Kronins Arčibalds

Zvaigznes raugās lejup

Arčibalds Kroņins

Zvaigznes raugās lejup

P I R M Ā D A Ļ A

I

Kad Marta pamodās, vēl arvien bija tumšs un ļoti auksts. Pa vecās divistabu mājas plaisām strāvoja salts Ziemeļjūras vējš. Tālumā dunēja piekrastes bangas; citādi valdīja klusums.

Viņa kā sastingusi gulēja virtuves gultā, stīvi turēdamās savrup no Roberta, kura kāss un bezmiegs bija traucējis naktī. Kādu brīdi viņa ļāvās domām, skaudri raudzīdamās pretī jaunajai dienai un lūkodama norīt rūgtumu, ko juta pret šo vīrieti. Tad viņa smagi piecēlās.

Akmens klons viņas kailās kājas saldēja kā ledus. Ātri viņa uzrāva drēbes, rīkodamās drošām kustībām kā spēcīga sieviete, kas vēl nav četrdesmit gadu veca. Taču saģērbusies viņa elsa aiz piepūles. Ēst viņai tagad negribējās; savādi — nezin aiz kāda iemesla ļaunais izsalkums jau kopš vairākām dienām pārgājis, bet viņai bija nelabi, līdz nāvei nelabi. Tad viņa aizvilkās līdz izlietnei un atgrieza krānu. Ūdens netecēja. Vads bija aizsalis.

Mirkli Marta padevās vājumam; viņa stāvēja, spiezdama sastrādāto roku pie uztūkušajiem sāniem un skatīdamās pa logu gausajā rītausmā. Tur lejā neskaidri samanāmas cita aiz citas stiepās kalnraču māju rindas. Pa labi melnoja Slīskēlas pilsēta, aiz tās osta ar vienu vienīgu saltu uguni, un tad vēl saltāka jūra. Pa kreisi slējās Neptūna nr. 17 ceļamā torņa asās kontūras, kas it kā milzu karātavas iezīmējās blāvajās austrumu debesīs, pārvaldot pilsētu, ostu, jūru.

Grumba Martas pierē kļuva dziļāka. Streiks nu jau ilga trīs mēnešus. Šīs domas grūtumā viņa spēji novērsās no loga un mēģināja iekurt uguni. Tas nenācās viegli. Viņai bija tikai krastā izskalotā malka, ko Semijs iepriekšējā dienā pārnesis, un gruži, visnožēlojamākie ogļu atkritumi, kurus Hjūdžijs savācis raktuves pagalmā. Jāplēš vai mati, iedomājoties, ka viņai, Martai Fenikai, kas pieradusi pie pirmās šķiras oglēm, pie īstas kalnraču uguns, nu jākurina ar mēsliem! Taču beidzot viņa uguni iekūra. Marta izgāja pa virtuves durvīm, ar niknu sitienu pārcirta naktī iesalušo ledu spainī, pielēja katlu, ienāca atpakaļ un uzlika to uz uguns.

Pagāja labs laiks. Kad ūdens uzvārījās, viņa ielēja to tasē, notupās pie uguns un, saņēmusi tasi abās rokās, lēni dzēra. Verdošais ūdens viņu sasildīja, iepludināja dzīvības straumes viņas sastingušajā ķermenī. Nebija jau tik gards kā tēja — nē, protams, ne; nekas nav tik gards kā tēja, — tomēr tas līdzēja, un viņa juta, ka atspirgst. Liesmas, kas laizīja zaļo koku, uz māla plīts apgaismoja vecas avīzes stūri, kuru viņa, uguni iekurot, bija noplēsusi.

«Misters Kīrs Hārdijs Apakšnamā iesniedza jautājumu, vai valdībai, ievērojot posta apmērus ziemeļos, esot padomā lēmumi, lai mācību iestādēm atļautu paēdināt trūkumcietējus bērnus. Atbildē tika paskaidrots, ka valdība nedomājot pilnvarot iestādes ēdināt trūkumcietējus bērnus.» Karsto ūdeni dzerot, Marta nevērīgi lasīja šīs rindas. Viņas izdēdējusī seja nepauda neko — ne līdzdalību, ne sašutumu, neko. Tā bija neizdibināma kā nāve.

Pēkšņi viņa pagriezās atpakaļ. Jā. Viņš bija nomodā — gulēja uz sāniem, vaigu rokā atspiedis, kā jau parasti, un vēroja viņu. Viņu tūlīt atkal pārņēma rūgtums. Viss, viss — viņa dēļ! Tad viņš sāka klepot, un Marta zināja, ka līdz šim Roberts valdījies bailēs no viņas. Tas nebija spējš klepus, bet gan dziļš, kluss, ieildzis kāss. Pazīstams kāss. Tiešām, kāss bija pats šis vīrs, tas nebija nelaipns, likās, tas viņu gandrīz vēlīgi tur savā varā. Tas piepildīja vīra muti ar veselu gubu krēpu. Nu Roberts atbalstījās uz elkoņa un nospļāvās uz četrstūrainā «Tit—Bifs» gabala. Vienmēr viņš laikrakstu «Tit—Bits» salocīja tādos četrstūrainos gabalos, rūpīgi un pareizi sagrieza ar Martas veco virtuves nazi, ar to, kam kaula spals. Viņam bija liels krājums tāda papīra, kuram viņš nekad neļāva izsīkt. Vienmēr viņš spļāva uz mazā četrstūra, apskatīja krēpas, salocīja papīru un to sadedzināja. It kā cerību pilns sadedzināja. Gulēdams gultā, viņš meta mazos vīšķus pār malu un sadedzināja, kad piecēlās.

Marta sajuta spēju naidu pret vīru un pret kāsu, kas bija viņš pats; tomēr viņa piecēlās, vēlreiz pielēja tasi un aiznesa viņam karsto ūdeni. Viņš to klusēdams paņēma.

Kļuva gaišāks. Pulksteni ieķīlāja pašu pirmo — marmora pulksteni tempļa veidā, ko Martas tēvs dabūja par godalgu ķegļu spēlē, — viņas tēvs bija varens vīrs un īsts meistars ķegļu spēlē! Marta domāja, ka pulkstenis varētu būt apmēram septiņi. Viņa apsēja ap kaklu Deivida zeķi, uzlika galvā vadmalas vīriešu cepuri, kuru tagad valkāja, un tad uzvilka savu nonēsāto, melno mēteli. Šis mētelis vismaz vēl kaut kas bija! Viņa nepiederēja pie tām sievām, kas staigā lakatā! Nē. Viņa bija cienījama, bija un arī būs — par spīti visam. Visu mūžu cienījama.

Ne vārda neteikusi, uz vīru neatskatījusies, Marta izgāja no mājas, šoreiz pa priekšdurvīm. Viņa saslējās, lai turētos pretī asajam vējam, un soļoja lejup pa Kaupena ielu, lejā pa stāvo nogāzi, kas veda uz pilsētu. Klajumā bija aukstāks, sveloši auksts. Terases bija tukšas, neredzēja neviena cilvēka. Viņa gāja garām «Sveicienam», garām Midlrigai, garām tukšajiem biedrības mājas pakāpieniem, ko klāja sasaluši spļaudekļi, šie pagājušo apspriežu nokrišņi. Uz gala sienas ar krītu bija uzrakstīts — «Masu sapulce trijos». To rakstījis kontrolieris Čārlijs Gaulens — tas plukata un balamute.

Marta nodrebēja, lūkoja steidzināt soļus. Taču viņa nevarēja ātrāk paiet. Bērns viņā, vēl nedzīvs, smags kā svins, vilka, plēsa, spieda zemē. Būt šai stāvoklī un tādos laikos! Trīs pieauguši dēli — Deividam, jaunākajam, turpat piecpadsmit gadu —, un tad vēl tā iekrist! Viņa savilka dūres. Sirdī mutuļoja dusmas. Viņš, atkal viņš — piedzēries bija pārnācis mājās, mēms, sapīcis un piedzēries, un izdarījies ar viņu, kā gribējis!

Pilsētā veikali lielāko tiesu bija slēgti. Daudzus vispār neatvēra. Pat kooperatīvu ne, kur bija galīgi izsmelts pēdējais vēl iespējamais kredīts. Bet kas par to, Martai makā bija sarkana divu peniju zīme, viņa taču tik daudz ko vēl varēja nopirkt! Tikai retiem veikali bija atvērti. Mastersam ne — jau divas dienas slēģi stāvēja aizvērti, jo viņa veikals vai lūza aiz ķīlu pārpilnības, starp kurām bija arī Martas labākās lietas, un veikala izkārtne ar trim misiņa lodēm šūpojās, nekā nesolīdama. Mērčisonam ne, Dobsam ne, Bētsam ne. Viņi visi bija slēguši savus veikalus, viņi baidījās, briesmīgi baidījās, ka neizceļas nemieri.

Viņa nogriezās gar stūri Lema ielā, pret Ramedža veikalu pārgāja pāri ielai un pa šauro Skatu devās lejā uz kautuvi. Tai tuvojoties, viņas seja atplauka. Hobs bija tur. Kreklā, ādas skoteli apsējis, viņš slaucīja cementa klonu.

— Vai varu ko dabūt, Hob? — Martas balss skanēja mierīgi; viņa stāvēja un gaidīja, kad Hobs pievērsīs viņai uzmanību.

Viņš to jau sen bija pamanījis, bet joprojām turēja galvu nodurtu, ar slotu slacīdams ūdeni. No slapjajām, sarkanajām rokām cēlās garaiņi. Viņa neuztraucās, Hobs bija kārtīgs cilvēks. Hobs viņu pazina. Hobs droši vien darīs, ko varēs. Viņa gaidīja.

— Vai jums nav drusku atkritumu, Hob? — Viņa neprasīja daudz, kādu gabalu, ko nekur nevarēja lietot, gabalu plaušu vai iekšu, kādus parasti aizmet.

Viņš to arvien vēl neuzlūkoja, taču beidzot apstājās — īgns, tāpēc ka lūgumu nācās atraidīt.

— Man nekā nav.

Marta viņu cieši uzskatīja.

— Nekā?

Viņš papurināja galvu.

— It nekā! Ramedžs lika mums kaut vakar sešos un visu aizvest uz veikalu. Būs dzirdējis, ka mēs pāris kaulu atdodam projām. Tikko nenorāva man galvu!

Marta iekoda lūpā. Tātad Ramedžs viņiem bija laupījis izredzi uz viru, uz trūcīgu ceptu iekšu ēdienu. Viņa sadrūma. Hobs nikni sita slotu pret klonu.

Viņa gāja projām domīga, arvien ātrāk — atpakaļ pa Skatu, pa Lema ielu uz ostu. Pietika ar vienu skatienu. Vējš pluinīja viņas svārkus, un viņa spēji apstājās; beidzot viņas izmocītajā sejā parādījās izmisums. Nebija cerību pat uz siļķi, kaut arī viņa sevi jau tiktāl bija pārvarējusi, ka būtu lūgusi Maseru žēlsirdīgo palīdzību. «Annija Masere» gulēja piesieta starp citām laivām aiz īsā mola ar tīriem, neaiztiktiem tikliem. «Vējains laiks.» viņa gausi nodomāja, ļaudama skatienam slīdēt tālāk — līdz netīri putainajiem viļņiem aiz kuģiem. Neviena laiva nebija jūrā braukusi.

Marta lēnām pagriezās un salīkusi gāja mājās. Tagad ielās manīja vairāk ļaužu. Pilsētā pamazām modās dzīvība. Daži rati aizdārdēja pa bruģi. Garām pagāja Hārkniss no Beteles ielas skolas, mazs vīrelis smailu bārdiņu, zelta acenēm, siltu mēteli; pulciņiem aizsteidzās meitenes no virvju darbnīcām; kāds pilsētas valdes ierēdnis, elpu uz rokām pūzdams, naski soļoja uz darbu. Visi ar nolūku vairījās no Martas, vairījās no viņas skatiena. Tie viņu nepazina. Bet zināja, ka viņa nāk no terasēm, ka viņa ir tās nelaimes, tā lāsta daļa, kas jau trīs mēnešus nomāc pilsētu. Kājas gandrīz vairs neklausīja, kad viņa sāka kāpt kalnā.

Tīzdeila maiznīcas priekšā stāvēja vienjūga rati, kuros iekrāva izvadājamo maizi. Dēls, Dans Tīzdeils, skraidīja iekšā un ārā, nesdams lielu grozu ar tikko ceptiem maizes klaipiem. Kad Marta pienāca pie veikala, svaigās maizes siltā, saldā smarža pacēlās no ceptuves, kas bija pagrabā, un aizžņaudza viņai kaklu. Viņa neviļus apstājās. Viņa būtu varējusi paģībt kārē pēc maizes. Tai mirklī Dans nāca ar svaigu klaipu grozu. Viņš ieraudzīja Martu, redzēja izsalkumu viņas sejā. Viņš nobālēja; viņa acis satumsa it kā šausmās. Aši viņš paņēma vienu klaipu un ielika to Martai rokās.

Viņa neteica nekā, neviena vārda, bet skatienu aizmigloja pateicības asaras — tik tuvu raudām viņa vēl nekad nebija bijusi, kamēr pa Kaupena ielu gāja tālāk uz Sevastopoles ielu. Dans viņai patika — tas bija kārtīgs puisis, strādāja Neptūnā, tā aizstādams karadienestu, bet tagad kopš streika izcelšanās palīdzēja tēvam, braukdams ar piegādes ratiem un izvadādams maizi. Viņš bieži runāja ar Deiviju. Nu viņa, no kāpiena mazliet ātrāk elpodama, uzlika roku uz savas mājas durvju tverekļa.

— Kinča kundzes Alisei asins izplūdums. — Kaimiņiene Hanna Brēse aizturēja Martu tai brīdī, kad viņa gribēja iet iekšā.

Marta pamāja ar galvu. Visu nedēļu bērni terasēs cits pēc cita saslima ar plaušu karsoni.

— Sakiet Kinča kundzei, ka vēlāk aiziešu pie viņas,— Marta atbildēja, mājā ieiedama.

Viņi bija piecēlušies, saģērbušies un visi četri — Roberts un viņas trīs dēli — sapulcējušies ap uguni. Bet Martas skatiens kā arvien vispirms meklēja Semiju. Viņš tai uzsmaidīja ar savu vienmēr gatavo smaidu, kas zilajām, dziļi iegrimušajām acīm lika gandrīz pazust zem grumbās savilktās augstās pieres. Sema smaidā vīdēja pārgalvība. Viņam bija tikai deviņpadsmit gadu, un viņš jau strādāja par cirtēju Neptūnā; viņš bija Martas vecākais dēls un mīlulis.

— Hei, — viņš pamirkšķināja Deividam, — paskat, ko tava māte izdarījusi! Nočiepusi maizes klaipu, lai tev būtu ko ēst.

Deivijs savā kaktā iztapīgi pasmaidīja. Tas bija vājš, mierīgs zēns bālu, garenu, nopietnu, stūrgalvīgu seju. Pār uguni noliecoties, viņam mugurā izspiedās lāpstiņas. Lielās, tumšās acis parasti raudzījās pētoši, bet pašreiz daudz nepētīja. Viņam bija četrpadsmit gadu, viņš bija zirgu dzinējs Neptūna Paradīzes nodaļā, deviņas stundas dienā strādāja pazemē, tagad arī streikoja un bija krietni izbadojies.

— Zēni, ko jūs par to sakāt? — Sems turpināja. — Te jūs redzat savu lāga tēvoci Semiju, kas trenējas, lai kļūtu par staigājošu ģindeni. Zaudē desmit stonus divās nedēļās, var dot padomus korpulentām dāmām, kas grib atgūt slaido līniju. Un te nu pārnāk mūsu māte ar svētku mielastu. Liels kārdinājums Semijam, vai ne, Hjūdžij, mans dēls?

Marta savilka tumšās uzacis.

— Vari būt laimīgs, ka vēl ko dabū — Un viņa sāka griezt maizi.

Visi viņu vēroja kā apburti, pat Hjūdžijs pacēla skatienu. Viņš pašreiz lika ielāpu saviem vecajiem futbola zābakiem, un nebija viegli Hjūdžija domas novērst no futbola. Hjūdžijs bija futbola entuziasts, centra uzbrucējs — jāievēro, septiņpadsmit gadu vecumā —, un, kad viņam Neptūna Paradīzes nodaļā nebija jāstumj truļi, viņš spēlēja futbolu Slīskēlas komandā. Hjūdžijs Semam nekā neatbildēja. Hjūdžijs nekad daudz nerunāja, viņš bija kluss — vēl klusāks nekā tēvs. Hjūdžijs tikai noskatījās uz maizes klaipu.

— Piedod, māt! — Semijs uzlēca kājās un paņēma šķīvi. — Par ko gan es domāju, ka tā varēju aizmirst savas smalkās manieres? «Atļaujiet man!» teica hercogs savā krāšņajā Tainsaidas huzāru uniformā. — Viņš pasniedza tēvam šķīvi.

Roberts paņēma riecienu. Viņš paskatījās uz maizi un tad uz Martu.

— Vai tā no ēdinātavas? Tad man nevajag.

Viņa pavērās Robertā.

Viņš teica gurdā balsī:

— Es tev jautāju: vai šī maize no trūkumcietēju ēdinātavas?

Marta vīru arvien vēl uzlūkoja, arvien vēl domāja par vīra trakumu, ka tas viņu kopējos ietaupījumus bija ziedojis streikam. Viņa teica:

— Nē.

Semijs iejaucās skaļi un moži:

— Un kas tad par to? Man liekas, mēs visi to ēdīsim. — Tai pašā drosmīgajā možumā viņš atbildēja tēva skatienam. — Nemaz neskaties tā, tēt! Visām labām lietām reiz pienāk gals. Es to nemaz nenožēloju. Man gribas atkal strādāt. Nevis tā sēdēt dīkā, it kā man nebūtu roku, un gaidīt, lai māte ko nozog. — Viņš pievērsās Deivijam. — Te, grāfa kungs, ņemiet — lūdzu! Nevilcinieties! Ticiet man, citādi to aizmetīs projām!

Marta izrāva viņam šķīvi no rokām.

— Semij, tādi joki man nepatīk. Nezobojies par ēdienu!

Pieri savilkusi, viņa to uzlūkoja. Tomēr iedeva tam vislielāko gabalu. Tad viņa apkalpoja Hjūdžiju. Mazāko riecienu viņa paturēja sev.

II

Pulkstenis desmit. Deivids paņēma cepuri, izlavījās no mājas un klaiņojot aizsoļoja pa Inkermanas ielas nevienādo, šur tur iegrimušo bruģi. Visas namu rindas Slīskēlas kalnraču iecirknī bija nosauktas Krimas kara slaveno uzvaru vārdos. Augšējā rinda, tur dzīvoja Deivids, bija Inkermanas iela, tad nāca Alma, vēl tālāk Sevastopole un pati zemākā māju rinda, tā, kur dzīvoja Džo, — Balaklavas iela. Deivids tagad gāja uz Džo māju paskatīties, vai Džo «piedalīsies».

Vējš bija aprimis, negaidot paspīdēja saule. Tā apžil binaja Deividu, jo nemaz nebija pie tās pierasts, un tomēr viņam saules gaismas starojošā pārpilnība šķita skaista. Ziemā, kad strādāja, viņš augām dienām nemaz neredzēja īstu saules gaismu. Tumšs bija rītā, kad nobrauca lejā, tumšs vakarā, kad atkal uzbrauca augšā.

Taču šodien bija gan auksts, bet gaišs, un šī diena Deividu līdz sirds dziļumiem pieplūdināja ar savādu gaišumu, pavisam dīvaini atgādinādama tās retās reizes, kad tēvs viņu bija vedis līdzi uz Vonzbeku makšķerēt. Tālu no raktuves tumsas un netīrības — zaļi lazdu krūmi, čalojošs, skaidrs ūdens.

«Skaties, tēt, skaties!» viņš bija iesaucies, kad satrauktais skatiens pamanīja agro gaileņu pušķīti.

Viņš nogriezās gar Balaklavas stūri.

Tāpat kā citas namu rindas, arī šī Balaklava aizstiepās turpat pieci simti jardu — gara virtene melni nokvēpušu akmens māju, kuras izraibināja neveiklas, baltas dzīslas tur, kur bija lietota java, aizmetot platākās un jaunākās plaisas. Kvadrātveida dūmvadi, sagruvuši un nevienādi, izskatījās kā piedzērušies; garās jumtu rindas ar daudzajām iegrimušajām vietām līdzinājās nemierīgai jūrai; sētas ap pagalmiem bija celtas gan no veciem dzelzceļa gulšņiem, gan no lūžņiem, gan no sarūsējušiem, veciem dzelžiem, aiz tām krājās veselas atkritumu un mēslu kaudzes. Katram pagalmam bija sava ateja un katrai atejai — savs spainis. Skārda spainis. Atejas stāvēja kā sargbūdas starp namu rindām, un ielu galā uz irdenās zemes gar kailām dzelzceļa sliedēm cita citai blakus drūzmējās iedzīvotāju pašu celtās blakus ēkas. Apmēram vidū pacēlās Neptūns nr. 17; aiz tā plētās Snuka tuksnesīgais pelēkums. Snuks bija postaža, ko uzarušas, izvagojušas un izvandījušas vecā Neptūna pēdas, kuras sniedzās simtiem gadu tālā pagātnē. Snukā rēgojās vecā Skaperholas šahta. Visam te bija sakars ar kalnraktuvēm. Ainavas tālais, lēzenais dibenplāns bija nosēts raktuvju dūmeņiem, ogļu grēdām, celtņu torņiem — viss liecināja par raktuvēm. Virve ar veļu, kas spilgti zila un sarkana plandījās pret tuksnesīgo netīrības panorāmu, saistīja skatienu kā zaims. Šī veļas virve ainai piešķīra skaudru, netiklu skaistumu.

Deivids to visu pazina, un viņam tas ne visai patika. Tagad vēl jo mazāk. Pār garo virkni drūmo dzīvojamo māju, kas cita citai pagriezušas muguru, pletās vienaldzības, padošanās atmosfēra. Daži kalnrači Slogers Līmings, Kīkers Hovs, Bobs Ogls un vēl pāris citu, kas normālos laikos nekad neatteicās saspēlēt, zvilnēja pie sienas. Šodien viņi nespēlēja. Viņiem nebija vara naudas spēlei. Viņi tikai sakņupuši sēdēja un klusēja. Bobs Ogls, Paradīzes pirmās maiņas cirtējs, paglaudīja savai medību kucei šauro galvu un pamāja Deivijam. Slogers Līmings teica:

— Labdien, Deivij!

Deivids atbildēja:

— Labdien, Sloger!

Citi viņu ziņkārīgi uzlūkoja, jo redzēja viņā tikai Robertu, viņa tēvu, kura dēļ tie visi bija zaudējuši darbu. Tie redzēja bālo zēnu noplukušajā uzvalkā, no kura tas bija izaudzis, ar kokvilnas kamzoli un smagajiem raktuvju zābakiem — kurpes bija ieķīlātas —, sen neapgrieztiem matiem, tievām roku locītavām, delnām, kas darbā kļuvušas lielas.

Viņš juta pētošos skatienus, bet pacieta tos mierīgi, zodu uz priekšu izstiepis; tā viņš aizgāja līdz mājai nr. 19, kur dzīvoja Džo. Virs durvīm bija pavirši uzkrāsots uzraksts — «Flyaway divriteņu aģentūra. Mirušo apbedīšana. Mēbelētas istabas». Deivids gāja iekšā.

Džo ar savu tēvu Čārliju Gaulenu ēda brokastis; uz koka galda stāvēja porcelāna bļoda ar aukstu gaļu; blakus lielai, brūnai tējkannai un atvērtai kondensēta piena bundžai bija robaini iegriezts maizes klaips. Nekārtība uz galda bija gandrīz neticama; visa māja — divas istabas, ko savienoja vertikālas kāpnes, — īsts haoss. Netīrība, juceklis, daudz ēdiena, sprēgājoša uguns, visur izmētāti apģērba gabali, nemazgāti trauki; iemītnieku, alus, tauku, sviedru smaka — netīra proletāriešu mājība.

— Hallo, zēn, kā klājas? — Čārlijs Gaulens bija sabāzis naktskreklu biksēs, un bikšturi vaļīgi nokarājās pār viņa tuklo vēderu; kailās kājas bija iemauktas drēbes tupelēs. Tai brīdī viņš bāza prāvu gaļas gabalu platajā mutē. Viņš vicināja nazi lielajā, sarkanajā dūrē un laipni māja Deividam ar galvu. Čārlijs vienmēr bija laipns; nekad to neredzēja citādu kā laipnu, nu jā, protams, viņš jau bija saticīgs cilvēks, šis lielais Čārlijs Gaulens, Neptūna kontrolieris. Viņš labi satika ar ļaudīm, labi satika ar Barasu. Visur bija gatavs pielikt roku, sākot ar mājsaimniecību, jo sieva tam kopš trim gadiem bija mirusi, un beidzot ar trušu medībām vai neatļautu lašu zveju Koķetā.

Deivids apsēdās un noskatījās, kā Džo un Čārlijs ēd. Viņi ēda ar bezgalīgu labpatiku — Džo ritmiski čāpstināja savus jaunos žokļus, Čārlijs šmaukstināja biezās lūpas, ar nazi uzkasīdams trekno, sabiezējušo mērci. Deivids nekā nevarēja darīt: mute viņam sāpīgi siekaloja, viņš juta siekalu strautiņu mutē. Pēkšņi, kad jau gandrīz bija beiguši ēst, Čārlijs pārtrauca darboties ar nazi, it kā viņam kas būtu ienācis prātā.

— Vai negribi izlaizīt podu, zēn?

Deivids papurināja galvu. Kaut kas viņam lika atteikties. Viņš pasmaidīja.

— Es jau pabrokastoju.

— Ā, tā cita lieta, ja jau esi paēdis. — Čārlija mazās ačeles viltīgi mirkšķinājās lielajā, sarkanajā sejā. Viņš apēda pēdējās drusciņas. — Un ko tavs tēvs par to domā, ka nu mums laikam vajadzēs padoties?

— Nezinu.

Čārlijs nolaizīja nazi un apmierināts nopūtās.

— Tas nu gan bija tracis! Man to nevajadzēja. Hedonam to nevajadzēja. Mums nevienam to nevajadzēja. Tādu traci celt par ierīcēm un par puspeniju algas paaugstinājuma par tonnu! Es jau pašā sākumā teicu: tur nav nekādas jēgas.

Deivids uzlūkoja Čārliju. Čārlijs bija kontrolieris, arodbiedrības ierēdnis, un viņam bija labas attiecības ar Hedonu, arodbiedrības pārstāvi Tainkāslā. Čārlijs zināja, ka runa nebija par ierīcēm un par puspeniju vien. Deivids domīgi noteica:

— Skapera slānī daudz ūdens.

— Ūdens! — Čārlijs savieba platu, visgudru smīnu; viņam nekad nebija pazemē jāstrādā — viņš vagonus kontrolēja augšā, kad tie čīkstēdami pacēlās dienas gaismā. Viņš varēja atļauties būt visgudrs. — Paradīze vienmēr bijusi slapja mēslaine. Ūdens tur nav pirmo dienu, un Skapera slāņos jau nebūs Jaunāk kā citur. Tavs tēvs taču nebaidās pilītes ūdens, ko?

Čārlija gauso smīnu ievērojis, Deivids valdīja sašutumu un vienaldzīgi atteica:

— Viņš jau divdesmit piecus gadus strādā ūdenī, tad jau laikam gan nebaidās.

— Ir jau labi, ir jau labi. Zinu. Turies vien tēva pusē! Kas cits tad to darīs, ja tu nedarīsi? Tādēļ uz tevi ļauna prāta neturu. Tu esi krietns zēns. — Viņš skaji atraugājās, tad aizčāpoja uz savu sēdekli pie kamina, nožāvājās, izstaipījās un sāka piebāzt nomelnējušo māla pīpi.

Džo un Deivids izgāja no istabas.

— Viņam jau nav jābrauc lejā Paradīzē! — Džo bez kādas godbijības piebilda, tiklīdz durvis aizvērās. — Vecais blēdis, viņam gan derētu pastāvēt slapjumā kā man.

— Nav jau slapjums vien, Džo! — Deivids neatlaidās. — Tu taču zini, ko tēvs saka.

— Zinu, zinu! Man jau apnicis to klausīties un citiem puišiem tāpat. Tavam tēvam visādas dīvainas iedomas par Skapera slāni. Viņš domā, ka zina visu.

Deivids silti noteica:

— Viņš zina daudz. Tici man. Viņš to lietu nesāka joka pēc.

Džo sacīja:

— Nē! Bet daži puiši to darīja. Tiem bija apnicis ūdenī strādāt, un viņi domāja, ka joks būtu darbu pārtraukt. Bet nu jau viņi tā atēdušies šā nolādētā joka, ka ir gatavi uz visu, lai tikai atkal drīkstētu sākt, kaut arī Skapers būtu līdz griestiem zem ūdens.

— Jauki! Lai tad viņi sāk.

Džo skābi piemetināja:

— Viņi sāks arī. Uz to tu vari paļauties. Pagaidi tikai līdz sapulcei trijos. Bet necelies pakaļkājās. Tas viss man apnicis, gluži tāpat kā tev. Un vispār, visa šī nolādētā raktuve man apnikusi. Pie pirmās izdevības, kas tikai gadīsies, es aizlaidīšos. Negribu visu mūžu mīcīties pa šiem mēsliem. Gribu tikt pie naudas un redzēt kaut ko no dzīves.

Deivids klusēja apjucis un sašutis. Viņam bija tāda sajūta, it kā dzīvē viss nostātos pret viņu. Viņš arī gribēja tikt projām no Neptūna, bet ne tā kā Džo. Viņš atcerējās gadījumu, kad Džo reiz jau aizbēga un policijas seržants Rodams viņu, bailēs drebošu, pārveda atpakaļ, lai tēvs to pamatīgi ieperot.

Viņi klusēdami gāja tālāk. Džo mazliet lielīgi, svarīgi, rokas kabatās sabāzis. Džo bija stalti noaudzis puisis, divus gadus vecāks par Deividu, stūrainiem pleciem, taisnu muguru, kupliem, cirtainiem, melniem matiem un šaurām, spriganām, brūnām acīm. Džo bija loti glīts zēns. Pats arī to zināja. Viņa seja pauda pašapziņu, uz vienas auss nevērīgi pasistā cepure jau bija kā izaicinājums. Viņš atkal atsāka sarunu:

— Ja no dzīves ko grib gūt, vajag naudas. Un vai raktuvē kādreiz var naudu nopelnīt? Nē, kaut vai raujies pušu. Vismaz daudz naudas ne. Noteikti ne. Bet es gribu kaut ko gūt no dzīves. Es gribu daudz naudas. Man patīk jautri pavadīt laiku. Tev ir laime. Tu varbūt tiksi uz Tainkāslu. Tēvs tevi grib laist koledžā, tā jau arī viena no viņa dīvainajām iedomām. Bet man pašam jātur acis vaļā. Un to es arī darīšu. Pagaidi vien! Tas notiek tā: «Kas pirmais brauc, pirmais maļ.» — Pēkšņi viņš apklusa, sirsnīgi uzsita Deividam pa muguru un uzsmaidīja omulīgi, laipni. Ja Džo bija labā omā, tad nebija neviena, kurš būtu jautrāks un draudzīgāks par viņu, — tā bija omulība, kas iesildīja sirdi, draudzība, kura staroja no Džo skaistajām, brūnajām acīm un piešķīra tam lieliska biedra un laba drauga izskatu.

— Nu tad iesim pie laivām, Deivij, atraisīsim kādu un brauksim makšķerēt, varbūt ko izvilksim.

Viņi jau bija garām Krastmalas ielai un iznākuši piekrastē. No krastmalas mūra viņi nolēca apakšā cietajās smiltīs. Aiz viņiem pletās ar asu zāli un niedrēm apaugušas aukstas kāpas. Deividam patika kāpas. Kad vasarā brīvās sestdienās pārnāca no Neptūna un tēvs ar cirtējiem aizgāja uz «Sveicienu» iedzert, Deivids starp niedrēm bija gluži viens un klausījās cīruļa dziesmā. Tad viņš ļāva grāmatai noslīdēt zemē, lai zilajās debesīs meklētu sīko, gavilējošo dziedoni. Tagad viņam bija tāda sajūta, ka labi būtu tur atlaisties. Viņam atkal apreiba galva, biezais svaigās maizes rieciens, ko viņš no rīta tik kāri bija apēdis, nu kā svins spieda pakrūtē. Bet Džo jau bija pie viļņu lauzēja.

Viņi ierāpās viļņu lauzējā un nokļuva ostā. Tur daži zēni stāvošajā, netīrajā ūdenī meklēja ogles. Ar vecu, kārts galā piesietu spaini, kam bija izsisti caurumi, tie meklēja ogļu gabalus, kas, kuģus piekraujot, nokrīt no klāja. Tā kā tagad vairs nesaņēma ik pārnedēļas ogļu sūtījumu no raktuves, viņi rakņājās pa dūņām un meklēja kurināmo, par ko citkārt neviens nebūtu domājis. Džo noskatījās viņos ar slepenu nicināšanu. Viņš palika stāvot, kājas plati ieplētis, rokas arvien vēl dziļi bikšu kabatās sabāzis. Viņš tos nicināja. Viņa pagrabs bija pilns ar labām oglēm, kas nozagtas pie šahtas ieejas; Džo pats tās zaga — labākās, kādas tur bija. Viņa kuņģis bija pilns ar barību, labu barību; par to bija padomājis Čārlijs, viņa tēvs. Bija tikai viens ceļš, kā to varēja panākt. Paņemt vajadzīgo — iet un paņemt, nevis drebēt un pusbadā stāvēt un rakņāties dūņās vājā cerībā, ka kaut kas aiz līdzjūtības pats ielēks spainī.

— Sveiks, Džo, zēn! — glaimīgi iesaucās pusvientiesis Paradīzes truļu dzinējs Neds Softlijs. Garais deguns tam bija sarkans, mazais, šļauganais augums salā drebēja kā drudzī. Viņš nedroši iesmējās. — Džo, draugs, vai tev nav cigaretes gals? Beidzos vai nost, kā gribas smēķēt.

— Velns parāvis, Ned!... — Džo līdzjūtība bija acīm redzama un apbrīnojama. — Tas man tiešām pēdējais! — Viņš paņēma cigareti no aizauss, skumji to apskatīja, aizdedzināja un pārlieku līdzjūtīgā laipnībā sāka pats smēķēt. Bet, tiklīdz Neds pagrieza muguru, Džo pasmīnēja. Protams, kabatā viņam bija pilna kārbiņa «Woodbines». Bet tas Nedam nebija jāzina. Nekādā ziņā! Arvien vēl smīnot, viņš pievērsās Deividam, kad pēkšņs kliedziens lika spēji cirsties atpakaļ.

Kliedzējs bija Neds. Viņš, skaļi protestēdams, iekaucās. Pēc triju stundu darba griezīgajā vējā viņš bija piepildījis vai gandrīz piepildījis maisu un pašulaik grasījās to ņemt plecos un iet mājās. Bet Džeks Vikss tam aizsteidzās priekšā. Džeks, plecīgs septiņpadsmit gadu vecs nekauņa, gluži mierīgi nogaidīja brīdi, kad varēs piesavināties Neda ogles. Viņš paņēma maisu, izaicinoši paskatījās apkārt un vēsā mierā soļoja projām.

Puiku barā sacēlās skaļi smiekli. Ak tu žēlīgais, vai tas kur redzēts! Džeks nozaga Nedam Softlijam ogles un, klusi smiedamies, aizgāja ar tām, bet Neds ķērca un vaimanāja, kā prātā jucis. Tas nu gan bija smalks joks — un Džo smējās skaļāk par visiem.

Bet Deivids nesmējās. Viņa seja bija kļuvusi gluži bāla.

— Viņš nedrīkst ņemt ogles, — Deivids čukstēja. — Tās ir Softlija ogles. Softlijs tās salasījis.

— Man gribētos redzēt, kas Džekam to aizliegs. — Džo slāpa vai nost aiz jautrības. — Ak dievs, paskaties, kāds Softlijam ģīmis, paskaties tikai!...

Jaunais Vikss devās projām pa molu; viņš viegli, bez pūlēm nesa maisu. Viņam sekoja raudošais Softlijs, tad skrandains, ņirdzīgs puiku bars.

— Tās ir manas ogles, — Softlijs atkal un atkal smilkstēja, un asaras viņam ritēja pār vaigiem. — Es mocījos, grūti mocījos, lai mātei būtu ko uguni iekurt ...

Deivids savilka dūres; viņš paspēra soli sānis, nostādamies tieši Viksam ceļā. Džeks pēkšņi apstājās.

— Hē? — viņš noteica. — Ko tev vajag?

— Tās ir Neda ogles, — Deivids sakostiem zobiem atmeta. — Tu nedrīksti tās viņam tā atņemt. Tas nav godīgi, nav pareizi.

— Velns lai parauj! — Džeks apjucis iesaucās. — Kas man to liegs?

— Es.

Neviens vairs nesmējās. Džeks uzmanīgi nolika maisu zemē.

— Tiešām?

Deivids pamāja ar galvu. Viņš nespēja parunāt — tik dziļi viņu satrauca sašutums. Viņā vārījās dusmas par šo netaisno rīcību. Džeks Vikss bija gandrīz pieaudzis vīrietis; viņš smēķēja, lamājās un dzēra kā vīrs. Viņš bija pēdu garāks un kilogramus desmit smagāks nekā Deivids. Bet tas Deividam nerūpēja. Nekas viņam nerūpēja, vienīgi tas, ka Vikss nedrīkst zēnam tā darīt pāri.

Vikss izstiepa uz priekšu abas dūres — vienu virs otras.

— Sit lejā! — viņš. ar izsmieklu teica. Tas bija parastais izaicinājums cīņai.

Deivids pameta skatienu Džeka tuklajā, pūtītēm nokaisītajā sejā, pār kuru kuploja pakulu krāsas matu cekuls. Viņš visu redzēja ārkārtīgi spilgti. Viņš redzēja pinnes otra jaunekļa neveselīgi bālajā sejā, sīku miežagraudu, kas bija aizmeties kreisās acs plakstā. Tad zibeņātrumā viņš nosita Džeka dūres uz leju un zvēla ar labo dūri taisni pa degunu.

Tas bija lielisks sitiens. Džeka deguns acīm redzami saplaka un šķieda asinis uz visām pusēm. Skatītāju pulks rēca; Deividam pār muguru pārskrēja mežonīga prieka tirpas.

Džeks soli atkāpās; viņš nopurināja galvu kā suns, tad nikni metās uz priekšu, vicinādams rokas kā spriguļus. Tai pašā mirklī kāds pūla malā brīdināja:

— Zēni, uzmanās, Raudāja nāk!

Deivids vilcinājās — viņš mazliet pagrieza galvu. Džeka dūre trāpīja viņam tieši pa deniņiem. Uzreiz viss aizmiglojās, it kā atkāpās. Viņš sajuta reiboni, un vienu mirkli viņam likās, ka viņš brauktu lejā šahtā; tik pēkšņa bija tumsa, kas to apņēma, tik ska]a rūkoņa ausīs. Tad viņš zaudēja samaņu.

Pūlis pameta skatienu uz Deividu un steigā izklīda. Pat Neds Softlijs bēga. Bet tagad viņš bija atdabūjis savas ogles.

Tikmēr pienāca Raudāja. Viņš bija staigājis gar jūrmalu. Bija vērojis, kā spēcīgākie viļņi atplūst un aizplūst krastmalas smiltīs. Jēzus Raudāja ļoti mīlēja jūru. Katru gadu viņš Neptūnā ņēma desmit dienas atvaļinājuma un pavadīja tās Vitli-Bejā, kur mierīgi pastaigājās pa liedagu starp dēļiem, uz kuriem bija rakstīts viņa iemīļotais bībeles pantiņš: «Jēzus raudāja par pasaules grēkiem.» Tas pats pants zelta burtiem bija rakstīts uz viņa mājas, un tādēļ, lai gan viņa īstais vārds bija Klems Dikerijs, visi viņu sauca Raudāja vai, taču ne tik bieži, Jēzus Raudāja vārdā. Gan būdams kalnracis, viņš tomēr nedzīvoja terasēs. Viņa sievai Suzannai Dikerijai bija mazs veikals Lema ielas galā, kur tā pārdeva pašas gatavotos jēra gaļas pīrāgus; Dikeriji dzīvoja virs veikala. Suzanna cienīja mazliet enerģiskāku bībeles pantu: «Esi gatavs stāties dieva vaiga priekšā!» Šo citātu viņa bija likusi iespiest uz visām papīra kulītēm, un tāpēc Slīskēlā mēdza teikt: «Ēd Dikerija pīrāgus un stājies dieva vaiga priekšā!» Bet pīrāgi bija ļoti labi. Deividam pīrāgi garšoja. Un viņam patika arī Klems Dikerijs. Raudāja bija sīks, rāms fanātiķis. Viņš vismaz bija patiess un vaļsirdīgs.

Kad Deivids atžilba un kā apjucis pavēra acis, Raudāja bija noliecies pār viņu, pliķēja viņam plaukstas, vēroja viņu tādā kā melanholiskā gādībā.

— Nu jau atkal labi, — Deivids teica, atbalstīdamies uz elkoņiem.

Ievērības cienīgā atturībā Raudāja nemaz nepieminēja cīņu. Viņš vaicāja:

— Kad tu pēdējo reizi ēdi?

— Šorīt. Ēdu brokastis.

— Vai vari piecelties?

Raudāja rokai pieķēries, Deivids uzslējās kājās. Viņš nedroši grīļojās un lūkoja aizbildināties ar smaidu.

Vīrs drūmi viņu novēroja. Kā vienmēr viņš runāja tieši, bez aplinkiem.

— Tu esi vājš aiz barības trūkuma. Atnāc uz manu māju! — Viņš Deividu arvien vēl balstīja un tā pa smiltaini šķērsām pāri kāpai lēnām viņu aizveda uz savu māju Lēma ielā.

Virtuvē Deivids apsēdās pie galda. Šai telpā Raudāja noturēja savas «virtuves sapulces». Pie sienām liesmoja alegorijas spilgtās krāsās: «Pēdējā bazūne», «Pastarā tiesa», «Platais un šaurais ceļš». Šajās gleznās bija visai daudz eņģeļu — slaidi, gaišmataini bezdzimuma stāvi nevainojami baltos tērpos pūta zelta taures. Pār eņģeļiem lija gaisma, bet arī tumsa bija redzama tur, kur starp korintiešu kolonnu drupām rēca tumsas zvēri un, kopā saspiedušies, drebošie ļaužu pulki baiļojās bezdibeņa malā.

Pie kamīna dzegas karājās auklas ar kaltētiem augiem un aļģēm. Raudāja pazina visus ārstniecības augus, kad bija laiks, čakli vāca tos žogmalēs un starp klintīm. Tagad viņš stāvēja pie plīts un mazā māla kannā uzlēja kumelīšu tēju. Tad ielēja tasē un pasniedza to Deividam. Pēc tam viņš, ne vārda neteicis, izgāja no virtuves.

Deivids dzēra tēju. Tā bija rūgta, bet aromātiska un kūpoši karsta. Tā viņu sildīja, stiprināja un spirdzināja, un lika aizmirst cīņu; tā viņā modināja izsalkumu. Tad atvērās durvis un ienāca Raudāja. Viņam līdzi ienāca sieva. Tā visai dīvainā kārtā līdzinājās vīram. Viņa bija maza, kārtīga sieviete, gluži melnās drānās ģērbusies, apvaldītām kustībām un ar to pašu mierīgi pārliecinošo izteiksmi. Nekā neteikusi, viņa nolika Deividam priekšā šķīvi. Šķīvī bija divi tikko cepti jēra gaļas pīrāgi. No mazas, emaljētas krūzes viņa abiem pīrāgiem uzlēja siltu mērci.

— Ēd lēnām! — viņa mierīgi teica. Tad viņa atkāpās tur, kur stāvēja vīrs. Abi vēroja Deividu, kā tas, mirkli vilcinājies, sāka ēst.

Pīrāgi bija ļoti labi, mērce — trekna un garda. Viņš apēda pirmo līdz pēdējai kripatai, tad pēkšņi pacēla skatienu un ievēroja, ka abu laulāto draugu nopietnās acis arvien vēl viņu novēro. Raudāja pusbalsī un svinīgi skaitīja: — Es gribu tevi paēdināt, tevi un tavus bērnus; un viņš mierināja tos un runāja laipni ar tiem.

Deivids lūkoja ar smaidu izteikt pateicību, bet kaut kas — labsirdība, ko tam izrādīja, bija tik negaidīta — aizžņaudza kaklu. Tas viņam derdzās, bet viņš tur neko nevarēja darīt. Tas viņam uzbruka kā negants viesulis: atmiņas par visu, ko viņš bija izcietis, ko viņi visi pēdējos trijos mēnešos bija pārcietuši. Viņš atkal izjuta visas šausmas: trūkumu, ieķīlāšanas, apslēpto sarūgtinājumu vecāku starpā, mātes dusmas, tēva spītu. Viņam bija tikai četrpadsmit gadu. Vakar viņš apēda rāceni, ko bija paņēmis Lidla fermā. Šai bagātajā un skaistajā pasaulē viņš kā zvērs bija gājis laukā un paņēmis rāceni, lai remdētu izsalkumu.

Viņš atbalstīja galvu vājajā rokā. Viņā pēkšņi modās kaislīga dziņa kaut ko darīt, — kaut ko, lai to visu novērstu. Kaut ko, kas varētu cilvēkus pacelt augstāk un tos dziedināt. Tas viņam bija jādara. Viņš to darīs. Pār viņa vaigu noritēja asara un sajaucās ar jēra gaļas pīrāga mērci. Eņģeļi pie sienām pūta taures. Deivids nokaunējies skaļi izšņauca degunu kabatas lakatiņā.

III

Pusdivi — pusdienas Lovā gandrīz beigušās. Arturs sēdēja taisni; kailie ceļgali slēpās zem baltā damasta galdauta, un kājas viņam tikko skāra biezo, sarkano Aksminsteras paklāju. Viņš nerimās apveltīt tēvu mīļiem, raižu pilniem skatieniem. Nomācošais sasprindzinājums, nenovēršamās izšķiršanās sajūta viņu mulsināja, gandrīz paralizēja. Kā vienmēr jūtu krīzes brīžos viņam bija zudusi ēstgriba. Pat izlikšanās, it kā ēstu, viņam radīja nelabumu. Viņš zināja, ka šodien sapulce ļaudīm, tēva ļaudīm, kam būtu pienākums godīgi un uzticīgi strādāt tēva raktuvē. Viņš zināja, ka no šīs sapulces atkarīgs viss — vai vīri atgriezīsies darbā, vai arī šis briesmīgais streiks turpināsies. To iedomājoties, pār muguru pārskrēja baiļu trīsas. Viņa acis liesmoja padevīgā mīlestībā pret tēvu.

Turklāt viņš gaidīja tēva aicinājumu braukt līdzi uz Tainkāslu; to viņš gaidīja jau no desmitiem rītā, kopš bija dzirdējis, ka Bārtlijam pavēlēts sagatavot vieglos ratus. Bet šo citkārt parasto aicinājumu viņš nesagaidīja. Tēvs brauks uz Tainkāslu pie Toda, un viņš, Arturs, nebrauks līdzi! To bija loti grūti paciest.

Pie galda risinājās mierīga saruna, ko vadīja un noteica Artura tēvs. Šis mierīgais sarunas veids tika ievērots visu laiku, kopš bija streiks. Vienmēr par gluži vienaldzīgām lietām: par to, ka dziedāšanas biedrībā varbūt drīzumā uzvedīšot «Mesiju», vai par to, kā mātes jaunās zāles palīdzot, cik svaigas esot puķes uz vecmāmiņas kapa, — un vienmēr tas izklausījās mierīgi, pavisam mierīgi. Ričards Barass bija mierīgs vīrs. Viss, ko viņš darīja, liecināja par nelokāmu pašsavaldību. Viņš sēdēja pie sava galda dzelzs mierā, it kā trīs mēnešu ilgais streiks viņa raktuvē Neptūnā būtu tīrais sīkums. Viņš sēdēja ļoti taisni — tāpēc arī Arturs sēdēja taisni — savā lielajā atzveltnes krēslā, ēda sieru, pašaudzētas selerijas un Olivera biskvītus. Tas bija vienkāršs ēdiens. Visa maltīte bija vienkārša. Barass cienīja tikai visvienkāršākos ēdienus; viņš ievēroja arī kārtību: plāni sagrieztu vērša gaļu, aukstu šķiņķi, jēra cepeti — citu pēc cita. Viņš nicināja izšķērdību un greznību pie galda un to nepieļāva. Viņš ēda gandrīz izklaidīgi, sakniebis jau tā plānās, stipri sarkanās lūpas, un ar veselīgajiem zobiem samala seleriju. Viņš nebija liela auguma, toties viņam bija prāvs krūšu kurvis, resnas rokas, platas plaukstas. Viss liecināja par lielisku veselību. Sejas krāsa viņam bija ziedoša, kakls — tik īss un muskuļains, ka galva šķita it kā krūšu kurvī iegrimusi. Iesirmos, pelēcīgos matus viņš valkāja īsi apgrieztus, vaigu kauli bija izspiedušies, acis raudzījās neparasti caururbjoši un skaidri. Viņam bija ziemeļnieka skatiens — ne gluži ass, bet stingrs un ciets. Vīrs ar nelokāmu pārliecību un svētu, evaņģēlisku ticību, liberālis, stūrgalvīgs sabata piekritējs, kas vakarā sapulcināja ģimeni uz lūgšanu un nolasīja bībeles pantus, kuri Arturu bieži aizkustināja līdz asarām. Viņš nebaidījās atzīties, ka jaunībā sacerējis baznīcas dziesmas. Nebija nekā tāda, ko Barass būtu kautrējies atzīt. Tā nu viņš tur sēdēja, izstarodams savu īpatnējo garīgo spožumu, un aiz muguras viņam pacēlās lielās, dzeltenās amerikāņu ērģeles, kuras viņš aiz mīlestības pret Hendeli par dārgu naudu bija licis iebūvēt ēdamistabā. Arturs bieži juta šo starojumu. Viņš mīlēja tēvu. Arturam tēvs bija kaut kas absolūts, tas viņam bija dievs.

— Artur, bērns, sāc nu ēst pudiņu! — krustmāte Kerija glaimīgi un laipni teica; tā viņa atkal pievērsa Artura mulso skatienu šķīvim. Sentdžordža pudiņš no cepumu drupačām un piedegušiem gabaliem viņam riebās. Bet viņš cīnījās ar to, cerēja, ka tēvs pūles ievēros un būs ar viņu apmierināts. Hilda jau bija paēdusi un drūmu, sevī vērstu skatienu raudzījās taisni uz priekšu. Greisa, smaidīga, nemākslota, slepeni priecājās.

— Vai tējas laikā būsi mājās, Ričard? — krustmāte Kerija godbijīgi vaicāja.

— Jā! Piecos. — Balss skanēja lietišķi un apvaldīti.

— Jā, Ričard.

— Vari pavaicāt Harjetai, vai viņa ko nevēlas no Tainkāslas.

— Jā, Ričard.

Krustmāte Kerija nolieca galvu. Viņa par visu vairāk vēlējās pakļauties Ričardam, un viņas galva pēc paraduma vienmēr bija noliekta — katram gadījumam. Viņa to turēja tā par zīmi savai padevībai: padevībai visiem un visam, bet it sevišķi liktenim. Krustmāte Karolaina Vondlisa zināja savu vietu. Lai gan cēlusies no ievērojamas Nortamberlendas dzimtas, lauku muižnieku ģimenes, viņa tomēr ar to nekad nelepojās. Viņa vispār ne ar ko nelepojās, pat ar to ne, ka bija Ričarda svaine. Viņa kopa bērnus, katru priekšpusdienu pasniedza tiem klases istabā stundas, ārstēja, kad tie bija slimi, visādi pakalpoja Harjetai, gatavoja gardus kumosus, kopa puķes, lāpīja zeķes, adīja kaklautus un skaitīja netīro mājas veļu, to visu darīdama vislēnīgākā pakalpībā. Pirms pieciem gadiem, kad Harjeta saslima un vairs necēlās no gultas, krustmāte Kerija ieradās mājā palīdzēt, kā agrāk vienmēr bija darījusi Harjetas dzemdību laikā. Viņai bija četrdesmit gadu, stāvs pamazām kļuva apaļāks, bāla, plata seja, pieri šķērsoja dažas rūpju grumbas, neizskatīgi, nekārtīgi mati, un tā viņa joprojām te dzīvoja un palīdzēja. Droši vien viņai bija neskaitāmas izdevības darīt kaut ko savā labā. Bet viņa nekad neaizmirsa, ka ir atkarīga, un iemācījās atkarīga cilvēka mazās viltības. Viņa turēja savā istabā tējkannu un slepenu biskvītu krājumu; kamēr citi runāja, viņa bieži klusām izzagās no istabas, it kā pēkšņi atskārtusi, ka vairs nav vajadzīga; lieciniekiem klātesot, viņa ar kalpotājiem runāja oficiāli un korekti, bet vienatnē viņa ar tiem bija laipna, pat sirsnīga un mēdza paglaimot: «Nu, Anna, vai gribat šo blūzi? Redziet, bērns, tā gandrīz nemaz nav valkāta ...» Viņai bija mazliet savas naudas — apmēram simt mārciņu gadā no akcijām. Viņa valkāja vienmēr vienādas, pelēkas drēbes. Viņa drusku kliboja pēc kādas pajūga katastrofas jaunībā, un ļaudis melsa, starp citu, gluži bez pamata, ka tai laikā kāds džentlmenis esot pret viņu nekrietni izturējies. Viņai bezgala patika karsta vanna, un viņa gāja tanī katru vakaru. Visvairāk viņa baidījās no tā, ka Ričardam varētu ievajadzēties vannas istabu, kamēr viņa bija tur. Dažubrīd pat sapņos šī doma viņu nomāca kā lietuvēns, un viņa pamodās bāla un nosvīdusi, pārliecināta, ka Ričards viņu r e d z ē j i s mazgājoties.

Barass paskatījās pāri galdam. Neviens neēda.

— Vai gribi biskvītu, Artur? — viņš stingri jautāja, uzlikdams roku uz stikla kārbas sudraba vāka.

— Nē, pateicos, tēv! — Arturs drebēdams norija siekalas.

Ričards pielēja glāzi ar ūdeni, mirkli paturēja to stingrajā rokā. Ūdens šķita vēl skaidrāks, vēl aukstāks, tādēļ ka viņš to turēja. Viņš lēni dzēra.

Klusums. Ričards piecēlās un izgāja no istabas.

Arturs tik tikko neapraudājās. Kāpēc, ai, kāpēc tēvs viņu neņēma līdzi uz Tainkāslu tieši šodien, kad Arturam tik ļoti gribējās būt kopā ar tēvu? Kāpēc viņš to neņēma līdzi pie Toda? Acīmredzot tēvam bija kas runājams ar Ādamu Todu. Viņš bija kalnrūpniecības inženieris, tēva vecākais draugs; bet kas tad par to, tēvs būtu varējis ņemt Arturu līdzi, noteikti, un Arturs būtu varējis parotaļāties ar Hetiju. Smagu sirdi viņš klejoja pa priekšnamu, ko krustmāte Kerija sauca par vestibilu, noraudzījās uz melno un balto podiņu rakstu, noraudzījās tēva skaistajās gleznās pie sienām un, labi zinādams, tomēr vēl cerēja. Hilda bija nekavējoties uzkāpusi augšā un ar grāmatu rokā iegājusi savā istabā. Bet tas nebija svarīgi. Viņu un Hildu nekad nebija saistījušas sevišķas simpātijas. Viņa bija pārāk strupa, dzedra, pārāk nesavaldīga savā kaislīgumā; likās, ka dvēselē viņa izcīnītu kādu cīņu, cīņu pret kaut ko neredzamu. Lai gan viņai bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa pirms trim mēnešiem, tieši pirms streika sākuma, bija uzspraudusi matus. Tas viņu vēl vairāk atsaldēja. Viņš juta, ka Hildu nav iespējams mīlēt. Viņa nebija arī skaista. Viņa bija dzedra un izskatījās tāda, it kā visu nicinātu. Viņas āda bija olīvu krāsā. Tā neoda patīkami.

Arturam vēl priekšnamā stāvot, Greisa iznāca no klases istabas ar ābolu rokā.

— Nāc līdzi pie Boksera! Nāc jel, Artur!

Viņš noskatījās lejup uz Greisu. Viņa bija vienpadsmit gadu veca, gadu jaunāka par viņu un pēdu mazāka augumā. Viņš apskauda Greisu. Greisai bija gaužām labs raksturs. Viņa bija maigs, skaists, briesmīgi nekārtīgs bērns. Skāte, slīpi iesprausta mīkstajos, dzeltenajos matos, mazajai sejiņai piešķīra komisku izbrīna izteiksmi. Lielās, zilās acis izstaroja nemākslotu nevainību. Pat Hilda mīlēja Greisu. Arturam gadījās redzēt, ka Hilda pēc strauja nelabas omas izvirduma notvēra Greisu un dedzīgi apskāva.

Arturs apdomājās: iet Greisai līdzi vai neiet? Viņš gribēja un tomēr arī negribēja. Nevarēja izšķirties. Arturam vienmēr bija grūti izšķirties. Viņš vilcinājās un tad papurināja galvu.

— Ej vien, — viņš drūmi teica. — Esmu noraizējies par streiku.

— Tiešām, Artur? — Viņa brīnījās.

Viņš pamāja ar galvu un sajūta, ka atteicies no prieka noskatīties, kā ponijs apēd ābolu, viņu padarīja vēl bēdīgāku.

Greisa aizgāja, viņš palika stāvam un ieklausījās. Beidzot tēvs nāca lejā. Viņš nesa plakanu, melnu ādas mapi padusē, bet nemaz neievēroja Arturu, tūliņ iekāpa piebrauktajos vieglajos ratos un aizbrauca. Arturs jutās pazemots, sirds viņam bija salauzta, viņš bija satriekts. Ne jau tādēļ, ka viņam būtu žēl Tainkāslas vai izjukušās ciemošanās pie Toda. Protams, Hetija bija jauka; viņam patika garās, zīdainās bizes, tās gaišais smaids, viņam patika sajust siltumu, kad tā viņam reizēm aplika rokas un lūdzās, lai viņš tai par savu sestdienas pusšiliņu nopērkot šokolādes krēmu. O jā, Hetija viņam patika, viņš noteikti to precēs, kad būs izaudzis liels. Viņam patika arī Hetijas brālis Alens Tods; un viņam patika vecais Tods — tā Alens sauca savu tēvu —, vecais Tods ar spurainām, no tabakas plankumainām ūsām, maziem, dzelteniem raibumiem zem acīm, ar komisko krustnagliņu un vēl kādu citu smaržu. Bet viņš nemaz neuztraucās, ka šos cilvēkus neredzēs. Kas viņu uztrauca, kas viņu spīdzināja, mocīja, bendēja, tā bija šī nevērība, šī briesmīgā nevērība no viņa paša tēva puses.

Varbūt viņš nebija tā vērts, ka viņu ievēro, varbūt tas bija bēdu īstais iemesls. Viņš bija tik mazs saviem gadiem un laikam arī ne visai spēcīgs — viņš tik bieži bija dzirdējis krustmāti Keriju sakām: «Arturs ir trausls!» Hilda gan bija gājusi Herogitā skolā, un arī Greisa drīz ies skolā, bet viņu, Arturu, nelaidis nekādā skolā. Viņam bija arī tik maz draugu; savādi, cik maz ]aužu nāca uz Lovu. Viņš slimīgi apzinājās, ka ir bikls, jūtelīgs, vientuļš. Tā kā viņam bija gaiša āda, viņš viegli sarka, un bieži viņš vēlējās, kaut zeme to aprītu. Viņš nevarēja vien sagaidīt, kad drīkstēs kopā ar tēvu strādāt Neptūnā. Sešpadsmit gadu vecumā viņam bija jāsāk praktiskais darbs, tad nāks lekcijas, diploms un beidzot tā brīnišķīgā diena, kad viņš drīkstēs kļūt par tēva līdzdalībnieku. Ai, šīs dienas dēļ bija vērts dzīvot! Bet pagaidām viņš karstām asarām acīs bez mērķa izgāja pa parādes durvīm. Tur pletās Lovas zemes gabals, skaists mauriņš ar zelta lietus krūmu, tad aploks, kas sniedzās līdz ielejai. Abās pusēs auga divas rindas koku, paslēpjot skatienam visu, kas nebija skaists. Patiesībā māja atradās pakalnā, turpat pie Slīskēlas. Un tomēr tā varēja būt arī simtiem jūdžu tālumā, tik maz te redzēja raktuvju dūmeņu un raktuvju netīrumu. Tā bija stipra akmens māja ar kvadrātveida fasādi, kolonādi Džordža laikmeta stilā, ar vēlāk celtu piebūvi un siltumnīcu ēkas otrā pusē. Mājas priekšu sedza glīti apcirptas efejas. Kaut arī te nebija nekā grezna (cik ļoti Ričards ienīda katru greznību!), tomēr viss atradās nevainojamā kārtībā: mauriņš nopļauts, malas asi nogrieztas kā ar nazi. Neviena pati nezāle neizķēmoja garo, sarkano piebraucamo ceļu. Visur baltā krāsa, vislabākā baltā krāsa uz sētām, vārtiem, logu rāmjiem un siltumnīcas koka daļām. Tā Ričardam patika; un, lai gan viņš turēja tikai vienu kalpotāju — Bārtliju —, vienmēr bija diezgan strādnieku, kas labprāt nāca no Neptūna «kungam kaut ko pastrādāt».

Artura raižu nomāktais skatiens pārslīdēja šai jaukajai ainai. Vai iet lejā pie Greisas? Patiesībā vajadzētu, viņš pirmajā brīdī nolēma, bet tad apdomājās. Nē! Savās bēdās viņš nevarēja izšķirties. Tad kā parasti atmeta ar roku un izvairījās no izšķiršanās; viņš lēnām iegāja atpakaļ priekšnamā. Izklaidīgi viņš noskatījās gleznās pie sienām, šajās gleznās, ko tēvs tik augstu vērtēja. Ik gadus tēvs ar Tainkāslas lielā mākslas tirgotāja Vinseta starpniecību nopirka kādu gleznu, dažreiz divas, un izdeva par tām summas, kas zēnam — viņa ausis uztvēra katru sīkumu no tēva sarunām — šķita neticamas. Taču Arturs atzina tēva rīcību, kā atzina visu, ko tēvs darīja, un tāpat viņš atzina tēva gaumi. Jā, tās tiešām bija skaistas gleznas — lieli audekli spilgtās krāsās. Stons, Orčedsons, Votss, Leitons, Holmens Hants, ak, sevišķi Holmens Hants! Arturs zināja vārdus. Zināja, ka tie — tā tēvs teica — būšot nākamo laiku vecmeistari. It īpaši viena, «Mīlētāji dārzā», viņu sajūsmināja ar savu skaistumu, tā bija tik jauka, ka sagādāja Arturam dīvainas sāpes, savādu kāri kaut kur dziļi pakrūtē.

Viņš savilka pieri krunkās, vilcinājās, skatīdamies no priekšnama viena gala uz otru. Viņam gribējās domāt, gribējās izdibināt dažas lietas, šis streiks bija tik briesmīgs, tēvs izskatījās tik savāds un tik domīgs, posdamies ceļā pie Toda. Pagriezies viņš iegāja klozetā un ieslēdzās. Nu viņš beidzot bija drošībā.

Te bija viņa patvērums: vieta, kur neviens viņu nevarēja traucēt, kur viņš dažu labu dienu aiznesa savas raizes, kur citās dienās lāvās sapņiem. Klozets bija lieliska vieta sapņošanai. Tas viņam nezin kādēļ atgādināja baznīcu, kādu katedrāles ailu, jo tā bija augsta telpa ar it kā baznīcas smaku, tapsēta, ar sīku gotisku loku rakstu. Te viņam bija apmēram tāda pati sajūta, kā aplūkojot gleznu «Mīlētāji dārzā».

Arturs nolaida gareno, krāsoto vāku, apsēdās, atspieda galvu delnās un elkoņus uz ceļiem. Pēkšņi viņš sajuta neparastas bailes un raizes. Ilgodamies pēc mierinājuma, viņš aizvēra acis. Dedzībā, kas to bieži pārņēma, viņš lūdzās: — Mīļais dieviņ, dari šodien streikam galu, liec, lai ]audis atkal nāk atpakaļ un strādā manam tēvam! Rādi tiem viņu maldīšanos, mīļais dieviņ! Tu zini, mīļais dieviņ, cik mans tēvs labs; mīļais dieviņ, es viņu mīlu, un es mīlu arī tevi; liec, lai ļaudis dara pareizi, tāpat kā viņš dara pareizi, un neļauj tiem vairs streikot, un dari tā, lai es drīz varu strādāt pie tēva Neptūnā, Kristus dēļ labi drīz, āmen!

IV

Ričards Barass pārbrauca piecos un atrada priekšā Ārmstrongu un Hadspetu, kuri viņu gaidīja. Viņš ienāca nesteigdamies, saltā noteiktībā, viegli savilcis pieri, ienesot mājā savas personības pulsa stingro ritmu; tā viņš ieraudzīja priekšnamā divos krēslos sēžam abus vīrus un raugāmies grīdā. Krustmāte Kerija, apjukusi un nedroša, viņus tur bija apsēdinājusi. Protams, Džordžs Ārmstrongs bija inspektors Neptūnā un normālos apstākļos būtu vests smēķējamā istabā. Bet Hadspets tikai zemākais uzraugs — reiz bijis pat tikai priekšstrādnieks un turklāt strādājis drošības komandā — un atnācis šurp tieši no raktuves, netīriem zābakiem, slapjiem nikerbokeriem, ar spieķi un ādas cepuri: nevarēja ļaut viņam piebradāt Ričarda istabu. Krustmātei Kerijai tā bija visai grūta situācija; viņa izvēlējās vidusceļu, atstādama abus sēžam priekšnamā.

Ciemiņus ieraugot, Ričarda sejas izteiksme nemainījās. Viņš tos bija gaidījis. Taču, par spīti viņa nelokāmajam, cienīgajam saltumam, vājš gaismas stars pavisam īsu mirkli uzliesmoja viņa acīs, lai tūliņ atkal nodzistu. Ārmstrongs un Hadspets piecēlās. īss klusums.

— Nu? — Ričards jautāja.

Ārmstrongs aizgrābts pamāja ar galvu.

— Lieta nokārtota, paldies dievam!

Ričards uzņēma ziņu, neko neizrādot, tā, it kā tikko dzirdamā pārvērtība Ārmstronga balsī viņam riebtos. Viņš palika mierīgs, sevi noslēdzies, tāls. Beidzot viņš sakustējās, pamāja ar roku un ieveda abus vīrus ēdamistabā. Viņš piegāja pie bufetes, milzīgas ozolkoka mēbeles holandiešu stilā ar baroka griezumiem — smaidīgām bērnu galvām —, ielēja divās glāzēs viskiju, tad pavilka zvana auklu un pasūtīja sev glāzi tējas. Anna to nekavējoties atnesa.

Visi trīs vīrieši dzēra, kājās stāvot. Hadspets savu stipro viskija maisījumu norija vienā malkā, Ārmstrongs ātriem, nervoziem guldzieniem dzēra viskiju, kam bija pielējis daudz zeltera. Džordžs Ārmstrongs bija nervozs cilvēks, kā viens nervu kamols. Viņš pastāvīgi raizējās, uztraucās par katru sīkumu, ātri kļuva neiecietīgs pret strādniekiem, taču ar nervozo sasprindzinājumu vien viņš veica daudz. Šis vidēja auguma vīrs, kam pakausis metās kails, seja diezgan gara un maisiņi zem acīm, par spīti savai ātrajai dabai, pilsētā bija visai iecienīts. Viņam bija labs baritons, un viņš dziedāja brīvmūrnieku koncertos. Viņš bija precējies, piecu bērnu tēvs, ar lielu atbildības sajūtu, un sirds dziļumos viņu pastāvīgi mocīja izmisīgas bailes, ka varētu zaudēt vietu. Ar saviem īpatnējiem, aprautajiem, mulsajiem smiekliem viņš it kā lūdza atvainot rokas drebēšanu.

— Dieva vārds, mister Baras, es neskumstu, ka tas nu reiz beidzies. Tā bija muļķīga lieta un diezgan grūts laiks mums visiem. Es labāk gadu strādātu divās maiņās nekā vēlreiz pārdzīvotu šos trīs mēnešus.

Barass šo piezīmi nelikās dzirdot. Viņš teica:

— Kā tas beidzās?

— Viņi noturēja sapulci biedrības mājā. Feniks runāja, bet neviens negribēja viņā klausīties. Tad nāca Gaulens. Jūs taču pazīstat kontrolieri Čārliju Gaulenu? Viņš piecēlās un teica, ka nekas cits neatliekot kā atkal iet strādāt. Tad ļaudīm uzbruka Hedons. Viņš tādēļ vien bija ieradies no Tainkāslas. Hedons savas domas izteica skaidri un gaiši, nudien, to viņš darīja, mister Baras. Viņš vīriem teica — tiem neesot bijis tiesību bez arodbiedrības piekrišanas streiku sākt. Viņš teica — savienība šo lietu nepavisam neatbalstot. Viņš tos nosauca par sasodītu stulbeņu baru. Taču, ja atļaujat, mister Baras, viņš lietoja vēl pavisam citādus vārdus, izteikdams sašutumu par to, ka viņi rīkojušies patvaļīgi. Tad nobalsoja. Astoņi simti un vēl dažas balsis par darbu atjaunošanu, septiņas — pret.

Iestājās klusums.

— Un tad? — Barass jautāja.

— Viņi ienāca kancelejā vesels pulks — Hedons, Gaulens, Ogls, Hovs un Dinings — un izskatījās pavisam rātni, varat man ticēt. Viņi vaicāja pēc jums, bet es teicu, kā bija pavēlēts, ka jūs ne ar vienu negribat runāt, kamēr nav atjaunoti darbi. Tad nu Gaulens teica mazu uzrunu — viņš jau nav peļams vīrs, kaut arī mīl iedzert. Viņš teica — viņi esot uzvarēti un to zinot. Tad nāca Hedons ar parasto arodbiedrības pļāpāšanu par atlaišanu, viņš par šo gadījumu ziņošot Harijam Ņūdžentam parlamentā, bet to viņš darīja, tikai izskatu glābdams. īsi sakot, ļaudis ir padevušies — viņi lūdz atļauju rīt ar rīta maiņu sākt darbu. Teicu, ka runāsim ar jums, ser, un sešos paziņosim viņiem atbildi.

Ričards izdzēra tēju.

— Tātad ļaudis grib sākt, — viņš teica. Likās, ka šī situācija viņam šķistu interesanta un viņš to bez kāda jūtu saviļņojuma apsvērtu. Pirms trim mēnešiem viņš nodrošināja jaunu līgumu par koksa oglēm. Šie līgumi bija vērtīgi, tie bija reti un ļoti grūti dabūjami. Ar līgumu kabatā viņš sāka darbu, likdams Paradīzes Skapera slāņos rakt Daika speciālās koksa ogles, vienīgās koksa ogles, kas vēl palikušas Neptūnā.

Tad ļaudis bija pārtraukuši darbu par spīti viņam, par spīti savai arodbiedrībai. Tagad līguma vairs nebija viņam kabatā, tas bija iemests ugunī. Viņš nevarēja to pildīt. Viņš bija zaudējis divdesmit tūkstošu mārciņu.

Bālais smaids, kas stinga uz viņa lūpām, it kā teica: «Interesanti, nudien!»

Ārmstrongs vaicāja:

— Vai man izsludināt darbu atjaunošanu, mister Baras? Ričards saknieba lūpas, pēkšņā riebumā uzmeta skatienu pakalpīgi izdarīgajam Ārmstrongam.

— Jā, — viņš salti atteica. — Lai rīt no rīta atkal sāk.

Ārmstrongs atviegloti uzelpoja; neviļus viņš pavirzījās uz durvju pusi. Bet Hadspets, kura gausais prāts nodarbojās tikai ar taustāmām lietām, palika stāvam un grozīja cepuri rokās.

— Kā būs ar Feniku? — viņš vaicāja. — Vai viņu arī atkal pieņemt?

Barass atbildēja:

— Tas atkarīgs no Fenika.

— Un otrais sūknis? — Hadspets ar pūlēm turpināja. Viņš bija liels, trula izskata vīrs ar garu virslūpu un smagnēju, bālu seju.

Ričards nepacietīgi sakustējās.

— Kāds otrais sūknis?

— Sūknis, par ko jūs runājāt pirms diviem mēnešiem, tai dienā, kad zēni sāka streiku. Sūknis varētu no Skapera slāņa uzsūknēt daudz ūdens. Es domāju, tā to varētu ātrāk izsūknēt un nebūtu jāstrādā tik dziļos dubļos...

Ričards teica ledainā balsī:

— Jūs diemžēl esat maldījies, ja domājat, ka likšu vēl tālāk strādāt Skapera slānī. Ar koksējamām oglēm mums jāgaida līdz citam līgumam.

— Kā vēlaties, ser! — Hadspeta smilšu pelēkā seja tumši pietvīka.

— Tas tad būtu viss, — Barass sacīja skaidrā, mierīgā balsī. — Varat paziņot, ka strādnieku dēļ priecājos par darbu atjaunošanu. Viss šis nevajadzīgais posts pilsētā bija briesmīgs.

— To es noteikti paziņošu, mister Baras, — Ārmstrongs piebalsoja.

Barass klusēja; un, tā kā acīmredzot vairāk nekas nebija sakāms, Ārmstrongs un Hadspets aizgāja.

Mirkli Barass, muguru pret kamīnu pagriezis, stāvēja un domāja, tad viņš atkal ieslēdza viskiju bufetē, paņēma divus cukura graudus, kas bija nokrituši uz paplātes, un rūpīgi ielika atpakaļ cukura traukā. Viņš jutās aizvainots, redzot nekārtību, iedomājoties, ka bez vajadzības izšķiests kaut jel viens cukura grauds. Viņa mājā neko nedrīkstēja izšķiest. Viņš nevarēja to paciest. Tas it īpaši izpaudās sīkumos. Sērkociņus viņš vienmēr mēdza taupīt. Zīmuļus viņš norakstīja līdz pēdējam galiņam. Svecēm bija jāizdeg pilnīgi, ziepju paliekas saspieda kopā jaunā gabalā, siltu ūdeni taupīja, pat kurināmās malkas daudzums bija noteikts. Plīstoša porcelāna šķindoņa Barasu padarīja vai traku. Krustmātes Kerijas lielākais nopelns viņa acīs bija stingrība mājturībā.

Viņš mierīgi stāvēja, apskatīdams savas baltās, koptās rokas. Tad atvēra durvis un lēnām uzgāja pa kāpnēm augšā. Viņš nepamanīja Arturu, kura bailīgi uz augšu pavērstā seja priekšnama pustumsā atgādināja drebošu, baltu mēnesi. Viņš iegāja sievas istabā.

— Harjet!

— Jā, Ričard!

Viņa sēdēja gultā, triju spilvenu atbalstīta, nolikusi priekšā slimnieku galdiņu, un tamborēja. Viņai bija trīs spilveni, jo kāds kādreiz bija teicis, ka ar trim spilveniem esot visērtāk. Tamborēšanu kā nervu nomierinātāju līdzekli viņai bija ieteicis jaunais Lūiss, viņas pēdējais ārsts. Bet nu viņa nolika rokdarbu un ieskatījās Ričardam acīs. Viņai bija melnas, kuplas uzacis un zem acīm brūna āda — neirotiķa stipri pigmentēta āda. Viņa kā atvainodamās pasmaidīja un tvēra ar roku taukainajos matos, kas, vaļā atrisuši, ieskāva bālo seju.

— Tev taču nebūs iebildumu, Ričard? Man bija nežēlīga galvas sāpju lēkme. Liku, lai Karolaina man drusku pasukā matus. — Un viņa atkal skumji pasmaidīja kā cietēja, kuru visi atzinuši par nedziedināmu vārguli. Viņai bija sāpes mugurā, vēderā, nervos. Reižu reizēm viņai uznāca neizturamas galvas sāpes, pret kurām nelīdzēja tualetes etiķis, pret kurām nelīdzēja nekas, sāpes kaut cik pārgāja tikai tad, kad Karolaina viņai viegli sukāja matus. Šādās reizēs krustmāte Kerija bieži veselu stundu stāvēja un gariem, lēniem vilcieniem maigi un nomierinoši sukāja Harjetai matus. Nevienam nebija izdevies izdibināt viņas slimības cēloni. Ridels, Skots un Proktors, Slīskēlas ārsti, bija pūlējušies, cik viņu spēkos, viņu bija izmeklējuši puse Tainkāslas speciālistu; izmisumā viņa bija griezusies pie viena dabas dziednieka, viena homeopāta, viena herbālista un viena elektrizētāja, kas viņu apjoza ar brīnišķīgām magnētiskām jostām. Ikviens no šiem pūšļotājiem sākumā bija lielisks, beidzot īstais, kā Harjeta teica, un ikviens beigās gluži bēdīgā kārtā, tāpat kā Ridels, Skots, Proktors un Tainkāslas speciālisti, izrādījās par ēzeli. Bet Harjeta nezaudēja cerību. Viņa pati pētīja savas slimības, neatlaidīgi diendienā pacietīgi lasīja, lasīja neskaitāmas grāmatas par savām kaitēm, bet, ak, viss velti! Viss, viss velti! Nevarēja teikt, ka Harjeta nebūtu visu izmēģinājusi. Viņa bija mēģinājusi visas zāles, kādas vien pasaulē bija; viņas istaba bija pilna pudelēm, dučiem pudeļu; tur varēja atrast spēcinošus, stimulējošus līdzekļus, zāles lēkmju nomierināšanai, dažādas ziedes, visu pēdējo — visas zāles, kas tai piecos gados parakstītas. Vismaz par viņu pašu varēja teikt, ka viņa nekad nevienu pudeli neaizmeta. Dažas no šīm pudelēm bija tikai vienu vienīgu reizi lietotas — Harjetai bija tik liela pieredze, ka viņa jau pēc pirmās karotes varēja pateikt; «Liec nost, es zinu, tas man nepalīdzēs!» Un pudeli nolika plauktā.

Tas bija briesmīgi. Taču Harjeta izrādīja lielu pacietību. Viņa bija saistīta pie gultas. Bet ēst viņa ēda itin labi; dažkārt viņa ēda tiešām lieliski, un tur sākās viņas nelaimes; laikam gan kuņģis bija vainīgs, ka viņai tik stipri uzpūtās vēders. Un tomēr viņa bija laipna; neviens nevarēja atcerēties, ka viņai kādreiz bijušas nesaskaņas ar vīru. Viņa bija paklausīga, piekāpīga, līdzjūtīga. Viņa nebaidījās ne no kādiem precētas sievas intīmajiem pienākumiem. Tur viņa atradās — gultā. Viņai bija liels, balts augums un svētulīga uzvešanās. Dīvainā kārtā viņa atgādināja govi. Bet viņa bija ļoti dievbijīga, varbūt viņa bija svētā govs.

Barass viņu uzlūkoja it kā no liela tāluma. Kā viņš to īsti uzlūkoja? Acumirklī to nebija iespējams pasacīt

— Vai tagad tev galvas sāpes pārgājušas?

— Jā, Ričard, drusku pārgāja. Bet ne pavisam, ir tikai mazliet labāk. Kad Karolaina man izsukāja matus, iedzēru drusku baldriāna mikstūru, ko man parakstīja jaunais dakteris Lūiss. Liekas, tā man palīdzēja.

— Gribēju tev no Tainkāslas atvest vīnogas, bet aizmirsu.

— Pateicos, Ričard! — Brīnums, cik bieži Ričards aizmirsa šīs vīnogas, bet labais nolūks tomēr bijis. — Droši vien biji pie Toda?

Viņa izteiksme gandrīz nemanāmi sastinga. Šo skatienu būtu vajadzējis redzēt Arturam, kas vēl arvien lauzīja galvu par savu mīklu.

— Jā, biju tur: Viņiem visiem klājas labi. Hetija ir skaistāka nekā jelkad un par savu dzimšanas dienu vien domā. Nākamnedēļ viņai apritēs trīspadsmit gadi. — Viņš apklusa un pagriezās uz durvju pusi. — Starp citu, streiks beidzies, ļaudis rīt atkal sāks strādāt.

Harjetas mute izveidoja burtu «o»; viņa kā aizsargājot uzlika roku uz sirds, kas pukstēja zem siltā krekla.

— Ai, Ričard, kā es priecājos! Kāpēc tu man to nepateici tūliņ? Tas taču lieliski — tāds atvieglinājums!

Viņš brīdi klusēja pavērto durvju priekšā. Tad sacīja:

— Šovakar tu varbūt vari mani gaidīt. — Tad viņš izgāja no istabas.

— Jā, Ričard.

Harjeta gulēja uz muguras, viņas sejā arvien vēl bija priecīgais pārsteigums. Tad viņa paņēma papīra lapu un sudraba zīmuli ar mazu dūmakainu topāzu galā. Viņa uzrakstīja skaidriem, glītiem burtiem: «Atcerēties un pateikt dakterim Lūisam — stipra sirdsklauve pēc Ričarda labās ziņas.» Viņa pacēla zīmuli, apdomājās, pasvītroja vārdu «stipra», tad atkal paņēma rokdarbu un mierīgi sāka tamborēt.

V

Bija jau gluži tumšs, kad Ārmstrongs un Hadspets pa lielajiem, baltajiem vārtiem iegāja smuidru bērzu gatvē, ko apkārtnē sauca par Slūžu leju un kas veda uz Hedlijas ceļu un pilsētu. Viņi gāja, turēdamies mazliet atstatu viens no otra un klusēdami, jo nejuta viens pret otru sevišķas simpātijas. Beidzot Hadspets, vēl arvien sapīcis par rājienu, nīgri iesaucās:

— Reizēm viņš liek cilvēkam justies kā tārpam! Gatavais velns! Es viņa nekad īsti nesaprotu. Nepavisam nesaprotu.

Ārmstrongs klusībā pasmaidīja. Slepeni viņš Hadspetu nicināja kā vīru bez izglītības, vīru, kas izsities uz augšu un par saviem panākumiem drīzāk var pateikties sīkstumam nekā patiesām spējām; viņa atklātā valoda un rupjība bieži kaitināja, pat pazemoja. Patīkami bija arī viņu reiz redzēt pazemotu.

— Kā jūs domājat? — Viņš izlikās, ka nebūtu sapratis.

— Tā, kā teicu, velns parāvis! — Hadspets nelaipni atbildēja.

Ārmstrongs sacīja:

— Viņš zina, ko grib.

— Jā, savu lietu viņš prot. Un lai dievs mums stāv klāt, ja mēs neprastu savējo. Viņš mūs nežēlotu. Viņš pats tik varens, ka nepazīst žēlastības. Un vai dzirdējāt? — Viņš bridi klusēja, tad sarūgtināts atdarināja Barasu: — «Viss šis nevajadzīgais posts pilsētā.» Žēlīgais dieviņ, cik tas bija jocīgi!

— Nē, nē, — Ārmstrongs ātri iebilda. — To viņš domāja nopietni.

— Ne velna viņš nedomāja nopietni! Viņš ir visnekrietnākais radījums Slīskēlā, un tas kaut ko nozīmē. Iekšēji viņš vārās dusmās, ka pazaudējis līgumu. Un, ja nu reiz par to runājam, pateikšu jums vēl ko. Velnišķīgi priecājos, ka mums vairs nebūs jāstrādā Skapera slāni. Lai gan turēju muti, tomēr par to nolādēto ūdeni biju gandrīz tādās pašās domās kā Feniks.

Ārmstrongs uzmeta Hadspetam asu, nosodošu skatienu.

