni četrdesmit pieci gadi. Un vēl vakar viņa bija jauna un bezrūpīga būtne, nepacietīgā dzīves degsmē bija mirdzošā saulē stāvējusi pie savas mājas vārtiem un gaidījusi — Frenku. Un tagad? Asaras nesarietēja šais lielajās, tumšajās acīs, kas tik stingi raudzījās griestos, bet tās kļuva miglainas un tālas, un bālās lūpas bezgalīgā žēlumā noraustījās. Cik parasta un tomēr dīvaina bijusi viņas dzīve! Nekā neparasta, viss ikdienišķs un garlaicīgs. Jā, tā varēja teikt — ikdienišķs un garlaicīgs. Viņa bija strādājusi kaut kam, ko nebija sagaidījusi, bija sniegusies rokām pēc bezgalības.

Viņa lēni nolaida acis. Durvis bija klusi atvērušās, un pa tām tagad ienāca māte priekšniece, vecā māsa slimnieku kopēja un, beidzot, gluži neticami, noviču uzraudze. Neticami bija arī tas, ka viņas visas smaidīja; viņas ienāca ar īstu smaidu vītni.

— Tā, tā, jūs esat nomodā, — māte priekšniece teica, tuvodamās gultas malai. — Jūs jau izskatāties atspirgusi. — Mazo, izaicinošo zodu ievilkusi, viņa gandrīz rotaļīgi pagrieza galvu un vaicāja slimnieku kopējai: — Vai ārsta kungs apmierināts?

— Jā jel, labā māte priekšniece, — vecā sieviete pakalpīgi atbildēja. — Pilnīgi. Es jau teicu ...

Māte priekšniece pacēla roku.

— Viņš vairs nenāks? — Tas bija drīzāk noteikums nekā jautājums.

— Nē jel, labā māte prielišniece. Viņš paļaujas uz mani. Viņš saka ...

Priekšniece pagrieza plato muguru.

— Jūs dzirdat, — viņa teica Lusijai, laipni savilkdama lūpas, — jums nekas nopietns nekait. Tikai maza nelabuma lēkme. Mazs drudzis galvā. Nekas, — viņa kratīja galvu, — nekas liels.

— Viņa jau izskatās daudz mierīgāka, — Marija Emanuēla ar baltu smaidu pasteidzās piebilst. — Tas ir tik patīkami.

— Manas sirdsdrapes ir tiešām labas, — mazā slimnieku kopēja iestarpināja. — Pats daktera kungs saka, tās esot ļoti ekstraktas. Ticiet man, māte priekšniece, tā ir liela uzslava no viņa puses.

— Jūs dabūsiet visu, ko vajag, — labā māte maigi sacīja. — Te jums būs buljons, vīns un ola ar pienu. Un tad — neaizmirsīsim arī māsas Martas ļoti ekstraktās sirdsdrapes.

Visas trīs pasmaidīja par šo mazo joku.

— Augļi varētu būt noderīgi, — Marija Emanuēla karaliskā izskatā čukstēja. — Varu iedomāties, cik tie atspirdzinoši un vēsi.

Lusijas acis piemiedzās. Kas aiz tā visa slēpās? Vai tā varēja būt tā pati sieviete, kas veselus sešus mēnešus bija viņu spiedusi uzņemties dažādus pazemojumus un tagad — ieteica viņai augļus?

— Noteikti, — priekšniece piekrita. — Augļi būtu noderīgi. — Viņa brīdi klusēja, tad piecēlās. — Tas tiks izpildīts. Un tagad mēs nedrīkstam ilgāk nogurdināt slimnieci. — Viņas devās uz durvju pusi. Ne vārda par viņas briesmīgo pārkāpumu, ne vārda par gaidāmo sodu, neviena tieša jautājuma, tikai iecietīga laipnība.

Viņas izgāja smaidīdamas, nevainojamā draudzībā un kārtībā. Lusija visu sarunas laiku nebija pavērusi lūpas.

Nevarīgi brīnīdamās, viņa gulēja uz muguras. Kādēļ pēc tik lielas bardzības tagad tāda lutināšana? Ko tās ar viņu darīs? Un atkal — kas gan ar viņu notiks?

Māsa Marta klusi atgriezās savām vilnas drēbes kurpēm kājās, lepni nesdama zilu fajansa šķīvi ar augļiem. Tur bija plūmes, firziķi un dažas spilgtas mīklenes, gandrīz purpura sārtas savā maigajā apsvīdumā. Viņa nolika šķīvi uz krēsla pie gultas un noteica:

— Te tie būs jums pie rokas, kad iegribēsies.

Lūsi ja smagiem plakstiem lēni sekoja otras sievietes kustībām, tad lēni jautāja:

— Cik ilgi es jau esmu šeit? — Pašas balss viņai skanēja ausīs it kā aizlūzusi un pārāk smalka. Marta atzinīgi nolieca galvu uz piekrautā zilā šķīvja pusi.

— Tikai vienu dienu, — viņa priecīgi iesaucās. — Tas nav daudz.

Iestājās klusums, tad cauri šim klusumam atskanēja Lu-sijas balss:

— Kas ... kas ar mani notiks?

Bet slimnieku kopēja nelikās dzirdam. Mīkstām pēdām viņa klusi aizčāpoja pa grīdu uz skapja pusi, kur, arvien vēl galvu nodūrusi, iepilināja no garkaklainās pudeles tumšu šķidrumu nodilušā karotē.

— Tagad, — viņa atgriezusies teica, — jums nu laiks dzert zāles.

Zāles bija sīrupam līdzīgas, taču ar rūgtenu piegaršu; pēc tam viņa iedzēra tasi buljona. Tad atkal iestājās klusums, ko šad tad pārtrauca tikai meža vīna atvases atsišanās pie loga rūts. Vienmuļš klusums, kurā Lusija arī bija tikai vērotāja. Viņas augums bija nekustīgs, izdilušās rokas plakani gulēja uz segas; acis atkal vērsās tālumā, kas bija neaizsniedzams un bezgalīgs. Tik-tak-tik — tinkšķēja apnicīgie klaudzieni pie rūts. Tad klusums. Kaut kur tālu skanēja vieglas dziesmas skaņas, ārā efeja plivināja spīdīgās lapas, saules plankums slīdēja uz augšu un, gar pelēko sienu augšup kāpjot, zaudēja spožumu un beidzot izdzisa mijkrēšļa viļņos. Pēdējais vājais mirdzums vēl nebija izgaisis, kad zāles viņu jau bija iemidzinājušas.