— Klausieties, tā taču nevar runāt!

Viņi īsu bridi klusēja, tad Hadspets īgni teica:

— Vismaz draņķīga vieta jau nu tā ir.

Ārmstrongs neteica neko. Viņi klusēdami soļoja tālāk — lejā pa Hedlijas ceļu, pa Kaupena ielu, garām terasēm. Līdz stūrim tikuši, abi pagrieza galvu. «Sveicienā» spīdēja spoža gaisma un skanēja balsu kņada. Acīmredzot nolēmis mainīt sarunas tematu, Ārmstrongs noteica:

— Šovakar tur čum un mudž.

— Jā, liels ņudzeklis, — arvien vēl sapīcis, atbildēja Hadspets.

— Emurs atkal sācis dot uz parāda. Pirmo reizi pēc divām nedēļām viņš atkal izvilcis savu melno tāfeli.

Vairs nerunādami, viņi gāja izlikt paziņojumu.

VI

«Sveicienā» troksnis pieņēmās. Krogs bija pilns, tik pilns, ka vai jāslāpst nost; iekšā virpuļoja tabakas dūmu mākoņi, vārdi, gaisma un alus tvaiks. Berts Emurs, kreklā izmeties, stāvēja aiz letes. Liela, ar krītu aprakstīta tāfele — vīru un dzērienu saraksts — karājās pie sienas viņam blakus. Berts zināja, ko dara. Pēdējās divās nedēļās viņš, par spīti visiem lūgumiem un lāstiem, bija liedzis jelkādu kredītu. Bet nu, kad sestdiena, algas diena, tuva un droši paredzama, viņš atkal bija gatavs saviem viesiem pakalpot. Krogs bija vajā, un tēriņu pierakstīja.

— Ielej, Bert, veco zēn! — Čārlijs Gaulens sparīgi uzsita pintes krūzi uz galda un pasūtīja otrreiz visapkārt. Čārlijs nebija piedzēries, viņš nekad īsti nepiedzērās, viņš piesūcās pilns kā sūklis un ieguva teļa gaļas bālo krāsu, bet neviens viņu vēl nekad nebija redzējis pilnīgi apskurbušu. Taču daži pulciņā ap viņu jau bija krietni iesiluši — Talijs Brauns, vecais Rīdijs un sevišķi Slogers Līmings. Slogers bija galīgi apdzēries. Tas bija rupjš tēviņš sarkanu, samīcītu seju, plakanu degunu un zilganu, puķkāpostam līdzīgu ausi. Jaunībā viņš bijis bokseris un cīnījies Svētā Džeimsa zālē ar daiļskanīgu vārdu — «Kalnraču brīnums». Bet dzeršana un citi prieki sabojāja viņa karjeru; nu viņš atkal nonāca raktuvē, bet nebija vairs nekāds brīnums; viņam nekas vairs nebija atlicis no senajām zelta dienām kā vien straujā, lādzīgā daba, spēcīgā dūre, paņēmiens sist pazodē un viņa paša bēdīgi apstrādātā seja.

Čārlijs Gaulens, krogā arvien neoficiālais ceremonijmeistars, atkal trieca dūri uz galda, jo viņam nepatika vieglprātības trūkums sabiedrībā. Viņš gribēja, lai atkal atdzīvotos «Sveiciena» senā omulība. Viņš teica;

— Pēdējos trijos mēnešos mēs daudz ko pārcietām; nu tagad, zēni, nenokariet galvu! Kas nevar priecāties, tas ir nabags. — Viņa cūkas acis starojoši uzlūkoja sabiedrību, meklēja pazīstamo skaļo atzinību. Bet viņi visi bija pārāk noguruši, pārāk īgni, lai uzgavilētu šiem vārdiem. Viņš tikai manīja, ka Roberta Fenika acis ironiski atbild viņa skatienam. Roberts stāvēja savā parastajā vietā letes otrā galā un mierīgi dzēra, it kā viņam nu vairs ne par ko nebūtu daļas.

Gaulens pacēla kausu.

— Robert, vecais, dzer! Labi vien ir, ka tu šodien saslapinies no iekšas. No ārpuses rīt dabūsi slapjuma diezgan.

Roberts, kā likās, sevišķi vienaldzīgi paskatījās Gaulena alus ģīmī. Viņš teica:

— Kādu dienu mēs visi izmirksim, cik uziet.

Pūlis kliedza:

— Robert, izbeidz!

— Paliec nu mierā, tu jau sapulcē diezgan izrunājies!

— Pēdējos trijos mēnešos to esam jau pārāk bieži dzirdējuši.

Roberta seju aizklāja skumju un paguruma plīvurs; visiem skatieniem viņš atbildēja ar uzvarēta cilvēka acīm.

— Labi, labi, zēni, domājiet, kā gribat! Es neko vairs neteikšu.

Gaulens viltīgi pasmīnēja.

— Ja tev bail Paradīzē strādāt, kāpēc tad to nesaki?

Slogers Līmings iesaucās:

— Klusu, Gaulen, tu esi tikai vecs pļāpa! Roberts ir mans draugs, vai dzirdi? Viņš lieliski strādā un labi nopelna, un vairāk zina par šo sasodīto raktuvi nekā jūs par savām mājām.

Iestājās klusums, sanākušie aizturēja elpu, jo cerēja, ka iznāks kaušanās. Bet nē. Čārlijs nekad nekāvās — viņš tikai skurbumā atņirdza zobus. Sasprindzinājums pārgāja vilšanās noskaņā.

Tad atvērās durvis. Vils Kinčs ienāca un ar elkoņiem nedroši lauzās tuvāk letei.

— Ielej man pinti, Bert, dieva dēļ, man tāda sajūta, ka tā varētu noderēt!

Interese atkal pamodās un koncentrējās ap Vilu.

— Hei! Kas tad ar tevi noticis, Vil?

Vils atgrūda plānos matus no pieres, pasniedzās pēc kausa un grīļodamies ieskatījās citiem sejā.

— Daudz kas ar mani noticis, zēni! — Viņš nospļāvās, it kā gribētu atbrīvot muti no netīrumiem. Tad viņš steidzīgi sāka stāstīt: — Zēni, manai Alisei iet bēdīgi, — plaušu karsonis. Sieva gribēja viņai uzvārīt buljonu. Pirms stundas ceturkšņa biju pie Ramedža. Viņš pats stāvēja aiz letes ar savu resno un tauko vēderu. «Mister Ramedž,» pavisam laipni saku, «vai nedosiet gabaliņu gaļas manai mazajai? Viņa ļoti slima; algas dienā mēs noteikti samaksāsim.» — Vila lūpas nobālēja, viņš sāka drebēt pie visām miesām, bet sakoda zobus un saņēmies stāstīja tālāk. — Nu, zēni, viņš mani noskata no galvas lidz kājām un no kājām līdz galvai. «Neko nedošu,» viņš saka gluži tā, kā es tagad saku. «Bet paklausieties, mister Ramedž,» es saku jau mazliet uztraucies. «Jums taču būs kāds gabaliņš, ko iedot mums; streiks beidzies, pēc divām nedēļām algas diena, tad jums samaksāšu — tik tiešām, kā es te stāvu.» — Klusuma brīdis. — Viņš neteica ne vārda, zēni, tikai paskatījās manī, un tad viņš sacīja tā, it kā runātu ar suni: «Nedošu tev neko, pat kaulu ne. Tu esi par kaunu visai pilsētai, tu un visi tev līdzīgie. Bez kāda iemesla pārtraukt darbu un tad nākt pie godīgiem cilvēkiem ubagot! Ārā no mana veikala, kamēr neesmu tevi izsviedis!» — Klusuma brīdis. — Tad, zēni, es gāju ārā.

Kamēr Vils runāja, pār visiem bija nolaidies nāves klusums. Viņš nobeidza stāstu kapa klusumā. Pirmais ierunājās Bobs Ogls.

— Dieva vārds, — viņš iestenējās, — tas nu gan par daudz!

Tad Slogers pa pusei apdzēries uzlēca kājās.

— Par daudz! — viņš rēca. — To mēs necietīsim!

Nu visi sāka reizē runāt; sacēlās mežonīgs troksnis. Slogers bija uzlēcis kājās un skurbumā ar pleciem lauza ceļu cauri pūlim.

— Zēni, to mēs necietīsim, es to necietīšu! Es pats šim bandubēmam Ramedžam parādīšu. Nāc, Vil, tu dabūsi savai meitenei vislabāko veikalā, ne tik vien nožēlojamu gaļas gabaliņu! — Viņš mīļi saņēma Kinču un vilka uz durvīm. Citi visapkārt piecēlās, sekoja abiem, balstīja tos. Krogs vienā mirklī kļuva tukšs. Tas bija brīnums — nekad vēl vārdi «Jāslēdz, kungi!» kroga istabu nebija varējuši tik ātri iztukšot. Vienu brīdi pilna kā piebāzta, otru — pavisam tukša. Roberts viens pats nogaidīja un skumīgām, vilšanās pilnām acīm vēroja apjukušo Emuru. Viņš lika padot vēl glāzi dzeramā, tad beidzot arī gāja projām.

Ārā pūlim bija piebiedrojies krietns bars jaunu vīriešu — slaisti un ziņkārīgie. Ļaudīm nebija jausmas, kas te notika, bet, tā kā Slogers tik vareni plātījās, viņi paredzēja satraukumu, burzmu, kautiņu. Slēgtā grupā tie aizgāja pa Kaupena ielu. Starp viņiem iejaucās arī jaunais Džo Gaulens.

Viņi iegriezās gar stūri Lema ielā, bet, pie Ramedža nonākot, tos sagaidīja vilšanās. Ramedžs bija slēdzis veikalu. Lielais skārnis, naktī slēgts, stāvēja nedzīvs, tumšs un rādīja tikai ar nolaižamiem dzelzs aizvirtņiem slēgto priekšpusi un augšā uzrakstu — «Džeimss Ramedžs — gaļas izstrādājumu veikals». Nebija pat loga, ko varētu izsist.

Kavēklis! Slogers iekaucās kā vilks. Izdzertais bija viņa asinīs, tās mutuļoja. Viņš nepadosies, dieva vārds, nē, viņš ne. Te jau bija citi veikali turpat blakus Ramedžam, veikali bez dzelzs aizvirtņiem, piemēram, Bētsa un Mērčisona pārtikas tirgotavas, kam bija tikai vienkāršs stienis un aizkaramā atslēga.

Slogers izgrūda otru kliedzienu.

— Mēs nepadosimies, zēni, mēs iesim pie Mērčisona! — Viņš pieskrēja pie durvīm, pacēla kāju ar smago zābaku, spārdīja atslēgu. Tai pašā laikā kāds no pūļa svieda ķieģeli. Ķieģelis izsita veikala logu. Nu bija beigas — stikla šķindoņa deva zīmi laupīšanai.

Visi spiedās pie durvīm, atlauza tās vaļā, gāzās veikalā— Lielākā tiesa iebrucēju bija piedzērušies, neviens kopš nedēļām nebija redzējis kārtīgu ēdienu. Talijs Brauns paķēra šķiņķi un pasita padusē. Vecais Rīdijs grāba dažas augļu konservu bundžas; Slogers, pavisam aizmirsis savu sentimentālo līdzjūtību Vila Kinča Alisei, izsita kādai alus mucai spundi. Trokšņa pievilinātas, vīriešiem līdzi spiedās dažas sievietes no krastmalas un kā panikā ķēra visu, kas gadījās pa rokai,.— saknes etiķī, mērces, ziepes, vienalga, ko, lai tikai ko ņemtu. Viņas bija pārāk izbijušās, lai skatītos, ko ņēma, tikai drudžaini grāba un bāza paķerto zem lakata. Laternas no āra meta uz tām saltu, skaidru gaismu.

Džo Gaulens bija vienīgais, kas padomāja par kasi. Džo Gaulenam ēdienus nebija, kur likt — tāpat kā tēvs, viņš bija pārāk labi paēdis —, bet nauda jaunajam Gaulenam varēja noderēt.

Viņš nometās uz rokām un kājām, izrāpās vīriešu drūzmai pa kāju apakšu cauri, aizlīda aiz letes un atrada naudas atvilktni. Vaļā! Lielā sajūsmā par vecā Mērčisona nevērību Džo iebāza rokas gludajā iedobumā, viņa pirksti sagrāba sudraba gabalus — krietnu veselu sauju sudraba — un viegli ieslidināja tos kabatā. Tad viņš piecēlās, izsteidzās pa durvīm un aizskrēja.

Brīdī, kad Džo izmetās no veikala, ienāca Roberts. Pareizāk sakot, viņš stāvēja uz sliekšņa, un neomulīgā izteiksme viņa sejā lēnām pārvērtās izbailēs.

— Ko jūs te darāt, zēni? —— Viņa balss skanēja lūdzoši; šis traģiskais nepareizi vadītas varas darbs viņam darīja sāpes. — Jūs iekulsieties nepatikšanās.

Neviens viņam neveltīja ne mazāko uzmanību. Tad viņš pacēla balsi:

— Mierā, nelgas! Vai tad nesajēdzat, ka tas ir vismuļķīgākais, ko varat izdarīt? Tagad neviens mūs vairs nežēlos. Mierā, es jums saku, mierā!

Neviens neklausījās.

Roberta seja raustījās. Viņš gribēja izlauzties cauri pūlim, taču tai mirklī kāds troksnis aiz muguras lika laternas gaismā pagriezties atpakaļ. Policija — Rodams no krastmalas iecirkņa un jaunais seržants no stacijas.

— Fenik! — uzkliedza Rodams, tūliņ pazīdams Robertu, un uzlika tam roku uz pleca.

Šo saucienu dzirdot, veikala dibenā kāds skaļi iekliedzās:

— Policija! Zēni, ņemiet kājas pār pleciem! Policija! — Un dzīvu, neatraisāmi sajukušu stāvu lavīna gāzās ārā pa durvīm. Rodams ar seržantu nemaz nemēģināja šo lavīnu aizturēt. Viņi stāvēja pavisam muļķīgām sejām un ļāva baram aizsteigties garām; tad Rodams, Robertu arvien vēl turēdams, iegāja veikalā.

— Te ir vēl otrs, seržant! — Rodams pēkšņā sajūsmā iesaucās.

Izlaupītā veikala bēdīgajā juceklī, nevarīgi grīļodamies, jāteniski uz alus mucas sēdēja Slogers Līmings. Ar vienu svētlaimīgu pirkstu viņš turējās pie spundes cauruma. Viņš bija akls pret visu pasauli.

Seržants nopētīja Slogeru, veikalu, tad Robertu.

— Tā nu ir nopietna lieta, — viņš cietā ierēdņa balsi teica. — Jūs esat Feniks, vīrs, kas ierosināja streiku.

Roberts mierīgi izturēja viņa skatienu. Tad teica:

— Neesmu neko darījis.

Seržants atbildēja:

— Protams, jūs neko neesat darījis.

Roberts pavēra muti, gribēdams ko paskaidrot, bet pēkšņi viņš redzēja, cik bezcerīgs ir viņa stāvoklis. Viņš neteica neko. Viņš padevās. Kopā ar Slogeru viņu arestēja un aizveda.

VII

Pēc piecām dienām četros pēcpusdienā Džo Gaulens vieglu sirdi staigāja Tainkāslā pa Skotsvudas ielu un pētīja katru logu, kur bija izlikts uzraksts «Mēbelētas istabas». Tainkāsla, dzīva, skaļa ziemeļu pilsēta, pilna kustības un trokšņa, un gaišpelēkas krāsas, ar dūcošu tramvaju atbalsi, ar daudzo soļu troksni, ar veseru dunoņu kuģu būvētavās bija visžēlīgi ņēmusi Džo Gaulenu savos apkampienos. Džo ilgas arvien bija tiekušās uz Tainkāslu — tā jau bija tikai astoņpadsmit jūdzes no viņa dzimtās pilsētas un šķita viņam kā apsolītā zeme. Džo labi izskatījās: jauns vīrietis gaišu seju un cirtainiem matiem, spoži spodrinātām kurpēm un možu seju, kas liecināja, ka viņš zina, ko dara. Bet, par spīti starojošam izskatam, Džo kabatā nebija ne graša. Kopš viņš aizbēga no mājām, tās divas mārciņas sudrabā, ko viņš bija nozadzis Mērčisona veikalā, bija visai patīkami izdotas, turklāt elegantākā stilā, nekā no Džo neaptēstā rakstura varēja sagaidīt. Džo bija sēdējis Empaira varietē galerijā, Lova bārā un citās vietās. Džo pirka alu un cigaretes, un visburvīgākās zilās pastkartītes. Kad nu pēdējais pusšiliņš bija godīgi izšķiests, lai nomazgātos, sasukātos un uzspodrinātos, viņš gāja meklēt pieklājīgu apmešanās vietu.

Viņš klaiņoja pa Skotsvudas ielu garām lopu tirgus platajiem dzelzs vārtiem, garām «Kamberlendas hercogam», garām Plamera ielai un Elsikas austrumu terasei. Diena bija apmākusies, bet sausa, ielās kustība patīkami pulsēja, uz sliedēm tālāk lejā svinīgi iesvilpās vilciens un saņēma tvaika sirēnas dobjās skaņas atbildi, kādam kuģim Tainā iebraucot. Džo patīkami uzmundrināja rosība visapkārt, un sirdī viņam bija tāda sajūta, it kā pasaule būtu liela, resna futbolbumba viņam pie kājām un viņš, Džo, prieka pilns gatavotos to paspert.

Aiz Plamera ielās Džo apstājās pie kāda nama ar uzrakstu «Mēbelētas istabas, labas gultas, tikai vīriešiem». Viņš domīgi apskatīja māju, bet tad noraidot tikko manāmi papurināja cirtaino galvu un gausi soļoja tālāk. Mirkli vēlāk kāda meitene, tai pašā virzienā iedama, panāca viņu un pagāja garām. Džo acis iezibējās. Viss viņa augums saslējās. Tā bija maza, glīta lellīte gleznām kājām un potītēm, slaidu vidukli, kairiem gurniem; galvu viņa bija izslējusi kā karaliene. Viņa skatiens tai skaudīgi pieķērās, sekoja, kamēr tā gāja pa ielu, uzskrēja pa kāpnēm un raiti atslēdza durvis Skotsvudas ielas mājā ar numuru 117-a. Džo apstājās kā apburts un aplaizīja lūpas, kas pēkšņi bija kļuvušas sausas. Skotsvudas ielas 117-a logā bija izlikta kartīte ar uzrakstu «Mēbelēta istaba».

— Smalki! — Džo teica. Viņš aizpogāja svārkus, nevilcinoties pārgāja pāri ielai un piezvanīja.

Viņa pati nāca atvērt durvis un tagad, cepuri nolikusi, pēkšņi šķita vēl tuvāka un tīkamāka. Viņa bija pat vēl glītāka, nekā sākumā likās: varbūt gadu sešpadsmit, mazu deguntiņu, dzidrām, pelēkām acīm un vaskainu ādas krāsu, kurai pastaiga piešķīrusi mazliet svaiguma. Ausis viņai bija mazas un cieši pieglaudās galvai. Bet mute, tā Džo sev teica, bija pati skaistākā. Liela mute, ne koši sārta, bet ļoti maiga, burvīgām, vieglām pūciņām uz virslūpas.

— Nu? — viņa dzedri noprasīja.

Džo rātni pasmaidīja, nodūra acis, noņēma cepuri un pagrozīja to rokā. Neviens nemācēja labāk tēlot vīrišķīgos tikumus kā Džo — te viņš aizsniedza pilnību.

— Piedodiet, jaunkundz, bet es meklēju istabu.

Meitene neatbildēja uz viņa smaidu; viņas mute saviebās — viņa to uzlūkoja ar nepatiku. Dženijai Sanlijai nepatika, ka māte turēja īrniekus, kaut arī tikai vienu atsevišķu īrnieku, kas dzīvoja liekajā dibenistabā. Tas viņai šķita prasti, un «prastība» Dženijas acīs bija nepiedodams grēks.

Viņa sakārtoja blūzi, uzlika rokas uz tīrās lakādas jostas un diezgan augstprātīgi teica:

— Lūdzu, nāciet iekšā!

Godbijīgiem soļiem viņš tai sekoja šaurajā gaiteni un tūliņ manīja baložu smaku un troksni. Ku—ū, ku—ū—ku—ū! Viņš paskatījās uz augšu. Neviena baloža neredzēja, bet pusstāvā vannas istabas durvis bija vaļā, un pa tām varēja redzēt īsu veļas auklu ar garām, melnām zeķēm un dažādiem baltiem veļas gabaliem. «Tā ir viņas veļa,» ātri un lielā sajūsmā nodomāja Džo. Taču savu sejas izteiksmi viņš paslēpa, iekām meitene paguva nosarkt. Un tomēr viņa nosarka šo vaļējo durvju dēļ; viņas balss pēkšņi ieskanējās ķildīgi, kad viņa, galvu atmezdama, paskaidroja:

— Te, ja vēlaties zināt! Dibenistabā!

Viņš tai sekoja un iegāja «dibenistabā» — mazā, nekārtīgā, noplukušā istabā ar daudzām vecām astru mēbelēm, lubu literatūru, piemiņlietām no Vitli-Bejas un baložu barības maisiņiem. Divi zili guzainie baloži svinīgi tupēja uz kamīna dzegas. Blakus karstajai ugunij, čīkstošā atzveltnes krēslā lēni šūpodamās, žurnālā «Mājas Draugs» iegrimusi, sēdēja vienaldzīga, nevīžīga sieviete lielām acīm un milzīgu, galvvidū saspraustu matu gubu.

— Te viens grib runāt par istabu, mam. — Un Dženija augstprātīgi atzvila uz dīvāna ar salūzušām atsperēm, paņēma rokā daudz lasītu žurnālu un acīmredzot vairs neinteresējās par šo lietu.

Sanlija kundze joprojām omulīgi šūpojās. Tikai pastarās tiesas bazūnes būtu varējušas Edi Sanliju piespiest nejusties omulīgi. Viņa vienmēr iekārtojās omulīgi; vai nu viņa novilka vienu kurpi, vai atlaida ņieburu, vai ieņēma mazliet tīrītās sodas pret uzpūstu vēderu, vai iedzēra tasi tējas, vai drusku apsēdās, vai paskatījās avīzē, kamēr uzvārījās tējas ūdens. Ede bija resna, laipna, sapņaina, nolaidīga būtne. Reizēm viņa paķildojās ar vīru, bet lielāko tiesu bija labsirdīga. Jaunās dienās viņa bija kalpojusi kādā «labākā ģimenē», kā pati vienmēr uzsvēra. Viņa bija romantiska. Viņai patika lūkoties jaunā mēnesī, un, māņticīga būdama, viņa nekad nevalkāja zaļas drēbes, nekad negāja pa kāpņu apakšu, nekad neizbēra sāli, bet, ja tas tomēr gadījās, pārmeta to pār kreiso plecu. Viņa jūsmoja par jaukiem romāniem, īpaši tādiem, kur tumšmataina, mierīga sieviete beigās «dabū» viņu. Viņa gribēja būt bagāta. Viņa vienmēr piedalījās sacensībās, īpaši ar dzejoļiem, un cerēja tā nopelnīt daudz naudas. Bet Edes rīmes bija bezcerīgas. Viņai bieži radās ekstraidejas — ģimenē tās sauca par «mammas ģēnija zibšņiem» — par jaunu iztapsēt kādu istabu vai pārvilkt sofu ar skaistu, sarkanu plīšu, vai emaljēt veco vannu, vai pārcelties uz laukiem, vai atvērt viesnīcu vai lenšu veikalu, vai pat uzrakstīt «stāstu», jo pati bija pārliecināta, ka talants viņai esot. Bet neviena viņas ideja nenesa augļus. Ede nekad tālu neaizgāja no sava šūpuļkrēsla. Viņas vīrs Alfs tai bieži laipni teica: «Ak dievs, Ede, esi gan tu slinka!»

— O, — viņa tagad teica, — un es domāju, ka kāds no kluba. — Klusuma brīdis. — Tad jūs vēlaties istabu?

— Jā, kundze.

— Mēs izdodam tikai vientuļam jaunam cilvēkam. — Ja Ede kādu pirmoreiz satika, viņa arvien lūkoja mazliet palepoties, bet tas viņai drīz pārgāja. — Mūsu iepriekšējais īrnieks pirms nedēļas aizgāja. Vai vēlaties arī daļēju pansiju?

— Jā, kundze, ja tas jums nesagādā grūtības.

Jums būs jāēd kopā ar ģimeni. Mēs esam seši cilvēki. Es, vīrs, šī te Dženija, kas visu dienu strādā Slaterija veikalā, Filisa, Klarisa un mana jaunākā meita Sallija. — Viņa brīdi apklusa un uzlūkoja viņu viltīgāk.

— Kas jūs īsti esat un no kurienes nākat?

Džo pazemīgi nodūra acis, bet viņu pārņēma izbailes, īstenībā viņš tikai joka pēc bija ienācis, tikai joka pēc pamēģināt, bet nu viņš zināja, ka viņam šī istaba jādabū, katrā ziņā jādabū. Viņa taču bija burvīga, šī Dženija, viņa tiešām bija burvīga. Viņam gandrīz aizrāvās elpa. Bet, velns ārā, ko lai nu saka? Galvā iešāvās vesela virkne aizkustinošu melu, bet viņš tos tūliņ noraidīja. Kur tad viņa mantas, kur nauda, ko iemaksāt? Velns! Viņš svīda. Viņš izmisa. Pēkšņi ideja: protams, vistālāk var tikt ar patiesību, pareizi, tā jau bija — viņam kļuva gluži karsti —, patiesību, protams, ne visu patiesību, bet kaut ko patiesībai līdzīgu. Viņš atmeta galvu un ieskatījās sievietei sejā. Viņš apzinīgā godīgumā teica:

— Kundze, es varētu jums stāstīt visādus melus, bet labāk tomēr teikšu patiesību. Es aizbēgu no mājām.

— Ko jūs sakāt!

Laikraksts noslīdēja lejup, un šoreiz šūpuļkrēsls apstājās. Tiklab Sanlija kundze, kā Dženija ar interesi paskatījās viņā. Sasmakušajā istabā bija ienākusi romantika.

Džo turpināja:

— Es pārcietu briesmīgas dienas. Ilgāk vairs nevarēju izturēt. Man nomira māte; tēvs mani sita, tā ka tikko vairs varēju kājās nostāvēt. Mums bija streiks kalnraktuvē un vispār... Man... Man nebija ko ēst. — Džo acīs paspīdēja vīrišķīgs aizkustinājums, un viņš turpināja. Ai, tas jau bija lieliski.. lieliski... viņas jau ēda no rokas!

— Ak tad jums nomira māte? — Eda izdvesa.

Džo mēmi palocīja galvu — tā viņš izpildīja savu pēdējo dēla pienākumu.

Ede ar lielajām, slinkajām acīm noskatīja viņa svaigi sukāto un spodrināto glītumu, un viņas līdzjūtība auga augumā. Nabaga jauneklis, viņam klājies ļoti bēdīgi, tā viņa nodomāja, un tomēr viņš tik labi izskatījās ar savām spožajām, brūnajām acīm un cirtainajiem matiem. Bet ar cirtainajiem matiem viņš īri nevarēs samaksāt, noteikti ne, un bija taču jāpadomā par Sallijas mūzikas stundām. Ede atkal sāka šūpoties. Par spīti savai nolaidīgajai vienaldzībai, Ede Sanlija nebija muļķe. Viņa saņēmās.

— Klausieties, — viņa lietišķi teica. — Aiz līdzjūtības mēs jūs nevaram pieņemt. Jums jādabū darbs, kārtīgs, pastāvīgs darbs. Alfs šorīt teica, pie Milingtona Jarovā, Jarovas lietuvē, pieņemot strādniekus, zināt, tas ir Plata ielas apkaimē. Pamēģiniet tur! Ja jums laimēsies, varat atkal atnākt! Ja nelaimēsies, es jums neko nevaru palīdzēt.

— Jā, kundze.

Džo turējās pie sava nevainīgā godīguma, kamēr nebija izgājis no mājas. Tad viņš, aiz sajūsmas lēkādams, pārskrēja pāri ielai.

— Hei, tu karātavu putns! — Viņš sagrāba aiz apkakles garāmgājēju izsūtāmo puiku. — Saki man, kā 1ai tieku uz Milingtona lietuvi, vai arī es tev apgriezīšu sprandu!

Viņš gandrīz skriešus aizskrēja uz Jarovu; tas bija tāls, tāls ceļš. Viņš pieteicās lietuvē. Viņš meloja lieliski un bezkaunīgi un parādīja priekšstrādniekam savus svīstošos muskuļus. Laime viņam arvien vēl bija uzticīga. Lietuvē steidzami vajadzēja strādnieku; viņu arī pie ņēma — par palīgstrādnieku ar divdesmit pieciem šiliņiem algas nedēļā. Pēc raktuves tā bija vesela bagātība. Un bez tam viņam te bija Dženija, Dženija, Dženija...

Tad viņš vieglu sirdi gāja atpakaļ uz Skotsvudas ielu; viņš stingri saņēma sevi rokās, centās sevi pārliecināt, ka jāuzmanās, nedrīkst pārsteigties, jārīkojas ar apdomu. Bet, kad viņš atkal iegāja dibenistabā, triumfs karsti kvēloja zem plānā piesardzības lakojuma.

Tur sēdēja visa ģimene, nupat bija padzerta tēja. Ede slinki zvilnēja galda galā, viņai blakus Dženija, tad trīs jaunākās meitenes. Filisa, māte, kas māte, gaišmataina un šļaugana, trīspadsmit gadus veca; Klarisa, tumšmataina, garām, stiegrainām kājām, vienpadsmitarpus gada, matos skaista, sarkana lenta no Dženijas šokolādes kārbas. Un beidzot Sallija, dīvaina desmitgadīga meitene ar Dženijas plato muti, melnām, naidīgām acīm un augstprātīgu skatienu. Galda galā sēdēja Alfrēds, Edes vīrs, četru meiteņu tēvs un mājas galva, neievērojams cilvēks ar mīklas krāsas seju, slīpiem pleciem un šķidrām ingvera krāsas ūsām. Bez tam viņam bija greizs kakls, ūdeņainas acis un viņš staigāja bez apkaklītes. Alfs bija krāsotājs un norija labu tiesu svina baltuma, krāsodams Tainkāslas namu fasādes. No svina viņam bija bālais izskats, savādās sāpes kuņģī un tievā, zilā svītra gar smaganu malu. Taču greizais kakls nebija no krāsošanas, bet no baložiem. Alfa jājamais zirdziņš, viņa kaislība bija baloži: zili un sarkani guzainie baloži, pasta baloži, skaisti, godalgoti pasta baloži. Un, tā kā viņš, baložus ārā laižot, vienmēr noskatījās tiem pakaļ, kā tie spīdēja debess juma zilgmē, Alfa kakls beidzot ieguva šo savādi nedabisko stāvokli.

Džo noskatīja klātesošos un tad priecīgi iesaucās:

— Mani pieņēma! Rīt sākšu strādāt. Divdesmit pieci šiliņi nedēļā.

Dženija viņu acīmredzot jau bija aizmirsusi, bet Ede, cik nu kūtrība pieļāva, izskatījās iepriecināta.

— Vai es jums neteicu? Man jūs maksāsiet nedēļā piecpadsmit, jums atliks desmit. Tas tikai pagaidām, jo drīz jūs pelnīsiet vairāk. Metālstrādnieki labi pelna. — Viņa nožāvājās aiz pieklājīgi priekšā aizliktās rokas, tad lempīgi atbrīvoja vietu pie piekrautā galda. — Apsēdieties un ieēdiet kaut ko! Klarij, atnes no virtuves tasi un apakštasīti un, esi tik laba, aizskrej pie Grezlija kundzes un atnes par trim penijiem konservētu šķiņķi, tikai skaties, ka pareizi nosver! Nebūs par ļaunu, ja pirmajā dienā ieēdīsiet ko labu. Alf, tas ir misters Džo Gaulens, mūsu jaunais īrnieks!

Alfs grauza pēdējo tējā mērcēto maizes garozu; nu viņš pārtrauca šo darbošanos un īsi, zīmīgi pamāja Gaulenam. Klarija trokšņaini ienāca ar nupat mazgātu tasi un apakštasi un ielēja tēju, kas bija melna kā tinte; parādījās konservētais šķiņķis ar pusklaipu maizes, un Alfs svinīgi piebīdīja tuvāk Gaulenam sinepes.

Džo sēdēja uz astru sofas blakus Dženijai. Viņu reibināja tās tuvums un doma, cik brīnišķīgi viņš to visu paveicis. Viņa bija lieliska; vēl nekad iekāre nebija sagrābusi Džo tik cieši un tik pēkšņi. Viņš uzlika sev par pienākumu patikt šiem ļaudīm, iegūt tos savā varā — protams, ne Dženiju, ak tu žēlīgais, to gan ne, tur Džo bija daudz par gudru. Viņš smaidīja savu atklāto, vaļsirdīgo smaidu; viņš runāja, viegli tērzēja, pastāstīja sīkas anekdotes no savas pagātnes; viņš glaimoja Edei, jokojās ar bērniem, pat izstāstīja kādu stāstu, ārkārtīgi jocīgu notikumu, ko bija kādreiz dzirdējis Cerību pulciņa pārrunu vakarā. Protams, viņš nebija Cerību pulciņa loceklis, taču kādu vakaru pirms koncerta bija tur iegājis un nākamajā rītā atkal spēji atkratījies no šiem svētuļiem. Stāsts ietekmēja visus, vienīgi Sallija to noklausījās nicīgi un Dženijas augstprātība palika neskarta. Ede kratījās smieklos, spieda rokas pie tuklajiem sāniem un kaisīja matadatas uz visām pusēm.

— Un Bonss atrada mēslu mušu savās zālēs... un, es jums saku, mister Gaulen...

— Bet sauciet taču mani par Džo, Sanlija kundze! Izturieties pret mani kā pret ģimenes locekli, cienījamā kundze!

Viņš tos savaldzinās. Drīz vien tie būs viņam rokā. Šīs domas jaukums sakāpa galvā kā vīns. Tā tas bija jādara, un viņš to prata — viņš mācēja tvert dzīvi un izspiest tai taukus. Viņš tiks uz priekšu un iegūs visu, ko vēlas, vajag tikai pagaidit.

Vēlāk Alfs viņu aicināja noskatīties baložu barošanā. Viņi izgāja pagalmā, kur pērļu dūjas bužināja spalvas, šaudīja galvas no Alfa paštaisītā būra un maigi knābāja graudus. Būdams tālu no sievas, kuras klātienē viņš sēdēja mēms un nevainīgs kā jērs, Alfs izvērtās par mazu varoni, kam bija savi uzskati ne tik vien par baložiem, bet arī par alu, patriotismu un Spīrminta izredzēm derbijā. Viņš bija draudzīgs ar Džo, laipni piedāvāja cigareti. Bet Džo bija nevērīgs, viņš dega nepacietībā atkal būt Dženijas tuvumā. Cigareti izsmēķējis, viņš aizbildinājās un iegāja atkal iekšā.

Dženija bija viena pati dibenistabā. Viņa vēl sēdēja uz sofas un lasīja to pašu žurnālu.

— Atvainojiet, — murmināja Džo, — gribēju zināt, vai jūs man nevarētu parādīt istabu.

Viņa pat nenolaida žurnālu, ko tā, mazo pirkstiņu eleganti atliekusi, turēja rokā.

— Bērni jums to parādīs.

Viņš negāja ārā.

— Vai jūs vakaros nekad neizejat pastaigāties... tādā pusbrīvā dienā kā šodien?

Atbildes nebija.

— Vai jūs kalpojat veikalā? — viņš pacietīgi mēģināja par jaunu. Viņš neskaidri atcerējās Slateriju — tas laikam bija liels drēbju veikals ar spoguļstikla logiem Grendžera ielā.

Viņa žēlīgi pagodināja Džo ar skatienu.

— Un ja tā būtu? — viņa vēsi atteica. — Tur jums nav nekādas daļas. Bet, ja nu reiz par to runājam, es n e k a l p o j u, tas ir prasts, ikdienišķs vārds, un es to ienīstu. Es s t r ā d ā j u pie Slaterija, esmu modes preču nodaļā, un tas ir ļoti smalks darbs. Es nīstu visu, kas ikdienišķs un prasts. Bet visvairāk es ienīstu vīriešus, kas strādā netīru darbu. — Un vienā rāvienā žurnāls atkal pacēlās uz augšu. Džo domīgi paberzēja zodu, iesūca sevī viņas tēlu — gleznās potītes, slaidos gurnus, glītās, mazās krūtis. «Tātad tu nevari ciest vīriešus, kas strādā netīru darbu,» viņš domāja, slepus smīnēdams. «Nu, tici man, vienu tu gan varēsi ciest, un tas būšu es.»

VIII

Martai tas bija briesmīgs kauns, mūža dienu tas viņai ne sapnī nebūtu prātā nācis, nē, nekad. Tas bija briesmīgi. Virtuvē savu darbu darot, ar dakšiņu kartupeļus padurstot, lai redzētu, vai tie mīksti, katla vāku paceļot un paskatoties, vai sutinātā gaļa gatava, viņa centās par to nedomāt. Bet nekas nelīdzēja, par to bija jādomā. Veltīgi viņa ar to cīnījās, mēģināja atgaiņāt šo domu, domu par to, ka viņai, Martai Redpatai, jāpiedzīvo tādas lietas. Viņas radi, Redpati, vienmēr bijuši godājami ļaudis — goda cilvēki un labi kristieši, godājami metodisti, godājami kalnrači; veselas četras paaudzes varēja atcerēties ar lepnumu, neatrodot neviena kauna traipa. Visi bija godīgi strādājuši pazemē un godīgi uzvedušies dienas gaismā. Bet tagad? Tagad viņa vairs nebija Redpate, viņa bija Fenika, Roberta Fenika sieva. Un Roberts Fēniks sēdēja cietumā.

Viņas seja sarūgtinājumā raustījās. Cietumā! Šī aina iedegās viņai smadzenēs kā jau simtiem reižu, visa liesmainā aina: Roberts uz apsūdzēto sola — un tam blakus Līmings, no visiem citiem tieši Līmings; Džeimss Ramedžs zvērināto solā, rupjš, sarkanu seju un nekaunīgs kā vienmēr. Viņš nemeklēja skaistus vārdus, viņš teica skaidri, ko domāja. Viņa noklausījās tiesas sēdi. Protams, viņa gāja turp; tur bija viņas vieta. Viņa bija tur bijusi, visu redzējusi un noklausījusies. Trīs nedēļas bez nosacīta atlaiduma. Viņa būtu varējusi kliegt, kad Ramedžs vīru atzina par vainīgu. Viņa būtu varējusi nomirt; bet viņas lepnums palīdzēja izturēt, palīdzēja saglabāt it kā akmenī kaltu seju. Lepnums viņai palīdzēja tikt pāri šīm briesmīgajām dienām, bija palīdzējis arī šo pēcpusdienu, kad Slogera Līminga sieva atceļā no pilsētas gaitām Almas ielas stūrī nostājās ceļā un pļāpīgā līdzjūtībā pateica, ka viņu vīrus sestdien izlaidīšot brīvībā. Viņu vīrus — un i z l a i d ī š o t b r ī v ī b ā !

Pametusi skatienu pulkstenī — tas bija pirmais, ko Semijs pārnesa no lombarda —, viņa pievilka skārda vannu pie plīts un sāka liet tajā karstu ūdeni no veļas katla. Viņa smēla ar dzelzs katliņu; staigāšana šurpu turpu ar smago nesamo viņai bija grūts pārbaudījums. Jau kādu laiku viņa nejutās labi, jā, viņa zināja, ka viss nebija kārtībā, un nupat atkal sajuta vājumu un drebuļus. Viņai uznāca arī sāpes. Vienubrīd viņai bija jāapstājas, lai pārietu dūrēji sānos. Tur vainīgas tikai raizes, to viņa zināja, jo viņa taču bija spēcīga sieviete; tiklīdz bērns sāks izrādīt dzīvības zīmes, viņai atkal klāsies labāk. Bet kustības nebija jūtamas, tikai velkošas sāpes, tikai smagums.

Pulkstenis nosita pieci, un drīz pēc tam terasēs atbalsojās soļi, nogurušu vīru gausie soļi. Deviņas stundas darbā, un pēc tam vēl jākāpj uz terasēm. Bet tas bija labs, godīgs darbs, tas jau kā tradīcija iesūcies viņu kaulos un arī Martas kaulos. Dēli bija jauni un spēcīgi, un tas bija viņu darbs. Marta tiem nekāda cita darba nevēlējās.

Viņai tā domājot, atvērās durvis un visi trīs ienāca: Hjūdžijs pirmais, tad Deivids un beidzot Semijs, nesdams padusē klēpi sazāģētas malkas iekuram. Mīļais Semij! Vienmēr tas atcerējās māti. Viņas sirds drūmo saltumu ietina silts vilnis; pēkšņi viņai radās vēlēšanās turēt Semiju rokās un raudāt.

Dēli paskatījās viņai sejā, mājas gaiss pēdējās dienās bija nospiedošs; arī Marta bija nomākta, skarba pret dēliem, ar viņu bija grūti sarunāties. To viņa zināja un zināja arī, ka visi trīs dēli vēro viņas seju. Lai gan viņa bija vainīga, tas viņai tomēr sāpēja.

— Labvakar, māt! — Semijs pasmaidīja, un viņa zobi balti spīdēja melnajos ogļu putekļos, ko sviedri bija pielipinājuši pie sejas.

Martai patika, ka viņš tai teica «māt» un nevis «mam», kā te parasts, bet viņa tikai ar galvu pamāja uz vannu, kas bija sagatavota, un pagriezās klāt galdu.

Kamēr māte vēl bija virtuvē, visi trīs jaunekļi noāva kājas, novilka svārkus, darba bikses un veļu, kas bija gluži izmirkusi ūdenī, sviedros un raktuves netīrumos. Nu viņi gluži kaili cits citam blakus, cieši kopā saspiedušies, mazgājās mazajā, kūpošajā vannā. Vietas bija maz, un parasti mazgājoties arvien gāja jautri. Bet šovakar joku nedzirdēja. Sems atņirdza zobus smaidā un piebikstīja Deivijam, it kā mēģinādams radīt jautrāku noskaņu.

— Pastumies drusku sānis, ziloni! — Un tad viņš vēlreiz teica: — Hei, kur ziepes, vai tu tās noriji? — Bet šajos jokos nebija nekā īsta. To liedza slogs mājā, Martas sejā. Bez liekas niekošanās viņi pārģērbās, gandrīz klusēdami sēdās pie galda.

Ēdiens bija labs: milzīgas porcijas smaržīgas, sutinātas gaļas ar sīpoliem un miltainiem kartupeļiem. Martas ēdieni vienmēr bija gardi — viņa zināja, ko vīrietim nozīmē labs ēdiens. Nu, kad nolādētais streiks, paldies dievam, beidzies, viņa savai saimei atkal varēja celt ēdienu galdā. Pati sēdēja blakus un noskatījās, kā tie izēda šķīvi pēc šķīvja. Lai gan pašai nemaz negribējās ēst, viņa iedzēra mazliet tējas. Bet pat tēja tai neko daudz nelīdzēja. Nenoteiktas sāpes sākās mugurā, plēsa krūtis un atkal pazuda, iekām Marta paguva skaidri apjaust šīs sāpes.

Dēli bija paēduši. Deivids piecēlās pirmais, aizgāja kaktā, kur glabājās viņa grāmatas, apsēdās uz ķeblīša pie uguns, paņēma rokā zīmuli un uz ceļiem burtnīcu. «Latīņu valoda,» Marta īgni nodomāja, «nu viņš mācās latīniski,» — un šī doma, kas to ķēra tieši sarūgtinājuma brīdī, viņu nezin kādēļ darīja nīgru. Tas arī bija Roberta darbs — šī izglītība, šī vēlēšanās, lai zēns iet koledžā un nākamgad sacenšas stipendijas dēļ, lai paceltos augstāk par savu šķiru. Roberts viņam bija licis pierakstīties mistera Kārmaikla vakara kursos vecajā Beteles ielas skolā. Un viņa, aiz kuras bija gara raktuvju strādnieku rinda, viņa, sieviete ar lepno savas šķiras apziņu, nicināja grāmatu gudrību savas kārtas ļaudīs un domāja, ka tur nekas labs nevarot iznākt.

Nākamais piecēlās Hjūdžijs; viņš iegāja veļas mazgātavā, ienāca atpakaļ ar veseri un liesti, saviem vecajiem futbola zābakiem un divpadsmit jaunām zoļu naglām. Viņš notupās virtuves kaktā tālāk prom no pārējiem, nolieca tumšo galvu, kas vēl spīdēja mikla, un pēc sava paraduma, klusi un darbā iegrimis, sita naglas. Pagājušajā sestdienā, Martai algu atdodot, viņš, ne vārda neteikdams, paturēja pusšiliņu — vienkārši to neatdeva. Viņa jau varēja iedomāties, kādam nolūkam. Futbolam! Tā vairs nebija tikai sporta mīlestība vien, kaut arī viņš mīlēja šo sportu no visas sirds. Nē, nē! Hjūdžija intereses, to viņa zināja, sniedzās dziļāk. Hjūdžijs vēlējās kļūt par zvaigzni, liela stila futbolistu, sportistu, kas par savām ārkārtīgajām spējām saņem sešas mārciņas nedēļā. Tas bija reizē Hjūdžija noslēpums un sirds dedzīgākās ilgas. Tas viņu atturēja smēķēt cigaretes, izdzert kaut glāzi alus, ko svētdienās būtu varējis atļauties; tas viņam liedza runāt ar meitenēm — Marta to zināja —, lai gan daudz meiteņu skatījās uz Hjūdžiju; šis mērķis viņam lika vakaros jūdzēm tālu skriet — to viņš sauca par treniņu; vienalga, noguris vai nenoguris, viņš — par to varēja būt drošs — dosies ceļā, tiklīdz būs ticis galā ar zābakiem.

Grumbas Martas pierē ievilkās vēl asāk. Dvēseles dziļumos viņa atzina Hjūdžija spartisko dzīvi — nekas nevarēja būt labāks par to. Bet kādam nolūkam? Lai pamestu raktuves! Arī viņš ar visu sirdi tiecās projām no raktuvēm. Viņa neloloja ticību Hjūdžija spožajai ilūzijai un nebaidījās, ka viņš varētu mērķi sasniegt. Un tomēr šīs iedomas savādā kaisle darīja rūpes un viņu mocīja.

Nu viņa neviļus paskatījās uz Semiju, kas arvien vēl sēdēja pie galda un nemierīgi ar dakšiņas spalu zīmēja rakstus uz vaskadrānas. Viņš juta šo skatienu, jo pēc īsa brīža nolika dakšiņu un samulsis piecēlās. Viņš, rokas kabatās sabāzis, paslaistījās, tad piegāja pie mazā, četrstūrainā spogulīša, kas karājās virs izlietnes. Semijs paņēma ķemmi, kas vienmēr stāvēja aiz emaljētā ziepju trauciņa, ieslapināja un rūpīgi izšķīra matus celiņā. Tad viņš paņēma tīro apkaklīti, ko Marta vēl šo pēcpusdienu bija cietinājusi un gludinājusi un kas karājās uz līstes pie uguns. Viņš aplika apkaklīti, par jaunu sasēja kaklasaiti, uzposās. Tad viņš, vainas apziņā svilpodams, uzlika cepuri un ātriem soļiem gāja uz durvju pusi.

Martas roka, ko viņa turēja uz ceļiem, savilkās tik cieši, ka kauliņi kļuva balti.

— Semij!

Sems, jau gandrīz aiz durvīm, kā aizšauts pagriezās atpakaļ.

— Kur tu iesi, Semij?

— Es mazliet iziešu, māt.

Viņa smaids Martu nespēja aizkustināt.

— Zinu, ka gribi iziet. Bet kur tu iesi?

— Pastaigāt pa ielu!

— Vai tu iesi uz Krastmalas ielu?

Viņš paskatījās mātē, viņa godīgā, atklātā seja tagad bija pietvīkusi un spītīga.

— Jā, māt, ja gribi zināt, es iešu uz Krastmalas ielu.

Tātad viņas nojauta bija pareiza: viņš gāja pie Annijas Maseres. Marta ienīda Maserus, viņa tiem neuzticējās— ne vieglprātīgajam tēvam, ne trakulīgajam dēlam Pagam Maseram. Viņi bija pieskaitāmi vienai sugai ar Līmingiem — tie nebija īsti cienījami. Tie pat nebija kalnrači, bet kaut kādi zvejnieki, ļaudis, kas dzīvoja nedrošu dzīvi, «uz labu laimi», kā Marta mēdza teikt; vienu mēnesi tie dzēra un plītēja, nākamajā mēnesī ieķīlāja laivas un tīklus. Pret Annijas slavu viņai nebija ko iebilst — bija ļaudis, kas apgalvoja, ka Annija esot krietna meitene. Bet tā nebija īstā meitene Martas Semijam, tā jau nebija cēlusies no īstajiem strādniekiem, tā ielās tirgojās ar zivīm; kādā ļaunā gadā, lai uzlabotu Maseru materiālo stāvokli, tā bija braukusi pat uz Jarmutu par siļķu tīrītāju. Vai Semijs, viņas mīļākais dēls, ko viņa kādu dienu gribēja redzēt kā labāko cirtēju Neptūnā, varēja precēt siļķu tīrītāju? Nē, nē! Viņa ilgi un dziļi atvilka elpu.

— Es negribu, ka tu šovakar izej, Semij.

— Bet zini, māt, es solījos būt. Mēs ar Pagu Maseru gribam kaut kur aiziet, un Annija arī nāks līdzi.

— Tas nekas, Semij. — Viņas balss kļuva skarba un griezīga. — Es negribu, ka tu ej.

Viņš paskatījās mātei sejā, un viņa ievēroja dēla mīlīgajās, padevīgajās suņa acīs nejaustu apņēmību.

— Māt, Annija mani gaida. Piedod, bet es iešu.

Viņš izgāja un mierīgi aizvēra durvis.

Marta sēdēja pilnīgi sastingusi; pirmo reizi savā mūžā Semijs nebija klausījis. Viņa jutās tā, it kā tas viņai būtu iesitis sejā. Viņa juta Deivida un Hjūdžija slepenos skatienus un lūkoja atgūt varu pār sevi. Viņa piecēlās, nokravāja galdu, drebošām rokām mazgāja traukus.

Deivids iebildās:

— Vai noslaucīt, māt?

Viņa pakratīja galvu, pati noslaucīja traukus, paņēma kādu lāpāmu apģērba gabalu un apsēdās. Ar pūlēm diegu ievērusi, viņa ķērās pie Semija vecajiem darba svārkiem, kas bija tik bieži lāpīti, ka gandrīz nekur vairs neredzēja drānu, no kā tie kādreiz šūdināti. Šos vecos svārkus redzot, viņai sažņaudzās sirds. Viņa bija izturējusies pārāk skarbi pret Semiju un pēkšņi juta, ka nebija pareizi darījusi, ka vainīga pati, ne Sems. Šī doma sāpēja. Sems viņas labā darīja visu un darīs vienmēr, ja vien viņa pratīs ar to pareizi apieties.

Aizmiglotu skatienu viņa gribēja ķerties pie svārkiem, kad pēkšņi atkal uznāca sāpes mugurā. Šoreiz tās bija skaudras, dūrās dziļi, un acumirklī viņa zināja, ko tās nozīmē. Satrūkusies viņa gaidīja. Sāpes norima, atkal uznāca. Ne vārda neteikusi, viņa piecēlās un pa virtuves dibendurvīm izgāja ārā. Smagiem soļiem viņa pārgāja pāri pagalmam un iegāja klozetā. Jā, tā tas bija.

Viņa iznāca ārā, mirkli pastāvēja nakts mierīgajā tumsā, ar vienu roku atspiedās uz zemās sētas, ar otru turēja uztūkušo vēderu. Tātad tas viņai uznācis, kamēr vīrs cietumā, — pēdējais kauns! Un pieaugušo dēlu acu priekšā. Neizdibināmas kā tumsa ap viņu, tā tagad steidzās viņas domas. Viņa negribēja saukt ne dakteri Skotu, ne vecmāti Rīdija kundzi. Kopējos ietaupījumus Roberts savā trakumā bija izlietojis streikam. Viņai bija parādi. Viņa nevarēja un negribēja uzņemties jaunus izdevumus. Vienā mirklī viņa bija izšķīrusies.

Viņa iegāja atpakaļ mājā.

— Deivid! Aizskrej pretī pie Brēses kundzes! Saki, lai tūliņ atnāk pie manis!

Satrūcies viņš pētoši paskatījās mātē. Viņa nekad nebija sevišķi mīlējusi Deividu, kas visādā ziņā bija tēva dēls, taču tagad viņu aizkustināja dēla acu izteiksme. Viņa laipni teica:

— Neraizējies, Deivij, es tikai nejūtos īsti vesela.— Kad viņš izgāja ārā, Marta piegāja pie lādes, kur glabāja mazo veļas krājumu, kas tai bija, un atslēdza to. Tad viņa neveikli, kājas smagi celdama, pa koka kāpnēm uzkāpa augšā zēnu istabā.

No kaimiņu mājas atnāca Brēses kundze. Tā bija laipna sieviete, ar aizdusu slima un ļoti resna. Lāga dvēsele — viņa izskatījās tāda, it kā viņai pašai drīz būtu gaidāms bērns. Bet tā nebija. Hannai Brēsei bija «bruciņa», kā viņa pati to mēdza saukt. Pēc vairākkārtējas grūtniecības viņa bija dabūjusi trūci, un līdz šai dienai viņai nebija saites, lai gan vīrs Harijs viņai ik gadus nozvērējās Ziemassvētkos to uzdāvināt. Ik nakti, gulēt ejot, viņa izplūdušo masu iebīdīja atpakaļ, ik rītu pieceļoties tā atkal izvēlās ārā. Viņa gandrīz jau bija pieradusi pie savas trūces: tā viņai bija parastais sarunu temats, viņa par to runāja ar paziņām, kā ļaudis mēdz runāt par laiku. Viņa arī ļoti uzmanīgi uzkāpa augšā un nozuda augšējā istabā.

Deivids ar Hjūdžiju sēdēja virtuvē. Hjūdžijs bija pārtraucis kurpnieka darbu un tagad izlikās, ka interesētos par avīzi. Arī Deivids izlikās lasām. Taču šad tad abi saskatījās, domādami par to noslēpumaino, kas, viņiem neredzams, risinājās augšas istabā, un viņiem abiem skatienā bija savāds kauns. Tāda lieta! Un viņu pašu mātei!

No guļamistabas nedzirdēja ne troksnīša, tikai smagus soļus, Brēses kundzei šurpu turpu staigājot. Vienreiz viņa sauca no augšas un prasīja katlu ar siltu ūdeni. Deivids viņai to pasniedza.

Desmitos pārnāca Sems diezgan bālu seju, sakniebtām lūpām, sagatavojies briesmīgai ķildai. Brāļi viņam pastāstīja. Viņš nosarka, kā jau tas bieži gadījās, un viņam uzmācās nožēlas. Sems nevarēja ilgi dusmoties. Viņš pacēla skatienu pret griestiem.

— Nabaga māte, — viņš teica. Neviens no viņiem nedrīkstēja neko vairs teikt.

Divdesmit minūtes pirms vienpadsmitiem Brēses kundze nokāpa lejā, viņa nesa avīžu papīrā ietītu sainīti. Viņa izskatījās skumja un pagurusi; nomazgāja pie krāna sarkanās rokas, iedzēra malku auksta ūdens un pagriezās pret vecāko — Semiju.

— Meitenīte, — viņa teica. — Bērniņš glīts, bet nedzīvs. Jā, viņa piedzima nedzīva. Neraizējieties, es varēju palīdzēt tikpat labi kā Rīdija kundze, bet tur jau neko nevarēja darīt. Rīt atnākšu un apkopšu mironīti. Uznesiet tagad mātei tasi kakao! Viņai klājas puslīdz labi, un man tagad jāiet sataisīt vīram ēdienu, ko līdzi ņemt. Viņš strādā agrajā maiņā. — Brēses kundze rūpīgi pacēla sainīti, laipni uzsmaidīja Deividam, kas redzēja, ka papīram cauri spiedās kaut kas sarkans, tad viņa aizčāpoja.

Sems uzvārīja kakao un uznesa augšā. Tur viņš palika kādas desmit minūtes. Kad nokāpa lejā, seja viņam bija glūdas bālumā un uz pieres izspiedušies sviedri. Viņš bija pārnācis no satikšanās ar meiteni un ieraudzījis nāvi. Deivids cerēja, ka Sems ko teiks, pasacīs, ka mātei klājas labi. Bet Sems tikai noteica:

— Zēni, atlaidieties tepat! Mēs trīs kādu laiciņu pagulēsim virtuvē.

Nākamajā rītā — bija otrdiena — Brēses kundze, kā jau solījusi, atnāca apraudzīt Martu un apkopt mirušo bērnu. Deivids pārradās no darba agrāk nekā brāļi. Viņam bija palaimējies, un viņš bija uzbraucis augšā agrāk nekā pārējie strādnieki. Pustumsā viņš iegāja virtuvē. Tur uz trauku galdiņa gulēja bērna līķitis. Viņš piegāja klāt un apskatīja to savādā baiļu un godbijības jūtoņā. Bērns bija ļoti mazs, rociņas ne lielākas par ūdens lilijas ziedlapiņām, smalkie pirkstiņi bez nagiem. Deivids būtu varējis ar plaukstu apsegt mazo sejiņu; sastingušie, kā marmors baltie vaibsti bija pilnīgi izveidoti; mazās, maigās lūpiņas pavērtas, kā brīnītos, ka nav dzīvības. Brēses kundze ar lietpratīgu roku bija aizbāzusi muti un nāsis ar vati. Tagad viņa paskatījās Deividam pār plecu un ar zināmu lepnumu teica:

— Viņa izskatās tiešām glīta, bet tava māte, Deivij, to negribēja paturēt augšā pie sevis.

Deivids gandrīz nedzirdēja, ko viņa saka. Nedzīvi dzimušo bērnu vērojot, viņā cēlās spītīgs niknums. Kāpēc tam tā vajadzēja būt? Kāpēc mātei nebija barības, gādības, uzmanības, visa tā, kas viņai šādā stāvoklī bija vajadzīgs? Kāpēc šis bērns nevarēja dzīvot, smaidīt, zīst krūti? Tas viņam sāpēja, uzvandīja viņā mežonīgu sašutumu. Tāpat kā toreiz, kad Raudāja tam bija devis ēst, dziļi viņā sāpīgi ietrīsējās kāda stīga; atkal viņš visā savas jaunās sirds neskaidrajā dedzībā zvērēja kaut ko darīt... Kaut ko... Viņš pats nezināja, ko un kā, bet viņš to gribēja darīt, dot iznīcinošu sitienu dzīves nožēlojamai necilvēcībai.

Sems ar Hjūdžiju pārnāca reizē. Viņi noskatījās bērnā. Arvien vēl darba drēbēs, viņi ēda speķi, ko Brēses kundze tiem bija uzcepusi. Tas nebija parastais labais ēdiens — kartupeli bija cieti. Arī citur bija manāms mātes gādīgo roku trūkums. Vannā nebija diezgan ūdens, virtuvē valdīja nekārtība, viss bija netīrs.

Vēlāk, kad Semijs nonāca lejā no augšistabas, viņš paslepus uzlūkoja brāļus. Semijs samulsis teica:

— Viņa negrib, ka rīko bēres. Visādi pūlējos pierunāt, bet viņa negrib un negrib. Saka, kopš streika mēs nevarot atļauties liekus izdevumus.

— Bet, Semij, mums taču tas jādara! — Deivids iesaucās. — Palūdz Brēses kundzi...

Pasauca Brēses kundzi un lūdza parunāt ar Martu. Nekas nelīdzēja. Marta nebija pierunājama. Viņu bija pārņēmis nepārvarams rūgtums pret šo bērnu, kas tai nebija vajadzīgs un kam tagad nevajadzēja viņas. Likums šai gadījumā neprasīja parasto apbedīšanu, un viņa negribēja, ka rīko bēres, negribēja redzēt neko no nāves greznības un svinīguma.

Hjūdžijs ar savām vienmēr izveicīgajām rokām pagatavoja glītu šķirstiņu no vienkāršiem, raktuvē sadabūtiem dēļiem. Iekšpusi izklāja ar tīru, baltu papīru un tad ielika mironīti. Beidzot Hjūdžijs aiznagloja vāku.

Vēlu ceturtdienas vakarā Sems paņēma šķirstiņu padusē un viens pats aizgāja. Deividam un Hjūdžijam viņš aizliedza nākt līdzi. Bija tumšs un vējains. Kamēr viņš nebija pārnācis, viņi nezināja, uz kurieni tas aizgājis. Tad viņš tiem izstāstīja. Viņš bija aizņēmies no Annijas vecākā brāļa Paga Masera piecus šiliņus un iedevis naudu kapu sargam Gedisam. Par to Gediss viņam atļāvis bērnu paglabāt kapsētas stūrī. Deivids bieži domāja par šo seklo kapiņu; nekad viņš nedabūja zināt, kur tas bija, bet viņš zināja, ka tas nav nabagu kapu tuvumā; vismaz tik daudz Semijs pastāstīja.

Pagāja piektdiena, un pienāca sestdiena — Roberta izlaišanas diena. Marta bija dzemdējusi pirmdienas vakarā. Sestdienas pēcpusdienā viņa jau bija kājās un gaidīja, gaidīja viņu, Robertu.

Viņš pārnāca ap astoņiem un satika sievu vienu virtuvē. Viņš ienāca tik klusi, ka viņa to nemanīja, kamēr izdzirda kāsu; tad viņa, arvien vēl pār uguni noliekusies, pagriezās. Viņi uzlūkoja viens otru: viņš mierīgi un bez naida, viņa ar to briesmīgo sarūgtinājumu, kas kā tumša uguns kvēloja acīs. Neviens nebilda ne vārda. Viņš nometa cepuri uz dīvāna, apsēdās pie galda — līdz nāvei noguris. Viņa nekavējoties piegāja pie pavarda, izvilka šķīvi ar ēdienu, ko bija viņam glabājusi siltumā. Tai pašā briesmīgajā klusumā viņa to nolika viņam priekšā.

Viņš sāka ēst, šad tad pamezdams ātru skatienu uz Martas stāvu, skatienu, kas pauda savādu piedošanas lūgumu. Beidzot viņš teica:

— Kas noticis, manu meitēn?

Viņa drebēja dusmās.

— Nesauc mani par savu meitēnu!

Nu viņš zināja, kas noticis; viņā modās kaut kas ziņkārei līdzīgs.

— Kas tad bija? — viņš vaicāja.

Viņa zināja, ka vīrs vienmēr bija vēlējies meitu. Un, lai tam darītu vēl lielākas sāpes, Marta teica, ka viņa meita esot mirusi.

— Tad tā tas bija. — Viņš nopūtās un tad: — Vai bija ļoti grūti, meitēn?

Tas bija par daudz. Viņa to nepagodināja ar atbildi tūliņ, bet sarūgtinātā pakalpībā paņēma nost tukšo šķīvi. Viņa pasniedza tēju un teica:

— Esmu pieradusi pie grūtumiem, kopš tevi pazīstu.

Lai gan viņš bija nācis mājās, lai rastu mieru, Martas spītīgā izturēšanās tomēr satrauca viņa gurdās asinis.

— Neesmu vainīgs, ka tā iznāca, — viņš teica pēkšņā sašutumā, kas līdzinājās viņas īgnumam. — Cerams, tu zināsi, ka biju ieslodzīts bez vainas.

— To es nezinu, — viņa atbildēja, roku sānos iespiedusi, viņam acīs skatīdamās.

— Viņi man atmaksāja par streiku, vai tu to saproti?

— Nav jau arī brīnums, — viņa, dusmās elsdama, atbildēja.

Nu viņa nervi neizturēja. Dieva dēļ, ko viņš tai bija nodarījis? Viņš bija pierunājis ļaudis streikot, tādēļ ka Skapera slānī bija cietis briesmīgas bailes viņu dēļ, un galu galā viņi to nodeva un apspļaudīja, un ļāva to bez vainas ielikt cietumā. Viņā vārījās niknums pret Martu un pret savu likteni. Viņš pacēla roku un iesita sievai pa seju.

Marta nesarāvās, viņa pateicīgi saņēma sitienu. Viņas nāsis iepletās.

— Paldies! — viņa teica. — To tu labi darīji, nekā cita man nevajadzēja.

Viņš atkrita krēslā bālāks nekā viņa, tad viņš sāka kāsēt parastā veidā — dobji, dimdoši. Šai lēkmē viņš jutās kā saplosīts. Kad tā bija pāri, Roberts sēdēja salīcis un satriekts. Tad viņš piecēlās, nometa drēbes un apgūlās virtuves gultā.

Nākamajā dienā, svētdienā, viņš gan pamodās ap septiņiem, bet visu priekšpusdienu palika gultā. Marta bija agri piecēlusies un aizgājusi uz baznīcu. Viņa piespiedās iet turp, paciezdama Beteles ielas draudzes skatienus, piezīmes un līdzjūtību, pa daļai, lai viņam «parādītu», pa daļai, lai atgūtu cieņu. Pusdienas pagāja nožēlojamā noskaņā, īpaši zēniem. Viņi arvien jutās nelāgi, kad starp tēvu un māti izcēlās atklātas ķildas. Tās paralizēja visu māju, nomāca viņus kā negods.

Paēdis Roberts gāja uz raktuvi. Viņš domāja, ka droši vien būšot atlaists. Bet viņš nebija atlaists. Viņš neskaidri noprata, ka šai lietā viņam palīdzējusi draudzība ar raktuvju strādnieku pārstāvi Hedonu un ar Hariju Ņūdžentu savienībā. Bailes no īstām nepatikšanām ar arodbiedrību viņam bija saglabājušas darbu Neptūnā.

Viņš gāja taisnā ceļā uz mājām, lasīdams apsēdās pie uguns, klusēdams aizgāja gulēt. Citu rītu viņu piecēla modinātājpulkstenis; divos viņš bija raktuvē un strādāja rīta maiņā.

Visu dienu Marta gatavojās viņu saņemt, mājās pārnākot. Viņā arvien vēl plosījās tas pats neremdināmais niknums... Viņa gribēja viņam parādīt, viņam par to bija jāsamaksā... Viņa nemitīgi skatījās pulksteni un gaidīja stundas ejam.

Maiņai beidzoties, viņš pārnāca — līdz nāvei noguris un līdz ādai izmircis. Viņa bija gribējusi vīru ievainot ar savām mēmajām dusmām, bet nezin kādēļ šis skats lika noplakt visam ļaunumam viņas sirdī.

— Kas tev ir? — viņa neviļus ievaicājās.

Viņš atspiedās pie galda, aizturēja klepu, elsdams cīnījās pēc elpas.

— Sākuši atspēlēties, — viņš teica, paskaidrodams, ka darba vietas Paradīzē vairs nesadalot lozējot. — Viņi mani ierakstījuši melnajā sarakstā un iedevuši sliktāko vietu visā raktuvē. Griesti trīs pēdas augstu. Visu laiku guļu uz vēdera ūdenī, un tā man jāstrādā.

Martu sagrāba līdzjūtības trīsas. Un reizē ar šīm trīsām modās tas, kas viņai šķita miris, sāpīgi modās jaunai dzīvībai. Viņa izstiepa rokas.

— Laid, es tev palīdzēšu, zēn! Laid, es palīdzēšu tev noģērbties!

Viņa tam palīdzēja novilkt netīrās, slapjās drēbes. Viņa tam palīdzēja iekāpt vannā. Viņa zināja, ka to vēl mīl.

IX

Pieci simti pēdas apakš zemes un divas jūdzes no celtņa šahtas stāvēdams, Deivids vērtēja, ka jābūt apmēram azaida laikam. Viņš bija Paradīzē, Paradīzes Miksena nodaļā. Neptūna raktuves visdziļākajā slānī. Divsimt pēdas virs viņa atradās Globa ogles un vēl simt pēdas augstāk — Faivkvotera slānis.

Viņam nebija pulksteņa, bet braucienu skaits, ko viņš ar savu vagoneti veica, ļāva noteikt laiku. Viņš stāvēja blakus savam zirģelim Dīkam uz platformas, kur pilnās vagonetes, ko viņš, zirgu dzinējs, te bija atvedis, piestiprināja mehāniskai vindai un uzvilka dienas gaismā. Viņs gaidīja, kamēr Talijs Brauns atkabina tukšās vagonetes. Lai gan Deivids nīda Paradīzi, platforma viņam vienmēr patika. Pēc karstas, sviedrainas skriešanas tur bija vēss, un viņš varēja stāvēt taisni, nebaidoties sasist galvu.

Gaidīdams Deivids domāja, kāda viņam bijusi laime. Pašam gandrīz negribējās ticēt, ka šī ir viņa pēdējā sestdiena Neptūnā, ne tik vien pēdējā sestdiena, bet arī pēdējā diena! Nē, viņš nemaz vēl nevarēja īsti apjaust savu laimi.

Raktuvi viņš vienmēr bija ienīdis. Daži zēni to mīlēja, darbā jutās kā pīles ūdenī. Bet viņš ne. Noteikti ne! Varbūt viņa fantāzija bija pārāk dzīva; viņš nevarēja atkratīties no sajūtas, ka ir ieslēgts, aprakts šajās mazajās, tumšajās ejās dziļi apakš zemes. Faivkvotera slānī viņš nekad nevarēja aizmirst, ka atrodas zem jūras. Beteles skolas skolotājs misters Kārmaikls, kurš viņam palīdzēja sacensībā par stipendiju, bija pateicis, kā sauc šo dīvaino ieslēgtības jūtoņu. Dziļi zem zemes, dziļi zem jūras. Kamēr augšā spīdēja saule, spirgti pūta vējš, balti un krāšņi plīsa viļņi.

Vienmēr viņš sīvi cīnījās ar šo sajūtu. Velns lai viņu parauj, ja viņš tai padotos! Un tomēr viņš priecājās, Neptūnu atstājot, jo vairāk tā savādā uzskata dēļ, ka zēnu, kas reiz nobraucot raktuvē, tā paņemot savā varā un nekad vairs nelaižot augšā. Vecie kalnrači jokojot bieži mēdza tā teikt. Tumsā Deivids savā nodabā pasmējās. Protams, tas jau bija tikai joks.

Nu Talijs piebīdīja tukšās vagonetes. Deivids tās sakabināja vilcienā pa četrām, uzlēca uz šķērskoka, mēli paklakšķinot, paskubināja Diku un brauca lejā pa nogāzi, kas bija tintes melnumā. Vagonetes rībēja un klaudzēja uz nelīdzenajām sliedēm, kad brauca ātrāk. Deivids lepojās, ka brauca tik ātri; viņš varēja braukt ātrāk par visiem citiem braucējiem Paradīzē. Ar vagonešu graboņu viņš bija apradis, nebēdāja par troksni. Viņš sašuta tikai tad, kad kāda vagonete izlēca no sliedēm. Tur jau bija jābeidzas vai nost — tās mokas un pūles, kamēr to atkal dabūja atpakaļ.

Viņš brauca lejā, arvien tālāk lejā, lieliskā ātrumā traukdamies, līdzsvaru turēdams, vadīdams, labi zinādams, kad jāpieliec galva un kad līkumos jāliek lietā paša svars. Tā bija vieglprātība, briesmīga vieglprātība; tēvs viņu bieži rāja, ka tik ātri braucot. Bet Deividam patika šis satraukums. Nu viņš lieliskā skrējienā apstājās.

Kā jau Deivids paredzēja, te patvēruma ielodzē tupēja Neds Softlijs un Toms Rīdijs, abi rokas truļu vadītāji, kas dzina truļus no ogļu ciršanas vietas līdz ejai Viņi ieturēja maltīti.

— Nāc šurp, vecais, un uzkod! — Toms sauca pilnu muti ar siera maizi un nišā atbrīvoja Deividam vietu.

Deividam Toms patika — tas bija liels, labsirdīgs zēns, tagad strādāja Džo vietā. Deivids domās bieži tika vaicājis, kur gan Džo aizklīdis, ko tagad dara, tika domājis arī par to, kāpēc tik maz sajūt viņa trūkumu, — galu galā Džo taču bija bijis viņa biedrs. Varbūt iemesls tas, ka Tomā Rīdijā viņam radās tik labs vietnieks. Toms bija tikpat jautrs kā Džo, bet mīļāku prātu gāja citiem palīgā, ja atrāvās trulis, un nemīlēja tukšus, neķītrus jokus. Lai gan Deividam patika būt kopā ar Tomu, taču šoreiz viņš atraidot papurināja galvu.

— Iešu tālāk, Tom.

Patiesībā Deivids gribēja ēst kopā ar tēvu; ja vien radās izdevība, viņš ar savu maizes kulīti gāja pie tēva un ēda tur. Šai pēdējā dienā viņš to negribēja nokavēt.

Pieeja darba vietai bija tik zema, ka Deividam nācās pavisam saliekties. Tunelis atgādināja trušu alu; tas bija tintes melnumā, tik tumšs, ka Deivida vaļējā spuldze, kas mazliet kūpēja, šķita apgaismojam tikai kādu pēdu, tik slapjš, ka katrs solis sacēla šļakstošu troksni. Vienreiz Deividam galva atsitās pret cietajiem akmens griestiem. Viņš klusām lādējās.

Darba vietā nokļuvis, Deivids redzēja, ka tēvs ar Slogeru vēl nav beiguši, bet arvien vēl cērt ogles, lai piepildītu tukšos truļus, ko Toms ar Nedu drīz atstums. Viņi strādāja gluži kaili, ja neskaitīja zābakus un darba bikses. Šī vieta bija briesmīga, Deivids to zināja, un darbs šausmīgi grūts. Viņš apsēdās sausā vietā, skatījās un gaidīja, kad viņi beigs. Roberts salīcis gulēja uz sāniem un apstrādāja ogles, lai tās varētu atcirst. Viņš elpoja ātri un grūdieniem, sviedri plūda no katras poras. Viņš izskatījās gluži paguris. Telpa bija par šauru, lai pagrieztos, griesti tik zemi, ka likās, tie viņu saspiedīs plakanu. Un tomēr viņš strādāja tālāk, strādāja ar pieredzi un apbrīnojamu veiklību. Slogers strādāja kopā ar viņu. Ar savu milzīgo, spalvaino ķermeni un vērša kaklu viņš Robertam blakus atgādināja milzi. Viņš nerunāja ne vārda, tikai nemitīgi un nikni gremoja tabaku, gremoja, spļāva un strādāja. Un tomēr, sirdij pateicībā straujāk iepukstoties, Deivids redzēja, ka šis vīrs tēvu saudzē, padarīdams grūtāko darbu un aiztaupīdams tam visļaunāko. Slogeram sviedri plūda no samalstītās sejas, un tagad viņam nebija vairs nekādas līdzības ar «Kalnraču brīnumu».

Beidzot viņi pārtrauca darbu, svārkos noslaucījās sausi, uzvilka svārkus, pienāca un apsēdās.

— Sveiks, Deivij! — Roberts teica, ieraudzījis dēlu.

— Sveiks, tēv!

Harijs Brēss un Bobs Ogls iznira no citas vietas un piebiedrojās viņiem. Hjūdžijs, viņa brālis, klusēdams tiem sekoja. Un visi sāka ēst.

Pēc grūtā rīta cēliena maize ar auksto speķi, ko māte bija iedevusi līdzi, Deivijam garšoja lieliski. Taču viņš redzēja, ka tēvs gandrīz nemaz neēd, tikai dzer no pudeles lieliem malkiem auksto tēju. Un viņam taču maizes kulītē bija arī pīrāgs. Kopš Roberts ar Martu bija salabuši, viņa tam arvien deva līdzi labāko ēdienu. Bet Roberts pusi pīrāga atdeva Slogeram, sacīja, ka negriboties ēst.

— Tur jau katrs varētu pazaudēt ēstgribu, — Harijs Brēss pamāja ar galvu uz Roberta darba vietu. — Tiešām suņa darbs.

— Nav kur galvu likt, — piebalsoja Slogers, šmakstinādamies, kā jau vīrs, kam sieva parasti dod līdzi tikai plānu tauku maizi, grauzdams pīrāgu. — Ir gan milzīgi garšīgs pīrāgs!

— Visļaunākais ir mitrums, — piebilda Ogls. — Te mums visur slapjš. Nudien, griesti vārda tiešā nozīmē svīst ūdeni.

Valdīja klusums, ko pārtrauca tikai gaisa šņākoņa caur sūkņa ventiļiem. Troksnis atbalsojās tumsā, sajaukdamies ar ūdens sīkoņu un burbuļošanu. Lai gan vīri šo troksni gandrīz nedzirdēja, taču katrs par to nevilšus priecājās, saprazdams, ko tas nozīmē — sūknis darbojas labi.

Harijs Brēss pagriezās pret Robertu.

— Tomēr nav tik slapjš kā Skaperā.

— Nē, — Roberts mierīgi noteica. — No tā zaņķa beidzot esam ārā.

Slogers sacīja:

— Harij, ja tev nepatīk slapjums, palūdz savai sievai kādu segu!

Visi iesmējās. Panākuma iedrošināts, Slogers iegrūda Deividam ar elkoni ribās.

— Tu esi gudrs puisis, Deivij. Varbūt tu zini kādu līdzekli manai slapjajai mugurdaļai?

— Teiksim, spērienu ar kāju, — Deivids dzedri atteica.

Nu smējās vēl skaļāk. Slogers ņirdza; šī krēslainā stūra nespodrajā gaismā viņš atgādināja milzīgu, jautru velnu, kas locīdamies smejas par lielisku, sātanisku joku.

— Bravo, zēn, bravo, tas būtu īstais līdzeklis, lai sasildītos! — Balti zibošām acīm viņš vēlīgi noskatījās Deividā. — Deivij, tu tiešām esi gudrs zēns! Vai tiesa, kā dzirdu, tu iešot Bedelija koledžā Tainkāslas profesorus mācīt?

Deivids teica:

— Ceru, ka profesori mācīs mani, Sloger.

— Bet kāda velna pēc tev jāiet turp? — Slogers vaicāja, pamirkšķinādams Robertam ar aci. — Vai tu negribi būs īsts kalnracis kā es — ar elegantu stāvu un seju un glītu naudas žūksnīti bankā?

Šoreiz Roberts joku nesaprata.

— Viņš iet tādēļ, ka es gribu, lai viņš aizietu no šejienes, — viņš nopietni sacīja, un ugunīgais uzsvars, ko viņš piešķīra šim vārdam, visiem lika apklust. — Tagad viņam izdevība. Viņš grūti strādāja un dabūja stipendiju, un pirmdien viņš brauks uz Tainkāslu.

Iestājās klusums, tad Hjūdžijs, klusētājs Hjūdžijs, pēkšņi ierunājās:

— Man arī loti gribētos aizbraukt uz Tainkāslu. Man gribētos redzēt Apvienoto spēlējam. — Ilgas Hjūdžija balsī atkal sasmīdināja Slogeru.

— Neraizējies, zēn! — Viņš uzsita Hjūdžijam pa muguru. — Tu pats kādā jaukā dienā spēlēsi Apvienotajā. Esmu tevi redzējis, zinu, ko tu vari. Nudien, dzirdēju runājam, ka Apvienotās kapteinis nākamajās sacīkstes braukšot uz Slīskēlu skatīties, kā tu spēlē.

Hjūdžijs nosarka zem netīrumu kārtas. Viņš zināja, ka Slogers viņu āzē, bet par to neuztraucās. Lai joko, cik grib, gan jau viņš kādu dienu to sasniegs. Gan viņš tiem parādīs un turklāt pavisam drīz!

Brēss pēkšņi pacēla galvu un pielieca ausi uz ejas pusi.

— Klau? — viņš iesaucās. — Kas tad sūknim noticis? Slogers pārstāja gremot; visi sēdēja pilnīgā klusumā un ieklausījās tumsā. Sūkņa šņākoņa bija apklususi. Veselu minūti neviens nerunāja. Deivids juta, ka pār muguru pārskrien savādas, saltas tirpas.

— Velnsl — Slogers klusi noteica it kā mēmā izbrīnā. – Paklausieties! Sūknis vairs nestrādā!

Ogls, kas tikai neilgu laiku strādāja Paradīzē, piecēlās un pataustīja zemi. Viņš steigšus iesaucās:

— Jau ceļas! Tagad te vairāk ūdens, daudz vairāk ūdens. — Viņš īsu brīdi klusēja, ar roku taustīdams ūdeni kanālā, tad pēkšņās bailēs teica: — Labāk pasaukšu uzraugu!

— Pagaidi! — Roberts viņu apturēja ar piepešu, strupu pavēli, tad mierīgākā balsī piebilda: — Klausies, neskrej taču projām kā bērns! Lai paliek Dinings, kur bijis. Pagaidi drusku! Pagaidi drusku! Šiem sūkņiem nekad nekas nopietns negadās, arī šim nekas nebūs. Tikai kaut kas ieķēries ventilī, iešu pats paskatīties.

Mierīgi un nesteigdamies viņš piecēlās un nokāpa lejā. Citi klusēdami gaidīja. Pēc piecām minūtēm varēja dzirdēt iztīrītā ventiļa lēno sūkšanu, atkal strādājošā sūkņa dobjo burbuļošanu. Satraukums, kas vīrus bija pārņēmis, pamazām norima. Deivids juta lielu lepnumu par tēva zināšanām.

— Velns lai mani parauj! — nopūtās Ogls.

Slogers viņu izsmēja.

— Vai tu vēl nezini, ka ne par ko nav jāuztraucas, ja blakus ir Roberts Feniks? Nu, zēni, piebērsim truļus! Es neko nepadarīšu, ja augu dienu tā sēdēšu. — Viņš piecēlās, novilka svārkus; Brēss, Hjūdžijs un Ogls aizgāja atpakaļ savā darba vietā; Deivids gāja pie truļiem un ceļā satika Robertu.

— Robert, tu tur padarīji veiklu darbu, — Slogers teica. — Ogls mūs jau gandrīz redzēja noslīkušus. — Un viņš skaļi iesmējās.

Bet Roberts nesmējās. Ar savādu, domīgu izteiksmi sasprindzinātajā sejā viņš novilka svārkus, tad neskatīdamies nometa tos zemē. Svārki iekrita ūdens peļķē.

Viņi atkal sāka, cilāja kapļus, sita, cirta ogles. Atkal izspiedās sviedri. Ādu pārklāja raktuves netīrumi. Pieci simti pēdu zem zemes, divu jūdžu attālumā no celtņa šahtas. Mitrums lēnām sūcās caur griestiem, pilēja nemitīgi kā neredzams lietus melnā naktī. Un visam pāri atbalsojās sūkņa ritmiskie pulsa sitieni.

X

Maiņas beigās Deivids ieveda zirgu stalli un to kārtīgi piesēja.

Tas bija visļaunākais, viņš jau zināja, ka tas būs ļaunākais, un tomēr bija daudz ļaunāk, nekā viņš domājis. Stingrām kustībām Deivids glaudīja zirga kaklu. Diks pagrieza garo galvu, šķita to uzlūkojam savām maigajām, aklajām acīm, tad apošņāja viņam svārku kabatu. Deivids bieži pataupīja no azaida maizes garoziņu vai varbūt kādu sausiņu. Bet šodien bija kas sevišķs: Deivids izvilka siera gabalu — Diks bija kā traks pēc siera; viņš lēnām baroja zirgu, lauzdams mazus gabaliņus, paturēdams tos uz delnas un tā paildzinādams baudu sev un Dikam.

Viņš juta mitri silto, samtaino zirga purnu delnā, un kamols viņam iespiedās kaklā. Lēni, lēni viņš noslaucīja mitro roku svārku stērbelē, uzmeta Dikam pēdējo skatienu un steigšus devās projām.

Viņš gāja pa galveno eju garām tai vietai, kur pirms gada griestu iebrukums nogalināja trīs vīrus — Haroveru un abus brāļus Nīlu un Alenu Prestonus; viņš bija redzējis, kā tos izvilka: pilnīgi sakropļotus un saspiestus plakanus, lauztu krūšu kurvi, asiņainus, pilnu muti ar netīrumiem. Šo iebrukumu Deivids nekad nevarēja aizmirst. Tai vietā viņš arvien gāja lēnāk, spītīgā apņēmībā parādīt savu bezbailību.

Ceļā viņam piebiedrojās Toms Rīdijs un viņa brālis Džeks, Softlijs, Ogls, Slogera dēls, jaunais Ča Līmings, tad vēl Dans Tīzdeils un daži citi. Nu viņi sasniedza celtņa šahtu, kur jau stāvēja krietni liels pulks strād nieku, un kopā saspiedušies, bet bez nepacietības gaidīja kārtu braukt augšā. Bija viens pats grozs, kas reizē varēja uzņemt tikai divpadsmit vīru. Bez Paradīzes šis grozs apkalpoja arī vēl augšējos slāņus — Globu un Faivkvoteru. Deividam blakus gadījās Raudāja, viņš bija tālu no Toma Ridija un Softlija jokiem. Raudāja viņu vēroja ar savu tumšo acu spraigo skatienu.

— Tātad tu brauksi uz Tainkāslu mācīties koledžā?

Deivids pamāja ar galvu. Atkal tas viņam likās tik savādi, ka gandrīz negribējās ticēt. Varbūt viņš bija mazliet paguris pēdējos sešos mēnešos, jo bija ļoti grūti naktī strādāt, mācīties pie mistera Kārmaikla, braukt uz Tainkāslu un sacensties stipendijas dēļ, kaut arī prieks bija liels, kad dabūja zināt iznākumu. Viņu bija uztraukusi arī tēva un mātes mēmā cīņa: Roberts — stūrgalvīgs savā nodomā, ka zēnam jāiegūst stipendija un jāaiziet no darba raktuvē, Marta — tāpat iespītējusies, ka tam jāpaliek. Kad pienāca ziņa par viņa panākumiem, Marta neteica neko, nevienu vienīgu vārdu. Viņa tam nesakārtoja pat drēbes braukšanai, viņai par to nebija nekādas daļas, nekādas.

— Jaunais cilvēk, Tainkāslā tev jāuzmanās, — Raudāja teica. — Tu tagad dodies cejojumā uz to mežu, kur dienas laikā sastop tumsu un kur pusdienā jātaustās uz priekšu kā naktī. Še ņem! — Viņš iebāza roku iekškabatā un izvilka plānu, salocītu, pirkstu nospiedumiem aptraipītu brošūru, kas bija stipri savazāta ogļu putekļos. — Te tu atradīsi padomu! Daudzos azaida pārtraukumos tā man šajā raktuvē bijusi uzticīga sabiedrotā.

Deivids sarkdams paņēma traktātu. Viņam to nevajadzēja, bet tai pašā reizē viņš negribēja arī šo vīru aizvainot. Viņš samulsis šķīra lapas — gaisma bija vāja, viņš tikko varēja redzēt, bet acumirklī nekas cits neienāca prātā. Pēkšņi viņa spuldze uzliesmoja gaišāk, viņš izlasīja kādu teikumu: «Neviens nevar kalpot reizē diviem kungiem — dievam un laicīgai mantai.»

Raudāja viņu novēroja ar spraigu skatienu. Toms Rīdijs zobgalīgi čukstēja viņam pār plecu:

— Vai viņš tev deva norādījumus pēcpusdienas sacensībām hipodromā?

Nu vīri ap viņiem sakustējās. Kurvis rībot laidās lejā. Aizmugurē kāds iesaucās:

— Visiem iekāpt, zēni, visiem iekāpt!

Sākās drūzmēšanās, parastās vietas medības. Deivids iespiedās citiem līdzi, kurvis pacēlās, šāvās augšup gar kabeli, it kā to vilktu milža roka. Lēnām no augšas iespraucās dienas gaisma, nākdama tiem pretī. Atskanēja šķindoņa, aizvirtnis pacēlās, ļaudis spiedās ārā mīļajā dienas gaismā, it kā būtu sakusuši blīvā masā.

Deivids steidzās vīriem līdzi pa kāpnēm lejā, šķērsoja pagalmu un nostājās algas gaidītāju rindā kantora priekšā. Bija gaiša jūnija diena. Šīs dienas gurdenais jaukums izdzēsa celtņu torņa asās kontūras. Tā bija brīnišķīga diena atvadām no raktuves.

Gaidītāju virkne lēnām kustējās uz priekšu. Deivids redzēja, kā tēvs izkāpj no lifta; viņš pēdējais bija uzbraucis augšā un tagad nostājās rindas galā. Tad Deivids redzēja, kā pa vārtiem iebrauc rati no Lovas. Šo ratu parādīšanās bija gluži parasta — katru algas sestdienu Ričards Barass brauca uz kantori, kamēr vīri garā rindā gaidīja aploksnes ar naudu. Tas bija tikpat kā rituāls.

Vieglie rati, dzelteniem spieķiem saulē nozibot, ar elegantu loku apstājās pretī kantorim. Ričards Barass stalti izkāpa un nozuda kantora ēkas galvenajās durvīs. Bārtlijs jau stāvēja pie zirga galvas. Arturs Barass, kas bija sēdējis iespiests starp abiem, palika sēžam ratos.

Lēnām uz priekšu kustēdamies, Deivijs iztālēm vēroja zēnu un savā nodabā domāja par to. Pat nenojauzdams, kādēļ, viņš juta savādas simpātijas pret Arturu, ārkārtīgi īpatnējas, neparastas, gandrīz paradoksālas jūtas — it kā viņam Artura būtu žēl. Tas bija smieklīgi, ņemot vērā viņu abu stāvokli. Un tomēr mazais zēns, sīks saviem gadiem, gluži viens ratu sēdekli, mīkstiem, gaišiem, vējā sajauktiem matiem izskatījās tik ārkārtīgi vientuļš. Viņš it kā prasīja aizsardzību. Un viņš bija tik nopietns; viņa klusums, viņa domīgums nomāca kā sēras. Atskārtis, ka viņam žēl Artura Barasa, Deivids gandrīz sāka smieties.

Nu viņš bija nonācis pie lodziņa. Viņš pagāja uz priekšu, saņēma algas aploksni, ko kasieris Petits tam pa atviru piebīdīja. Tad viņš lēnām gāja uz pagalma vārtiem gaidīt tēvu. Kad viņš bija pie vārtu staba un atspieda pie tā muguru, pa Kaupena ielu šurp nāca Annija Masere. Viņa ieraudzīja Deividu un smaidīdama apstājās. Viņa neko neteica; Annija reti runāja, ja to neuzrunāja; nē, viņa tikai apstājās un draudzīgi smaidīja, bet viņa gaidīja, lai viņš to uzrunā.

— Viena pati, Annij? — viņš mundri ievaicājās. Annija Masere viņam patika, tiešām patika; viņš ļoti labi varēja saprast, ka Sems viņā aušīgi iemīlējies. Viņa bija tik vienkārša, tik svaiga, tik nemākslota. Lepnums viņai bija gluži svešs. Viņa bija pati vienkāršība. Annija neprata aušīgi izlikties — to ikviens varēja redzēt. Nezin kāda dīvaina iemesla dēj Annija viņam saistījās ar domu par mazu, svaigu, sudrabotu siļķi. Taču Annija nebija maza un viņai nebija ne mazākās līdzības ar siļķi. Viņa bija spēcīga meitene Deivida gados, lieliem kauliem, kupliem gurniem un skaistām, stingrām krūtīm; viņa valkāja zilus sarža svārkus un raupjas pašadītas zeķes. Annija pati adīja šīs zeķes; viņa savā mūžā nebija izlasījusi nevienas grāmatas, toties noadījusi daudz, daudz pāru zeķu.

— Annij, šodien man pēdējā diena, — viņš paskaidroja, lai ar sarunu viņu aizkavētu. — No Neptūna esmu vaļā uz visiem laikiem... No viņa ūdens, viņa netīrumiem, viņa zirgiem, truļiem un visa.

Viņa iecietīgi pasmaidīja.

— Man nav žēl, — viņš piebilda. — Nē, vari tam ticēt, žēl man nav.

Viņa saprazdama pamāja ar galvu. Tad atkal valdīja klusums. Viņa skatījās šurpu turpu. Viņa vēlreiz laipni pasmaidīja, pamāja ar galvu un aizgāja.

Viņš iepriecināts sekoja viņai ar skatienu. Deivids ievēroja, ka viņa nebija izteikusi neviena vārda. Un tomēr viņš katru minūti bija priecājies par viņas klātieni. Šis fakts jau runāja vairāk nekā Annija Masere!

Viņš atkal pagriezās un paskatījās uz tēvu: tas vēl bija tālu no lodziņa. Cik gausi Petits šodien strādāja! Deivids atspieda muguru un sita papēžus pret vārtu stabu.

Pēkšņi viņš pamanīja, ka arī viņu savukārt novēro. Barass bija Ārmstronga pavadībā atgriezies pie ratiem, tagad viņi tur stāvēja abi blakus — īpašnieks ar inspektoru — un noskatījās viņā. Viņš paskatījās pretī — sapīcis, stingri apņēmies nejaut sevi iebaidīt: galu galā viņš taču aizgājis no raktuves, vai ne? Tagad viņam par to visu nebija nekādas daļas. Kādu brīdi abi vīrieši sarunājās, tad Ārmstrongs godbijīgi pasmējās, pacēla roku un māja Deividam, lai nākot šurp. Deivids gandrīz jau gribēja neiet, tomēr gāja, bet ar varu centās iet lēnām.

— Misters Ārmstrongs man stāstīja, ka jūs esot dabūjis stipendiju Bedelijā.

Deivids redzēja, ka Barass ir ļoti labā omā, taču sajuta arī, kā šīs mazās, saltās acis viņu novēro.

— Man liels prieks dzirdēt par jūsu sekmēm, — Barass turpināja. — Kādi ir jūsu plāni?

— Vēlos iegūt B. A. (Bachelor of Arts —bakalaura resp. kandidāta grāds universitātē)

— Hm — B. A.? Kāpēc nestudējat kalnrūpniecību?

8*

Deivids atbildēja spītīgi, jo kaut kas Barasa skatienā iededzināja viņā spītu.

— Šis darbs mani neinteresē.

Viņa spīts Barasu skāra tikpat maz kā ūdens aukstu akmeni.

— Tā ... neinteresē?

— Nē! Man pazemē nepatīk.

— Jums nepatīk, — Barass izklaidīgi atkārtoja, — jūs vēlaties darboties skolotāja arodā?

Deivids saprata, ka Ārmstrongs tam bija stāstījis par viņa plāniem.

— Nē, nē. Negribu apmierināties ar skolas darbu. — Šos vārdus viņš tūliņ nožēloja. Karstais, spītīgais lepnums viņu pavedināja sevi nodot. Viņš apzinājās stāvokļa aušīgumu — kā viņš stāvēja savās darba drēbēs, kamēr Arturs sēdēja tur ratos un skatījās un klausījās; viņš jutās kā kādas autobiogrāfijas salkanais varonis, kas stāsta par savu karjeru no zemnieku būdiņas līdz Baltajam namam, bet viņš bija pietiekami spītīgs, lai neatkāptos. Ja Barass būtu jautājis, viņš tam gluži skaidri pateiktu savu nodomu.

Bet likās, ka Barass nejūt ziņkārību, nemana arī viņa spītu. Viņš vienkārši turpināja, it kā nebūtu dzirdējis, ko Deivids saka, turpināja moralizēdams:

— Izglītība ir laba lieta. Es nevienam nelieku šķēršļus ceļā. Kad būsiet beidzis, paziņojiet man! Esmu skolu valdē, varu jums izgādāt vietu kādā grāfistes skolā. Mums arvien ir brīvas palīgskolotāju vietas.

Likās, ka viņš Deivida acu priekšā sarautos aiz aceņu biezajiem stikliem. Viņš iebāza labo roku bikšu kabatā, izvilka lielo, balto plaukstu, pilnu ar sudrabu. Nesteigdamies, kā jau tas bija viņa dabā, izvēlējās puskronu, apsvēra, tad atlika atpakaļ un tās vietā izraudzījās divu šiliņu gabalu.

— Te būs florīns, — viņš mierīgi, gandrīz majestātiski teica, tā reizē apdāvinādams un atlaizdams Deividu.

Deivids bija tik apjucis, ka naudas gabalu paņēma. Viņš stāvēja un turēja to rokā, kamēr Barass iekāpa ratos un apsēdās. Deivids neskaidri apzinājās, ka Arturs to uzlūko ar laipnu smaidu. Tad rati aizbrauca.

Deividam gribējās neprātīgi smieties. Viņš atcerējās traktāta tekstu, ko Raudāja viņam bija iedevis. «Nevar kalpot reizē dievam un laicīgai mantai.» Nevar kalpot reizē dievam... Cik tas bija jocīgi, ak, cik jocīgi!

Viņš spēji pagriezās un gāja uz pagalma vārtiem, kur Roberts tagad savukārt gaidīja viņu. Jauneklis redzēja, ka tēvs visu noskatījies. Viņš redzēja arī, ka tēvs ļoti noskaities. Roberts bija nobālējis aiz dusmām, tas stāvēja, acis nodūris, un Deividu neuzlūkoja.

Viņi reizē iznāca no pagalma, abi blakus gāja pa Kaupena ielu. Nepārmija neviena vārda. Pa gabaliņu viņiem piebiedrojās Svijs Mesers. Roberts tūliņ sāka runāt ar Sviju parastajā draudzīgajā noskaņā. Svijs bija glīts, gaišmatains zēns, vienmēr vieglu sirdi un priecīgs, vagonešu pildītājs, tikai ne Paradīzē, bet augstāk, Globā. Svija īstais vārds bija Osvijs Mesuers, viņa tēvs, par angli pārvērties austrietis, kas pirms divdesmit gadiem apmeties Slīskēlā, strādāja par frizieri Lema ielā. Viņi abi, tēvs un dēls, bija iecienīti katrs savā novadā — dēls, kas raktuvē jautri pildīja truļus, un tēvs, kurš savā frizētavā pazemīgi ziepēja zodus.

Roberts joprojām runāja ar Sviju, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis, it kā nekas to nebūtu aizkaitinājis. Kad Svijs iegriezās Frīnholda ielā, Roberts viņam teica:

— Pasaki tēvam, ka četros aiziešu, kā jau parasti!

Taču tai mirklī, kad Svijs aizgāja, Roberta sejā atgriezās agrākais rūgtums. Viņa vaibsti šķita sastinguši, āda izspīlēta pār kauliem. Klusēdams viņš soļoja blakus Deividam, kamēr abi tika līdz pusei Kaupena ielā. Tad viņš apstājās. Viņiem pretī bija Midlriga, vecās govju kūts laidars, netīra vieta, kauna traips visai pilsētai, kur oda pēc sapuvušiem salmiem, trūdiem un milzīgas mēslu kaudzes. Roberts uzlūkoja Deividu.

— Dēls, ko viņš tev iedeva? — Roberts mierīgi jautāja.

Viņš man iedeva divus šiliņus, tēv. — Un Deivids parādīja florīnu, ko viņš aiz kauna vēl arvien turēja cieši saspiestu delnā.

Roberts paņēma naudas gabalu, klusēdams apskatīja, tad mežonīgā niknumā to aizmeta prom.

— Tā, — viņš noteica, it kā šis vārds tam sāpētu. — Tā. — Florīns nokrita tieši mēslu kaudzes vidū.

XI

Tuvojās vakars, Milingtona biedrības lielais vakars. Milingtons, kura darbnīcas atradās aklās ieliņas galā, kas nogriezās no Plata ielas, nodarbināja apmēram divi simti strādnieku; un, ja arī ēka bija maza, tā tomēr šķita iespaidīga, īpaši vēl ja to apskatīja miglainā marta pēcpusdienā. Pa dūmeņiem no krāsnīm, kur kausēja dzelzi, augšup cēlās sarkanas liesmu mēles un biezi dūmu mākoņi. Pelēkā debess, ko apgaismoja baltā, karstā kausētā metāla straume, kura plūda no tvertnēm, liesmoja kā vara kvēlē. Šķidrajai dzelzij tekot veidnēs, pār lietuvi cēlās kodīgi tvaiki, kas cirta degunā; ausis plosīja veseru smagā dunoņa, kaltu klaudzieni, dzensiksnu un riteņu dūkoņa, virpu un mašīnu griezīgā rūkoņa, zāģu švirkstēšana, metālā iegriežoties. Un cauri dūmiem, kas vēlās ārā pa vaļējām durvīm, acs saskatīja vīru neskaidros stāvus, kuri lielā karstuma dēļ bija līdz jostas vietai kaili.

Lietuves galvenie ražojumi bija kalnraktuvju piederumi: dzelzs vagonetes, sijas, bet šai tirgū bija liela konkurence, un Milingtons fabriku vairāk uzturēja izdevīgu sakaru dēļ ar vecām, iecienītām firmām nekā ar savu uzņēmīgo garu. Milingtons bija veca, iecienīta firma, Milingtonam bija tradīcijas un šo tradīciju neatņemama daļa — saviesīgais klubs.

Milingtona saviesīgais klubs, ko septiņdesmitajos gados bija nodibinājis cienījamais, vecais vīrs Vezlijs Milingtons, vislaipnākajā veidā rūpējās par strādniekiem un strādnieku dzimtām. Klubam bija četras sekcijas: literatūras, ekskursiju, fotografēšanas, ieskaitot tumšo istabu, un vingrošanas sekcijas. Bet ievērojamākais notikums saviesīgā kluba kalendārā bija balle, ko kopš neatminamiem laikiem sauca par «sanāksmi» un kas negrozāmi notika Odfelova zālē.

Piektdien, 23. martā, beidzot bija pienācis šis prieka un jautrības vakars; taču Džo, no darba lietuvē mājās nākot, nomāca drūmas domas. Protams, Džo ies uz balli: viņš jau bija klubā sevišķs mīlulis, kas guva arvien lielāku cienību boksa nodaļā un ko uzskatīja par iespējamo biljarda meistarības kandidātu jaunatnes grupā. Pēdējos mēnešos Džo bija ļoti labi iedzīvojies: uzbarojies, ieguvis muskuļainākus plecus un, kā pats mēdza teikt, veselu baru draugu. Džo jau bija sabiedrisks cilvēks, tāds, kas ikvienam sirsnīgi uzsit pa muguru un uzsauc: «Nu, vecais, kā sviežas?» Ar vienmēr gataviem smiekliem — skaistiem, vīrišķīgiem smiekliem — un stingru rokas spiedienu. Un tad vēl viņš bija tik lielisks bezkaunīgu anekdošu stāstītājs. Džo patika visiem fabrikā — no priekšstrādnieka Porterfilda līdz pašam misteram Stenlijam Milingtonam — ikvienam, kam vien bija vērts patikt; visiem, tikai Dženijai ne.

Dženija! Pār tiltu iedams un īgni apsvērdams situāciju, Džo domāja par viņu. Protams, viņa nāks līdzi uz balli. Bet kas tas bija, ja labāk apdomāja? Nekas, vienkārši nekas! Cik tālu tad viņš šajos astoņos mēnešos ar Dženiju bija ticis? Necik tālu, nudien, necik tālu. Viņš to bieži šur tur aizveda — Dženijai patika izpriecas; viņš bija viņas dēļ izdevis naudu, jā, viņa dārgā nauda bija plūdusi kā ūdens. Bet ko viņš saņēma pretī? Dažus skūpstus, dažus īsus, negribot ļautus skūpstus, dažus nenozīmīgus apkampienus, kas tikai kairināja viņa iekāri.

Viņš dziļi un drūmi nopūtās; ja Dženija domāja, ka var viņu vazāt aiz deguna, tad viņa maldījās; viņš tai pateiks pāris patiesu vārdu, velns lai tad parauj visu un lai viņa iet ratā! Bet nē, tā jau viņš bija nolēmis. Nezin cik reižu viņš tā jau bija nolēmis. Bet viņš to nebija vis aizdzinis pie velna. Viņš gribēja to iegūt, pat vēl vairāk nekā tajā pirmajā dienā... Un jau toreiz viņš to bija iekārojis pietiekami stipri. Viņš gāja un skaļi lādējās.

Viņa to mulsināja: reizēm viņa pret to izturējās ar iedomīgu augstprātību, reizēm atkal bija koķeti laipna un draudzīga. Vislaipnāka viņa bija tad, kad viņš uzposās, valkāja jauno, zilo sarža uzvalku un apaļo cepuri, ko pēc viņas vēlēšanās bija nopircis. Bet, ja viņam nejauši gadījās Dženiju satikt, kad bija ģērbies netīrajās darba drēbēs, viņa augstprātīgi aizpeldēja garām, uzmezdama tādu skatienu, ka viņam gandrīz bija jāsastingst. Tāpat bija, kad viņi kur aizgāja: ja viņš izmaksāja labu vietu Empairā, viņa ņurdēja kā kaķēns, uzsmaidīja, ļāva viņam turēt roku, taču, kad viņš to aicināja pastaigāties tumsā ap Taun—Mūru, viņa to pavadīja visai gražīgi, cēla degunu gaisā, viņas atbildes skanēja strupi vai nicīgi un viņa turējās veselu jardu atstatu. Ja viņš gribēja Dženiju pacienāt ar desām un biezeni Makgigena kafijas paviljonā, viņa rauca degunu un teica: «Šī ir tāda vieta, kur tēvs mēdz nākt.» Toties ielūgums uz Lionarda eleganto tējnīcu Haistrītā viņu sajūsmināja un viņa tam glaudās pie sāniem. Viņa gribēja pacelties pāri savai ģimenei, gribēja būt kaut kas labāks par to; viņa pamācīja tēvu, māti un māsas, īpaši Salliju. Arī Džo viņa vienmēr pamācīja, nicīgi aizrādīja viņam, kā jānoņem cepure, kā jānēsā spieķis, ka viņam jāiet ietves ārmalā un, tēju dzerot, jāatliec mazais pirkstiņš. Viņa bija briesmīgi smalka, pārspīlēti smalkām manierēm, ko viņa aizguvusi no lētāko sieviešu žurnālu slejām. No tām pašām slejām viņa smēlās padomus modes jautājumos, ņēma piegrieztņu lapas ģērbiem, ko pati šuva, norādījumus, kā uzturēt rokas baltas, kā ar «olas baltumu, kas piejaukts skalojamam ūdenim», veicināt matu spīdumu.

Viņam nebija iebildumu pret šo eleganto izsmalcinājuma tieksmi, jā, tā viņam pat patika. Tādi sīkumi kā žokejkluba smaržas vai viņas mežģīņu krekli ar ievērtām sārtām lentām, ko varēja redzēt cauri blūzei, viņu uzbudināja, radīja sajūtu, ka viņa ir kas vairāk nekā ielas skaistules, kuras šajos mokošajos veltīgu cerību mēnešos šad tad noderēja.

Jau iedoma vien par to, ko bija izcietis, viņa iegribu darīja gandrīz neciešamu. Skotsvudas ielā nr. 117-a pa namdurvju kāpnēm augšā kāpjot, viņš apņēmās šodien beidzot nokļūt pie mērķa vai vismaz noskaidrot stāvokli.

Dibenistabā iegājis, viņš paskatījās pulkstenī — bija vēls. Dženija jau bija uzkāpusi augšā pārģērbties. Sanlija kundzei ļoti sāpēja galva, viņa gulēja dzīvojamā istabā. Filisa ar Klariju izgājušas uz ielas rotaļāties. Sallijai bija uzdots viņam pasniegt launagu.

— Kur tavs tētis? — Džo pēkšņi ievaicājās, vilka izsalkumā norijis divas žāvētas siļķes, lielāko pusi svaigas maizes klaipa un izdzēris trīs prāvas tases tējas.

— Aizbrauca uz Birmingemu. Sekretārs nevarēja braukt, tāpēc bija jābrauc tētim. Viņš paņēma līdzi visus kluba pasta baložus un arī mūsējos. Rīt izstāde.

Džo pacēla dakšiņu un domīgi bakstīja zobus. Tātad Alfam brīvs brauciens uz Birmingemu, lai sestdien piedalītos baložu skatē. Cūkas laime!

Sallija kritiski novēroja Džo un izšāva uz viņu savas vecīgās ironijas bultu.

— Nenorijiet dakšiņu! — viņa nopietni brīdināja. — Citādi tā grabēs, kad dejosiet polku.

Viņš dusmīgi paskatījās meitenē. Džo pārāk labi zināja, ka Sallija viņu nicina, un, lai kā viņš izmēģinājās, viņam neizdevās iemantot meitenes simpātijas. Kad viņa to uzlūkoja ar savām tumšajām acīm, viņu arvien pārņēma neomulīga sajūta, it kā Sallija lasītu viņa slepenākās domas; dažreiz tā ar saviem spalgajiem, nicīgajiem smiekliem, kas pārtrauca viņa vīrišķīgo runu, varēja galīgi samulsināt un noraut miera un pašsavaldības masku, tā ka viņam bija derdzīgi jānosarkst.

Viņa niknais skatiens Salliju iepriecināja, acis viņai dzirkstīja. Lai gan viņai bija tikai vienpadsmit gadu, viņai bija loti attīstīta humora izjūta. Sallija raiti turpināja savu rotaļu, viņu āzēdama.

— Jūs katrā ziņā esat labs dejotājs — jums taču tik lielas kājas. Vai protat dejot uz kreiso pusi, mis Sanlij? Ak, protams, Džo, pardon, mister Gaulen, piedodiet manu pārdrošību! Vai nepamēģināsim? Ak, lūdzu, lūdzu, mīļais mister Gaulen! Vai mūzika nav brīnišķīga? O! O! Sivēns tāds, jūs man uzmināt uz varžacs.

Viņa tiešām bija jocīga, kad tā vaikstīja mazo, komisko sejiņu, valbīja lielās, melnās acis un nevainojami atdarināja Dženijas klīrīgo balsi.

— Cienījamā jaunkundz, vai gribat, lai jums izmaksāju saldējumu? Bet varbūt labāk ēdat zarnu viru, brīnišķīgas zarnas, tieši no govs? Varat dabūt visus krūzainos gabaliņus. — Viņa spēji pamāja ar galvu uz augšu. — Tagad viņa sev krūzo matus. Mis Sanlija, Dženija, smalkā lēdija, kas guļ ar veļas knaģi uz deguna. Nu jau viņa strādā veselu stundu. Pārnāca tieši no veikala, bet, protams, viņa tur «nekalpo», to dara tikai sulaiņi un vergi, viņa «strādā» veikalā. Tad man bija viņai jāsakarsē gludeklis, un viņa man iesita pa ausi — mājas miera labad. Tas ir īstais temperaments jums, Džozef, tikai izmēģiniet laikus, iekām laižaties līdz ausīm iekšā!

— Paliec jel mierā, mazais, nekaunīgais velnēn! — Viņš piecēlās un gāja uz durvju pusi.

Viņa izlikās, ka būtu samulsusi, un klīrīgi piezīmēja:

— Neesiet jel tik oficiāls, mīļais mister Gaulen, sauciet mani vienkārši par Megiju! Vai tā nav kauna lieta, ka jūs, vīrietis ar tik skaistām acīm, smēķējat? Ai nē, tik drīz jūs nedrīkstat mani pamest vienu! — Viņa aizstājās ceļā. — Iekām aizejat, man gribētos jums vēl ko nodziedāt, pavisam īsu, mazu dziesmiņu. — Atdarinot Dženiju, kā tā mēdza stāvēt pie klavierēm, viņa salika rokas un spiedzošā balsī iesāka:

Es savā dārzā audzēju

Daudz sīku puķīšu...

Kad durvis aiz viņa ar troksni aizcirtās, Sallija lielā sajūsmā sāka smieties, tad uzlēca uz dīvāna. Sarāvusies viņa gulēja malā un aiz prieka lika atsperēm dejot.

Augšā savā istabā Džo noskuva bārdu, nomazgājās, uzvilka labāko — zilo sarža uzvalku, apsēja zaļu kaklasaiti, glīti sasēja spožo, brūno kurpju saites. Un tomēr bija saposies agrāk nekā Dženija; viņš nepacietīgi gaidīja priekšistabā. Taču, kad Dženija nokāpa lejā, viņam aizrāvās elpa. Mute viņam kļuva sausa. Dženijai bija sārts ģērbs, baltas atlasa kurpes, pār matiem balts, tamborēts lakats — to jaunākajā modes terminoloģijā sauca par «valdzinātāju». Viņas pelēkās acis vēsi mirdzēja dzidrajā, ziedam līdzīgajā sejā. Viņa maigi sūkāja parfimētu tableti, lai elpai piešķirtu patīkamu aromātu.

— Nudien, Dzenij, jūs izskatāties brīnišķīgai Viņa pieņēma cildinājumu kā pašu par sevi saprotamu, uzvilka virs visa krāšņuma vilnas mēteli, ko vienmēr valkāja, sievišķīgā gādībā paņēma namdurvju atslēgu un iebāza to mēteļa kabatā. Tad viņa ieraudzīja Džo brūnās kurpes un savieba lūpas.

— Džo, jūs gan varējāt iegādāties dejas kurpes, — viņa sapīkusi aizrādīja. — Teicu jums to jau pirms nedēļas.

— Ak, visi puiši ies ballē ar tādām kurpēm, es jau apjautājos.

— Neesiet taču nelga! It kā es nezinātu. Jūs mani padarīsiet smieklīgu ar šīm brūnajām kurpēm. Vai ormani pasūtījāt?

— Ormani! — Viņš iepleta muti. Vai viņa to turēja par Karnegiju? Viņš īgni atteica: — Mēs brauksim tramvaju.

Viņas acis kļuva saltas aiz dusmām.

— Ā! Tad tā jūs mani vērtējat! Neesmu diezgan laba, lai ņemtu ormaml

Ede sauca no kāpņu gala:

— Nepalieciet pārāk vēlu, jūs abi! Es iedzēru galvas pulveri un tagad iešu gulēt.

— Neraizējies, mam, — Dženija cienīgā vēsumā atbildēja. — Mēs nekādā ziņā nepaliksim pārāk vēlu.

Viņi iekāpa sarkanā tramvaja vagonā, kurš, par nelaimi, bija ļoti pilns. Drūzma tramvajā Dženiju vēl vairāk saērcināja, ar savu nikno skatienu viņa apmulsināja konduktoru, kad tas Džo palūdza sīknaudu. Visu brauciena laiku viņa nebilda ne vārda. Taču beidzot viņi sasniedza Jarovu un izkāpa no pārpildītā, sarkanā vagona. Dženijas aizvainotās cieņas vēsajā klusumā viņi tuvojās Odfelova zālei. Kad tie iegāja telpās, sarīkojums jau bija sācies.

Tiešām, tas nebija peļams sarīkojums — intīms, neoficiāls vakars, drīzāk pielīdzināms lielas un jautras vidusšķiras ģimenes gadskārtējai sanāksmei. Zāles vienā galā bija bufetes galdi: cepumi, sviestmaizes, biskvīti, augļu želejas, daudz mazu, cietu apelsīnu, kas izskatījās it kā sēklām pilni un tādi arī bija, spožas, sarkanas kolas pudeles un divi milzīgi vara trauki tējai un kafijai. Otrā galā uz augstas estrādes, kas bija greznota ar diviem aspidistriem un vienu palmu, orķestris, lielisks orķestris ar resnām basa bungām, kuras netika taupītas, un Frenku Makgārviju pie klavierēm. Neviens neprata spēlēt skaistākus grāvējus kā Frenks. Un takts? Pie Frenka Makgārvija mūzikas nemaz nebija iespējams kāju likt citādi kā tikai taktī, šī takts bija tik brīnišķīga, it kā sistu ar veseri — la—di—di, la—di—di, la—di—di; zāles grīda pacēlās pie «la» un dimdot grima pie pēdējā «di».

Visi bija jautri kā viena saime; nebija grupu, nebija niekošanās ar zīmuļiem un deju kārtību. Frenka Makgārvija māsas skaisti aprakstītas divas lapas kancelejas papīra bija pielipinājušas pie pretējām sienām, kas rādīja deju numurus un secību. 1. Valsis... «Prieka nakts», 2. Valeta ... «Gondolā ar tevi» un tā tālāk. Ap šīm programmām visu laiku bija jautra drūzma, smiekli, tur staipīja kaklus, ņēma cits citu zem rokas, sajaucās smaržas un miesas izgarojumi, skanēja kliedzieni un saucieni: «Klau, Bela, mana meitene, vai proti dejot tūstepu?» Tā ieguva dejas partnerus. Vai arī jauns puisis, sarakstu izlasījis, varonīgi paslīdēja uz slidenās grīdas, un kritiens viņu aizsvieda tieši mīļajai pie krūtīm. «Tas ir lansers, vai nezini, meitenīt? Nāc, dejo ar mani!»

Dženija pārslidināja visam pāri skatienu. Viņa redzēja nabadzīgos atspirdzinājumus, pie mitrajām sienām pielipinātās programmas, lētos un spilgtos tērpus — spilgti sarkanu, spilgti zilu, spilgti zaļu —, godājamā ceremonijmeistara — vecā Maika Makkenas smieklīgo fraku, viņa redzēja, ka cimdus un dejas kurpes daudzi uzskata par nesvarīgām lietām, redzēja resno, vecīgo strādnieku sievu pulciņu kādā stūrī omulīgi tērzējam, kamēr viņu atvases lēkāja, dejoja un slidinājās pa dejas grīdu. To visu Dženija pamanīja vienā vienīgā ilgā acu uzmetienā. Tad viņa savilka glīto deguntiņu.

— Te var kļūt nelabi, — viņa nicīgi teica Džo.

— Ko? — viņš brīnīdamies iesaucās.

Viņa atcirta:

— Tas nav šiki. Tas nav glīti, tas ir prasti.

— Ko, vai tad jūs nedejosiet?

Viņa vienaldzīgi atmeta galvu.

— Ak, varam jau dejot, ja nu reiz te esam. Biļetes taču nopirktas!

Tad viņi dejoja, bet Dženija turējās diezgan tālu no Džo, diezgan tālu no visas aplaudēšanas, kāju sišanas un priecīgās klaigāšanas apkārt.

— Kas tas tāds? — viņa nicīgi vaicāja, kad abi tūstepā dejoja garām durvīm.

Džo sekoja viņas skatienam. Tas bija diezgan nekaitīga izskata cilvēks, vīrs vidējos gados, apaļu galvu, druknu stāvu un mazliet līkām kājām.

— Džeks Linčs, — Džo teica. — Kalējs mūsu fabrikā. Liekas, jūs viņu esat pagalam savaldzinājusi.

— Tas! — Dženija iesaucās, tad, pati par savu joku smīnēdama, turpināja: — Būros esmu redzējusi glītākus.

Viņa atkal kļuva nerunīga, savilka uzacis, atmeta galvu, izturējās tā, it kā ar savu ierašanos visiem parādītu žēlastību. Viņa gribēja šiem ļaudīm parādīt, ka viņa, kā pati sacīja, paceļas tiem pāri.

Taču Dženija drusku pārsteidzās. Pamazām cits pēc cita ieradās jauni viesi — nevis strādnieki, vienkāršie kluba biedri, kas drūzmējās jau izrīkojuma sākumā, bet goda biedri: daži rasētāji no tehniskā biroja, grāmatvedis misters Ervings ar kundzi, kasieris Morgans un pat direktors, vecais misters Klegs. Dženijas garastāvoklis pārvērtās, viņa pat uzsmaidīja Gaulenam.

— Izskatās jau labāk.

Tiklīdz viņa bija izteikusi šos vārdus, atvērās durvis un ienāca misters Stenlijs Milingtons — pats misters Stenlijs, m ū s u misters Stenlijs. Tas bija cildens mirklis. Viņš jautri ienāca zālē — možs un elegants, modernā smokingā — un atveda līdzi arī savu līgavu.

Šoreiz Dženija tiešām bija pārsteigta un, acis nenovērsdama, ar gudro, pētošo skatienu novēroja abus elegantos jauniešus, kas smaidot kratīja roku dažiem vecākiem kluba biedriem.

— Tā, kas viņam līdzi, ir Lora Toda, — viņa, elpu aizturēdama, čukstēja. — Ziniet, viņas tēvs ir kalnrūpniecības inženieris Grotmārkitā. Es viņu bieži redzu. Viņi augustā saderinājās. Par to bija rakstīts «Kurjerā».

Džo ieskatījās viņas dedzīgajā sejā. Dženijas kvēlā interese par Tainkāslas «smalko sabiedrību», viņas prieks, ka zināja par to pēdējos sīkumus, Džo pagalam pārsteidza. Nu Dženija arī pret viņu kļuva pielaidīgāka un sirsnīgāka.

— Džo, kāpēc mēs nedejojam? — viņa čukstēja. Dženija piecēlās, lai viņa rokās cēli un sapņaini virpuļotu garām Milingtonam un mis Todai.

— Viņas ģērbs... tas ir modelis... un no Bonāra, — viņa noslēpumaini čukstēja Džo ausī, kad atkal dejoja viņai garām. Protams, Bonārs bija pēdējais modes kliedziens Tainkāslā. — Un šīs mežģīnes... — Viņa izteiksmīgi pacēla skatienu. — Nu jā ...

Jautrība pieauga, bungas rībēja, improvizācijas, ko Frenks Makgārvijs iestarpināja, bija lieliskas, temps kļuva ātrāks un negantāks. Visi tā priecājās, ka jaunais Stenlija kungs «atradis laiku ierasties» un turklāt vēl atvedis līdzi mis Loru. Jarovā Stenliju Milingtonu ļoti cienīja. Viņa tēvs bija miris pirms dažiem gadiem, kad Stenlijs septiņpadsmit gadu vecumā vēl Sentbīdā gāja skolā. Tad Stenlijs bija tūliņ iestājies fabrikā — sportisks, slaidi noaudzis, svaigu sejas krāsu, vieglām ūsu pūkām uz virslūpas — un vecais Henrijs Klegs viņam mācīja uzņēmuma vadību. Tagad, divdesmit piecu gadu vecumā, Stenlijs vadīja fabriku jūsmīgi un nepaguris, vienmēr ārkārtīgi dedzīgi cenzdamies darīt visu tā, lai viņa rīcību varētu saukt par pareizu. Visi bija vienis prātis tai ziņā, ka Stenlijam ir īstais gars; šī priekšrocība Stenlijam bija tādēļ, ka viņš gājis «labā skolā».

Sentbīdā, ko pirms piecdesmit gadiem bija dibinājusi bagātu nekonformistu ziemeļu tirgoņu grupa, savā īsajā pastāvēšanas laikā ieguva īstas labāko aprindu skolas tradīcijas. Klašu vecākie un viņu padotie, konditoreja, korporācijas gars, iedvesmojoša skolas himna — tas viss Sentbīdai bija un vēl daudz kas cits, it kā pirmais direktors doktors Fulers ar tauriņu ķeramo tīklu būtu apstaigājis visas Anglijas vecās skolas un katrā no tām veikli noķēris vislabāko no viņu paražām. Sentbīdā strauji uzplauka sports. Daudz lietoja skolas krāsas. Tās bija skaistas krāsas: purpurs, sarkans un zelts. Stenlijs, savu veco skolu kaislīgi mīlēdams, protams, mīlēja arī tās krāsas. Parasti viņa apģērbā bija kaut kas (kaklasaite, manšetu pogas, bikšturi, zeķu saites), kas uzrādīja slavenās krāsas — purpuru, sarkanu un zeltu —tā apliecinot īsto sporta garu, kas Sentbīdā arvien tika kopts.

Mistera Stenlija sporta gars zināmā mērā bija iemesls arī tam, ka viņš ieradās sanāksmē. Viņš gribēja būt solīds, darīt to, kas ir solīdi un korekti. Un tā viņš bija te, likās visai runīgs, kratīja tulznainās rokas, dejoja valšus ar Loru un pa starpām vairākas dejas ar savu vecāko darbinieku smagajām laulātajām draudzenēm.

Vakara tālākajā norisē Dženijas gaišais smaids, kas bija parādījies, «mūsu» misteram Stenlijam un Lorai Todai ienākot mazliet sastinga, viņas smiekli, kuri iečalojās vienmēr, kad viņa abiem vai kādam no tiem dejoja garām, kļuva mazliet māksloti. Dženija dega nepacietībā, lai mis Toda viņu ievērotu, ilgot ilgojās, lai «mūsu» misters Stenlijs to aicinātu dejot. Bet nē jel, nekas tāds nenotika viņai par lielām šausmām. Toties Džeks Linčs nebeidza blenzt viņā, sekoja visur, lai viņa ietu kur iedama. Viņš meklēja izdevību aicināt Dženiju dejot.

Džeks bija lāga vīrs. Vienīgā nelaime tā, ka viņš bija piedzēries. Visi zināja, ka Džeks mīl stiprāku lāsīti, un šovakar Džeks daudzreiz bija no dejas zāles gājis uz tuvo «Kamberlendas hercogu» un reibumā pat nepamanījis, ka mērs jau iet pāri malām. Citādi parastos apstākļos Džeks būtu palicis pie zāles durvīm, būtu svētlaimīgi klausījies mūzikā, mājot taktī ar galvu, un beigās savām līkajām kājām nedaroši aizsteberējis mājās un licies gultā. Bet šodien Džekam sekoja viņa ļaunais eņģelis.

Sākoties pēdējai dejai pirms vakariņām, Džeks saraustīja kaklasaiti un grīļodamies devās pie Dženijas.

— Nāc, mazā! — viņš platā izloksnē teica. — Mēs abi parādīsim, kā jādejo.

Dženija atmeta galvu, iecirtīgi skatījās garām zālē. Džo, kas sēdēja blakus, teica:

— Ej projām, Džek! Mis Sanlija dejos ar mani.

Džeks grīļojās.

— Bet es gribu, lai viņa dejo ar mani! — Cenzdamies būt galants, viņš neveikli izstiepa roku. Viņa rīcībā nebija nekā nepieklājīga vai uzmācīga, bet viņš pastreipuļoja uz priekšu, un viņa lielā ķepa nevilšus piegrūdās Dženijas plecam.

Dženija dramatiski ieķērcās, un Džo, pēkšņā niknumā uzlēcis kājās, boksera veiklībā trieca labo dūri pa Džeka žokli. Džeks visa garumā novēlās zemē. Sākās kņada.

— Ko tas nozīmē? — Misters Stenlijs spiedās caur pūli uz to vietu, kur, krūtis izgāzis, varonīgi stāvēja Džo, aplicis roku bālajai, pārbiedētajai Dženijai. — Kas noticis? Kas ir?

Vīrišķīgajam Džo dūša saskrēja papēžos, bet viņš drosmīgi atbildēja:

— Mister Milington, viņš bija piedzēries, līdz nesamaņai piedzēries; ir taču jāievēro zināmas robežas. — Džo pagājušajā sestdienā pats bija pamatīgi žūpojis ar Džeku, viņus abus izsvieda no Empaira bāra, taču to viņš neatcerējās. Ak, tam viņš tagad pacēlās pāri. — Viņš bija piedzēries un uzmācās manai dāmai, mister Stenlij. Es tikai aizsargāju dāmu.

Stenlijs vēroja šo pāri — glīts, taisni noaudzis jauneklis, apvainota skaistule —, tad, pieri savilcis, paskatījās uz pakritušo žūpu.

— Piedzēries! — viņš iesaucās. — Tas par traku, tiešām par traku! Tādas lietas es te necietīšu! Mani strādnieki ir kārtīgi cilvēki, un es gribu, lai tie godīgi izpriecājas. Lūdzu, lieciet, lai viņu iznes ārā! Vai jūs par to neparūpētos, mister Kleg? Rīt lai viņš ierodas pie manis kantorī! Viņš var saņemt aprēķinu.

Traucēkli Džeku Linču izvilka ārā. Nākamajā dienā viņu atlaida. Stenlijs atkal pievērsās Džo un Dženijai; viņš ar smaidu atbildēja Džo smīnam un Dženijas kūstošai piemīlībai.

— Tas nu būtu nokārtots, — viņš mierinādams teica un palocīja galvu. — Jūs taču esat Džo Gaulens, vai ne? Es jūs labi pazīstu. Pazīstu jūs visus, mani zēni; es to uzskatu par savu pienākumu. Iepazīstiniet taču mani ar savu meiteni, Džo! Labvakar, mis Sanlij, jums ar mani jādejo, mis Sanlij, ja jums nav iebildumu, — lai drīzāk m aizmirstu šo nepatīkamo starpgadījumu. Un tagad es jūs iepazīstināšu ar s a v u meiteni, Džo. Varbūt vēlaties ar viņu dejot?

Un tā Dženija kā ekstāzē ieslīga mistera Stenlija rokās; viņa uzvedās ļoti, ļoti smalki, turēja elkoņus pēc jaunākās modes paceltus, apzinādamās, ka visas acis zālē raugās uz viņu. Džo cienīgi dejoja ar mis Todu, kuras acis pauda jautrību un zināmu interesi par viņu.

— Tā bija jauka izlēkāšanās, — viņa teica, viegli, it kā jokojot savilkdama lūpas: tā bija viņas parastā maniere.

Viņš piekrita, ka bijis tiešām lieliski; viņš bija rātns un jutās briesmīgi neērti.

— Man patīk, — viņa starp citu piezīmēja, — ka vīrietis prot sevi aizstāvēt — Viņa atkal pasmaidīja, — Bet jūs jau izskatāties tāds, it kā pēkšņi būtu iestājies labtempliešos.

Stenlijs, mis Toda, Dženija un Džo kopā ēda vakariņas. Dženija jutās kā debesīs. Viņa smaidīja, rādīja glītos zobus, pavedinoši nolaida plakstus ar tumšajām skropstām, ēda želeju ar dakšiņu, no katra ēdiena mazliet atstāja šķīvī. Viņa bija gandrīz satriekta, kad Lora Toda paņēma rokā apelsīnu un, daudz nedomādama, ar baltajiem zobiem koda tā mizā. Vēl vairāk satriekta viņa bija, kad Lora nevērīgi aizņēmās no Stenlija kabatas lakatiņu. Tomēr tas bija aizraujoši no sākuma līdz beigām — ikviens mirklis aizraujošs. Kad balle beidzās un viesi gāja mājās, Džo, nožēlodams agrāko nevērības grēku, ar karalisku žestu pasauca ormani.

Teica pēdējos glaimus, izsauca atvadu sveicienus, ilgi māja ar roku. Apakšsvārkiem čaukstot, vēl arvien satraukta, Dženija iekāpa ar zaļganu pelējumu klātajos ratos, kas oda pēc pelēm, bērēm, kāzām un mitriem staļļiem. Viņas lakata mazie vilnas bumbulīši lēkāja kā drudzī. Viņa atlaidās spilvenos.

— Ai, Džo! — viņa elsoja. — Tas bija brīnišķīgi, brīnišķīgi! Es nezināju, ka jūs ar misteru Milingtonu esat tik labi paziņas. Kāpēc jūs man to nekad netikāt stāstījis? Man nebija ne jausmas. Viņš ir loti jauks. Viņa, protams, arī. Viņa gan nav skaista, man gribētos teikt, mazliet parupja, bet tomēr viņai ir īsta elegance. Ģērbs, kas viņai bija mugurā, maksā daudz mārciņu, varat man ticēt; tā ir visjaunākā mode, man taču tas jāzina. Starp citu, vai ievērojāt, kā viņa koda apelsīnā? Un kā viņa paņēma kabatas lakatiņu?... Es gandrīz paģību. Ak tu kungs! Es tā nekad nebūtu darījusi. Tas nemaz nebija dāmiski. Vai dzirdat, Džo? Klausieties taču!

Viņš maigi apliecināja, ka klausoties. Vienatnē ar viņu tumšajos ormaņa ratos iekāre, ko Džo juta, pēkšņi iekaisa līdz drudžainai kvēlei. Viss viņa ķermenis liesmoja, kusa šai iekārē. Visas vakara stundas, kamēr Dženiju turēja savās rokās, viņš bija jutis plānās drēbēs ģērbtā auguma tuvumu. Ilgus mēnešus viņš tika atgrūsts. Tagad viņa bija tik tuvu, viena pati. Satraukumā kvēlodams, viņš mainīja pozu, uzmanīgi pievirzījās tuvāk, kamēr viņa sēdēja, ratu stūrī atlaidusies. Tad viņš tai aplika roku ap vidu. Viņa arvien vēl runāja bez pārtraukuma, bija satraukta, uzbudināta, laimīga.

— Kādreiz man arī būs tāds ģērbs kā viņai — es domāju, kā mis Todai. Tas bija atlass ar īstām mežģīnēm. Viņa pazīst drēbes, es domāju gan. Un viņa izskatījās pieradusi pie jautras dzīves, to tūliņ var redzēt.

Maigi, ļoti maigi Džo pievilka viņu sev cieši klāt un, likdams balsij skanēt glāsaini, čukstēja:

— Dženij, es negribu runāt par mis Todu. Es viņu nemaz neievēroju. Redzēju tikai jūs. Un arī tagad redzu un jūtu tikai jūs!

Viņa priekā klusām smējās.

— Jūs izskatāties daudz, daudz labāk nekā viņa, jūsu ģērbs ir daudz skaistāks un vispār...

— Drēbe maksā divas mārciņas, Džo... Piegrieztni ņēmu no «Veldona».

— Nudien, Dženij, jūs esat brīnums... — Viņš veikli turpināja glaimot. Un, jo vairāk viņš glaimoja, jo dedzīgāk viņu glāstīja. Viņš juta, ka Dženija ir satraukta, iekairināta; viņa viņam atļāva mazas vaļības, ko līdz tam nekad nebija ļāvusi. Viņš iekšēji gavilēja. Viņš bija izslāpis pēc viņas, bet rīkojās gaužām uzmanīgi.

Pēkšņi viņa dzedri iesaucās:

— Tā ne, Džo! Nē! Esiet taču pieklājīgs!

— Bet kas tad par to, mīļā? — viņš mierināja.

— Nē, Džo, nē! Tā nedrīkst, tā neklājas.

— Tas jau nekas, Dženij, — viņš rātnā izskatā čukstēja. — Vai tad mēs viens otru nemīlam?

No taktiskā viedokļa tas bija spožs manevrs. Lai kāda bija viņa klase biljarda meistarībā, pavešanas maigajā mākslā Džo noteikti nebija iesācējs. Viņa bija samulsusi, juta viņu sev tuvu.

— Nē jel, Džo... Taču ne šeit, Džo.

— Ai, Dženij!...

Viņa pretojās.

— Redziet, Džo, esam jau gandrīz mājās. Redziet — Plamera iela. Gandrīz jau esam mājās. Laidiet mani, Džo! Laidiet mani!

Viņš sapīcis atrāva kaisto seju no viņas kakla un redzēja, ka viņai taisnība. Degošā vilšanās sajūtā viņam gandrīz paspruka lāsts. Taču viņš izkāpa, palīdzēja viņai izkāpt, pasvieda putnubiedēklim līdzīgajam ormanim šiliņu un sekoja viņai augšā pa kāpnēm. Viņas stāva vijīgums, no muguras raugoties, vienkāršā kustība, ar kādu viņa paņēma atslēgu un iebāza to slēdzenē, viņu padarīja traku aiz iekāres. Tad viņš atcerējās, ka Alfa — viņas tēva šonakt nav mājās.

Virtuvē, ko apgaismoja tikai kamīna uguns, viņa ieskatījās Džo sejā; likās, ka, par spīti aizvainotām meitenes jūtām, viņai vēl negribējās iet gulēt. Satraukums, viss neparastais viņai neļāva norimt, un galvu vēl reibināja bailes triumfs. Viņa mazliet ķircinādamās pozēja.

— Vai gribai, lai iededzinu gāzi un uzvāru jums kakao, Džo?

Viņš ar pūlēm valdīja sapīkumu, neprātīgo vēlēšanos sagrābt viņu rokās. Viņš žēlabaini teica:

— Dženij, jūs jau cilvēkam nemaz nedodat izdevību. Nāciet, apsēdīsimies uz divāna. Visu vakaru neesmu varējis ar jums tā īsti parunāties.

Kā izbijusies, kā atskurbusi viņa stāvēja neziņā — tik neinteresanti likās pateikt ar labu nakti un iet gulēt; un Džo šodien tiešām izskatīgās brīnišķīgi skaists, un ormani pasaucot, viņš bija arī jauki u z v e d i e s. Viņa atkal iesmējās.

Nu labi... P a r u n ā t i e s jau varam, tas neko nekait..?

Viņa apsēdās uz dīvāna.

Džo viņu paņēma stingri rokās. Tagad — otrreiz jau bija daudz vieglāk to izdarīt. Viņa tikai pusspēkiem mēģināja izrauties. Viņš juta, kā viņas augumā dreb satraukums, viss šā vakara neparastais piedzīvojums.

— Nē, Džo, nē! Mums jāuzvedas pieklājīgi! — Viņa to atkārtoja atkal un atkal, pati nezinādama, ko runā.

— Jā, Dženij, jā! Tu zini, ka alkstu tevis. Tu zini, ka mēs mīlam viens otru.

Apburta, tai pašā laikā izbijusies, pretodamās, padodamās, pazuzdama bailēs, sāpēs un nenoteicamās sajūtās:

— Bet, Džo... Tu man dari sāpes, Džo! Viņš zināja, ka tagad tā viņam pieder, zināja trakā, skurbinošā pārliecībā, ka tā beidzot bija Dženija.

Uguns pamazām izdzisa, kamīns kļuva tukšs, un, kad viss bija sen garām un Dženija vairs netielējās, viņa čukstēja:

— Turi mani cieši, Džo!... Turi mani ciešāk, mīļais Džo!

Ak tu kungs, tā bija kulminācijai Un tagad viņš gulēja velnišķīgi neērtā stāvokli un viņas mati līda viņam mutē, kamēr viņa glaudās klāt un sniedza skūpstam bālo, asaraino, glīto seju, kur vairs nebija ne vēsts no aušīgās izlikšanās; viņa beidzot bija vienkārša un skaista kā kāda no tēva mazajām, pērļaini pelēkajām dūjām. Un tomēr viņš gandrīz, jā, viņš tai gandriz būtu varējis spert ar kāju. Viņu atturēja viens apstāklis: kā jau teicām, Dženija bija viņa pirmā īstā mīlestība.

XII

Sestdienas vakariem Lovā bija sava noteikta kārtība. Pēc aukstajām vakariņām Hilda tēvam spēlēja ērģeles; un šodien, 1909. gada novembra pēdējā sestdienā, astoņos vakarā Hilda spēlēja Hendeli, kamēr Barass sēdēja atzveltnes krēslā un, pieri plaukstā atbalstījis, klausījās. Hildai nepatika tēvam spēlēt. Bet Hilda spēlēja. Barasa laika iedalījumā bija paredzēts, ka Hildai jāspēlē.

Ričards Barass stingri turējās pie šī iedalījuma. Taču savos paradumos viņš nebija iesīkstējis. Viņš pacēlās pāri ieradumiem; tie nevaldīja pār viņu, drīzāk gan tā bija tikai atbalss, viņa principa nemitīgi skanošā atbalss. Lai saprastu Ričardu Barasu, nepieciešami jāsāk ar šā principa atzīšanu. Viņš bija principa cilvēks, un, jāievēro, tas nebija liekulīgs princips. Viņš bija patiess.

Turklāt viņš bija morālisks cilvēks. Viņš nicināja vājumu, kam cilvēce tik bieži un tik nelaimīgā kārtā mēdz padoties. Tā, piemēram, viņš nemaz nespēja domāt par kādu citu sievieti kā tikai par savu sievu. Lai gan Harjeta bija slima, tā tomēr nenoliedzami bija viņa sieva. Viņa sieva. Viņš nicināja vīriešu rupjākās baudas: treknus ēdienus un vīnu, nesātību ēšanā un dzeršanā, pārmērīgu gulēšanu, greznību un juteklību, visi fiziskās baudas ekscesi viņam riebās. Viņš ēda vienkārši un dzēra lielāko tiesu ūdeni. Viņš nesmēķēja. Lai gan viņa uzvalks vienmēr bija labi piegriezts un no labas drēbes, Barasam bija tikai pāris uzvalku, un viņš nepazina lepošanās kāri.

Protams, viņam bija lepnums, skaidri domājoša, apgaismota cilvēka lepnums. Viņš apzinājās, ka ir vīrs ar stāvokli un mantu, ogļraktuves īpašnieks, viņam pieder Neptūns un viņa dzimta izmanto Neptūna raktuves jau tieši simt gadu. Viņš rada īstu gandarījumu šai dzimtas tradīcijā, ko bija sācis Pīters Barass, kurš 1805. gadā pirmais Snukā izurbis šahtu nr. 1, ko tagad mēdza saukt par Veco Neptūnu, un atstājis mazu, jauku ogļraktuvi savam dēlam Viljamam, kurš savukārt lika urbt šahtas nr. 2 un 3. Ričarda tēvs, Pīters Viljams, izurba šahtu nr. 4, un tā bija gudra un labi aplēsta rīcība, no kā Ričards tagad guva milzīgu labumu. Tas, ka šie viltīgie un stūrgalvīgie vīri bija nodibinājuši dzimtas cieņu un bagātību, gauži iepriecināja Ričardu. Viņš lepojās ar to, ka mantojis priekšteču īpašības un tās attīstījis tālāk ar savu gudrību un stūrgalvību — ar spēju veikala lietās būt nepielūdzamam.

Sabiedriskajā ziņā viņam nekādas redzamas godkāres nebija. Ja sarunā pieminēja kādas grāfistē ievērojamas personas vārdu, Barass mēdza gluži mierīgi iebilst: «Un cik viņš vērts?» — pie tam tādā mierā, ar vieglu smīnu, kas norādīja, ka kaimiņa finansiālais stāvoklis nav augstu vērtējams. Un, lai gan Barass priecājās par sava baņķiera un advokāta godbijību, viņš tomēr nebija snobs — viņš nicināja šo sīkumainību. Lai arī Harjeta Vondlisa bija cēlusies no muižnieku dzimtas, viņš tomēr viņu nebija precējis ciltskoka dēļ. Harjetu viņš bija precējis, lai tā kļūtu par viņa sievu.

Tas varētu vedināt uz domām par kaislību. Bet Barass nebija redzamu kaislību cilvēks. Viņa personības spēks varēja iedvest šausmas, bet tas bija statisks, ledains spēks. Viņš nepazina straujuma, ārkārtīgas kaislības, ugunīgu jūtu brāzmas. Kas viņam bija svešs, to viņš noraidīja; kas nebija svešs, tas viņam piederēja. Katrā ziņā vislabāko liecību par to varētu dot Harjeta. Bet Harjeta rītā pēc tādas regulāras nakts idilles tikai paēda krietnu azaidu mierīgā gandarījumā, kā govs, kas tīri izslaukta. Bioloģiskā evidence, ko pieļāva Harjetas kautrība, bija tiklab pozitīva, kā negatīva, bet Harjetas kuņģa satura analīze, bez šaubām, būtu rādījusi atgremotu barību.

Par dažām sava rakstura īpašībām liecību deva pats Ričards. Viņš bija sevī noslēdzies cilvēks. Šī noslēgtība bija noteikta priekšrocība. Tā nebija ierastā banālā noslēgtība, kas kaut ko slēpj, bet smalkāka, tāda noslēgtība, kas stingri noraida katru ielaušanos un ar skatienu liek sastingt katrai intimitātei. Likās, ka viņš ledaini teiktu: «Es esmu es un būšu es, bet tur nevienam nav daļas, tikai man pašam. Un bez tam es valdu pār sevi, bet neļaušu pār sevi valdīt nevienam, tikai sev pašam.» Atkal šis statiskais, ledainais spēks.

Taču nevajag iedomāties, ka Ričarda īpašības bija tikai šādas pārcilvēciskas, arktiskas. Barasam bija dažas īsti individuālas iezīmes. Viņa mīlestība pret ērģeļu mūziku, pret Hendeli, īpaši pret «Mesiju». Viņa mīlestība pret mākslu, labu, atzītu mākslu, kāda atspulgojās dārgajās gleznās pie viņa istabu sienām. Viņa lojalitāte pret ģimenes dzīves saitēm. Viņa iedzimtā akurātība un precizitāte. Un, beidzot, viņa īpašuma instinkts.

Galu galā arī Ričarda dvēseles apslēptie centieni, šī cilvēka būtības kodols. Viņš kaislīgi mīlēja savus īpašumus: savu kalnraktuvi, savu māju, savas gleznas, savu mantu, visu, kas piederēja v i ņ a m. Tas izskaidro viņa riebumu pret izšķērdību, riebumu, kura vāja atblāzma bija krustmātes Kerijas iedzimtā nespēja «kaut ko aizmest». Krustmāte Kerija to bieži atklāti apliecināja, un Barass par to vienmēr priecājās. Barass pats nekad neko neaizmeta. Papīri, dokumenti, kvītis, veikala ieraksti — viss, viss bija glīti apzīmēts uzrakstiem un noglabāts Barasa rakstāmgaldā. Šī apzīmēšana ar etiķetēm un ieslēgšana viņam bija gandrīz reliģija. Tā bija kā rituāls. Tā bija priekšzīmīga. Tā atradās harmonijā ar Barasa mīlestību pret Hendeli; tāpat kā Hendelim, tai bija iespaidīgs plašums un dziļums un kaut kas līdzīgs neizdibināmai reliģiozitātei, taču tās pamats bija vienkāršs skopums. Jo pāri visam citam šā vīra dveseles noslēpums un degošā kaisle bija viņa mīlestība uz naudu. Lai gan viņš to veikli slēpa un pat sevi pašu centās apmānīt, viņš tomēr dievināja naudu. Viņš loloja un auklēja to — savu mantu, savas bagātības kvēlojošo kodolu.

Pa šo laiku Hilda bija tikusi galā ar Hendelī. Un, ja šoreiz viss būtu noticis kā parasti, viņa noliktu notis uz garā sola pie klavierēm un ietu augšā savā istabā. Taču šodien Hilda bija nolēmusi noskaņot tēvu labvēlīgi. Cieši taustiņos skatīdamās, viņa jautāja:

— Vai gribi, lai spēlēju «Largo», tēv?

Tas bija viņa mīļākais gabals,, kompozīcija, kura viņu visdziļāk iespaidoja un kuru atskaņojot Hildai vienmēr gribējās raudāt.

Viņa to atskaņoja lēnām un skanīgā ritmā.

Nu iestājās klusums. Roku no pieres neatņēmis, viņš sacīja:

— Pateicos, Hilda!

Viņa piecēlās, stāvēja galda otrā pusē. Lai gan Hildas sejā bija parastā noraidošā izteiksme, viņa iekšēji drebēja. Viņa teica:

— Tēv!

— Jā, Hilda. — Viņa balss skanēja mierīgi.

Viņa dziļi ievilka elpu. Ilgas nedējas viņa bija krājusi drosmi tā ievilkt elpu. Viņa teica:

— Tēv, man drīz būs divdesmit gadu. Jau gandrīz trīs gadi, kopš pārnācu no skolas. Visu šo laiku dzīvoju mājās un neko nedaru. Man apnicis neko nedarīt. Man gribas pārmaiņas dēļ kaut ko darīt. Gribu, lai tu mani laistu projām, lai varu kaut ko darīt.

Viņš atņēma roku no acīm, ziņkārīgi paskatījās Hildā, tad pārjautāja:

— Kaut ko darīt?

— Jā, kaut ko darīt, — viņa dedzīgi teica. — Ļauj man ko mācīties! Iestāties darbā! Dabūt vietu!

— Vietu? — Tā pati tālā izbrīnas skaņa. — Kādu vietu?

— Kuru katru. Būšu tava sekretāre, slimnieku kopēja, vai ļauj man studēt medicīnu! Tas man vislabāk patiktu.

Viņš atkal raudzījās Hildā, arvien vēl laipni, ironiski.

— Un kas notiks, kad tu apprecēsies? — viņš ievaicājās.

— Mani neviens neprecēs! — Viņa vairs nespēja valdīties. — Man derdzas domāt par precēšanos. Esmu pārāk neglīta, lai kādreiz apprecētos.

Viņa sejā iezagās saltums, bet balss noskaņa palika tā pati. Viņš teica:

— Hilda, tu esi lasījusi avīzi.

Viņa atjautība lika asinīm sakāpt Hildas bālajā sejā. Viņam bija taisnība, viņa bija lasījusi rīta laikrakstu. Iepriekšējā dienā kabineta sēdes laikā sufražistes devušās uzbrukumā Dauninga ielai, notikušas sadursmes, dažas sievietes mēģinājušas ielauzties parlamentā. Tas Hildas pārdomām bija pielicis punktu.

«Notika mēģinājums», — viņš domīgi citēja, — «mēģinājums ielauzties... apakšnamā.» — Viņa mutē tas skanēja kā galējais ārprāts.

Viņa nikni iekoda apakšlūpā. Tad teica:

— Tēv, laid mani projām un ļauj man studēt medicīnu! Gribu kļūt ārste.

— Nē, Hilda, — viņš teica.

— Tēv, laid mani projām! — viņa atkārtoja.

— Nē, Hilda, — Barass teica.

— L a i d m a n i ! — Viņas balsī izskanēja gandrīz drudžains lūgums.

Viņš neatbildēja.

Iestājās klusums. Viņas seja tagad bija kaļķu baltumā. Barass ar izklaidīgu interesi skatījās griestos. Kādu brīdi abi tā stāvēja, tad viņa pavisam mierīgi pagriezās un izgāja no istabas.

Likās, viņš nemaz nemanīja, ka Hilda aizgājusi. Hilda bija lauzusī neaizskaramu tradīciju. Viņš bija kļuvis ciets pret Hildu.

Tā viņš nosēdēja pusstundu, tad piecēlās, rūpīgi nogrieza gāzi un uzkāpa savā darbistabā. Sestdienas vakaros, kad Hilda beidza spēlēt, viņš vienmēr gāja savā darbistabā. Darbistaba bija plaša un ērta telpa ar bieziem paklājiem, masīvu rakstāmgaldu, tumši sarkaniem aizkariem un dažādiem raktuves uzņēmumiem pie sienām. Barass apsēdās pie rakstāmgalda, izvilka atslēgu saišķi, pedantiskā rūpībā izvēlējās vienu atslēgu un atvēra vidējo augšas atvilktni. No vidējās augšas atvilktnes viņš izņēma trīs parastās kontu grāmatas sarkanām mugurām un ierastā rūpībā sāka tās šķirstīt. Pirmajā viņa paša glītajā rokrakstā rūpīgi rakstīts, atradās Barasa ieguldījumu saraksts. Viņš pavirši, apmierinātu, bet atturīgu smaidu ap lūpām pārskatīja sarakstu. Tad paņēma spalvu, ko tomēr neiemērca tintē, un ar smaili viegli vilka gar skaitļu rindām. Pēkšņi viņš apturēja spalvu, nopietni apdomājās un nolēma akcijas «East Preference United Collieries» pārdot. Tās nule bija aizsniegušas augstāko kursu, un slepenā informācija par uzņēmuma peļņu bija nelabvēlīga, — jā, tās viņš pārdos. Viņš atkal viegli pasmaidīja, pilns atzinības savam gudrajam instinktam, savam naudas instinktam. Viņš nekad nekļūdījās, kāpēc viņam arī būtu jākļūdās? Ikviens papīrs šajā mazajā grāmatā faktiski bija zelta vērts, garantēti nesatricināms. Viņš atkal steigā kaut ko aplēsa. Summa viņu iepriecināja.

Tad viņš atšķīra otru grāmatu. Šai otrā grāmatā bija ierakstīti viņa nekustamie īpašumi Sliskēlā un apkārtnē. Terašu lielākā tiesa piederēja Barasam; vienīgais sāpīgais punkts bija tas, ka miesniekam Ramedžam piederēja puse Balaklavas ielas, bet Tainkāslā viņam atkal piederēja vairāki solīdi namu bloki ar «nedēļas īrēm». Šie dzīvokļi, kas atradās lejā pie upes un kur inkasents ik nedēļas gāja iekasēt īres naudu, bija ārkārtīgi ienesīgi. Ričards nekad nenožēloja, ka ieguvis šīs īres kazarmas, jo tā bija viņa paša ideja, lai gan tīri veikalniecisko pusi mierīgā apdomībā nokārtoja viņa advokāts Banermans. Viņš apņēmās drīzumā izrunāties ar Banermanu par kādu maksas jautājumu.

Un beidzot viņš ar maigākām jūtām, ar glāsainu pieskārienu pievilka klāt trešo grāmatu. Tur bija ierakstītas viņa gleznas un cena, ko viņš par katru maksājis. Barass iecietīgi to izskatīja. Viņu uzjautrināja tas, ka viņs par gleznām izdevis divdesmit tūkstošus mārciņu, tātad tiešām veselu kapitālu. Nu, tas arī bija labs naudas ieguldījums — tās te karājās pie sienām, pieauga vērtībā, kļuva retas un vecas kā Ticiāni un Rembranti... Bet vairāk viņš negribēja pirkt. Nē, mākslai viņš savu tiesu meslu bija nomaksājis. Nu bija diezgan.

Paskatījies kabatas pulkstenī, viņš klusi pašmaukstināja ar lūpām — jau tik vēls bija. Viņš rūpīgi nolika grāmatas, aizslēdza vidējo augšas atvilktni un iegāja savā guļamistabā.

Te Barass atkal izņēma pulksteni un to uzvilka. Viņš iedzēra ūdeni, karafe stāvēja pie gultas, tad sāka izģērbties. Viņa spēcīgā stāva mierīgās kustības bija noteiktas un negrozāmas. Kustības bija vienmērīgas. Šīs kustības nepieļāva citu kustību iespējamību. Katra kustība bija mērķtiecīga. Baltās, spēcīgās rokas runāja pašas savu mēmo valodu. Tā... tādējādi... vislabāk to dara tā... tas man vislabākais veids... varbūt varētu arī citādi... bet šis ir vislabākais veids man... man. Guļamistabas pustumsā roku simbolika radīja dīvaini draudīgu iespaidu.

Beidzot Barass bija sagatavojies. Viņš uzvilka tumši sarkanos rīta svārkus. Mirkli viņš vēl pastāvēja turpat, berzēdams ar pirkstiem zodu. Tad viņš mierīgiem soļiem aizgāja pa koridoru.

Hilda, savā istabā tumsā sēdēdama, dzirdēja tēva smagos soļus, kad tas iegāja blakus — Harjetas istabā. Viņas augums sarāvās. Viņa it kā sastinga. Sejā bija moku pilna izteiksme. Izmisusi viņa mēģināja aizspiest ausis, bet nevarēja; viņa nekad nevarēja turēt ausis aizspiestas. Soļi nāca tuvāk, klusinātas balsis, smaga, piesardzīga iečīkstēšanās. Hilda nodrebēja. Riebumā sastingusi, viņa gaidīja. Trokšņi sākās.

XIII

Džo slaistījās pa dzīvojamo istabu Skotsvudas ielā un nelikās zinis par Alfu Sanliju, kas sēdēja pie galda un skaļi lasīja «Kapteiņa Sanglara norādījumus zirgu skriešanās sacīkstēm Gosfortas parkā». Pēcpusdienā Džo ar Alfu gribēja iet uz sacīkstēm, lai gan Džo, cik varēja spriest pēc viņa īgnās sejas un nicīgās vienaldzības pret kapteiņa informāciju, par šīm izredzēm nebija pārlieku sajūsmināts. Pieēdies viņš gorījās atzveltnes krēslā, sacēlis kājas uz palodzes, un nodevās īdzīgām pārdomām.

— Saskaņā ar manu informāciju Eldona balvas izcīņā vislabākās izredzes šodien ir lorda Kela ķēvei Nesfīldai.

Kamēr Alfa balss dudināja, Džo skatiens drūmi klejoja pa istabu. Žēlīgais dievs, cik riebīga vieta! Ir gan pažobele! Un, ja iedomājas, tā īsti iedomājas, ka viņš te izturējis vairāik nekā trīs gadus! Patiesībā jau gandrīz četrus! Vai viņš ilgi vēl te tupēs? Bija grūti ticēt, ka laiks pagājis un atstājis viņu tepat kā krastā izmestu vali. Velns ar ārā, kur tad palika viņa godkārība? Vai viņš te gribēja izniekot visu savu mūžu?

Skaidrā prātā visu apsverot, stāvoklis nemaz nelikās iepriecinošs. Darbā viņš šajos četros gados tīri labi bija ticis uz priekšu. Jā, tīri labi... Bet tīri labi nebija diezgan labi, ne tuvu nebija diezgan labi Džo Gaulenam. Viņš tagad strādāja par lējēju, pelnīja kārtīgi savas trīs mārciņās nedēļā; divdesmit divu gadu vecumā tas jau bija kaut kas. Viņu labi ieredzēja — vājš paštīksmes gaišums nu iespīdēja viņa drūmās omas tumsā —, apbrīnojami labi ieredzēja. Arī misters Milingtons laikam interesējās par viņu, jo, fabriku apskatot, vienmēr apstājās un parunājās ar viņu, bet no tā nekas prātīgs neiznāca. Nekas prātīgs, velns lai parauj, Džo drūmi nodomāja.

Ko viņš bija sasniedzis? Tagad viņam jau bija trīs uzvalki, trīs pāri brūnu kurpju, liels daudzums fantastisku kaklasaišu, pāris mārciņu naudas kabatā, viņš bija ietrenējis savu ķermeni, pat boksējies Sentdžeimsa zālē; viņš pazina pilsētu; dažas lietas viņš labi pārzināja. Bet vairāk? Nekā, velns lai parauj, nekā, Džo atkal domāja, un viņa sapīkums kļuva jo ļaunāks. Viņš arvien vēl bija strādnieks, kurš dzīvoja mēbelētā istabā, bez naudas, ko izsviest, un viņš vēl arvien... arvien vēl bija saistīts ar Dženiju.

Džo nemierīgi sakustējās. Dženija bija viņa pašreizējā sapīkuma iegansts, krīze, ļaunākais dzelonis. Dženija viņu mīlēja, pieķērās, lutināja viņu. Vai varēja būt vēl kas muļķīgāks? Protams, sākumā tas glaimoja viņa pašlepnumam; bija jau gluži jauki, ka Dženija skrēja pakaļ un karājās elkonī, kamēr viņš, izgāzis krūtis un atstūmis cepuri pakausī, ar brūnajām kurpēm kājās raiti soļoja viņai blakus.

Bet tagad viņš vairs nebija tik lepns, ne pusi tik lepns uz to kā agrāk. Dženija viņam bija apnikusi. Nu, varbūt tas bija mazliet par stipru teikts — viņa arvien vēl bija pieglaudīga, arvien vēl iekārojama viņa skaujās, un viņu mīlas stundas, viņa iekāres straujais apmierinājums, ko viņš guva paslepus šajā istabā vai savā istabā, kaut kur ārā, tumsai iestājoties, vārtu telpās, aiz Elsikas staļļiem, dažādās īpatnējās un neparastās vietās, — t a s , viņam bija jāatzīst, arvien vēl bija patīkami. Bet tagad tas bija... Ak, tagad tas bija pārāk viegli! Ar Dženiju vairs nebija nekādu grūtību, nekādas pretestības. Reizēm viņā pat bija manāma zināma nepacietība, un reizēm viņa pat izlikās, ka būtu aizvainota, ja viņš to pārāk ilgi lika mierā. Kad tevi jupis, tikpat labi viņš jau varētu būt ar Dženiju p r e c ē j i e s !

Bet viņš. negribēja būt ar Dženiju precējies, negribēja būt precējies arī ne ar vienu citu Dženiju. Negribēja būt uz visu mūžu saistīts. Tas viņam nederēja. Viņš bija pārāk gudrs putns, lai ieķertos tādās cilpās. Viņš gribēja tikt dzīvē uz priekšu, izlauzt sev ceļu, iekrāt mazliet naudas. Viņš gribēja nokasīt drusku zelta, drusku īsta zelta no dzīves saldā rauša.

Viņš savilka pieri grumbās. Dženija viņa dzīvē aizņēma pārāk lielu vietu. Viņa to pārāk ietekmēja, viņa to tiešām apgrūtināja. Tā, piemēram, šodien, dzirdot, ka viņš ar viņas tēvu grib braukt uz Gosfortu un viņu atstāt mājās, viņa pēkšņi sāka raudāt gaužas asaras un bija nomierināma tikai ar solījumu, ka arī viņu ņems līdzi. Tagad viņa augšā savā istabā ģērbās.

Nolādēts! Pēkšņi Džo spēcīgi iespēra ar kāju ķeblītim, kas stāvēja iepretī, tā ka Alfs beidza lasīt un vieglā pārsteigumā pacēla skatienu.

— Džo, tu taču neklausies, — Alfs viņam pārmeta. — Kāda jēga, ka es lasu, kamēr mute top sausa, ja tu neklausies?

Džo nelaipni atbildēja:

— Tam vīram tā kā tā nav ne jausmas. Viņš savus padomus gūst tieši no žokejiem, un tie visi ir meļi. Es dabūšu informāciju hipodromā no Dika Džobija. Tas ir mans draugs un vīrs, kas zina, ko runā.

Alfs īsi un izteiksmīgi iesmējās.

— Kas ar tevi noticis, Džo? Es jau kopš desmit minūtēm vairs nelasu par zirgiem. Tagad lasīju par šā zeļļa Blerio aeroplānu. Zini, tā paša, kas pērn pārlidoja kanālu.

Džo ieņurdējās.

— Man kādreiz pašam būs tādi nieka aeroplāni... Pagaidi tikai!

Alfs pašķielēja pāri avīzes malai.

— Pagaidīšu, — viņš milzīgā sarkasmā noteica.

Atvērās durvis, un ienāca Dženija. Džo nelaipni pacēla acis.

— Beidzot tu esi saģērbusies.

— Esmu saģērbusies, — viņa priecīgi piekrita; visas neseno asaru pēdas bija izgaisušas, un, kā jau bieži pēc asarainas gražības lēkmes, viņa bija spirgta un moža.

— Vai tev patīk mana jaunā cepure? — viņa vaicāja, koķeti pieliekdama galvu. — Taču ļoti glīta, vai ne, mans kungs?

Par spīti sapīkumam, bija jāatzīst, ka viņa izskatījās ļoti glīta. Jaunā cepure, ko viņa valkāja tik eleganti, vēl pavairoja viņas bālo daiļumu. Viņas augums bija ārkārtīgi pievilcīgs, viņai bija neparasti skaisti veidotas kājas un gurni. Fiziski viņas jaunavības zaudējumam bija tikai labvēlīgas sekas. Viņa bija vairāk nobriedusi, drošāka, neizskatījās vairs tik bālasinīga, šķita veiklāka un elegantāka. Viņas skaistums bija jau gandrīz pilnīgi uzplaucis.

— Nu tad nāc! — Viņa smējās. — Nāc tu arī, tēti Nelieciet man gaidīt, ka atkal nenokavējamies.

— T e v likt gaidīt! — iebilda Džo.

Un Alfs nopūtās, līdzjūtīgi palocīdams galvu.

— Jā, šīs sievietes!

Visi trīs devās ceļā uz Gosfortas parku. Viņi brauca ar tramvaju; Dženija sēdēja starp abiem vīriešiem stalta un laimīga, kamēr tramvajs dārdēja un šūpojās pa Ziemeļu ielu.

— Es gribētu laimēt, — viņa, viegli uzsizdama pa rokas somiņu, čukstēja Džo.

— Tu neesi vienīgā, kas to gribētu, — Džo rupji atbildēja.

Viņi iegāja divu šiliņu vietā, kas bija patīkami pilna; tieši tik labi apmeklēta, lai Dženiju interesētu, bet ne tik pārpildīta, ka apgrūtinātu ar drūzmu. Viņa bija sajūsmināta: baltās margas gaiši zaļā hipodroma laukuma priekšā, žokeju krāsas, rāmie, skaistie zirgi, bukmeikeru klaigas zem lielajiem zilajiem un zeltainajiem saulessargiem, kustība, rosme un hipodroma satraukums, elegantās tualetes, slavenības, kuras varēja redzēt turpat netālu zirgu aplokā, — tas viss viņu sajūsmināja.

— Skaties, skaties, Džo! — viņa sauca, ieķerdamās tam elkonī. — Tur ir lords Kels! Vai viņš nav īsts džentlmenis?

Britu sporta patrons miljonārs lords Kels, ziemeļu zemes gabalu īpašnieks, runīgs vīrs ar veselīgu sejas krāsu un vaigubārdu, stāvēja un tērzēja ar mazu vīreli — savu žokeju Lū Lesteru.

Džo skaudīgi nomurmināja:

— Ja viņš domā, ka Nesfīlda uzvarēs, tad maldās. — Tad Džo nesteigdamies aizgāja meklēt Diku Džobiju.

Viņam bija krietni jāpapūlas, kamēr Diku atrada, jo Diks bija desmitšiliņu vietā. Bet Džo izdevās ar kāda uzrauga palīdzību pasaukt Diku pie margām.

— Piedodiet, ka jūs apgrūtinu, mister Džobij, — Džo glaimīgā laipnībā iesāka. — Gribēju tikai pavaicāt, vai nevarat man ko ieteikt. Tas ir, ne jau man pašam, es daudz nelieku. Bet šodien man līdzi jauna dāma ar savu tēvu... Mana meitene, jūs saprotat... Un viņa lēktu gaisā aiz prieka, ja varētu pārnest mājās pāris šiliņu.

Diks Džobijs pieklaudzināja ar spodrās, melnās kurpes purngalu pie margām un bija laipns un vēlīgs. Parastais uzskats, ka visi bukmeikeri ir pilnasinīgi, sarkanām sejām un runā tikai ar vienu mutes kaktiņu, kamēr otru aizņem milzīgs cigārs, šoreiz neattaisnojās. Tainkāslas Diks Džobijs bija bukmeikers, īsti liela stila bukmeikers ar kantori Bigmārkitā un nodaļu Jarovā pretī katoļu baznīcai. Bet Diks smēķēja tikai visvieglākās cigaretes un dzēra tikai minerālūdeni. Patīkams, mierīgs, omulīgs, vienkārši ģērbies vidēja auguma cilvēks, kas nekad nelamājās, nekad nekliedza un nekad nebija redzams citās rikšošanas sacīkstēs kā tikai vietējās — Gosfortas parkā. Jā, viņa daudzo draugu vidū pat klīda baumas, ka Diks reizi gadā braucot uz Gosfortu plūkt gundegas.

— Vai jūs nevarat dot man padomu, ko lai ieteicu savai meitenei, mister Džobij?

Diks Džobijs vēroja Džo. Viņam patika tonis, kādā Džo izteica savu vajadzību. Viņš bija Džo redzējis Sentdžeimsa zālē boksējoties. Viņam Džo likās lāga zēns. Un, tā kā šādi lāga zēni bija Dika vājība, viņš tam atļāva tiekties pēc savas sabiedrības, šad un tad uzticot nelielus pienākumus. Vispār Džo dedzīgi centās iegūt Dika Džobija labvēlību. Beidzot Diks teica:

— Jūsu jaunās dāmas vietā es neliktu nekā līdz pat pēdējai sacensībai, Džo.

— Labi, mister Džobij.

— Bet tad viņa var kādu nieku riskēt, ne daudz, kādu puskronu joka pēc.

— Jā, mister Džobij.

— Protams, noteikti nekad nevar zināt.

— Labi, mister Džobij. — Spraigs klusums. — Vai domājat par Nesfīldu?

Diks papurināja galvu.

— Tai nav ne mazākās izredzes. Ne mazākās. Bet lai jūsu jaunā dāma liek uz Sārto Pumpuru. Kā jau teicu, tikai puskronu. Un tikai joka pēc.

Diks Džobijs pasmaidīja, pamāja ar galvu un mierīgi aizgāja. Uzvaras priekā drebēdams, Džo lauzās cauri drūzmai atpakaļ pie Alfa un Dženijas.

— Ai, Džo, — pukojās Dženija, — kur tu tik ilgi biji? Pirmā sacensība jau garām, un es vēl nekā neesmu likusi.