Tas bija miegs bez sapņiem, žēlsirdīga aizmirstība, kurā viņa iegrima nepretodamās. Tik ilgi bez atpūtas dzīvojusi, viņa gulēja nekustēdamās, izstiepusies, viegli elpodama, un pamodās tikai tad, kad māsa Marta pieskārās viņai pie pleca. Pārsteigta viņa noskatījās saules lēktā; nakts, citkārt tik gara un mokoša, bija pagājusi nemanot.

— Jūs esat pārāk laipna, — Lusija teica slimnieku kopējai, un viņas lūpas viegli iedrebējās.

— Drīz būsiet vesela, — kopēja atbildēja, dedzīgi pamājot ar galvu. — Manas sirdsdrapes. Jūs jau zināt. Tās ir ļoti ekstraktas.

Lusijai uz lūpām drebēja bāls »naids. Viņa tiešām jutās labāk. Galva bija smaga, bet caur augumu atkal sāka

strāvot dzīvības straumes kā sulas aizkaltušā kokā. Bet cik nespēcīga viņa bija! Dzerot šokolādi — tā bija tik bieza un stipra, — viņas drebošā roka vienīgi ar pūlēm noturēja tasi. Un viņas prāts arvien vēl bija mēms, šaubu pārmākts. /

Visu ritu viņa nogulēja šai nekustībā, tad ap pusdienas laiku atkal atvērās durvis, lai ielaistu iepriekšējās dienas apmeklētājas.

Viņai atkal izteica glaimus par atspirgumu, tad priekšniece ar rokas mājienu atlaida veco slimnieku kopēju.

— Jūs izskatāties krietni atspirgusi, — viņa teica, pie gultas malas stāvēdama. Mirkli viņa klusēja, tad vieglā, priecīgā balss noskaņā piebilda, ātri pamādama ar galvu: — Drīz jūs būsiet diezgan stipra, lai varētu ceļot.

Lusijas acis pētīja priekšnieces seju. To jau viņa bija gaidījusi, tas bija neizbēgami. Taču, šos vārdus dzirdot, viņas gurdais un novārgušais gars saslējās. Tās atbrīvojās no viņas laipni, bez lieka trokšņa. Tiešām, tas bija vai vismaz viņai šķita, ka tas bija visas šīs uzmanības, visu šo laipno smaidu iemesls.

— Tātad man jāaiziet? — viņa vaicāja.

— Jūsu veselībai tā būs daudz labāk, — priekšniece tekošu valodu atsaucās. Tad viņa pagriezās pret Mariju Emanuēlu. — Bez šaubām, mēs to ļoti nožēlojam. — Viņa taisnodamās paraustīja plecus. — Bet ar tik vāju veselību — neko darīt.

— Tā ir, — Marija Emanuēla teica. — Neko darīt.

īsajā klusuma brīdī Lusijas krūtīs gausi uzplūda sarūgtinājuma vilnis. Stingu, mierīgu seju viņa skaidrā balsi sacīja:

— Es biju vesela, kad iestājos klosterī. Es iesniedzu ārsta apliecību.

— Varbūt gadi? — Marija Emanuēla ļoti smalkjūtīgi ieminējās. — Tie bija pret jums.

— Jūs pati bijāt pret mani, — Lusija dobjā balsī atbildēja, — tāpat kā visi šeit. Es iestājos, vēlēdamās pacelties augšup, pie dieva, un jūs mani vienmēr grūdāt lejā, rāvāt atpakaļ nenozīmīgos sīkumos. Jūs man nolaupījāt visu!

— Jūs vēl arvien nesaprotat, — māsa izdvesa. — Sī pilnīgā padevība — taču ir likums. Es biju barga tikai tādēļ, lai jūs varētu kļūt pilnīgi padevīga. Jūs pati atsvešinājāties. Jūs tik ļoti atšķīrāties no citām. Māte priekšniece zina...

Viņa apklusa un taisnodamās izstiepa rokas.

— Tagad tas nav svarīgi, — priekšniece mierīgi sacīja, Lusiju uzlūkodama. — Draudzei bija lielas bēdas, ka jūs nebijāt piemērota, bet šī lieta nu ir izbeigta. Un tagad jums jābūt mierīgai un jādomā par atgriešanos mājās.

Lusija saknieba bālās lūpas. Arvien vēl nekādas aizbildināšanās, nekādu pārmetumu; jau no sākuma bija skaidrs, ka vienīgi viņa darījusi nepareizi; par šo lietu vienkārši nebija ko runāt. Un tās gribēja no viņas atbrīvoties — to viņa skaidri saprata. Nu, tad viņa ari nevēlējās te palikt!

— Jums nav jābaidās, — viņa savādā aizkustinājumā un cieņā teica. — Es tūliņ aizrakstīšu savam dēlam.

— Esmu jau aizrakstījusi, — māte priekšniece mierīgi atbildēja. — Jūsu labais dēls šodien saņems manu vēstuli.

Pat to šīs mūķenes bija izdarījušas — aizrakstījušas viņas dēlam, bet, ko, to viņa nezināja un nekad neuzzinās. Tā pati netaisnība, kas viņu dziļi aizskāra, lika viņā sacelties agrākajām dusmām un naidam.

Viņa apvaldīja nervozo vaiga raustīšanos.

— Ar vēstuli nepietiek, — viņa mierīgi teica. — Jums jānosūta telegramma. Telegrafējiet, ka es rīt būšu mājās.

— Nē! Nē! Tas ir neiespējami! — viņas visas reizē iesaucās. — Tas ir par agru. Varbūt pēc nedēļas.

— Es nevēlos šeit palikt, — Lusija atbildēja sasprindzinātā mierā, kas viņai dārgi maksāja. — Man te riebjas,

— Bet jūs vēl esat pārāk . . . pārāk nogurusi!

— Es negribu te palikt, — viņa stingri, valdonīgi atkārtoja un, par spīti vājumam, izmisīgi centās pēc ārēja miera un savaldības. Viņa negribēja sevi nodot. Taču viņa iesaucās augošā satraukumā:

— Ja jūs netelegrafēsiet, ka ieradīšos rītvakar, es braukšu bez ziņošanas.

Māsas bažīgā klusumā raudzījās uz viņu, saskatījās, tad atkal raudzījās uz viņu.

— Esiet prātīga! — viena beidzot mierinādama no

teica. — Jūs zināt, ka mēs jūs nevaram aizturēt. Bet tas nav iespējams. #

— Ir gan iespējams, — Lusija sakniebtām lūpām atbildēja. — Rīt no rīta es braukšu prom.

Iestājās ilgs, mulss klusums.

— Nu, ja jūs tā vēlaties, — priekšniece beidzot sacīja un paraustīja plecus. — Bet tiešām, tas nav prātīgi.

Lusija neatbildēja, pat nepakustējās. Viņa tikai aizvēra acis, it kā negribēdama redzēt mūķeņu ienīsto klātbūtni. Ilgu bridi pēc tam, kad tās bija aizgājušas, viņa gulēja nekustēdamās, vājās, dzīslainās rokas uz vatētas segas salikusi, bālo un savilkto vaigu sānis uz loga pusi pagriezusi. Bet, kaut arī ārēji mierīga, viņa dega svelošā kaunā. Prātā ienāca kāds sen aizmirsts Frenka teiciens. Jo, par spīti visai ārējai cieņai, tās viņu bija «izsviedušas ārā». Izsviesta! Viņai sakniebās lūpas. Viņa nebija tām piemērota. Viņa bija šai namā ienākusi, sirdij kvēlojot mīlestībā uz dievu, ar vienu vienīgu kaislīgu vēlēšanos — būt Jēzus līgava. Tagad viņas mīlestība bija atraidīta, viņas dedzība atstumta, dvēsele iztukšota, tagad viņai, Jēzus atstātai līgavai, jādodas prom — bet kurp? Viņa bija novārgusi, noplicināta un iztukšota, viss viņai bija atņemts, tomēr viņa juta dvēselē savādu tieksmi.

Ārā starp kokiem spīdēja saule, bites dūkdamas lidoja ap puķēm, un kaut kas māja un aicināja zilajā tālē. Varbūt dzīvē kaut kas viņu vēl gaidīja? Nekustoties, vaigu sānis spilvenā iespiedusi, sirdij pāri plūstot, viņa klusi raudāja.

xn

Nākamais rīts, kam pēc Lusijas nolēmuma vajadzēja būt viņas aizbrauciena rītam, atausa spirgts un skaidrs. Sparīgs vējš sita meža vīnstīgas pret loga rūti, un tālāk varēja redzēt kokus lokāmies vējā, kas svieda skābarža lapas kā izbiedētu bezdelīgu pulkus nekustīgajā gaisā. Bija vēsāks. Vienā naktī vasara bija pārvērtusies rudenī.

Lusija bija agri pamodusies un ilgu laiku kavējās domās. Tad astoņos viņa lēni, pat uzmanīgi piecēlās. Reizēm viņa sagrīļojās. Bet viņai vajadzēja uzmanīties, lai nenodotu ziņkārīgajām Martas acīm briesmīgo vājumu, kas brīžiem viņu pārņēma. Šis nespēks bija gluži neticams: viņa tikai ar lielām pūlēm varēja noturēt galvu taisni, tik vārgs bija kakls, vienīgi ar grūtībām varēja novaldīt rokas, lai tās ģērbjoties nedrebētu.

Lūsi ja izvēlējās melno ģērbu, ko bija valkājusi postulātā, bet tagad viņas augums bija kļuvis tik vājš, ka drānas karājās vaļīgi kā putnu biedēkļa svārki. Šis ģērbs nekad nebija izskatījies sevišķi pievilcīgs, bet tagad, vecās slimnieku kopējas uzsprausts un sastiprināts, tas izskatījās reizē smieklīgs un traģisks.

Kad Lusija, kurpju saites sasējusi, apreibušu galvu piecēlās, viņa pēkšņi sevi ieraudzīja spogulī. «Kāda es izskatos!» viņa nevarīgi nodomāja. Nokārušies brunči, smieklīgi guzains ņieburs, cepure šķībi galvā, mati īsi apcirpti. Un tā bija viņa, viņa, kas reiz bija bijusi eleganta, izvēlīga, — Frenks viņu pat bija saucis par skaistu!

— Vai tagad piecēlusies jūtaties labi? — vecā Marta noraizējusies jautāja.

Lusija pagriezās.

— Ļoti labi, — viņa klusā balsī atbildēja.

— Tad kāpsim lejā, — māsa teica.

Viņas nokāpa zālē, kur Marija Emanuēla ar Zozefīni jau gaidīja. Šīm abām, kurām reiz bija uzdots Lusiju sagaidīt, tagad laikam arī bija uzlikts par pienākumu viņu aizvadīt.

Mātes priekšnieces nebija klāt, viņa šai stundā bija aizņemta dievkalpojumā.

Lusijas čemodāns arī bija iznests šai istabā; tas bija atvērts, ar rūpīgi izliktām drēbēm un visu, ko viņa bija atvedusi līdzi. Un viņai vajadzēja stāvēt klāt, kamēr viņas acu priekšā uzskaitīja somas saturu. Ar to bija pierādīts, ka klosteris nekā nepaturēja. Tur bija viss, ko viņa bija atvedusi, un to visu tagad viņai atdeva. Pat nauda bija saskaitīta līdz pēdējam sū; tur bija bijis vairāk, nekā viņai vajadzēja ceļojumam. Biļete jau bija paņemta, ormanis pasūtīts, viss padarīts. Tas bija taisnīgi un pareizi! Un viņa bija teikusi, ka esot aplaupīta!

Soma nu bija sakravāta, un, tā kā atslēga, beidzot neizturējusi, salūza, mūķenes to apsēja ar auklām. Viņas teica, ka nu tā droši turēšot, bet, kad ādas soma ar visām mantām stāvēja uz galda tīrajā pieņemamā istabā, tā gandrīz izskatījās līdzīga Lusijai pašai: tikpat nodilusi un novazāta ilgā lietošanā un ceļojumos.

Viņas visas trīs gaidīja — vecā slimnieku kopēja, ne vārda neteikusi, nozuda — un raudājās cita citā pāri apaļajam, ar vaskadrānu klātajam galdam. Nebija nekāda satraukuma, nekāda saspīlējuma, nekādas neparastas sajūtas. Nekas nespēja traucēt šīs mašīnas nepielūdzamas kustības, mašīnas, kas viņu bija pieņēmusi, norijusi un kas tagad viņu izvēma. Tā arvien vēl darbojas tāpat.

— Labā māte priekšniece nožēlo, ka viņai nav laika, — Marija Emanuēla jau otru reizi teica. — Patiesībā viņa tam nepiekrīt, ka jūs tik ātri braucat prom, bet nav viņas spēkos jūs aizturēt.