Lieliskā omā viņš apgalvoja, ka nu viņa varot spēlēt līdzi pēc sirds patikas. Nevainīgā izskatā viņš klausījās, kā viņa ar Alfu pārrunā izredzes. Dženija bija nolēmusi izraudzīties daiļskanīgos zirgu vārdus, skaistākās krāsas vai kādu zirgu, kas piederēja kādam sevišķi cienījamam vīram. Džo starodams viņai piekrita. Arvien vēl nevainīgā izskatā viņš paņēma Dženijas naudu, iemaksāja viņas vietā. Viņa zaudēja, zaudēja vēlreiz un tad vēl.

— Bet tas taču par traku! — Dženija gluži sapīkusi iesaucas ceturtās sacensības beigās. Viņai tik ļoti gribējās laimēt. Dženija nebija skopa, gluži pretēji, viņa bija pārāk devīga un pārāk bezrūpīgi rīkojās ar savām puskronām, tomēr tik jauki būtu bijis laimēt!

Alfs, kas bija ticīgi klausījis kapteiņa Sanglara padomiem vm vairāk neko nebija ieguvis kā vienreiz «vietu», viņu mierināja:

— Meitēn, mēs visu atgūsim ar Nesfīldu, tās ir šīsdienas labākās izredzes.

Slepenā sajūsmā Džo dzirdēja, kā Alfs iekrita ar Nesfīldu.

Dženija šaubīdamās pētīja programmu.

— Man šķiet, tavam vecajam kapteinim diez ko nevar uzticēties, — viņa teica. — Kā tu domā, Džo?

— Nekad nevar zināt, — Džo izvairīgi atbildēja. — Tas taču lorda Kela zirgs, vai ne?

— Protams! — Dženija staroja. — Gandrīz būtu aizmirsusi; jā, man šķiet, es tomēr labāk likšu uz Nesfīldu.

— Ko tu saki par Sārto Pumpuru? — Džo diezgan nevērīgi ievaicājās.

— Nekad neesmu dzirdējis, — Alfs tūliņ atsaucās. Un Dženija:

— Nē, nē, Džo... Es gribu lorda Kela zirgu!

— Jauki, — Džo noteica un dzīrās iet pie kases. — Kā vēlies. Bet man šķiet, es likšu uz Sārto Pumpuru.

Viņš paņēma visu naudu, kas tam bija, pavisam četras mārciņas, un droši nometa tās par Sārto Pumpuru. Tad zirgi skrēja. Viņš stāvēja pie margām un cieši turējās, vērodams zirgu grupu, kā tie joņoja likumā; ātrāk, ātrāk. .. viņš svīda, tikko vairs drīkstēja elpot. Elsodams viņš vēroja tos izskrienam taisnē, tuvojamies mērķim. Tad viņš mežonīgi iekliedzās. Sārtais Pumpurs bija par krietnu divu augumu tiesu uzvarējis.

Tiklīdz uzvilka numurus, viņš iekasēja laimestu, cieši iebāza svārku iekškabatā četras piecu mārciņu zīmes, ielaida vestes kabatā četrus zelta sovrimus, aizpogāja svārkus, atstūma cepuri pakausī un lepni soļoja atpakaļ pie Dženijas.

— Ai, Džo! — Dženija gandrīz raudāja. — Kāpēc es neliku...

— Jā, kāpēc tu neliki... — viņš murmināja. — Vajadzēja klausīt manam padomam. Es laimēju veselu kaudzi naudas, un nesaki, ka es tev neaizrādīju. Es tev teicu, ka gribu likt uz šo zirgu. Visu laiku man prātā stāvēja Sārtais Pumpurs. — Viņš gandrīz būtu varējis pats sevi apskaut aiz prieka, ka bija viņus pārspējis. Viņas bālo, noraizējušos seju redzot, gribējās smieties. Viņš vēlīgi teica:

— Tikai nebēdājies par to, Dženij, es tevi šovakar kaut kur aizvedīšu. Gan jau mums ies jautri.

Atceļā viņi veikli pazaudēja Alfu. To viņi jau dažkārt bija darījuši, un šoreiz tas viņiem viegli izdevās. Alfs, kas, galvu nodūris, soļoja tiem līdzi, bija pārāk aizņemts, lādot kapteini Sanglaru, lai manītu, ka viņu pamet vienu.

Īsu brīdi pēc sešiem viņi nonāca Tainkāslā, lēnām soļoja pa Ņūgeitas ielu uz Heimārkitu. Pirmītējais Džo sapīkums bija izgaisis, to aizpūta skaļa augstsirdība. Augstsirdībā, piedodošā sirsnībā viņš bija laipns pret Dženiju, viņš tai pat atļāva ieķerties rokā.

Pēkšņi, kad viņi nogriezās ap Nortamberlendas ielas stūri, Džo sastinga un nomurmināja:

— Ko, vai tas varētu būt viņš? — Tad viņš ierēcās: — Deivij! Hei, Deivij Fenik, vecais puika!

Deivids apstājās un pagriezās atpakaļ. Viņa sejā gausi parādījās pārsteigums.

— Nē, ko tu teiksi, Džo!... Vai tiešām tu tas esi?

— Jā, neviens cits jau nebūs! — sauca Džo, vīrišķīgā sajūsmā traukdamies Deividam pretī. — Jā, es pats, neviens cits, Tainkāslā ir tikai viens Džo Gaulens!

Viņi visi smējās. Ar karalisku žestu Džo veica nepieciešamo iepazīstināšanas ceremoniju.

— Tā ir mis Sanlija, Deivij. Mana mazā draudzene. Un tas, Dženij, ir Deivijs, labs draugs no vecajiem labajiem laikiem.

Deivids uzlūkoja Dženiju. Viņš ieskatījās šajās dzidrajās, lielajās acīs. Viņas smaidu redzot, pasmaidīja arī viņš. Viņa sejā atausa apbrīna. Atturīgi viņi pakratīja viens otram roku.

— Mēs ar Dženiju nupat gribējām iet kaut kur iekost, — teica Džo, neatvairāmi pārņemdams vadību. — Bet nu mēs iesim iekost visi kopā; vai nāksi, Deivij?

— Katrā ziņā, — Deivids jūsmīgi piekrita. — Līdz Nana ielai tikai pāris soļu. Vai neiesim pie Loketa?

Džo tikko nesaļima.

— Pie Loketa! — viņš atkārtoja, pagriezies pret Dženiju. — Vai dzirdēji? Viņš teica — pie Loketa!

— Un kas tad par to? — Deivids nevainīgi ievaicājās. — Tas ir gluži jauks lokāls. Vakaros bieži tur aizeju un izdzeru glāzi kakao.

— Kakao! — Džo nespēkā ievaidējās, izlikdamies, ka jāpieturas pie laternas staba. — Vai viņš domā, ka esam «Zilajā krustā»?

— Uzvedies taču pieklājīgi, Džo, dzirdi? — Dženija lūdzās, pārmainīdama ar Deividu rātnu skatienu.

Džo teatrāli sarosījās. Iespaidīgi viņš piegāja Deividam klāt.

— Klausies, manu zēn, tu tagad neesi raktuvē. Tu esi kopā ar misteru Džo Gaulenu, un viņš tevi pacienās. Tāpēc valdi mēli un nāc līdzi!

Vairāk ne vārda neteicis, Džo iebāza īkšķi vestes izgriezumā un pa Nortamberlendas ielu devās uz Persi—Grila restorānu. Deivids un Dženija sekoja. Viņi iegāja, apsēdās pie galda. Džo prasme reprezentēties bija nepārspējama. Tā bija viena no lietām, ko viņš darīja tiešām labprāt: parādīja, cik brīvi, nepiespiesti, pašapzinīgi viņš prot izturēties, parādīja pats sevi. Pie Persi—Grila viņš jutās kā mājās — šajā gadā viņi ar Dženiju te bieži iegriezās. Tas bija mazs restorāns, parasts un banāls, ar bagātīgiem zeltījumiem un neskaitāmiem sarkaniem abažūriem, tāds kā piedēklis kaimiņu restorānam, kas bija pazīstams ar nosaukumu «Persi—Volts». Tur bija tikai viens viesmīlis, servjeti aiz vestes aizbāzis. Tagad tas, iztapīgi atbildēdams uz Džo aicinājumu, pienāca klāt.

— Ko tu pasūtīsi? — Džo jautāja. — Es ņemšu viskiju, un tu, Dženij? Glāzi portvīna, vai ne? Un tu, Deivij? Uzmanies, zēn, un tagad nesaki «kakao»!

Deivids pasmaidīja un noteica, ka šai gadījumā labāk izvēloties alu.

Kad atnesa dzērienus, Džo pasūtīja bagātīgas vakariņas: kotletes, desas un ceptus kartupeļus. Tad viņi atgāzās krēslā, kritiski nopētīja Deividu, redzēja, ka tas bija kļuvis vājāks, vairāk nobriedis un savādā kārtā daudz labāk izskatījās. Aiz ziņkārības viņš pajautāja:

— Nu, ko tu tagad dari, Deivij? Vecais, tu esi milzīgi pārvērties!

Protams, Deivids bija pārvērties. Viņam tagad bija gandrīz divdesmit viens gads, bet bālā seja un gludie, melnie mati vērta viņu mazliet vecāku. Viņa piere bija labsirdīga, zods tikpat spītīgs kā agrāk. Sejas lejasdaļa tiecās uz kalsnumu, viņam bija stingra, drusku pagara seja un kautrīgs, jauks smaids. Viņš tagad smaidīja.

— Tur nav daudz ko stāstīt, Džo.

— Ej nu, ej! — Džo vēlīgi noteica.

— Nu labi, — Deivids iesāka.

Pēdējie trīs gadi viņam nebija pagājuši viegli, tie atstāja savas pēdas un uz visiem laikiem izgaisināja zēnisko izteiksmi viņa sejā. Viņš bija iestājies Bedelijā ar savu sešdesmit mārciņu stipendiju gadā un atradis dzīvokli Vestgeithilā pretī Biglampai. Naudas bija smieklīgi maz. pabalsts no mājām reizēm nepienāca — Roberts divus mēnešus bez pārtraukuma nogulēja slims —, un Deivids bieži bija dabūjis sīvi cīnīties. Vienreiz viņš pat kādam bija nesis ceļasomu no centrālās stacijas, lai nopelnītu pusšiliņu pusdienām.

Bet īstenībā tas nebija nekas, jo sajūsma viņu kā vētra nesa pāri visām grūtībām. Šo sajūsmu radīja paša nezināšanas atklājums. Pirmais mēnesis Bedelijā parādīja, ka viņš ir tikai «neaptēsts» kalnraču zēns, kas, pateicoties laimei, cītīgai zubrīšanai un zināmam daudzumam veselā saprāta, bija ticis pie stipendijas. Te nu Deivids apņēmās no sevis kaut ko iztaisīt. Viņš sāka lasīt: ne tik vien stereotipisko vielu, kas lekcijās paredzēta, ne tik vien Gibonu, Makoleju, Horāciju. Viņš lasīja visu, ko vien dabūja rokās — no Marksa līdz Mopasānam, no Gētes līdz Gonkūram. Viņš lasīja varbūt negudri, toties lasīja cītīgi. Deivids lasīja skurbi, reizēm ar izbailēm, bet vienmēr neatlaidīgi. Tad viņš iestājās Fabiāņu biedrībā, ar skopošanos ietaupīja pusšiliņu galerijas vietai simfoniskos koncertos, tur iepazina Bēthovena un Baha skaņdarbus, staigāja pa Tainkāslas pilsētas gleznu galeriju, kur atklāja Vislera, Degā un vienīgās tur kvēlojošās Manē gleznas skaistumu.

Šī juceklīgā, vientuļā meklēšana nebija viegla, tā bija pat mazliet traģiska. Viņš bija pārāk nabadzīgs, pārāk trūcīgi ģērbies un pārāk lepns, lai iegūtu daudz draugu. Viņš ilgojās pēc draugiem, bet tiem bija jānāk pie viņa.

Tad viņš sāka strādāt nabadzīgākajos iecirkņos — Soltlijā, Vitonā, Hebemā — par tautskolotāju. Protams, savu ideālu labā viņam to būtu vajadzējis darīt ar mīlestību; bet viņš ienīda šo darbu — nabagu iecirkņu bālie, nepaēdušie un bieži netīrie bērni izklaidēja viņa uzmanību, dzina viņu vai izmisumā. Viņam gribējās dot tiem kurpes, drēbes un ēdienu, nevis iekalt to mazajās, mulsajās galviņās vienreizvienu. Viņam gribējās tos vest uz Vonzbeku, lai viņi tur saulē rotaļājas, nevis tos sodīt, kad tiem neveicās iemācīties desmit rindas nesaprotamas dzejas par Likidu, kas miris, nesasniegdams sava mūža ziedoni. Viņa sirds reizēm asiņoja šo nožēlojamo bērnu dēļ. Drīz viņš nešaubīgi atskārta, ka neder pie skolas tāfeles, ka viņam skolas darbs ir tikai līdzeklis citam mērķim, ka drīz jātiek no šejienes projām citā, darbīgākā, cīņām bagātākā sfērā. Viņam bija nākamgad jāiegūst bakalaura grāds un tad ātri jātiek uz priekšu.

Deivids pēkšņi apklusa, atkal pavīdēja viņa savādais smaids.

— Ak dievs, vai tiešām esmu tik ilgi runājis? Mans vienīgais attaisnojums tas, ka paši gribējāt dzirdēt manas šausmu pasakas.

Taču Dženija neļāva viņam pārvērst to par joku. Deivids bija viņu dziļi ietekmējis.

— Žēlīgais dievs, — viņa dedzīgi un tomēr kautrīgi teica, — man nebija ne jausmas, ka satiksim tik ievērojamu cilvēku. — Portvīns bija licis viņas vaigos sakāpt vieglam sartumam, viņa starojoši uzsmaidīja Deividam.

Deivids uz viņu greizi paskatījās.

— Ievērojamu! Tas nu gan izklausās pēc izsmiekla, mis Dženij!

Bet Dženija nemaz negribēja viņu izsmiet. Viņai nekad vēl nebija gadījies iepazīties ar studentu, istu Bedelijas koledžas studentu. Bedelijas studenti parasti piederēja pie tās sabiedrības grupas, uz kuru Dženija līdz šim ar skaudību varēja tikai iztālēm noraudzīties. Bez tam viņa vēroja, ka Deivids, kaut arī blakus Džo spožumam izskatījās diezgan noplucis, bija itin glīts jauneklis — interesants, tas bija īstais vārds. Un, beidzot, viņai bija tāda sajūta, ka Džo viņu pēdējā laikā briesmīgi pametis novārtā. Cik jauki būtu izspēlēt Deividu pret viņu un padarīt Džo īsti greizsirdīgu! Viņa murmināja:

— Man metas bail, kad iedomājos par visām tām grāmatām, kas jums jāizstudē. Un tad vēl bakalaura grāds! Ak tu žēlīgais!

— Droši vien tas mani novedīs kādā jaukā, nevēdinātā skolā, kur man būs jāmāca izbadojušies mazi palaidņi.

— Bet vai tad jūs to negribat? — Viņas balss skanēja neticīgi. — Skolotājs! Tas taču ir kaut kas skaists!

Smaidīdams, it kā piedošanas lūgdamies, viņš pakratīja galvu un jau gribēja iebilst, kad atnesa kotletes, desas un ceptus kartupeļus un uzmanība pievērsās ēdienam. Džo domīgi pasniedza ēdienu. Viņš ārkārtīgi domīgi pasniedza ēdienu. Vispirms viņš Deividā bija klausījies ar skaudīgu, mazliet ironisku smīnu, ik brīdi grasīdamies skaļi iesmieties, lai Deividu padarītu smieklīgu. Tad viņš pamanīja, kā Deivids uzlūko Dženiju. Šai mirkli viņam radās ideja, brīnišķīga ideja, pavisam brīnišķīga ideja. Viņš pacēla galvu un pakalpīgi sniedza Deividam šķīvi.

— Vai tā būs labi, Deivij, manu zēn?

— Lieliski! Pateicos, Džo! — Deivids smaidīja. Viņš jau kopš nedēļām nebija redzējis šķīvi ar tik bagātīgu saturu.

Džo pamāja ar galvu, laipni pasniedza Dženijai sinepes un pasūtīja otru glāzi portvīna.

— Deivij, ko tu nupat teici? — viņš laipni vaicāja. — Ka tu negribot apmierināties ar skolotāja vietu, gribot tikt tālāk?

Deivids izvairīdamies pakratīja galvu.

— Tas jūs noteikti neinteresēs, Džo, noteikti ne.

— Bet tas mūs noteikti interesēs, vai ne, Dženij? — Džo balsī izskanēja patiesa jūsma. — Runā, vecais zēn, stāsti tālāk!

Deivids paskatījās uz vienu, uz otru — viņu iedrošināja Džo nopietnā uzmanība, Dženijas dzirkstošās acis. Viņš sāka vaļsirdīgi stāstīt.

— Lieta šāda. Neturiet mani par piedzērušu vai par ākstu, vai par kandidātu pilsētas trako namam. Kad būšu bakalaurs, man varbūt kādu laiku vajadzēs strādāt skolotāja darbu. Bet tas būs tikai dienišķās maizes dēļ. Es nestudēju, lai kļūtu par skolotāju. Neesmu radīts skolas darbam — laikam gan esmu pārāk nepacietīgs. Studēju, lai cīnītos. Tas, ko gribu darīt, starp mums runājot, ir kas cits, to grūti, ļoti grūti izskaidrot. Bet īsos vārdos to varētu pateikt apmēram tā. Man gribētos kaut ko darīt man līdzīgo labā, to ļaužu labā, kas strādā raktuvēs. Džo, tu zini, kāds šis darbs. Ņemsim, piemēram, Neptūnu; mēs abi tur bijām. Tu zini, ko šis darbs nodarījis manam tēvam. Tu pazīsti apstākļus, kādi tur pastāv, un algas. Man gribētos palīdzēt šos apstākļus grozīt, tos uzlabot.

Džo domāja: «Šis cilvēks ir traks, gluži vienkārši prātā jucis,» — bet viņš pavisam laipni teica:

— Stāsti tālāk, Deivij, tas ir pareizais ceļš.

Par savu tematu iekarsis, Deivids iesaucās:

— Nē, Džo, tu laikam domā, ka runāju no zila gaisa, bet varbūt tu gūtu labāku ieskatu par to, ko domāju, ja ielūkotos kalnraktuvju strādnieku vēsturē — jā, kaut vai tikai Nortamberlendas kalnraču vēsturē pirms sešdesmit vai septiņdesmit gadiem. Viņi tur strādāja kā feodālajā sistēmā, ar viņiem apgājās kā ar mežoņiem, kā ar pārijiem. Viņi nebija izglītoti. Mācīties tiem bija tikpat kā noliegts. Apstākli bija briesmīgi: nederīga ventilācija, nelaimes gadījumi — tādēļ ka īpašnieki par drošībās tehniku negribēja ne dzirdēt. Raktuvēs dzina sievietes un .bērnus sešu gadu vecumā ... Iegaumē, sešu gadu vecumā! Zēnus astoņpadsmit stundas turēja pazemē. Ļaudis bija tik dziļi iestiguši parādos, ka nedrīkstēja kustēt ne soli, citādi tos padzina no mājām vai iemeta cietumā. Tirdzniecība visur uz kredīta, parasti kāda uzrauga radinieka vadībā, — kalnrači bija spiesti tur iepirkties. Algu viņiem izmaksas dienā ieturēja parādu deldēšanai...

Pēkšņi viņš pārtrauca stāstu un samulsis uzsmaidīja Dženijai.

— Tas taču nekādā ziņā nevar jūs interesēt. Esmu idiots, ka jūs garlaikoju ar tādām lietām.

— Nē, tiešām ne! — viņa apbrīnā iesaucās. — Jūs man liekaties ārkārtīgi gudrs, ka to visu zināt.

— Tālāk, Deivij, tālāk! — Džo laipni skubināja, ar mājienu pasūtīdams Dženijai vēl glāzi portvīna. — Stāsti tik tālāk! — Bet šoreiz Deivids noraidoši papurināja galvu.

— To visu pataupīšu diskusijām Fabiāņu biedrībā. Tur mēs to īsti pamatīgi iztirzāsim. Bet varbūt jūs saprotat, ko domāju. Kopš tiem briesmīgajiem laikiem, par ko tiku runājis, apstākļi ir labojušies. Mēs esam tikuši gabaliņu uz priekšu. Bet ne tuvu tik tālu, kā vajadzētu. Dažās raktuvēs joprojām valda briesmīgi apstākli: nožēlojamas algas un pārāk daudz nelaimes gadījumu. Liekas, ļaudīm par to nav ne jausmas. Nesen dzirdēju runājam kādu tramvajā. Draugs viņam vaicāja, kas jauns avīzē. Viņš atbildēja: «Nekā, it nekā, tikai atkal kāds tur nelaimes gadījums raktuvēs... Paskatījies viņam pār plecu, izlasīju, ka eksplozija Notingemā beigusies ar piecpadsmit strādnieku nāvi.

Iestājās īss klusuma brīdis. Dženijas acis aizmiglojās līdzjūtībā. Dženija bija izdzērusi trīs lielas glāzes portvīna un viņas jūtas kļuvušas atsaucīgas; viņa drebēja svārstībā — smieties līdzi dzīves priekam vai apraudāt nāves traģiku. Kopš kāda laika viņa bija ļoti iecienījusi portvīnu. Nabaga Dženija, viņa to uzskatīja par dāmu dzērienu, turklāt tas bija v ī n s, ar to vien tas jau tika apzīmogots par smalku dzērienu. Protams, Džo viņu bija ar to iepazīstinājis.

Džo pārtrauca klusumu.

— Tu tiksi tālu, Deivij, — viņš svinīgi sacīja. — Tu man esi jūdzēm priekšā; tu jau sēdēsi parlamentā, kad es vēl liešu tēraudu.

— Neāksties! — Deivids īsi atteica.

Dženija to dzirdēja. Viņas uzmanība saspringa. Viņa pat sāka pievērsties Deividam. Viņas rātnais skatiens kļuva vēl rātnāks, vēl zīmīgāks. Viņa staroja. Protams, viņa visu laiku zināja, ka «izspēlē» Deividu pret Džo; neaprakstāmi valdzinoši bija nosist divas mušas ar vienu sitienu.

Tad runāja par jautrākām lietām, pārrunāja, ko Džo darījis; runāja un smējās līdz desmitiem, un visi bija vienādi priecīgi un laipni. Kad Deivids apķērās, cik pulkstenis, viņš satrūkās.

— Ak tu kungs! — viņš iesaucās. — Un man vēl jāstrādā.

— Neejiet projām! — Dženija protestēja. — Vakars vēl tālu.

— Es jau negribētu, bet jāiet. Tiešām jāiet. Man pirmdien pārbaudījums vēsturē.

— Jauki! — Džo nobeidzot teica. — Tad mēs tevi redzēsim otrdien, Deivij, manu zēn, kā norunājām. Un nākamreiz mēs tevi tik viegli vis nelaidīsim vaļā.

Viņi piecēlās. Dženija aizgāja uzposties. Džo samaksāja tēriņu, parādīdams vairākas piecu mārciņu zīmes.

Kad abi ārā gaidīja Dženiju, Džo pēkšņi rimās grauzt zobu bakstāmo.

— Jauka meitene, vai ne, Deivij?

— Tāda viņa tiešām ir. Apbrīnoju tavu gaumi.

— Manu gaumi! — Džo sirsnīgi smējās. — Tu maldies, manu zēn. Mēs esam tikai draugi. Man ar Dženiju nekad nekas nav bijis.

— Tiešām? — Deivids tūliņ izrādīja interesi.

— Nu protams, — Džo atkal sāka smieties, par to iedomājoties vien. — Man nudien nebija ne jausmas, ka tu to varētu uztvert tik nepareizi.

Pienāca Dženija; trijatā viņi aizgāja līdz Kolingvudas ielas stūrim, kur Deivids iegriezās Vestgeitas ielā.

— Tikai neaizmirsti, — teica Džo, — noteikti otrdienas vakarā. — Pēdējais rokas spiediens bija sevišķi draudzīgs; Dženijas pirksti ļāva just sirsnīgu labi audzinātas dāmas rokas spiedienu.

Deivids kā pa mākoņiem iegāja savā trūcīgajā istabā, uzklupa Minjē «Franču revolūcijas vēsturei» un aizkūpināja pīpi.

«Tiešām lieliski, ka tik negaidot satiku Džo, un savādi, ka nav gadījies ar viņu jau agrāk sastapties.» Bet Tainkāsla bija liela pilsēta, un tur, kā viņš pats teica, bija tikai viens Džo Gaulens.

Likās, ka Deivids ļoti daudz domātu par Džo, bet seja, kas viņam rēgojās acu priekšā Minjē lappusēs, nebija Džo seja; tā bija smaidošā Dženijas seja.

Nākamo otrdien Deivids ieradās Skotsvudas ielā 117-a. Diemžēl Džo Gaulenam, kurš jau iepriekš tik ļoti bija priecājies par šo vakaru, vajadzēja strādāt virsstundas pie Milingtona. Bet tā nu reiz bija, un tur neko nevarēja darīt. Nabaga Džo strādāja virsstundas. Un tomēr Deivids bija ļoti priecīgs. Lai gan viņam bija visai maz izdevību, viņš tomēr pēc dabas bija sabiedrisks cilvēks; viņš atnāca šurp ar vēlēšanos šovakar priecāties, un to viņš arī darīja. Sanliji, kam Dženija par to teica, sākumā bija mazliet aizdomīgi. Viņi sagaidīja pārākumu un iedomību. Bet drīz atmosfēra atkusa; galdā parādījās vakariņas, un valdīja jautrība. Sanlija kundze šoreiz bija atmetusi parasto letarģiju un pagatavojusi grauzdētas maizītes ar sieru, un mammas siera maizītes, kā Sallija piebilda, vienmēr bija īsts svētku mielasts. Alfs ar divām tējkarotēm un pipartrauku demonstrēja kaut kādas sevišķas baložbūru būves metodes, kas viņam ienestu veselu kapitālu, ja vien viņš tās patentētu. Dženija izskatījās burvīga spilgti puķainajā ģērbā, viņa ielēja tēju, jo mamma bija nevesela un pārāk nopūlējusies virtuvē.

Deivids nevarēja novērst skatienu no Dženijas. Viņa ziedēt ziedēja uz savas mājas noplukušā fona. Tainkāslā pavadītajos gados viņš nebija runājis gandrīz ne ar vienu sievieti; Slīskēlā viņš, protams, vēl bija tālu no «piedalīšanās», kā to terasēs pēc vecas tradīcijas mēdza saukt. Dženija bija pirmā, pati pirmā, kas lika viņam izjust pretējā dzimuma burvību.

Pa dibenistabas vaļējiem logiem ieplūda silta dvesma, un, kaut arī tā saturēja desmittūkstoš fabriku dūmeņu izgarojumus, Deividam tā tomēr atnesa pavasara smaržu. Viņš vēroja Dženiju, gaidīja smaidu — viņas lūpu maigais izliekums bija pats jaukākais, ko viņš jebkad redzējis. Tas atgādināja plaukstošu ziedu. Kad, pasniedzot tasi, Dženijas pirksti pieskārās Deivida pirkstiem, viņu pārņēma dievišķīgi salda sajūta.

Dženija apzinājās savu iespaidu, un tas viņai glaimoja, un, ja Dženijai kas glaimoja, tad viņa jutās savā elementā. Un tomēr Deivids viņu sevišķi nevaldzināja. Kad viņu pirksti kādreiz saskārās, viņa nejuta trīsu. Dženija bija iemīlējusies Džo Gaulenā.

Sācies bija ar to, ka viņa Džo nicināja: nicināja viņa sliktās manieres, to, ka viņš, kā pati teica, strādā netīru darbu. Un, lai cik savādi tas izklausītos, tieši šīs īpašības viņu padarīja par verdzeni. Dženija bija radīta, lai viņu per, — dziļi, dziļi viņas būtnē slēpās neapzināta cienība pret brutālo varu, kas to bija pakļāvusi. Taču pašreiz Dženija ļoti priecājās par jauno iekarojumu; te nu Džo redzēs, kad dabūs to zināt, nu viņš redzēs, ka nedrīkst pret viņu tik vienaldzīgi izturēties.

Kad vakariņas bija paēstas, Alfs ieteica muzicēt. Viņi iegāja dzīvojamā istabā. No āra varēja dzirdēt vakara klusināto ielas dūkoņu; iekšā bija patīkami un vēsi. Kamēr Sallija spēlēja pavadījumu, Dženija dziedāja «Huanitu» un «Mīļā Mērij, nāc pie manis». Lai gan viņas balss bija sīka un skanēja diezgan nebrīvi, pie klavierēm Dženija izskatījās efektīga. «Mīļo Mēriju» beigusi, viņa pati dzīrās dziedāt «Garām ejot», bet Alfs, Klarijas un Filisas pamudināts, bija sācis saukt Salliju.

— Sallija ir nepārspējama, — viņš paslepšus teica Deividam. — Ja tik mums izdosies piedabūt viņu sākt, jūs piedzīvosiet kaut ko komisku. Viņa ir lieliska maza komediante. Mēs abi kārtīgi katru nedēju ejam uz Empairu.

— Sāc nu, Sallij! — Klarija lūdzās. — Nodziedi mums «Jauko Džeku»!

Filisa skubināja:

— Jā, Sallij, lūdzu! Un «Floriju Fordu».

Bet Sallija apātiski sēdēja pie klavierēm un izvairījās. Pie tam viņa ar vienu pirkstu melanholiski bungoja zemus toņus.

— Neesmu tādā garastāvoklī. Viņš, — viņa pamāja ar galvu uz Deivida pusi, — viņš jau grib dzirdēt Dženiju, ne mani.

Dženija viņai blakus pārākuma apziņā īsi iesmējās.

— Viņa to vien gaida, lai lūdzas.

Sallija tūliņ iekaisa.

— Nu labi, mīļā mis Mērija Sanlija, dziedāšu bez lūgšanas. — Viņa izslējās uz klavieru soliņa.

Piecpadsmit gadu vecumā Sallija arvien vēl bija maza un stūraina, bet viņai bija kaut kas, kāda savāda īpatnība, kas ieinteresēja un savaldzināja. Nu viss viņas stāvs bija kā elektrizēts. Viņa savilka pieri, tad pār viņas mazo, neglīto sejiņu izplētās neatvairāma zobgalība. Viņa uzsita briesmīgi nelabskanīgu akordu.

— Pēc sevišķas vēlēšanās, — viņa mēdījās, — o t r a mis Sanlija dziedās «Molliju Omorgenu». — Un viņa rāva vaļā.

Viņa tēloja labi, ārkārtīgi labi. Dziesmā nebija nekā sevišķa, tas bija tikai populārs grāvējs, bet Sallija no tā kaut ko iztaisīja. Viņa to nodziedāja, parodēja, padarīja to par burlesku, bieži dziedāja spiedzošā balsī, tad viņa pēkšņi kļuva dvēseliska, žēlabās gandrīz apraudāja Mollijas pamestos mīlētājus.

Molli Omorgena nepazīst rūpju.

Tā klaiņo pa ielām un dzied.

Viņa pavisam aizmirsa to, ko Dženija sauktu par labām manierēm, un beidza, neglīti attēlojot pērtiķi, kas, jādomā, bija pavadījis mis Omorgenas leijerkasti.

Visi aiz smiekliem locījās, tikai Dženija sēdēja kā sastingusi. Bet Sallija neļāva atgūties, nekavējoties sāka nākamo dziesmu — «Uz stūra nupat stāvēju». Nu viņa vairs nebija pērtiķis. Viņa bija Jaukais Džeks; viņa pārvērtās par neveiklu zemnieku, lempīgu kā rāceni, kas stāv, pie ciema kroga sienas atspiedies. Gandrīz varēja redzēt salmus Sallijas matos, kad viņa dziedāja:

Vīrs formā sarkanā man pienāk klāt un kliedz:

«Kā tu te gadījies?» Bet es tam atbildu:

«Es te... nupat... uz stūra... stāvēju.»

Alfs skaļi aplaudēja. Sallija viņam draiskulīgi uzsmaidīja acu kaktiņiem; viņa pamirkšķināja, atkal pārvērtās sievišķīgā būtnē un uzsāka: «Dziedi par prieku...» Piepeši viņai bija krūtis, skanīga balss, brīnišķīgi gurni. Nu viņa bija Florija Forda. īsta Florija.

Dziedi par prieku, par laimi,

Kas nekad nenāks vairs...

Pēkšņi viņa aprāvās, noslīdēja no sēdekļa, spēji pagriezās, smaidot ieskatījās viņiem sejā.

— Muļķības! — viņa teica, degunu saraukusi. — Tukšas aplamības. Laidiet mani, mukšu, kamēr nesāk pār mani birt mīksti tomāti. — Un viņa lēkādama izskrēja no istabas.

Vēlāk Dženija Deividam atvainojās par Sallijas ērmībām.

— Jums viņai jāpiedod — viņa ir briesmīgi dīvaina. Un cik untumaina! Žēlīgā debess! — Viņa klusināja balsi. — Tas nudien ir muļķīgi, vai tiešām viņa kļūst uz mani greizsirdīga?

— Nevar būt! — Deivids pasmaidīja. — Sallija taču vēl maza meitene.

— Viņai drīz būs sešpadsmit, — Dženija lūkoja iebilst, — un viņa tiešām nevar noskatīties, ka man kāds velta uzmanību. Es jums saku, man ļoti nepatīkami... it kā es tur būtu vainīga.

Protams, Dženija nebija vainīga, viņa taču neko nedarīja; ak tu debess, tad jau arī roze būtu atbildīga par tās smaržu, lilija — par tās skaidrību!

Tovakar Deivids pārnāca mājā vairāk nekā jebkad pārliecināts, ka Dženija pelnījusi dievināšanu.

Nu viņš sāka arvien nākt ciemos, dažkārt vakaros ieradās negaidot. Šad tad viņš satika Džo, taču bieži ne. Pārguris Džo drudžaini strādāja virsstundas un tikai reti rādījās mājā nr. 117-a. Tad Deivids aicināja Dženiju pastaigāties. Viņa gāja līdzi pastaigās, dīvainas pastaigas tās bija Dženijai, pastaigas ceļā uz Astonhilu, braucienā uz Lidlu, īstā izbraukumā uz Ezmond-Dīnu. Klusībā Dženija visas šīs vietas nicināja; viņa bija pieradusi pie Džo karaliskās izmaksāšanas Persi-Grilā, Bioskopā un pie Karika — «iziešana» Dženijai nozīmēja ļaužu drūzmu, patīkamu laika kavēkli, pāris glāžu portvīna, naudu, ko viņas dēļ izdod. Deividam nebija naudas, ko varētu viņas dēļ izdot. Viņa ne mirkli nešaubījās, ka viņš to vestu visos viņas iemīļotajos restorānos, ja vien naudas maks viņam to atļautu. Deivids bija j a u k s jauneklis; viņš Dženijai patika, kaut arī reizēm viņš izturējās visai dīvaini. To pēcpusdienu, kad abi izbrauca uz Ezmond-Dīnu, viņš patiešām pārsteidza.

Dženijai nebija sevišķas patikas braukt uz Ezmondu. Viņa to uzskatīja par visai parastu vietu, tādēļ ka, turp braucot, nekas nebija jāizdod, — par vietu, kur prastie ļaudis vārtījās zālē un ēda no papīra sainīšiem sviestmaizes. Dažas vienkāršās veikala meitenes ar saviem puišiem svētdienās brauca turp. Bet Deivids tik sirsnīgi vēlējās, lai viņa brauc līdzi, ka viņa piekrita.

Vispirms viņš to veda tālu ceļu, lai parādītu bezdelīgu ligzdas. Viņš dedzīgi jautāja:

— Vai esat kādreiz redzējusi ligzdas, Dzenij?

Viņa pakratīja galvu.

— Esmu šeit bijusi tikai vienreiz un tad vēl biju bērns, apmēram piecu gadu vecumā.

Viņš izskatījās pārsteigts.

— Tā taču tik jauka vieta, Dženij! Es te nāku pastaigāties katru nedēju. Šai vietai ir noskaņas tāpat kā cilvēka dvēselei, reizēm tā ir tumša un grūtsirdīga, citreiz saulaina un gaismas pilna. Redziet! Redziet tur tās ligzdas zem sijas!

Viņa skatījās vērīgi, bet ieraudzīja tikai dažas sienām pielipušas dubļu pikas. Apjukusi, gandrīz dusmīga, ka nebija varējusi saskatīt kaut ko jauku, viņa gar banketu zāli pa rododendronu aleju pavadīja Deividu līdz ūdenskritumam. Abi stāvēja blakus uz mazā akmens tilta.

— Redziet tur tās kastaņas, Dženij! — viņš laimīgs sauca. — Vai neliekas, ka tās atver debesis? Un sūna tur uz akmeņiem! Un tur tās dzirnavas, skatieties, vai tās nav lieliskas? Gluži kā agrajās Koro gleznās.

Viņa redzēja kādas vecas ēkas drupas ar sarkanu lubiņu jumtu, koka dzirnavu ratu; visu klāja efejas un dažādas savādas krāsas. Tas bija dīvains, vecs grausts un tagad nekam nederēja, jo nedarbojās. Dženija jutās vēl vairāk sašutusi. Viņi bija nogājuši tālu ceļu; kājas Dženijai uztūka un sāpēja jaunajās, šaurajās kurpēs, ko viņa bija uzskatījusi par tik izdevīgu pirkumu, izpārdošanā deviņu šiliņu vietā samaksādama četrus šiliņus vienpadsmit pensus. Viņa vairāk neko nebija redzējusi kā tikai zāli, kokus, puķes un debesis, vairāk neko nebija dzirdējusi kā tikai ūdens čalošanu un putnu dziesmas, nebija neko ēdusi, vienīgi tās pāris samirkušās sviestmaizītes ar olu un divus Kanāriju banānus — pat ne lielos, vaskainos Jamaikas banānus, kas viņai labāk garšoja. Viņa bija apjukusi, izbrīnījusies, gluži kā no laivas izmesta, dusmīga uz Deividu, uz sevi, uz Džo, uz dzīvi, uz savām kurpēm — vai viņai tiešām būs varžacis? — dusmīga uz visu. Viņai gribējās tasi tējas, glāzi portvīna, kaut kā! Kamēr abi tā stāvēja uz skaisti liektā akmens tilta, Dženija saknieba bālās lūpas un tad pavēra tās, lai teiktu kaut ko ārkārtīgi nepatīkamu. Pēkšņi viņa ievēroja Deivida seju. Viņa seja bija tik laimīga, tik jūsmīga, tik dedzīgi sasprindzināta, tādas mīlestības apstarota, ka tā viņu atbruņoja. Dženija paklusām iesmējās; viņa smējās un smējās — tas bija tik jocīgi, ka viņa nespēja norimt, viņai uznāca histēriska jautrībās lēkme.

Deivids arī smējās līdzi.

— Kas ir, Dženij? — viņš atkal un atkal jautāja, — Sakiet jel man, par ko smejaties!

— Nezinu, — viņa elsa jaunā smieklu lēkmē. — Tā jau ir tā lieta, ka nezinu... Nezinu, par ko smejos.

Beidzot viņa noslaucīja valgās acis mazā, mežģīnēm apmalotā kabatas lakatiņā, sevišķi glītā kabatas lakatiņā, ko kāda dāma bija aizmirsusi Slaterija veikala tualetes istabā.

— Ak tu žēlīgais dievs! — viņa nopūtās. — Tā nu bija kulminācija, vai ne? — Tas bija Dženijas iemīļotais teiciens — visus neparasti svarīgus notikumus, kas pacēlās pāri Dženijas izpratnei, viņa svinīgi nosauca par «kulmināciju».

Taču nu viņa jutās atkal pavisam labi un Deivids viņai gluži labi patika; Dženija atļāva ņemt sevi zem rokas un būt ļoti tuvu, kad abi pa Dīna stāvo nogāzi kāpa lejā uz tramvaju. Bet viņa izbeidza šo pēcpusdienu agrāk, nekā īstenībā vajadzēja, aizbildinājās ar nogurumu un neļāva sevi pavadīt mājās.

Dženija soļoja pa Skotsvudas ielu nemierīgā, jūtelīgā noskaņā un risināja domu, kas tai bija ienākusi prātā, tramvajā Deividam blakus sēžot. Ielā bangoja dzīve. Bija sestdienas vakars ap sešiem; ļaudis gatavojās iziet baudīt brīvo laiku; tas bija brīdis, kas Dženijai patika, brīdis, kad viņa ar Džo parasti posās ceļā.

Viņa klusi atslēdza namdurvis un laimīgas sagadīšanās dēļ, kas viņas sirdij krūtīs lika strauji iepukstēties, koridorā sastapa Džo, kurš pašreiz grasījās iziet.

— Labvakar, Džo! — viņa raiti sacīja. Dženija pavisam aizmirsa, ka veselu nedēļu bija no viņa vairījusies.

— Labvakar! — viņš atbildēja, nepaceldams acu.

— Šī pēcpusdiena nu bija kulminācija, Džo, — viņa moži un koķeti turpināja. — Tici man, tu būtu nobeidzies, goda vārds! Neredzēju nevienas īstas bezdelīgas, kaut gan braucām tās skatīties.

Viņš uzmeta viņai īsu, aizdomīgu skatienu, kamēr viņa stāvēja tumšajā koridorā un nelaida viņu garām. Viņa manīja šo skatienu, piegāja mazliet tuvāik, izlikās pavedinoša, vilināja viņu ar acīm, augumu.

— Vai mēs nevarētu šovakar kur aiziet, Džo? — viņa valdzinādama čukstēja. — Nudien, pēcpusdiena bija pavisam nelāga. Man pēdējā laikā trūkst tevis, man gribas iziet ar tevi, es to vēlos. Redzi, esmu jau gatava, pilnīgi saģērbusies...

— Ak, ko nu!

Viņa glaudās klāt, sāka glāstīt viņa svārku atloku, bāza balto pirkstiņu pogcaurumā, bērnišķīgi un tomēr izteiksmīgi lūgdamās:

— Es mirstu aiz ilgām izpriecāties. Iesim taču uz Persi-Grilu, Džo! Pavadīsim atkal jauku vakaru kā agrāk. Tu jau zini, Džo... Tu zini...

Viņš skarbi papurināja galvu.

— Nē, — viņš dusmīgā balsī teica. — Esmu aizņemts un norūpējies. Man ir darīšanas. — Viņš aizspraucās garām, atgrūda durvis un aizgāja.

Dženija atspiedās pret koridora sienu. Muti mazliet pavērusi, viņa noskatījās namdurvīs. Viņa bija lūgusies, bija tik ļoti pazemojusies lūgdamās. Viņa bija atklāta, pavisam atklāta ilgās pēc viņa, un viņš viņai meta sejā īgnu atraidījumu. Viņa jutās pazemota. Nekad visā savā dzīvē viņa nebija tikusi tā sāpināta, tā pazemota. Aiz dusmām nobālusi, viņa nesavaldīgi kodīja lūpas. Mirkli viņa tā stāvēja, pie sienas atspiedusies, neprātīgi saniknota, tad saņēmās, pacēla galvu un iegāja dibenistabā, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņa nometa cepuri un cimdus uz dīvāna un sāka gatavot sev launagu. Ede, šūpuļkrēslā atzvilusi, nolaida ilustrēto žurnālu uz ceļiem un nepatikā noskatījās meitā.

— Kur tu biji? — Ede lakoniski un vēsi jautāja.

— Pastaigāties.

— Hm... Ar jauno Feniku, vai ne?

— Protams, — Dženija nesatricināmā mierā piekrita. — Ar Deividu Feniku. Tā bija burvīga pēcpusdiena, vienkārši burvīga. Mēs redzējām tik brīnišķīgas puķes un putnus. Viņš ir jauks zēns, tiešām j a u k s.

Edes gļēvās krūtis strauji cilājās.

— Ak tā, tad viņš ir jauks?

— Jā, tiešām. — Netraucētā mierā ielējusi tēju, Dženija atskatījās un žēlīgi pamāja ar galvu. — Viņš ir jaukākais un labākais jauneklis, ko vien pazīstu. Esmu par viņu gluži sajūsmināta. — Un viņa sāka dungot jautru meldiju.

Ede to vairs nevarēja paciest.

— Man tu te neko nedungosi priekšā! — viņa, sašutumā drebēdama, iesaucās. — To es necietīšu. Un klausies, ko es tev teikšu, cienīgā! Man tava izturēšanās šķiet skandaloza. Tu neizturies pieklājīgi pret Džo. Viņš tev nu jau četrus gadus skrien pakaļ, viņš tevi vadāja pa restorāniem un darīja visu, un bija tev jau tikpat kā līgavainis. Bet tiklīdz parādījās šis otrs jauneklis, tu viņu vienkārši pamet un ar jauno staigā visur... Tas nav godīgi pret Džo.

Dženija dāmiskā atturībā maziem malciņiem dzēra tēju.

— Māt, es neturu Džo Gaulenu nekādā lielā cieņā. Džo es varētu dabūt, ja tikai paceltu mazo pirkstiņu. Bet vēl neesmu to pacēlusi. Vēl ne.

— Tad tā tas ir! Džo nav diezgan labs smalkajai lēdijai! ... Kopš parādījies šis skolotājs, Džo vairs nav diezgan labs. Nudien, tu esi man īstā! Ko tu teiksi! Vai zini, es ar tavu tēvu tā neķircinājos. Izturējos pret viņu pieklājīgi un cilvēcīgi. Ja tu tāpat neizturēsies pret Džo, tu viņu pazaudēsi, tik tiešām, kā tevi sauc par Dženiju Sanliju.

— Par to es nemaz nenoskumstu, — Dzenija līdzjūtīgi pasmaidīja. — Manis dēļ viņš varētu pazust jau tūliņ, lai man nekad nebūtu jāredz.

Sanlija kundze vairs nespēja valdīties.

— Tas viegli var gadīties. Džo ir uztraukts. Džo briesmīgi uztraucas. Viņš nupat te bija un runāja ar mani. Viņš man izstāstīja visu par tevi — nabadziņam bija asaras acīs. Viņš nezinot, ko lai iesākot. Un bez tam viņam ir nepatikšanas, grūtības darbā. Tu izturies pret viņu neglīti, bet ievēro, ko tev saku: neviens vīrietis tādas lietas ilgi nepacieš! Tātad uzmanies! Tu esi ļauna, cietsirdīga meitene. Man liekas, es to pastāstīšu tavam tēvam. — Ede vēl piedraudēja un izbeidza sarunu, strauji atkal paceldama žurnālu uz augšu. Viņa bija pateikusi savu sakāmo, bija darījusi savu pienākumu, vai nu Dzenijai tas patika vai nepatika.

Tēju dzerdama, Dzenija arvien vēl pārākuma apziņā smaidīja; arvien vēl smaidīja lepnā iecietībā un pat vēl lielākā pārākumā, kad paņēma cepuri un cimdus, izgāja no istabas un kāpa augšā pa kāpnēm.

Taču guļamistabā Dženijas smaids kļuva greizs. Viņa stāvēja viena pati uz saltā, izdilušā linoleja kā nelaimīgs, pamests, kādreiz lutināts bērns. Viņa ļāva cepurei un cimdiem nokrist uz grīdas. Tad viņa, skaļi šņukstēdama, ieslīdēja gultā. Viņa gulēja, rokas iepletusi, it kā gribētu ko apskaut. Svārki, pāri ceļiem uzrāvušies, atsedza maigu baltas miesas plankumu virs melnās zeķes. Viņas izmisums bija neizsakāms. Viņa raudāja un raudāja, it kā sirds tai grasītos lūzt.

Džo nesteigdamies soļoja pa Bigmārkitu, viņš gāja apciemot Diku Džobiju, ar kuru viņam bija svarīgas un slepenas darīšanas, un jautri savā nodabā dudināja:

— Tā lieta kustas, veco zēn! Nudien, tā lieta kustas uz priekšu.

XV

Desmit dienu vēlāk kādā agrā priekšpusdienā Džo pieteicās fabrikas kantorī un lūdza atļauju runāt ar misteru Stenliju.

— Nu, Džo, kas ir? — Stenlijs Milingtons vaicāja. Viņš pacēla acis no rakstāmgalda, kas stāvēja vecmodīgās istabas vidū, šai telpā ar augstajiem logiem, ar daudzajiem papīriem, grāmatām, ar tumši brūnajām sienām, ko klāja daudzas fotogrāfijas — darbinieku grupas, firmas ierēdņi, saviesīgā kluba izbraukumu attēli, lieli lējumi, kas šūpojās celtņa paceltajā rokā.

Džo godbijīgi teica:

— Mister Milington, nupat izbeidzas mans uzteikuma termiņš. Negribu aiziet no jums neatvadījies.

Misters Steniijs apsēdās krēslā taisni.

— Žēlīgs dievs, ko jūs runājatl Jūs taču negribat teikt, ka aizejat no mums? Bet tas nu pavisam muļķīgi. Jūs esat viens no spējīgākajiem puišiem šeit fabrikā un arī saviesīgajā klubā. Kas tad noticis? Vai nav kas tāds, ko es varētu nokārtot?

Džo vīrišķīgā melanholijā papurināja galvu.

— Nē, mister Stenlij, tikai privātas grūtības. Nekā tāda, kam būtu sakars ar darbu. Te jau ir lieliski. Tas... tas attiecas tikai uz manu meiteni un mani.

— Bet, dieva dēļ, Džo! — Misters Stenlijs iesila — Jūs taču negribat teikt... — «Mūsu» misters Stenlijs atcerējās Dženiju. «Mūsu» misters Stenlijs nesen bija apprecējis Loru; «mūsu» misters Steniijs nāca, tā sakot, tieši no laulības gultas, un viņš bija teatrāli labvēlīgs. — Jūs taču negribat teikt, ka viņa jums iedevusi vilka pasi? Džo mēmi pamāja ar galvu.

— Man jābrauc projām. Nevaru šeit vairs izciest. Man jādodas pavisam uz citu pusi.

Milingtons novērsa skatienu. Kāda ķeza, kāda sasodīta ķeza šim nabaga puisim! Un viņš to tiešām pacieta vīrišķīgi. Lai dotu Džo laiku, viņš smalkjūtīgi izvilka pīpi, lēnām to piebāza no Sentbīdas krāsām rotātas tabakas kārbas, kas stāvēja uz rakstāmgalda, sakārtoja Sentbīdas krāsu kaklasaiti un teica:

— Man tiešām jūs žēl, Džo. — Bruņniecība pret sievieti viņam neatļāva vēl ko bilst, viņš nevarēja Dženiju paļāt. Bet viņš turpināja: — Man divkārt žēl zaudēt jūs, Džo, jo patiesībā man jau sen bija zināmi nodomi, zīmējoties uz jums. Esmu jūs paturējis prātā — labprāt būtu jums nolīdzinājis ceļu, gribēju, lai jūs tiekat uz priekšu.

«Velns lai parauj, tu idiot!» Džo nikni nodomāja. «Kāpēc tad tu to nedarīji?» Tad, pateicīgi smaidīdams, teica:

— Ļoti laipni, mister Stenlij.

— Jā! — Viņš domīgi sūca pīpi. — Jūsu raksturs man patīk, Džo, jūs esat tā tipa vīrietis, ar ko labprāt sastrādāju, — atklāts un kārtīgs. Skolas izglītībai mūsu dienās maza nozīme. Viss atkarīgs no paša cilvēka. Gribēju jums dot izdevību. — Ilgs klusums. — Bet es tomēr nepūlos jūs pārliecināt. Nav nozīmes cilvēkam piedāvāt akmeni, kad tam vajag maizes. Es jūsu stāvoklī laikam gan darītu to pašu. Ejiet un mēģiniet aizmirst! — Viņš atkal brīdī klusēja, pīpi rokā turēdams, un pēkšņi, sirdij pāri plūstot, atcerējās, cik laimīgs bija viņa liktenis ar Loru, pavisam citāds nekā nabaga vecajam zēnam Džo. — Bet iegaumējiet, ko es teicu, Džo! Es to domāju nopietni. Ja un kad vien jūs vēlētos nākt atpakaļ, šeit jūs gaidīs vieta. P i e k l ā j ī g a vieta. Jūs saprotat, Džo?

— Jā, mister Stenlij, — Džo vīrišķīgi teica.

Milingtons piecēlās, izņēma pīpi no mutes, izstiepa roku, it kā gribēdams iedrošināt Džo vīrišķīgi panest grūto likteni.

— Dzīvojiet vesels, Džol Mēs kādreiz atkal tiksimies, noteikti.

Viņi kratīja viens otram roku. Džo pagriezās un izgāja. Viņš steidzās pa Plata ielu, iekāpa tramvajā, domās skubināja to ātrāk. Viņš traucās pa Skotsvudas ielu, mierīgi iegāja 117-a mājā, klusām uzlavījās augšā un sakravāja somu. Viņš iekravāja visu. Ticis līdz ierāmētai Dženijas fotogrāfijai, ko pati viņam bija dāvinājusi, viņš brīdi noskatījās attēlā, viegli pasmīnēja, izņēma fotogrāfiju un ietvaru ielika somā. Šā vai tā, ietvars bija labs, sudraba ietvars,

Ar nežēlīgi piebāztu somu rokā Džo nokāpa lejā, smagi nolika to priekšnamā un iegāja dibenistabā. Ede kā parasti sēdēja šūpuļkrēslā; viņas nekārtīgie apaļumi bija izplūduši, viņa atpūtās tā saucamajā priekšpusdienas diendusā.

— Dzīvojiet vesela, Sanlija kundze!

— Ko? — Ede gandrīz uztrūkās no krēsla.

— Mani izmeta no vietas, — Džo drūmi noteica. — Esmu zaudējis darbu. Dženija man sagādāja pārējo. Nevaru to vairs paciest. Es aizeju.

— Bet, Džo! — Ede elsa. — To taču jūs nesakāt nopietni?

— Saku to pilnīgi nopietni. — Džo nebija bēdīgs. Tas būtu bīstami, tas izaicinātu Edes lūgumus, lai viņš paliek.

Viņš bija stingrs, apņēmīgs, apvaldīts. Viņš aizgāja kā vīrietis, kas aizvainots, kā vīrietis, kas negrozāmi izšķīries. Un par tādu viņu uzlūkoja arī viegli ietekmējamā Ede.

— Es jau tā domāju, — viņa vaidēja, — es jau tā domāju, pēc visa, kā Dženija pret jums izturējās. Es jau viņai teicu, teicu, ka jūs to necietīsiet. Viņa pret jums izturējās skandalozi.

— Vēl ļaunāk, — Džo nikni izlaboja.

— Un, ja iedomājas, ka jūs pēc visa tā vēl esat pazaudējis darbu! Ai, Džo, man tik ļoti žēl! Tiešām briesmīgi. Dieva dēļ, ko jūs tagad iesāksiet?

— Meklēšu darbu, — Džo apņēmīgi teica. — Bet labi tālu no Tainkāslas.

— Džo... Vai tad negribat...

— Nē, — Džo pēkšņi ieņurdējās. — Negribu, neko negribu. Diezgan esmu cietis. Vismīļākais cilvēks mani pametis. Es to vairs ilgāk nevaru paciest.

Protams, Deivids bija Džo Gaulena trumpis. Bez Deivida Džo nebūtu varējis no šīs ķezas izkulties. Tas būtu pilnīgi neiespējami. Džo to nekādā ziņā nevarētu. Viņš būtu iztaujāts, vajāts, izspiegots uz katra soļa. Tā runājot, viņam prātā ienāca šī doma, un viņu lielā vilnī pārplūdināja sajūsma par paša gudrību. Jā, viņš bija gudrs, viņš bija aktieris, brīnišķīgi bija te stāvēt un kaisīt šai sievietei smiltis acīs, izsmiet viņus visus.

— Ievērojiet, Sanlija kundze, es neturu ļaunu prātu,— viņš beidzot teica. — Sakiet Dženijai, ka es viņai piedodu, un manā vārdā sakiet ardievas visiem pārējiem! Es nevaru ar viņiem satikties. Esmu pārāk uztraukts.

Ede negribēja viņu laist projām. Īstenībā likās, ka viņa bija uztraukta, bet ko viņa varēja iesākt ar šo aizvainoto vīrieti? Džo atstāja šo māju tāpat, kā te ienācis, ar vislabāko reputāciju, un viņa slava bija bez mazākā traipa.

Dženija tovakar pārnāca vēlu. Slaterijam bija vasaras izpārdošana, un bija piektdiena, šī ienīstā pēdējā pilnā darbdiena, tādēļ veikalu slēdza tikai ap astoņiem. Dženija pārnāca ceturksni pēc astoņiem.

Ede bija viena — apbrīnojamā enerģijā viņa to tā iekārtoja, aizsūtot Klariju un Filisu pastaigāties, bet Alfu ar Salliju uz pirmizrādi Empairā.

— Dženij, man ar tevi jārunā.

Mātes balss neparasti drebēja, bet Dženija bija pārāk nogurusi, lai par to domātu. Viņa bija līdz nāvei nogurusi, turklāt nejutās gluži vesela, kas visu darīja vēl ļaunāku, un viņa bija aizvadījusi briesmīgu dienu.

— Ak šis Slaterijs! — viņa gurdeni noteica, atlaizdamās krēslā. — Man jau līdz šejienei. Veselas desmit stundas stāvu kājās; tās man jau gluži karstas un pietūkušas. Ja tā turpināsies, dabūšu vēl paplašinātas vēnas. Agrāk vienmēr domāju, ka tas ir smalks darbs. Kas par muļķībām! Tas ir pats pēdējais. Tā sieviešu šķira, kas tagad nāk mūsu veikalā, kļūst vienkārši neciešama.

— Džo, — Sanlija kundze dzēlīgi ieminējās, — Džo ir projām.

— Projām? — Dženija apjukusi atkārtoja.

— Jā, šorīt aizgāja. Pavisam.

Dženija saprata. No viņas bālās sejas aizplūda pēdējais asins piliens. Viņa beidza glāstīt uztūkušās kājas zīda zeķēs un izslējās. Viņas pelēkās acis nelūkojās mātē, tās raudzījās tukšumā. Viņa izskatījās iebiedēta. Tad viņa atkal atguva varu pār sevi.

— Pasniedz man tēju, māt! — viņa savādā balsī teica. — Nerunā vairs ne vārda, tikai pasniedz man tēju un ciet klusu!

Ede dziļi atvilka elpu, un visi krātie niknie vārdi sasala uz mēles. Viņa pazina savu Dženiju, ne pilnīgi, tomēr diezgan labi, lai noprastu, ka šai mirklī Dženijai bija jāpaklausa. Viņa klusēdama pasniedza Dženijai ēdienu.

Lēnām Dženija paēda vakariņas, kas īstenībā bija arī pusdienas, jo Ede bija nolikusi siltumā pīrāgu. Dženija arvien vēl sēdēja izslējusies un raudzījās tālumā. Viņa domāja.

Beidzot viņa pagriezās pret māti.

— Nu klausies, mam, — viņa teica, — un klausies labi! Zinu, ka esi sagatavojusies tagad sākt. Zinu katru vārdu, kas tev uz mēles. Esmu nekrietni izturējusies pret Džo un tā tālāk, un tā tālāk. Es tev saku, zinu to, zinu visu, tāpēc tev tas nav jāsaka. Tad nebūs nekas jānožēlo. Saproti? Un tagad es iešu gulēt.

Viņa atstāja apjukušo māti sēžot un gurdi uzkāpa augšā. Viņa jutās neticami pagurusi. Kaut jel būtu glāze portvīna, pāris glāžu portvīna, ko stiprināties! Pēkšņi viņai bija tāda sajūta, ka visu varētu atdot par glāzi uzmundrinoša portvīna. Augšā viņa novilka drēbes, nometa vienu gabalu uz krēsla, otru uz grīdas, kaut kur, kā pagadījās. Viņa iekāpa gultā. Paldies dievam, Klarijas tobrīd nebija istabā un nebija kas izprašņā.

Savas istabas vēsajā tumsā viņa gulēja uz muguras un arvien vēl domāja, domāja..! Šoreiz nebija histērijas, nebija asaru plūdu, neprātīgas spilvena plosīšanas. Viņa bija pavisam mierīga, bet, par spīti mieram, viņai bija bail.

Fakts palika fakts, ka Džo viņu pametis, — tas bija briesmīgs sitiens, gandrīz nāvīgs sitiens viņas lepnumam, sitiens, kas turklāt viņu bija ķēris psiholoģiski visnepiemērotākajā brīdī. Viņai bija apnicis Slaterijs, apnikušas ilgās stāvēšanas stundas, apnikusi preču rādīšana, apkalpošana, apnicis laipni un pieklājīgi izturēties pret vulgārajām pircējām. Nupat šodien tie seši gadi, ko viņa nostrādājusi pie Slaterija, bija likuši sevi manīt un viņa bija apņēmusies, ka jātiek no šīs elles ārā. Arī māja Dženijai bija apnikusi, apriebies šis pieblīvētais, nekārtīgais, noplukušais dzīvoklis. Viņa gribēja pati savu dzīvokli ar pašas lietām; viņa gribēja tikt ļaudīs, rīkot mazus tējas vakarus, gribēja iekļūt īstā «sabiedrībā». Bet, ja nu viņa to nekad nesasniegtu, ko tad? Ko tad, ja viņai visu mūžu būtu tikai Slaterijs un Skotsvudas iela, — lūk, te bija pēkšņo baiļu cēlonis. Ar Džo viņa bija zaudējusi vienu iespēju. Vai viņa gribēja zaudēt arī otru?

Ilgi viņa mocījās saltās, drūmās domās, iekām aizmiga. Bet nākamajā rītā viņa pamodās atspirgusi. Sestdiena bija puse darba dienas; vienos mājā pārnākusi, vina ātri paēda pusdienas un steidzās augšā pārģērbties. Viņa ziedoja tualetei daudz laika, izraudzījās savu elegantāko pērļaini pelēko tērpu ar bāli sārtām apmalēm, neparasti sakārtoja matus, rūpīgi iezieda seju ar «Vinolina» dienas krēmu. Viņa jutās apmierināta un nokāpa lejā gaidīt Deividu.

Viņam bija jānāk pustrijos, bet viņš atnāca krietnas desmit minūtes agrāk, trīsēdams nepacietībā to redzēt. Viens vienīgs skatiens Dženiju nomierināja: šis vīrietis bija līdz ausīm iemīlējies. Dženija pati atvēra durvis; viņš stāvēja koridorā kā sastindzis, vai aprīdams to ar saviem kvēlajiem skatieniem.

— Dženij, — viņš čukstēja, — jūs esat pārāk skaista, lai būtu īsta.

Viņam pa priekšu dzīvojama istabā ieiedama, Dženija priecīgi iesmējās. Tas nu bija jāatzīst, Deivida izteiksmes veids tālu pārsniedza Džo spējas. Deivids bija atnesis ārkārtīgi aušīgu mazu dāvanu. Ne šokolādi vai konfektes, vai arī tikai smaržu pudelīti, neko noderīgu — tikai pušķīti pļavas puķu, pat ne īstu pušķi, nē, tādu mazu saišķīti, kas tirgū nevarēja maksāt vairāk par diviem penijiem. Bet tas nebija svarīgi, tagad tas nebija svarīgi. Viņa smaidīja.

— Man tāds prieks jūs redzēt, Deivid! Tiešām, un šis skaistās puķes!

— Nav jau nekas sevišķs, bet tās ir jaukas, Dženij, un arī j ū s esat jauka. Uz ziedlapiņām tāds kā plīvurs, tāds pats kā jūsu acīs.

Viņa nezināja, ko teikt, — šāds sarunas veids viņai bija pilnīgi svešs; acīmredzot tas bija no daudzajām grāmatām, ko Deivids pēdējos trīs gados lasījis, — «dzejas un tamlīdzīgi». Citos apstākļos viņa būtu aizsteigusies ar pļavas puķēm un, kā pieklājas dāmai, noteikusi: «Man tik ļoti patīk kārtot ziedus.» Bet šodien Dženijai nebija vēlēšanās steigties no viņa projām. Viņai gribējās palikt Deivida tuvumā. Puķes arvien vēl rokā turēdama, viņa rātni apsēdās uz dīvāna. Deivids apsēdās blakus, pasmaidīdams par šīm stīvi pieklājīgajām pozām.

— Mēs sēžam kā pie fotogrāfa.

— Kā? — Viņa neizpratnē palūkojās, tā ka viņam bija jāpasmejas.

— Ziniet, ko, Dženij, — viņš teica, — nekad vēl neesmu pazinis nevienas, kas... kas būtu tik pilnīgi nevainīga kā jūs. Jūs esat kā Frančeska. «Kā rasas pilns zieds tā šurp no klostera vesta...» Vīrs, kas to uzrakstījis, saucas Stefans Filips.

Viņa bija nolaidusi acis. Pelēkais ģērbs, bālā, maigā seja un rātnās rokas, kas turēja puķes, viņu vērta savādi līdzīgu mūķenei. Kad viņš to bija izteicis, viņa palika gluži mierīga un klusībā sev vaicāja, ko gan viņš domājis, tā teikdams. Nevainīga? Vai viņš gribēja... vai viņš varēja par to zoboties? Nē, nekādā ziņā, viņš jau bija pārāk iemīlējies. Beidzot viņa teica:

— Jums nevajadzētu par mani zoboties. Kopš divām dienām nejūtos sevišķi labi.

— Ai, Dženij! — Acumirklī viņš sāka raizēties. — Kas tad kait?

Viņa nopūtās, plūkādama zieda kātiņu.

— Visi man uzbrūk, visi... Un tad bija nepatikšanas ar Džo ... Viņš ir projām.

— Džo projām?

Viņa pamāja ar galvu.

— Bet kādēļ, kādēļ, debesu vārdā?

Viņa mirkli klusēja, tad, arvien vēl traģiski plūkādama puķi:

— Viņš bija greizsirdīgs... Negribēja te palikt, tādēļ ka... Ai, ja gribat zināt, tādēļ ka jūs man patīkat labāk nekā viņš ..

— Bet, Dženij, — viņš apjucis iebilda, — Džo taču teica... Vai jūs gribat sacīt... Vai tiešām gribat sacīt, ka Džo, par spīti visam, bija jūs iemīlējis?

— Nerunāsim par to, — viņa, viegli nodrebēdama, atbildēja. — Man negribas par to runāt. Visu laiku man par to uzbrūk. Man visu laiku pārmet, tādēļ ka nevarēju viņu ciest ... — Viņa pēkšņi pacēla skatienu un ielūkojās viņam acīs. — Es taču nevaru sevi piespiest, vai ne, Deivid?

Pēc šī smalkā mājiena viņam sirds iepukstējās skaļi, straujā un cēlā sajūsmā. Tātad viņam tika dota priekšroka! Viņa to bija saukusi vārdā! Viņš ieskatījās viņai acīs kā tovakar, kad abi iepazinās, viņš pazaudēja sevi, zināja vairs tikai; ka viņš mīl, ar visu dvēseli alkst viņas. Nevienas vairs nebija pasaulē, tikai Dženija. Nevienas nebūs, tikai Dženija. Burvīga bija jau doma par viņas vārdu vien: Dženija — cīrulis, kurš trallina gaisā, pumpurs, kas raisās, daiļums un saldme, melodija un smarža reizē. Viņš tiecās pēc viņas ar visu savas jaunās un izsalkušās dvēseles kvēli. Viņš noliecās uz priekšu, un viņa nevairījās.

— Dženij, — viņš murmināja, pārkliegdams savas sirds skalos pukstus, — vai gribat ar to teikt, ka es jums patīku?

— Jā, Deivid.

— Dženij, — viņš čukstēja. — Es jau pašā sākumā zināju, ka tā būs; Dženij, vai tu mani mīli?

Viņa īsi un nervozi pamāja.

Viņš slēdza viņu savās skaujās. Nekas vairs nespēja līdzināties šā skūpsta jaukumam. Viņš skūpstīja viņu viegli, gandrīz godbijīgi. Šā apskāviena neveiklajā dedzībā atklājās visa viņa traģiskā zēnība, viss viņa galīgais piedzīvojumu trūkums. Tas bija dīvainākais skūpsts, ko viņa jelkad saņēmusi. Kaut kas savāds šajā skūpstā palīdzēja asarai drebot noritēt pār viņas vaigu, un tad noritēja vēl viena un vēl viena.

— Dženij, tu raudi? Vai tad tu mani nemīli? Ai, mīļā, saki, — kas tev kait?

— Es mīlu tevi, Deivid, jā, mīlu tevi, — viņa čukstēja. — Man nav neviena, tikai tu. Gribu, lai tu mani mīli vienmēr, gribu, lai tu mani ved projām no šejienes. Te man riebjas, riebjas. Visi ir nekrietni pret mani. Man apnicis veikalā strādāt. Es tur vairs negribu palikt nevienu mirkli. Gribu būt pie tevis vienmēr. Es gribētu, ka mēs varētu apprecēties un būt laimīgi, un, ak, un vispār, Deivid...

Satraukums viņas balsī Deividu pacēla pāri jebkurai jūsmai.

— Dženij, es tevi vedīšu projām, tiklīdz varēšu. Tai pašā mirklī, kad dabūšu grādu un atradīšu vietu.

Viņa ļāva asarām vaļu.

— Ai, Deivid, līdz tam vēl paies vesels gads, un tu būsi Daremas universitātē, tālu no manis. Tu mani aizmirsīsi. Es nevaru tik ilgi gaidīt. Viss šeit mani dara slimu. Jel uzklausi manil Vai tagad tu nevari dabūt vietu? — Viņa gauži raudāja, pati nezinādama, par ko.

Viņam bija briesmīgi grūti noskatīties šais asarās. Viņš redzēja, ka Dženija ir pārpūlējusies un ļoti uzbudināta, katrs šņuksts viņam sita brūci, dūrās sirdī.

Viņš mierināja, glāstīja viņai pieri, kad viņa pieglauda galvu viņam pie pleca.

— Nebūs tik ilgi, Dženij. Neesi bēdīga, ai, mīļā, neesi bēdīga! Nu, ja jau ļoti vajag, varu dabūt vietu arī tūliņ. Zini, man jau ir skolotāja tiesības. Man taču ir grāds. To Bedelijā dabū jau pēc diviem gadiem. Šis grāds nav nekā vērts un nav salīdzināms ar bakalauru, bet galu galā, ja katrā ziņā vajadzētu, vietu es varētu dabūt arī ar to.

— Tiešām, Deivid? — Viņas asarainās acis gauži lūdzās. — Ai, mēģini to, Deivid!... Kā tu to izdarīsi?

— Nu labi! — Viņš arvien vēl mierinādams glāstīja viņas pieri. Tikai mīlestības trakums viņu pavedināja runāt tālāk. — Es varētu aizrakstīt uz mājām kādam cilvēkam, kam ir zināms iespaids. Kādam Barasam. Viņš var man kaut kur grāfistē izgādāt vietu. Bet zini...

— Zinu, Deivid, — viņa elsoja, — labi zinu, ko gribi teikt; tev jāiegūst bakalaura grāds. Bet kāpēc to nevar v ē l ā k ? Ai, Deivid, iedomājies, kā mēs abi dzīvotu kaut kur mazā, jaukā mājiņā! Tu sēdētu vakarā pie galda ar savām lielajām, biezajām, gudrajām grāmatām, un es sēdētu tev blakus. Nav taču tik grūti dienu strādāt skolā. Tad tu varētu vakaros mācīties, ak, čakli, čakli mācīties! Ai, Deivid, tas tiešām būtu jauki! Brīnišķīgi!

Dženijas tik romantiski gleznotā aina viņā uzvandīja smaidošu maigumu. Viņš kā aizsargādams uzlūkoja Dženiju.

— Bet zini, mīļā Dženij, mums taču jābūt praktiskiem ...

Viņa pasmaidīja caur asarām.

— Ai, Deivid, nesaki vairs ne vārdal Esmu tik laimīga un neļaušu tev atkal šo laimi aptumšot. — Viņa smiedamās uzlēca kājās. — Tagad klausies! Iesim jaukā pastaigā. Aizbrauksim uz Ezmond—Dīnu, tur tik brīnišķīgi! Man tur tik ļoti patīk... Šie koki un s k a i s t ā s , vecās dzirnavas. Tad mēs visu pārrunāsim, katru sīkumu. Galu galā tas taču nekaitēs, ja tu aizrakstīsi šim kungam, šim misteram Barasam... — Dženija spēji apklusa, apburdama viņu savām skaistajām acīm, kas bija valgas un vizēja nomāktās asarās. Viņa aši Deividu noskūpstīja, tad uzskrēja augšā saposties.

Viņš stāvēja un smaidīja, viņš jutās pacilāts, aizrauts, varbūt mazliet samulsis. Bet nekas nebija svarīgs blakus faktam, ka Dženija viņu mīl. Dženija viņu mīlēja, un viņš mīlēja Dženiju. Viņš drebēja maigumā, dedzīgās nākotnes cerībās. Dženija gaidīs, protams, viņa pagaidīs... Viņam taču tikai divdesmit divi gadi... Viņam j ā i e g ū s t bakalaura grāds... Tik daudz jau nu viņa sapratīs.

Kamēr viņš gaidīja Dženiju, atvērās durvis un istabā ienāca Sallija. Deividu ieraudzījusi, viņa spēji apstājās.

— Nezināju, ka esat te, — viņa, pieri saraukusi, teica. — Es tikai gribēju paņemt notis.

Viņas pieres savilkšana līdzinājās mākonim, kas pārslīdēja Deivida svētlaimes debesīm. Šī meitene vienmēr bija pret viņu izturējusies tik dīvaini, skarbi, dzēlīgi, neizskaidrojami nepatīkami. Likās, ka viņa turētu ļaunu prātu, instinktīvi lolotu vēlēšanos Deividu aizskart. Pēkšņi viņam iegribējās ar Salliju izlīgt, tagad, kad viņš bija tik laimīgs, tagad, kad viņš precēs Sallijas māsu. Viņš impulsīvi teica:

— Kāpēc jūs uz mani tā skatāties, Sallij, vai jūs mani nevarat ieredzēt?

Viņa palūkojās viņam sejā, acis nenovērsdama. Viņa valkāja vecu trīnīša auduma ģērbu, relikviju no skolas laika beigām pērnajā gadā, mati viņai bija ļoti nekārtīgi.

— Ieredzēt jau jūs varu gan, — viņa teica, un viņas balsi vairs nebija ne miņas no citreizējās visgudrās gražības.

Sapratis, ka Sallija runā patiesību, viņš pasmaidīja.

— Bet jūs... Jūs vienmēr esat pret mani tik dzedra.

Viņa neparasti nopietni atbildēja:

— Jūs jau zināt, kur cukurs stāv, ja gribat cukuru. — Tad viņa pēkšņi nodūra acis un izgāja no istabas.

Kamēr Sallija gāja pa durvīm ārā, istabā ielidoja Dženija.

— Ko tā mazā kaķe tev nupat teica? — Nenogaidījusi atbildi, Dženija īpašnieces izskatā paņēma viņu zem elkoņa un viegli paspieda viņa roku.

— Nāc nu, mīļais, es mirstu ilgās pēc mūsu jaukās, jaukās sarunas!

Nu viņa bija moža, jā, viņa bija moža kā putniņš, labā Dženija. Un kādēļ gan ne? Vai viņai nebija visi iemesli priecāties — ar līgavaini, ne tikai kavalieri, bet īstu līgavaini, kam ir skolotāja tiesības? Ai! Cik brīnišķīgi, ka viņai ir līgavainis — skolotājs! Viņa tūliņ var tikt projām no Slaterija un no Skotsvudas ielas. Nu viņa tiem parādīs, parādīs arī šim Džo; viņa gribēja laulāties baznīcā viņiem visiem par spīti, nodrukāt sludinājumu avīzē; viņa vienmēr bija sapņojusi par laulībām baznīcā, tikai... Ko tad uzģērbt? Kaut ko vienkāršu, bet skaistu — ak, jā ... Skaistu... Skaistu... Skaistu ...

No šīs pastaigas pārnācis, Deivids aizrakstīja Barasam, lai tikai Dženijai «darītu prieku». Pēc nedēļas pienāca atbilde — viņam piedāvāja palīgskolotāja vietu Slīskēlā, jaunajā Beteles ielas skolā. Viņš parādīja Dženijai vēstuli, svārstīdamies starp saprātu un aizraujošo mīlestību pret meiteni, domādams par vecākiem, par savu karjeru, jautādams sev, ko gan viņa par to teiks. Viņa apķērās viņam ap kaklu.

— Ai, Deivid, mīļais! — viņa šņukstēja. — Vai tas nav lieliski, vai tas nav neizteicami lieliski? Vai tagad nepriecājies, ka es tevi lūdzu aizrakstīt? Vai tas nav tiešām b r ī n i š ķ ī g i ?

Viņai piekļāvies, aizvērtām acīm, muti uz viņas mutes, viņš to turēja cieši un augošā skurbumā juta, ka viņai taisnība: tas tiešām bija brīnišķīgi.

XVI

Torīt, jau tad, kad tēvam vēl nebija pienākusi telegramma, Arturs jutās savādi pacilāts. Viņš pamodās ar šo sajūtu, manīja to jau no pirmā mirkļa, kad atvēra acis un pa vaļējo logu noraudzījās zilās debess stūrīti, — ar sajūtu, ka dzīve ir jauka, ka to pilda saules gaisma un spēks, un cerība. Protams, vienmēr viņš tādā noskaņā nepamodās. Dažu rītu saules nebija — viņu negaidīja nekas cits kā tikai smaguma sajūta, kaut kas līdzīgs nekustīgai tumsai un bēdīgā savu nepilnību apziņa.

Kādēļ viņš bija tik laimīgs? Tā palika mīkla tāpat kā viņa bēdīgās noskaņas. Varbūt tas bija telegrammas nojautā vai tāpēc, ka viņš šodien redzēs Hetiju. Drīzāk gan viņa paša panākumu priecīgā atziņa, jo, kad viņš tā gulēja gultā, rokas aiz galvas salicis un slaido, astoņpadsmitgadīga jaunekļa augumu visā garumā kairi izstiepis, viņa pirmā skaidri veidotā doma bija: «Es neēdu zemenes.»

Protams, zemenes pašas par sevi, lai gan Arturam tās ļoti garšoja, vēl nebija nekas, bet tās bija simbols: tās apliecināja viņa garīgo spēku. Ar vāru smaidu viņš atcerējās, kā tas noticis. Vakar vakarā pie ēdamgalda krustmāte Karolaina, galvu kā parasti pieliekusi, labpatikā smaidīdama, no lielas bļodas lika šķīvjos pašaudzētās zemenes, kas bija rets luksuss uz Barasa skopā galda. Un turklāt putu krējums; viņš gandrīz būtu aizmirsis lielo sudraba krūzi ar iedzelteno krējumu — nekas Arturam tā negaršoja kā zemenes ar putu krējumu. «Nu, Artur?» viņš dzirdēja krustmāti Karolainu sakām, kamēr tā grasījās bagātīgi piekraut viņa šķīvi. Viņš ātri atbildēja: «Nē, pateicos krustmāt Kerij, es šodien neēdīšu zemenes.» — «Bet Artur!...» Pārsteigums, pat apjukums krustmātes Kerijas balsī. Tēva vēsais skatiens, kas vienu sekundi pavērās viņā. Atkal krustmāte Kerija: «Artur, manu zēn, vai nejūties vesels?» Uz to viņš atteica smaidīdams: «Jūtos pavisam labi, krustmāt Kerij, tikai šodien man negribas zemeņu.» Un tā viņš sēdēja, mutei siekalojot, sēdēja un skatījās, kā citi ēda zemenes.

Tā vajadzēja darīt; varbūt tas bija tikai sīkums, bet grāmatā teikts, ka lielākas lietas sekošot. Jā, šorīt viņš bija apmierināts. «Kaut jel Arturs parādītu mazliet vairāk rakstura!» Viņa mātes īgnais teiciens, ko Arturs kādreiz koridorā, gar viņas istabu ejot, bija noklausījies un kas kopš daudziem mēnešiem neizgāja no prāta, nu nobālēja salīdzinājumā ar viņa izturēšanos zemeņu lietā.

Viņš izlēca no gultas — tiešām, bija aplam gulēt gultā un sapņot vaļējām acīm —, jautru prātu izpildīja kārtējos vingrojumus pie vaļēja loga, iesteidzās vannas istabā un nomazgājās aukstā ūdenī: jāievēro, tiešām aukstā, neielaižot ne drusciņas no siltā krāna, lai atvieglotu ieniršanu ledainajā ūdenī. Sasilis viņš iegāja atpakaļ guļamistabā, uzvilka darba uzvalku, tad svētbijīgi paskatījās uzrakstā pie sienas pretī gultai. Tur lieliem, neveikli ar tinti uzvilktiem burtiem bija rakstīts: «Es g r i b u !» Zemāk karājās otrs uzraksts: «S k a t i e s v i s i e m t i e š i a c ī s !»

Arturs aizsēja kurpes, savas smagās kurpes, jo šodien gribēja braukt lejā raktuvē, un nu viņš bija gatavs. Viņš piegāja pie atvilktnes, atslēdza to un izņēma mazu, sarkanu grāmatu — «Kautrības ārstēšana», tā bija viena no sērijas «Griba un ceļš», un nopietni apsēdās uz gultas malas lasīt. Pirms azaida Arturs ik dienas lasīja vienu nodaļu; šai laikā, kā grāmatā teikts, gars bija visuzņēmīgākais. Vislabprātāk viņš lasīja savā istabā, jo te viņu netraucēja, — šīs mazās, sarkanās grāmatiņas bija viņa greizsirdīgi glabātais noslēpums.

Ārpus savas koncentrācijas robežām Arturs dzirdēja mājas trokšņus: krustmātes Kerijas lēnos, smagos soļus mātes istabā, Greisas smieklus, uz vannas istabu steidzoties, Hildas smagos bezprieka soļus tieši viņam virs galvas — saīgusi viņa izkāpa no gultas, lai raudzītos dienai acīs. Tēvs bija piecēlies jau pirms stundas; agra celšanās piederēja pie tēva dienas kārtības, tā bija neizbēgama, negrozāma, un visi ar to rēķinājās.

Arturs uz mirkli pārstāja lasīt: «Cilvēka griba spējīga vadīt ne tik vien atsevišķas personas likteni, bet daudzu likteņus. Šī garīgā spēja, kura cilvēku skubina kaut ko darīt vai nedarīt, — šī spēja, ar kuras palīdzību izvēlamies vienu no divām iespējām, var ietekmēt ne tik vien mūsu pašu dzīvi, bet arī daudzu citu cilvēku dzīvi.»

Cik pareizi vārdi! Jau šā iemesla dēļ vien bija jāiz kopj griba — nevis tās ietekmes dēļ, kādu guva pār sevi pašu, bet to tālejošo seku dēļ, kas ietekmēja citus cilvēkus. Arturs vēlējās būt stiprs, iemācīties pašsavaldību, apņēmību. Viņš pazina savas vājības — iedzimto biklumu un mulsumu, tieksmi ierauties sevī, bet par visām lietām savu nelabojamo sliecibu uz sapņošanu.