Nošķinda zvans, bet tas skanēja vāji, kā no liela tāluma.

— Telegrammu šorīt nosūtījām, — Marija Emanuēla atkal noteica.

Arā čabēdamas lidoja sausas lapas.

— Šai sainītī, — Žozefīne sacīja un rādīja uz glītu sainīti, kas bija nolikts uz galda, — jums būs ļoti labs azaids. — Viņa pasmaidīja. — Sviestmaizes un pastētē, jā, pat desa. Viss gatavots tieši jums.

Arvien vēl viņas apkrāva Lusiju dažādiem laicīgiem labumiem, apveltīja ar sīkiem uzmanības pierādījumiem un Smaidiem — un viņai taču te bija atņemts viss.

Viņa pēkšņi pacēla galvu.

— Ja tas atļauts, es gribētu atvadīties no māsas Adri-enas.

Abas mūķenes pēkšņi uzmeta viena otrai skatienu, it kā palīdzības lūgdamās; Marija Emanuēla klusēja, bet Žozefīne beidzot neizteiksmīgi pasmaidīja.

— Baidos, ka tas nebūs iespējams, — viņa atbildēja. — Viņas gadadienas rītā labo māsu atrada nesamaņā. Smadzeņu trieka — un pēc tam viņa nomira. — Viņa ļoti jautri pasmaidīja. — Jā, tagad debesīs ir liels prieks. Tur apsveic jaunu svēto.

Tad tā vecā Adriena bija pavadījusi savu atceres dienu — bez kafijas tases un glazētā cepuma. Lusiju pārņēma lielas skumjas un zaudējuma sajūta. Vienīgi Adriena šai nereālajā vietā viņai bija likusies reāla un cilvēciska. Un Adrienas aiziešanu uzņēma ar bērnišķīgu, nevainīgu smaidu — smaidu par zelta vārtiem, kas vērās vecajai sievietei, kas nebija gribējusi šķirties no šīszemes saules gaismas. Tas bija absurds.

Piebrauktuvē iečīkstējās grants zem riteņiem.

— Braucējs gaida, — Marija Emanuēla pieceldamās teica. — Es atsūtīšu ormani pēc bagāžas.

Viņas sekoja Lusijai ārā; tie paši slēgtie rati, tas pals vecais ormanis tai pašā izbalējušajā, zilganajā, līdz kaklam aizpogātajā svārkā; viņš pielika roku pie spožās cepures, nozuda priekšnamā, iznāca, salīcis zem viņas čemodāna svara, iecēla to pajūgā. Un gaisā jautās vieglā rudens smarža, ko viņa vienmēr tā bija mīlējusi.

Marija Emanuēla pagrieza rokturi ar misiņa apli un atvēra durvis.

— Mēs jūs pavadīsim līdz stacijai.

Lusijas acis sekoja viņas kustībām.

— Nē, — viņa mierīgi teica. — Labāk vēlos braukt viena.

Otra sieviete vērīgi palūkojās uz viņu. īsu brīdi valdīja saspīlēts klusums.

- — Bet mums tā pavēlēts, — Zozefīne teica, saulē un pārsteigumā ieplestām acīm.

— Man vairs nekā nevar pavēlēt, — Lusija atbildēja.

— Es tagad pati zinu, ko daru.

Viņa iekāpa ratos un aizvēra durvis. Pa mazo stikla rūti viņa redzēja abu mūķeņu sejas, kas neizpratnē, viegli nosodot, noraudzījās viņā. Tad kučieris uzšāva zirgam ar pātagu, un sejas aizslīdēja no redzes loka.

Tātad tas nu bija beidzies — tik mierīgi, tik klusi, it kā viņa atgrieztos no vienkārša apciemojuma, nevis nobeigtu visbēdīgāko pieredzējumu savā mūžā.

Rati ripoja tālāk. Sākumā Lusija neraudzījās ne pa labi, ne pa kreisi, bet visu laiku vērsa skatienu drebošajā ratu grīdā. Tad viņa lēni pacēla galvu un vienaldzīgi noraudzījās ārā, rosmīgajā ielā. Šī iela bija pilna ar sievietēm, jaunas un vecas sievietes steidzās no Sent jenas mežģīņu rūpnīcām mājās azaidā, smējās, tērzēja, mētājās rokām, sparīgi sita tupeles pret ielas bruģi. Cik laimīgas tās izskatījās, cik bezrūpīgas! Gaisu tricināja viņu skaļās, jautrās balsis. Kādreiz arī viņa tā bija sākusi dzīvi — ar to pašu enerģiju, ar to pašu mērķi.

Viņa iebrauca Briseles nomalē, atpakaļ to pašu ceļu, pa kuru bija braukusi šurp. Te mierīgāk, braucamais ceļš tukšs; tikai zēns mazgāja skārņa logus, apkopēja zaļā vilnas drēbes priekšautā spodrināja durvju rokturus un mazs zils žandarms gaidīja ielas stūrī; viss tik nenozīmīgs un parasts. *

Tad viņa iebrauca Briselē. Atkal tramvaji, kustība, veikali, kas pašlaik atdarījās, jau atvērtas kafejnīcas, un daži dzērāji neticami agri sēdēja pie alus kausiem. Cik drudžainas viņas acis! Spogulis visam. Jā, tikai spogulis. Viņa uztvēra iespaidus tikai ar prāta virspusi — šie ātri gaistošie refleksi bija kā gaismas un ēnu plankumi, kas slīd pār dīķa virsmu. Zem gaistošajām ainām pelēka tumsa. Viņa bija plašā laukumā, pilnā skulptūrām dažādās pozās; baloži lepni pastaigājās pa to pamatnēm; zirgi, galvas nokāruši, skumji stāvēja fiakru priekšā.

Tad nāca stacija — vilciens — kupeja ar sēra smaku un rakstaina samta sēdekļiem.

Nu viņa bija sākusi atpakaļbraucienu cauri tam pašam apgabalam. Glīti, četrstūraini lauki, laukos noliekušies zemnieki, rāmie kanāli, rindām slējās tievas papeles, kas locījās vējā kā spalvas. Kādreiz viņa bija braukusi caur šo zemi ar jūsmu krūtīs, ar sirdi, kas pukstēja vilciena riteņu ritmā. Un kur šī jūsma viņu bija novedusi? Līdz neprāta brīdim iežogotā dārzā, kur viņa tikko nebija zaudējusi prātu. Viņa nodrebēja un aizgainīja šo domu. Un tagad viņa brauca atpakaļ. Cik dīvaina atgriešanās!