Līdzīgi daudziem maigiem un jūtīgiem raksturiem viņš viegli padevās kārdinājumam pa savas fantāzijas vārtiem aizbēgt no skarbās dzīves īstenības. Cik krāšņi bija viņa sapņi! Cik bieži Arturs sevi redzēja kādu varonību Neptūnā veicot... Varbūt viņš izglābj mazu bērnu no slīkšanas vai no ātrvilciena un tad mierīgi aiziet savu ceļu, neminēdams vārdu, taču vēlāk to uzzina un trakojošs pūlis triumfa gājienā nes viņu uz pleciem... Vai arī viņš notriec zemē brutālu tēviņu, kas rupji izturējies pret sievieti, vai arī viņš stāv tribīnē un ar savu runas mākslu valdzina milzīgu klausītāju pūli... Vai sēž izmeklētā sabiedrībā pie galda blakus Hetijai Todai, apbur meiteni un visus viesus ar savu spožo un veiklo uzvešanos... Ak, šo sapņu burvībai nebijā robežu! Bet Arturs pazina briesmas, kas tajos slēpās; Arturs tos bija atmetis, viņš tagad gribēja būt stiprs, vareni stiprs. Nu jau viņam bija gandrīz deviņpadsmit gadu, pēc gada viņš beigs kalnrūpniecības inženiera kursu. Dzīve... Ak, jā, dzīve tiešām bija sākusies, vajadzēja tikai atrast drosmi stāties tai pretī. Drosmi un apņēmību. — Es gribu, — Arturs stingri teica, aizvērdams grāmatu un dedzīgi paskatīdamies uzrakstā. Viņš aizvēra acis, vairākas reizes atkārtoja šos divus vārdus, iededzināja tos dvēselē. Es gribu, es gribu, es gribu... Tad viņš kāpa lejā brokastīs.

Tēvs labprāt ēda pusstundu pirms citiem un gandrīz jau bija paēdis; domīgi avīzi uz ce]iem turēdams, viņš pašreiz dzēra pēdējo tasi kafijas. Artura labrītam viņš atbildēja ar mēmu galvas pamājienu. Šai mājienā nebija saltuma, nebija ne vēsts no ledainā strupuma, kas Arturam reizēm griezās līdz kaulam. Šorīt pamājiens bija iecietīgs un mierīgs, tas nolaidās pār viņu kā glāsts, no jauna ierosināja Artura mīlestību, atzina viņu kā indivīdu. Arturs laimīgi pasmaidīja, dedzīgi sāka lobīt olai galu, visu laiku silti apzinādamies tēva nenovērsto skatienu.

— Artur, — Barass pēkšņi teica, it kā līdz šim būtu vilcinājies runāt, — man šķiet, šodien mēs varbūt saņemsim interesantas ziņas.

— Jā, tēv?

— Mums ir izredzes uz līgumu.

— Jā, tēv? — Arturs nosarkdams pacēla skatienu. Šis «mums» bija tiešām lielisks, tas ieskaitīja arī viņu, saistīja viņu ar tēvu, uzņēma viņu jau par līdzdalībnieku raktuvē.

— Pirmās šķiras līgums, to gan varu teikt... Ar P. W. & Co.

— Jā, tēv!

— Vai tu priecājies? — Barass draudzīgā zobgalībā jautāja.

— O jā, tēv.

Barass atkal pamāja ar galvu.

— Viņi grib mūsu koksa ogles. Man jau likās, ka mēs ar tām nekad vairs neko nevarēsim iesākt. Bet, ja viņi būs mierā ar mūsu cenām, varēsim jau nākamnedēļ sākt darbus Skapera slānī.

— Kad tu to zināsi, tēv?

— Šodien priekšpusdienā, — Barass atbildēja, un, it kā Artura tiešais jautājums liktu nožēlot agrāko vaļsirdību, viņš pacēla laikrakstu un, aiz tā paslēpies, pavēlnieka balsī sacīja: — Lūdzu, esi tieši deviņos gatavs! Negribu, ka mani aizkavē.

Priecīgs par dzirdēto ziņu, Arturs atkal dedzīgi ķērās pie olas. Taču pēkšņi viņu samulsināja kāda doma. Viņš atcerējās kaut ko, kaut ko augstākā mērā mulsinošu. Skapera slānis! Viņš ātri pacēla skatienu uz tēva stāvu, kas bija paslēpies aiz avīzes; viņam gribējās jautāt, briesmīgi gribējās ko jautāt. Vai viņam vajadzēja to jautāt, vai viņš drīkstēja to jautāt, vai labāk tomēr nebija nejautāt? Kamēr viņš vēl svārstījās neziņā, ienāca krustmāte Kerija ar Greisu un Hildu. Krustmāte Kerija rādīja laipnu seju, ko tā uzlika katru rītu kārtīgi un pašsaprotami, gluži tāpat, kā ielika mutē liekos zobus.

— Tava māte lieliski izgulējusies, — viņa moži teica Arturam. Lai gan šie vārdi bija domāti Ričardam, krustmāte Kerija viņu pārāk labi pazina, lai pašu uzrunātu: visas krustmātes Kerijas metodes bija netiešas, tās kalpoja viņas pašas un vispārējā miera sargāšanai.

Arturs viņai pasniedza grauzdētās maizes paplāti, nedzirdēdams ne vārda. Viņa domas kavējās vienīgi pie šīs mulsinošās iedomas... Skapera slānis! Nu viņš ne tuvu vairs nejutās tik laimīgs, bet kļuva nemierīgs un satraukts. Viņš nepacēla skatienu no šķīvja, un šajās grūtajās domās pamazām izbālēja rīta spožums. Arturs būtu varējis kliegt aiz satraukuma. Kāpēc tam tā vienmēr bija jānotiek? Kāpēc pēkšņi šī viņa jūtoņas maiņa, ekstātiska viegluma vietā nospiestība un satraukums? Ar zināmu skaudību viņš paskatījās pāri pretī uz Greisu, vēroja, cik moži un priecīgi viņa ķeras pie marmelādes. Greisa bija vienmēr vienāda; sešpadsmit gadu vecumā viņai bija tas pats jaukums, tā pati laimīgā neapzinība, ko Arturs tik spilgti atcerējās no tām dienām, kad viņi abi bija vēlušies no Boksera muguras. Viņš vēl vakar bija to redzējis ar Danu Tīzdeilu jautri un draudzīgi nākam pa gatvi, un tā bija kodusi lielā, sarkanā ābolā. Viņa, kas nākamajā mēnesī ies papildu skolā Herogitā, tagad gaišā dienas laikā staigāja pa pilsētu un grauza ābolus, turklāt vēl ar maiznieka dēlu Danu Tīzdeilu. Skaidrs, ka ābolu tai bija iedevis Dans, jo pats arī ēda tādu pašu. Ja krustmāte Kerija meiteni tur būtu redzējusi, izceltos tracis, pavisam noteikti.

Tagad Greisa notvēra viņa skatienu, iekām viņš paspēja to novērst; tā uzsmaidīja un mēmi čukstēja vienu vienīgu vārdu. Vismaz salika lūpas, kā šo vārdu izrunājot, un dvesa to pāri galdam uz Artura pusi. Bet viņš zināja, kas tas bija par vārdu. Arvien vēl moži viņam uzsmaidīdama, Greisa teica: «Hetija!» Ikreiz, kad Greisa viņu pieķēra, domās nogrimušu, tā sprieda, ka Arturs sapņo par Hetiju Todu.

Viņš tikko manāmi papurināja galvu; viņai, kā likās, tas drīzāk sagādāja lielu uzjautrinājumu. Acis viņai dzirkstīja pārgalvībā, viņa vārda tiešā nozīmē mutuļoja iekšējā priekā. Bet, tā kā viņas mute bija pilna ar grauzdētu maizi un marmelādi, iznākums bija bēdīgs. Greisa aizrijās, gandrīz vai noslāpa klepojot, un seja viņai pietvīka briesmīgi sarkana.

— Ak tu žēlīgais! — viņa beidzot izdvesa. — Man kaut kas ieskrēja otrā rīklē.

Hilda drūmi palūkojās.

— Uzdzer ātri malku kafijas un neesi tāda maza pļāpa!

Greisa paklausīgi dzēra kafiju. Hilda noskatījās; viņa sēdēja taisni un stingri, arvien vēl savilktās pieres dēl viņas tumšā seja izskatījās dzedra.

— Neticu, ka tu kādreiz iemācīsies pieklājīgi uzvesties, — viņa stingri noteica.

Šī piezīme bija tikpat kā sitiens pa pirkstu kauliņiem. Vismaz Arturs to būtu tā sajutis. Un tomēr viņš zināja, ka Hilda Greisu mīlēja. Savādi! Jā, Hildas mīlestība bija spēja un tomēr apvaldīta, it kā glāsts reizē ar sitienu — modra, reizē mierīga un pavēlnieciska; tajā bija apvienotas pēkšņas dusmas un pēkšņi apspiests maigums. Hilda gribēja, lai Greisa būtu pie viņas; Hilda būtu visu atdevusi, lai tikai Greisa to mīlētu. Un tomēr Arturam bija tāda sajūta, ka Hilda liegtos kaut ar vismazāko mīlestības apliecinājumu saistīt māsu pie sevis, modināt māsas mīlestību.

Straujā nepacietībā viņš novērsās no savām domām — tā bija viņa otra kļūda, no kuras jāizvairās: viņa pārliecīgās ziņkāres šaudīgās tieksmes. Vai viņam nebija diezgan vielas pārdomām jau kopš sarunas ar tēvu? Viņš izdzēra kafiju, ieritināja servjeti kaula gredzenā un sēdēdams gaidīja, kad tēvs celsies. Ceļā uz raktuvi viņš gribēja tam vaicāt... Vai varbūt atpakaļ braucot?

Beidzot Barass bija avīzi izlasījis. Viņš neļāva tai noslīdēt lejā, bet ar savām baltajām, skaisti koptajām rokām to rūpīgi salocīja; viņa pirksti saudzīgi nogludināja papīru; tad viņš, ne vārda neteikdams, pasniedza avīzi krustmātei Kerijai.

Hilda vienmēr paņēma avīzi tai mirklī, kad tēvs izgāja no istabas, un Barass zināja, ka Hilda ņem avīzi, bet viņam šķita labāk par šo nepatīkamo faktu vienaldzīgi nelikties zinis.

Viņš izgāja no istabas, Arturs arī; pēc piecām minūtēm abi sēdēja vieglajos ratos, kas traucās uz raktuvi. Arturs mudināja sevi runāt. Desmitiem reižu viņam uz mēles bija vārdi desmit dažādos veidos. «Starp citu, tēv...» — tā viņš gribēja teikt; vai tikai: «Tēv, vai tu nedomā...»; vai varbūt labāks ievads būtu: «Tēv, man nejauši ienāca prātā...» Viņa rīcībā bija visdažādākie izteiksmes veidi un līdzekļi, viņš redzēja sevi runājam, dzirdēja vārdus, ko pats teica. Bet nepateica neko. Te varēja krist izmisumā. Tad Arturam par bezgalīgu atvieglinājumu Barass pats gluži mierīgi pieskārās viņa satraukumu kodolam.

— Pirms dažiem gadiem mums bija mazas nepatikšanas Skapera slāņa dēļ, vai atceries?

— Jā, tēv, atceros. — Arturs viņam uzmeta ātru, slepenu skatienu; Barass taisni un mierīgi sēdēja blakus.

— Nepatīkama lieta! Es to negribēju. Kas tad vispār grib grūtības? Bet toreiz man tās uzspieda. Tas man dārgi maksāja. — Viņš atmeta šo tematu, mierīgi atkal iebīdīja to pagātnes arhīvos ar pamācošo teicienu: — Dzīve reizēm ir nežēlīga, Artur. Un ir nepieciešami saglabāt savu stāvokli katros apstākļos. — Mirkli vēlāk viņš piebilda: — Bet tagad mums nebūs nekādu grūtību.

— Tu tā domā, tēv?

— Esmu par to pārliecināts. Pēdējo reizi ļaudis dabūja mācību, ar ko tiem droši vien pietiks. — Viņa balss skanēja mierīgi un skaidri; viņš bezkaislīgi apsvēra visus par un pret. — Bez šaubām, Skapera slānis būs slapjš, bet galu galā slapjš jau ir arī Miksena slānis un visa Paradīze. Ļaudis ar šiem darba apstākļiem sen apraduši.

Kamēr tēvs runāja un skopos vārdos tik daudz pateica, pār Arturu plūda varens mierinājuma vilnis, tas apdzēsa visas miglainās bailes un raizes, kas pēdējā laikā viņu mocīja. Visu apdzēsa, kā smilšu pilis aizskaloja un notīrīja šis vareni attraucošais palu vilnis. Viņu iesildīja pateicība. Viņš mīlēja tēvu šā miera, šīs nopietnības, šā nesalaužamā stipruma dēļ. Viņš klusēdams sēdēja, juta tēva tuvumu. Nu viņš jutās bezrūpīgs. Rīta gaišums bija atjaunots.

Viņi ātrā gaitā brauca lejup pa Kaupena ielu, sasniedza raktuves pagalmu, gāja taisnā ceļā uz kantori. Ārmstrongs bija tur; acīmredzot viņš gaidīja, jo dīkā stāvēja pie loga un ar īkšķi klauvēja pie rūts. Barasam ienākot, viņš spēji pagriezās.

— Mister Baras, jums telegramma. — Un nākamajā mirklī Ārmstrongs piebilda, tā atklādams, ka telegrammas nozīme tam zināma: — Man likās gudrāk pagaidīt.

Barass paņēma no rakstāmgalda oranžu aploksni un nesteigdamies to atplēsa.

— Jā, — viņš mierīgi teica. — Kārtībā. Viņi ir mierā ar mūsu cenu.

— Tad pirmdien sāksim slānī darbus? — Ārmstrongs vaicāja.

Barass pamāja.

Ārmstrongs ar savādu kustību, it kā vainas apziņā paberzēja ar plaukstu lūpas. Bez kāda redzama iemesla viņš tagad izskatījās muļķīgs. Pēkšņi iezvanījās telefons. Gandrīz atvieglināts Ārmstrongs piegāja pie rakstāmgalda, pacēla klausuli.

— Hallo, hallo! — Viņš mirkli paklausījās, tad paskatījās uz Barasu. — Misters Tods no Tainkāslas. Viņš šorīt jau divas reizes zvanīja^

Barass paņēma klausuli Ārmstrongam no rokas.

— Jā, jā, te runā Ričards Barass... Jā, Tod, ar prieku varu pateikt, ka viss galīgi norunāts.

Viņš apklusa un klausījās, tad citā balsī teica:

— Neesi jel tik aušīgs, Tod! Jā, protams. Ko? Es saku: p r o t a m s!

Atkal klusums; Barasa pierē parādījās labi pazīstamā nepacietības grumba.

— Es tev saku: jā! — Viņa balss tagad skanēja asi. — Kas par muļķībām! Es domāju gan. Ne pa tālruni. Ko? Neredzu ne mazākās vajadzības. Jā, šodien pēcpusdienā būšu Tainkāslā. Kur? Pie tevis? Kuņģa darbības traucējumi? Ak tu kungs!... — Viņa balss sarkastiskais uzsvars kļuva skaidri manāms, viņa skatiens, kas aizkaitinājumā slīdēja pa kantori, pēkšņi atrada Artura acis un izteiksmīgs un zobgalīgs palika pie tām. — Atkal aknas? Tavu nelaimi! Kaut ko nelabu ieēdi? Nu, ja jau nejūties vesels, labāk aiziešu pie tevis. Bet es atsakos tevi uzklausīt nopietni. Jā, to es absolūti noraidu. Klausies! Ņemšu Arturu līdzi. Saki Hetijai, lai viņu gaida!

Barass steigšus atzvanīja, vēl dažas sekundes pastāvēja ar to pašu nicīgo smīnu uz lūpām, tad teica Arturam:

— Mēs tiešām varētu šodien pēc pusdienas apciemot Todu. Liekas, viņš mazliet pāršāvis pār mēru savā diētā. Nekad vēl nebiju dzirdējis viņu tik noraizējušos runājam. — Viņš savieba savu vieglo smīnu, kas noderēja smieklu vietā, un pagriezās, lai ietu projām. Šo jautrību pakalpīgi atbalstīdams, Ārmstrongs atgrūda kantora durvis. Abi vīri reizē izgāja pagalmā.

Arturs ar juceklīgām un diezgan savādām domām palika kantorī. Protams, viņš zināja, ka Toda «šaušana pār mēru» nebija nekas cits kā dzeršana, — nevis spējas apskurbuma lēkmes, bet mierīga, melanholiska un cītīga nodošanās žūpībai, nodošanās, kas viņu šad tad saistīja pie gultas ar dzelteno kaiti. Lai gan lēkmes nebija nopietnas un tās parasti uzskatīja par neizbēgamām un nekaitīgām, Arturs tomēr nekad par tām nevarēja klausīties, nejūtot sāpes. Ādams Tods viņam patika, un viņš juta tam līdzi, jo nožēloja to kā traģisku cilvēku, kā cilvēku, kam dzīvē nav veicies. Arturam bija tāda sajūta, ka arī Tods jaunībā pazinis to kvēlo dedzību, tās bailes un cerības, kas moka jūtīgas dvēseles. Nebija iespējams iztēloties, ka Tods, mazs, īgns, slimīgs vīrelis, ar nikotīnu notraipījies un ar alkoholu piesūcies, kādreiz bijis dedzīgs, karstu sirdi cerējis uz dzīves solījumu piepildīšanos, ka viņa miglainās acis kādreiz raudzījušās gaiši vai trauksmaini. Taču tā bija. Savās jaunības dienās, kad viņš kopā ar Ričardu Barasu Tainkāslā mācījās, Tods bija bijis dedzīgs jauneklis, pilns sajūsmas par izraudzīto arodu un dzīves ceļu. Tad viņam pāri aizvēlās gadi — viņš zaudēja sievu radību gultā, kāda prāva, svarīgā Ziemeļu Hetonas prāva, kur Brigza—Hetona sabiedrība viņu aicināja par speciālistu, izšķīrās viņam par ļaunu. No tā cieta viņa slava, viņa interese atslāba; viņš kļuva aizdomīgs pret paša slēdzieniem. Viņa veikalnieciskajā darbībā iestājās atplūdi. Bērni pamazām no viņa atsvešinājās; viņa mīļākā meita Lora apprecējās. Alens, likās, vairāk domāja par paša labklājību nekā par uzņēmuma atdzīvināšanu. Hetija domāja tikai par izpriecām un pati par savām lietām. Pamazām Tods arvien vairāk ierāvās sevī, nekur vairs negāja, tikai uz Kantri klubu, kur viņu no astoņiem līdz vienpadsmitiem vakarā gandrīz vienmēr varēja atrast ierastajā krēslā sēžam — viņš klusēdams dzēra, smēķēja, klausījās, šad tad iebilda pa vārdam un rādīja sastingušu, diezgan vienaldzīgu seju, kā cilvēks, kas galīgi samierinājies ar neveiksmēm.

Kamēr Arturs priekšpusdienā strādāja savu darbu, viņam nezin kādēļ visu laiku neizgāja no prāta doma par veco Todu. Un, kad viņš trijos pēc pusdienas ar tēvu ieradās Tainkāslā un soļoja pa Koledžas ielu uz Toda māju, viņam bija savādu, neizskaidrojamu gaidu sajūta, it kā starp viņa paša dedzīgo būtni un Ādama Toda nobružāto personību trīsētu kāda stīga. Viņš nevarēja šo sajūtu saprast, tā bija sveša un viņu mulsināja.

Barass piezvanīja; gandrīz tai pašā mirklī atvērās durvis. Tods pats tās atvēra — tas viņam bija raksturīgi, viņš ceremonijas nekad neturēja lielā cieņā—,Tods pats, ģērbies vecā, brūnganā rīta mētelī, nošķiebtām tupelēm kājās.

— Nu, — Barass teica, greizi paskatīdamies Todā. — Tu neesi gultā?

— Nē, nē, man klājas pavisam labi. — Tods pastūma uz augšu acenes zelta apmalēs, kas arvien noslīdēja līdz sarkani dzīslotā deguna galam; arī šoreiz tās tūliņ atkal noslīdēja lejā. — Esmu tikai saaukstējies. Pēc divām trim dienām būšu atkal vesels kā rutks.

— Jauki, — Barass draudzīgi piebalsoja. Barasu tiešām uzjautrināja apstāklis, ka Tods savas žults lēkmes vienmēr izskaidro ar saaukstēšanos, taču viņš neko neizrādīja. Barass izturējās laipni pret savu veco draugu, pat izdabāja tam. Viņš radīja milzīgas labklājības un panākumu iespaidu, augstu paceldamies pāri neizskatīgajam vīrelim ar notraipīto rīta mēteli šai šaurajā un diezgan noplukušajā priekšnamā, kur tumši brūnās tapetes, smagais lietussargu turētājs un barometrs izdvesa rezignētas un pacietīgas skumjas.

— Zini, Ričard, man gribējās ar tevi parunāt. — Šos vārdus Tods teica savām tupelēm, turklāt runādams gausi un vilcinādamies.

— Tā jau domāju.

— Tu taču nedusmojies, ka šorīt tev zvanīju?

— Bet, mīļais Tod, kādēļ tad? — Ričarda žēlīgā labvēlība kļuva vēl lielāka, un samērā ar to ieilga Toda vilcināšanās.

— Bija tāda sajūta, ka man ar tevi jāparunā. — Tā jau gandrīz bija atvainošanās.

— Labi.

— Nu tad, — Tods brīdi klusēja, — labāk iesim dibenistabā, tur man kuras maza uguntiņa. Man ir vēsi, laikam man šķidras asinis. — Viņš atkal brīdi klusēja, domās iegrimis, izmocīts; nu viņš uzmeta skatienu Arturam un neizdibināmi pasmaidīja. — Artur, varbūt tu uziesi pie Hetijas? Lora atbraukusi no Jarovas mūs īsu brīdi apciemot. Abas tagad augšā zālē.

Arturs tūliņ nosarka. Saruna viņu satrauca. Tods gribēja ar tēvu pārrunāt kaut ko neikdienišķu, un Arturs bija cerējis, ka viņu kā pieaugušu vīrieti uzaicinās būt klāt šai sarunā. Bet nu viņš redzēja, ka viņu atbīda sānis, apkaunojošā kārtā sūta projām pie sievietēm. Viņš jutās neaprakstāmi pazemots, lūkoja to noslēpt, izlikdamies, ka viņam vienalga.

— Jā, es uziešu augšā, — viņš mierīgi atteica, piespiesti pasmaidīdams.

Tods pamāja ar galvu.

— Tu jau zini ceļu, zēn.

Barass uzmeta Arturam iecietīgu skatienu.

— Es nebūšu ilgi, — viņš attrauca. — Mums piecos desmit minūtēs jātiek atpakaļ uz vilcienu. — Tad viņš Todam līdzi iegāja dibenistabā.

Arturs palika priekšnamā stāvam; vaigs viņam arvien vēl raustījās, cenšoties smaidīt. Viņš jutās briesmīgi aizvainots. Vienmēr viens un tas pats. Pietika ar vienu vārdu, pat ar kāda vārda noskaņu — viņš tik viegli apvainojās, tik ātri jutās nomākts. Viņā iedegās spējas sāpes par savu nožēlojamo raksturu un reizē ar tām iespītīga, negribēta ziņkāre, — kas gan Todam ar tēvu runājams? Vai Tods gribēja aizņemties naudu, vai kas tur bija? Kāpēc Tods izturējās tik bailīgi, tēvs — tik nicīgi kundziski? Arturam pāri vēlās sāpīgs sarūgtinājuma vilnis, kad viņš pēkšņi pacēla galvu un ieraudzīja Hetiju nākam lejā.

— Artur! — Hetija sauca, pa kāpnēm lejā steigdamās.

— Man likās, ka dzirdu tavu balsi. Dieva dēļ, kāpēc tu mani nepasauci?

Viņa nāca klāt, stiepa pretī roku.

Tūlīt gandrīz maģiskā ātrumā viņa oma pārvērtās. Sirsnīgā sasveicināšanās priekā viņš noraudzījās Hetijā, aizmirsa tēvu un Todu aiz neatvairāmas vēlēšanās atstāt uz meiteni iespaidu. Uzreiz viņam gribējās paspīdēt Hetijas acīs, pat vēl vairāk, Arturam bija tāda sajūta, ka viņš to arī spēj. Ne jau tādēļ, ka tas būtu viņa dabā, tā bija tikai iepriekšējā atraidījuma reakcija.

— Sveika, Hetij! — viņš moži iesaucās, bet tad ievēroja, ka viņa ģērbusies ielas drēbēs. — Vai tu gribi iziet?

Hetijas smaidā nebija bikluma — viņa nekad nebija bikla.

— Es dzīros Loru kādu gabaliņu pavadīt. Viņa pašreiz pošas ceļā. — Viņa brīdi klusēja un savilka seju vieglā, nebēdnīgā grimasē. — Es jau visu pēcpusdienu nopūlos ar šo bagāti izprecināto māsu. Bet es ātri skriešu atpakaļ un, tiklīdz tikšu no viņas vaļā, pacienāšu tevi ar tēju.

— Dzersim tēju pie Dilija, — viņš ieteica, paklausīdams pēkšņam impulsam.

Viņa sasita plaukstas par šo negaidīto ielūgumu.

— Lieliski, Artur, lieliski!

Viņš noraudzījās Hetijā un pie tam domāja, cik skaista tā izskatās, kopš valkā matus uzspraustus. Tagad, astoņpadsmit gadu vecumā, Hetija bija visai jauka meitenīte. Lai gan Hetijas vaibsti nebija glīti, lai gan Hetijai patiesībā nevajadzēja būt skaistai, viņa tomēr bija skaista. Viņai bija glezni kauli, šauras roku locītavas un mazas plaukstas. Viņai bija lielas, zaļganas acis, mazs deguns un bāla āda. Bet mati bija mīksti un dzelteni, un viņa tos valkāja pievilcīgā sasukājumā virs gludās, baltās, šaurās pieres. Acīs vienmēr varēja redzēt valganu mirdzumu, reizēm acu zīlītes kļuva platas un melnas, un šīs lielās, melnās acu zīles zem mīkstajiem, gaišajiem matiem radīja ārkārtīgi valdzinošu iespaidu. Te bija Hetijas noslēpums. Viņa nebija skaista parastajā nozīmē, bet pievilcīga, mierīga un rosīga, izaicinoša un pieglaudīga kā skaists, mīksts, mazs kaķēns. Tagad viņa lūgdamās uzsmaidīja Arturam un teica naivā bērna valodā, kādā reizēm niekodamās mēdza runāt:

— Cik jauki, ka Arturs ņem Hetiju līdzi pie Dilija! Hetijai pie Dilija loti, ļoti patīk.

— Tu gribi teikt, ka tev patīk nākt man līdzi? — viņš vaicāja savā mākslotajā pašpaļāvībā.

— M—m! — viņa piekrita. — Arturam un Hetijai būs jautri pie Dilija. Daudz jautrāk nekā šeit. — Neviļus viņa uzsvēra pēdējo vārdu. Hetija nevērtēja augstu to fonu, ko viņai sniedza tēva māja. Šī māja Koledžas ielā 15 bija veca ēka ar sasmakušu atmosfēru, kas meiteni it īpaši kaitināja, tādēļ tā nemitīgi centās pierunāt tēvu pāriet elegantākā dzīvoklī.

— Tu tikai priecājies par muļķīgajiem kafijas cepumiem, — viņš iebilda, jo viņam gribējās just vēl vairāk balzama sava ievainotā lepnuma brūcē, — un ne par mani?

Viņa vientiesīgi un jauki savilka deguntiņu.

— Vai Arturs Hetijai tiešām nopirks jaukus kafijas cepumus? Hetija dievina kafijas cepumus.

Brīdinoša ieklepošanās viņus pamudināja spēji pagriezties atpakaļ. Lora stāvēja viņiem blakus priekšnamā un pārāk uzsvērtā rūpībā vilka rokā cimdu. Hetijas sejā tūliņ pazuda pieglaudīgā kaķēna izteiksme. Viņa diezgan dzedri teica:

— Lora, kā tu proti cilvēkus baidīt! Varēji gan nākt tā, ka dzird tevi nākam.

— Es jau klepoju, — Lora dzedri atbildēja, — un nupat vēl gribēju šķaudīt.

— Ļoti gudri, — Hetija noteica un uzmeta māsai asu skatienu.

Lora arvien vēl vilka cimdus rokās; uzjautrināta viņa raudzījās te uz vienu, te otru. Viņa bija labi un neuzkrītoši ģērbusies jūras zilā kostīmā. Kopš viņas precībām ar Stenliju Milingtonu Arturs Loru reti redzēja. Nezin kāda neizskaidrojama iemesla dēļ viņš Loras klātienē nekad nejutās īsti omulīgi. Hetiju viņš varēja saprast. Tā bija jauka un tik dabiski vaļsirdīga! Bet Loru viņš nekad īsti nesaprata. It īpaši viņas atturība, viņas dvēseles savādā rezignācija, jausma, ka tur bija kāda rūpīgi slēpta īpašība, gandrīz vai modrības nojauta aiz šīs bālās, ironiskās sejas, — tas viss viņu dīvaini mulsināja.

— Nu tad nāc! — Hetija gražīgi iesaucās. Likās, Loras miers, nesatricināmā izturēšanās joprojām kaitināja viņu — Nestāvēsim taču te visu dienu. Arturs mani vedīs pie Dilija.

Uz Loras lūpām parādījās viegls smaids — viņa neko neteica. Aiz durvīm Arturs steigšus mainīja sarunas tematu.

— Kā Stenlijam klājas? — viņš jautāja.

— Ļoti labi, — Lora atbildēja. — Man šķiet, šo pēcpusdienu viņš spēlē golfu.

Viņi joprojām runāja par vispārējām lietām, kamēr nokļuva līdz Grendžera ielas stūrim, kur Lora laipni atvadījās un atstāja viņus, jo viņu gaidīja pie drēbnieka Bonāra.

— Viņa pavisam traka ar saviem ģērbiem, — Hetija, dzedri iesmiedamās, noteica, tiklīdz Lora aizgāja. Kamēr viņi abi nu roku rokā gāja uz Diliju, Hetija viegli uzlika pirkstus uz Artura elkoņa. — Ja Lora nebūtu tik izšķērdīga, viņa varētu būt mazliet pieklājīgāka pret mani.

— Kā tu to domā, Hetij?

— Nu, viņa man dod tikai piecas mārciņas mēnesī drēbju naudai, kabatas naudai un visam.

Arturs izbrīnījies paskatījās viņā.

— Tiešām, Hetij, Lora tev dod tik daudz? Tas taču augstsirdīgi no viņas puses.

— Priecājos, ka esi tādos ieskatos. — Hetija izskatījās noskaitusies, it kā nožēlotu savus vārdus. — Lai nu kā, viņa jau to var atļauties. Viņa taču apprecējusi bagātu vīru, vai ne?

Brīdi abi klusēja.

— Es netieku īsti gudrs par Loru, — Arturs apjucis sacīja.

— Tas mani nepārsteidz. — Hetija ļāva ieskanēties saviem jautrajiem smiekliem. — Es tev varētu par viņu pastāstīt dažas jaukas lietiņas, bet, protams, to nedarīšu ne par kādu maksu pasaulē. — Ar vieglām tikla sašutuma trīsām viņa mainīja sarunas virzienu. — Lai nu kā, priecājos, ka neesmu tāda kā viņa, tāpēc — nerunāsim vairs par to.

Nu viņi iegāja Dilija kafejnīcā, un Hetija tūliņ pieskaņojās siltajai jautrības noskaņai, kas brāzās tiem pretī, viņa kļuva dzīva un rosīga. Pulkstenis bija puspieci un ļaužu daudz. Diliju Tainkāslā uzskatīja par solīdu, smalku lokālu. «Labākās sabiedrības satikšanās vieta.» Tas bija lepnais apzīmējums, ko varēja lasīt «Kurjera» sludinājumu slejā. Aiz palmām spēlēja kapela; abiem ienācējiem pretī sitās jautra balsu kņada; viņi iegāja Mikado istabā, kas pēc Salivena parauga bija iekārtota japāņu stilā. Viņi apsēdās pie bambusa galdiņa, un Arturs lika atnest tēju.

— Te tiešām jauki. — Viņš pieliecās tuvāk Hetijai, kas moži māja ar galvu saviem paziņām pārpildītajā zālē. Pie Dilija uz pēcpusdienas tēju tiešām sanāca savi pastāvīgie viesi, galvenokārt Tainkāslas jaunā paaudze — pilsētas turīgo ārstu, advokātu un tirgoņu dēli un meitas —, īsta provinces snobisma un stila aristokrātija.

Hetijai bija sava loma šai mazajā, smalkajā sabiedrībā. Hetija tiešām bija populāra. Lai gan vecais Tods bija tikai kalnrūpniecības inženieris un viņa materiālais stāvoklis nebija sevišķi spožs, Hetija tomēr bieži gāja sabiedrībā. Viņa bija jauna un pašapzinīga un atradās visu notikumu centrā. Visi zināja, ka viņai galva «īstajā vietā». Gudrie, kas glītajai, mazajai Hetijai bija pareģojuši labu partiju, vienmēr zīmīgi smaidīja, redzot viņu kopā ar Arturu Barasu.

Viņa nesteigdamās maziem malkiem dzēra tēju.

— Tur pāri pretī sēž Alens. — Moži un ar sveicinājuma mājienu viņa rādīja savu brāli. — Ar Diku Pērvisu un dažiem zēniem no Nomadu regbija kluba. Mēs varētu aiziet turp.

Arturs paklausīgi paskatījās uz to pusi, kur Hetijas brālis Alens, kam īstenībā vajadzēja būt kantorī, laiski sēdēja zāles vidū pie galda ar pusduci jaunu puišu, kuri varonīgā nevērībā kūpināja cigarešu dūmus pret griestiem.

— Nelauzīsim galvu par viņiem, Hetij, — Arturs nomurmināja. — Jaukāk būt vienatnē.

Hetija izslējās, viņas acis neparasti iemirdzējās, tiklīdz viņa juta sev pievērstus apbrīnas pilnus skatienus. Viņa izklaidīgi niekojās ar deserta dakšiņu.

— Tas ir jaunais Pērviss, — viņa piebilda. — Viņš gan ir taisni smieklīgi skaists.

— Āksts, — Arturs paskatījās pāri pretī uz kādu uzmācīgi skaistu jaunekli, kas savus cirtainos matus valkāja vidus celiņā šķirtus.

— Ai, nē, Artur, viņš tiešām ir jauks zēns. Lieliski dejo.

— Viņš ir iedomīgs nelga. — Arturs greizsirdīgi zem galda satvēra Hetijas roku un čukstēja: — Es tacu tev patīku labāk nekā viņš, vai ne, Hetij?

— Protams, tu muļķa zēn. — Hetija viegli iesmējās un atkal pievērsa skatienu Arturam. — Viņš jau ir tikai nieka mazs bankas ierēdnītis un nekad nekas ievērojams nebūs.

— Es gan būšu, Hetij, — Arturs kvēlā pārliecībā sacīja.

— Nu, protams, Artur.

— Pagaidi, kad būšu tēva līdzdalībnieks... Tikai pagaidi ... Gan redzēsi. — Pēkšņi satraukts, par nākotnes izredzēm domādams, dedzīgi cenzdamies ar savu kvēli to iespaidot, viņš brīdi klusēja. — Hetij, mēs šodien noslēdzām līgumu. Ar P. W. & Co. Velnišķīgi labu līgumu. Pagaidi tikai!

Viņa naivi palūkojās plaši ieplestām acīm.

— Un jūs pelnīsiet vēl vairāk un vairāk naudas?

Viņš nopietni palocīja galvu.

— Bet nav jau tas vien, Hetij, ir vēl... Ak, viss kas! Strādāt kopā ar tēvu, ieguldīt savus spēkus Neptūnā, kā to darījuši visi Barasi, un tad padomāt par savu ģimenes pavardu, iegūt kādu, kam strādāt. Nudien, Hetij, es trīsu, iedomājoties vien par to.

Sajūsmas aizrauts, viņš lūkojās meitenē, un dedzība apgaismoja viņa seju.

— Tas tiešām jauki, Artur, — viņa piebalsoja, smaidošā labpatikā viņu uzlūkodama. Šai mirklī viņš tiešām mazliet valdzināja Hetiju. Viņš ļoti labi izskatījās viegli pietvīkušiem vaigiem un ar šo siltumu skatienā. Protams, skaists viņš īstenībā nebija, tas viņai diemžēl bija jāatzīst. Gaišās skropstas, bālā seja un šaurie žokļi viņam piešķīra pārāk gļēvu izskatu. Nevienu mirkli viņu nevarēja salīdzināt ar Diku Pērvisu, kas tiešām bija b r i e s m ī g i skaists zēns. Bet, visumā ņemot, Arturs bija mīļš puisis, un tad vēl viņu gaidīja Neptūns un vesela kaudze naudas. Hetija ļāva viņam zem galda vēlreiz saņemt savu roku.

— Šo pēcpusdienu man sevišķi liels prieks, — viņš impulsīvi teica. — Pats nezinu, par ko.

— Vai tu to nezini?

— Nujā, zinu gan.

Abi iesmējās. Meitenes smiekli, kas atsedza viņas mazos, vienādos zobiņus, to sajūsmināja.

— Hetij, vai tu arī priecājies?

— Jā, protams.

Viņas rokas maigais pieskāriens zem galda ar savu kluso solījumu lika sirdij pukstēt straujāk. Arturam galvā sakāpa tāds kā reibonis, brīnišķīga cerību sajūta pašam par sevi, par Hetiju, par nākotni. Arturs tagad aizsniedza savas drosmes virsotni. Viņš saņēma visus spēkus un spēji pateica:

— Klausies, Hetij, sen jau gribēju tev vaicāt — kāpēc gan mēs nevarētu saderināties?

Hetija atkal iesmējās, viņa nepavisam nebija samulsusi, viņa tam viegli paspieda roku.

— Tu esi tik mīļš, Artur!

Sārtums viņa sejā atplūda un aizplūda. Neapdomājies viņš turpināja:

— Tu zini, kādas manas jūtas pret tevi, Hetij. Man šķiet, tās man bijušas vienmēr. Vai atceries, kā Lovā rotaļājāmies, kad vēl bijām mazi nerātņi? Tu esi visjaukākā meitene, ko pazīstu. Tēvs mani drīz uzņems par līdzdalībnieku... — Viņa paša runas pavediena cilpas un mezgli drīz lika viņam apstāties.

Hetija ātri apdomājās. Viņai jau agrāk bija izteikti bildinājumi, muļķa zēnu bildinājumi, parasti pustumsā, kad kādreiz «nosēdēja» kādu deju; bet tas nu bija kas cits, tas bija īstais. Taču gudrība viņu brīdināja nepārsteigties. Viņa skaidri saprata, cik smieklīgu iespaidu varētu darīt tik agras derības ar Arturu, kāds tas būtu tenku un ļaunprātīgu minējumu avots. Bez tam viņai vēl gribējās mazliet baudīt dzīvi, iekām saistījās ar kādu.

— Tu esi mīļš zēns, Artur, — viņa izdvesa, nolaizdama plakstus. — Un tu zini, cik ļoti tu man patīc. Bet man liekas, mēs abi vēl esam mazliet par jaunu tādām — nu, teiksim, tādām oficiālām lietām. Mēs abi, protams, zinām, kā ar mums ir, mūsu attiecībās viss skaidrs.

— Tātad es tev patīku, Hetij? — viņš čukstēja.

— Ai, Artur, tu taču zini.

Arturu sagrāba milzīga pacilātība. Ņemot vērā viņa jūtelību, nebija brīnums, ka viņam acīs saskrēja asaras, — viņš bija neticami laimīgs. Viņš jutās pieaudzis, vīrišķīgs, uz visu spējīgs, viņš būtu varējis Hetijai, uz ceļiem mezdamies, pateikties par to, ka viņa to mīl.

— Nu, — pēc mirkļa viņa nopūzdamās teica, — man gan būs jāiet mājās palūkoties, ko vecais Tods dara.

Viņš paskatījis pulkstenī.

— Bez divdesmit pieci. Es teicu tēvam, ka būšu uz vilcienu, kas atiet piecos desmit minūtēs.

— Iešu tev līdzi uz staciju.

Viņš maigi uzsmaidīja meitenei. Jau tagad Arturu apbūra Hetijas mīļā gādība par viņu, tāpat kā viņas pieķērība slimajam tēvam. Karaliskā pašapziņā Arturs pamāja apkalpotājai un samaksāja. Viņi piecēlās.

Ārā iedami, viņi mirkli apstājās pie Alena galda. Alens bija lāga zēns, liels, pasmags, laipns puisis ar nelielu sliecibu uz kūtrību un nesavaldību. Bet patiesībā viņš nebija ļaunas dabas. Viņš spēlēja futbolu Ziemeļu Nomadu komandā, bija zemessargos un zināja saukt vārdā dažas bāra apkalpotājas. Tagad viņš, visiem apkārt ķircinoties un smejoties, sāka Arturu zobot par to, ka tas vedis Hetiju uz kafejnīcu. Parasti Arturs bija sāpīgi kautrs, ja to zoboja, taču šodien viņš Alenam prata pienācīgi atbildēt. Viņa labā oma arvien vēl uzlabojās. Viņš jutās drošs, laimīgs, paļāvīgs. Viņš zināja, ka viņu nu vairs nekad nevarēs uztraukt sīkumi — viņa sarkšana, paguruma un nomāktas omas lēkmes, viņa mazvērtības komplekss, viņa greizsirdība. Tā, piemēram, Pērviss, kas mēģināja ar Hetiju flirtēt un taisījās tai klāt, taču bija tikai mazs nieka bankas ierēdnītis un gluži nenozīmīgs. Pateicis pēdējo atbildi, kas ap galdu izraisīja skalus smieklus, viņš aizsmēķēja cigareti un vīrišķīgi pavadīja Hetiju ārā.

Viņi gāja uz Centrālo staciju. Arturs — siltā, neparastā pašapmierinātības kvēlē, līdzīgs aktierim, kas spoži notēlojis galveno lomu. Jā, izrādījās, viņš bija godam izturējies šādā situācijā. Viņš saprata, ka tādu Hetija viņu vēlējās redzēt, nevis stostīgu un apjukušu, bet pašpaļāvības un drosmes pilnu.

Viņi iegāja stacijā un abi blakus pastaigājās pa peronu — mazliet par agru, jo vilciens vēl nebija pienācis, arī Barasa vēl nebija. Pēkšņi Hetija apstājās.

— Starp citu, Artur, gribēju tev ko vaicāt, — viņa ieteicās. — Nu man ienāca prātā: kāpēc tavs tēvs šodien brauca pie mums?

Arturs apstājās, ieskatījās viņai sejā, šis negaidītais jautājums viņu galīgi apmulsināja.

— Diezgan savādi, — Hetija smaidot teica, — ja visu sīkāk apdomāju. Kad tēvs nejūtas vesels, viņam nepatīk ciemiņi, un tomēr viņš šorīt trīs reizes zvanīja uz Slīskēlu. Kāpēc, Artur?

— Nezinu, — viņš vilcinādamies atbildēja, arvien vēl platām acīm skatīdamies Hetijā. — Tiešām, es jau pats arī par to domāju. — Viņš brītiņu klusēja. — Pavaicāšu tēvam.

Viņa iesmējās un paspieda viņa roku.

— Nē jel, nē, manu karstgalvi! Neskaties nu tik nopietni! Tas jau nepavisam nav svarīgi.

XVII

Tai pašā pēcpusdienā puspiecos Deivids iznāca no Beteles ielas skolas un pāri cietajam, asfaltētajam rotaļu laukumam soļoja uz ielas pusi. Skola, kas jau bija pazīstama ar jaunās Beteles ielas skolas vārdu, atšķirībā no vecās, tagad slēgtās skolas, bija spožu, purpursārtu ķieģeļu ēka augstā vietā, neapbūvētā zemes gabalā Beteles ielas galā. Jaunās Beteles ielas skolas atvēršanai pirms sešiem mēnešiem sekoja vispārēji pārkārtojumi grāfistes skolotāju personālā, tā ka radās brīva vieta vienam palīgskolotājam. Tā bija tā vieta, ko Deivids dabūja.

Jaunā Beteles ielas skola nebija skaista. Tā bija stingri dalīta divos spārnos. Vienā pusē pelēkā akmenī iekalts vārds «Zēniem», otrā tikpat milzīgiem burtiem — «Meitenēm». Katram dzimumam atsevišķa velvēta ieeja ar asām smailēm bruņotu sētu vidū. Skolu ceļot, bija izlietots daudz baltu podiņu, un gaiteņus nezin kādēļ piesātināja smaka, kas atgādināja dezinfekcijas līdzekļus. Visumā šī skola atgādināja lielu publisku ateju.

Deivida tumšais stāvs ātri kustējās zem zemajām, vēju pilnajām debesīm un it kā norādīja, ka viņš steidzas tikt projām no skolas. Bija vēss vakars, un, tā kā Deividam nebija mēteļa mugurā, viņš uzlocīja svārku apkakli un diezgan lielā ātrumā steidzās lejā pa vējaino ielu. Pēkšņi viņš apdomājās, daudz netrūka, ka pats būtu pasmaidījis par savu steigu. Viņš arvien vēl nevarēja pierast pie tā, ka bija precējies un jaunās Beteles ielas skolas skolotājs. Kā Stroters bija teicis, viņam bija jāsāk pievērst vairāk uzmanības ārējai pieklājībai.

Viņš nu jau sešus mēnešus bija precējies un dzīvoja ar Dzeniju mazā mājiņā aiz kāpām. Sevišķi grūts uzdevums bijā atrast māju — piemērotu māju, kā Dženija teica. Protams, terasēs nevarēja. Dženija ne par kādu naudu nebūtu dzīvojusi kalnraču ielā, un Deividam likās, pagaidām bija prātīgi, ka visa pilsēta viņu šķīra no vecāku mājas, jo tie bija uzņēmuši viņa precības tā, ka stāvoklis pagaidām bija smags.

Tā nu viņi meklēja kur vien varēdami. Mēbelētas vai nemēbelētas istabas Dženija negribēja īrēt; galu galā viņi bija nonākuši Lema ielas šaurajā turpinājumā — Lema gatvē pie maza, savrupa namiņa ar nobalsinātu fasādi. Mājas īpašniece bija Raudāja sieva, kam Slīskēlā piederēja viens vai divi zemes gabali un kas māju Deividam izīrēja par desmit šiliņiem nedēļā, tādēļ ka tā jau pusgadu stāvēja tukša un tanī bija manāmas mitruma pazīmes. Taču arī šī īre bija tik augsta, ka Deivids ar savu septiņdesmit mārciņu gada algu to nevarēja atļauties. Tomēr viņš negribēja sagādāt vilšanos Dženijai, kas jau no pirmā acu uzmetiena pieķērās šai mājai, tādēļ ka tā nestāvēja vienā laidā ar citām dzīvokļu mājām un tai durvju priekšā tiešām bija mazs dārziņš. Dženija apgalvoja, šis dārzs tiem nodrošināšot solīdu nošķirtību, un romantiski lika noprast, kādus brīnumus tā rādīšot dārza kopšanā.

Viņš nebija gribējis Dženiju ierobežot, arī māju iekārtojot. Dženija bija tik priecīga un enerģiska, tik ļoti centās iegūt tieši «piemēroto», ka drīzāk būtu apgriezusi divpadsmit veikalus otrādi nekā atzinusies neveiksmē,— un kā gan viņš, tādu sajūsmu redzot, būtu varējis atvēsināt viņas karsto mājasmātes centību? Taču vēlāk viņam nekas cits neatlika kā šo dedzību iegrožot, un beidzot viņi bija panākuši kompromisu. Trīs istabas mājā iekārtoja uz nomaksu: virtuvi, dzīvojamo istabu, guļamistabu ar solīdu kodināta riekstkoka garnitūru — Dženijas lepnumu. Bez tam viņa to izrotāja katūna un muslīna aizkariem un smalkām mežģīņu sedziņām.

Deivids bija laimīgs, ļoti laimīgs šai namiņā aiz kāpām — šie seši mēneši noteikti bija laimīgākie viņa mūžā. Un pirms tiem medus mēnesis. Nekad, nekad Deivids neaizmirsīs šīs nedēļas laimi... šīs, septiņas svētītās dienas Kalerkotsā. Protams, tāds medus mēnesis viņam būtu šķitis neiespējams, bet Dženija, neatlaidīga kā vienmēr, kad runa bija par romantiskām tradīcijām, stūrgalvīgi uz to pastāvēja: viņa pēkšņi cēla gaismā apslēptu mantu, proti, piecpadsmit mārciņas, Slaterija darbinieku krājkases norēķina izmaksu, un nepielūdzami uzspieda tās viņam. Par spīti visiem protestiem, Dženija viņu arī bija pierunājusi par daļu šīs naudas nopirkt jaunu gatavu uzvalku, jo vecais bija pagalam apdilis. Viņa to prata panākt bez kāda pazemojuma. Dženija vismaz nebija skopa — ja runa bija par naudu, Dženija nekad ilgi nedomāja. Viņa nopirka uzvalku, un par Dženijas naudu viņi pavadīja medus mēnesi. Nemūžam Deivids to neaizmirsīs.

Kāzas lāgā neizdevās, lai gan Deivids bija sagatavojies vēl ļaunākām lietām. Ledainā vēsumā viņus salaulāja Plamera ielas baznīcā; ceremonijas laikā Dženija izturējās nedabiski un stīvi. Laulībām sekoja tikpat stīvs mielasts Skotsvudas ielā ar baigu, ledainu saltumu abu naidīgo partiju — Sanliju un Feniku starpā. Bet nedēļa Kalerkotsā aizslaucīja visu rūgtumu. Dženija bija kā brīnums — viņa bija atraisījusi kvēli, kas likās pārsteidzoša, bet bija skaista. Viņš bija sagaidījis biklu kautrību, bet sastapās ar pārsteidzoši dziļu kaislību. Viņa mīlēja viņu... Mīlēja viņu... Viņa patiesi mīlēja viņu.

Protams, viņš pamanīja, ka Dženijai bija notikusi nelaime. Šā fakta fiziskās pēdas nebija noslēpjamas. Tai pirmajā rūgti saldajā naktī Dženija, viņa skaujās raudādama, Deividam visu izstāstīja, lai gan viņš to negribēja dzirdēt un noraizējies lūdza klusēt. Bet viņa gribēja viņam visu izskaidrot, viņai tas bija jāizskaidro; tas bija noticis, tā viņa šņukstēdama stāstīja, kad viņa vēl bijusi pavisam, pavisam maza meitene; kāds turīgs ceļotājs aģents veļas nozarē, protams, rūdīts nelietis, lops, ne vīrietis, bija viņu pievārējis. Viņš bijis piedzēries un četrdesmit gadus vecs, un viņai vēl nebijis ne sešpadsmit gadu. Turklāt viņam bijusi kaila galva, to viņa vēl atcerējās, un maza dzimumzīmīte uz zoda, un viņa vārds, ak, viņa vārds bija Hariss. Viņa nav gribējusi padoties, cīnījusies un pretojusies, bet viņas pretošanās bijusi veltīga. Tad iebaidīta viņa nedrīkstējusi mātei par to stāstīt; tas bija noticis tikai vienu vienīgu reizi un nekad, n e k a d vairs — ne ar vienu vīrieti pasaulē.

Deividam asaras saskrēja acīs, kamēr viņš turēja viņu rokās. Viņa mīlestībai pievienojās žēlums, viņa kvēli stiprināja cēla līdzjūtība. Nabaga Dženija, nabaga mīļā, mazā Dženija!

Pēc medus mēneša viņi tūliņ pārbrauca Slīskēlā, kur nekavējoties sākās darbs jaunajā Beteles ielas skolāī. Taču te viņa laimē iestājās pārtraukums.

Skolā Deivids nejutās labi. Viņš jau sen skaidri zināja, ka skolotāja darbs nebija viņa īstais arods; viņš bija pārāk impulsīvs, pārlieku pilns dedzības, lai gūtu panākumus. Viņš gribēja pasauli reformēt. Un tagad, kad viņš audzināja 3.a klasi, klasi ar mazām deviņus gadus vecām meitenēm un zēniem, ar tinti notrieptiem, netīriem, vienaldzīgiem, maziem palaidņiem, viņš atskārta, kāds izsmiekls slēpās šai pasākumā. Viņu kaitināja visa šī sistēma, ko noteica zvans, svilpe un niedres spieķis, un tāpat viņam derdzās maršs, kuru mis Mimsa, viņa kolēģe 3.b klasē, aiz plānajām sienām bungoja uz klavierēm, un viņas «Bet, bērni!», ko tā skābā balsī atkārtoja piecdesmit reižu dienā. Tāpat kā toreiz, kad bija mācījis atsevišķus skolniekus, Deivids klusībā vēlējās grozīt visu mācību sistēmu. Atmest idiotiskās blakus lietas, kam tik lielu uzmanību pievērsa inspektori savās vizītēs, ignorēt Hastingsas kauju, Keiptaunas ģeogrāfisko platumu, galvaspilsētu un gadaskaitļu uzskaitīšanu dziedošā balsī, nedzīvo lasāmo grāmatu aizvietot ar Hansa Andersena darbiem, iemācīt bērniem domāt, saistīt viņu nepastāvīgo interesi, drīzāk rosināt garu nekā atmiņu. Protams, visi viņa mēģinājumi, viņa ieteikumi šai virzienā atdūrās pret vislielāko saltumu. Katru dienu, katru stundu viņam bija sajūta, ka viņš neiederas šai vidē. Skolotāju istabā bija tas pats. Viņš jutās svešs, daži kolēģi pret viņu izturējās atturīgi, Mimsa jaunkundze — ledaini salti. Viņam bija jāatzīst arī fakts, ka direktors Stroters viņu neieredz. Stroters bija stūrains sausiņš, Daremas universitātes M. A.(Master of Arts – maģistra grāds), bramanīgām manierēm un sīkumains, pedantisks. Viņš valkāja melnus uzvalkus, kuplas, melnas ūsas un bija īsts pedants. Vecajā skolā viņš bija strādājis par otro skolotāju, zināja visu par Deividu, viņa ģimeni un izcelšanos, nicināja viņu, tāpēc ka Deivids strādājis raktuvē un nebija ieguvis bakalaura grādu; viņam bija tāda sajūta, ka Deivids tam uzspiests, un viņš centās būt, cik vien iespējams, nepatīkams, nicīgs un bargs. Ja direktors būtu misters Kārmaikls, viss kļūtu citādi; Kārmaikls gan pieprasīja šo vietu, bet tika noraidīts. Viņam nebija iespaida. Riebumā viņš atmeta ar roku un pieņēma ciema skolas skolotāja vietu Volingtonā. Viņš atrakstīja Deividam garu vēstuli, lūdza, lai pa reizei nedēļas nogalē aizbraucot ciemā. Ik rindā runāja drosmi zaudējuša cilvēka pesimisms.

Toties Deivids nezaudēja drosmi; viņš bija jūsmīgs, jauns, apņēmies iet savu ceļu. Un tagad, iegriežoties Lema ielā, spirgtā vēja stiprināts, viņš zvērēja izlauzt sev ceļu — tikt projām no jaunās Beteles ielas, projām no Strotera sīkumainības, sasniegt kaut ko skaistāku. Izdevībai jārodas. Un, dieva vārds, viņš to nepalaidīs neizmantotu.

Lema ielā līdz pusei aizgājis, Deivids ieraudzīja kādu stāvu, kas tuvojās gar to pašu ielas malu. Tas bija Ramedžs, Džeimss Ramedžs, miesnieks, skolas valdes viceprezidents, nākamais pilsētas vecākais. Deivids pieklājīgi palocīja galvu. Bet Ramedžs pagāja garām, ne ar mazāko kustību neatņēmis sveicienu; viņa īgnais skatiens neizteiksmīgi vērās Deividā, it kā gribētu redzēt tam cauri.

Deivids pietvīka, sakoda zobus. «Tas ir ienaidnieks,» viņš nodomāja. Nogurdinošās dienas beigās šī pēdējā nevērība bija kā dziļa brūce. Taču, mājā ieejot, viņš lūkoja to izmest no prāta un tāpēc, pa durvīm iegājis, tūliņ sauca Dženiju.

Viņa parādījās skaistā, sārtā zīda blūzē, ko Deivids vēl nebija redzējis; matus viņa bija izmazgājusi šampūnā un eleganti sasukājusi.

— Dženij, tu izskaties kā karaliene!

Elegantā, koķetā pozā viņa to turēja no sevis atstatu.

— Nesaburziet man jauno blūzi, vīra kungs! — Pēdējā laikā viņa bija sākusi to saukt par «vīra kungu» — tas viņam briesmīgi nepatika; būs jālūdz, lai viņa vairs tā nedara. Protams, ne jau tūliņ, varbūt viņa pati mitēsies. Nu viņš aplika tai roku ap slaidajiem gurniem un veda to uz virtuvi, kur pa vaļējām durvīm redzēja jautru uguni sprēgājam. Bet viņa protestēja.

— Nē, nē! Tur ne, Deivid! Negribu, ka sēžam virtuvē.

— Bet, Dženij, esmu pieradis sēdēt virtuvē... Un tur tik jauki un silti.

— Nē, es negribu, ļaunais vīra kungs. Tu zini, kā norunājām. Nenoslīdēt zem līmeņa. Mums jādzīvo priekšējā istabā. Virtuvē dzīvot ir briesmīgi prasti.

Viņa vīram pa priekšu iegāja dzīvojamā istabā, kur nejauki kūpēja zaļas malkas uguns.

— Tagad apsēdies, kamēr atnesīšu tēju.

— Bet kāda velna pēc, Dženij...

Ar mazu, jauku žestu viņa to iestūma krēslā un rosīgi izsteidzās ārā. Pēc piecām minūtēm viņa ienesa launagu: vispirms paplāti, tad augsto, niķelēto kūku plati — tas bija jauns pirkums, gaužām izdevīgs pirkums, iegādāts, paredzot, ka drīz sāks ierasties viesi — un beidzot divas mazas japāņu papīra servjetes.

— Paliec nu klusu, vīra kungs! — Atkal viņa apklusināja Deivida izbrīnas pilno protestu, vēl iekām viņš to paguva izteikt. Viņa tam pielēja tasi ar ne visai karstu tēju, eleganti pasniedza servjeti, nolika blakus kūku plati. Dženija atgādināja meiteni, kas rotaļājas ar leļļu servīzi. Deivids to vairs nevarēja ilgāk paciest.

— Ak tu debess, Dženij! — viņš uzjautrināts un sašutis iesaucās. — Triju velnu vārdā, ko tas nozīmē? Man gribas ēst. Gribu labu, bagātu launagu ar siļķēm, olām vai pāris Raudāja pīrāgiem.

— Bet, Deivid, nelamājies jel! Tu zini, ka neesmu pie tā pieradusi. Un neesi nepacietīgs! Pagaidi taču! Šad tad gluži labi der paņemt tasi rokā, un drīz jau mums sāks nākt viesi; tāpēc man gribētos visu pareizi izmēģināt. Ņem biskvītu, to es nopirku pie Mērčisona.

Deivids grūti nopūtās, ar pūlēm norijis sapīkumu. Klusēdams viņš lūkoja kā nu varēdams samierināties ar «tasi rokā», ar Mērčisona mitro biskvītu, sauso, pirkto maizi, kas bija plāni apziesta ar pirktu marmelādi. Vienu mirkli viņš citādi nevarēja — viņam bija jādomā par launagu, ko māte mēdza likt galdā, kad viņš gāja darbā un nepelnīja ne pusi no tā, ko tagad: mīkstas, pašu ceptas maizes klaipu, no kā varēja griezt, cik gribēja, lielu podu ar sviestu, siera gabalu un mājas ievārījumu — pirkta marmelāde, tāpat kā pirkti cepumi, nekad neiekļuva Martas mājā. Bet nodevība, kas slēpās šai acumirkļa vīzijā, Deividam drīz lika atgriezties pie Dženijas. Viņš maigi uzsmaidīja viņai.

— Pēc tavas pašas neatdarināmā izteiciena, Dženij, tu esi kulminācija.

— Ai, tiešām? Tiešām? Kā redzu, tu labojies, vīra kungs. Nu, kas šodien bija skolā?

— Nekā sevišķa, dārgā Dženij.

— Vienmēr viens un tas pats: nekā sevišķa.

— Nu jā, Dženij...

— Un kas?

— Nekas, mīļā.

Viņš lēnām piebāza pīpi. Vai viņš tai varēja klāstīt savas cīņas un savu pazemojumu drūmo stāstu? Citai sievai tas patiktu, bet ne Dženijai. Viņa gaidīja stāstu par žilbinošiem panākumiem — kā direktors viņu uzslavējis, stāstu par kādu neikdienišķu sniegumu, kas viņam sagādās drīzu paaugstinājumu. Viņš negribēja sievu uztraukt, un viņam negribējās arī melot.

Sekoja īss klusuma brīdis, tad viņa viegli pārslīdēja uz citu bīstamu tematu.

— Nu tad saki, — vai esi jau izšķīries Artura Barasa lietā?

— Nu... man nav lielas patikas to uzņemties.

— Bet tas taču tik laimīgs gadījums, — viņa iebilda. — Iedomājies tikai, ka Barass personiski tevi lūdza!

Viņš strupi atbildēja:

— Man šķiet, ka par daudz jau esmu ielaidies ar Barasu. Man viņš nepatīk. Savā ziņā nožēloju, ka vispār viņam rakstīju. Pretīgi domāt, ka esmu viņam pateicību parādā par savu vietu.

— Tu esi tāds auša, Deivid. Viņam taču tik liels iespaids. Man liekas lieliski, ka viņš interesējas par tevi un aicina par sava dēla mājskolotāju.

— Es to neuztveru kā interesi. Dženij, viņš ir cilvēks, ar kādiem man nav pa ceļam. Viņš tikai mēģina pārliecinoši pierādīt savu labvēlību.

— Un ko tad viņš tā grib pārliecināt?

Deivids diezgan skarbi atbildēja:

— Pats sevi!

Klusums. Dženijai nebija ne jausmas, ko Deivids grib teikt. Apstākli bija tādi, ka Barass, sestdien Kaupena ielā satiekot Deividu, ar vēlīgu seju bija to apturējis, augstprātīgā interesē iztaujājis un beidzot uzaicinājis trīs vakarus nedēļā nākt uz Lovu un dot Arturam papildu stundas matemātikā. Arturs matemātikā esot vājš, un vajagot palīga, lai viņš varētu izturēt gala pārbaudījumus diploma iegūšanai.

Dženija atmeta galvu.

— Neticu, ka tu pats apjaut, ko runā, — viņa aizrādīja. Vienu mirkli izskatījās tā, ka viņa gribētu vēl ko piebilst. Bet viņa neko neteica, tikai steigšus novāca traukus un iznesa tos no istabas.

Klusums mazajā istabā ar zaļas malkas uguni un jauna koka mēbelēm. Tad Deivids piecēlās, nolika uz galda savas grāmatas, ar kruķi sabikstīja uguni. Viņš savaldījās, ar pūlēm novērsa domas no Barasa un ķērās pie darba.

Viņš atpalika no plāna, ko pats bija iecerējis, un tādēļ raizējās. Nezin kāda iemesla dēļ Deivids neatrada cerētās iespējas mierīgi mācīties. Bērnu mācīšana bija grūta, daudz grūtāka, nekā viņš bija iedomājies. Mājās pārnākot, viņš bieži jutās noguris; arī šodien Deivids bija noguris; un pārāk daudz bija lietu, kas novērsa uzmanību. Viņš sakoda zobus, atspieda galvu rokās un. pievērsa visu uzmanību Žisrānam. Jāstrādā, lai iegūtu šo sasodīto bakalauru, viņam gluži vienkārši nebija citas izejas. Tā bija vienīgā iespēja tikt uz priekšu, izkarot sev un Dženijai augstāku stāvokli.

Pusstundu viņš strādāja veiksmīgi un netraucēts. Tad Dženija iezagās istabā un apsēdās uz krēsla paroces. Viņa izrādīja nožēlu par pirmītējo nelabo omu, bija rotaļīga un pieglaudīga.

— Deivid, mīļais! — Viņa aplika roku vīram ap pleciem. — Nedusmojies, ka biju pūcīga, lūdzu, lūdzu, man visu dienu bija tik garlaicīgi, varbūt tādēļ ar tādu prieku gaidīju šo vakaru.

Gandrīz smaidīdams, viņš piespieda galvu pie viņas apaļās, jaunās krūts, bet ar acīm joprojām neatlaidīgi skatījās grāmatā.

— Tu jau nemaz nebiji pūcīga, un dienu tev tiešām garlaicīgi.

Viņa maigi glāstīja tam pakausi.

— Bija gan garlaicīgi, Deivid. Neesmu gandrīz ne ar vienu runājusi, ja neskaita veco Mērčisonu veikalā un sievieti, no kuras pirku zīda gabalu, ak, un tad vēl dažus cilvēkus, kas pienāca pie durvīm. Es... Es domāju, mēs varētu šovakar kaut kur aiziet un mazliet izklaidēties.

— Man jāstrādā, Dženij, to taču tu zini tikpat labi kā es. — Viņa skatiens arvien vēl kavējās grāmatā.

— Ā... Tu nedrīksti tā ierakties tajās vecajās, muļķīgajās grāmatās; vienu vakaru vari atpūsties... Strādāsi citreiz.

— Nē, Dženij, tiešām tas ir svarīgi.

— Ai, Deivid, tu varētu gan, varētu gan, ja tikai gribētu.

Izbrīnījies un apjucis Deivids beidzot pacēla acis un īsu brīdi noskatījās viņā.

— Bet, dieva dēļ, kur tad tu tā gribi iet? Ārā auksts un slapjš. Mājā visjaukāk.

Viņai viss jau bija gatavs, nolemts, rūpīgi izdomāts. Nu viņa to dedzīgi izklāstīja.

— Mēs varētu aizbraukt uz Tainkāslu ar vilcienu, kas atiet sešos desmit. Eldona zālē populārs koncerts, kaut kas tiešām jauks. Avīzē tā rakstīts, un piedalīšoties arī daži mākslinieki no Vitli-Bejas, zini, ziemā viņi tā mēdz darīt. Piemēram, Kolins Lavdejs — tik brīnišķīgs tenors. Biļetes maksā tikai šiliņu un trīs pensus, tā tiešām nav liela nauda. Ai, brauksim turp, Deivid, mēs pavadīsim jauku, jautru vakaru! Esmu tik nomākta, man vajag mazliet izklaidēties. Neesi taču tik garlaicīgs vecs sakārnis.

Nu sekoja īss klusuma brīdis. Deivids negribēja būt garlaicīgs vecs sakārnis. Viņš bija noguris, viņu nomāca doma, ka nepieciešami mācīties. Tiešām, bija slapjš, nemīlīgs vakars; koncerts Deividu nevilināja. Pēkšņi viņam ienāca prātā kāda doma, lieliska doma — acis iemirdzējās.

— Paklausies, Dženij! Ko tu par to saki? Atbrīvošos šovakar, kā tu man ieteic, un tad ātri aiziešu un atvedīšu Semu un Hjūdžiju. Iekursim uguni, izsutināsim gaļu ar kartupeļiem un uzspēlēsim ramiju. Ja tu runā par saviem kumēdiņu rādītājiem, — tie netiek Semam līdzi. Mūsu Semijs ir labākais, kādu jelkad esmu dzirdējis, tu negarlaikosies nevienu mirkli. — Tā nu tiešām bija — viņš to juta — lieliska iedoma; atsvešināšanās no ģimenes viņu nomāca, viņš vēlējās atkal būt kopā ar brāļiem, un te nu bija brīnišķīga izdevība lauzt ledu. Taču, kamēr viņa seja kļuva gaišāka, Dženijas seja stiepās garumā.

— Nē, — viņa salti teica, — tas man nemaz nepatīk. Tavi radi pret mani neizturas labi, Deivid. Negribu, ka tie bieži nāk un iet manā mājā.

Atkal klusums. Deivids saknieba lūpas. Viņš juta, ka Dženija ir neprātīga un netaisna — nebija pareizi viņu šādā vakarā vilkt līdzi uz Tainkāslu. Viņš nevarēja braukt. Pēkšņi viņš ieraudzīja Dženijas acīs spožas asaras. Nu visam bija beigas. Viņš taču nedrīkstēja izturēties tik ļauni, ka sievai jāraud.

Viņš nopūtās, piecēlās, aizvēra grāmatu.

— Labi, Dženij, nu tad iesim uz to tavu koncertu, ja tik ļoti gribi.

Viņa ietrallinājās sajūsmā, sasita plaukstas, satraukta skūpstīja Deividu.

— Tu esi jauks, Deivid, dārgumiņ, tu tiešām esi jauks! Nu pagaidi mazu brītiņu, uzskriešu augšā uzlikt cepuri. Nebūs ilgi, mums vēl laika diezgan, tiksim uz vilcienu.

Kamēr Dženija bija augšā, viņš iegāja virtuvē, nogrieza lielu riecienu maizes un gabalu siera. Ugunī skatīdamies, viņš lēnām ēda. Dženija, tā viņš ar greizu smaidu domāja, laikam gan jau kopš vairākām dienām bija apņēmusies viņu šovakar vilkt uz šo koncertu.

Viņš pašlaik beidza ēst, kad kāds pieklauvēja pie sētas durvīm. Deivids pārsteigts atvēra durvis.

— Nē, ko tu saki, Semijs! — viņš sajūsmā iesaucās. — Ak tu vecais blēdi!

Semijs, kam bālajā, bet veselīgajā sejā rotājās neizdzēšamais, drošais smaids, iečāpoja virtuvē.

— Mēs ar Anniju pašreiz gājām garām, — viņš paskaidroja, par spīti smaidam, ar tādu kā kautrību. — Domāju, jāiegriežas pie tevis.

— Tas taču lieliski, Semij! Bet klausies... Kur tad paliek Annija?

Sems ar galvas pamājienu norādīja uz tumsu ārā. Etiķete bija sīki ievērota. Annija gaidīja mājas priekšā. Annija zināja savu vietu. Annija nebija droša, vai viņu labprāt uzņems. Deivids garā redzēja visu ainu: Annijas Maseres tumšo stāvu mierīgi un pieticīgi staigājam gar māju un gaidām, kamēr viņu atzīs par cienīgu kāpt pāri slieksnim. Deivids to pašu brīdi iesaucās:

— Tūliņ ved viņu iekšā, tu lielais aplamniek, žiglāki! Acumirklī ved viņu iekšā!

Semija smaids kļuva platāks.

Šai brīdī istabā ienāca Dženija, saposusies. Semijs, uz durvīm iedams, nedroši apstājās, uzlūkoja Dženiju, kas ar savām labākās sabiedrības manierēm nāca tuvāk.

— Tiešām liels prieks, — Dženija teica, smaidīdama sevišķi pieklājīgi. — Tāds rets viesis. Cik žēl, ka ieradāties nereizē, kad mēs ar Deividu esam nolēmuši iziet.

— Bet Semijs taču atnācis pie mums ciemā, — Deivids pārtrauca, — un atvedis arī Anniju, viņa ārā gaida.

Dženijas uzacis savilkās uz augšu; viņa klusēja tieši tik ilgi, cik pieklājība prasīja, tad burvīgi uzsmaidīja Semam.

— Tiešām žēl! Cik muļķīgi, tiešām muļķīgi, ka atnācāt tieši tai brīdī, kad ejam uz koncertu. Mēs norunājām Tainkāslā satikties ar draugiem un tiešām nevaram likt tiem veltīgi gaidīt. Jums jāatnāk citreiz.

Semijs visiem spēkiem pūlējās smaidīt.

— Ak, nekas, ir jau labi. Mums ar Anniju laika diezgan. Varam atnākt kuru katru dienu.

— Tu taču neiesi projām, Semij! — Deivids iesaucās. — Ved Anniju iekšā, palieciet abi un izdzeriet tasi tējas!

Dženija ar žēlabainu skatienu pavērās pulkstenī.

— Ko nu niekus, zēn, — Sems jau bija tuvu durvīm. — Nekādā ziņā negribu tevi un tavu kundzi aizkavēt izpriecā. Mēs ar Anniju mazliet pastaigāsim pa aleju. Arlabvakaru!

Semija smaids neizdzisa līdz pat beigām, taču Deivids no šā smaida redzēja, ka Semijs bija ļoti aizvainots. Droši vien Semijs tagad izies ārā pie Annijas un čukstēs:

— Nāc, meitenīt, mēs abi neesam diezgan smalki tādiem ļaudīm. Kopš mūsu Deivids skolmeistars, viņš kļuvis pārāk iedomīgs.

Deivids sarāvās, svārstīdamies starp vēlēšanos steigties Semijam pakaļ un solījumu vest Dženiju uz koncertu. Bet Semijs jau bija projām.

Dženija ar Deividu tika vilcienā, kas sešos desmit atgāja uz Tainkāslu, lēnā, pārpildītā vilcienā, kas apstājās katrā pieturā. Viņi aizgāja uz Eldona zāli. Biļetes maksāja divi šiliņi, jo lētākās jau bija pārdotas, kad viņi tika līdz kasei. Trīs stundas viņi nosēdēja smacīgajā zālē, klausīdamies priekšnesumus.

Dženija jūsmoja, aplaudēja līdzi citiem, lai izspiestu piedevas; bet Deividam viss derdzās. Viņš lūkoja atmest savu pārākuma apziņu, nopietni pūlējās gūt prieku, bet viss šis sarīkojums viņam bija līdz kaklam. — Ai! Viņi ir pirmklasīgi! — Dženija nemitīgi dvesa lielā sajūsmā. Bet viņi nebija vis pirmklasīgi, viņi bija ceturtās klases — vasaras komediantu trupu salašņas ar komiķi, kura joki attiecās galvenokārt uz sievasmāti, un Kolinu Lavdeju, kas drebināja savu sīrupaino balsi un dvēseliski spieda rokas pie sirds. Deivids domāja par Sallijas mazajiem priekšnesumiem dzīvojamā istabā Skotsvudas ielā, priekšnesumiem, kuri tik augstu paceļas pāri šim nožēlojamam koncertam, viņš domāja par savām grāmatām, kas neatvērtas stāv mājās uz galda, domāja par Semiju un Anniju Maseri, kuri rokrokā staigā pa aleju.

Kad sarīkojums beidzās, Dženija, no zāles izejot, glaudās viņam klāt.

— Deivid, mums vēl stunda laika līdz pēdējam vilcienam, brauksim ar to; tas ir ātrvilciens un pietur tikai Slīskēlā. Aiziesim uz Persi—Grilu un paņemsim kaut ko. Džo mani vienmēr tur veda. Tikai glāzi portvīna. Nevaram taču visu laiku gaidīt stacijā.

Persija restorānā viņi izdzēra katrs pa glāzei portvīna, un Dženija jūsmoja, ka varēja atkal te būt, ieraudzīja pazīstamas sejas, ķircināja viesmīli ar servjeti aiz svārku atloka un, atcerēdamās kādu sarkandeguņa komiķa joku, sauca to par Čolzu.

— Tas nu gan bija jocīgs putns, vai ne? — viņa smiedamās piebilda.

Portvīns Deividam lika visu ieraudzīt mazliet citādā gaismā, padarīja kontūras maigākas, krāsas rožainākas, atmoslēru mazliet miglainu. Viņš pāri galdam uzsmaidīja Dženijai.

— Tu esi mazs velnēns, — viņš teica. — Un kā tu proti nabaga vīru ietekmēt! Redzu, man tomēr būs jāuzņemas jaunā Barasa mācīšana.

— Nu tu runā prātīgi, mīļais, — viņa acumirklī piebalsoja. Dženija vilināja ar skatieniem, spieda zem galda celi pie viņa ceļa un līksmā pārgalvībā lika Čolzam atnest otru glāzi portvīna.

Vēlāk viņiem vajadzēja skriet, lai laikus tiktu stacijā. Ātri, ātri kā virpulī viņi sasniedza vilcienu, ieklupa tukšā smēķētāju kupejā.

— Ak tu šausmas, pasarg dievsl — Dženija aizelsusies smējās. — Deivid, mīļais, tā tik bija kulminācija! — Viņa brīdi klusēja, atvilka elpu, redzēja, ka viņi ir vieni, ar gurdumu sirdī atcerējās, ka vilciens nepietur līdz Slīskēlai... Vismaz vēl pusstundu. Viņa cienīja neparastas vietas, tās viņai vienmēr bija patikušas, pat kopā ar Džo. Pēkšņi viņa pieglaudās cieši klāt.

— Deivid, tu esi tik mīļš pret mani. Nezinu, kā lai tev pateicos. Novelc aizkarus, Deivid... Tā būs omulīgāk.

Viņš to uzlūkoja cieši, it kā šaubīdamies, kamēr viņa gulēja viņa rokās. Dženija aizvēra acis — zem plakstiem tās šķita lielas, lielas; viņas bālās lūpas bija valganas un drusku pavērtas kā neizdibināmā smaidā; viņas elpa smaržoja pēc vīna, augums bija maigs un silts, silts.

— Nu, — viņa murmināja, — novelc aizkarus, visus aizkarus!

— Nē, Dženij... Pagaidi taču, Dženij!...

Vilciens drusku kratīja, pārmiju vietās mazliet svaidījās. Deivids piecēlās un novilka visus aizkarus uz leju.

— Tā ir skaisti, Deivid!

Pēc tam viņa dusēja, cieši pieglaudusies; viņa aizmiga un paklusām krāca. Deivids skatījās taisni uz priekšu, ar savādu izteiksmi sasprindzinātajā sejā. Vagons oda pēc atdzisušiem pīpes dūmiem, portvīna un lokomotīves kvēpiem, kāds bija izmētājis pa grīdu apelsīnu mizas. Ārā bija melna tumsa; vējš gaudoja, trieca smagas lietus lāses rūtīs. Vilciens dārdēdams joņoja tālāk.

XVIII

Aprīļa sākumā, kad Deivids gandrīz trīs mēnešus jau bija mācījis jauno Barasu Lovā, viņš saņēma ziņu no tēva. Harijs Kinčs, mazs zēns no terasēm, tās meitenes Alises brālis, kura pirms nepilniem septiņiem gadiem nomira ar plaušu karsoni, kādu rītu Deividam atnesa vēstulīti jaunajā Beteles ielas skolā. «Mīļo Deivid, vai negribi sestdien nākt līdzi uz Vonzbeku foreles zvejot? Tavs tētis.» Rakstīts bija neveikli, ar tintes zīmuli vecas aploksnes otrā pusē.

Deivids bija dziļi aizkustināts. Tātad tēvs arvien vēl gribēja iet ar viņu makšķerēt kā tanīs dienās, kad tas viņu, mazu zēnu, tika ņēmis līdzi uz Vonzbeku? Šī doma viņu darīja laimīgu. Desmit dienas Roberts tuberkulozā pleirīta lēkmes dēļ nebija gājis uz raktuvi — viņš par to maz bēdāja un sauca to par «iekaisumu». Bet nu viņš jau bija kājās un gāja ārā. Sestdien Robertam bija pēdējā brīvā diena, tāpēc viņš vēlējās, lai Deivids šo dienu pavadītu kopā ar viņu. Šis ielūgums nāca kā miera piedāvājums no tēva sirds.

Deivids stāvēja pie savas pults dūcošajā klasē, un viņa domas ātri traucās atpakaļ pa pēdējos mēnešos noieto ceļu. Viņš bija gājis uz Lovu pret savu gribu, varbūt Dženijas skubinājumiem paklausot, visvairāk gan tādēļ, ka viņiem vajadzēja papildu ienākumu. Bet tas bija smags sitiens tēvam. Un tiešām, Deividam šķita savādi un gandrīz neticami, ka tagad viņam varētu būt draudzīgas attiecības ar Barasu ģimeni, ko viņš savās domās vienmēr bija turējis stingri šķirtu no sevis un savas dzīves. Viņš apdomājās. Piemēram, krustmāte Kerija, tik ziņkārīga un norūpējusies sākumā, tiecās skatīties uz viņu kā uz tiem cilvēkiem, kas nāca mājā netīriem zābakiem, vai kā uz Ramedža rēķinu, kad tai bija aizdomas, ka Ramedžs par fileju pierakstījis par daudz. Viņas tuvredzīgajās acīs vēl ilgi bija bažīgas neuzticības izteiksme.

Taču ar laiku šī izteiksme izzuda no krustmātes Kerijas acīm. Galu galā Deivids viņai iepatikās, un viņa kārtīgi katru vakaru ap deviņiem, kad Arturs ar Deividu beidza darbu, uzsūtīja vecajā klases istabā siltu pienu un biskvītus.

Tad — lai cik dīvaini — ar silto pienu un biskvītiem istabā bija sākusi nākt Hilda. Sākumā viņa pret Deividu nebija vis izturējusies kā pret personu, kas nāk istabā netīriem zābakiem, bet kā pret pašiem mēsliem uz zābakiem. Viņš to neievēroja, drīz vien viņš tur saskatīja Hildas iekšējās nesaskaņas simptomu. Hilda viņu interesēja. Viņai bija divdesmit četri gadi; viņas noraidošā izturēšanās un drūmā, nepievilcīgā āriene tagad izpaudās vēl skaidrāk. Hilda, tā viņš domāja, ir citāda nekā vairums neglīto sieviešu. Tās nebeidz pašas sevi pievilt, pārģērbjas, lūko no sevis izdabūt labāko, pie spoguļa stāvot, domā: «Šī zilā krāsa tiešām labi pieder manai sejai» vai «Mans profils tiešām izskatās ļoti glīts», vai arī «Vai mani mati ar celiņu vidū neizskatās jauki?» Un tā viņas sevi krāpj, kamēr beigu beigās nomirst. Bet Hilda jau pašā sākumā bija enerģiski tikusi skaidrībā par to, ka bija neglīta, un ar savu noraidošo izturēšanos enerģiski uzsvēra tieši nelāgāko no sava neglītuma. Un tomēr Deivids noprata, ka Hilda dzīvo iekšējā konfliktā: varbūt viņā cīnījās tēva spēks ar mātes vājumu. Hilda Deividam arvien šķita kā šo abu elementu savienojums pret pašu gribu, it kā tā būtu negribot ieņemta, it kā tā embrija stāvoklī būtu cīnījusies pati ar sevi un beidzot nākusi pasaulē, nesdama sevī nesamierināmas pretrunas. Hilda nebija laimīga. Viņa pamazām atklājās un pati nezināja, ka atklājās. Viņai sāpīgi pietrūka Greisas, kas tagad Herogitā gāja skolā. Lai gan Hildas piezīmes parasti bija tādas: «Viņai tur neko neiemācīs, viņa jau neko nespēj iemācīties!» — vai, vēstuli lasot: «Viņa pat neprot pareizi rakstīt!» — Deivids tomēr redzēja, ka Hilda māsu dievina. Viņa bija savāda feministe, viņa cīnījās pati ar sevi. Divpadsmitajā martā visas avīzes bija pilnas rakstiem par postīšanas gājienu, ko sufražistes rīkojušas Londonas Vestendā. Visās galvenajās ielās izsisti logi, daudzi simti sieviešu apcietinātas, to starpā arī Pankhērsta kundze. Hilda liesmoja. Tovakar viņa sāka plašu diskusiju un pilnīgi zaudēja savaldību. Viņai pārlieku gribējās piedalīties šai kustībā, kā pati teica, gribējās kaut ko darīt, iekļauties dzīves darbīgajā virpulī, strādāt, lai atvieglotu neciešamos spaidus, kas nomāca viņas dzimumu. Acis viņai dzirkstīja, kad viņa, piemēram, minēja armēnietes un tirdzniecību ar baltajām verdzenēm. Viņa bija cildena, nicināšanas pilna. Vīrieši? Protams, vīrieši viņai riebās! Riebās — un viņa tos ienīda. Viņa ielaidās debatēs. Savu «Leļļu namu» viņa zināja no galvas. Tas bija jauns viņas iekšējā konflikta, viņas neglītuma, viņas psihozes simptoms.

Lai gan viņa to nekad atklāti neizrādīja, skaidri bija manāms, ka Hildas riebums pret vīriešiem sakņojas viņas tēvā. Barass tai bija vīrietis, falliskais simbols, viņas tēvs. Tas veids, kā Barass gluži mierīgi apspieda visas Hildas vēlēšanās, vērta viņas jūtas vēl brāzmainākas, saasināja un padziļināja viņas pretestību. Viņa gribēja tikt projām no Lovas un projām no Slīskēlas, viņa gribēja strādāt, lai nopelnītu sev iztiku, — jā, strādāt: vienalga, ko un kur, ja tikai varētu būt starp sava dzimuma biedrenēm. Viņa gribēja kaut ko darīt. Bet viņas izmisīgās vēlēšanās sadrupa pret tēva salto pārākumu. Tas viņu izsmēja, ar vienu vienīgu nicīgu vārdu modināja viņā sajūtu, ka viņa ir muļķe. Hilda nozvērējās iet projām no šejienes, zvērēja cīnīties. Un tomēr viņa palika, un cīņa notika tikai viņas dvēselē. Hilda gaidīja... Gaidīja — ko?

No Hildas Deivids iepazina Barasa vienu pusi. Otru pusi viņš, protams, guva caur Arturu. Lovā Deivids ar Barasu nekad nenāca saskarē, tas palika tāls un nepieejams tēls. Bet Arturs daudz runāja par tēvu; nekad viņš nebija laimīgāks kā tad, kad par to runāja. Kad kvadrātvienādojumi bija atrisināti, Arturs vienmēr sāka... Katrs iemesls bija labs, lai to ierosinātu. Bet, ja Hildas daiļrunību vēl pušķoja naids, tad Artura cildinājumi skanēja gandrīz ekstātiski.

Deivids iemīļoja Arturu un tomēr šai pieķērībā manīja to pašu līdzjūtību, kas viņu kādreiz bija pārņēmusi raktuves pagalmā, Arturu pirmoreiz redzot ratu vadītāja augstajā sēdeklī. Arturs bija nopietns, tik aizkustinoši nopietns. Un tomēr tik vājš! Viņš varēja svārstīties, pat zīmuli izvēloties: kuru ņemt — H vai HB. Ātra izšķiršanās to nomierināja kā laipnība. Viņš visu ņēma pie sirds, bija pārmēram jūtelīgs. Deivids bieži lūkoja ar jokiem viņam likt aizmirst biklumu. Nekās nelīdzēja. Arturam nebija ne mazākās humora izjūtas.

Kas zīmējas uz Artura māti, Deivids iepazinās arī ar viņu. Kādu vakaru krustmāte Kerija ienesa silto pienu klases istabā tādā izskatā, it kā parādītu žēlastību — vēl lielāku nekā parasti.

Viņa cienīgi teica:

— Mana māsa, Barasa kundze, labprāt vēlētos ar jums runāt.

Harjeta zvilnēja spilvenos un gribēja dzirdēt atsauksmi par Arturu, protams, tikai Deivida domas par Arturu. Dēls Arturs viņai sagādājot lielas rūpes, viņa jūtot lielu atbildību, ak, lielu atbildību, tā viņa teica un palūdza Deividam, vai tas nebūtu tik labs un nepasniegtu Ķelnes ūdens pudeli no mazā blakus galdiņa. Jā, tur, lūdzu, blakus Deivida elkonim. Ķelnes ūdens tai nomierinot galvas sāpes, kad Karolainai esot tik daudz darba, ka neatliekot laika viņai sukāt matus. Jā, viņa turpināja, Artura tēvam tā būtu liela vilšanās, ja Arturs negūtu panākumus. Varbūt Deivids varētu, jo krustmāte Karolaina tik labi par viņu izteikusies, savā veidā pamēģināt ilgstoši ietekmēt Artura raksturu, lai viņu labāk sagatavotu dzīvei. Un tai pašā elpas vilcienā viņa vaicāja, vai viņš ticot domu dziedniecībai. Viņa pēdējā laikā domājusi, ka varbūt varētu izmēģināt domu ārstniecību, taču grūtības esot tai ziņā, ka, ar domām ārstējoties, gultas galvgalim jābūt tieši pret ziemeļiem un to šai istabā esot grūti panākt loga un gāzes krāsns novietojuma dēļ. Bez gāzes krāsns viņa, protams, nevarot iztikt, pilnīgi neiespējami! Nu, viņa turpināja, tā kā Deivids labi pārzinot matemātiku, viņš varēšot pateikt, vai viņš tiešām domājot, ka domu dziedniecībai varētu būt tikpat labi panākumi, ja gultas galvgalis būtu pret ziemeļrietumiem, ko ar nelielām grūtībām varētu iekārtot, ja kumodi noliktu pie otras sienas.

Dženija jūsmoja, ka Deivids Lovā atstājis labu iespaidu, jūsmoja, ka viņam ar Barasu ģimeni «tik labas attiecības». Dženijas ilgas pēc sabiedrības bija tik lielas, ka viņa priecājās arī tad, ja varēja tanī iekļūt netieši, ar vīra starpniecību. Kad Deivids vakaros pārnāca, viņa to skubināja izstāstīt visu, kas noticis. Vai viņa tiešām tā teica, un vai kūkas pasniedza apkārt vai arī tikai nolika šķīvi uz paplātes? Ka Hildai varētu būt zināma interese par Deividu, tas viņu nemaz neuztrauca. Dženija nepazina greizsirdību, viņa likās pilnīgi droša par vīru, un turklāt vēl Hilda bija visneglītākā sieviete pasaulē.

Dženijas nostāja pret Lovu Deividu uzjautrināja; viņš bieži izdomāja visneticamākos atgadījumus, lai viņu paķircinātu. Bet Dženija tik viegli nebija apmānāma. Viņas pašas izteicienu atkārtojot, Dženijai galva bija īstajā vietā. Dženija bija Dženija.

Šai laikā Deivids īsti iepazina Dženiju. Bieži viņam likās savādi, ka tikai tagad sāk iepazīt savu sievu, bet tik savādi nemaz nebija, ja apdomāja, ka pirms kāzām viņš to gandrīz nebija pazinis. Toreiz Dženija bija viņa mīlestības veidols, zieds, saldme, pavasara elpa.

Tagad viņš sāka iepazīt īsto Dženiju, to Dženiju, kurai bija ilgas pēc drēbēm, izpriecām un kura labprāt «gāja sabiedrībā», mīlēja glāzi portvīna, bija kaislīga un tomēr viegli aizvainojama, smaidot samierinājās ar lielām nepatikšanām un raudāja par sīkumiem, kura bija radusi prasīt mīlestību un līdzjūtību, un «glāstus», kura bija radusi stūrgalvīgi protestēt, tomēr nevarēja savu protestu nekā izskaidrot, kura vienā un tai pašā jaukajā elpas vilcienā apvienoja loģiku ar traku neprātu.

Viņš Dženiju arvien vēl mīlēja. Un nekad nebeigs mīlēt, to viņš zināja. Bet tagad viņi sāka bieži un asi ķildoties. Dženija bija stūrgalvīga, viņš arī bija stūrgalvīgs. Un bija zināmas lietas, kur Dženijas gribai nevarēja ļaut vaļu. Viņš tai neļāva dzert portvīnu. Tovakar, kad viņa Persija restorānā bija pasūtījusi portvīnu, Deividam radās nojauta, ka Dženija mazliet par daudz ciena portvīnu. Viņš tai neļāva portvīnu turēt mājās. Par šo portvīnu abi cīnījās. «Tu tiešām esi omulības jaucējs...Tev vajadzētu iestāties Pestīšanas armijā... Es tevi ienīstu!... Es tevi i e n ī s t u !...» Tad nāca asaru plūdi, sirsnīgs izlīgums un mīlestība: «Ai Deivid, es mīlu tevi, tiešām, t i e š ā m !...»

Gluži tāpat viņi cīnījās Deivida pārbaudījumu dēļ. Protams, Dženija gribēja, ka Deivids iegūst bakalaura grādu. Viņa ilgot ilgojās, lai viņš to iegūtu; viņai būtu liels prieks parādīt šai Strotera kundzei un dažām citām, bet viņa tam vienkārši negribēja ļaut laiku mācīties. Vienmēr viņai atradās kaut kas, ko vakarā vajadzētu darīt, vai, kad tie palika vieni, viņa patētiski teica: «Deivid, mīļais, dārgais, paņem mani klēpī! Man liekas, ka pagājuši gadi, kopš neesmu saņēmusi ne mazākā maiguma pierādījuma.» Citreiz viņa varbūt ar kartupeļu mizojamo nazi mazdrusciņ bija iegriezusi pirkstā — zaudējusi tik daudz asiņu. «Un kad mums beidzot būs kalpone, Deivid? To neviens cits nedrīkst man pārsiet kā tikai tu!» Tādos mirkļos bakalaurs atkāpās tālu, tālu. Deivids jau reiz bija atlicis pārbaudījumu uz sešiem mēnešiem, un tagad ar šo blakus darbu Lovā izskatījās tā, ka pirmajiem sešiem viegli varēja pievienoties vēl otri seši mēneši. Izmisumā viņš sāka ar velosipēdu braukt uz piecpadsmit jūdzes attālo Volingtonu, ciemu, kur tagad dzīvoja Kārmaikls. Tur viņš skolas namā atrada mieru un gudru padomu, ko vislabāk turpināt un ko pagaidām atlikt. Kārmaikls, pats pievīlies, pret viņu bija laipns un tiešām labs. Deivids bieži visu nedēļas nogali palika pie Kārmaikla.

Un, beidzot, viņi ar Dženiju cīnījās savu ģimeņu dēļ. Deividu briesmīgi skumdināja atsvešinājums, ko laulība bija radījusi starp viņu un tuviniekiem. Protams, pastāvēja gan zināmi sakari starp Inkermanas terasi un namiņu Lema ielā. Bet tas nebija tas, ko Deivids gribēja. Kopā esot, Dženija bija stīva, Marta — auksta, Roberts — nerunīgs, Semijs un Hjūdžijs — samulsuši. Savādi, Deivids būtu varējis sievu pērt, kad to redzēja visā viņas smalkajā vēlībā pret viņa ģimeni, un tomēr juta to pašu mīlestību, tiklīdz piederīgie aizgāja. Viņa laulība, un to viņš pats atzina, Martai un Robertam bija smags sitiens. Marta gan gluži dabiski šo sitienu saņēma rūgtajā atziņā, ka tai bijusi taisnība, — Dženija ne tuvu nebija pietiekami laba viņas dēlam; jau pašā sākumā, kad Deivids pameta raktuvi, Marta bija zinājusi, ka no tā nekas labs nevar iznākt, un tagad šī aušīgā, pāragrā laulība skaidri pierādīja, ka mātei bijusi taisnība.

Roberta nostāja bija citāda. Viņš atkāpās nomaļus un klusēja; ar Dženiju viņš vienmēr bija laipns, pūlējās būt laipns, bet, lai kā viņš lūkoja izlikties možs, tomēr bija manāma bēdīgā noskaņa. Ar Deividu viņš bija lolojis godkārīgus sapņus, tik ļoti paļāvies uz to, ko Deivids sasniegs, un savā ziņā visu savu dzīvi saistījis ar Deivida nākotni, bet Deivids divdesmit viena gada vecumā bija apprecējis muļķīgu pārdevēju — tā Roberts sirds dziļumā raudzījās uz šo lietu.

Deivids juta tēva skumjas. Tas viņu briesmīgi sāpināja. Naktīs viņš gulēja nomodā un domāja par to. Deivids zināja, ka tēvs ļaunojas par viņa precībām; tēvs ļaunojas, ka Deivids vietas dēļ bija griezies pie Barasa, tēvs ļaunojas, ka viņš deva papildu stundas jaunajam Arturam Barasam. Un tomēr tēvs viņam rakstīja un aicināja līdzi uz Vonzbeku makšķerēt.

Spēji saraudamies, Deivids atgriezās īstenībā. Vainas apziņā viņš apsauca trokšņaino klasi. Ātri uzrakstīja tēvam īsu atbildi, lai Harijs to varētu paņemt līdzi. Tad viņš metās kārtējā darbā.

Visu nedēļu Deivids priecīgi gaidīja sestdienu. Makšķerēšana viņam arvien bijusi sirdslieta, lai gan pēdējā laikā diezgan reti radās izdevība ar to nodarboties. Gaisā atkal manīja pavasari; Deivids zināja, ka Vonzbekas ieleja tagad ir skaista; pēkšņi viņš ar visu sirdi ilgojās atkal to redzēt.

Pienāca sestdiena, izdevīga diena makšķerēšanai — silts, šad tad starp mākoņiem paspīdēja saule, viegls rietumu vējš. Deivids agri piecēlās, pasniedza Dženijai rīta tēju, apzieda sev dažas marmelādes maizītes, tad sameklēja mazo makšķeri, ko tēvs viņam bija dāvinājis desmitajā dzimšanas dienā, — cik labi viņš vēl atcerējās to dienu, kad bija gājis uz Rietumu ielu pie Meriota makšķeri pirkt. Viņš to izmēģināja; tā arvien vēl bija lietojama un tikpat lokana kā toreiz. Klusu savā nodabā svilpodams, viņš apāva kājas. Kad viņš izgāja no mājas, Dženija vēl palika gultā. Deivids pa Inkermanas ielu uzkāpa terasēs — šai maigajā pavasara rītā viss viņu te tik savādi ietekmēja —, tad iegāja savās vecajās mājās. Semijs ar Hjūdžiju bija darbā, bet māte stāvēja pie galda un saiņoja sviestpapīrā Robertam ceļamaizi, apsiedama to ar tievu aukliņu. Marta taupīja auklas un sviestpapīru, it kā tie būtu tīra zelta. Deividu ieraudzījusi, viņa pamāja ar galvu, taču lūpas savilkās vaibstā, kas nevēstīja nekā laba. Viņš redzēja, ka māte viņam vēl nav piedevusi.

— Tu neizskaties vesels, — viņa teica, nomērīdama dēlu ar savu drūmo, caururbjošo skatienu.

— Jūtos pavisam labi, māt. — Tas nebija tiesa. Pēdējos mēnešos viņš reižu reizēm bija juties diezgan nelāgi.

— Tu esi bāls kā kaļķis.

Viņš atbildēja īsi:

— Nevaru savu sejas krāsu grozīt Es tev saku, jūtos pavisam labi.

— Man liekas, tev klājās labāk, kamēr biji mājās un strādāji godīgu kalnrača darbu.

Viņš juta dusmas ceļamies, bet tikai noprasīja:

— Kur tēvs?

— Aizgāja pēc ēsmas. Drīz būs atpakaļ. Vai tev tā jāsteidzas, ka ne mirkli nevar apsēsties un parunāt pāris vārdu ar savu māti?

Viņš apsēdās un noskatījās, kā viņa rūpīgi apsien sainīti. Auklu viņa nesavilka mezglā, jo Marta to gribēja saņemt atpakaļ. Viņa izskatījās tikai mazliet vecāka; viņas stiprais, plecīgais augums arvien vēl bija dzīvības spēka pilns un drošs kustībās; dziļi iegrimušās acis kalsnajā, veselīgajā, spēkpilnajā sejā raudzījās gudri un ar pārākumapziņu kā vienmēr. Viņa pagriezās pret Deividu.

— Kur tavas pusdienas?

— Kabatā.

— Parādi!

Viņš izlikās nedzirdam.

Viņa pastiepa roku un atkārtoja:

— Parādi!

— Es nerādīšu, māt. Man pusdienas kabatā. Tās manas pusdienas. Es tās ēdīšu, un ar tām pietiek.

Marta arvien vēl nikni turēja roku izstieptu, viņas izteiksme nebija kļuvusi maigāka.

— Tātad tu gribi man acu priekšā būt nepaklausīgs, kāds agrāk biji man aiz muguras?

— Ak, māt, velns lai parauj! Negribu būt nepaklausīgs. Es tikai...

Viņš sapīcis izrāva sainīti no kabatas.

Viņa to salti paņēma, tikpat salti attina, redzēja trīs sakaltušas maizes riecienus, ko viņš pats bija apziedis ar marmelādi un iesaiņojis. Martas izteiksme nemainījās, viņa neizpauda nievas, tikai nolika sainīti sānis. Viņa teica:

— To es piejaukšu maizes pudiņam. — Tad viņa pasniedza dēlam savu smago saini. Viņa to neslavēja, tikai piebilda: — Tur pietiks jums abiem.

Viņas rīcībā bija sava dala netaisnības, bet arī daļa taisnības. Un tā ķēra kā sitiens. Deivids iekaisis teica:

— Māt, man tiešām gribētos, lai tu ar Dženiju salabtu. Tu vienmēr esi bijusi pret viņu. Tas ir netaisni. Tu nemaz nemēģini saprasties. Pēdējos trijos mēnešos tu ne sešas reizes neesi bijusi pie viņas.

— Vai tad viņa grib, lai es eju?

— Māt, tu jau viņai nemaz neļauj iespēju gribēt. Tu varētu gan būt pret viņu laipnāka. Viņa te ir vientuļa, tu varētu viņu uzjautrināt.

Marta nievās kļuva niknāka nekā jelkad.

— Ak tad šai vajag uzjautrinājuma? — Marta īsu brīdi klusēja. Viņā cēlās saltas dusmas, tās draudēja viņu noslāpēt. Ārēji viņa neko neizrādīja, bet sava naida dziļumā nevilšus iestiga atpakaļ platajā izloksnē, kādā runāja jaunībā. — Un šī esot vientuļa, ko? Kāds tad viņai iemesls vientuļai būt — ar vīru un māju, kas tai jākopj? Es neesmu vientuļa. Man nekad nav iznācis laika būt vientuļai. Bet viņa arvien vēl cel degunu gaisā, izliekas, ka būtu kas vairāk, nekā ir. Tā viņa draugus nekad neatradīs, īstus draugus ne. Un, ja es būtu tavā vietā, es viņai teiktu, lai nepērk pie Mērčisona tik daudz portvīna.

— Māt! — Deivids uzlēca kājās, bālajā sejā uzliesmoja sārtums. — Kā tu drīksti tā runāt!...

Kamēr viņi lūkojās viens otram acīs, viņš, kvēli pietvīcis, viņa, bāla un salta, pa vaļējām durvīm ienāca Roberts. Viņš saprata pirmajā acu uzmetienā.

— Nu, — viņš laipni teica, — esmu gatavs, Deivij. Nāc nu, ar māti varēsi parunāties, kad pārnāksim.

Deivids skatījās zemē, lai neizrādītu, cik aizvainots viņš bija. No krūtīm viņam izlauzās gara, dziļa nopūta.

— Labi, tēt.

Abi reizē aizgāja.

Pa Kaupena ielu ejot, Roberts runāja vairāk nekā parasti. Viņš plaši pārsprieda makšķerēšanu. Robertam bija trekni kāpuri no kaulu dzirnavām pie Spita un dažas glītas sliekas no Midlrigas. Arī vēji pūta no pareizās puses. Vajadzētu būt labam lomam. Un viņš bija pratis tā iekārtoties, ka viņi varēja kādu gabalu braukt ar Tīzdeila piegādes ratiem. Vīrs, kas ar šiem ratiem parasti brauca, bija saslimis, un Dans Tīzdeils šodien raktuvē nestrādāja un bija uzņēmies sestdienas izvadājumus, lai izpalīdzētu tēvam. Dans dzīrās viņus abus aizvest līdz Eiverija fermai, dažas jūdzes aiz Morpetas. Laipni no viņa puses... Vispār Dans Tīzdeils bija kārtīgs zēns.

Deivids klausījās, lūkoja klausīties uzmanīgi, bet saprata Roberta runības iemeslu. Viņš pastāvēja mazliet nomaļus Tīzdeila veikala priekšā, kamēr Dans ar Robertu sarunājās. Sāpes viņam nedarīja tas, ka māte bija tā teikusi, — vissāpīgākais bija sīkais patiesības graudiņš mātes vārdos. Tas viņu grauza, tas viņu mocīja, nelika mierā.

Kad rati bija kārtībā, Dans Tīzdeils uzkāpa augšā; Roberts viņam sekoja; vispirms viņš uzlika kāju uz misiņa kāpšļa, tad gausi, ar pūlēm uzvilkās augšā; pēc tam uzrāpās Deivids — vietas nebija daudz. Viņi brauca.

Tiklīdz aiz muguras palika pēdējie nomaļu nami, Dans, laipns kā vienmēr, sāka tērzēt. Teica, ka aizvedīšot tos līdz Eiverija fermai un piegādi nokārtošot atceļā. Viņš labprāt ietu tiem līdzi, tā viņš teica, viņam ārkārtīgi patīkot makšķerēt, tikai reti gadoties izdevība. Vispār viņam patīkot lauki un lauku dzīve; patiesībā viņš vienmēr vēlējies būt lauksaimnieks, kustēties brīvā gaisā, nevis apakšā vecajā, draņķīgajā raktuvē. Bet tā jau dzīvē ejot... Te Dans pasmējās, gandrīz sakaunējās, ka izkratījis sirdi.

Viņi brauca tālāk, projām no lēzenās, pelēkās zemes ar īgnajiem raktuves dūmeņiem un ogļu kaudzēm, nonāca apvidū, kas līdzīgi jaunai pasaulei bija tērpies jaunās, zaļās lapās un jaunā, zaļā zālē. Likās, ka dievs šo pasaules stūrīti tikai vakar vakarā būtu radījis un nometis zemē un cilvēki to vēl nebūtu atraduši un notraipījuši. Te bija krāšņi lauki ar dzeltenajām narcisēm, tūkstošiem narcišu, un tie tiešām izskatījās jauki.

Pat Deivids kļuva možs, redzot šos daudzos, daudzos laukus ar skaistajām narcisēm. Viņš saņēmās.

— Cik skaisti! — viņš teica Danam.

Dans pamāja ar galvu un piebilda:

— Krāšņi ziedi. Būs govīm labs piens. — Brīdi valdīja klusums, tad Dans paslepus uzmeta skatienu Deividam. Beidzot viņš ievaicājās:

— Kā tev patīk iet uz Lovu?

Deivids atbildēja:

— Nav jau tik ļauni, Dan, nav tik ļauni.

Aiz kāda iemesla, kas bija gluži neizdibināms, Dana spirgtajā sejā, kā Deivids varēja redzēt, parādījās it kā kauna izteiksme. Dans īsi iesmējās, pagrieza godīgās, zilās acis pret Deividu.

— Tad jau tu viņus visus pazīsti, vai ne? Tagad jau tev viņi visi jāpazīst. Esi iepazinies ar Greisu, jā?

Šo vārdu pieminot, Danu pārņēma gandrīz svētbijība. Viņš rija siekalas, it kā saņemtu svēto vakarēdienu. Deivids to neievēroja. Viņš papurināja galvu.

— Greisu neesmu redzējis. Viņa taču tagad Herogitā.

— Jā, — Dans piebalsoja, skatīdamies, kā zirgs kustina ausis. — Viņa ir Herogitā.

Klusuma brīdis, drūms klusuma brīdis, tad Dans Tīzdeils nopūtās.

— Viņa gan ir briesmīgi jauka meitenei

Viņš atkal nopūtās; tā bija godīga nopūta un turklāt visai smaga nopūta un simbolizēja ilgas, nepiepildāmās ilgas, kas nu jau kopš turpat astoņiem gadiem slēpās Dana sirdī.

Viņi tuvojās Eiverija fermai; tai vietā, kur nogriezās cejš, Dans apturēja ratus. Roberts un Deivids izkāpa. Viņi vēlreiz pateicās Danam un šķērsām pāri laukiem devās uz Vonzbeku.

Viņi aizsniedza upi; ūdens bija dzidrs. Dēlu neuzlūkodams, Roberts teica:

— Deivij, es iešu aiz tilta; tu sāc šeit, te ir labākā vieta. Nāc zvejodams uz augšu man pretī, un, kad satiksimies, ieturēsim azaidu. — Viņš pamāja ar galvu un aizsoļoja gar krastu.

Deivids lēnām paņēma makšķeri, bez sevišķas rūpības ievilka auklu, tad izraudzījās ēsmu: tārpu, mušu un zilu zirnekli. Pirmoreiz izmetot, viņam pārskrēja vieglas trīsas — bija atkal tāpat kā senos laikos. Makšķeri rokā viņš piegāja pie ūdens malas un uzkāpa uz sausa, silta akmens. Kāda forele gandrīz bez trokšņa iznira upes vidū. Klusais, kairais šļakstiens Deividam iespiedās līdz kaulu smadzenēm. Tas viņu ietekmēja kā korķu vilkšanas troksnis dzērāju, kas ilgus gadus nav redzējis vīna. Viņš sāka makšķerēt.

Viņš makšķerēja uz augšu pret straumi, izmēģinādams, cik vien iespējams, tās vietas, kas visdrīzāk solīja veiksmi. Saule parādījās aiz mākoņiem, ietina viņu siltā gaišumā. Ausis uzsūca tekošā ūdens troksni, maigo mūžam tekošā ūdens troksni.

Viņš noķēra piecas zivis, lielākā varēja būt droši piecas mārciņas smaga, taču, pie tilta ar Robertu saticies, viņš redzēja, ka tēvs viņu pārspējis. Ducis foreļu saliktas rindā zālē, un Roberts, uz elkoņa atspiedies, gulēja tām blakus un smēķēja. Viņš bija beidzis jau pirms stundas, tiklīdz ducis bija pilns.

Pulkstenis bija trīs, un Deividam gribējās ēst. Viņi kopīgi ēda pusdienas: maizes šķēles ar speķi, cietas olas, biezu šķēli teļa gaļas pīrāga un Martas aveņu cepumu. Tur atradās pat pudele piena, ko Roberts seklā upes līcī bija atdzesējis.

Pretēji hroniskas tuberkulozes slimnieku lielākai tiesai Robertam parasti bija vāja ēstgriba. Arī šodien viņš ēda maz, kaut gan ēdiens vilināt vilināja. Drīz vien viņš atkal sāka darboties gar pīpi.

Deivids to ievēroja. Brīdi viņš noraizējies vēroja, ka tēva stāvs kļuvis vēl kalsnāks, vairāk sakrities. Cilvēki, kam bija dilonis, brauca uz Sveici, Floridu un Arizonu un dzīvoja skaistās, dārgās sanatorijās, tos no visām pusēm izklauvēja dārgi ārsti, tie spļāva dārgās pudelēs ar gumijas noslēdzēju. Roberts strādāja šahtā, neviens viņu neizklauvēja, un viņš spļāva avīžu papīrā. Deividu pārņēma sensenās jūtas. Viņš teica:

— Tēt, tu neko neēd. Tu nemaz nedomā par savu veselību.

— Man klājas lieliski, — Roberts vaļsirdīgi atbildēja. Viņam bija viņa slimības optimisms. Diloņslimniekiem parasti ir pārliecība, ka tie izveseļosies, bet Robertam tas bija jau tik sen: kāss, sviedri, krēpas, viss — viņš jau bija pie tā pieradis un to vairs neuzlūkoja naidīgi. Patiesībā viņš par to nekad nedomāja un, ja domāja, tad tikai to, ka drīz atkal būs labāk. Nu viņš uzsmaidīja Deividam un ar pīpes kātu pieklauvēja sev pie krūtīm.

— Neraizējies! Tas... Tas mani nenogalinās.

Nu Deivids aizkūpināja savu pīpi. Abi gulēja un smēķēja, skatījās debesis un uz baltajiem mākoņiem, kas dzinās cits citam paka] šķērsām pāri debesim. Gaiss smaržoja pēc zāles un primulām, pēc tabakas dūmiem un ēsmas tārpiem, kas vēl bija atlikuši Roberta tārpu kulītē. Tā bija tīkama smarža. Ap viņiem abiem bija lauki un pļavas, un koki, neredzēja nevienas mājas. Bija jēru laiks, it visur mierīgus un klusus varēja dzirdēt viņu sīkos blējienus. Viss šķita rāms. Vienīgie, kas kustējās, bija baltie mākoņi un mazie, baltie jēriņi, kuri lēkāja apkārt un spiedās mātēm zem vēdera, un mātes stāvēja un gaidīja, un turēja melnas pakaļkājas plati ieplestas. Mazie, baltie jēriņi grūda un raustīja purnus un grūda atkal, bet ilgi nekavējās, jau atkal bija projām, lēkāja un atkal gatavojās vēl stiprāk grūst, vēl stiprāk.

Robertam gribējās zināt, vai Deivids laimīgs, — viņam ļoti gribējās to zināt. Zēns varbūt bija laimīgs ārēji, taču savā sirdī tas noteikti nebija laimīgs. Bet Roberts nevarēja jautāt, viņš nevarēja sakost zobus kā Marta un ielauzties Deivida un Dženijas slēptākajās attiecībās. Viņš juta gaisā pavasari un domāja: primula, putns, kas dzied, un tas ir noticis. Vienīgais putns, kam varētu atļaut pavasarī pacelt balsi, ir dzeguze, tā viņš prātoja. Ja Deivids šo meiteni būtu ņēmis tikai tāpat — viņa taču tāda izskatījās —, tad viņš tagad te negulētu ar izmocītu seju. Bet nē, viņš bija par jaunu, lai to zinātu, tas viss viņam jāslēpj zem laulības maskas, un nu viņš bija kā vāvere ritenī — strādāja pamatskolā, par naudu gāja pie jaunā Barasa par mājskolotāju, un bakalaura grāds, visi cildenie plāni, par ko abi vienmēr bija runājuši, nolikti pie malas un varbūt aizmirsti. Viņš cerēja, ka dievs Deividam palīdzēs no tā visa drīz izrauties, tikt uz priekšu, iegūt vārdu, paveikt kaut ko īsti ievērojamu; Deividam bija visi dotumi, lai veiktu ko diženu. Ak, viņš cerēja, ka dievs dos, lai tā būtu. Tad Roberts šo domu atbīdīja pie malas, jo viņam uz sirds bija kas cits.

Pēkšņi Deivids uzslējās sēdus.

— Tēt, tu šodien esi tik ļoti kluss. Kaut kas tevi moka.

— Ak, nezinu, te ir tik jauki! — Viņš īsu bridi klusēja. — Jaukāk nekā apakšā Skapera slānī.

Nu Deivids pamazām sāka apjaust. Viņš bikli ieminējās:

— Tātad tu tagad tur strādā.

— Jā! Beidzot esam Skapera slānī. Pirms trim mēnešiem sākām atkal strādāt Daikā.

— Tiešām?

— Jā.

— Vai ir slapjš?

— Jā. — Roberts mierīgi sūca pīpi. — Ūdens gandrīz līdz ausīm. Tāpēc jau arī pagājušajā nedēļā saslimu.

Miers tēva balss noskaņā Deividu pēkšņi darīja skumju.

— Tēv, tu sīvi cīnījies, lai nebūtu vairs jāstrādā Skapera slānī, — viņš atgādināja.

— Varbūt. Bet mūs pieveica, vai ne? Mēs tūliņ būtu tikuši atpakaļ Skaperā, ja Barass nebūtu zaudējis līgumu. Bet nu viņam jauns līgums, un mēs atkal esam tur, tieši turpat, kur toreiz sākām. Manu zēn, dzīve ir kā ritenis: ja tikai pagaida pietiekami ilgi, tas pilnīgi apgriežas.

Iestājās īss klusums, pirms Roberts turpināja:

— Ievēro, kā jau teicu, mitrums man nav nekas. Visu mūžu esmu strādājis slapjās vietās un ar laiku nokļuvis no ļaunām arvien ļaunākās. Raizes man dara ūdens vecajā raktuvē. Zini, Deivij, lieta šāda. — Viņš apklusa un nolika delnu stateniski uz zemes. — Te ir Daiks, universālais slānis, tas veido šķīrēja sienu, kas stiepjas tieši ziemeļu—dienvidu virzienā. Daikam vienā pusē ir visas vecā Neptūna — pamestās raktuves ailas, kur var nokļūt no Snuka. Visas vecās raktuves zemākās ailas ir pilnas ar ūdeni, tām jābūt līdz malām pilnām ar ūdeni. Un redzi nu, Daika otrā — rietumu pusē ir Skapera slānis, kur mēs tagad strādājam. Un ko mēs darām? Mēs izcērtam ogles no slāņa un padarām arvien plānāku starpsienu.

Viņš atsāka smēķēt.

Deivids teica:

— Esmu vienmēr dzirdējis, ka Daiks varot visu aizturēt. Tas pats par sevi esot dabiska barjera.

Var jau būt, — Roberts sacīja. — Bet,vai nu gribu, vai negribu, man jādomā, kas notiktu, ja mēs nonāktu par tuvu vecajām, zem ūdens stāvošajām ailām. Šī dabiskā barjera tad izskatītos visai trausla.

Roberts runāja mierīgi, gandrīz domīgi, likās, ka viņš būtu zaudējis visu agrāko naidu un sarūgtinājumu.

— Bet, tēt, tie cilvēki taču zina, ko dara, — viņiem taču jāzina, vai tie atrodas pamesto raktuvju tuvumā, jābūt taču plāniem.

Roberts papurināja galvu.

— Viņiem nav vecā Neptūna plānu.

— Plāniem jābūt. Tev vajadzētu iet pie inspektora, pie Dženingsa.

— Ko tas līdzētu? — Roberts mierīgi atteica. — Viņš nevar panākt tādu priekšrakstu ievērošanu, kas nepastāv. Nav likuma par tādām raktuvēm, kur darbi pārtraukti pirms 1872. gada, un vecajā Neptūnā darbi pārtraukti jau krietni agrāk. Toreiz nebija uzlikts par pienākumu uzglabāt plānus, un tāpēc plāni pazuduši. Ūdens var būt tūlīt aiz Daika slāņa, un tikpat labi tas var būt pusjūdzi tālāk, kas to lai zina. — Viņš pēkšņi nožāvājās, it kā šis temats viņam būtu apnicis, tad uzsmaidīja Deividam. — Cerēsim, ka būs pusjūdze!

— Bet, tēt... — Deivids brīdi apklusa, tēva izturēšanās viņu mulsināja. Roberts šķita paguris, kā fatālismā ieslīdzis.

Roberts redzēja dēla izteiksmi un atkal pasmaidīja.

— Nē, Deivij, šoreiz es tādēļ traci necelšu. Neviens man neticētu — no vīriem neviens; tikai izredze uz peļņas paaugstinājumu par puspeniju bija tā, kas viņus iepriekšējo reizi skubināja piedalīties. Par to es galvu nelauzu, nē... — Viņš apklusa, paskatījās debesīs. — Domāju nākamajā svētdienā atkal nākt šurp; tu prātīgi darītu, ja nāktu man līdzi. Vonzbekai tagad īstais gadalaiks. — Viņš klusi, bet tomēr dobji iekāsējās.

Deivids ātri noteica:

— Tev ar tavu kāsu biežāk vajadzētu iet svaigā gaisā.

Roberts pasmaidīja.

— Kādu dienu es te apmetīšos uz dzīvi. — Viņš piesita ar pīpi pie krūtīm. — Kāss neko nenozīmē. Mēs ar to jau esam veci draugi. Tas mani nenogalinās.

Deivids uzlūkoja tēvu klusās bailēs. Viņa nervi, pēdējā laikā jau tā pārlieku sasprindzināti, tikai ar pūlēm iekļāvās šajā neciešamajā stāvoklī. Roberta kāss, viņa paļāvība, viņa vienaldzība pret grūto darbu Skapera slānī. Un ja nu slānī tiešām draudētu briesmas? Deividam sažņaudzās sirds. Pēkšņā apņēmībā viņš nodomāja: «Man jārunā ar Barasu par Skapera slāni. Vēl šonedēļ iešu pie viņa un runāšu.»

XIX

Tikmēr Džo Gaulenam klājās spoži; savā nodabā runādams, viņš tos bieži sauca par «ziedu laikiem» vai teica: «Tā tik ir dzīve!» Viņam patika Šipheda, šī jaukā pilsēta ar glauniem restorāniem, diviem ērtiem biljarda saloniem, dejas zāli un boksa sacīkstēm, kas notika ik sestdienu. Viņam patika pārmaiņa, viņa dzīvoklis, kantoris — atsevišķa istaba pretī «Avota» viesnīcai, ar visu iekārtu un tālruni, diviem krēsliem un rakstāmgaldu, kur uzlikt kājas, naudas skapi, rikšošanas sacīkšu kalendāru un sienām, kur bija pielipināti no žurnāliem izgriezti portreti — no Džeka Džonsona līdz Vestai Viktorijai. Viņam patika jaunais, gaiši brūnais uzvalks, jaunā pulksteņsaite, ko valkāja starp abām augšējām vestes kabatām. Viņam patika savi nagi, ko pašreiz kopa ar spalvu nazīti, cepuri pakausī atstūmis un kājas uz rakstāmgalda uzlicis. Viņam patika veids, kā viņš tika uz priekšu ar glīto meiču, kas sēdēja jaunā kinoteātra kasē. Un par visu vairāk viņam patika savs darbs. Darbs bija lielisks — nekas nebija jādara, tikai jāsavāc likmes un nauda, likmes pa tālruni jānodod tālāk Dikam Džobijam Tainkāslā un nauda jāuzglabā līdz sestdienas vakaram, kad Diks pats atbrauca šurp to saņemt. Diks viņu izraudzīja par īsto vīru šai vietai, īsto vīru, lai atvērtu šo nodaļu Šiphedā, jo Džo taču bija piemērots puisis: sabiedrisks, sirsnīgs un vaļsirdīgs, spējīgs iekarot ļaužu simpātijas, veikli izvairīties no policijas, veikli un spraigi vadīt veikalu. Diks negribēja ierēdni — skaitāmo mašīnu, nē, nudien, nē! Viņš negribēja komiju, kas glīti sēž kantorī un gaida, lai darījumi nāktu pie viņa. Dikam vajadzēja veikla, izmanīga zēna, spējīga, godīga puiša, kam galva īstajā vietā.

Un vai Dikam nebija taisnība? Džo vēlīgi uzsmaidīja triko ietērptajai dāmai, kas šķita koķetējam ar baltacaino nēģeri pie pretējās sienas. Veikls zēns ar galvu īstajā vietā... Vai viņam nebija galva īstajā vietā? Džo būtu varējis smieties, smieties, kamēr pārplīst; tas bija pārāk viegli, pārāk, pārāk viegli, tā bija nauda par velti. Vajadzēja tikai prast strādāt — vajadzēja mācēt iegāzt otru, kamēr pats nebija iegāzts. Viņš pabīdīja zobu bakstāmo citā vietā, iebāza roku kabatā un izvilka plānu grāmatiņu. Grāmatiņa viņā modināja klusu tīksmi. Grāmatiņā starp sarkanām iespiestām svītrām bija rakstīts: «Mistera Džo Gaulena konts, Šiphedā, Brauna ielā 7, — divi simti mārciņas, desmit šiliņi un seši pensi.» Grāmatiņa pierādīja, ka Džo guvis ievērojamus panākumus.

Tālrunis zvanīja. Džo nocēla klausuli.

— Hallo! Jā, mister Kar. Protams. Divos trīsdesmit minūtēs. Desmit šiliņu uz Slaideru un pārējo uz Melno Strazdu četros. Es atzīmēju, mister Kar.

Tas bija Kars, Bankas ielas aptiekārs, nodomāja Džo; komiski, ka par cilvēkiem, kas spēlē totalizatorā, nekad nevar iedomāties, ka tie varētu būt spēlmaņi. Kars izskatījās tāds, it kā ne par ko citu nedomātu kā tikai par pilieniem un mikstūrām; ik svētdienu viņš ar sievu gāja baznīcā un kārtīgi ik nedēļas divreiz lika pa desmit šiliņiem uz kādu zirgu. Un arī laimēja. Bieži laimēja ļoti daudz. Viegli varēja pazīt cilvēkus, kas bieži laimē, — tie bija uzmanīgi, lietas kursā, nekad neizrādīja, ka laimējuši. Un tos, kas zaudēja, — tos tikpat labi varēja pazīt. Tā, piemēram, Treisijs, jaunais Treisijs, kas pēdējā mēnesī bija atbraucis uz Šiphedu, — lūdzu, te bija dzimis zaudētājs. Neveiksme tam bija rakstīta jau aušīgajā ģīmī. No tā mirkļa, kad jaunais Treisijs Mārkija biljarda salonā viņam tuvojās un lika mārciņu uz Salliju Sloperi, kas pēc tam starp četrpadsmit citiem zirgiem pēdējā nonāca pie mērķa, Džo bija atšifrējis šo jauno cilvēku. Jaunais Treisijs bija ēsma kuram katram — tievs, šļaugans, ierautu zodu. Vienmēr viņš smējās, un vienmēr viņam zobos bija cigarete. Un tomēr jaunajam Treisijam bija nauda, ko likt uz zirgiem, viņš iztērēja šim nolūkam apmēram divdesmit mārciņas mēnesī un zaudēja tās līdz pēdējam penijam, zaudēja katru reizi. Jaunais Treisijs nu vairs nebija ēsma kuram katram, viņš nu bija ēsma tikai Džo Gaulenam; un tā tam jābūt vienmēr, domāja Džo.

Atkal tālrunis.

— Hallo! Hallo! — Lai cik vienkārši Džo runāja privātā dzīvē, pie tālruņa viņš bija lielisks. Viņš bija šo to piemācījies klāt. Viņa valoda bija daiļskanīga, enerģiska, izsmalcināta — kā nu kurā gadījumā vajadzēja. Tagad viņš vairs neākstīja mātes valodu, ja nu varbūt tais reizēs, kad gribēja izlikties sevišķi omulīgs. Viņš smīnēdams izstaipījās krēslā — šoreiz nebija veikaliska saruna, mazā dāmiņa no kino kases steigā piezvanījusi, kamēr šefs vēl nebija atnācis.

— Hallo, Minij, hallo, par ko tad jūs mani noturējāt — Čing-lung-su? Ha! Ha! Ak, jūs gan esat lieliska, Minij!... Ko? Trijos?... Vai uz kādu citu? Bet, Minij, ko gan jūs par mani domājat?... Te taču nav nekāda labdarības iestāde. Nē, nē, mans daiļais bērns, vai jūs gribat, lai gluži ne par ko jums izpaužu valsts noslēpumu? Nekā, kaut arī runa būtu par jūsu mazo, saldo dzīvībiņu, Minij! Es taču jums jau teicu... Kā?... — Viņš iepleta muti, klausoties viņa seja pēkšņi sāka starot. — Jā, tā ir cita lieta, Minij. Vai es jums vienmēr neteicu, ka tad to darīšu, Minij? Tieši tādēļ jau jūs tā sadusmojāties. Nu, protams, Minij, ja esat apdomājusies, tad varu gan jums dot drošu padomu. — Sajūsmā pāri plūzdams, Džo tomēr runāja mierīgi, pārliecinādams, glaimodams. — Atļaujiet to man, Minij, nu, protams, droša lieta... Es jau vienmēr teicu, Minij, ka jums būs laime dzīvē. Es darīšu kaut ko jūsu labā, ja jūs kaut ko darīsiet manā labā, tāds taču ir mūsu moto, vai ne, Minij? Bet klausieties, ja domājat, ka varat mani apvest ap stūri... Ak, ir jau labi, Minij, es tikai tā ieminējos. Tātad vienpadsmitos pie kino, un jūs varat derēt uz saviem zeķturiem, ka es būšu. Atnesīšu jums jūsu laimestu!

Džo līksmi atzvanīja. Viņš taču vienmēr bija teicis, nudien, tā jāprot kārtot lietas — kā skolas grāmatā: kalnam jānāk pie Muhameda. Džo izgāza krūtis. Viņam gribējās piecelties un dejot, uzlēkt kantori kēkvoku. Bet nē, tam viņš jau pacēlies pāri, Džo bija sabiedrības cilvēks, vēss un aukstasinīgs, viņš vairs nebija iesācējs. Viņš nomierinājās, iebāza zobu bakstāmo vestes kabatā, lietpratīgi aizsmēķēja cigareti, sēdās pie darba.

Vispirms bija visu priekšpusdienas likmju kārta. Un katru ierakstu viņš pārbaudīja ar lietpratēja skatienu, izpētīja, novērtēja to, iekām nolika pie malas. Beigās iznāca divas kaudzītes: viena lielāka ar iespējamiem laimestiem un otra ar trim zīmītēm, kurām visām, ja nenotiek trīs pasaules brīnumi, noteikti jāzaudē. Tā, piemēram, Treisijs bija licis trīs mārciņas — lielākā summa, ko tas jelkad riskējis, — uz Hidrangeju, vecu kraķi, par ko vispār nevarēja būt runas. Džo viegli pasmaidīja par šo idiotisko Treisiju, kamēr galvā — viņš labi prata rēķināt — ātri aprēķināja sagaidāmo peļņu, un saplēsa Treisija zīmīti sīkos gabaliņos. Abās pārējās zīmītēs bija vārdi Fulbruks un Svītorbs — viņš saplēsa arī tās. Arvien vēl smaidot, viņš paskatījās pulkstenī. Pusdivi, nu vairs nebūs neviena pieteikuma. Viņš priecīgi paņēma klausuli, mazliet pajokojās ar centrāles jaunkundzi un lika savienot ar Tainkāslu — tālsaruna dažu jūdžu atstatumā.

— Hallo, vai tur Diks Džobijs? Te runā Džo. Diezgan laba diena, Dik. Ha! Ha! Pareizi, Dik. Ja esat sagatavojies, varam sākt... — Džo nolasīja neiznīcinātās zīmītes. Viņš tās lasīja tekoši, skaidri, diezgan daiļskanīgi. Beigās viņš teica: — Jā, tas viss, Dik. Kā? Vai tiešām viss? Nu, es domāju gan, Dik. Vai esat kādreiz piedzīvojis, ka es būtu maldījies? Jā, tas ir viss, Dik. Uz redzēšanos sestdien.

Džo priecīgi nometa klausuli, piecēlās, pamirkšķināja ar aci dāmai triko, atstūma cepuri pakausī, aizslēdza kantori un gāja projām. Viņš pārgāja pāri dzīvajai ielai, iegriezās «Avotā», izstaigāja bāru, pamāja ar galvu gan uz vienu, gan uz otru pusi, māja uz visām pusēm. Katrs pazina viņu... viņu, Džo Gaulenu, aģentu — lielo Džo Gaulenu...

Viņš pasūtīja bifšteku, lielu, biezu, sulīgu, jēli ceptu bifšteku, kāds tam garšoja, ar sīpoliem, kartupeļu šķēlītēm un pinti alus. Viņš gardu muti ēda katru bifšteka kumosu, ar baudu dzēra katru pilienu rūgtā dzēriena. Džo Gaulenam bija sevišķa baudas spēja. Tad viņš vēl apēda biezu šķēli Stiltonas siera un veģi. Bija gan labs šis Stiltons... Dieva vārds, labs... Ko Džo vēl pirms diviem gadiem zināja par Stiltonu?... Viņš tika uz augšu, tika pasaulē uz priekšu, viņš — Džo Gaulens.

Pēcpusdiena vairāk vai mazāk piederēja viņam pašam. Viņš tērzēja ar Prestonu — «Avota» īpašnieku Džeku Prestonu. Šis Džeks bija lāga vīrs. Tad aizstaigāja līdz Mārkijam un izspēlēja pāris partiju biljarda. Treisija nebija, komiski, ka Treisija nebija biljarda zālē, bet tas jau nu puslīdz vienalga. Treisija trīs mārciņas droši, pavisam droši glabājas Džo krūšu kabatā.

Pēc biljarda partijas Džo aizklīda līdz jaunā Kērlija vingrotavai. Džo tur bija pastāvīgs viesis — vīrietis taču nekam nederēja, ja tas fiziski netrenējās, lai uzturētu formu! Tāds arī dzīvē neko nevarēja baudīt. Kā tad citādi? «Pa druskai no visa īstajā laikā un vietā,» viņš baudkāri domāja, atcerēdamies vienpadsmitos norunāto satikšanos ar Miniju.

Vingrotavā Džo novilka drēbes no brašā, trenētā ķermeņa, veica dažus vingrinājumus pie stieņa, mazliet paboksējās, tad satikās trijos raundos ar pašu Kērliju. Viņš lieliski izsvīda, iekāpa vannā, ilgi sēdēja siltajā ūdenī. Pēc tam smalka duša un stingra masāža. Kērlijs viņu nemasēja diezgan pamatīgi.

— Stingrāk, puisi, stingrāk! — Džo skubināja. — Par ko es jums īsti maksāju? — Nu viņš bija kungs, vai ne? Likās, ka Džo gribētu Kērlijam revanšēties, jo Kērlijs pēdējā — trešajā raundā bija mazliet stiprāk iezvēlis viņam pa ausi. Sārts un sasilis Džo noslīdēja no galda kā liels, gluds ronis. Viņš aizsoļoja pie sava skapīša, rūpīgi saģērbās, pameta Kērlijam puskronu un lepni izgāja ārā.

Pulkstenis pieci — tieši īstais laiks iet uz kantori. Atceļā pie skvēra viņš nopirka vakara avīzi, paļāvīgu, neaptumšotu skatienu pārlūkoja rikšošanas sacīkšu rezultātus. Kā jau sagaidāms, Hidrangeja nekur nebija minēta un Fulbruks ceturtais starp sešiem. Tāpat arī Svītorbs. Džo neizrādīja neko — tikai iesācēji izrādīja vientiesīgu prieku. Varbūt viņa soļos bija mazliet vairāk pašapziņas, kad viņš gāja pāri ielai un iegriezās savā kantorī.

Pie rakstāmgalda Džo izskatīja dienas aprēķinu, paņēma tālruņa klausuli un piezvanīja uz Tainkāslu. Hallo! Vai tur Diks Džobijs? Hallo... Ko? ... Misters Džobijs agri aizgāja?... Ak tā, labi. Piezvanīšu rīt!

Tātad Diks agri aizgājis; nu, nebija brīnums, tā Džo priecīgi nodomāja, droši vien Dikam bijusi diezgan grūta diena. Viņš svilpodams piecēlās un sakārtoja kaklasaiti. Tai mirklī atvērās durvis un kantorī ienāca Diks Džobijs.

— O, sveiki, Dik, tas jau lieliski!... Es jūs negaidīju.

— Turiet muti, Gaulen, un apsēdieties!

Mierīgi un bez smaida sejā Diks viņam norādīja uz krēslu.

Džo seja pastiepās garāka.

— Bet, Dik, veco zēn... — Taču nu viņa seja kļuva gluži zaļa. Aiz Dika Džobija ienāca jaunais Treisijs un aiz Treisija kāds ārkārtīgi liela auguma vīrs sarkanu ģīmi, pleciem kā mājas spārniem un skarbu, nepatīkamu skatienu. Lielais vīrs aiztaisīja durvis un gādīgi atspieda pret tām muguru. Jaunais Treisijs šodien neizskatījās vairs tik vientiesīgs kā parasti, viņš iesprauda cigareti mutē un bez līdzjūtības uzlūkoja Džo.

— Gaulen, — Džobijs teica, — Jūs esat riebīgs, nožēlojams krāpnieks!

— Ko? — Džo saņēmās, izmisumā lūkodams veikli izgrozīties.— Kas jums nāk prātā, Dik, par ko jūs runājat? Nupat vēl pirms minūtes zvanīju jums uz Tainkāslu, gribēju pasacīt, ka aizmirsu pieteikt vienu likmi uz Hidrangeju, tā bija viņa likme... — Viņš norādīja uz Treisiju un augošā sašutumā turpināja: — Tik tiešām kā dievs debesīs, Dik, man bija piemirsies, un, tiklīdz atcerējos, acumirklī steidzos jums piezvanīt.

— Turiet muti, Gaulen! Tā nav pirmā reize, kad esat mani krāpis! Jau veselu mēnesi Treisijs jums iemaksā lielākas likmes. Viņš pazaudējis jau trīsdesmit piecas mārciņas, un es no tām neesmu redzējis ne penija.

— Ko! — rēca Džo. — Viņš iedrošinās to teikt, šis kraupainais melis? Neticiet viņam, tas ir izdomāts, nekaunīgi samelots! Manam vārdam tikpat liels svars kā viņa vārdam.

— Turiet muti, Gaulen! — Džobijs gandrīz paguris trešoreiz noteica. — Treisijs strādā manā uzdevumā. Viņš jau veselu mēnesi strādā visās manās nodaļās, gluži tāpat, kā to darīja pie jums. Par ko tad jūs mani turat? Vai domājat, ka es visu sīki nekontrolēju? Visu, jūs idiot! Zinu, ka jūs mani jau sen krāpjat. Jums bija laba vieta un labas izredzes. Bet nu tam beigas, tas jums jāzina. Beigas, jūs nekrietnais, netīrais blēdi!

«Pagalam!» nodomāja Džo. Viņu pārņēma niknums. Viņš vairs nevaldījās.

— Pielūkojiet, ko saucat par blēdi! Es varētu jums atdarīt!... Es... — Viņš gandrīz vai slāpa nost. Daudz netrūka, un viņš būtu Džobijam uzbrucis. Bet viņi jau bija trīs, velns parauj, trīs. Un galu galā tas viņam nebija svarīgi. Šai lietā viņš bija labi nopelnījis, iebāzis kabatā daudz mārciņu. Bet tad viņš gluži sastinga. Ar riebuma žestu sānis pagriezdamies, Džobijs noteica:

— Džim, pārmeklējiet viņul

Džims atkāpās no durvīm un nāca uz priekšu ar cietu, sastingušu skatienu, vispār tā, it kā tam būtu nolūks soļot cauri sienai. «Ak dievs,» nodomāja Džo, «tagad viņš nozags manu naudu!» Viņu pārņēma pēkšņs niknums. «Es būtu nolādēts,» tā viņš, dusmām uzliesmojot, domāja, «es būtu nolādēts, ja to atļautul» Viņš pietupās un deva negantu triecienu Džimam pa žokli. Sitiens ķēra mērķi, bet Džima žoklis bīja kā no kaļamās dzelzs. Džims tikai pielieca kā lodi apaļo galvu un lauzās uz priekšu.

Trīs minūtes kantorī viss gāja pa gaisu cīņas troksnī un kņadā. Bet nekas nelīdzēja. Džims bija stiprāks — beigās Džo ar briesmīgu brīkšķi nogāzās zemē. Viņš gulēja visā garumā izstiepies, un Džims sēdēja viņam uz krūtīm. Nekas nelīdzēja... Nelīdzēja it nekas ... Vajadzēja atļaut, lai Džims viņu izkrata: piecu mārciņu zīmes un saburzīto bankas grāmatiņu nolika uz galda.

Kad Diks Džobijs ar elegantu žestu iebāza naudas zīmes kabatā un paņēma rokā grāmatiņu, Džo pacēlās no grīdas un sāka raudāt.

— Dieva dēļ, mister Džobij, ser! Tā mana paša nauda, mani ietaupījumi...

Džobijs paskatījās pulkstenī, ātri paņēma tālruņa klausuli, piezvanīja bankas direktoram. Šņukstēdams Džo apjucis klausījās.

— Piedodiet, ka traucēju jūs pēc darba laika, bet lieta ļoti svarīga. Misters Gaulens vēlas vēl šodien izņemt savu noguldījumu; te runā Džobijs no Tainkāslas, jā, Diks Džobijs... Vai jūs būtu tik laipns un izpalīdzētu Gaulena kungam šai lietā? No sirds pateicos. Jā, mēs tūliņ aiziesim. Esmu jums daudz pateicības parādā.

— Es neiešu! — ķērca Džo. — Velns lai parauj, ja es eju turp!

— Dodu jums minūti laika apdomāties, — Džobijs skumji sacīja. — Ja nenāksiet līdzi, es saukšu policiju.

Džo gāja. Četru vīru mēmā procesija devās uz banku un tikpat mēmi atgriezās kantorī.

— Dodiet šurp! — Džobijs sacīja.

— Dieva dēļ! — Džo gaudoja. — Daļa no tās ir mana paša nauda!

— Dodiet šurpl — Džobijs teica. Džims jau stāvēja sagatavojies.

«Ak kungs,» nodomāja Džo, «nu viņš mani atkal piekaus!» Viņš atdeva naudu, visu naudu — divdesmit mārciņu un piecu mārciņu zīmēs un zelta gabalos, visu savu skaisto naudu, savas skaistās divsimt mārciņas, visu, kas tam bija.

— Dieva vārdā, mister Džobij! — viņš satriekts lūdzās.

Uz durvīm ejot, Diks Džobijs apstājās. Viņa sejā bija nicinājums. Viņš izņēma no kabatas vienu zelta naudas gabalu un pasvieda to Gaulenam.

— Ņemiet! — viņš teica. — Un turpmāk esiet uzmanīgāks! — Tad viņš ar Treisiju un Džimu izgāja no istabas.

Desmit minūtes Džo sēdēja un klanījās Šurpu turpu neizteicamās bēdās; asaras plūda pār viņa vaigiem; tad viņš piecēlās un pacēla sovrinu. Viņu pārņēma traks niknums. Viņš iespēra pa krēslu, spēra vēl un vēl. Viņš sāka postīt kantora iekārtu. Viņš demolēja kantori nikni un pamatīgi. Tur bija tikai pa vecam pirktas lētas mēbeles un to pašu nebija daudz. Bet, kas tur bija, to viņš saskaldīja malkā. Viņš spļāva uz grīdas. Viņš nolādēja Džobiju, nevarēja beigt to lādēt. Viņš paņēma zilu zīmuli un lieliem burtiem uzrakstīja uz sienas: «Džobijs ir riebīgs nelietis.» Viņš rakstīja un rakstīja vēl citas neatkārtojamas bezkaunības. Tad viņš apsēdās uz palodzes un izskaitīja naudu. Kopā ar sīknaudu, kas bija palikusi kabatā, viņam bija tieši trīsdesmit šiliņu. Trīsdesmit šiliņu. Trīsdesmit sudraba grašu!

Džo izskrēja no izdemolētā kantora un gāja tieši uz «Avotu». Desmit šiliņu viņš iebāza vestes kabatā. Par pārējo naudu piedzērās. Viņš sēdēja gluži viens un dzēra līdz pusvienpadsmitiem. Pusvienpadsmitos Džo bija pamatīgi piesūcies. Viņš piecēlās un streipuļodams gāja pāri ielai uz kino.

Vienpadsmitos iznāca Minija, blazēta, dzelteniem matiem, šaurām krūtīm, spīdinādama savu zelta zobu. Nebija šaubu, Minija bija forša meiča.

Džo, viegli grīļodamies, gāja Minijai pretī, noskatīja to no galvas līdz kājām.

— Redziet, Minij! — viņš aizsmakušā balsī teica. — Man te vestes kabatā ir jūsu laimests — desmit šiliņu; bet tas nav nekas pret to, ko jums atnesīšu rīt.

— Ak, — Minija vīlusies attrauca, — jūs visi gribat vienu un to pašu.

— Nāciet nu! —— Džo teica.

Minija nāca. Džo tonakt nebija uzmanīgs. Toties šīs nakts dēļ viņš vēlāk uzmanījās jo vairāk.

XX

Gatves koki klusēdami stāvēja stiprā lietū; no dūmos apkvēpušajiem zariem pilēja ūdens; kā neskaidri, drūmi tēli, līdzīgi sērojošām sievietēm, tie stāvēja gatves malā un raudāja mitrajā krēslā. Bet Deivids, ātri pa slapjo kājceliņu iedams, neievēroja raudošos kokus. Viņš gāja, nodūris galvu, seja bija sasprindzināta, sastingusi. Zem spēcīgu jūtu sloga viņš iegāja Lovā, piezvanīja pie namdurvīm un gaidīja. Durvis acumirklī atvērās, taču tās neatvēra kalpone Anna, bet Hilda Barasa, kas, viņu ieraudzīdama, pietvīka.

— Jūs esat agri atnācis! — viņa iesaucās, jau savaldījusies. — Daudz par agru. Arturs ir darbistabā pie tēva.

Viņš iegāja priekšnamā un novilka slapjo mēteli.

— Nācu agri tādēļ, ka gribu runāt ar jūsu tēvu.

— Ar tēvu? — Par spīti tēlotai ironijai, viņa vērīgi paskatījās Deividam sejā. — Man liekas, jūs runājat nopietni.

— Jā, visrūgtākajā nopietnībā.

— Tā?

Viņš dzirdēja izsmieklu Hildas balsī, bet neatbildēja. Patiesībā Hilda viņam gluži labi patika — viņas nepielūdzamais skarbums vismaz bija patiess. Sekoja klusuma brīdis. Lai gan viņai acīmredzot gribējās zināt, kas Deividam padomā, viņa nekā vairs nejautāja, tikai vienaldzīgi noteica:

— Kā jau sacīju, viņi abi ir darbistabā.

— Vai drīkstu uziet augšā?

Neatbildējusi viņa paraustīja plecus. Deivids juta savās acīs viņas tumšo skatienu, tad viņa spēji pagriezās un aizgāja. īsu brīdi viņš stāvēja un sakārtoja domas, iekām kāpa augšā. Tad viņš pieklauvēja pie durvīm un iegāja darbistabā.

Šī telpa bija spilgti apgaismota un silta; kamīnā tīkami sprakstēja uguns. Barass sēdēja pie rakstāmgalda, Arturs stāvēja blakus kamīnam. Deividam ienākot, Arturs pasmaidīja laipni kā arvien, bet Barasa sveiciens nebija ne tuvu tik sirsnīgs. Viņš pagriezās polstētajā ādas krēslā un nolūkojās Deividā ar neslēptu jautājumu skatienā.

— Nu, — viņš paskarbi jautāja, — kas ir?

Deivids paskatījās no viena uz otru. Tad cieši saknieba lūpas.

— Vēlos parunāt ar jums pāris vārdu, — viņš teica Barasam.

Ričards Barass atzvēlās krēslā. Viņš tiešām bija lieliskā omā. Ar pēcpusdienas pastu viņš bija saņēmis Tainkāslas lordmēra vēstuli ar lūgumu pieņemt priekššēdētāja vietu komitejā, kurai jāorganizē pilsētas karaliskās slimnīcas jaunā spārna būve. Barass jau bija šīs iestādes valdē, kopš trim gadiem vietējās izglītības komitejas priekšsēdētājs, un nu nāca vēl tas. Viņš priecājās, viņš nojauta paredzamo iecelšanu dižciltīgajos, kā suns iztālēm saož sulīgu kaulu. Savā izmeklēti smalkajā, precīzajā rokrakstā — tādu lietu kā rakstāmmašīnu Lovā nebija — viņš pašreiz sastādīja pienācīgu piekrišanas rakstu. Tagad, tā sēžot, viņš izjuta gandrīz juteklisku apmierinājumu, ka dzīve varēja būt tik patīkama.

— Kas jums sakāms? — viņš iesaucās. Un, ievērojis, ka Deivids uzmet skatienu Arturam, nepacietīgi piebilda: — Runājiet droši! Ja tas zīmējas uz Arturu, tad labi vien ir, ka viņš to dzird.

Deivids ātri, apņēmīgi ievilka elpu. Jūtot Barasa personības spēku, sakāmais viņam pēkšņi likās pārdrošs un neprātīgs. Bet viņš bija apņēmies runāt ar Barasu: nekas nevarēja atturēt, satricināt viņa apņēmību.

— Tas zīmējas uz jaunajiem darbiem Paradīzē, — viņš ātri iesāka, iekām Barass paguva pārtraukt. — Zinu, ka man nav tiesības par to runāt, tagad vairs nestrādāju Neptūnā, bet tur strādā mans tēvs un divi mani brāli. Mister Baras, jūs pazīstat manu tēvu — viņš nu jau trīsdesmit gadu strādā raktuvē, viņš nav zaķapastala. Bet, kopš jums ir jaunais līgums un jūs izcērtat barjeru, viņš gauži raizējas, ka varētu notikt ūdens ieplūdums.

Istabā valdīja klusums. Barass arvien vēl saltām acīm vēroja Deividu.

— Ja jūsu tēvam Paradīzē nepatīk, viņš taču var aiziet. Jau pirms septiņiem gadiem viņam bija līdzīgas trakas iedomas. Viņš vienmēr ir bijis no tiem, kas rada neērtības.

Deivids juta, ka asinis saskrien sejā, bet piespiedās runāt mierīgi.

— Nav jau tēvs vien. Diezgan daudz strādnieku to dara nelabprāt. Viņi saka, jūs liekot rakt pārlieku tuvu vecajām ailām, vecajam Neptūnam, kas esot pilnīgi pieplūdis ar ūdeni.

— Ļaudis paši zina, ko tie var darīt, — Barass ledaini atteica. — Viņi taču var aiziet.

— Bet viņi nevar aiziet. Viņiem jādomā par dienišķo maizi. Gandrīz katram jāuztur sieva un bērni.

Barasa vaibsti iemanot kļuva skarbāki.

— Tad lai tie iet pie Hedona! Tādēļ taču viņš tiem ir, vai ne? Tie taču viņam maksā par to, lai viņš izskatītu to sūdzības. Jūsu uzdevums tas nav nekādā ziņā.

Gaisā krājās pēkšņs sasprindzinājums. Arturs augošā neomulībā skatījās gan uz Deividu, gan uz tēvu. Arturam derdzās grūtības; viss, kas kaut cik atgādināja sadursmi, viņu apbēdināja. Deivids, acis nenolaidis, raudzījās Barasā. Viņš bija nobālējis, taču viņa seja joprojām palika apņēmīga un savaldīga.

— Es vairāk neko citu nelūdzu, vienīgi, lai jūs iecietīgi uzklausāt, kas ļaudīm sakāms.

Barass īsi iesmējās.

— Tiešām, — viņš griezīgi atbildēja. — Jūs laikam sagaidāt, ka es te sēdēšu un gaidīšu, lai mani strādnieki man aizrāda, kas man jādara un kas nav jādara?

— Tātad jūs nekā negribat darīt?

— Noteikti ne!

Deivids sakoda zobus, valdīja sašutuma vētru krūtīs. Tad klusā balsī sacīja:

— Labi, mister Baras, — ja gribat manus vārdus uztvert nepareizi, man nav vairs ko teikt. Bez šaubām, bija pilnīgi nevietā, ka vispār sāku runāt. — Viņš vēl mirkli pastāvēja, it kā cerēdams, ka Barass varētu ko, iebilst, tad pagriezās un mierīgi izgāja no istabas.

Arturs viņam tūliņ nesekoja. Klusums ieilga, tad Arturs, bikli grīdā skatīdamies, sacīja:

— Tēv, es neticu, ka viņš to domājis ļauni. Deivids Feniks ir lāga cilvēks.

Barass neatbildēja.

Arturs nosarka. Lai gan viņš daudz, daudz reižu bija gājis aukstā peldē un gandrīz no galvas zināja sarkano grāmatiņu virkni, viņš arvien vēl sarka gaužām nožēlojamā kārtā. Bet tad viņš gandrīz izmisis turpināja:

— Tātad tu nedomā, ka tur slēpjas daļa patiesības? Tas, ko viņš teica, man neiziet no prāta. Šodien Paradīzē tiešām notika kaut kas neparasts. Skapera sūknis pēcpusdienas maiņā vairs nespēja veikt darbu.

— Un tad?

— Bija ļoti daudz ūdens.

— Nē, ko tu saki! — Barass paņēma spalvu un apskatīja smaili.

Arturs brīdi klusēja. Likās, šis ziņojums tēvam neko nenozīmē. Tas arvien vēl sēdēja kā tronī, cienīgs un mazliet izklaidīgs. Arturs gurdeni turpināja:

— Man likās, ka Skapera slāni sākušies īsti plūdi. Īstenībā izskatījās tā, ka ūdens spiestu aizcirsto Daika ogļu blāķi — it kā aiz tā būtu spiediens. Domāju, ka tu labprāt vēlēsies to zināt, tēv.

— Vēlēšos zināt. — Barass šos vārdus atkārtoja gandrīz tā, it kā viņam būtu jāapdomājas. — O jā! — Tad viņš skaudrā izsmieklā turpināja: — Protams, Artur, esmu tev no sirds pateicīgs. Esmu pārliecināts, ka tu par veselām sešpadsmit stundām esi aizsteidzies Ārmstrongam priekšā. Tas ir ļoti iepriecinoši.

Arturs izskatījās nomākts un aizvainots. Viņa skatiens klīda pa grīdsegas rakstiem.

— Kaut jel mums būtu vecā Neptūna plāni, tēv, tad mēs visu skaidri zinātu. Tiešām briesmīgi, tēv, ka tajos laikos plāni nav uzglabāti.

Nekustīgā taisnības izteiksme nebija zudusi no Barasa sejas un stāva. Viņš nevarēja seju savilkt izsmieklā. Viņa balsī izskanēja tikai salts noraidījums.

— Tu ar saviem spriedumiem nāc mazliet par vēlu, Artur. Ja tu būtu dzimis pirms astoņdesmit gadiem, tu, bez šaubām, būtu radījis veselu apvērsumu rūpniecībā.

Atkal klusums. Barass paskatījās pusē pabeigtajā vēstulē uz rakstāmgalda. Viņš paņēma to rokā, šķita to pētām, cienīgi un mierīgi apbrīnojot teikumu uzbūvi. Viņš izvēlējās citus vārdus pēdējam teikumam un paņēma spalvu. Tad viņš atkal ieraudzīja Arturu arvien vēl stāvam pie durvīm. Barass rūpīgi nopētīja Arturu, tāpat kā bija pētījis vēstuli, un bardzība pamazām izzuda no viņa sejas. Ja tas vispār iespējams, viņš izskatījās uzjautrināts. Viņš sacīja:

— Tava interese par Neptūnu ir iepriecinoša, Artur. Man prieks, ka tu sāc domāt par vadības lietām. Nav šaubu, pēc dažiem gadiem tu vadīsi raktuvi un mani arī! — Ja Barass būtu spējis patiesi smieties, tagad viņam droši vien būtu jāsmejas. — Bet pagaidām es tev ieteiktu ierobežoties ar elementārajām lietām un neinteresēties par komplicētiem jautājumiem. Ej pie sava Fenika un ļauj, lai tavā muļķīgajā galvā iekaļ drusku trigonometrijas!

Kad Arturs vainas apziņā un sakaunējies aizgāja, Barass atkal pievērsās atbildes rakstam. Kur viņam jāsāk? Kāds bija tas teikums? Ak, jā, viņš atcerējās. Barass turpināja savā precīzajā, enerģiskajā rokrakstā: «Kas zīmējas uz mani...»

XXI

Ātri pagāja mēneši; vasara kļuva par rudeni, rudens — par ziemu, un Deivida atmiņas par sarunu ar Barasu vairs nebija tik sāpīgas. Un tomēr viņš sarāvās, par to iedomājoties. Viņš bija bijis nelga, iedomīgs nelga. Darbs Skapera slānī arvien vēl turpinājās. Līgums līdz Jaungadam varēja būt izpildīts. Apmeklējumi Lovā bija beigušies. Arturs dabūja liecību ar teicamām atzīmēm, un Danu Tīzdeilu tai pašā laikā atbrīvoja no karadienesta.

Un tad Deivids ar visu sirdi ķērās pie darba. Galīgais pārbaudījums bakalaura grāda iegūšanai bija četrpadsmitajā decembrī, un viņš bija apņēmies šo pārbaudījumu izturēt — izturēt, kaut arī tas viņam maksātu dzīvību. Mūžīgā atlikšana un atkal atlikšana viņu kaitināja; viņš kļuva kurls pret Dženijas vilinājumiem, izdarīja visu, kas bija paredzēts neklātienes kursā, un katru otru sestdienu un svētdienu pavadīja Volingtonā pie Kārmaikla. Deividam bija tāda sajūta, ka viss veiksies labi; viņš tikai gribēja sevi vēl un vēl pārbaudīt.

Dženija nu bija nabaga mazā, novārtā pamestā sieviņa — Dženija vienmēr bija maza, kad prasīja līdzjūtību; viņa gandrīz vai sarāvās vēl mazāka, šo līdzjūtību pelnīdamās. Viņa žēlojās, ka neesot viesu, kas viņus apmeklētu, neesot draugu, viņa meklēja sabiedrību, viņa sagājās pat ar Raudāja kundzi, kas, protams, vismaz tai ziņā bija «viešņa», ka ieradās iekasēt īri. Viss bija gluži labi, kamēr Raudāja kundze Dženiju kādreiz neaizveda līdzi uz lūgšanas sapulci. No šīs sapulces Dženija pārnāca gaužām uzjautrināta. Deivids nevarēja izdibināt, kas tur īsti noticis, noskārta vienīgi to, ka šī lieta nepavisam neesot bijusi smalka.

Kā pēdējo izeju Dženija atkal atrada savu ģimeni un domāja, ka būtu varbūt jauki, ja kāds no tuviniekiem atbrauktu pie viņas padzīvot. Bet kurš? Mamma šoreiz ne. Mamma jau bija tik resna un smaga, ka tikai sēdēja un sēdēja, un tas bija mājā nejauks slogs. Ne Filisa, ne Klarija nevarēja tikt — abas tagad strādāja pie Slaterija un nevarēja kavēt darbu. Arī tētis nevarēja, un, ja ar varētu, viņš vienmēr runātu tikai par baložiem, agri vai vēlu tētiņš noteikti pats pārvērtīsies par balodi.

Tātad atlika Sallija. Sallija nestrādāja pie Slaterija. Sallija sāka daudzsološi, viņa taču dabūja vietu Tainkāslas telefona centrālē, un viss būtu labi, ja Sallija būtu telefona centrālē palikusi. Tas bija tīrs un smalks darbs šai telefona centrālē un ar dažādām priekšrocībām. Taču tētiņš diemžēl bija ieņēmis aušīgajā galvā domu, ka Sallijai esot skatuves mākslinieces talants, viņš to pastāvīgi veda uz muzikholiem, skubināja atdarināt varietē zvaigznes, sūtīja mācīties dejot un vispār darīja dažādas muļķības. Un, it kā ar to vēl nepietiktu, viņš Salliju pierunāja pieteikties kādā sestdienas sarīkojumā Empairā. Šie sarīkojumi bija prasti: tur pieteicās visādi salašņas.

Tas bija ļoti bēdīgi, bet šai sarīkojumā Sallija ieguva godalgu. Viņa ne tik vien ieguva pirmo godalgu, bet tā sajūsmināja sestdienas sarīkojumu prasto publiku, ka direkcija to angažēja visai nākamajai nedēļai. Šīs nedēļas beigās Sallijai piedāvāja sešu nedēļu viesizrāžu turneju pa ziemeļu pilsētām.

Kādēļ, ai, kādēļ, tā Dženija skumji vaicāja, Sallija bija tik dumja un pieņēma šo piedāvājumu? Jo Sallija tiešām bija to pieņēmusi, pametusi smalko telefona centrāli ar visām priekšrocībām un aizbraukusi sešu nedēļu turnejā. Nu, tagad, protams, Sallijai bija beigas, galīgi beigas.

Sallija jau četrus mēnešus nevarēja atrast darbu. Nu vairs nebija ne turnejas, ne piedāvājumu, nekā. Kas zīmējās uz telefona centrāli, tur uz Salliju vairs nebūtu ne paskatījušies. Žēl gan, bet telefona centrāle bija smalka un nepieņēma nevienu, kas to reiz noniecinājis. Jā, Dženija nopūtās, nabaga Sallija, diemžēl pati izrakuši sev kapu!

Un tomēr jauki būtu, ja Sallija būtu pie viņas; jauki un arī laipni pret nelaimīgo meiteni. Varbūt aiz māsas labvēlības patiesībā slēpās patmīlīga lepošanās kāre. Dženijai vienmēr gribējās ļaudīm p a r ā d ī t.

Trešajā novembra nedēļā Sallija ieradās Slīskēlā, un māsa viņu jūsmīgi sagaidīja. Dženija bija kā apskurbusi, atkal un atkal apskāva savu dārgo Salliju, reižu reizēm iesaucās: «Nē, nudien!» — un «Vai nav atkal gluži tāpat kā vecos labos laikos?» Gadījās mazas atzīšanās un smieklu lēkmes; nezin cik reižu viņa māšelei rādīja nesen iekārtoto viesistabu, skrēja augšā ar karstu ūdeni un tīriem dviejiem, pa jokam uzlika Sallijas cepuri. Ak tu žēlīgais, vai nav lieliski! Deivids priecājās — viņš sen nebija Dženiju redzējis tik laimīgu un satrauktu.

Bet sajūsma izgaisa smieklīgi ātri. Skraidīšana augšā pa kāpnēm drīz kļuva par slogu, smiekli kļuva samāksloti, un mīļās Sallijas jaukais un neparastais iespaids izbālēja un zuda. «Viņa ir pārvērtusies, Deivid,» Dženija skumji paziņoja pirmās nedēļas beigās. «Viņa nemaz vairs nav tāda kā agrāk; tu jau zini, es nekad nebiju sevišķi labās domās...»

Deividam Sallija nemaz nelikās pārvērtusies, varbūt tikai kļuvusi mierīgāka un labāk izskatījās. Varbūt Dženijas pārmērīgā runība viņu darīja atturīgu. Varbūt Salliju nopietnāku darīja doma, ka viņas karjera sabojāta. Viņa bija zaudējusi agrāko pārgalvību, viņas skatienā bija neparasts domu smagums. Sallija centās palīdzēt, uzņemoties gājienus ārpus mājas un palīdzot saimniekot. Viņa neprasīja, lai tai kavē laiku, un Dženija ar savu centību un darbošanos panāca tikai to, ka viņa vēl vairāk noslēdzās sevī. Vienu vai divas reizes, virtuvē sēžot uz vienkāršā trauku galda un lielā pavarda uguns priekšā kājas šūpojot, viņa, Dženijas vārdiem sakot, pagodināja māsu ar vaļsirdību. Viņa mēļoja cik spēdama, vaļsirdīgi un jautri stāstīja savus piedzīvojumus ziemeļu turnejā: par saimniecēm, direktoriem, kožu sagrauztajām garderobēm, par savu piedzīvojumu trūkumu, nervozitāti, kļūdām. Viņa nepazina iedomības. Viņa lieliski prata zobgalīgi atdarināt citus cilvēkus, bet tagad viņa gandrīz vēl labāk atdarināja pati sevi. Vislabākais stāsts vērsās pret viņu pašu — kā viņa Šiphedā smalki izgāzusies. Dženija bija vienkārši sajūsmināta, šo stāstu dzirdot, bet Sallija to stāstīja priecīgu prātu un bez kāda sarūgtinājuma. Viņa maz domāja par savu ārieni. Sallija nekad neuzposās, nedomāja par to, ar kādas šķiras ziepēm mazgājas, seju vienmēr mazgāja aukstā ūdenī; viņai bija maz drēbju, un tās pašas viņa neturēja kārtībā, ne tā kā Dženija, kas pastāvīgi kaut ko pārtaisīja, šuva, gludināja un turēja savas drēbes nevainojamā kārtībā. Sallijai bija brūns pusvadmalas kostīms, un to viņa valkāja gandrīz diendienā, — kā Dženija teica, viņa šo ģērbu nekad nenovilka. Sallija bija paradusi nopirkt ģērbu, to novalkāt un tad pirkt atkal citu. Viņai nebija jaunu drēbju iziešanai, nebija svētdienas cepuru un b u r v ī g a s veļas. Viņa valkāja vienkāršas sarža bikses un kurpes bez papēžiem. Viņas stāvs bija īss un diezgan drukns. Sallija bija neglīta.

Deivids vareni priecājās par Salliju, lai gan Dženijas oma, kas tapa arvien nelāgāka, viņu atkal sāka uztraukt. Taču kādu vakaru — tas bija pirmajā decembrī —, viņam no skolas pārnākot, Dženija nāca pretī tikpat rosīga un jūsmīga kā senāk.

— Uzmini, kas ir Slīskēlā! — viņa sauca, pār visu seju starojot.

Sallija, Deividam klājot galdu, skumji noteica:

— Bufalo Bills.

— Paliec mierā! — Dženija apsauca. — To tu saki tikai tādēļ, ka nevari viņu ieredzēt, mis Nekaunīgā! Bet tiešām, Deivid, tu to nekad neuzminētu, nudien, to tu nekad neuzminētu! Tas ir Džo!

— Džo! — Deivids atkārtoja. — Džo Gaulens?

— M—m! — Dženija dedzīgi pamāja ar galvu. — Un, žēlīgā debess, cik viņš izskatās smalks! Tikko nepakritu, kad Baznīcas ielā viņu ieraudzīju. Protams, es negribēju viņu pazīt, noteikti ne. Kad viņu pēdējo reizi redzēju, man no viņa bija maz prieka, bet viņš pats pienāca klāt un sāka runāt, viņš tiešām bija milzīgi laipns. Viņš izskatās apbrīnojami labi.

Sallija uzlūkoja māsu.

— Vai Deividam launagā būs auksta gaļa? — viņa jautāja.

— Nē, nē, — Dženija izklaidīgi atteica, — tagad tēja vien, gaļu pataupīsim vakariņām. Ielūdzu Džo pie mums ciemā. Zinu, ka tev būs patīkami viņu atkal satikt, Deivid.

— Nu, protams.

— Ievēro, ne jau tādēļ, ka es to būtu diezin kā vēlējusies. Bet domāju, būtu gluži jauki parādīt Gaulena kungam, ka viņš nav vienīgais, kas dzīvē ticis uz priekšu. Tici man, ar savu zilo porcelānu, un sedziņām, un auksto gaļu, un uzsildītiem zirņiem es misteram Džo gan parādīšu. Žēl, ka šodien mums nav vakarējo žāvēto zivju, tad varētu viņam parādīt jaunās ziloņkaula zivju dakšiņas. Bet tas nekas. Patapināšu Raudāja kundzes lielo uzgriežamo nazi un dakšiņu, izskatīsies glīti, kad es tev saku.

— Kāpēc tu nepieņem arī virssulaini, ja jau reiz esi tā sasparojusies? — Sallija rāmi noprasīja.

Dženija pietvīka. Priecīgā izteiksme viņas sejā pazuda. Viņa pagriezās pret Salliju un teica:

— Tu esi maza, nepateicīga skuķe, tā stāvēdama un mani pamācīdama. Domāju, ka esmu diezgan daudz darījusi tavā labā, ja reiz par to runājam. Ir gan iedoma te stāvēt un sīkumaini kritizēt mani par to, ka ielūdzu džentlmeni savā mājā vakariņās! Kas par iedomu! Un pēc visa, ko tavā labā esmu darījusi! Ja tev te nepatīk, vari braukt atpakaļ mājās, cienīgā!

— Ja gribi, es braukšu arī, — Sallija atbildēja un aizgāja atnest Deividam launagu.

Džo atnāca ap septiņiem. Viņš bija ģērbies savā gaiši brūnajā uzvalkā ar pulksteņa saiti, tiešām lielisko cepuri, un viņa izturēšanās bija vēlīgi vienkārša. Viņš nebija ne skaļš, ne trokšņains, nebija arī pļāpīgs; nekā tāda, no kā Deivids būtu varējis baidīties. Īstenībā Džo nebija atradis citas izejas kā braukt mājās, un, lai gan pats to nekad nebūtu gribējis atzīt, viņš tomēr bija mazliet sprukās. Īsi sakot, Džo Gaulenam arvien vēl nebija vietas. Viņš apsvēra iespēju atgriezties pie Milingtona — galu galā, vai Stenlijs Milingtons tam nebija solījis dot labāku vietu, vai viņš to nebija darījis, šis lielais idiots? Jā, viņš atgriezīsies pie Milingtona, bet ne tūliņ, ne jau tūliņ, šo brīdi Džo Gaulenam prātā bija vēl kas cits, kaut kas tāds ne pārāk iepriecinošs. Džo Gaulenam bija raizes pašam par sevi — raizes aiz kāda zināma iemesla. Ak kungs! Kā gan cilvēks varēja būt tik neuzmanīgs, bet varbūt tas nekas nebija, varbūt tas tomēr nebija tas?

Šīs fiziskās un garīgās neziņas iespaids bija tāds, ka pār Džo nolaidās apvaldītas tikumības atmosfēra, kas viņam lika parādīties kā vīram, kurš beidzot pārbraucis mājās apciemot veco tēvu un pieticīgi klusē par saviem acīm redzamajiem panākumiem dzīvē. Un viņš tik ļoti priecājās atkal redzēt Deividu, bija tik dziļi aizkustināts, ka varēja atkal būt kopā ar savu «veco zēnu»! Tas bija tiešām aizgrābjoši.

Pret Dženiju viņš izturējās sevišķi pazemīgi, pieticīgi un pakalpīgi. Viņš uzslavēja viņas porcelānu, sedziņas, viņas ģērbu, viņas ēdienu. Džo ēda vakariņas, un ēstgriba bija tiešām liela tādam vīram, kas savā turībā noteikti pieradis pie daudz gardākiem un labākiem ēdieniem nekā auksta vērša gaļa ar zirņiem. Viņu pārsteidza Dženijas panākumi saviesīgā dzīvē, tiešām, tie viņu galīgi apmulsināja.