Pēkšņi viņu pārņēma nožēlojama nevērtības sajūta. Kas gan bija visa viņas dzīve? Tikai akla sniegšanās pēc niecības. Tikai uz priekšu, uz priekšu vien, cenšoties pēc tā, kas nekad nebija sasniedzams. Un viņa bija tik grūti cīnījusies, visiem spēkiem cīnījusies, viņa bija abām rokām pūlējusies veidot likteni — un, lūk, iznākums! Viss, ko viņa bija darījusi, bija ar stingru nolūku darīts. Viņa nebija lēkātāja bumba; nekas nebija nejaušs, viss bija nācis no iekšienes, no viņas pašas. Un tā visa iznākums bija si izdēdējusī, smieklīgā būtne — šī neveiksmīgā atkāpšanās, viņas likteņa negrozāmais iznākums.

Bet vai tās bija beigas? Un vai viņa bija satriekta? Viņa neapzinīgi pašķieba galvu, ieklausīdamās riteņu klandoņā, tikpat vienmērīgā un neatlaidīgā kā agrāk. Tie paši riteņi, tā pati skaņa — jā, un viņa bija tā pati sieviete! Kādēļ viņai šī skaņa likās citāda? «Tālāk, tālāk,» tā viņai teica. «Tālāk, tālāk!» tā skubināja viņu uz priekšu, arvien tālāk un tālāk.

Saslējusies, spēkus saņēmusi, Lusija nolaida logu un ļāva vēja brāzmai sisties sejā. Tā bija labāk. Pret viņas pieri atsizdamies, vējš izgludināja tanī grumbas, ielēja jaunu spēku viņas ļenganajā augumā. Šis vējš, kas

šaustīja lokanās papeles, kas pārmeta sudraba vizmu drebošajiem vītoliem, bija labāks — labāks par nedzīvo gaisu, ko viņa vēl nesen bija elpojusi. Nu viņa kaut ko darīs!

Nē, viņa nebija satriekta. Par to domājot, kaut kas viņā saslējās. Pagātne bija beigusies, un tā bija jāaizmirst. Viņai bija nākotne, viņai arvien vēl bija nākotne. Cik sajukusi viņas galva, un cik grūti izprotams šis jautājums! Viņa tiešām bija muļķe — jā, muļķe un auša. Tagad viņa nevarēja domāt, bet vēlāk viņa visu to izdomās līdz galam.

Viņai radās spēki. Viņa juta — kaut kas sniedzās pēc viņas. Tā bija pārliecība, laimīga priekšsajūta. Un viņa aizmirsa sāpīgo galvu, pagurušo augumu, savu lempīgo apģērbu, nožēlojamo stāvokli. Aizmirsa to visu, un viņu pārņēma savāds apmierinājums.

Turnē, Blodēna, Bezjē, Lille — tās cita pēc citas aizdrāzās viņai garām. Tad viņa bija Kalē, izgāja ziņkārīgo muitas apskati, iekāpa kuģī, kas stāvēja pie krasta. Tad viņas acis vērsās ārā no ostas un uztvēra pelēkās jūras nemierīgās šūpas un pelēku, saraustītu mākoņu steigu, j Viņa zināja, ka pārbrauciens būs vētrains. Savādi, ka šī doma, kas viņai agrāk būtu radījusi vislielākās bailes, tagad nesacēla pat nelabuma sajūtu. Viņas nervi bija norūdījušies kopš tām dienām, kad viņa bija baidījusies no viļņainās jūras. Tagad viņa zināja, ka viņai kļūs nelabi. Tas bija neizbēgami, un viņa ar to samierinājās.

Kad kuģis atstāja molu, viņa nekāpa lejā, bet stāvēja pie margām un nocietinājās pret pēkšņo klāja līgošanos. Jūra bija barga, brauciens — šaušalīgs. Kuģis svaidījās augšup un lejup lielajos viļņos, ūdens kalniem gāžoties pret priekšgalu un kuģa korpusu. Šis pārbrauciens atgādināja viņas dzīvi — viņa un kuģis bija viens un tas pats. Kuģis sagrīļojās katrā brāzmā, taču arvien atkal pacēlās, tā iekšējā spēka dzīts, kas arī viņu trauca uz priekšu pretī šiem mežonīgajiem viļņiem. Uz priekšu, uz priekšu! Vējš brāzās caur takelāžu kā svilpjošu bultu bars, šļakatas sitās viņas bālajos vaigos, kāds vilnis pārlēca pāri kuģa priekšgalam un pāri zvalstīgajam klājam atvēlās viņai līdz kājām. Viņu pārņēma salts nelabums — nevis fiziska nelabuma sajūta, bet briesmīgs iekšēj^ nespēks.

Viņa cieši pieķērās pie margam un turējās taisni, ka-

mēr apakšā garām vēlās un skrēja milzu bangas. Cepure viņai bija sašķiebusies, garais, vaļīgais ģērbs plandījās kā buras, seja vējā nozilējusi, zobi sakosti.

Kāda apkalpotāja, garām steigdamās, pret vēju saliekusies, pēkšņi apstājās. Viņas acis mirkli pakavējās pie Lusijas.

— Nāciet lejā, nāciet apakšā! — viņa teica un tad piebilda: — Kundze.

Kundze — cik savādi izklausījās, ka tik noplukušu radījumu apbalvoja ar tādu titulu! — pagrieza vēja kapāto seju.

— Domāju, ka te man būs labāk, — viņa apjukusi atbildēja.

— Bet jūs izskatāties nevesela. Vai neveļaties glāzi konjaka?

Apkalpotāja nemaz negaidīja atbildi, bet tūliņ aizsteidzās un atnesa mazu glāzīti konjaka. Arvien vēl pie margām turēdamās, Lusija iedzēra konjaku. Viņa pateicās apkalpotājai un, stīviem pirkstiem ārzemju naudu sameklējusi, samaksāja par dzērienu.

Dzēriens viņu iesildīja, kā silta serde atkausēdams sastingušo augumu. Jā, viņai ļoti sala. Griezīgais vējš spiedās cauri plānajām drēbēm un plosīja kārno augumu, kas drebēja kā lēkmē. Viņai klabēja zobi, no saviebtās sejas bija aizplūduši pēdējie asins pilieni, vaibsti likās it kā sasaluši. Sānos dūrās asa sāpe.

Bet viņa cīnījās ar nelabumu. Viņa nepadevās, cieši turējās pie margām, ļaudama griezīgajam vējam saldēt nelabuma sajūtu, kamēr tā beidzot pārgāja.