— Tiešām, — viņš ik pa brīdim atkārtoja, — man jāsaka, te jau ir krietni vien labāk nekā Skotsvudas ielā. — Viņa manieres bija pārlieku smalkas. Viņš vairs ar nazi neķēra ripojošus zirņus. Viņš apkalpoja dāmas. Viņš bija glītāks nekā jelkad, un viņa balss skanēja gandrīz godbijīgi.

Dženijai tas bija kā medus uz lūpām, un viņa pamazām atbrīvojās no formālajām manierēm; viņa kļuva patīkami moža, jautra, runīga, protams, vienmēr paliekot smalka dāma.

Nevarēja teikt, ka Džo daudz runātu ar Dženiju. Nebūt ne. Skaidri bija redzams, ka Džo Gaulenam tagad atlika visai maz laika sievietēm — viņa interese par Dženiju bija tikai draudzīga un pieklājīga. Un Salliju viņš vispār nemaz neuzlūkoja. Džo interesējās tikai par Deividu, nevarēja vien iztaujāt, apbrīnot. Tas bija lieliski, ka Deivids pēc divām nedēļām kārtos pārbaudījumu bakalaura grādam. Šie braucieni pie Kārmaikla studiju nolūkos sestdienās un svētdienās, bez šaubām, bija nenoliedzami ģeniāla doma. Jā, vecais zēns Deivijs jau vienmēr bijis tāds, kam galvā ģeniālas domas, vai ne? Pēc vakariņām Džo ilgi tērzēja ar Deividu; Dženija, protams, staigāja iekšā un ārā, laipni kaut ko dungoja un reižu reizēm vēlīgi ievaicājās, kā viņiem klājoties. Sallija trauku mazgājamā istabā ar apvaldītu niknumu mazgāja traukus.

— Man bija liels prieks tevi atkal satikt, — Deivids laipni sacīja, kad Džo piecēlās un gribēja atvadīties.

— Ne lielāks kā man, vecais, — Džo atbildēja. — Tici man, tiešām liels prieks. Tagad nedēļu vai divas palikšu te; tad mums biežāk jāsatiekas. Tagad nāc mani kādu gabaliņu pavadīt! Ak, nāc vien, vēl jau agrs. Starp citu, — Džo bridi klusēja un ar vaļsirdīgu jautrību skatienā grozīja pulksteņa saiti, — gandrīz būtu piemirsis, Deivid, šodien pēcpusdienā atdevu tēvam visu naudu; iedevu tam labu žūksni, prāvu summiņu, zini, visu, kas man bija klāt; laikam gan tā bija devības lēkme atkalredzēšanās jutoņā. Vai tu man nevarētu aizdot pāris apaļo — tikai uz īsu laiciņu, kamēr saņemšu no bankas? Tikai nieka pāris mārciņu!

— Pāris mārciņu, Džo? — Deivids satrūcies viņu uzlūkoja.

— Ak, tad lai paliek! — Smaids Džo sejā nodzisa, viņš izskatījās aizvainots un sāpināts; viņa starojošajā sejā skaidri bija redzams aizvainots «biedriskums» un godīgums. — Lai paliek, ja nevēlies ... tam jau nav nozīmes, viegli varu apgādāt...

— Ko nu par to, Džo... — Džo aizvainotais izskats Deividu skāra sirds dziļumos. Viņš jutās briesmīgi neērti. Guļamistabā kumodē viņam bija iekrātas kādas desmit mārciņas; tā bija nauda, ko vajadzēja pārbaudījumam un kas viņam bija prasījusi dažu labu atsacīšanos. Pēkšņi viņš teica: — Protams, es tev aizdošu, pagaidi acumirkli ... — Viņš uzsteidzās augšā, paņēma trīs mārciņas, nāca atpakaļ un piedāvāja tās Džo.

— Jauki, Deivijl — Džo Gaulena ticība cilvēcībai atkal bija laimīgi atjaunota. Viņš staroja. — Es jau zināju, ka tu izpalīdzēsi vecam draugam. Tikai līdz nedēļas beigām.

Kad viņi reizē gāja pa ielu uz augšu, Džo atstūma cepuri mazliet pakausī. Viņa «ar labunakti» skanēja gandrīz kā svētības vārdi.

Tad Deivids iegriezās Kaupena ielā. Viņš bija gribējis šodien aiziet ciemā pie tēva, bet nu jau daudz netrūka no desmitiem. Džo viņu aizkavēja ilgāk, nekā Deivids bija paredzējis, un Marta prata uz viņu paskatīties gluži niknām acīm, kad viņš atnāca vēlu, it kā apciemojuma vēlais laiks vien jau būtu apvainojums mātei. Viņš soļoja pa Frīholda ielu, jo gribēja saīsināt ceļu, ejot taisni pa Beteles ielu, kad pēkšņi ieraudzīja savu brāli Hjūdžiju triko kreklā un īsās sporta biksēs pa ielas vidu ātri skrienam pretī. Deivids sauca:

— Hjūdžij! Hjūdžij! — Viņam bija jāsauc žigli, lai Hjūdžijs nepaskrietu garām.

Hjūdžijs apstājās un tad pienāca viņam klāt. Lai gan aiz muguras bija triju jūdžu skrējiens, viņš elpoja viegli; jauneklis bija lieliskā formā. Ieraudzījis Deividu, viņš iekliedzās un tūliņ krita brālim ap kaklu.

— Deivij, vecais blēdi!

Deivids raisījās vaļā.

— Dieva dēļ, Hjūdžij!

Bet šoreiz Hjūdžijs nebija atturams.

— Tas ir noticis, Deivij!... Beidzot tas ir noticis! Vai tu jau zini? Šodien pēc pusdienas saņēmu vēstuli, tieši no darba pārnākot. Mani uzaicina, Deivij. Ak dievs, vai tas nav lieliski!

— Kur uzaicina, Hjūdžij? — Deivids apjucis vaicāja. Hjūdžiju viņš vēl nekad tādu nebija redzējis. Nē, ja Deivids Hjūdžiju nepazītu, viņš būtu varējis zvērēt, ka Hjūdžijs piedzēries.

Mazrunīgais Hjūdžijs bija apreibis, apskurbis no sajūsmas.

— Uzaicina Tainkāslā spēlēt, Deivij, vai tas maz ticams? Pagājušajā sestdienā viņi noskatījušies sacīkstēs, un man par to nebija ne jausmas... Un es iesitu trīs vārtus... Un tagad mani uzaicina mēģinājuma spēlē ar rezerves spēlētājiem Sentdžeimsa parkā — no sestdienas pa nedēļu. Ak tu dieviņ, vai tas nav lieliski! Ja izdosies, Deivij, tad būšu visu sasniedzis... Tad tikšu Apvienotajā, Deivij, saproti — A p v i e n o t a j ā! — Hjūdžija balss aizrāvās drudžainā augstumā.

Deivids saprata. Beidzot tas bija noticis, beidzot piepildījies Hjūdžija cerētais, ilgotais, neticamais sapnis. Hjūdžijs nebija velti mocījies, uzspiedis sev mūka dzīvi, nocietinājies pret maigajiem skatieniem, kas viņu sestdienās tik bieži meklēja Lema ielā. Pēkšņi Deivids jutās laimīgs. Viņu pāršalca īsts prieka vilnis. Laimes vēlēdams, viņš izstiepa roku.

— Tas ir skaisti, Hjūdžij! — Cik komiski nepiemēroti skanēja vārdi! Cik vāji tie spēja izteikt patieso prieku, ko viņš juta!

Hjūdžijs aizgūtnēm stāstīja:

— Mani ievērojuši jau pirms vairākiem mēnešiem. Vai es tev jau stāstīju? Nemaz vairs nezinu, ko runāju. Bet par vienu tu vari būt drošs. To sestdien pēc nedēļas es spēlēšu uz dzīvību un nāvi. Ai, Deivij, vai tas nav brīnišķīgi! — Šī pēdējā ekstāze Hjūdžijam laikam lika attapties — viņš nosarka un, slepus paskatījies uz Deividu, teica: — Esmu pavisam apmulsis, tas laikam aiz uztraukuma. — Tad īsu brīdi klusēja. — Tu taču atbrauksi uz sacīkstēm, Deivij?

— Protams, aizbraukšu. Būšu tur un kliegšu līdz aizsmakumam.

Hjūdžijs pasmaidīja — tas bija viņa vecais, biklais smaids.

— Semijs arī brauks. Viņš saka, ja es neiesitīšot sešus vārtus, viņš man galvu noraušot. — Kā paradis viņš brīdi pamīņājās uz vienas kājas. Tad piebilda: — Nedrīkstu saaukstēties, tagad vairs nedrīkstu riskēt. Ar labunakti, Deivij!

— Arlabunakti, Hjūdžij!

Hjūdžijs skrejsolī aizsteidzās tālāk un nozuda nakts tumsā.

Deivids pārnāca mājā ar siltuma sajūtu sirdī. Viņš atvēra durvis un iegāja istabā. Sallija bija viena, saritinājusies viņa sēdēja atzveltnes krēslā pie kamīna, sakrustojusi kājas, nokārtiem mutes kaktiņiem. Viņa izskatījās tik maza un klusa. Pēc Hjūdžija sajūsmas Deivids bija pārsteigts, redzot meiteni noskumušu.

— Kur Dženija? — viņš jautāja.

— Aizgāja gulēt.

— Ā! — Viņš vīlies īsu bridi klusēja. Visu ceļu Deivids bija lolojis vēlēšanos pastāstīt Dženijai par Hjūdžiju. Tad viņš atkal pasmaidīja un izstāstīja to Sallijai. Viņa tupēja krēslā un vēroja viņu — acis nenolaizdama, vēroja Deividu, kamēr pašai seju aizsedza rokas ēna.

— Vai tas nav lieliski? — viņš nobeidza. — Zini, ne jau tādēļ, ka viņš to sasniedzis, bet tādēļ, ka viņš tam ar visu prātu pieķēries.

Viņa nopūtās. Viņa klusēja. Tad teica:

— Jā, ir tiešām jauki dabūt to, ko vēlas.

Viņš paskatījās Sallijā.

— Kas noticis?

— Nekas.

— Tu neizskaties tāda, ka nekas nebūtu noticis, tu izskaties uztraukta.

— Nujā, — viņa gausi teica, — es biju diezgan aušīga. Īsu brīdi pirms tavas pārnākšanas saķildojos ar Dženiju.

Viņš ātri novērsa skatienu.

— Man tiešām žēl.

— Tev tur nav ko nožēlot. Tā nav pirmā reize, un tas gatavojās diemžēl jau ilgāku laiku. Man nevajadzēja tev to teikt. Man vajadzēja būt augstsirdīgai un rīt aiziet no šejienes eleganti un pašaizliedzīgi, ar smaidu uz lūpām.

— Vai tad tu rīt brauksi projām?

— Jā. Braukšu. Man laiks atgriezties pie Alfrēda. Viņš lāgā netiek galā ar saimniecību un ož pēc baložiem, bet es tomēr mīlu veco lāga Alfrēdu.

Viņš sacīja:

— Kaut jel es zinātu, kas jums te bijis.

Viņa teica:

— Es priecājos, ka nezini.

Viņš to uzlūkoja šaubīdamies.

— Man |oti nepatīkami, ka tu tā aizej. Lūdzu, paliec vēl!

— Man jābrauc projām, — viņa teica. — Man nav līdzi otras veļas kārtas. — Viņa īsi iesmējās un tad sāka raudāt.

Deivids nezināja, ko lai iesāk.

Tikpat pēkšņi Sallija beidza raudāt.

— Neraizējies par to! Es taču esmu mazliet tā kā jukusi kopš savas izgāšanās primadonnas lomā. Nevēlos līdzjūtības. Labāk reiz būt kaut kam nekā ne reizi. Esmu pavisam mierīga un domāju, nu būs jāiet gulēt.

— Bet es esmu gaužām noskumis, Sallij.

— Beidz! — viņa uzsauca. — Tev pēdējais laiks pārstāt skumt par citiem ļaudīm un sākt skumt pašam par sevi.

— Dieva dēļ, par ko tad man būtu jāskumst?

— Ne par ko. — Viņa piecēlās. — Nu jau pārāk vēls sentimentālām sarunām. Rīt tev visu izstāstīšu. — Viņa pēkšņi pateica arlabunakti un aizgāja gulēt.

Nākamajā rītā viņš meiteni neredzēja. Sallija bija agri uzcēlusies un aizbraukusi ar vilcienu, kas atiet septiņos.

Deivids visu dienu raizējās Sallijas dēl. No skolas pārnācis, viņš runāja ar Dženiju.

Dženija īsi, paštīksmīgi iesmējās.

— Viņa ir greizsirdīga, dārgais, gluži vienkārši greizsirdīga.

Deivids nepatikā novērsās.

— Nē jel, — viņš teica, — esmu pārliecināts, ka tas nevar būt īstais iemesls.

Viņa iecietīgi pamāja ar galvu.

— Viņa jau sen bija metusi acis uz tevi, jau toreiz Skotsvudas ielā. Sallija nevarēja noskatīties, ka tu biji iemīlējies manī, un tagad viņa vēl ne tik nevar noskatīties — Dženija īsu drīdi klusēja un smaidot pavērās augšup. — Tu taču vēl esi manī iemīlējies, vai ne, Deivid?

Viņš to uzlūkoja savādi, ar dīvainu smagumu skatienā. Tad teica:

— Jā, Dženij, es mīlu tevi. Zinu, ka esi līdz matu galiem pilna ar kļūdām, gluži tāpat kā es. Reizēm tu runā un dari tādas aplamības, ka riebjas. Reizēm tevi vienkārši nevaru ciest. Bet tur es nekā nevaru darīt: es mīlu tevi.

Viņa nemaz nemēģināja to saprast, viņa uztvēra Deivida vārdus vispārējā glaimojošā nozīmē.

— Komisks tips, — viņa jautri sacīja, tad atkal pievērsās romānam, ko tobrīd lasīja.

Deivids nebija radis analizēt savas jūtas pret Dženiju. Viņš tās vienkārši pieņēma par esošām. Taču pēc divām dienām, piektdien, notika starpgadījums, kas viņu savādi satrauca.

Parasti viņš no skolas neaizgāja agrāk par četriem. Bet todien Stroters trijos ienāca un pārņēma Deivida klasi. Stroteram bija paradums reizi nedēļā šai dienā un šai stundā pārņemt kādu klasi, lai vērtētu skolēnu sekmes un klases audzinātāja klātienē izteiktu mākslotas, zobgalīgas piezīmes. Taču pēdējā laikā, kopš Deivids tik čakli gatavojās bakalaura pārbaudījumam, Stroters pret viņu izturējās laipnāk, un tāpēc viņš īsi, bet diezgan laipni bija pateicis, ka Deivids varot iet mājās.

Deivids gāja. Vispirms viņš iegāja pie Hansa Mesera apgriezt matus. Kamēr Hanss, resns, laipns, smaidīgs vīrs ar stāvām ūsām kā ķeizaram, grieza Deividam matus, viņš tērzēja ar Sviju, kas pašreiz bija pārnācis no Neptūna un frizētavas kaktā skuva bārdu. Viņš ar Sviju risināja rosīgu un diezgan nerātnu sarunu. Svijs vienmēr bija jautrs un varēja būt ļoti mutīgs. Viņš prata skūt bārdu un tērzēt, būt jautrs un nebēdnīgs — visu reizē un turklāt neiegriežot ādā. Saruna ar Sviju Deividam uzlaboja omu, bet tā ilga tikai pusstundu. Viņš pārnāca mājās pusčetros, lai gan parasti nemēdza pārnākt agrāk par ceturksni uz pieciem. Un, kāpjot augšā pa ieliņu starp kāpām, viņš satika Džo Gaulenu, kas pašreiz iznāca no viņa mājas.

Deivids apstājās. Viņš bija kā sastindzis. Kopš viņš tam aizdeva naudu, Deivids nebija Džo redzējis; viņš jutās pavisam savādi, redzo Džo iznākot no mājas tā, it kā tā būtu viņa māja. Šī sajūta radīja viņā spēju apjukumu, īpaši vēl tādēļ, ka Džo arī izskatījās stipri apjucis.

— Man likās, ka pagājušo reizi pie jums aizmirsu spieķi, — Džo paskaidroja, skatīdamies visur, tikai ne uz Deividu.

— Džo, tev taču spieķa nemaz nebija līdzi!

Džo iesmējās, paskatījās uz vienu, uz otru pusi. Varbūt viņš domāja, ka uz ielas varētu atrasties viņa spieķis.

— Man bija spieķis... Niedres spieķis ... Nēsāju to vienmēr, bet, velns lai parauj, būšu to kaut kur pametis.

Tikai šie vārdi, tad viņš pamāja ar galvu, pasmaidīja un sāka ātri iet, lai drīzāk tiktu projām.

Deivids soļoja augšā pa celiņu un domīgi iegāja istabā.

— Dženij, ko Džo te meklēja? — viņš jautāja.

— Džo? — Viņa uzmeta vīram skatienu, un viņas seja pietvīka koši sarkana.

— Satiku viņu nupat, kad viņš nāca ārā.

Viņa stāvēja istabas vidū apjukusi, izklaidīga, tad viņā uzliesmoja dusmas.

— Ko es tur varu darīt, ka tu viņu satiki? Es neesmu viņa gans. Viņš tikai uz minūti te bija ienācis. Ko tu tā skaties uz mani?

— Ak, neko, — Deivids teica un pagriezās sānis. Kāpēc Dženija viņam neko neteica par spieķi?

— Kā neko? — viņa iespītīgi atvaicāja.

Viņš skatījās ārā pa logu. Kāpēc Džo nācis tai laikā, kad zināja, ka viņš skolā? Kāpēc gan? Pēkšņi Deividam prātā iešāvās izskaidrojums: tas darīja saprotamu visu šā apmeklējuma neparasto laiku, Džo nervozitāti, viņa steigu tikt projām, visu. Džo bija no viņa aizņēmies trīs mārciņas, un Džo vēl nevarēja šo naudu atdot.

Viņa seja noskaidrojās, viņš pagriezās pret Dženiju.

— Džo taču meklēja savu spieķi, vai ne?

— Jā! — viņa gluži histēriski iesaucās un metās vīra rokās. — Protams, tas bija iemesls. Ko tad tu domāji?

Viņš to mierināja, glaudīja tās skaistos, mīkstos matus.

— Piedod, mīļā Dženij, man tikai bija tāda dīvaina sajūta, kad redzēju Džo iznākam no mūsu mājas, it kā tā piederētu viņam.

— Ai, Deivid, — viņa šņukstēja, — kā tu vari tā runāt?

Ko tad viņš bija teicis? Viņš pasmaidīja, viņa lūpas pieskārās viņas maigajam, gleznajam kaklam. Viņa lūdzās:

— Deivid, tu taču neļaunojies uz mani?

Ak tu debess, kāpēc gan viņš lai ļaunotos?

— Ak dievs, nē, dārgā!

Nomierinājusies viņa pacēla valgani mirdzošās acis. Viņa Deividu skūpstīja. Viņa bija ar vīru laipna visu vakaru, pat ļoti laipna. Un nākamajā rītā, sestdienā, viņa pat piecēlās pasniegt tam brokastis. Kad viņa no tā atvadījās, jo Deivids pēcpusdienā gribēja ar velosipēdu braukt pie Kārmaikla gatavoties pārbaudījumam, viņa tam pieķērās tā, it kā nemaz negribētu laist projām.

Bet viņa tomēr to atlaida pēc ilga, cieša apskāviena. Tad viņa iegāja mājā, klusi savā nodabā dungodama, priecīga, ka Deivids viņu mīl, priecādamās pati par sevi, priecādamās par jaukajām, brīvajām nedēļas beigu dienām.

Protams, viņa neļaus Džo Gaulenam šovakar nākt vakariņās, tas viņai ne sapnī nenāca prātā; tiešām, tā jau bija nekaunība, ka Džo par to vispār runāja. Parunāties par vecajiem laikiem, tā viņš teica; tas izklausījās diezgan neticami. Viņa pat nebija pūlējusies Deividam par šo Džo nekaunību ieminēties. Tā nebija tāda lieta, ko dāma labprāt piemin.

Pēcpusdienā viņa jauki pastaigājās pa pilsētu. Pie Mērčisona veikala viņa apstājās, cīnījās ar sevi un beidzot izšķīrās — nujā, bija taču gluži jauki, ja tas bija mājās. Viņa iegāja veikalā un ar smalku žestu pasūtīja pudeli portvīna, slimnieku portvīna, un lai atsūtot vēl šo pēcpusdienu. «Noteikti, mister Mērčison!» Viņa zināja, Deividam tas nepatiks, bet Deivids pēdējā laikā bija kļuvis pavisam nesaprātīgs, un bez tam viņš tagad aizbraucis un nekad nedabūs zināt. Kā taču bija tā vecā paruna: «Ko acis neredz, par to sirds nesāp.» Laba paruna, vai ne? Viegli smaidot, Dženija pārnāca mājās, pārģērbās, iesmaržojās aiz ausīm, kā bija ieteikts žurnālā «Mājas Draugs», un uzkopa skaistumu; jā, Dženija to darīja, kaut arī neviens neredzēja, pati sev par prieku.

Septiņos Džo pienāca pie durvīm. Izdzirdējusi viņa zvanu, Dženija atvēra namdurvis.

— Nezinu, ko sacīt! — viņa sašutusi iesaucās. — Pēc visa, ko tiku teikusi.

— Laid taču, Dženij, — Džo glaimīgi atbildēja, — neesi jel tik cietsirdīga!

— Kas par iedomu! — Dženija teica. — Man gandrīz negribas jūs laist iekšā.

Bet viņa ielaida. Un viņa to izlaida tikai tad, kad bija jau vēls. Viņa bija pietvīkusi, izskatījās nekārtīga un diezgan aušīga. Viņa klusiņām smējās. Portvīns — slimnieku portvīns bija izdzerts.

XXII

Nākamajā dienā, svētdien, septītajā decembrī, Džeks Rīdijs, vecākais no brāļiem Rīdijiem, ar Ča Līmingu strādāja savā maiņā Skapera slānī; tā bija lieka maiņa, jo tagad strādāja divreiz ilgāk, lai laikā izpildītu P. W. līgumu. Roberts bija tai pašā maiņā, kaut arī atradās daudz augstāk slānī, ailas pašā galā. Viņa vieta bija nelāga. Rīdija un Līminga vieta bija laba, apmēram pusotras jūdzes no šahtas. Piecos maiņa beidza darbu un uzbrauca augšā. Rīdijs ar Ča Līmingu savā vietā pameta lielu daudzumu neapstrādātu ogļu. Tur varēja būt savas piecas sešas vagonetes labu ogļu, kas nākamajā rītā viegli izcērtamas.

Džeks Rīdijs ar Ča apmierināti atceļā iegriezās «Sveicienā» izdzert pa lāsītei. Džekam drusku turējās nauda. Lai gan bija svētdienas vakars, viņi atļāvās vairākas glāzes un tad vēl dažas. Džeks kļuva jautrs, un Ča jau bija gandrīz pilnā. Roku rokā tie kāpa augšā terasēs dziedādami. Viņi likās gultā. Nākamajā rītā abi aizgulējās. Bet, ko šī aizgulēšanās viņiem maksāja, to viņi saprata tikai vēlāk.

Pirmdien pusčetros no rīta rajona uzraugs Dinings ienāca Paradīzes sekcijā un pārbaudīja darba vietas. To viņš darīja pirms rīta maiņas ielaišanas. Spieķi rokā, galvu nodūris, Dinings rūpīgi izskraidīja Miksena nodaļu un Skapera slāni. Viss izskatījās apmierinoši, tāpēc Dinings griezās atpakaļ un uzrakstīja priekšrakstā paredzēto ziņojumu.

Tad nāca maiņa — simt pieci cilvēki: astoņdesmit septiņi vīri, astoņpadsmit zēnu. Divi maiņas vīri, Bobs Ogls un Talijs Brauns, griezās pie Dininga.

Džeks un Ča aizgulējušies, — sacīja Bobs Ogls.

— Velns parauj!— Dinings atteica.

— Vai mēs ar Taliju nevaram dabūt viņu darba vietu? — Bobs jautāja. — Mūsu vieta pavisam draņķīga.

— Velns lai jūs rauj! — Dinings teica. — Ņemiet!

Ogls un Brauns gāja augšā reizē ar vīru grupu, starp kuriem bija Roberts, Hjūdžijs, Slogers Līmings, Harijs Brēss, Svijs Mesers, Toms Rīdijs, Neds Softlijs un Jēzus Raudāja. Toma Rīdija jaunākais brālis Pets, piecpadsmit gadu vecs zēns, kas pirmo nedēļu strādāja pazemē, viņiem sekoja.

Roberts bija labā omā. Viņš jutās vesels un cerību pilns. Viņš bija labi izgulējies; klepus to mocīja mazāk nekā citām reizēm; pēdējos mēnešos Roberts ar lielu atvieglinājuma sajūtu bija nācis pie slēdziena, ka viņa bailes no ūdens ieplūduma bijušas bez pamata. Soļojot pa melno ailu, kas bija zema un šaura, četras pēdas augsta, seši simti pēdu zem zemes virsas un divas jūdzes no šahtas, viņam blakus gadījās mazais Pets Rīdijs, Rīdīju dzimtas jaunākā atvase.

— Klau, Pet! — viņš jokoja, iedrošinādams zēnu. — Esi gan tu izmeklējis jauku vietu brīvdienām. — Viņš uzsita Petam pa muguru un kāpa lejā pa iedobi, kas bija pazīstama ar Svelija vārdu, tad atkal augšā uz savu tālo darba vietu; Slogers gāja viņam līdzi. Kopš nedēļām tā bija pati sausākā vieta.

Ogls ar Braunu jau strādāja. Viņi atrada Džeka un Ča atcirstās ogles, izurba divus jardu garus caurumus virspusē, trešo tikpat dziļu šķērsām no labās puses. Ceturk sni pirms pieciem atnāca Dinings, pārbaudīja urbumus un spridzināja. Iznākums bija astoņas vagonetes ogļu.

Dinings redzēja, ka spridzinājumi labi izdevušies un ka siena tagad izlīdzināta.

— Velna milti, puikas! — Viņš apmierināts pamāja. Tas bija tiešām skaisti. — Viņš gāja tālāk.

Bet pēc desmit minūtēm viņu panāca truļu dzinējs Toms Rīdijs. Toms lielā steigā sauca:

— Ogls saka, lai jūs nonākot lejā, viņš saka, pa urbuma caurumiem spiežoties ūdens.

Dinings kļuva domīgs.

— Viņš tā saka? Velna milti!

Toms Rīdijs ar Diningu gāja atpakaļ uz darba vietu. Dinings uzmeta sienai skatienu, aplūkodams to īsti pamatīgi. Viņš redzēja, ka vidū starp abām spridzinājumu vietām sūcas tieva ūdens strūkliņa. Likās, ka aiz tās nebija spiediena. Viņš paoda ūdeni, ūdenim bija nelaba smaka — sāja, smacīga, tas nozīmēja, ka tuvumā ir indīgas gāzes. Viņš zināja, ka tas nebija skaidrais ogļu ūdens. Tas viņam nemaz nepatika.

— Velna milti, puikas, — Dinings uztraukts teica. — Esat uzurbuši dobumu. Prātīgākais būtu atbrīvoties no ūdens.

Ogls, Brauns un Toms Rīdijs sāka novadīt ūdeni; viņi lūkoja izveidot noteku. Šai mirklī atnāca Dininga dēls Džordijs Dinings, kas bija rokas truļu dzinējs pie Toma Rīdija Skapera slānī.

— Panāc šurp, Džordij, manu zēn! — Dinings iesaucās. Lai gan Dinings ik pa brīdim nošķendējās: «Velna milti!» — pie tam neko īpašu nedomādams un pats gandrīz to nemanīdams, dīvaini, ka viņš tomēr nekad to neteica, dēlam dzirdot.

Dinings paņēma dēlu līdzi. Steigdamies uz savu kabīni, viņš domāja par tālruni, bet tālruņa aparāts bija diezgan tālu, un vēl bija tik agrs, ka Dinings šaubījās, vai Hadspets būs atnācis darba vietā. Turklāt domāšana nebija Dininga stiprā puse. Viņš izvilka tintes zīmuļa galu un uzrakstīja divas zīmītes. Viņš rakstīja ar pūlēm, šad tad ar mēli aplaizīdams zīmuli. Pirmajā zīmītē Dinings uzskricelēja:

«Inspektoram misteram V. Hadspetam. Augsti godājamais ser.

Skapera ailē nr. 6 iespiedies ūdens, tas sniedzas pāri kurpēm un nāk vēl, un nāks vairāk, nekā sūkņi spēj veikt. Jūs varat to apskatīt, un es būšu kabīnē Paradīzes virvju ceļā, ja ne tur, tad Miksenā nr. 2. P. S. Pastāv lielas pārplūduma briesmas. Jūsu H. Dinings.»

Otrā ziņojumā Dinings rakstīja:

«Skapera ailē nr. 6 ielauzies ūdens. Frenk, esi tik labs un brīdini ļaudis Paradīzē sakarā ar šo gadījumu. Tavs Dinings.»

Dinings pagriezās pret dēlu. Viņš bija gauss vīrs, gauss domātājs un runātājs. Bet tagad viņš runāja ātrāk nekā parasti. Viņš teica:

— Džordij, aizskrej pie ugunsdzēsēja Frenka Logena, iedod šo zīmīti, tad steidzies ar otru zīmīti augšā uz inspektora māju. Skrej, Džordij, skrej, dēls, skrej!

Džordijs aizgāja ar abiem ziņojumiem. Viņš gāja ātri. Pie pievedceļa nonācis, viņš paskatījās apkārt, bet neviena neredzēja. Tad Džordijs izdzirda klusu būkšķi, un gaiss sāka plūst atpakaj. Džordijs zināja, ka tas nozīmē nelaimes gadījumu Skapera slānī. Viņš apzinājās, ka vēlas tikt augšā dienas gaismā, bet zināja arī, ko tēvs uzdevis, un, nevarēdams izšķirties, viņš pazaudēja galvu un pa Paradīzes sliežu vidu sāka kāpt augšā.

Kamēr jaunais Džordijs Dinings Paradīzē pa sliežu vidu kāpa uz augšu, no tumsas pēkšņi izdrāzās četras piekrautas ogļu vagonetes. Tās bija atrāvušās kaut kur tālāk augšā. Džordijs satrūkās. Džordijs pussekundi par vēlu mēģināja atlēkt sānis. Vagonetes uzskrēja viņam virsū, rāva viņu divdesmit jardus līdzi, svaidīja šurp un turp, pārbrauca pāri un atstāja saplosīto ķermeni uz sliedēm. Tad dārdot aizdrāzās tālāk.

Kad dēls aizgāja, Dinings dažus mirkļus stāvēja apmierināts, jo bija padarījis, kas darāms. Tad viņš dzirdēja skaļo grāvienu; tas bija tas pats troksnis, ko dzirdēja viņa dēls, tikai Dinings to dzirdēja kā grāvienu, jo bija tuvāk. Dinings palika stāvam kā pārakmeņojies, vaļēju muti. Viņš bija gaidījis sarežģījumus, bet nebija paredzējis nekā tik pēkšņa vai tik briesmīga. Viņš zināja, ka tas bija iebrukums. Nu viņš instinktīvi pagriezās atpakaj, bet, desmit jardus pagājis, redzēja, ka ūdens brāžas pretī. Ūdens kāpa līdz griestiem ar skalu, pērkonam līdzīgu dārdoņu. Ūdenī bija Ogla, Brauna un desmit citu vīru līķi. Gāze, kas plūda krācošajam ūdenim pa priekšu, nodzēsa spuldzi. Dunošajā tumsā divas sekundes stāvēdams un ūdeni gaidīdams, Dinings domāja: «Velna milti, labi gan, ka aizsūtīju Džordiju projām.» Bet Džordijs jau bija miris. Tad ūdens sagrāba arī Diningu. Viņš pretojās, cīnījās, mēģināja peldēt. Nekas nelīdzēja. Kopā ar Dininga līķi tagad Skapera pārplūdušajās ailēs bija četrpadsmit noslīkušo.

Paradīzes ugunsdzēsējs Frenks Logens nesaņēma Dininga zīmīti. Zīmīti, asinīm aptraipītu, tumsā cieši turēja no Džordija Dininga ķermeņa atrautā roka. Bet arī Frenks dzirdēja kluso būkšķi un nākamajā mirklī juta, ka pa nogāzi lejā sāk plūst ūdens, sniegdamies līdz ceļiem. Tagad viņš bez zīmītes zināja, ka ailās ielauzies ūdens. Piecpadsmit vīru strādāja viņa tuvumā. Diviem no tiem viņš pavēlēja ātri nokāpt pa gāzu šahtu un ziņot citiem strādniekiem Paradīzes zemākajos slāņos. Pārējos trīspadsmit viņš skubināja izlauzties līdz jūdzi attālajai ceļamai šahtai. Viņš pats palika. Viņš zināja, ka Skapera slāņa darba vietas bija viszemākās Paradīzē. Viņš zināja, ka tās pieplūdīs vispirms. To apzinādamies, viņš gāja atpakaļ un kāpa lejā brīdināt astoņpadsmit vīrus, kas strādāja šajās darba vietās. Šie vīri bija noslīkuši jau tad, kad viņš sāka iet uz to pusi. Un Frenku Logenu neviens vairs dzīvu netika redzējis.

Tie trīspadsmit strādnieki, kas gribēja izlauzties zemes virsū, strādnieki, ko ugunsdzēsējs Frenks Logens bija sūtījis augšā, sasniedza Atlasa eju. Te viņi vilcinājās un steigā apspriedās. Atlasa eja savienoja Paradīzi ar Globu, augšējo slāni. Viņi nosprieda, ka augstāk droši vien nebūs ūdens un ka celtņa šahtu tie drošāk sasniegs pa Globa eju. Viņi kāpa pa Atlasa eju augšā uz Globa slāni. Te viņi satika dažus mūrniekus, kas strādāja Globa ejā un par ieplūdumu nekā nezināja, kamēr gaiss bija sācis dzīties atpakaļ. Šie vīri sarunājās, viņi veselu minūti sarunājās, tad brīdi ieklausījās, nezinādami, ko darīt, — kāpt augšā dienas gaismā vai palikt. Bet tad viņi nolēma kāpt augšā; viņi piebiedrojās tiem trīspadsmit vīriem, kas bija uzkāpuši pa Atlasa eju, un tā viņi visi reizē gāja uz celtņa šahtu.

Pēc trim minūtēm ūdens jau bija piepildījis Paradīzes galveno eju un pa Atlasu sasniedza Globu. Viri dzirdēja ūdeni uzplūstam un sāka skriet. Ceļš bija labs, te bija diezgan telpas un ciets, akmeņains pamats, un vīri visi bija jauni un varēja ātri ātri skriet. Daži no tiem nekad savā mūžā nebija ātrāk skrējuši.

Bet ūdens skrēja vēl ātrāk. Ūdens ātrums bija briesmīgs — tas vajāja bēgošos cilvēkus zvēriskā mežonībā, applūdināja tos neizbēgami un pēkšņi kā palu katastrofā. Pirms minūtes Globā vēl nemaz nebija ūdens, un nākamajā minūtē ūdens jau aizrāva līdzi visus vīrus.

Ūdens plūda tālāk, sasniedza šahtu un sāka briesmīgās masās gāzties lejā. Tad abas straumes saplūda kopā. Ūdens, kas vēlās lejā no Globa slāņa, savienojās ar ūdeni Paradīzes līmenī, sitās atpakaļ, virpulī aizrāva līdzi un ātri noslīcināja visus tos vīrus, kam bija izdevies tik tālu atskriet. Tad ūdens putojot apņēma staļļus un ieplūda tur.

Četri vēl dzīvie zirgi stāvēja staļļos. Tie bija Nēģeris, Kitija, Kareivis un Drošais, un visi nobīlī zviedza. Kareivis kārpīja ūdeni ar pakaviem un sāka savā steliņā trakot. Pats gandrīz lauza kaklu, iekām noslīka. Bet citi tikai stāvēja un zviedza, un zviedza, kamēr ūdens šļākdams sasitās kopā tiem virs galvas. Tai laikā ūdens abās šahtās jau noslēdza pieeju Globam un Paradīzei, laupot katru iespēju no augšas iekļūt raktuvē.

Katastrofas pēkšņums bija neticams un vēstīja nāvi. Kopš ieplūduma mirkļa nebija pagājušas vairāk kā piecpadsmit minūtes, un astoņdesmit deviņi cilvēki jau bija miruši — noslīkuši, nositušies vai nosmakuši indīgās gāzēs.

Bet Roberts un viņa biedri vēl bija dzīvi. Viņi strādāja dziļi raktuves iekšienē — Paradīzes augstākajā slānī, un ieplūstošās ūdens masas attālinājās no viņiem.

Roberts dzirdēja grāvienu tai mirklī, kad tas notika, un piecdesmit sekundes pēc tam viņš juta gaisa triecienu. Viņš zināja, kas tas bija. Viņš klusu teica: — Ak dievs, nu tas ir noticis! — Viņam blakus Slogers Līmings lēnām uzslējās kājās.

— Robert, vai dzirdēji? — Līmings apjucis vaicāja. Viņš neviļus pagriezās pret Robertu, lai dzirdētu viņa spriedumu.

Roberts steigā izrīkoja:

— Lai ikviens paliek šeit, kamēr būšu atpakaļ! Ikviens! — Viņš salīcis devās lejā pa nogāzi uz Skapera virvju ceļu. Viņš skrēja, gandrīz kurls aiz ieplūstošā ūdens rūkoņas. Viņš brida tālāk, brida arvien dziļāk un dziļāk, ūdens sniedzās pāri zābakiem, pāri ceļiem, pāri vēderam. Viņš zināja, ka tuvumā vajadzēja būt Svelijam, iedobei, kas aizstiepās šķērsām ejai virzienā no dienvidiem uz ziemeļiem. Pēkšņi viņa kājas zaudēja pamatu, un viņš iegrima Svelijā.

Ūdens viņu pacēla uz augšu, līdz galva atsitās pret akmens griestiem. Roberts pieķērās ar rokām pie griestiem, spēra ar kājām ūdeni un pūlējās tikt atpakaļ uz ceļa, pa kuru bija nācis. Viņam izdevās atkal nostāties uz kājām, viņš brida atpakaļ, nu jau stāvēja seklā ūdenī, drebēdams aiz aukstuma. Roberts skaidri zināja, kas noticis. Ieplūstošais ūdens bija līdz griestiem pieplūdinājis Sveliju: piecdesmit jardu platumā ailu nosprostoja ūdens barjera. Visi ceļi, pa kuriem varētu glābties, bija līdz griestiem pieplūduši tai vietā, kur tie šķērsoja Sveliju.

Ūdens bija auksts. Roberts sāka klepot. Brīdi viņš stāvēja un klepoja, tad griezās atpakaļ un kāpa pa eju augšā; pusceļā viņš satika mazo Petu Rīdiju. Pets bija gaužām nobijies.

— Meistar, kas tur noticis? — viņš vaicāja.

— Nekas, Pet, manu zēn, — Roberts atbildēja. — Nāc tagad man līdzi!

Roberts ar Petu kopā aizsniedza augstāko vietu, kur visi pārējie pulcējās ap Slogeru. Tur bija pavisam desmit vīru, starp tiem Hjūdžijs, Harijs Brēss, Toms Rīdijs, Neds Softlijs, Svijs Mesers un Jēzus Raudāja. Viņi visi gaidīja Robertu. Paši to nenojauzdami, viņi bija vienīgie, kas Neptūnā vēl palikuši dzīvi.

— Nu, kas ir, Robert? — Slogers iesaucās, ieraudzījis Robertu nākam. Viņš acu nenovērsa no Roberta.

— Kā te izskatās, Sloger? — Roberts īsu brīdi klusēja un centās visu pavēstīt parastā balsī un pavisam mierīgi. Viņš izgrieza ūdeni no svārkiem. — Viņi tur izsituši caurumu un ielaiduši mazliet ūdens Svelijā. Bet mēs te esam tik augstu, ka mums par to nav jāraizējas. Mums jāatrod cits ceļš.

Klusums. Visi gluži labi to zināja un klusēja. Bet Toms Rīdijs ievaicājās:

— Tad Svelijam mēs vairs netiekam cauri?

Slogers viņu nikni apsauca:

— Turi muti, nelga, kamēr tev nelūdz to atvērt!

Roberts turpināja, it kā nekas nebūtu noticis:

— Tad nu, zēni, mēs darīsim tā. Mēs uzkāpsim pa gāzu eju Globā un caur Globu izkļūsim laukā.

Roberts, kas visu laiku turēja Petu Rīdiju savā tuvumā, pirmais ielīda gāzu ejā. Viss pulciņš sekoja, palika vienīgi Toms Rīdijs. Toms bija ļoti labs peldētājs. Viņš zināja, ka ir ļoti labs peldētājs tiklab virs ūdens, kā zem ūdens, un viņš zināja, ka var izpeldēt cauri Svelijam. Ja viņš tam tiktu cauri, no raktuves izkļūt vairs nebūtu grūti. Tad viņš atvestu palīgus un parādītu šim Slogeram, vai viņš ir bijis nelga vai ne. Toms palika citiem pakaļ, kamēr tie aizgāja. Tad viņš noskrēja lejā, novilka zābakus, dziļi ievilka elpu un ienira Svelijā. Ar šo vienu elpas vilcienu viņš izpeldēja tam cauri. Bet, ko Toms neparedzēja, tās bija pusotras jūdzes ūdens aiz Svelija. Otrā pusē viņu sagrāba galvenās ūdens masas. Viņš tika gan dienas gaismā. Piecas minūtes vēlāk Toma līķis lēnām griezās celtņa šahtas virpulī.

Roberts līda tālāk, veda savu grupu pa gāzu vadu. Viņš zināja, ka tiem jau vajadzēja būt Globa tuvumā. Pēkšņi nodzisa spuldze, it kā to būtu nopūtis viegls elpas pūtiens, un nākamajā mirklī Pets Rīdijs sāka rīstīties un mierīgi nogūlās viņam blakus zemē. Šoreiz nebija ūdens. Šoreiz bija raktuvju gāze.

— Atpakaļ! — Roberts kliedza. — Visi atpakaļ!

Grupa devās atpakaļ, četrdesmit jardus atpakaļ, un atdzīvināja Petu Rīdiju. Vērodams, kā Pets Rīdijs atgūst samaņu, Roberts spraigi domāja. Globa dziļumā vēl vajadzēja būt strādniekiem, tā viņš domāja. Beidzot viņš teica:

— Kas nāks man līdzi un mēģinās iekļūt Globā?

Neviens neatbildēja; visi zināja, kas ir raktuvju gāze; šī pirmā gāzes dvesma viņiem to vēl lieku reizi bija atgādinājusi. Šādos apstākļos nebija viegli domāt par otrreizēju došanos Globā. Hjūdžijs ieminējās:

— Neej, tēt, tur ir gāze.

Jēzus Raudāja līdz šim nebija ne vārda bildis. Bet nu Jēzus Raudāja sacīja:

— Es iešu līdzi.

Viņš saprata, ka Roberts cer glābt tos, kurus gāzes varbūt pārsteigušas Globā un kuri vēl varētu būt dzīvi. Viņš nebija drošsirdīgs, bet reliģija viņam lika iet Robertam līdzi.

Roberts un Raudāja atkal pa gāzu eju izlīda Globā. Viņi novilka svārkus un aptina tos ap galvu, lai gan tas bija tikai tradicionāls aizsarglīdzeklis pret gāzi un patiesībā neko nelīdzēja. Viņi nogūlās uz krūtīm zemē. Raudāja ļoti baiļojās, šad tad briesmīgi nodrebēja un sarāvās, taču viņš izturējās klusi un skaitīja lūgšanas.

Gaiss bija piesātināts ar oglekļa monoksīdu, ko ūdens uzdzina augšā no vecās, pamestās raktuves; likās, gāze pamazām cēlās uz augšu un izklīda. Robertam ar pavadoni Globā ieejot, gāze jau bija mazliet pacēlusies. Lai gan viņiem bija nelabi un abi jutās miegaini, viņi tomēr spēja iet tālāk. Taču vēl nesen šī gāze bijusi nāvīga: viņi atrada četrus vīrus, ko tā pārsteigusi. Šie vīri sēdēja mazā pulciņā, it kā uzlūkotu cits citu, pilnīgi dabiski un omulīgi. Viņi izskatījās ārkārtīgi labi, gāze bija piešķīrusi skaistu, sārtu krāsu viņu sejām un arī rokām, kas gandrīz nebija netīras, jo viņi tikai nesen bija sākuši darbu. Viņi izskatījās veselīgi, viņi izskatījās visai moži, bet viņi visi bija miruši.

Roberts un Raudāja izvilka vīrus ārā — šā iemesla dēļ jau viņi bija Globā atnākuši; viņi tos izvilka ārā, bet, lai kā pārējie viņu labā pūlējās, tie nespēja atdzīvināt četrus mirušos. Šos četrus mirušos vīrus redzot, Pets Rīdijs, kas līdz tam nekad nāvi nebija redzējis, sāka raudāt.

— Ak, palīdziet man! — viņš stostījās. — Ak, palīdziet! Dieva dēļ, ko es te daru? Un kur mans brālis Toms?

Raudāja teica:

— Neraudi, zēn, tas kungs mūs visus pasargās!

Tonī, kādā Jēzus Raudāja izteica šos vārdus, bija kaut kas iespaidīgs un baigs.

Klusums. Roberts stāvēja un domāja. Viņa sejā bija manāms nemiers. Viņš domāja tā: ja Globā bija gāze, tad tur bija arī ūdens. Jā, raktuvju gāze no tukšās raktuves tikai tad varēja aizsniegt augšējos slāņus, ja aiz tās bija lielas masas ūdens, kas pildīja ejas līdz griestiem. Vīrus vispirms atšķīris ūdens, un pēc tam tos pārvarējusi gāze. Jā, viņš secināja, arī Globs ir slēgts. Tur nav izejas. Tad Roberts atcerējās tālruni Skapera slāņa tālajā galā.

— Zēni, Globā mēs netiekam, — viņš teica, — tur ir indīgs gaiss un ūdens. Mēs dosimies atpakaļ Skaperā un pa tālruni zvanīsim uz augšu.

Tiklīdz viņš pieminēja tālruni, visiem sejas kļuva gaišas.

— Nudien! — Slogers izbrīnīts teica.

Jau iedomājoties vien par tālruni, bīstamais atceļš pa gāzu vadu vairs nelikās grūts, viņi to nemaz neuzskatīja par atiešanu un nedomāja vairs par to, ka bija ieslēgti. Viņi domāja par tālruni.

Taču, kad Roberts iegāja Skapera ailās, viņš izskatījās vairāk noraizējies nekā līdz tam; viņš izskatījās tiešām uztraukts. Viņš vēroja, ka ūdens līmenis ailās ceļas arvien augstāk. Tas varēja nozīmēt tikai vienu: plūdi aizskalojuši aiļu balstus; bez balstiem palikušie griesti viņpus Svēlija iebrukuši un aizsprostojuši ūdens noteku cauri Paradīzes ailām, un tagad ūdens griezās atpakaļ uz viņu pusi. Nu visas izejas bija slēgtas, un viņiem atlika varbūt vēl piecpadsmit minūtes laika, lai izkļūtu no Skapera maisa.

— Pagaidiet tepatl — Roberts teica. Viņš pats aizgāja pie telefona, spēji pagrieza mazo kloķi, nocēla klausuli. Viņš bija ļoti bāls. «Tagad...» viņš domāja.

— Hallo, hallo! — Šis cilvēks vēl nebija miris, un viņa balss, pacēlusies no tumšā kapa, izmisumā lidoja pa applūdušajiem vadiem divas jūdzes līdz zemes virsai.

Atbilde atskanēja nekavējoties.

— Hallo! Hallo!

Roberts gandrīz zaudēja samaņu. Tas bija Barass savā kabinetā, viņš neatlaidīgi atkārtoja:

— Hallo, hallo, hallo, hallo...

Roberts runāja drudžainā steigā:

— Te Feniks, pie tālruņa Skapera slānī. Aiz Svelija ūdens ailās līdz griestiem. Tālāk griestu iebrukums. Šeit ieslēgta strādnieku grupa — deviņi vīri, mani neskaitot. Ko lai darām?

Atbilde sekoja nekavējoties — skaidra un cieta:

— Ejiet pa gāzu vadu uz Globa slāni!

— Mēs jau mēģinājām izkļūt pa gāzu vadu.

— Un?

— Globs pilns ar gāzi un ūdeni.

Klusums. Trīsdesmit sekundes izmisuma pilna klusuma, kas šķita ilgāks nekā trīsdesmit gadi. Tad Roberts dzirdēja, ka aizsitas kādas durvis, it kā Barass, arvien vēl pie rakstāmgalda sēdēdams, ar kāju tās būtu aizgrūdis ciet. Tiešām, bija loti savādi dzirdēt šo kantora durvju aizkrišanu, kas lielā tālumā atskanēja no zemes virsas.

— Klausieties uzmanīgi, Fenik! — Barass tagad runāja ātri, un tomēr ikviens viņa vārds bija griezīgs un ciets.

— Jums jāsasniedz vecā Skaperhola šahta! Citādi nav iespējams. Abas šahtas ir zem ūdens. Jums caur veco raktuvi jātiek līdz vecā Skaperhola šahtai!

Līdz vecā Skaperhola šahtai? Dieva dēļ, ko šis cilvēks runāja?...

— Ejiet pa nogāzi uz augšu! — Barass tai pašā nesatricināmā noteiktībā turpināja. — Izlauziet dambi augstākajā vietā austrumos augšpus Daika! Tā jūs nokļūsiet vecā Neptūna augstākajā slānī. Nebaidieties ūdens, tas ir tikai apakšējos slāņos! Ejiet pa galveno ailu, visu laiku pa galveno ailu, turieties taisni uz austrumiem, pēc tūkstoš pieci simti jardiem jūs sasniegsiet vecā Skaperhola šahtu!...

«Kungs debesīs,» Roberts domāja, «viņš pazīst veco raktuvi! Viņš to pazīst, viņš to pazīst!» Robertam piere norasoja. «Ak žēlīgā debess, viņš visu laiku to zinājis...»

— Vai dzirdat? — Barass jautāja klusi un no liela attāluma. — Tur jums pretī dosies glābšanas komanda, vai dzirdat?

— Jā! — Roberts kliedza. Tad ūdens straume pārrāva stieples, tā ka klausule kļuva mēma viņa rokā. Viņš ļāva tai krist, tā šūpojās stieplē... «Žēlīgā debess!» Roberts nodomāja, un briesmīgajā satraukumā viņš sajuta nespēku.

— Ātrāk, tēt! — Hjūdžijs sauca, izmisumā pieskrējis klāt. — Ātri, ātri, tēt, ūdens ceļas arvien augstāk!

Roberts pagriezās, aizbrida pie citiem. «Žēlīgā debess!» Viņš kliedza:

— Zēni, mēs iesim uz veco raktuvi, mums nekas cits neatliek!

Viņš gāja pa priekšu uz kādas aklās ailas galu, kur neviens vēl nebija iedomājies mēģināt. Jā, tur bija vecais koka dambis, ne īsti dambis, drīzāk gan vienkārša starpsiena, triju collu plankas, kuras stāvēja astoņpadsmit collu atstatumā cita no citas un kuru starpas aizpildītas māliem. Slogers divās minūtēs izlauza ceļu. Grupa iegāja vecā Neptūna pamestajās ailās.

Tās bija vēsas, un tās pildīja savāda smaka. Tā nebija raktuvju gāze, lai gan mazliet vajadzēja būt arī gāzei, — tā bija vecuma un pamestības smaka. Astoņdesmit gadu te nebija strādāts.

Roberta vadībā viņi devās uz priekšu, cerības auga ... Te bija sauss, ūdens palika viņiem aiz muguras. Ak, paldies dievam, viss šis ūdens palika aiz muguras! Sešiem vēl bija degošas spuldzes, un Harijam Brēsam kabatā bija trīs raktuvju sveces. Viņi varēja redzēt ceļu. Nekādu grūtību nebija. Te bija tikai viens ceļš, galvenā aila, ceļš, kas gāja taisni uz austrumiem.

Apmēram ceturtdaļjūdzi viņi gāja pa veco, pamesto ailu, tad apstājās. Viņiem priekšā bija griestu iebrukums.

— Tas nekas, zēni! — Slogers kliedza. — Tas nekas, gruži vien. Tūliņ tiksim cauri. — Viņš nometa svārkus, savilka ciešāk ādas jostu. Viņš pirmais ķērās klāt gružiem.

Nebija darba rīku — visi rīki, pārtikas kulītes un ūdens pudeles atradās pusjūdzi tālāk zem ūdens. Viņi strādāja kailām rokām, rausa, plēsa, rāva sānis vaļējos akmeņus. Viņi strādāja pa pāriem, un Slogers strādāja par diviem. Neviens nezināja, cik ilgi viņi bija strādājuši; viņi tik grūti pūlējās, ka nedomāja par laiku un nedomāja par asiņainajām rokām, bet īstenībā viņi strādāja septiņas stundas un izlauzās cauri piecpadsmit metrus platam sienas nogruvumam. Slogers pirmais izlīda cauri.

— Urā! — viņš sauca, vilkdams līdzi Petu Rīdiju. Viņi visi tika cauri, visi runāja reizē, smējās uzvaras priekā. Tas bija lieliski, ka viņi izrakušies cauri šiem iebrukuma gruvešiem. Viņi smējās kā bērni.

Bet piecdesmit jardus tālāk viņi beidza smieties. Jauns iebrukums, un šoreiz tie nebija gruži. Akmens, ciets, blīvs bazalts, ko nespēja pievārēt nekāds darba rīks, vienīgi dimanturbis. Un viņiem bija tikai kailas rokas. Tikai viens ceļš, un šis vienīgais ceļš bija slēgts. Ciets akmens, biezs un ciets kā klints. Viņu kailās un asiņainās rokas. Klusums. Ilgs, salts klusums.

— Nu labi, zēni! — Roberts mākslotā možumā teica. Te nu mēs esam, un nav vairs tālu līdz Skaperholam. Tagad mums nāks pakaļ. Agri vai vēlu viņi mūs atradīs. Mums atliek tikai sēdēt un klauvējot dot zīmi. Un nenokārt degunu!

Visi apsēdās. Harijs Brēss apsēdās blakus iegruvuma vietai, paņēma lielu akmeni un sāka ar to klauvēt, viņš sita ar to pa klinti kā pa bungām, lai glābšanas komanda varētu dzirdēt. Šad tad viņš pacēla balsi un lika atskanēt ilgam, spalgam saucienam. Dziļi apakš zemes pamestajā raktuvē, ceturtdaļjūdzi no vecās Skaperhola šahtas, viņi sēdēja un klauvēja. Tur viņi gaidīja, sauca un gaidīja.

XXIII

Īsi pirms sešiem Ričardu Barasu pamodināja klusa klauvēšana pie durvīm. Kāds tur klauvēja jau labu brīdi.

— Kas tur ir? — Barass atsaucās.

Aiz durvīm klusu un bailīgi atskanēja krustmātes Kerijas balss:

— Es negribētu tevi traucēt, Ričard, bet atnācis raktuves inspektors. Viņš katrā ziņā grib ar tevi runāt. — Krustmāte Kerija neiedrošinājās izteikt vārdu, ko visā skarbumā bija izteicis Hadspets. Lai Hadspets pats Ričardam saka šo briesmīgo vārdu.

Ričards apģērbās un nokāpa lejā. Gandrīz jau bija tas laiks, kad viņš parasti mēdza celties.

— Labrīt, Hadspet! — Viņš redzēja, ka Hadspets tikai pa pusei apģērbies un stipri uztraukts. Viņš redzēja, ka Hadspets skrējis. Un Hadspets tūliņ pateica sakāmo:

— Mister Baras, abās šahtās ūdens un ceļas augstāk, pieplūdina visas ailas. Varējām grozu nolaist tikai līdz pusei.

Pagāja briesmīga klusuma brīdis.

— Saprotu. — Tieši tā tas skanēja: kā reflekss, automāta mierā.

— Visa rīta maiņa ir Globā un Paradīzē. — Hadspeta balss, kas parasti bija tik mierīga, tagad drebēja. — Mēs netiekam pie tiem lejā, neviens pats nav ticis augšā.

Barass vērīgi uzlūkoja Hadspetu.

— Cik maiņā pavisam cilvēku? — viņš ar to pašu mehānisko precizitāti jautāja.

— Apmēram simt vīru un zēnu. Noteikti nezinu. Apmēram tik daudz. Nupat pirms piecām minūtēm piecēlos no gultas, kāds spuldžu vīrs bija atskrējis pie manis; es viņu steigšus aizsūtīju pie mistera Ārmstronga un pats, cik ātri varēdams, steidzos šurp.

Ričards vairs nevilcinājās; pēc sešām minūtēm viņi bija raktuves pagalmā. Spuldžu vīrs Džimijs ar celtņa vadītāju, viņa palīgu un uzskaitvedi Kazinu stāvēja klusā, pārbiedētā bariņā. Barasu ieraudzījis, celtņa vadītājs teica:

— Ser, misters Ārmstrongs nupat atnāca. Viņš uzgāja vinčas telpā.

Barass sacīja Hadspetam:

— Pasauciet viņu!

Hadspets uzskrēja pa kāpnēm augšā. Tamēr Barass iegāja kantorī, kur apaļais pulkstenis virs kamīna rādīja ceturksni pāri sešiem. Barasam tukšajā kantorī ieejot, iezvanījās tālrunis no raktuves. Viņš nekavējoties pacēla klausuli un atsaucās savā asajā, rāmajā balsī:

— Hallo, hallo, hallo...

No Skapera slāņa atbildēja Roberta Fenika balss. Tas bija ieslēgtās grupas palīgā sauciens, un, kad saruna bija galā un instruments nedzīvs palika Barasam rokā, viņš, neko nedomādams, atkal nolika klausuli. Tad viņš dziļi ievilka elpu un saņēma sevi rokās. Mirkli vēlāk kantorī ienāca Ārmstrongs ar Hadspetu.

— Tagad sakiet man, mister Ārmstrong, — Barass tūliņ pavēlnieka balsī iesāka, — sakiet man visu, ko zināt!

Ārmstrongs, iekšēji dīvaini nomākts, viņam sniedza ziņojumu. Visu laiku, kamēr runāja — un tas ilga apmēram divas minūtes —, Ārmstrongs nemitīgi domāja: «Ar to nu arī mana vieta pagalam.» Vienas acs apakšējais plakstiņš sāka raustīties; viņš aizlika roku priekšā, lai to apslēptu.

— Saprotu, — Barass teica. Un nākamajā mirklī: — Piezvaniet misteram Dženingsam!

Ārmstrongs steidzīgi atbildēja:

— Aizsūtīju Solu Pikingsu viņam pakal, mister Baras, tas bija pirmais, ko darīju; un tagad viņam kuru katru mirkli jābūt šeit.

— Tas bija labi darīts! — Barass iepriecināts teica. Viņa pašsavaldība bija apbrīnojama. Blakus šai lieliskajai pašsavaldībai atguvās arī Ārmstrongs un Hadspets. īpaši Ārmstrongs. Barass turpināja: — Mister Ārmstrong, ejiet pie tālruņa! Tūliņ! Piezvaniet Rigera un Hedstoka sabiedrībai Tainkāslā, piezvaniet firmai T. un R. Hendersoniem Sītonā, Apvienotajām ogļraktuvēm un Hortonas dzelzs sabiedrībai — šeit pieprasiet speciāli misteru Probertu, senioru! Nododiet visiem manus sveicienus, ziņojiet par stāvokli un, esiet tik laipns, lūdziet katru palīdzību, katru iespējamo palīdzību! Mums vajadzēs vinču, visus sūkņus un elektriskās ierīces, ko vien var nodot mūsu rīcībā. Tainkāslā sevišķi lūdziet tvaika vinčas. Apvienotajām ogļraktuvēm lūdziet visus cilvēkus, ko tās var norīkot glābšanas ekspedīcijā. Tūliņ, mister Ārmstrong, ja drīkstu lūgt!

Ārmstrongs ieskrēja savā istabā pie tālruņa. Barass izrīkoja Hadspetu:

— Ņemiet desmit vīrus un ejiet uz veco Skapera šahtu! Izdariet apskati! Tik ātri un pilnīgi, cik jums iespējams. Ievāciet sīku informāciju par šahtas stāvokli un tad steidzieties atpakaļ pie manis! Tiklīdz Hadspets aizgāja, ienāca misters Dženingss. Kalnrūpniecības inspektors bija pamazs, drukns vīrs ar sarkanu seju un možu, noteiktu izturēšanos. Visi labi zināja, ka Dženingss neļāva sev smiltis acīs kaisīt. Viņš nebija uzmācīgs, tomēr neatlaidīgs un stiprs, ārēji varbūt pārāk rosīgs un kustīgs, bet visi viņu labprāt ieredzēja un cienīja. Pašreiz viņam mugurpusē uz kakla bija liels augonis.

— Ū! — viņš nopūtās, atkrizdams krēslā. — Sāp kā velns! Kas tad nu ir?

Barass pastāstīja.

Dženingss aizmirsa augoni. Pēkšņi viņš izskatījās gluži pārbijies.

— Nē! — viņš izdvesa lielās šausmās.

Klusums. Tad Barass oficiāli jautāja:

— Vai vēlaties apskatīt šahtas ieeju?

Dženingss piecēlās, lai gan tikko bija apsēdies. Viņš teica:

— Jā, es to apskatīšu.

Barass gāja pa priekšu. Dženingss kopā ar Barasu izdarīja apskati. Sūkņi nemaz vairs nedarbojās, ūdens abās šahtās bija cēlies vēl par sešām pēdām. Dženingss iztaujāja kādu mehāniķi pie vinčas. Dženingss, kopā ar Barasu atgriezies kantorī, sacīja:

— Jums te vajadzēs papildu sūkņu, mister Baras. Mums to vajadzēs drīz. Bet ūdens masas tik lielas, ka nemaz nezinu, vai sūkņi daudz varēs palīdzēt...

Barass noklausījās apņēmīgā pacietībā. Viņš ļāva Dženingsam izrunāt līdz galam. Viņš neko nepiebilda. Bet, kad Dženingss bija beidzis, Barass savā skaidrajā, pavēlēt ieradušajā balsī sacīja tā, it kā Dženingss nemaz nebūtu runājis:

— Paies dienas, kamēr no abām šahtām izsūknēs ūdeni. Mums jātiek iekšā no Skaperhola puses un jācer, ka uzdursimies kādai ailai. Vismaz tik daudz ir skaidrs. Hadspets drīz būs atpakaļ no vecā Skaperhola. Tiklīdz būs iespējams, mums jādodas turp.

Dženingss izskatījās mazliet nomākts. Viņš juta personības varu, šī personība bija stiprāka par viņu, tā pakļāva un nomāca. Turklāt vēl sāpes, ko sagādāja augonis. Un tomēr Barasa izklāsts bija skaidrs kā kristāls, viņa iecerētais glābšanas plāns bija vienīgais loģiski iespējamais. Dženingsa stūrainajā sejā pret paša gribu pavīdēja apbrīna.

— Tas apmēram būtu pareizais, — viņš teica. Un tad: — Bet kā jūs domājat bez plāniem to izdarīt?

— Mums tas j ā i z d a r a , — Barass pēkšņā sašutumā atbildēja.

— Labi, labi, — Dženingss piekrita. — Varam jau pamēģināt. — Viņš nopūtās. — Ak, kaut jel mums būtu šie plāni, tad mēs tagad nebūtu tik nolādētā ķezā. Ak dievs, kādi tie ļaudis agrāk bijuši nejēgas! — Sāpes kaklā viņam lika sarauties. — Ak, velns parauj šo augoni! Dzeru raugu, bet neticu, ka tas ko palīdzēs.

Kamēr Dženingss sāpēs darbojās gar augoņa pārsēju, pārnāca Hadspets un ziņoja:

— Mister Baras, es visu labi apskatīju. Šahta vecajā Skaperholā nemaz nav tik ļauna. Tur ir gruži, bet ne pārāk daudz. Bet tur ir arī raktuvju gāze. Krietni daudz raktuvju gāzes. Nolaidām vīru ar virvi lejā, un, kad tas uznāca augšā, viņam bija līdz nāvei nelabi. Man liekas, ka mēs varam divdesmit četrās stundās atbrīvot šahtu no gruvešiem un raktuvju gāzes.

Barass sacīja:

— Pateicos jums, mister Hadspet! Tagad iesim uz Skaperhola šahtu.

Netika izteikts neviens jautājums — vadība bija Barasa rokās. Viņa mierīgajās un enerģiskajās pavēlēs bija savāds cildenums; viņš valdīja bez pūlēm, viņš apspieda paniku, viņa autoritāte bija neapstrīdama.

Kad visi četri vīri iznāca no kantora mājas, pāri pagalmam steidzās jaunais Lūiss, kas tagad bija doktora Skota asistents. Viņš teica:

— Es nupat dzirdēju, no kādām dzemdībām nākdams ... Vai nevaru palīdzēt? — Viņš spraigās gaidās apklusa, gara acīm viņš sevi jau redzēja apakšā raktuvē dramatiskus varoņdarbus veicam. Viņam bija sārti vaigi un dedzīgs skatiens, viņš kvēloja entuziasma un ideālu pārpilnībā. Slīskēlā viņu visur sauca par jauno doktoru Lūisu. Dženingss paskatījās tā, it kā gribētu jaunajam doktoram Lūisam dot spērienu no mugurpuses. Viņš novērsās.

Barass laipni teica:

— Ļoti pateicos, doktor Lūiss, jūs mums varbūt būsiet vajadzīgs. Ejiet kantorī, un lai Sols Pikingss jums uzvāra tasi karsta kakao. Jūs mums varbūt vēlāk būsiet vajadzīgs.

Jaunais doktors Lūiss rosīgs un laimīgs aizsteidzās. Barass, Dženingss, Ārmstrongs un Hadspets soļoja tālāk uz veco Skaperhola šahtu. Tikai tagad metās gaišs. Bija ļoti auksts. Sāka krist retas, sīkas sniega pārslas, maigi, it kā drebēdamas tās lidoja lejup no neredzamās debess. Divdesmit piecu vīru grupa sekoja četriem gājējiem, klusējot tie aizsoļoja pa zemi, līdz sniegs tos ietina un paslēpa skatieniem. Tā bija pirmā glābšanas komanda.

Tagad ziņa sāka izplatīties pa pilsētu. Terasēs tika atrautas durvis, pa vaļējiem vārtiem izskrēja vīrieši un sievietes. Viņi skrēja lejā pa Kaupena ielu. Kamēr tie skrēja, pa ceļam piebiedrojās citi. Viņi skrēja, it kā citādi nemaz nevarētu, it kā raktuve pēkšņi būtu pārvērtusies magnētā, kas tos pievilktu — pievilktu vienalga, vai viņi to gribēja vai negribēja. Viņi skrēja, tādēļ ka tiem bija jāskrien. Viņi skrēja klusēdami.

Marta šo ziņu dzirdēja no Brēsa kundzes. Viņas pirmā doma bija ne tik daudz baiļu, cik pateicības doma: «Paldies dievam, mans Semijs nav lejā!» Rokas uz krūtīm sažņaugusi, viņa pamodināja Semiju, tad uzvilka mēteli un reizē ar Semiju skrēja uz raktuvi. Arī vecais Hanss Mesers skrēja līdzi. Hanss skuva bārdu kādam agram viesim, kad viņš to dzirdēja; skrejot viņš kreisajā rokā vēl turēja putu sareni. Deivids to dzirdēja, ar velosipēdu uz pilsētu braukdams. Viņš brauca tieši uz raktuvi. Slogera sieva to dzirdēja gultā, un Slogera dēls Ča to dzirdēja pie «Sveiciena» sāndurvīm. Suzanna Raudāja to dzirdēja, rīta lūgšanu skaitot. Vecmāte Rīdija kundze to dzirdēja dzemdību vietā, kur tā ar jauno doktoru Lūisu sniedza palīdzību. Viņas vecākais dēls Džeks Rīdijs to dzirdēja, iedams uz krogu stiprināties. Džeks piebiedrojās Ča un skrēja uz raktuves pusi. Neda Softlija māte to dzirdēja ceļā uz veļas mazgātavu. Vecais Toms Ogls to dzirdēja klozetā, un skriedams viņš vēl pogāja ciet bikses.

Pavisam drīz rūpnīcas pagalma malā, cieši saspiedušies, stāvēja piecsimt vīri un sievas; ārā bija vēl vairāk. Viņi stāvēja klusēdami, sievietes lielāko tiesu ap plesciem apmetušas lakatus, vīrieši bez mēteļiem, un visi izskatījās melni, melni pret balto sniegu. Viņi tur stāvēja kā milzīgs koris, apklusis zem tumšās sniega debess. Tie nebija drāmas aktieri, un tomēr tiem visiem bija tiešs sakars ar drāmu. Viņi stāvēja kā sastinguši nāves klusumā zem nemirstīgās, tumšās, klusās sniega debess.

Pulkstenis bija deviņi, un stipri sniga, kad Barass, Dženingss un Ārmstrongs atkal šķērsoja Snuku un ienāca rūpnīcas pagalmā. Ārmstrongs, paskatījies uz pūli, vaicāja:

— Vai likt, lai aizver vārtus?

— Nē, — Barass sacīja, ar saltajām, tuvredzīgajām acīm vērodams ļaudis. — Lieciet pagalmā sakurt uguni! Lielu sārtu. Iekuriet to pagalma vidū! Ļaudīm sāks salt, tā stāvot.

Viņi iekūra sārtu. Čārlijs Gaulens, Džeks Vikss un strādnieki sanesa milzumu malkas, ko kurināt. Kad uguns jau bija labi iekurējusies, ieradās pirmā brīvprātīgo palīgu grupa no Sītonas ogļraktuvēm. Tie nekavējoties devās uz Skaperholu. Tad ieradās ļaudis no Tainkāslas ar triju vagonu kravu darba rīku. Ārmstrongs palika pie tālruņa. Barass ar Dženingsu gāja atpakaļ uz Skaperholu. Raktuvju gāzes dēļ nebija iespējams nokāpt šahtā, bet raktuvju gāzi drīz varēja izgaisināt. Jau sāka uzmontēt vinčas un ventilatoru.

Vienpadsmitos ieradās Arturs Barass. Arturs bija nedēļas beigas pavadījis pie Todiem Tainkāslā un tikai nupat atbraucis ar vilcienu desmitos četrdesmit piecās minūtēs. Viņš nervozā steigā ieskrēja kantorī.

— Tēv! — viņš sauca. — Tas ir briesmīgi!

Barass lēni pagriezās.

— Tas ir satriecoši.

— Ko es varētu darīt? Labprāt gribu darīt visu. Tāda nelaime, tēv!

Barass drūmu skatienu uzlūkoja dēlu. Viņš pakustināja roku un teica:

— Tāda ir dieva griba, Artur.

Arturs ar mokām sejā, acis nenovērsdams, atbildēja tēva skatienam.

— Dieva griba? — viņš savādā balsī atkārtoja. — Ko tas nozīmē?

Šai mirklī istabā iesteidzās Ārmstrongs.

— No Apvienotajām ogļraktuvēm ved divus sūkņus. Tie drīz būs šeit. Viens jauns turbīnas sūknis nāks no Hortona sabiedrības; misters Proberts solās netaupīt pūles.

— Pateicos, mister Ārmstrong! — Barass automātiski atbildēja.

Valdīja spiedīgs klusums; tomēr vecais Sols Pikingss ienāca ar trim tasēm karsta kakao. Vecajam Solam bija pāri septiņdesmit, un, lai gan viņam bija koka kāja, viņš tomēr ātri tika uz priekšu. Viņš veica kantori dažādus sīkus pakalpojumus un labi prata vārīt kakao. Arturs un Ārmstrongs paņēma katrs pa tasei. Barass atteicās. Bet Arturs un Ārmstrongs skubināja Barasu dzert kakao, viņi teica, tas viņam nenākšot par ļaunu, un Ārmstrongs piebilda, neesot taču iespējams tukšā dūšā strādāt, taču Barass vēl arvien atteicās. Viņa izturēšanās šķita mazliet eksaltēta.

— Jaunais doktors Lūiss vēlas zināt, vai vēl esot jums vajadzīgs. Ja viņam jāgaida, es viņam aiznesīšu šo kakao tasi. — Jaunais doktors Lūiss jau bija izdzēris četras tases kakao; viņa varonība tagad jau bija mazliet aizskalota. Un viņam vajadzēja pieklājīgi apvaicāties, kur atrodas klozets.

Barass uzlūkoja Ārmstrongu.

— Būtu vēlams, ja pilsētas ārsti varētu tā iekārtoties, ka viens no tiem nākamajās dienās pastāvīgi te dežurētu. Vajadzēja sastādīt sarakstu.

— Tā ir lieliska ideja, mister Baras! — Ārmstrongs iesaucās. Viņš izsteidzās ārā atkal pie tālruņa.

— Tēv, — Arturs gandrīz izmisumā teica, — kā tas varēja notikt? Man jāzina.

— Tagad ne, — Barass atbildēja. — Tagad ne.

Arturs novērsās un piespieda pieri pie aukstās loga rūts. Uz mirkli tēva balss noskaņa viņam lika apklust.

Tad ienāca ugunsdzēsēju priekšnieks Ebinizers Kamhaus, tērpies uniformā, kas rādīja acij tīkamu gaiši sarkanu pozamentu un astoņas iespaidīgas misiņa pogas, kuras Kamhaua kundze bija nospodrinājusi glīti mirdzošas. Ugunsdzēsēju priekšnieks bija maza auguma, apaļš, kailu galvu, viņš atgādināja ripu. Viņš bija iemīlējies formas tērpos, sācis jau agri ar formas cepuri zēnu brigādē, tagad viņš bija Slīskēlā ugunsdzēsēju priekšnieks un kapelmeistars. Viņš spēlēja četrus mūzikas instrumentus, trīsstūri ieskaitot, un ar saviem cukurzirņiem pastāvīgi guva godalgas lauksaimniecības izstādē. Pēdējos piecos gados viņš bija apdzēsis nelielu ugunsgrēku kādā tukšā alus darītavā.

— Esmu jūsu rīcībā, mister Baras, — viņš ziņoja. — Ārā stāv mani vīri. Ārā pagalmā. Viņi tur nostādīti ierindā. Visiem ir apliecības par pirmās palīdzības sniegšanu. Jums tikai jāpavēl, ser.

Barass pateicās ugunsdzēsēju priekšniekam; Sols Pikingss pasniedza ugunsdzēsēju priekšniekam atlikušo kakao tasi; tad ugunsdzēsēju priekšnieks aizgāja. Pagalmā iznākot, viņš izskatījās tik oficiāls un iespaidīgs, ka divi reportieri, kas nupat bija atbraukuši no Tainkāslas, nofotografēja viņu, un ģīmetne nākamajā dienā parādījās «Tainkāslas Argosā». Ugunsdzēsēju priekšnieks to izgrieza.

Nepārtraukti pienāca palīdzības piedāvājumi, telegrammas, zvanīja tālrunis; misters Proberts no Hortona dzelzs sabiedrības ieradās pats personiski, vēl trīs citas glābšanas komandas atbrauca no Apvienotajām ogļraktuvēm.

Pirms divpadsmitiem Barass un Arturs gāja inspicēt darbus vecajā Skaperhola šahtā. Šahta atradās nožēlojamā neapstrādātas zemes gabalā, kas bija pazīstams ar Snuka vārdu, pilns bedrēm un iebrukumu vietām, un ko tagad klāja sniegs un kapāja ass vējš. To sauca par nelabu vietu. Par spīti sārtam raktuves pagalmā, gandrīz visi bija atstājuši pagalmu un stāvēja, sapulcējušies Snukā. Viņi stāvēja nomaļus no vīriem, kas ātrā un grūtā darbā montēja vinčas. Barasam un Arturam tuvojoties, pūlis klusējot pašķīrās, bet kāda vīru grupa neatkāpās, šai mirklī Arturs ieraudzīja Deividu.

Deivids stāvēja priekšgalā tai grupai, kas neatkāpās sānis. Šai grupā bija arī Džeks Rīdijs, Ča Līmings un vecais Toms Ogls. Deivids gaidīja, kamēr Barass pienāks klāt. No aukstuma un apvaldītā dvēseles sasprindzinājuma viņa āda bija cieši izspīlēta pār vaigu kauliem. Viņa skatiens sastapa Barasa skatienu. Šī apsūdzība lika Barasam nodurt acis. Tad Deivids sacīja:

— Ļaudis vēlas ko zināt.

— Nu?

— Viņi grib zināt, vai tiks darīts viss, lai glābtu vīrus tur apakšā.

— Tiek darīts. — Klusums. Barass pacēla skatienu. — Vai tas ir viss?

— Jā, — Deivids lēni teica. — Pagaidām.

Šai mirklī vecais Toms Ogls strauji izlauzās uz priekšu.

— Ko līdz visa šī pļāpāšana? :— viņš uzkliedza Barasam. Viņš bija mazliet apjucis. Viņš bija mēģinājis teatrāli nolēkt Skaperhola šahtā. — Kāpēc jūs šos cilvēkus neglābjat? Visa šī montēšana neko nelīdz. Mans dēls ir tur apakšā, mans dēls Bobs Ogls. Kāpēc jūs nesūtāt neviena lejā un neliekat uzvilkt viņu augšā?

— Mīļo cilvēk, mēs darām, ko varam, — Barass ļoti cienīgi un mierīgi atbildēja.

— Es jums neesmu nekāds «mīļais cilvēks», — atcirta Toms Ogls. Viņš pacēla dūri un iesita Barasam tieši sejā.

Arturs nodrebēja. Čārlijs Gaulens un daži citi rāva atpakaļ Tomu Ogļu, kurš kliegdams zvēla kur pagadījās. Barass stāvēja taisni. Viņš neaizsargājās, Viņs saņēma sitienu it kā garīgā aizgrābtībā, it kā šis sitiens dvēseles dziļumā viņam dotu gandarījumu. Mierīgi viņš soļoja tālāk uz šahtu, pavēlēja iekurt otru ugunskuru un palika uzraudzīt darbus.

Viņš palika raktuvē visu dienu. Viņš palika, kamēr veco Skaperhola šahtu apgādāja ar torni, tvaika vinču un ventilatoru, kamēr šahtu iztīrīja no raktuvju gāzes. Viņš palika, kamēr nākamā maiņa sāka izvākt iegruvumu, kas iezīmēja ceļu pamestajā raktuvē. Viņš palika, kamēr abas šahtas nr.17 apgādāja ar jauniem sūkņiem, no kuriem viens izsūca divi simti piecdesmit galonu minūtē, otrs, turbīnas sūknis, — četri simti piecdesmit galonu. Tikai tad viņš viens pats gāja atpakaļ uz Lovu.

Viņš nejutās ne noguris, ne sevišķi izsalcis; viņš svārstījās starp ķermeņa trulumu un šo savādo dvēseles aizgrābtību. Viņš bija pavisam rāms; viss, ko viņš darīja, bija iluzors. Viņš līdzinājās uz nāvi notiesātam, kas mierīgi noklausās spriedumu. Viņš īsti nesaprata. Viņa pārliecība, ka viņš pats nekur nav vainojams, palika nesatricināma.

Krustmāte Kerija bija gādājusi, lai viņam būtu sagatavota vēršastes vira. Krustmāte Kerija zināja: ja Ričardam aiz muguras bija «grūta diena», tad labāk par visu citu viņš ēda vēršastes viru. Viņš ēda viru, vistas spārnu, zilā Čederas siera šķēli, kas viņam tā garšoja. Bet viņš ēda maz un dzēra tikai ūdeni. Labajai Kerijai, kas drebošā, rosīgā pakalpībā grozījās aizmugurē, viņš neveltīja uzmanību. Viņš nemaz neredzēja krustmāti Keriju.

Pie galda viņam pretī sēdēja Hilda; viņa, acis nenovērsusi, it kā izmisuma dedzībā skatījās uz tēvu. Beidzot, it kā ilgāk vairs nevarētu ciest, viņa teica:

— Ļauj man arī palīdzēt, tēv, ļauj man kaut ko darīt, lūdzu tevi: Ļauj man kaut ko darīt! — Šīs nelaimes brīdī Hildu gandrīz traku darīja apziņa, ka viņa neko nevar darīt.

Viņš pacēla drūmo skatienu un tikai tagad ieraudzīja meitu.

— Kas te būtu ko darīt? Viss jau tiek darīts. Sieviete te neko nevar darīt, — viņš atbildēja.

Tad viņš atstāja meitu un uzkāpa augšā, iegāja pie sievas un pateica tāpat kā Arturam:

— Tāda ir dieva griba. — Tad neizdibināms un sastindzis ar visām drēbēm viņš atlaidās gultā.

Taču pēc četrām stundām viņš atkal bija raktuvē un nekavējoties devās uz veco Skaperhola šahtu. Viņš zināja, ka vienīgā iespēja piekļūt Paradīzei ir ceļš caur Skaperholu. Viņš nokāpa šahtā.

Apakšā strādāja uz maiņām tik ātri, ka no gruvešiem galvenajā ejā attīrīja sešas pēdas stundā. Gružu bija vairāk, nekā sākumā domāja. Bet vīri nomainīja cits citu, viņi nemitīgi dauzīja nogruvušos akmeņus; šai uzbrukumā bija kaut kas mežonīgs un nepielūdzams. Šī šķēršļu laušana bija pārcilvēciska — viena komanda nāca, otra kā apreibusi izstreipuļoja ārā.

— Aila iet taisni uz rietumiem, — Dženingss teica Barasam. — Tā mums vajadzētu piekļūt diezgan tuvu.

— Jā, — Barass teica.

— Mums vajadzētu jau būt tuvu aizbiruma beigām,— Dženingss teica.

— Jā, — Barass sacīja.

Divdesmit četrās stundās komandas, cita citu nomainot, atbrīvoja simt četrdesmit četras pēdas no vecās galvenās ailas. Nu atvērās brīvs ceļš — vaļēja vecās, pamestās ailas daļa. Atskanēja skaļš «urā!» sauciens, kas pacēlās augšā pa šahtu un atbalsoja ausīs tiem, kuri tur zemes virsū stāvēja un gaidīja.

Taču otra «urā!» sauciena nedzirdēja. Mazu gabaliņu tālāk nāca padziļinājums, iedobe, kura bija pilna ar ūdeni un kurai nevarēja tikt cauri.

Netīrs, ogļu putekļiem klāts, bez apkaklītes un kaklasaites, vecu zīda lakatu ap uztūkušo kaklu, Dženingss pavērās Barasā.

— Žēlīgais dievs! — viņš bezcerībā teica. — Kaut jel mums būtu šis plāns, mēs to būtu agrāk zinājuši.

Barass izskatījās neiekustināms.

— Plāns šo iedobi nepadarītu par neesošu. Mums jārēķinās ar grūtībām. Virs iedobes jāizurbj jauna eja! — Šajos vārdos bija kaut kas nelokāmi stingrs, tā ka tie pat Dženingsu ietekmēja.

— Ak tu dievs! — viņš teica, gandrīz līdz asarām paguris. — Tas tik ir īstais gars. Tātad uz priekšu, mēs te izurbsim griestus!

Viņi sāka urbt griestus, spridzināt un skaldīt ūdenī dzelzscieto akmeni, tā ka iedobe pildījās un virs ūdens radās ceļš. Uzmontēja kompresoru, kas apkalpotu urbjus. Darbā laida vissmalkākos dimanturbjus. Darbs bija nāvējošs. Tas notika tumsā, putekļos, sviedros un ārkārtīgi eksplozīvu vielu tvaikos. Tas notika it kā ārprāta niknumā. Tikai Barass palika mierīgs. Mierīgs un neizdibināms. Viņš bija tur, viņš bija dzenulis, virzošais spēks. Atkal veselas astoņpadsmit stundas viņš neatstāja Skaperholu.