Tāpat kā kuģis, viņa drošsirdīgi cīnījās līdz galam. Mūķenes bija teikušas, ka viņa nespēšot paciest ceļojuma grūtības, bet viņa to bija spējusi. Nu viņa bija Anglijā — mājās; un pēc kanāla mokošajiem viļņiem Doveras ostas rāmie ūdeņi viņai atnesa īsu mieru. No negantā vēja izkļuvusi, viņa juta ķermenī mostamies vāju pretsparu — kaut kāda atblāzma no viņas pašapzinīgās, nenogurdināmās drosmes. Viņai bija viņas stiprums!

Līdz vilcienam nebija tālu, bet kājas nezin kādēļ neklausīja. Viņa juta durstīgas sāpes acīs un sānos.

«Vai nav kas muitojams?» Nekā — nekā, tikai viņas stiprums! Kur bija perons? Viņai jāiet līdzi pūlim. Nekad viņa nesasniegs šo vilcienu! Un tomēr kaut ka viņa līdz tam tika. Nu viņa bija kupejā, lai gan savā izklaidībā bija iekāpusi smēķētāju vagonā, — tā bija pilna ar vīriešiem, kas smējās un skaļi sarunājās. Vienalga, viņa negribēja pārkāpt citā. Nebija vērts. Viņa bija tuvu sava garā ceļojuma galam.

Tomēr bija silti, ļoti silti. Rokas un piere viņai dega un pulsēja, kaut ari kājas bija aukstas kā ledus. Viņa juta, ka seja bija pietvīkusi. Viņa slepšus spieda vaigu pie vēsās loga rūts.

Vilciens drāzās uz priekšu rēnajā vakarā. Savādi, vējš bija aprimis, un palsi miglas plīvuri lēni zagās zemes iedobēs. Un kaut kas no šīs miglas iezagās arī viņas apziņā, ieplūda un atkal aizplūda kā mazi virpuļi. Visu dienu ceļojusi, tādēļ viņa bija nogurusi. Tikai drusku nogurusi. Kāds paskatījās uz viņu un jautāja, vai viņa nevēloties atvērt logu. Viņa pamāja ar galvu. Tā bija labāk — vēsais gaiss, kas skrēja gar vilcienu, salds no rudens smaržām, kaltušu lapu asā aromāta, meža dūmu sājums, agras salnas dzedrums. Nieks par kājām, nieks par dūrēju sānos; šīs sāpes viņu tikai uzmundrināja. Kā viņai vienmēr bija patikusi šā gadalaika smalkā smarža! Tālāk, tālāk! Viņa drāzās tikai uz priekšu. Galva viņai pulsēja nepacietībā. Nu jau viņai vajadzēja būt tuvu, Pīters viņu sagaidīs stacijā. Viņas Pīters — viņš vismaz bija viņai atlicis, kaut kas taustāms, reāls starp visām nesenajām nereālajām lietām. Viņa miglaini atcerējās telegrammu, ko bija viņam nosūtījusi, — savu telegrammu, jo viņa to bija viena pati sastādījusi. Bija rakstījusi īsi — vēstule viņam jau bija visu noskaidrojusi: «Septiņos trīsdesmit Viktorijā. Māte.» Par šo telegrammas nosūtīšanu domājot, Lūsijai uz lūpām iedrebējās bāls smaids: tā bija ne tik daudz iedoma kā izaicinājums, liktenim sejā mests cimds. Dēls sapratīs un zinās, ka viņa nebija satriekta. Jā, viņas dēls zināja, ka māte nekad neatzīs neveiksmi, — viņa bija nodzīta un sasista, saplosītas atliekas no viņas agrākā «es», bet nebija uzvarēta. Un atgriezās pie dēla. Lusiju pāršalca brāzmainas atmiņas. Šis pazīstamais, drusku zobgalīgais smaids Pītera sejā.

«Tu jau esi diezgan glīta sieviete, māt.»

Roku rokā gar Dounas liedagu tieši tādā vakarā kā šovakar. Viņi abi sēž izpriecu būdā, cieši blakus krēslā, un Vais Pinkertons viņiem dzied: щ

Dezija mīļa, saki man «jā»,

Citādi sajukšu prātā aiz mīlas.

Lusija atkal vāji pasmaidīja. Varbūt viņa bija bijusi skarba, nepadevīga. Iespītībā skrējusi ar pieri cietajā ne-novēršamības sienā. Bet tagad viņa samierināsies ar negrozāmo, ar Rozi, ar visu.

Lokomotīve iesvilpās, un, bremzēm čīkstot, vilciens lēni iebrauca Viktorijas stacijā. Viņa bija mājās vai gandrīz mājās — beidzot!

Viņa ļāva, lai citi pasažieri izkāpj no vagona, iekam izkāpa pati. Tad uz perona viņa gaidot apstājās. Viņas acīm bija gaišs, gandrīz drudžains spīdums, viņa juta, ka sirds sāpīgi pukstēja. Vai tā bija sirds vai savādais dūrējs sānos? «Skrejošas sāpes,» — tā Pīters tās bija saucis, kad zēna gados bija pārnācis mājās pēc rotaļu skriešanās. Un tagad arī seja viņai bija pietvīkusi, lēni pa peronu staigājot.

Drūzma izklīda, viņa jau varēja skaidrāk redzet, bet, lai kā piepūlēja acis, nevarēja saskatīt dēla stāvu. Bet vilciens bija pienācis agri. Varbūt viņš aizkavējies? Viņa bija pārliecināta, ka viņš atnāks. Viņa jau varēja pagaidīt tos dažus mirkļus, kamēr viņš ieradīsies. Viņa pastaigāsies šurp un turp — tā bija vieglāk. Un tā viņa gausi, grīļīgi sāka staigāt šurp un turp — maza, pelēka, žurkai līdzīga sieviete smieklīgās drēbēs. Viņa staigāja šurp un turp pa peronu un gaidīja.

XIII

Lusija staigāja šurp un turp veselu stundu. Viņa būtu viena devusies uz dēla dzīvokli, bet savāds nespēks viņu kavēja to darīt. Viņa bija kā apstulbusi, pēkšņi bija izgaisušas pēdējās spēku atliekas. Viņai nebija angļu naudas kabatā, viņa nezināja, cik laika pagājis, nebija spēka izkustēties no šā sastinguma, kas atļāva izdarīt tikai dažas ierobežotas kustības kā pulksteņa svārstam; viņai bija tikai ticība, ka dēls nāks, un tā viņa gaidīja.

Bet viņš nevarēja atnākt. Viņš bija aizbraucis* Kamēr viņa te gaidīja, labās mātes priekšnieces vēstule viņam sekoja uz Bretaņu, kur viņš ar Roziju bija aizbraucis

pavadīt atvaļinājumu, — jā, viņi, jau vienmēr dzirās tur kādreiz atgriezties, lai atrastu kaut ko no pirmā ceļojuma burvības. Un telegramma, viņas pašas . sastādītā telegramma, tik noteikta, tik skaidra, kurai katrā ziņā bija viņš jāatved stacijā? To atplēsa Pītera līdzdalībnieks, kas nekā nezināja par tās nozīmi, kuram turklāt bija divreiz vairāk darba nekā parasti, — viņš bija tikai nodomājis: «Gan jau viņa pati atradis dēla mājas,» — piezvanījis kalponei tukšajā dzīvoklī, un tā nu vienaldzīgi gaidīja kādu atbraucam. Un tas bija viss.

Stāvoklis bija viņas pašas radīts, vienīgi viņa pati bija vainīga. Viņai vajadzēja palikt Sentjenā, kamēr būtu stiprāka, kamēr no Pītera būtu pienākušas kādas ziņas, kamēr viss būtu sagatavots viņas saņemšanai. Bet tas nebija viņas dabā. Un tā viņa bija atbraukusi, viņa bija šeit, viņa gaidīja. «Tālāk, tālāk!» bija mudinājuši riteņi. Bet nu viņas kājas vairs nespēja paiet tālāk. Tās vilkās un nespēkā streipuļoja; tās nemaz nepiederēja viņai, bet nejutīgi ļodzījās zem viņas auguma, kas bija kļuvis ēteriski viegls. Viņas augums tagad bija gaisīgs, un viņa būtu varējusi lidot, ja nebūtu šo griezīgo sāpju sānos, šīs durošās važas — katrs elpas vilciens izkala tai jaunu locekli, — kas viņu darīja smagu un saistīja pie īstenības.

Kaut kas jādara, tas vismaz bija skaidrs un kā no tālienes iespiedās viņas trulajā apziņā. Viņa nevarēja te palikt uz visiem laikiem, tā bez mērķa šurp un turp staigājot pa bezgalīgo peronu.

Viņa neskaidri samanīja policistu, kas stāvēja pie staba un vēroja viņu. Viņš tur bija jau ilgi; minūtēm vai stundām, vai gadsimtiem ilgi viņš Lusiju bija novērojis savādā, aizdomīgā uzmanībā. Tad viņai pēkšņi kļuva ļaunāk, viņa juta, ka tūliņ saļims. Viņa spēji atcerējās savas reiboņa lēkmes. Atkal tuvojās viena no tām. Tūlīt atkal būs labi, bet vajadzēja kaut ko darīt, vajadzēja palīga. Viņa tuvojās policistam, pavēra lūpas, lai runātu, murmināja, visiem spēkiem centās kaut ko izteikt. Vai viņa runāja? Viņa pati nezināja. Policista apaļā seja virs svārku spožajām pogām izplūda viņas acu priekšā. Ko viņš domās? Vai saodīs viņas elpā konjaku, ko kuģa apkalpotāja viņai bija pasniegusi? Vai viņš iedomāsies, ka viņa •— Lūsi ja Mūra ... Un tad viņa pēkšņi atbrīvojās no visām grūtībām, vienkārši pakrizdama nemaņā tam pie kājām.

Protams, tūliņ saskrēja pūlis, it kā pēc burvja mājiena saradās līdzjūtīgs pūlis, kas gudri zināja, ka viņa paģībusi, un ieteica svaigu gaisu. Bet savādi, ka viņa negribēja mosties no šā ģīboņa.

Tad ieradās ātrās palīdzības auto — balts ambulances auto, kas it kā spoks ielidoja stacijas velves krēslā.

Viņa bija ātrās palīdzības automobilī, gulēja tajā uz muguras. Acis viņai bija vaļā, un tanīs atspoguļojās viegla izbrīna; pār viņu miglā noliecās un atrāvās divi stāvi, policists un vīrs garā, baltā ģērbā.

Tū-tū! Tū-tū! Kaut kas šalca viņai ausīs, kaut kas karsts sprikstēja sānos, un šis dārdošais, brāzmainais troksnis! Viņa padevās un nevarīgi aizvēra acis. Pār viņas sausajām lūpām plūda ātra un sekla elpa.

— Viņa savādi elpo, vai ne? — policists beidzot teica.

Vīrs baltajā tērpā pamāja ar galvu.

— Šīs vecās sievas — es tiešām nesaprotu, kas tām liek vienām klejot apkārt.

— Jā, tīrās nepatikšanas.

Klusuma brīdis.

— Jūsu biedrs mūs ved uz Sv. Tomasa slimnīcu.

— Pareizi, draugs.

Slimnīcas pagalms, un viņa vēl arvien bija kā no visa atšķirta, nejūtīga figūra — tagad viņa nevarīgi gulēja nestuvēs. Viss notika tik ātri, īsts steigas virpulis; viņa mēģināja pacelt roku, lai iebilstu. Bet rokā nemaz nebija spēka. Virpulis viņu arvien vēl nesa uz priekšu. Uz priekšu, arvien uz priekšu pa plašiem, nebeidzamiem gaiteņiem, viņu bīdīja caur veseliem gaiteņu labirintiem. Ugunis un sejas.

Tuk-tuk, tuk-tuk — atkal šīs durstīgās sāpes. Nu tās bija skaudrākas, ļoti stipras sāpes. Vai tās bija zobu sāpes? Tās urbās sānos, un tomēr tik līdzīgas — jā, viņa atcerējās, — tik līdzīgas griezīgajām sāpēm, ko bija jutusi, kad viņai rāva zobus. «Sākumam izņemsim četrus!» Un viņas apdomīgā balss: «Cik bez zālēm?» Viņa mierīgi atlaidās sarkanajā plīša krēslā. Atkal sajuta sāpes. Tad zobārsta platā smaidošā seja noliecās pār viņu. Bet tā nebija zobārsta seja; cita — jaunāka seja uzmudinot viņai uzsmaidīja; tad ass adatas dūriens rokā, viņa mēģināja atbildēt arsta smaidam, mēģināja runāt, gribēja pateikt, kas viņa bija, pastāstīt par savu dēlu.

Sāpes, atkal sāpes — katrs elpas vilciens atgādināja dūrienu. Un beidzot viņai pāri sāka velties tumši dūmu mākoņi un pelēki viļņi, un tie viņu aizvēla laimīgā nesamaņā.

— īsta spridzināmā porcija, — slimnīcas ārsts teica, gultas kājgalī stāvēdams. — Un nekādas reakcijas.

— Kad mēs viņu mazgājām, — māsa piebilda, — briesmīgi bija redzēt, cik viņa izdilusi.

— Labāk paziņojiet tuviniekiem!

— Neviena nav kam ziņot. Drēbēs nekādu zīmju. Rokas somas nav, vēstuļu nav, tikai ģērba kabatā drusku beļģu naudas. Un kas tas par ģērbu!

Viņš paskatījās uz gultas pusi.

— Tad es ziņošu policijai.

— Jā.

— Un aizkarus! — projām iedams, viņš atkal zīmīgi paskatījās uz slimnieci. — Abpusēja pneimonija, un tāds organisma stāvoklis!

Un tā ap gultu Nr. 7 aplika saliekamos aizkarus. Tie bija tie baltie aizkari, kas brīžiem dejoja un plīvoja Lusi-jas aizmigloto acu priekšā; balti aizkari^ līdzīgi tiem, ko viņa bija kārusi pie savas mājas logiem Ardfilanā. Un šos aizkarus pašķīra rokas, sejas raudzījās viņā. Pītera seja. Viņa smejošā seja, pietvīkusi, no skolas mājās skrejot. Un reizēm viņa atgriezās pagātnē, viņi klejoja pa Ardmo-ras ragu. Ekskursijas uz zivju dīķi un uz piekrasti. Vēl tālāk pagātnē — viņa sēdēja piekrastē un zīdīja savu mazo dēlu. Saule spīdēja, nāsīs sitās jūras zāļu smarža, un Pītera sīkā sejiņa viņai uzsmaidīja, no klēpja uz augšu raugoties, — tā smaidīja, un no mutes kaktiņa ritēja piena lāsīte.

Un tad atgriezās neskaidra apziņa, viņa dzirdēja klusu burbuļošanu pie gultas un juta, ka viņai kāds deva dzert. Kā viņai slāpa! Saplaisājušās lūpas dega, mēle bija sausa un uztūkusi drudža slāpēs. Viņa mēģināja noslaucīt lūpas, bet rokas šķita milzīgi lielas un smagas kā svins. Un elpa bija tik aizžņaugta, tik grūta — kā tīklā saķerta, biezu krūmu mežā, kuram elšot un pūšot bija jāspiežas cauri. Viņa elsa, elsa ...

Tad viņa atkal pēkšņi atslīga pagātnē. Aizkari pašķīrās, un pa spraugu raudzījās ^pitas sejas. Frenka seja — mierīga, ar raksturīgo zobgalīgo smaidu; Annas seja, izsmiekla pilna, ņirdzīga, tā nonievāja viņu; Netas sārtā un atklātā seja; Deivisa Bovija laipnā un smaidošā seja; arī bērnības sejas, visas senās sejas, tālas, lidojošas, — tagad tās kā riņķa dejā virknējās ap viņu. Tad nāca jauns sāpīgas apziņas brīdis. Kur viņa bija? Tik vāja, tādu degošu sāpju un baiļu mākta! Vai viņa — vai viņa mira? Nē! Tas nevarēja būt. Viņa vēl nebija galā. Tikai četrdesmit pieci gadi. Viņa nebija uzvarēta. Galva viņai vēl bija augšā. Tālāk, uz priekšu! Riteņi trakā steigā joņoja uz priekšu, uz priekšu!

Atkal murgi un sapņi. Šoreiz nebija seju, bet gaisma, žilbinoša gaisma, kurā viņa peldēja, — tik spoža gaisma viņas vājajām acīm. Tā mirdzēja un kvēloja kā Kristus staru vainags. Nē, tā nebija — Kristus staru vainags nekad nebija bijis tik spožs. Tā bija saules gaisma, degoša saules gaisma krita pār mirdzošu jūru, un tai cauri pacēlās spoži putekļi, kas atgādināja spīguļtaurenīšus. Viņa bija atgriezusies pašā sākumā; viņa stāvēja pie loga un gaidīdama raudzījās ārā, pacēlusi roku pie acīm, lai sargātu tās no šīs gaismas.

Tā pārplūdināja visu viņas būtni ar žilbu mirdzumu.

Tad tā pēkšņi nodzisa.

Spējā brāzmā viņu apņēma pēdējā, mūžīgā tumsa.

Lusija nomira nākamajā vakarā pēc uzņemšanas slimnīcā. Nekādu pretošanās spēju, nekādas reakcijas — iznākums bija neizbēgams.

Viņu aiznesa kapličā. Tur viņu nolika uz biezās akmens plāksnes, ko viņa kādreiz murgu rēgos bija redzējusi.

Nakts bija mierīga, visapkārt valdīja rudenīgs klusums, ko viņa tā bija mīlējusi. Klusajā kapličā iezagās peleka migla no bezrimtīgās upes un noslēpumaini tinās ap viņas augumu, kas tur nomocīts, gluži kails gulēja uz akmens plāksnes.

Aukstajā nāves maskā sastingusi, viņas seja bija neizteiksmīga. Acis aizvērtas, lūpas bālas un viegli pavērušās, rokas caurspīdīgas, uz krūtīm sakrustotas pēdējā nevarībā. Un migla, kas arvien biezāka cēlās no ūdens un no zemes, viņu ietina pelēkā sviedrautā.

А. Кронин ТРИ ЛЮБЬВИ Роман

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Переводчик В. Карклппыи Художник Р. Музис

Arčibalds Kronins TRĪS MĪLESTĪBAS

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore D. Reigase. Korektore L. Zeilāra. Nodota salikšanai 1971. g. 27. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 22. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2. formāts 84X108/32. 16.87 fiz. iespiedi.:

28.34 uzsk. iespiedi.; 31,87 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 72 kap. Izdevniecība «Liesma* Rīga, Padomju bulv. 21. Izdevn. Nr. 24857-D404. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 712.

1

2

3

4

5

6

7

Tuklums.

8

Nepareizi izrunāts franču oui — jā.

/

9

Džils — 0,14 litra.

Content

Kronins Arčibalds Trīs mīlestības

PIRMĀ DAĻA

OTRA DAĻA

TREŠĀ DAĻA

1