Dženingss, atspirdzis pēc sešu stundu. atpūtas, viņu skubināja:

— Dieva dēļ, ejiet taču kādu brīdi gulēt, mister Baras! Jūs jau darāt sev galu.

Misters Proberts, Ārmstrongs un vairāki vecākie departamenta ierēdņi cits caur citu viņu lūdza — viņš jau tik daudz esot darījis, paiešot mazākais piecas dienas, kamēr iedobi piepildīšot, tik ilgi lai viņš sevi taupot. Pat Arturs viņu mudināja:

— Paguli drusku... lūdzu... tēv... lūdzu...

Bet Barass sev nenovēlēja vairāk kā pusstundu atpūtas rakstāmgalda krēslā. Tikai ceturtās dienas vakarā viņš gāja mājās. Atkal reiz viņš soļoja uz savu māju. Arvien vēl valdīja bargs sals; zemi klāja sniegs, no jauna uzsnidzis sniegs. Cik balts bija sniegs! Barass, domās nogrimis, kāpa augšā pa Kaupena ielu. Taču viņš neko nedomāja. Kopš nelaimes viņš bija atsacījies domāt; viņa gars bija nevilšus atraisījies, vadījis šo vareno uzbrukumu raktuvei, nelokāmi pievērsies glābšanas darbam. Ledainā koncentrācija viņu uzturēja un atbalstīja. Zem ārējā vēsuma čaulas strāvoja stipras straumes. Viņš nejuta šīs straumes, bet tās strāvoja.

Viņam visapkārt bija tukšas ielas, visas durvis slēgtas, nerotaļājās neviens bērns. Daudziem veikaliem bija aizvērti slēģi. Mājas nospieda klusas bēdas, izmisuma klusums. No Almas terases pretējiem galiem nāca divas sievietes. Divas draudzenes. Viņas pagāja viena otrai garām novērstu seju. Neviena vārda. Klusums, pat viņu soļi sniegā nebija dzirdami. Mājās tāds pats klusums. Ieslēgto strādnieku istabās uz galda nolika ēdienu, gaidot pazudušo atgriešanos. Tāds bija paradums. Pat nakti neaizvilka aizkarus. Inkermanas ielas 23. mājā Marta gatavoja svaigu pīrāgu. Robertam un Hjūdžijam garšoja svaigs pīrāgs. Semijs ar Deividu sēdēja un klusēja, viņi nepaskatījās uz māti. Abi tikko pārnākuši no Skaperhola šahtas, kur bija palīdzējuši; Deivids veselas četras dienas nerādījās skolas tuvumā. Viņš bija aizmirsis skolu, aizmirsis pārbaudījumu, aizmirsis Dženiju. Viņš sēdēja un klusēja, galvu rokās iespiedis, domāja par tēvu, cilāja savas rūgtās domas.

Pēc steigas un trokšņa Skaperholā Barass aukstumu sajuta kā sitienu. Kad viņš soļoja tālāk, no krūtīm izlauzās gara nopūta. Viņš nemanīja šo nopūtu, nemanīja neko. Viņš iegāja Lovā. Viņu gaidīja milzīga kaudze vēstuļu: atzinības vēstules, līdzjūtības apliecinājumi, telegramma no Slīskēlas parlamenta deputāta Stepltona, cita no lorda Kela, Neptūna nodevu īpašnieka, vēl cita no Tainkāslas lordmēra: «Jūsu varonīgās pūles ieslēgto labā modina mūsu vislielāko apbrīnošanu; mēs lūdzam dievu, lai jūsu pūles sekmētos.» Un vēl kāda. Pilna žēlīgas līdzdalības— no kāda karaliskā nama locekļa. Barass visu rūpīgi izlasīja. Savādi! Viņš pētīja kāda Līdzas gumijas cauruļu fabrikanta sievas vēstuli, kurā šī dāma viņam piedāvāja b e z m a k s a s — pasvītrots — piegādāt pieci simti jardu vai v a i r ā k — pasvītrots — viņas vīra ražoto ceturtdaļcollas cauruļu, lai aizbērtajiem varētu piegādāt siltu virumu. Savādi! Viņš nepasmaidīja.

Nākamajā rītā agri Ričards atgriezās raktuvē. Celtņu šahtā ūdens līmenis bija tiktāl pazemināts, ka varēja nolaisties nirēji. Nirējiem bija jācīnās ar astoņpadsmit pēdu ūdens maksimumu, taču viņi izlauza ceļu Globa un Paradīzes ailās līdz ieplūduma vietai. Viņi veica rūpīgu, nogurdinošu meklēšanas darbu. Neviens nezināja labāk par Barasu, cik veltīga bija šī meklēšana. Ūdenslīdēji neko citu neatrada kā tikai septiņdesmit divus noslīkušus cilvēkus.

Nirēji atgriezās. Viņi ziņoja, ka neesot atrodama neviena dzīva dvēsele, ka paiešot vēl mazākais mēnesis, kamēr ailas pilnīgi atbrīvošot no ūdens. Tad viņi atkal nokāpa lejā, lai uzvilktu augšā mirušos: noslīkušie vīri, kopā sasieti, šūpodamies pacēlās no raktuves atpakaļ dienas gaismā, ko tie vairs neredzēja.

Nu pats galvenais bija izlauzties cauri Skaperholam. Bija pilnīgi skaidrs, ka tie vīri, par kuru likteni neko nezināja, varēja būt ieslēgti vecajā raktuvē. Lai gan kopš nelaimes jau bija pagājušas desmit dienas, šie vīri arvien vēl varēja būt dzīvi. Atkal piepūles niknumā tika izdarīti jauni mēģinājumi augšpus iedobes. Vīri atdeva pēdējos spēkus, sasprindzināja katru nervu. Sešas dienas pēc spridzinājumu sākuma izšāva pēdējo spridzekli, izlauzās cauri un nokļuva otrpus iedobes atkal vecajā ailā. Pagurusi un reizē triumfēdama, glābšanas komanda steidzās tālāk. Sešdesmit soļus tālāk uz rietumiem ieraudzījuši pilnu klints griestu iegruvumu, viņi nevarīgi apstājās.

— Ak dievs! — Dženingss ievaidējās. — Tas jau var būt pusjūdzi plats. Mēs nekad netiksim cauri, nekad. Tās nu ir galīgi beigas. — Līdz pēdējam paguris, viņš atspiedās pie klints un paslēpa seju rokās.

— Mums jātiek tālāk! — Barass pēkšņi skaļi teica. — Mums jātiek tālāk!

XXIV

Vispirms nomira Harijs Brēss, Harijam bija vāja sirds, viņš vairs nebija jauns un raktuvē bija pamatīgi izmircis. Viņš nomira aiz pārguruma. Neviens nezināja, kā un kad viņš miris, iekām Neds Softlijs nepiegrūda roku Harija sastingušajai sejai un neiesaucās, ka Harijs miris. Īstenībā tas bija trešās nakts beigās; tiesa gan, viņiem tagad vienmēr bija nakts, jo spuldzes bija izdegušas un raktuves sveces izlietotas, pēdējo atlikušo Roberts glabāja sevišķam gadījumam. Tumsa nemaz nebija tik ļauna — tā viņus ietina, saistīja biedriskumā, paslēpa, tumsa bija laipna.

Šeit ieslēgti nu bija Roberts, Hjūdžijs, Slogers, Pets Rīdijs, Jēzus Raudāja, Svijs Mesers, Neds Softlijs, Harijs Brēss un divi citi vīri, vārdā Benits un Sets Kolders. Pirmo dienu viņi pavadīja klauvējot, galvenokārt klauvējot. Ta—ta... ta—ta... ta—ta—ta—ta—tap... tālāk un tālāk .:. tā—tā... tā—tā... tā—tā—tā—tā—tāp — kā cieta vāle pa mežoņu cilts bungām. Klauvēšana bija laba; tā izziņoja viņu vietu šajā neizdibināmajā tumsā; dučiem ieslēgto jau bija atbrīvoti, tādēļ ka glābējiem devuši zīmes klauvējot. Ta—ta... ta—ta... ta—ta—ta—ta—tap ... Viņi mainījās cits ar citu pie akmeņiem. Bet otrā dienā Slogers pēkšņi iekliedzās:

— Beidz, dieva dēļ, beidz! Nevaru vairs paciest šo nolādēto klaboņu! Neds Softlijs, kam pašreiz bija kārta, tūliņ beidza. Un tiešām visi šķita apmierināti, ka klaudzieni mitējušies. Viņi pārtrauca apmēram uz stundu, tad visi, arī Slogers, nolēma klauvēšanu turpināt. Glābēji, kas nāca lejā pa Skaperholu, tagad droši vien jau bija tuvumā. Ak, tiem vajadzētu būt jau pavisam velnišķīgi tuvu, teica Svijs Mesers. Tāpēc Neds sāka par jaunu — ta—ta ... ta—ta... ta—ta—ta—ta—tap.

Drīz pēc tam Raudāja noturēja pirmo dievkalpojumu. Jēzus Raudāja bieži tupēja uz ceļiem un savā nodabā, savrup no citiem, lūdza dievu. Viņš lūdza kaislīgā dedzībā kā Jēzus Ģetzemanes dārzā. Raudāja bija kluss, nopietns, mazs vīrs, viņš neuzmācās citiem, ja nu vienīgi ar savu brošūru un uzrakstu kluso starpniecību. Vitli— Bejā vai Slīskēlā futbola sacīkstēs Raudāja vienmēr bija kluss trokšņaina pūļa vidū, viņš tikai klusu stāvēja vai lēnām pastaigājās, sludinādams Jēzus asaras. Viņš bija mierīgākais reklāmas aģents, kāds Jēzum jelkad bijis, un tiešām ne sliktākais. Tāpēc Raudāja dabā arī nebija citus spiest piedalīties dievkalpojumā, bet savādi — Roberts, kurš nekad negāja baznīcā, ieteica noturēt dievkalpojumu.

Lai gan Raudāja par dievkalpojumu nebija ieminējies, viņš tomēr dievkalpojumu vēlējās. Viņš to pat ļoti vēlējās, un tāpēc Roberta priekšlikums viņu iepriecināja. Viņš sāka ar lūgšanu. Tā bija laba lūgšana, un tur nebija nekā par drēbju plēšanu, nebija nekā par Bābeles mauku. Tā bija lūgšana ar labu ticību un sliktu gramatiku, un tā beidzās mierīgi: «... tādēļ atpestī mūs no šejienes, mīļais dievs, Jēzus dēļ, āmen.» Tad viņš teica īsu sprediķi. Viņš ņēma Jāņa evaņģēlija astotās nodaļas divpadsmito pantu:

— «Es esmu pasaules gaisma; kas seko man, tas patiesi nestaigās tumsībā, bet tam būs dzīvības gaisma.»

Viņš runāja uz tiem vienkārši, runāja gluži parasti.

Tad viņi dziedāja korāli «Nāc jel, lielais pestītāj!».

Esmu tālu staigājis pa kalniem, lejām,

Esmu tālu aizgājis no savām mājām.

Nāc jel, atpestī no visām mokām!

Nāc jel, lielais pestītāj!

Tālu atbalsodamies, iestājās klusums; likās, neviens no vīriem negribēja šo klusumu pārtraukt. Visi sēdēja mierīgi, īpaši Slogers; viņš sēdēja un grieza zobus; tomēr Slogers bija pirmais, kurš nespēja valdīties.

— Ak, dievs, — viņš vaidēja, — ak, mans kungs un pestītājs, dievs lai man palīdz! — Slogers sāka raudāt. Viņš bija rūdīts vīrs, bet viņam bija savas vājās puses. Tagad viņš sēdēja, turēja galvu rokās, drebēja bezasaru raudās; briesmīgi bija noskatīties šajās mokās. Tagad gandrīz visi jau bija zaudējuši savaldību; bezgala grūti bija palikt vīrišķīgiem. Viņiem nebija ēdiena, nebija ūdens, tikai šī sīkā straumīte, kas lēnām sūcās lejup no griestiem. Savādi, ka viņi bija izbēguši šiem briesmīgajiem ūdens plūdiem un tagad viņiem bija tik maz ūdens. Vienīgi tik daudz kā mazs malks sāja, ogļaina šķidruma katram.

Raudāja piegāja Slogeram klāt un mierināja viņu. Raudāja priecājās, ka atgriezis Slogeru, un īsu brīdi priecājās arī Slogers.

Tad daži sajuta izsalkumu. Vislielākās ciešanas barības trūkums sagādāja jaunākajam — Petam Rīdijam. Robertam kabatā bija trīs klepus konfektes. Viņš iespieda Petam saujā vienu un tad otru. Cik ilgs laiks pagāja starp šīm konfektēm? Piecas minūtes vai piecas dienas? Dievs vien to zināja! Pēc otrās konfektes Pets čukstēja:

— Tas bija labi, meistar, tiešām labi.

Roberts pasmaidīja. Viņš jau grasījās Petam dot trešo, bet savādā atziņa, ka tā bija pēdējā, viņu atturēja. «To es viņam pataupīšu,» Roberts domāja.

Tā pati vēlēšanās kaut ko paturēt rezervē viņu skubināja paglabāt pēdējo raktuves sveci, lai gan tumsa sākumā nebija laipna, bet grūti paciešama, briesmīgi grūti paciešama pēc dzeltenā sveces spožuma, kas bija dedzis tiem vidū kā sīka nometnes uguntiņa.

Tumsa apgrūtināja arī laika noteikšanu. Tikai Robertam bija pulkstenis, un tas pats apstājies, kad viņš Svelijā iegrima. Īpaši Hjūdžijs raizējās par laiku. Hjūdžijs vienmēr bija kluss un tagad vēl klusāks nekā citkārt; kopš viņi bija nonākuši pie iebrukuma vietas, Hjūdžijs nebilda gandrīz ne vārda. Pieri savilcis, viņš sēdēja tēvam blakus un domāja. Viss viņa augums bija savilcies šo slepeno domu spriegumā. Beidzot viņš klusā balsī vaicāja:

— Tēt! Cik ilgi mēs te jau esam?

Roberts atbildēja:

— To es tev nevaru pateikt, Hjūdžij!

— Bet cik ilgi, pēc tavām domām, tēt?

— Varbūt divas dienas, varbūt arī trīs.

— Tēt, kāda tad šodien diena?

— Nezinu, Hjūdžij, manu zēn... Laikam trešdiena.

— Trešdiena... — Hjūdžijs nopūtās, stīvi atspiedās pret sienu. Ja bija tikai trešdiena, tad vēl nebija tik ļauni, tad atlika vēl trīs dienas... Trīs dienas līdz sacīkstēm. Viņam jātiek no šejienes projām pirms sestdienas, jātiek... Jātiek... Pēkšņā baiļu reibonī Hjūdžijs paķēra akmeni un sāka klauvēt, dot zīmes — ta— ta... ta—ta... ta—ta—ta—ta—tap!

Kad Hjūdžijs beidza klauvēt, iestājās ilgs klusums. Tas bija tas mirklis, kad Neds Softlijs, stāvokli mainīdams, izstiepa roku un piedūrās Harija Brēsa sejai. Sākumā viņš domāja, ka Harijs guļ; viņš lūkoja vēlreiz, un viņa pirksti iekļuva Harija aukstajā, nedzīvajā, vaļējā mutē.

Roberts aizdedza sveci. Jā, Harijs Brēss bija miris. Nabaga Harijs, viņš savai sievai tomēr nenopirka brukas saiti, ko tai vienmēr bija solījis. Roberts ar Slogeru pacēla Hariju. Tas bija ļoti grūti paceļams. Vai arī vaina tā, ka viņi paši bija nespēcīgi? Viņi to aiznesa apmēram trīsdesmit jardus sānis. Viņi to noguldīja uz muguras. Roberts sakrustoja tam rokas uz svārkiem, aizspieda acis. Raudāja bija aizmidzis — pirmoreiz kopš trim dienām viņš gulēja un skaļi krāca. Roberts viņu nemodināja. Viņš noskaitīja pie Harija līķa tēvreizi, tad abi ar Slogeru griezās atpakaļ.

— Zēni, nodedzināsim vēl vienu collu sveces, — Roberts teica. — Tikai lai uzturētu drosmi.

Pets Rīdijs klusi raudāja savā nodabā; viņš nu jau otrreiz satika nāvi, un tā viņam arvien vēl nepatika.

— Saņemies, mazais vīrs! — Roberts sacīja. Viņš aplika roku ap Peta drebošajiem pleciem. — Nu ir laiks tev uzdot kādu darbu. Vai tu neuzņemsies klauvēšanu?

Pets kratīja galvu.

— Gribu rakstīt mātei, — viņš teica, tagad jau gluži zaudējis savaldību.

— Jauki, — Roberts nopietni piebilda. — Tu rakstīsi savai mātei. Man ir zīmulis; kam ir papīrs?

Nedam Softlijam bija piezīmju grāmatiņa. Viņš to pasniedza Robertam. Roberts izplēsa šauru divkāršu lapiņu, uzlika to uz piezīmju grāmatiņas un reizē ar zīmuli pasniedza zēnam.

Pateicībā šņukstēdams, Pets paņēma papīru, piezīmju grāmatiņu un zīmuli. Pets kļuva možāks. Viņš nekavējoties iesāka un lieliem, apaļiem burtiem rakstīja: «Mana mīļā māte...» Tad viņš apstājās, pielieca galvu sānis, izlasīja uzrakstīto: «Mana mīļā māte...» Viņš atkal apstājās. «Mana mīļā māte...» Pets vēlreiz izlasīja un tālāk netika. Tad viņš sāka raudāt. Viņš raudāja gauži, viņam bija tikai piecpadsmit gadu.

Kad svece bija collu nodegusi, viņiem kļuva mazliet vieglāk. Roberts paņēma atpakaļ piezīmju grāmatiņu un šauro, divkāršo papīra lapiņu un iebāza kabatā. Viņš nopūta sveci. Tad aplika kreiso roku Petam Rīdijam ap pleciem, it kā gribēdams zēnu sargāt. Šai stāvoklī Pets Rīdijs aizmiga.

Roberts pats snauda. Laiks gāja. Viņš pamodās klusajā, nemitīgajā tumsā, viņam uznāca ilga kāsa lēkme, viņš kāsēja savu kluso, pazīstamo, ierasto kāsu. Slapjie apģērba gabali bija izžuvuši uz miesas, un tas viņam par labu nenāca. Roberts domāja: «Man noteikti būs jauna lēkme, kad tiksim ārā.» Tad viņš ar dīvainu saltumu sirdī nodomāja: «Ja tiksim ārā.» Atkal gāja laiks. Droši vien viņi jau bija tuvu, šie ļaudis, kas nāca viņus meklēt, jā, droši vien tie tagad jau bija tuvu!

— Tēt! — Atkal Hjūdžijs. — Tēt, kāda šodien diena?

— Nevaru pateikt, Hjūdžij, manu zēn. — Roberts centās runāt saprātīgi un mierīgi

— Bet, tēt, kāda šodien diena?

— Nevaru pateikt, Hjūdžij, manu zēn. — Roberts atkal centās runāt saprātīgi un mierīgi, bet viņa balss bija piespiesta, gurda.

— Bet, tēt, kāda šodien diena? Sacīkstes, tēt... Apvienotā, tēt... Apvienotā ... Man jātiek pirms sestdienas augšā. Man jātiek... Jātiek, tēt! — Hjūdžija klusajā balsī ieskanējās histērija. Viņš tumsā zvalstījās šurpu turpu. Viņam jātiek augšā pirms sestdienas, viņam jātiek, jātiek augšā pirms sestdienas! Bija svētdienas vakars.

Slogers pamodās. Likās, viņi visi tagad vairāk gulēja: gaisā vajadzēja būt raktuvju gāzes pēdām, vai arī tas vienkārši bija nespēks? Slogers teica:

— Ak dievs, kas par sapni! Ja mana nabaga vecene to zinātu! Ak dievs, kaut jel būtu pinte alus; vairs negribas ēst, gribu alu. Ak dievs, ko es te runāju? Vai nesolījos atmest dzeršanu, ja tu mūs atbrīvosi no šejienes? Atbrīvo jel mūs no šejienes, ak dievs, dieva dēļ! — Viņa balss pārgāja kliedzienā.

Arī Neds Softlijs kliedza. Daži citi viņiem piebiedrojās.

— Atbrīvo mūs! Atbrīvo mūs! — Pat Raudāja tagad zaudēja savaldību. Viņš pēkšņi iesaucās skaļā balsī:

— Cik ilgi mums vēl jāgaida, ak, kungs, kamēr tu mūs atbrīvosi? — Tas atgādināja plēsīgu zvēru kaukšanu krātiņā.

Nākamais nomira Benits, un Sets Kolders sešas stundas pēc viņa. Tie bija cirtēji, kas četrpadsmit gadu kopā strādājuši. Četrpadsmit gadu tie bija kopā strādājuši, piedzērušies, spēlējuši ķegļus. Bet likās, ka viņiem nemaz nepatika kopā mirt. Benits bija mierīgākais; Sets Kolders, jūtot, ka spēki viņu atstāj, nemitīgi vaidēja:

— Es negribu mirt, esmu vēl jauns. Man jauna sieva, es negribu mirt. — Un tomēr... viņš nomira.

Nu jau visi bija pārāk nespēcīgi, lai aiznestu projām Benita un Seta Koldera līķus; turklāt Robertam kabatā vairs bija tikai divi sērkociņi un sveces gals. Viņš iedeva Petam Rīdijam pēdējo klepus konfekti. Tik tiešām kā dievs debesīs, vairs nevarēja būt ilgi līdz tam brīdim, kad viņus aizsniegs no Skaperhola. Tik tiešām kā dievs debesīs! Kaut jel nu nāktu drīz, mīļais dievs, citādi būs par vēlu!

Tagad viņi tikai gulēja, pārāk vāji, lai kustētos. Viņi jau bija par vājiem, lai aizvilktos līdz tai vietai, ko uzmeklēja savās vajadzībās. Viņi tikai gulēja. Tā guļot, Robertam prātā ienāca kāda doma: viņš trīsreiz sauca katru vārdā. Ja kāds pēc trešās reizes neatbildēja, Roberts zināja, ka tas miris.

Nākamais neatbildēja Neds Softlijs. Viņš laikam bija nomiris tikpat mierīgi kā Harijs Brēss. Nedu vienmēr turēja par muļķīti, bet viņš bija labi nomiris. Viņš nebija žēlojies ne ar vārdu. Tad šķīrās Svijs Mesers. Svijs bija jautrs puisis, bet nu viņa priecīgajiem stāstiem beigas uz visiem laikiem.

Pēc Svija nāves Raudāja sajuka prātā. Tāpat kā visi citi, viņš pēdējā laikā bija mierīgs. Bet nu viņš piecēlās. Viņš stāvēja tumsā; varēja just ārprātu, viņam tā stāvot tumsā. Viņš teica:

— Es viņus redzu! Es redzu septiņus eņģeļus, kas stāv dieva priekšā! Es dzirdu viņu bazūnes. Man tas ir atklājies.

Sākumā viņi lūkoja to neievērot, bet Raudāja turpināja:

— Es dzirdu viņus bazūnes pūšam. Un pirmais eņģelis pūš bazūni, un top krusa, jaukta ar asinīm.

Slogers teica:

— Dieva dēļ, cilvēk, turi muti!

Raudāja turpināja skaļāk:

— Un otrs eņģelis pūš bazūni, un it kā liels kalns, ugunī degdams, iekrīt jūrā. Un trešā tiesa jūras kļūst asinis — nevis ūdens, mani brāļi, bet asinis. Ūdens nav tas, kas mūs atvedis šurp, bet asinis.

Slogers piecēlās sēdus. Viņš teica:

— Raudāja, dieva dēļ, es to vairs nevaru paciest!

Raudāja turpināja tai pašā aizgrābtības noskaņā:

— Un trešais eņģelis pūš bazūni, un nelaimes zvaigzne krīt. Nelaime un žults ir mūsu šīszemes tiesa, mani brāļi. Mēs esam tapuši iznīcināti caur tā cilvēka kārību. Un ceturtais eņģelis pūš bazūni un aiz viņa piektais, un vēl viena zvaigzne krīt dzelmes akā, un no dzelmes paceļas dūmi. Mēs esam dzelmē, mani brāļi; dūmi aptumšo gaisu, un tas dieva zieģelis ir uz mūsu pieres; sods nāks pār tiem augstās vietās, kuri mūs šurp noveduši. Es to redzu, mani brāļi. Man ir dota pareģošanas spēja. Es esmu pravietis Paradīzes raktuvē.

Nu Roberts saprata, ka Raudāja sajucis prātā.

— Apsēdies, draugs, apsēdies! — viņš aicināja. — Sēdies, sēdies! Nu jau vairs nebūs ilgi, mūs drīz atradīs. Sēdies un mierīgi gaidi. Nu jau vairs nebūs ilgi.

Raudāja turpināja:

— Un sestais eņģelis bazūnē, un es dzirdu balsi no četriem ragiem uz zelta altāra dieva priekšā, un top atlaisti tie četri eņģeļi, kas ir sataisījušies, lai nokautu cilvēku trešo tiesu ar uguni un dūmiem, un sēru. Un vēl paliek ļaudis, kas netapa sisti ar šīm mocībām, nedz arī nožēlo savu roku darbu, kas nenožēlo arī slepkavības, burvestības, laulības pārkāpšanu un zaglību.

Raudāja balss pamazām vērtās kliegšanā, kas atbalsojās, vibrēja gaisā, šķita pat klints griestus sadrebinām.

Slogers ievaidējās:

— Es vairs nevaru paciest. — Rokām taustīdamies, viņš aizrāpās pie Raudāja.

Raudāja runāja tālāk briesmīgā balsī:

— Un tagad bazūnē septītais eņģelis...

Taču, iekām septītais eņģelis paguva iepūst bazūnē, Slogers saķēra Raudāja potīti un parāva viņu aiz kājas. Raudāja vaidot sabruka.

— Bet septītais eņģelis bazūnē. Es to redzu. Es redzu zelta laikmetu, ko radījis cilvēku trakums un viņu kārība. Nauda, nauda, nauda... Tās dēļ mēs esam samalti un nokauti. Es gribu pareģot... No augstajām vietām krīt viņi... Nevis ūdens, bet asinis, tā Jēra asinis... Nāc, māt, dod man lūgšanu grāmatu! Mēs dziedāsim... Saņem manu roku, māt, turi mani cieši, tas nav grēks!... Nāc jel, lielais pestītāj!...

Viņa balss izdzisa; dažas minūtes viņš gulēja un stenēja, tad apklusa. Pareģojums viņam atņēma pēdējos spēkus. Viņš mazliet raudāja. Kādu minūti Jēzus Raudāja raudāja. Tad Jēzus Raudāja nomira.

Laiks gāja. Roberts deva Petam Rīdijam dzert. Pets jau bija pusnemaņā; viņš izvēma atpakaļ ūdeni ar ogļu garšu, izvēma to Roberta riekšavā.

— Dievs, ved viņus drīz pie mums! — Slogers gandrīz delīrijā teica. — Citādi vairs nav nozīmes, ka tie nāk.

Viņš aizrāpās pie iebrukuma vietas, sāka klauvēt. Taču viņš tagad bija par vāju, lai klauvētu, — akmens izkrita no vārgajiem pirkstiem.

Laiks gāja. Slogers pielika roku pie rīkles un sēca:

— Ak kungs, Robert, visu es atdotu par pinti alus! — Tad viņš novēlās uz sāniem un vairs nekustējās.

Pets Rīdijs nomira nākamais. Viņš šļaugani gulēja Roberta rokās, piespiedis galvu pie Roberta iekritušajām krūtīm kā zīdainis pie mātes krūts. Uz beigām viņš mazliet murgoja:

— Nāc, māt, es gribu tev pateikties!

Nu Roberts visus pēc kārtas sauca vārdā. Tad viņš sacīja:

— Nu mēs esam divi vien, Hjūdžij, manu zēn! Hjūdžijs automātiski atkārtoja:

— Tēt, kāda šodien diena? — Viņš to izteica vēlreiz, tad sacīja: — Kaut jel man būtu ko dzert, tēt, bet es nevaru pakustēties.

Roberts aizrāpās turp un padeva Hjūdžijam dzert. Hjūdžijs viņam pateicās.

— Nu jau viss pagalam, tēt, — viņš teica. Viņš arvien vēl domāja par sacīkstēm. — Nu man vairs nedos izdevību.

Roberts atbildēja:

— Nē, Hjūdžij.

Hjūdžijs teica:

— Man tā gribējās spēlēt, tēt.

Roberts teica:

— Zinu, Hjūdžij.

Robertam vairs nebija cerību. Viņš klausījās un klausījās, bet nedzirdēja neko no vīriem, kam vajadzēja nākt viņus meklēt. Laikam tie atdūrušies pret kādu šķērsli, ūdeni vai briesmīgu iegruvumu. Viņam vairs nebija cerību un nebija rūgtuma.

Maigi viņš nolika zemē Peta Rīdija līķi un aplika roku Hjūdžijam ap pleciem. Varbūt viņš dēlam parādījis par maz mīlestības. Hjūdžijs pārāk līdzinājās viņam pašam, bija pārlieku kluss un savaldīgs. Roberts nebija Hjūdžiju pietiekami mīlējis.

Viņš mēģināja runāt ar Hjūdžiju, bet tas bija grūti; vārdi nāca no mutes pavisam nepareizi. Viņš arī kāsēja, un kāss garšoja pēc sāls, tas nāca viņam no mutes tāpat kā nepareizie vārdi.

Laiks gāja. Pār Hjūdžija augumu pārskrēja pēdējā klusā nopūta. Hjūdžijs mira, domājot par sacīkstēm, kurās viņš nebija varējis piedalīties, viņš nomira aiz bēdām.

Laiks gāja. Roberts noskūpstīja Hjūdžija pieri, lūkoja salikt nedzīvās rokas, kā bija salicis Harija rokas. Viņam gandrīz pietrūka spēka to izdarīt. Pat klepot vairs nebija spēka. Lūpas kustinādams, viņš noskaitīja tēvreizi, tēvreizes vārdus, un tie bija pareizie vārdi, kaut arī kāss nebija pareizs.

Roberta domas klejoja; likās savādi, ka viņam jāmirst pēdējam, ka viņš ar savu diloni nodzīvojis ilgāk par tik daudziem veselīgiem vīriem. Pats jau vienmēr bija teicis, ka viņu kāss nenogalinās. Kāss viņu tagad arī nenogalināja. Roberts zaudēja laika un vietas sajūtu, nu viņš atkal bija pie Vonzbekas un makšķerēja ar Deividu, ar savu mazo zēnu Deividu... Rādīja tam, kā izmet makšķeri ... Noskatījās, kā Deivids izvelk krastā savu pirmo mazo, plankumaino foreli... Hei, Deivij, manu zēn, vai tā nav skaista zivs?

Laiks gāja. Roberts sakustējās, atvēra acis. Viņš aizdedza pēdējo īso sveces galiņu. «Žēl būtu atstāt to neizlietotu,» vēl nodomāja. Tā kā varēja izvēlēties, viņš labāk gribēja nomirt gaismā.

Svece meta dzeltenu atspīdumu uz klusajiem, spokainajiem mirušo stāviem ap viņu. Roberts zināja, ka nu arī viņš drīz būs miris. Viņš nejuta baiļu, nejuta neko... Beidzot viņš iedomājās, ka labprāt rakstītu Deividam... Deividu viņš vienmēr bija mīlējis.

Taustot viņš sameklēja piezīmju grāmatiņu, zīmuli un papīra lapu. Roberts ar lielām pūlēm sāka domāt, tad uzrakstīja:

«Mīļo Deivid, tu saņemsi šo, kad mani atradīs. Mēs darījām, ko varējām, bet tas neko nelīdzēja. Slānī bija ūdens ieplūdums. Paguvu piezvanīt pa tālruni, un Barass mūs sūtīja uz Skaperholu, bet šis iegruvums mūs nelaida tālāk, ļoti nelāgs iegruvums. Hjūdžijs nupat nomira. Viņš nomira bez sāpēm. Saki mātei, ka mēs turējām dievkalpojumu. Ceru, ka tu, Deivij, tiksi uz priekšu un dzīvē kaut ko sasniegsi. Tavs tētis.»

Roberts mirkli apdomājās, pats neatskārzdams, ka domā, tad viņš lapiņas otrā pusē piezīmēja:

«P. S. Barasam būs bijuši vecās raktuves plāni, jo viņa norādījumi bija pareizi.»

Viņš salocīja papīru, pabāza to zem svārkiem, pie iekritušajām krūtīm. Viņš sēdēja saknupis, muguru pret nogruvuma akmeņiem atspiedis, un it kā domāja. Viņam caur smadzenēm pludoja bezveidīgi tumsas mākoņi. Viņš kāsēja savu ierasto, rāmo kāsu, šo kāsu, kas bija viņš pats. Tad viņa ķermenis lēnām noslīdēja sānis un izstiepās. Viņš gulēja uz muguras izplestām rokām, it kā gribētu kādu aizstāvēt. Viņa stingās acis bija vaļā. Viņš tur gulēja starp mirušajiem biedriem. Svece vāji uzliesmoja un nodzisa.

O T R Ā D A Ļ A

Pēdējā sēde oficiālajā izmeklēšanas komisijā, kura pēc raktuvju likuma 83. panta pārbaudīja Neptūna katastrofas cēloņus un apstākļus, tuvojās noslēgumam. Pilsētas tiesas zāle Lema ielā bija kā bāztin piebāzta, liels ļaužu pulks gaidīja ārā; reizē ar pēcpusdienas sauli pa augstajiem, krāsainajiem logiem tiesas zāles sasmakušajā gaisā iesūcās sprieguma noskaņa. Tiesnešu krēslos sēdēja komisijas vadītājs karaļa padomnieks Henrijs Dramonds un par tehnisko asesoru deleģētais kalnraktuvju ģenerālinspektors; zālē atradās apgabala inspektors un vietējais raktuvju inspektors misters Dženingss — viņi abi pārstāvēja Kalnraktuvju ministriju; karaļa padomnieks Lintons Rosko ar savu vietnieku Tainkāslas advokātu, Neptūna raktuves īpašnieka Ričarda Barasa pārstāvi misteru Džonu Banermanu; parlamenta loceklis Harijs Ņūdžents un Lielbritānijas kalnraču federācijas vārdā Džims Dadžens; Toms Hedons, kas pārstāvēja Slīskēlas kalnraču federāciju; cietušo piederīgo pārstāvis, Tainkāslas advokāts misters Viljams Snags un pulkvedis Gaskoins, kas procesā piedalījās raktuves nodevu īpašnieka lorda Kela uzdevumā. Priekšējos sēdekļos sēdēja Barass, Arturs, Ārmstrongs, Hadspets un Neptūna ierēdņi. Tad nāca trīs rindas liecinieku, starp tiem Deivids, Džeks Rīdijs, Harijs Ogls un daži no terasēm, tie sēdēja tūliņ aiz Harija Ņūdženta. Tad mirušo radi, lielāko tiesu sievietes, lētās sēru drēbēs tērpušās, dažas bez cepurēm, lakatos, visas neziņā apjukušas un pārbijušās. Telpas atlikušo daļu aizņēma kalnrači un pilsētas iedzīvotāji; nebija neviena stūrīša, kur iespraukties.

Pēc sena paraduma iestādes bija ļāvušas paiet zināmam laika sprīdim no katastrofas līdz izmeklēšanai. Bet tagad tiesas sesija ilga jau veselas sešas dienas, kopš 1914. gada 27. jūlija; zālē dūca balsu koris; nopratināja un pārpratināja piecdesmit četrus lieciniekus; uzdeva piecpadsmit tūkstoš jautājumu, un uz tiem atbildēja; vārdi, dusmīgi, pārliecinoši, rūgti vārdi, simtiem tūkstošu vārdu lidoja šurp un turp. Tur bija Hedons, straujš un nesavaldīgs, viņš pazaudēja runas pavedienu, viņu skarbi sauca pie kārtības; tur bija labsirdīgais Džims Dadžens, viņš atbalstīja Ņūdženta vēso loģiku. Tur bija pulkvedis Gaskoins ar savām tehniskajām detaļām par ūdens līmeņa mērīšanu un ģeoloģiskām formācijām. Lintons Rosko, ievingrinājies retorikas mākslā, skaisto žestu un gludināto periodu meistars.

Taču tagad viss tuvojās beigām, ātri tuvojās beigām. Pašreiz bija piecēlies Lintons Rosko, stalta, impozanta figūra, spēcīga auguma vīrs ar garu virslūpu un portvīna sārtumā ziedošu seju. Viņš jau kopš pulksten diviem pratināja lieciniekus un tagad ar dramatisku žestu pievērsās komisijas vadītājam. Klusums.

Komisijas vadītājs: — Vai jums vēl kas piebilstams, mister Rosko?

Lintons Rosko: — Ser, runa ir par misteru Ričardu Barasu. Man šķiet, lietas labvēlīga atrisinājuma dēļ mans pienākums ir vēl pēdējo reizi izsaukt misteru Barasu.

Komisijas vadītājs: — Lūdzu, pats par sevi saprotams, mister Rosko.

Izsauca Ričardu Barasu. Viņš nekavējoties piecēlās un, iegājis liecinieku iežogojumā, nostājās taisni. Viņa atturība tagad bija zudusi; izspiedušos vaigu kaulus krāsoja viegls sārtums; galvu viņš bija pieliecis, it kā censtos vislielākajā vaļsirdībā atbildēt uz katru jautājumu. Arturs, uz priekšu salīcis, sēdēja savā vietā, acis nodūris un seju aizklājis, skatījās grīdā.

Lintons Rosko:—Ļoti cienījamais mister Ričard Baras, piedodiet, ka vēlreiz jūs traucēju, bet ir daži punkti, ko es gribētu vēlreiz noskaidrot un sevišķi pasvītrot. Jūs mums taču tikāt teicis, ka esot Neptūna ogļraktuves īpašnieks un kalnrūpniecības inženieris ar apmēram trīsdesmit piecu gadu praksi?

Barass: — Jā, tas ir pareizi.

Lintons Rosko: — No tā secināms, ka jūsu pieredzēsi kalnraktuvju lietās jābūt ļoti lielai?

Barass: — Jā, to droši varu teikt.

Lintons Rosko: — Tātad vēlreiz, mister Baras (gausi). Vai toreiz, kad iesākāt strādāt Daikā, jums bija kāda nojauta, ka atrodaties tuvu pamestās Neptūna raktuves pieplūdušajām ailām?

Barass: — Man nebija ne jausmas.

Lintons Rosko; — Mister Baras, es pieņemu, ka, īsi un skaidri runājot, ir tikai divas iespējas noteikt šīs raktuves izplatību pazemē. Viena metode pastāv urbumos, otra — ņemot palīgā zīmējumus, īsi sakot, plānus.

Barass: — Protams.

Lintons Rosko (ar uzsvaru): — Bet urbums galu galā var parādīt tikai to, kas atrodas tieši urbēja priekšā. Tā var |oti maldīties. Faktiski urbumi pierādītu visai maz vai nepierādītu neko?

Barass: — Šai gadījumā tā ir.

Lintons Rosko: — Skaidrs. Un attiecībā uz otru metodi, — vai jums bija kaut kādi zīmējumi — vecā Neptūna plāns vai kāds mets?

Barass: — Nē.

Lintons Rosko: — Ja tāds plāns kādreiz eksistējis, tas viņās senajās kalnrūpniecības dienās, kad pret plāniem neizturējās ar pienācīgu cieņu, būs pamests vai iznīcināts. Jūsu īpašumā tas nekad nav atradies?

Barass: — Nekad.

Lintons Rosko: — Tātad jums nebija ne jausmas par draudošajām briesmām. (Dramatiski.) Un, no loģikas un prāta viedokļa raugoties, jūs tāpat kļuvāt par šīs nelaimes upuri kā tie nelaimīgie strādnieki, kas gājuši bojā. (Pret komisijas vadītāju pagriezdamies.) Šis ir tas punkts, ser, ko vēlreiz gribēju uzsvērt. Negribu misteru Barasu vairs ilgāk aizkavēt.

Komisijas vadītājs: — Paldies, mister Baras, esmu jums daudz pateicības parādā.

Barass atstāja liecinieku iežogojumu ar paceltu galvu, it kā ikvienu uzaicinātu sevi aplūkot. Viņa stāja bija tik apbrīnojama, ka komisijas locekļos neviļus izraisīja piekrišanas čukstus. Viņi neliekuļoti juta līdzi Ričardam. Viņa izturēšanās šeit radīja augstākā mērā labvēlīgu iespaidu un viņu, kura pūles glābšanas darbu laikā visiem vēl labi bija atmiņā, darīja gandrīz populāru.

Kad Barass apsēdās blakus Arturam, mierīgi piecelās parlamenta loceklis Harijs Ņūdžents. Ņūdžents bija mierīgs vīrs ar apņēmīgu, stingru seju, skaidru un godīgu skatienu. Viņš bija gara auguma, diezgan kalsns, kaulainu, bālu seju un skaistu pieri, pār kuru krita dažas plānas matu cirtas. Pirmajā acu uzmetienā viņš nelikās simpātisks, taču Ņūdžents izrādīja tādu sirsnību, tādu mierīgu vaļsirdību, ka pamazām izgaisināja viņa ārienes radīto aizspriedumu. Pēdējos piecos gados viņš pārstāvēja Edžlijas pilsētas iecirkni pie Tainas, viņu uzlūkoja par cilvēku ar nākotni strādnieku kustībā, un daži piekritēji viņā saskatīja nākamo partijas vadoni. Mazliet uz priekšu saliecies, viņš ieskatījās komisijas vadītājam sejā.

Harijs Ņūdžents: — Priekšsēdētāja kungs, tā kā mans draugs izsauca savu galveno liecinieku, es lūdzu atļauju vēlreiz izsaukt Deividu Feniku.

Komisijas vadītājs: — Ja domājat, ka tam kāda nozīme.

Izsauca Deivida Fenika vārdu. Deivids piecēlās un apvaldītu, nopietnu seju ātri pagāja uz priekšu. Šajās sešās dienās viņš atkal un atkal bija stājies pie liecinieku pults, ticis pratināts un pārpratināts; viņam draudēja, glaimoja, mēģināja viņu padarīt smieklīgu un pārvilkt savā pusē, bet viņš stūrgalvīgi palika pie saviem izteikumiem. Viņš nodeva zvērestu, turot roku uz bībeles.

Harijs Ņūdžents: — Mister Fenik, es gribētu jūs vēlreiz iztaujāt par jūsu tēvu Robertu Feniku, kas nelaimē zaudēja dzīvību...

Deivids: — Lūdzu.

Harijs Ņūdžents: — Vai jūs vēl apgalvojat, ka viņš tai laikā, kad strādāja Skapera slānī, izteicis bažas, ka varētu notikt ūdens ieplūdums?

Deivids: — Jā, viņš par to vairākkārt tika runājis.

Harijs Ņūdžents: — Ar jums?

Deivids: — Jā, ar mani.

Harijs Ņūdžents: — Tad sakiet, lūdzu, mister Fenik: vai jūs tēva izteicieniem piešķīrāt kādu nozīmi?

Deivids: — Jā, protams. Biju noraizējies. Faktiski, kā jau teicu, gāju tiktāl, ka runāju ar pašu misteru Barasu.

Harijs Ņūdžents: — Tātad jūs šai lietā tikāties ar misteru Barasu personiski?

Deivids: — Jā.

Harijs Ņūdžents: — Un kā viņš izturējās?

Deivids: — Viņš atteicās mani uzklausīt.

Lintons Rosko (pieceļas): — Ser, es protestēju. Misters Ņūdžents šo tematu, ne vien tagadējo liecinieku nopratinot, bet arī citus lieciniekus iztaujājot, ir cilājis vairāk, nekā tas vispār pieļaujams. Man šķiet, nav iespējams viņam atjaut to vēl turpināt.

Komisijas vadītājs: — Mister Rosko, jums būs neierobežota izdevība šo liecinieku, ja vēlaties, vēlreiz pakļaut nopratināšanai. (Pret Ņūdžentu pagriezies.) Bet es domāju, ka mēs no šā liecinieka vairs neko svarīgu neizzināsim, mister Ņūdžent.

Harijs Ņūdžents: — Man vairāk nav ko teikt. Gribēju tikai vēlreiz vērst jūsu uzmanību uz to, ka katastrofu bija iespējams iepriekš novērst.

Ņūdžents apsēdās. Bet Lintons Rosko atkal uzlēca kājās; ar bravūrīgu žestu viņš aizturēja Deividu, kad tas grasījās iznākt no liecinieku iežogojuma.

Lintons Rosko: — Acumirkli, ser! Kur šī šķietamā saruna notika?

Deivids: — Pie Vonzbekas upes. Mēs makšķerējām.

Lintons Rosko (neticīgi): — Vai tiešām jūs gribat, lai ticam jums, ka jūsu tēvs, tā baiļodamies par savu dzīvību, būtu mierīgi gājis un izklaidējies makšķerējot? (Ironiska pauze.) Mister Fenik, būsim jel vaļsirdīgi. Vai jūsu tēvs bija izglītots cilvēks?

Deivids: — Viņš bija saprātīgs virs.

Lintons Rosko: — Bet, ser, ierobežojieties taču ar atbildi uz manu jautājumu! Es vaicāju, vai viņš bija izglītots.

Deivids: — Ne šā vārda šaurākajā nozīmē.

Lintons Rosko: — Par spīti tam, ka neizrādāt vēlēšanos šo faktu skaidri atzīt, pieņemu par noskaidrotu, ka viņš nav bijis izglītots. Piemēram, viņam nebija nekādu kalnrūpniecības inženiera speciālo zināšanu? Atbildiet man: jā vai nē?

Deivids: —Nē.

Lintons Rosko: — Vai jums ir tādas zināšanas?

Deivids: — Nē.

Lintons Rosko (ironiski): — Kā dzirdu, jūs strādājot skolotāja arodā?

Deivids (iekarsis): — Kāds sakars manam skolotāja arodam ar katastrofu Neptūnā?

Lintons Rosko: — Tas ir tieši tas jautājums, ko es labprāt gribētu izteikt jums, ser. Jūs esat palīgskolotājs grāfistes skolā un, ja nemaldos, neesat pat ieguvis bakalaura grādu. Jūs atzīstat, ka kalnrūpniecībā neko nesaprotat. Un tomēr...

Deivids: — Es...

Lintons Rosko: — Acumirkli, ser! (Sit pa galdu.) Vai strādnieki jūs pilnvaroja šai lietā runāt? Jā vai nē?

Deivids: — Nē.

Lintons Rosko: — Vai tad var sagaidīt, ka misters Barass varētu darīt ko citu kā vienīgi neievērot jūsu augstprātīgo iejaukšanos?

Deivids: — Vai tā bija augstprātīga iejaukšanās, ja es mēģināju glābt šo simt cilvēku dzīvības?

Lintons Rosko: — Ser, nekļūstiet nekaunīgs!

Deivids: — Nekaunība nav privilēģija, kas pieder jums vienīgajam.

Komisijas vadītājs (iejaucas): — Kā jau aizrādīju, mister Linton Rosko, domāju, ka šis liecinieks mums vairs nevarētu būt noderīgs.

Lintons Rosko (izstiepj roku): — Bet, ser ...

Komisijas vadītājs: — Domāju, ka varu šo jautājumu nokārtot, bez aizspriedumiem konstatējot, ka misters Ričards Barass rīkojies vienīgi aiz viscēlākajiem motīviem.

Lintons Rosko (smaidot paklanās): Ļoti pateicos jums, ser.

Komisijas vadītājs: — Vai vēlaties vēl ko no manis, mister Linton Rosko?

Lintons Rosko: — Ja jums nav iebildumu, es vēlētos vēl īsumā rezumēt faktus. Varam būt apmierināti, ka izmeklēšanas rezultāti ir skaidri. Neapšaubāmi pierādīts, ka nekādi vecā Neptūna raktuves plāni, ne zīmējumi nav bijuši. Šai vecajā raktuvē, kā jau teicu, darbi tika pārtraukti 1808. gadā, sen pirms tam, kad izdeva likumu par plānu vai ziņu uzglabāšanu raktuves pamešanas gadījumos; laikā, kad, kā jūs varat iedomāties, rīkošanās ar plāniem un kalnrūpniecība vispār vēl bija ārkārtīgi primitīva. Ja atļaujat man šo piezīmi, ser, mēs par to neesam atbildīgi! Liecības pierādījušas, ka misters Barass kā darba devējs ir uzticības cienīgs un vadījis darbus Skapera slānī saskaņā ar kalnrūpniecības labākajām un augstākajām tradīcijām. Viņš nekā nezināja par draudošajām briesmām.

Nevaru ticēt tam, ka misters Ņūdžents liecinieka Fenika pratināšanas gaitā tiešām nonācis pie secinājuma, ka daži cilvēki, kas nelaimē zaudēja dzīvību, būtu izteikuši bažas, ka Skapera ailās varētu ielauzties ūdens.

Lūdzu jūs, ser, apsvērt Fenika liecību par viņa tēva izteikumiem un apstiprināt, ka tik briesmīgām aizdomām nav ne vismazākā pamata. Labākajā gadījumā tā bijusi nenozīmīga saruna; mums ir visu Neptūna atbildīgo ierēdņu liecības, kas nodotas ar zvērestu un vienbalsīgi apliecina, ka neviens vienīgs strādnieks vai pilsētas iedzīvotājs viņu klātbūtnē nav izteicis ne bailes, ne bažas.

Liecinieks Feniks nožēlojamā iespītībā arvien par jaunu norādīja uz sarunu, kas viņam pagājušā gada 13. aprī]a vakarā bijusi ar misteru Barasu. Bet, ser, kādu nozīmi raktuves vadītājs varēja piešķirt tik nelietpratīgiem un augstprātīgiem vārdiem, kādi bija tie, ko Feniks tovakar teicis? Ja šo jautājumu būtu uzdevusi atbildīga un kompetenta persona, piemēram, misters Ārmstrongs, misters Hadspets vai kāds cits ierēdnis, lieta būtu pavisam citāda. Bet ārpusē stāvētājs, kas tik nelietpratīgos vārdos un neskaidros izteicienos runā par briesmām un par ūdeni, un par slapjumu Neptūnā? Neptūns, ser, vispār bijis slapjš, un ieplūstošā ūdens daudzums nevarēja dot nekādu norādījumu par ieplūduma draudiem.

Vārdu sakot, ser, esam nepārprotami noskaidrojuši: vadība neko nav zinājusi par faktu, ka darbi notika vecās, zem ūdens stāvošās raktuves tiešā tuvumā. Sakarā ar likumdošanas trūkumiem pirms 1872. gada nebija arī attiecīga plāna. Tas, ser, ir izšķīrējs punkts šai situācijā: tātad, ar laipnu atļauju, turpmāko atstāju jūsu ziņā.

Komisijas vadītājs: — Mister Rosko, pateicos jums par jūsu apbrīnojami skaidro kopsavilkumu. Mister Ņūdžent, vai jūs arī vēl ko gribējāt teikt?

Harijs Ņūdžents lēnām piecēlās.

Harijs Ņūdžents: — Priekšsēdētāja kungs, pagaidām man nav daudz ko teikt. Esmu nodomājis vēlāk Apakšnamā vispār ierosināt jautājumu par likumīgiem aizsardzības soļiem slapju raktuvju izmantošanas lietā. Mums ir bijuši līdzīgi gadījumi ar trūcīgu iespēju ieskatīties nepieciešamajos plānos un ar lieliem cilvēku zaudējumiem. Man vēlreiz jāuzsver, cik nopietns šis jautājums. Ja gribam panākt kalnrūpniecībā drošību, ir pēdējais laiks kaut ko darīt. Mēs visi zinām gadījumus, kad raktuvju īpašnieki rīkojas nolaidīgi — es varētu lietot arī ļaunāku apzīmējumu —, ja savos darbos nonāk bīstamu vietu tuvumā, īpaši ja rodas izredzes uz labu ogļu guvumu. Tas ir ļaunums, kas nav šķirams no privātīpašuma sistēmas. Pat labos gados mūsu valsts raktuvēs notiek caurmērā četri nāves gadījumi dienā, katrā no gada trīs simti sešdesmit piecām dienām. Iedomājieties, ser, katrās sešās stundās vienu cilvēku nogalina, katrās trijās minūtēs vienu cilvēku ievaino. Šai lietā mums pārmet stūrgalvīgu ietiepību. Gribu jo sevišķi pasvītrot, ka mani mazāk interesē šis lokālais gadījums nekā vispārējā drošība kalnraktuvēs. Mums nekas cits neatliek kā izlietot tamlīdzīgas katastrofas aģitācijas nolūkiem, lai panāktu labākus darba noteikumus un labvēlīgākus likuma nosacījumus, jo tikai šādos nelaimes gadījumos varam cerēt uz zināmu līdzjūtību un izpratni. Tā saucamais progress ogļrūpniecībā ne tik vien nav samazinājis nāves un nelaimes gadījumu skaitu, bet drīzāk radījis tā pieaugumu. Un mēs esam pārliecināti, ka cilvēku dzīvību izšķiešana turpināsies, kamēr pastāvēs privātīpašuma saimnieciskā sistēma. Tas, ser, ir viss, kas man pašreiz sakāms.

Komisijas vadītājs (īsi): — Tad atliek tikai atzīt izmeklēšanu par nobeigtu. Es gribētu apliecināt savu pateicību visiem, kas tanī piedalījās. Gribu apliecināt arī savu līdzjūtību cietušajām ģimenēm, it īpaši to desmit vīru ģimenēm, kuru līķi vēl nav atrasti. Beigās man jāapsveic misters Ričards Barass par viņa varonīgajām pūlēm ieslēgto vīru labā un jau tagad jākonstatē, ka viņš pēc noklausītajām liecībām šo tiesas zāli var atstāt ar neaptraipītu godu.

Zālē atskanēja čaloņa. Tiklīdz komisijas vadītājs piecēlās, visi sāka bīdīt krēslus, sarunāties. Atvēra divviru durvis, zāle ātri tukšojās. Kad Ričards ar Arturu nonāca līdz ārējām kāpnēm, pulkvedis Gaskoins un vairāki citi spiedās klāt, apsveica viņus ar veiksmi. Uzsauca pat klusu «urā!». Arvien vairāk ļaužu spiedās tuvāk, spiedās klāt kratīt Ričardam roku. Kailu galvu, viegli pietvīcis, taisni izslējies, Barass stāvēja uz augstākā pakāpiena un viņam blakus Arturs, arvien vēl bāls kā mironis. Likās, Barass nemaz nesteidzās bēgt no atklātības apbrīnotājiem skatieniem. Viņš raudzījās apkārt ar tāda vīra rosīgo izteiksmi sejā, kurš paturējis virsroku, un iztapīgi satvēra katru roku, kas sniedzās pretī. Jūtoņa, ko pauda viņa stāja, pārņēma arī gaidītājus. Vēlreiz uzsauca «urā!», tad vēlreiz un skaļāk. Gauži apmierināts Barass lēnām kāpa lejā, arvien vēl neapsegtu galvu, un viņu pavadīja Gaskoins, Lintons, Rosko, Banermans, Ārmstrongs, Dženingss un beidzot Arturs. Pūlis godbijīgi pašķīrās šīs impozantās grupas priekšā. Barass augstu paceltu galvu visiem pa priekšu gāja pa ielas bruģi; viņa skatiens rosīgi meklēja pazīstamas sejas; viņš atbildēja uz sveicieniem, šur tur izteica pa kādam nopietnam vārdam, juta, kā viņam pretī viļņo pūļa noskaņa, — viņam, kurš tiesas zāli atstāja bez traipa savā slavā, ko neaptraipīja dubļi, kas viņam mesti pakaļ. Un ausīs viņam arvien vēl skanēja šie pēdējie vārdi: «Jūsu patiesi varonīgās pūles ieslēgto vīru labā.» Grupas gājiens uz Lovu izvērtās gandrīz triumfa gājienā.

Deivids nekustēdamies palika zālē sēžam; viņš dzirdēja «urā!» saucienus, smagos soļus ārā, stīvi noraudzījās kailajās, svīstošajās sienās, mušās, kas dīca gar netīrajām logu rūtīm. Viņš apņēmīgi valdījās. Nebija jēgas ļaut sev vaļu, nekādas jēgas.

Pieskāriens pie pleca viņu pamudināja pagriezties atpakaļ. Tukšajā zālē viņam blakus stāvēja Harijs Ņūdžents un laipni teica:

— Tā, nu viss ir galā.

— Jā.

Ņūdžents palūkojās Deivida vienaldzīgajā sejā un apsēdās blakus.

— Jūs taču neko citu negaidījāt, vai ne?

— Nu, tomēr. — Likās, Deivids kaut ko nopietni pārdomāja. — Es gaidīju taisnību. Es zinu, ka vaina gulstas uz viņu. Viņš jāsoda; bet nē, viņam vēl saka glaimus, sauc «urā!», ļauj brīvi aiziet.

— Jūs nedrīkstat to uzņemt pārāk smagi.

— Par sevi nedomāju. Kāpēc gan es domātu par sevi? Man nekas nav noticis. Domāju par tiem citiem.

Harija lūpās parādījās viegls smaids. Tas bija loti laipns smaids. Visu izmeklēšanas laiku viņam bija daudz darīšanu ar Deividu; viņš juta pret Deividu lielas simpātijas.

— Mums nemaz tik ļauni neveicās, — viņš domīgi noteica. — Tagad mēs varēsim piespiest Kalnraktuvju ministriju izdot rīkojumu, kas atrisinās pamesto applūdušo raktuvju jautājumu. Jau gadiem gaidām šo izdevību. Tas ir galvenais. Vai varat šo gadījumu apskatīt šādā gaismā?

Deivids pacēla galvu, sīvi pūlējās nomākt tukšumu sevī, neveiksmes smeldzi.

— Jā, to varu gan, — viņš nomurmināja.

Deivida acu izteiksme Ņūdžentam pēkšņi lika aizmirst savu mieru. Viņš aplika roku Deividam ap pleciem.

— Manu zēn, zinu, kā jums ap sirdi, bet nepadariet vēl smagākas savas raizes! Jūs turējāties labi. Jūsu liecība mums palīdz vairāk, nekā jūs domājat.

— Es neko neesmu darījis. Gribēju, bet netiku darījis. Visu mūžu es tikai runāju, ka gribu kaut ko darīt...

— Un reiz jūs arī darīsiet. Tikai gaidiet izdevību! Es negribu pārtraukt sakarus ar jums. Redzēsim, ko varēsim darīt. Un tik ilgi — turiet galvu augšā!

Viņš piecēlās, paskatījās uz durvīm, kur, ar Džimu Dadženu sarunādamies, viņu gaidīja Hedons. — Klausieties Deivid, esiet sešos vakarā stacijā! Man gribētos vēl dažus vārdus ar jums parunāt.

Viņš iedrošinot pamāja ar galvu un aizsoļoja pie Hedona un Dadžena. Visi trīs aizgāja uz arodbiedrības pagaidu biroju Kaupena ielā.

Mirkli vēlāk Deivids piecēlās un paņēma cepuri. Viņš izgāja no zāles, gāja projām pa Frīholda ielu. Viņš bija galīgi paguris. Sasprindzinājumā viņš visas savas domas bija vērsis uz izmeklēšanu, sešas dienas nebija rādījies skolai ne tuvumā. Un tāds nu bija iznākums. Viņš īgni savilka plecus uz augšu, atkal saņēma sevi rokās. Šis nebija īstais laiks mazdūšībai, sīkumainai spītībai un histērijai.

Viņš gāja pa Frīholda ielu, šķērsoja to, iegriezās Lema ielā. Taču tur pret Skatu kāds viņu sauca. Tas bija Ramedžs. Miesniekam mugurā bija netīri zila audekla svārki, ap vidu apsieta milzīga, zili balta skotele. Viņš pašreiz nāca no kautuves, kur bija piedalījies kaušanā; plaukstas viņam bija viscaur apķepušas sakaltušām asinīm. Siltā pēcpusdiena viņu ietvēra sārtā miglā.

— Ei, Fenik, panāciet drusku šurp!

Deivids apstājās, bet neko neteica. Ramedžs atbrīvoja resno kaklu no apkakles žņauga, tad aizsprauda abus īkšķus aiz ādas jostas, atliecās atpakaļ un vēroja Deividu.

— Ak tad nu esat dienas darbu tiesas zālē beidzis? — viņš sparīgā ironijā vaicāja. — Nav brīnums, ka izskatāties tik lepns. Visvarenais dievs, pēdējā nedēļā jūs patieši darījāt godu mūsu pilsētai. Jūs cēlāties kājās un strīdējāties ar Lintonu Rosko, it kā būtu advokāts. — Viņa izsmiekls kļuva dzēlīgāks. Acīmredzot izmeklēšanas gaita viņam līdz pēdējam sīkumam bija zināma. — Bet, ja es būtu jūsu ādā, es tik apmierināts nejustos. Varbūt jūs drīz sapratīsiet, ka šī lieta jums maksājusi dārgāk, nekā pats iedomājaties.

Deivids stāvēja un skatījās Ramedža sejā. Viņš zināja, ka nu kaut kas nāks. Pagāja klusuma brīdis, tad Ramedžs atmeta izsmieklu un pēc sava paraduma cīņas priekā savilka uzacis.

— Velns, ko jūs īsti domājat, pēdējās sešas dienas bez atļaujas nenākdams uz skolu darbā? Varbūt domājat, ka skola pieder jums?...

— Gāju uz tiesu tādēļ, ka man bija jāiet.

— Jums nebija jāiet. Jūs gājāt aiz tīras atriebības kāres. Jūs gājāt turp, lai apmētātu ar dubļiem vienu no mūsu pilsētas vadītājiem. Sabiedrības cilvēku, līdzīgu man. Turklāt vēl viņš jums izgādāja vietu, kas jums tagad vairs nepienākas. Jūs apsviedāties un iekodāt rokā tam, kas jums deva ēst. Bet, dieva vārds, to jūs vēl nožēlosiet!

— Par to es pats vislabāk varu spriest, — Deivids attrauca; viņš gribēja iet tālāk.

— Pagaidiet acumirkli! — Ramedžs ieņurdējās. — Vēl neesmu ticis ar jums galā. Vienmēr esmu domājis, ka jūs esat miera traucētājs, jūsu tēvs jau arī tāds bija. Jūs neesat nekas cits kā nožēlojams, smirdošs sociālists. Tādi cilvēki mums nav vajadzīgi par skolotājiem. Jūs izlidosiet no vietas!

Klusums. Deivids noraudzījās Ramedžā.

— Jūs mani nevarat atlaist.

— Tiešām, nevaru? Vai tiešām? — Ramedžs ņirgājās. — Varbūt jūs interesē, ka vakar vakarā sasaucām skolas padomes sēdi un apspriedām jūsu izturēšanos. Mēs vienbalsīgi nolēmām pieprasīt jūsu atkāpšanos.

— Ko?

— Tur nav nekāda «ko». Rīt pirms pusdienas no Strotera saņemsiet uzteikumu. Viņam vajadzīgs skolotājs ar bakalaura grādu, nevis tāds puscepts kalnracis kā jūs.—— Veselu minūti Ramedžs sev novēlēja lielisko baudu vērot Deivida seju, tad ar sastingušu, izsmiekla pilnu smīnu ap taukajām lūpām spēji pagriezās un devās atpakaļ uz veikalu.

Galvu nodūris, Deivids gāja pa Lema ielu un visu laiku skatījās bruģī. Viņš atslēdza savas mājas durvis, iegāja virtuvē un automātiski sāka gatavot tēju. Dženija bija Tainkāslā pie mātes. Šonedēļ viņš to aizsūtīja turp, lai viņai aiztaupītu izmeklēšanas uztraukumus. Viņš apsēdās pie galda, maisīja tasē tēju, maisīja, maisīja un pat nenogaršoja. Tātad nolēmuši viņu padzīt. Viņš tūliņ saprata, ka katrs Ramedža vārds bija nopietni domāts. Protams, viņš varēja aizstāvēties, varēja pārsūdzēt Ziemeļu skolotāju apvienībā. Bet ko tas līdzētu? Viņa seja tapa cieta. Nē, lai viņi dara, kā viņiem tīk. Viņš gribēja sešos runāt ar Ņūdžentu, gribēja izkļūt no šī skolotāja aroda strupceļa, gribēja kaut ko sasniegt. Ak dievs, viņš taču vēlējās attaisnot savu dzīvi, reiz kaut ko d a r ī t !

Bez ceturkšņa sešos Deivids izgāja no mājas un devās uz staciju. Bet viņš bija tikai pusceļā, kad manīja kustību ielas galā; viņš pacēla acis un ieraudzīja divus avīžu puikas, kas ar vējā plīvojošiem ekstraizdevumiem skrēja lejā no kalna. Viņš apstājās, nopirka avīzi. Visas baumas un slepenās rūpes, ko izmeklēšanas process bija atstājis ēnā, nu atkal uzliesmoja viņa domu priekšplānā. Tur šķērsām pār pirmo lapas pusi bija tālu salasāms virsraksts «Pusnaktī izbeidzas britu ultimāta termiņš».

II

1914. gada septembra otrajā sestdienā ap vieniem Arturs pārnāca no Neptūna. Raktuvē atkal bija normāli apstākļi — darbi sākušies par jaunu, visa traģiskā katastrofas lieta šķita aprakta un aizmirsta. Bet Artura sejā nemanīja apmierinājuma; viņš kāpa augšā pa gatvi kā noguris cilvēks. Viņš iegāja Lovas dārzā un, kā bija sagaidījis un baidījies, ieraudzīja, ka jaunā mašīna atbraukta. Bārtlijs, veselu mēnesi Tainkāslā mācījies, pats bija atbraucis jauno mašīnu, un tagad tā stāvēja uz piebraucamā ceļa Lovas priekšā, landaulets, spodri gluds, brūns, spožām misiņa daļām. Barass stāvēja pie mašīnas un, Arturam garām ejot, uzsauca:

— Skaties, Artur, te nu viņš beidzot ir!

Arturs apstājās. Viņam mugurā bija darba uzvalks. Viņš, smagu skatienu uzlūkojis mašīnu, beidzot teica:

— Redzu.

— Man tik daudz darīšanu, ka bez auto nevaru iztikt, — Barass paskaidroja. — Pavisam smieklīgi, ka neatskārtu to jau agrāk. Bārtlijs saka, mašīna darbojoties lieliski. Vakarā to izmēģināsim un aizbrauksim uz Tainkāslu.

Likās, Arturs kaut ko pārdomā. Viņš teica:

— Piedod... Es nevaru braukt līdzi.

Barass pasmējās. Šie smiekli bija tikpat jauni kā auto. Viņš teica:

— Muļķības! Vakaru pavadīsim Tainkāslā ar Todiem. Norunājām visi kopā aiziet uz Centrālviesnīcu vakariņās.

Arturs novērsa sastingušo skatienu no mašīnas un uzlūkoja tēvu. Barasa seja nebija piesarkusi, taču izskatījās, ka būtu pietvīkusi; acis un lūpas bija pilnīgākas nekā parasti, mazās ačeles aiz stiprajām lēcām šķita uz āru izspiedušās. Viņš bija ļoti nemierīgs un dīvaini uztraukts, varbūt viņu satrauca jaunā auto parādīšanās.

— Nemaz nezināju, ka tev ir paradums rīkot dinejas Centrālviesnīcā, — Arturs teica.

— Nav arī, — Barass, pēkšņi aizkaitināts, atbildēja. — Bet šoreiz ir sevišķs gadījums. Alens ar savu bataljonu aizbrauc uz fronti. Mēs visi ar viņu lepojamies. Bez tam ilgāku laiku neesmu saticis Todu. Man gribas viņu satikt.

Arturs atkal brīdi domāja, tad ievaicājās:

— Todu neesi redzējis kopš tā laika, kad mums raktuvē notika katastrofa?

— Jā, kopš tā laika, — Barass īsi atbildēja.

Iestājās klusums.

— Tēv, man vienmēr likās savādi, ka tu nelūdzi Todu atbraukt un tevi atbalstīt izmeklēšanā.

Barass spēji pagriezās.

— Atbalstīt? Kā tu domā, kādā ziņā atbalstīt? Rezultāts taču bija ļoti apmierinošs, vai ne?

— Apmierinošs?

— Tieši tā! — Barass uzkliedza. Viņš izvilka kabatas lakatiņu, noslaucīja mašīnas dzesinātājam sīku pūciņu. — Vai brauksi līdzi uz Tainkāslu?

Skatienu no zemes nepaceldams, Arturs teica:

— Jā, tēv, es braukšu līdzi.

Valdīja klusums; tad atskanēja gongs. Arturs gāja tēvam līdzi pie pusdienu galda; Barass soļoja mazliet ātrāk nekā parasti. Arturam gandrīz radās tāds iespaids, ka tēvs steigtos. Pēdējā laikā Barasa solis bija kļuvis ātrs, tas vienmēr it kā norādīja uz steigu.

— Apbrīnojami skaista mašīna, — Barass paziņoja pie galda, krustmāti Keriju uzlūkodams. — Tuvākajās dienās tev jābrauc ar mums vizināties, Karolain!

Krustmāte Karolaina aiz prieka nosarka, bet viņa vēl nepaguva atbildēt, kad Barass jau paņēma avīzi, ekstraizdevumu, ko Bārtlijs bija pārvedis no Tainkāslas. Viņš steigšus pārlasīja vidējo lapaspusi un pēkšņā gandarījumā teica:

— Ā—a, te būs jums jauna ziņa un turklāt laba ziņa! — Viņa acu redzokļi mazliet iepletās. — Smaga vācu neveiksme pie Marnas. Smagi zaudējumi. Mūsu ložmetēju nopļauti. Milzīgi zaudējumi. Apmēram četri tūkstoši kritušu un ievainotu.

Arturam likās, ka tēvs ar dīvainu, neapzinātu patiku kavētos pie šiem zaudējumiem, pie šo četru tūkstošu cilvēku apkaušanas. Viņam pārskrēja viegli drebuļi.

— Nu jā, — viņš nedabiskā tonī piebilda. — Tas ir briesmīgi. Četri tūkstoši, tas ir apmēram četrdesmitreiz vairāk, nekā mēs zaudējām Neptūnā.

Nāves klusums. Barass nolaida avīzi. Viņš pavērsa izspiedušās acis pret Arturu, tad skaļi sacīja:

— Tev ir dīvaina vērtību sajūta, ja tu mūsu nelaimi raktuvē vari minēt vienā elpas vilcienā ar šo panākumu. Ja tu nebeigsi domāt un lauzīt galvu par lietām, kas izbeigtas un aizmirstas, tas tevi novedis pie slimīgas mānijas. Tev jāsaņemas. Vai tiešām tu nesaproti, ka mūsu nācija stāv lielu notikumu priekšā? — Viņš savilka pieri grumbās un atkal pacēla avīzi.

No jauna iestājās klusums. Arturs ar mokām norija pusdienu atlikumu un tūliņ uzgāja savā istabā. Viņš apsēdās uz gultas malas un īgni, acis nenovērsdams, skatījās ārā pa logu. Kas ar viņu notika? Bez šaubām, tas, ko tēvs teica, bija diezgan pareizi. Viņš kļuva slimīgs, briesmīgi slimīgs, bet viņš tur neko nevarēja darīt. Neptūnā nogalināti simt pieci cilvēki. Viņš tos nevarēja aizmirst. Šie vīri blakus viņam bija dzīvojuši, ēduši, staigājuši, strādājuši. Tie viņam rādījās sapņos. Viņš tos nevarēja aizmirst. Visa šī asinsizliešana, kā tēvs mēdza teikt, šausmīgie kautiņi, tūkstošu cilvēku nogalināšana ar granātām, lodēm, bumbām un šrapneļiem, kā likās, viņa slimīgo sevis novērošanu tikai darīja vēl skaudrāku un sāpīgāku. Karš pats par sevi nebija nekas. Karš bija tikai Neptūna katastrofas atskaņa, dobja atbalss. Tās bija reizē jaunas šausmas un arī tās pašas šausmas. Kara upuri bija raktuves upuri. Karš bija tā pati katastrofa Neptūnā, palielināta milzīgos apmēros, pirmā applūdinājuma padziļinājums, tā purva paplašinājums, kur nogrimis cilvēka dzīvības vērtīguma skaistais ideāls.

Arturs neomulīgi sakustējās. Pēdējā laikā viņu biedēja paša domas. Savu dvēseli viņš sajuta kā trauslu mēģeni, kur līdzīgi ķimikālijām tika ierosinātas un kratītas briesmīgas domas, kas var savienoties un pēkšņi eksplodēt. Viņš jutās nespējīgs pretoties šo ķīmiski aktīvo domu akcijām un reakcijām.

Visvairāk Arturu biedēja viņa paša nostāja pret tēvu. Viņš tēvu mīlēja, tēvu viņš vienmēr bija mīlējis un apbrīnojis. Un tomēr tagad viņš sevi bieži pieķēra, ka, tēvam blakus būdams, to novēro, sīkumaini kritizē, vērīgi patur acīs un rindo novērojumu pie novērojuma kā detektīvs, kas izspiego dievu. Ar visu sirdi viņš vēlējās, kaut varētu šo spiegošanu atmest. Bet viņš to nevarēja: pārvērtība, kas tēvā notikusi, to padarīja neiespējamu. Viņš zināja, ka tēvs pārvērties. Viņš to zināja. Un viņam bija bailes.

Ilgu laiku Arturs sēdēja uz gultas malas un domāja. Tad viņš atlaidās gultā, aizvēra acis. Pēkšņi viņš jutās noguris, viņam gribējās aizmigt. Kad viņš pamodās, bija vēla pēcpusdiena. Kārtodams domas, Arturs piecēlās un sāka ģērbties.

Sešos viņš nokāpa lejā un satika tēvu priekšnamā gaidām viņu. Ieraudzījis Arturu nākam, tēvs zīmīgi paskatījās pulkstenī. Pēdējā laikā viņam bija savāds nervozs paradums steigšus atvērt pulksteni un savilktu pieri skatīties ciparnīcā, it kā viņam būtu ierobežots laiks. Un tiešām, laiks Barasam šķita ieguvis jaunu nozīmi, it kā katrs mirklis būtu jāizmanto.

— Es jau baidījos, ka tu nokavēsies. — Un, atbildi negaidījis, viņš pa priekšu gāja pie mašīnas.

Kad Arturs reizē ar tēvu iekāpa mašīnā un tā aizslīdēja uz Tainkāslas pusi, viņš vairs nejutās tik nedrošs. Par spīti visam, tomēr bija patīkami tā izbraukt. Hetiju viņš jau veselu mūžību nebija redzējis; iedomājoties, ka satiksies ar Hetiju, viņa oma uzlabojās. Arī mašīna uzvedās izmeklēti smalki. Arturs nebija nejutīgs pret atsperu patīkamo šūpošanos, pret gludi slīdošo kustību. Viņš iesānis paskatījās tēvā. Barass sēdēja taisni, ar priecīgu sejas izteiksmi, sasprindzinātiem vaibstiem un atgādināja bērnu, kas dabūjis jaunu rotaļlietu.

Viņi iebrauca Tainkāslā. Ielas bija pārpilnas, tās atspoguļoja zināmu kustību, zināmu nemieru, un tas, kā likās, Barasu iepriecināja. Centrālviesnīcas priekšā pirmais šveicars atvēra mašīnas durvis tai steigā un iztapībā, ko viesnīcu pirmie šveicari pataupa dārgiem automobiļiem. Šveicars sveicināja Barasu.

Viņi iegāja zālē, kas bija pārpildīta un diezgan nemierīga, tāpat kā iela. Daudz vīriešu valkāja formas tērpus. Barass ļāva skatienam kavēties pie vīriešiem formas tērpos, un viņa seja pauda patiku.

Te Hetija viņiem jautri pamāja no kāda zāles stūra; tas bija jauks stūrītis pie kamīna, un, Barasam un Arturam tuvojoties, Alens, viņas brālis, piecēlās. Pirmie vārdi, ko Barass izteica, bija jautājums:

— Kur tavs tēvs?

Alens pasmaidīja. Viņš izskatījās nudien glīts savā apakšleitnanta formas tērpā un bija jautrā omā, jo bija atļāvies jau tukšot dažas glāzes.

— Tēvam tā pati vecā kaite. Žults lēkme. Viņš lūdz, lai viņu aizbildinot.

Barass izskatījās apjucis. Viņa seja izstiepās.

Iestājās savāds klusums, bet Barass ātri attapās. Viņš neizdibināmi uzsmaidīja Hetijai. Nākamajā mirklī viņi visi četri aizgāja ēst.

Restorānā Barass paņēma servjeti, pārlaida skatienu telpai, ko līdz pēdējam kaktam pildīja ļaudis un jautrība. Vispriecīgākie lielāko tiesu bija viesi haki krāsas tērpos. Barass teica:

— Tas ir ļoti jauki. Pēdējā laikā man bija diezgan daudz rūpju. Priecājos, ka pārmaiņas dēļ varu mazliet atpūsties.

— Jūs priecājaties, ka viss nokārtojies, — Alens sacīja, uzmezdams Barasam tādu kā zinātāja skatienu.

Barass īsi atteica:

— Jā.

— Tā jau tīrā rīkļu rāvēju banda, — Alens turpināja.

— Arī jums apgrieztu kaklu, ja tikai varētu. Es pazīstu šo Hedonu — viņš ir īsts cūka. Viņam maksā par to, lai viņš būtu cūka, bet arī pēc savas dabas viņš ir cūka.

— Alen! — Hetija aizrādīja, pēc paraduma viegli uzmezdama lūpu.

— Zinu jau, Hetij, z i n u ! — Alens moži teica. — Man ir bijušas darīšanas ar cilvēkiem. Tie jāspiež pie zemes, citādi tie mūs nospiedīs pie zemes. Tā ir tikai pašaizsardzība.

Arturs zagšus uzlūkoja tēvu. Barasa sejā atkal pavīdēja senās saltās izteiksmes ēna. Bija tā, it kā viņš mēģinātu pielāgoties jaunam uzskatam. Viņš teica skaidri manāmā nolūkā mainīt sarunas tematu:

— Tu pirmdien braukšot projām, Alen?

— Jā.

— Un laikam gan par to priecājies?

— Protams, — Alens skaļi attrauca. — Tā jau ir īsta laime!

Pienāca dzērienu viesmīlis. Barass paņēma sarkanos vākos iesieto vīnu karti un apdomājās. Taču viņš neprātoja tik daudz par vīna karti kā par sevi pašu. Beidzot viņš izšķīrās.

— Domāju, mums vajadzētu sarīkot mazas svinības. Galu galā tas taču ir sevišķs gadījums. — Viņš pasūtīja šampanieti, un viesmīlis aizgāja klanīdamies.

Hetija izskatījās priecīga. Viņa vienmēr juta pret Barasu savu tiesu godbijīga bikluma; viņu darīja biklu tā atturīgais cienīgums un oficiālā izturēšanās. Šodien viņš Hetiju pārsteidza ar pēkšņo satraucošo viesmīlību. Viņa tam uzsmaidīja, rādīdama savu saldāko, godbijīgāko smaidu.

— Tas ir tik jauki, — viņa nomurmināja. Ar vienu roku viņa darbojās gar savām pērlēm, ar otru — gar pilnās vīna glāzes kāju. Viņa pagriezās pret Arturu.

— Vai tev neliekas, ka Alenam brīnum jauki piestāv formas tērps?

Arturs piespiedās pasmaidīt.

— Viņam viss labi piestāv.

— Ai, nē, pavisam nopietni, Artur, vai tev neliekas, ka formas tērps viņu labāk izceļ?

Stīvām lūpām Arturs atbildēja:

— Jā.

Traki nepatīkami pastāvīgi atbildēt uz sveicieniem, — Alens paštīksmīgi piebilda. — Pagaidi vien, Hetij, kad tu iestāsies Sieviešu palīdzības korpusā, pati to izbaudīsi.

Hetija atkal iedzēra mazu malciņu šampanieša. Viņa pielieca glīto galviņu un domāja.

— Artur, tu pats arī brīnum jauki izskatītos formas tērpā.

Arturs pēkšņi sajuta ledainu saltumu. Viņš teica:

— Nevaru sevi iedomāties formas tērpā. Nezinu, kādēļ tā.

— Bet tu esi slaids, Artur, tiešām, tev labs augums karavīra ietērpam, un tas piestāvētu arī tavai sejas krāsai. Tu lieliski izskatītos haki tērpā.

Viņi uzlūkoja Arturu. Alens teica:

— Tiešām, Artur, to tu varētu viņiem visiem parādīt. Tev vajadzētu doties man līdzi uz fronti.

Neizskaidrojama iemesla dēļ Arturs juta pārskrējām drebuļus. Viņa nervi bija pārlieku sasprindzināti. Viss šis vakars šķita it kā nedabisks, derdzīgs. Kāpēc tēvs bija šeit? Kāpēc sēdēja šai pārpildītajā zālē un dzēra šampanieti? Kāpēc klusēdams piekrita Alena Toda patriotiskai pļāpāšanai? Kāpēc viņš bija tik nemierīgs un pavisam citāds nekā parasti?

— Artur, vai dzirdi? — Alens teica. — Mēs abi varētu braukt reizē.

Arturs piespiedās runāt. Viņš drudžaini mēģināja runāt vieglā tonī.

— Man šķiet, iztiks arī bez manis, Alen. Taisnību sakot, nav sevišķas patikas.

— Artur! — Hetija vīlusies iesaucās. Tā kā Hetija Arturu uzskatīja par savu īpašumu, viņai vienmēr patika, ka Arturs parādīja sevi no labās puses, ka viņš spīdēja, kā pati mēdza teikt. Un šis pēdējais Artura izteiciens nebija diezin cik spožs. Viņa savieba rosīgo sejiņu burvīgā nosodījumā. — Tā ir smieklīga valoda, Artur! Katram, kas tevi nepazīst, būtu jādomā, ka tev bail.

— Nieki, Hetij, — Barass iecietīgi sacīja. — Arturam tikai nav bijis laika par to padomāt. Bet kādu dienu tu vari viņu ieraudzīt dodamies uz tuvāko iesaukšanas biroju.

— Ak, es jau to zināju, — Hetija atbildēja un samulsusi nodūra naivo acu skatienu, mazliet sakaunējusies par saviem vārdiem.

Arturs neko nebilda, tikai sēdēja un skatījās šķīvī. Viņš atteicās no šampanieša. Atteicās no saldā ēdiena. Viņš ļāva citiem tērzēt, pats sarunā nepiedalīdamies.

Zāles viņā galā, kur bija atstāts brīvs vaskotās grīdas laukums dejām, sāka spēlēt kapela. Tā ļoti skaļi spēlēja valsts himnu; ar lielu troksni visi piecēlās no krēsliem, un beigās nāca skaļš un ilgs «urā!», tad kapela, ne vairs tik skaļi, sāka deju mūziku. Sestdienas vakaros «Centrālajā» vienmēr bija dejas.

Hetija uzsmaidīja Arturam — abi bija labi dejotāji, viņiem patika vienam ar otru dejot. Hetija bieži bija dzirdējusi, cik viņa ar Arturu esot burvīgs pāris, kad abi dejojot. Viņa gaidīja, lai Arturs viņu aicina dejot, taču viņš sēdēja, skatījās šķīvī un neaicināja Hetiju.

Viņa sapīkums beigās kļuva skaidri redzams, un Alens, kas arvien bija iztapīgs zēns, paklanījās Hetijai.

— Vai tu negribētu izvest veco kara zirgu mazliet izlocīt kājas, Hetij?

Hetija pasmaidīja dedzīgāk nekā parasti. Alens bija vājš dejotājs, viņš dejoja smagi, viņam dejas nepatika, un Hetijai nebija ne mazākā prieka ar brāli dejot. Bet Hetija izlikās, ka viņai būtu prieks. Viņa piecēlās, un viņi dejoja.

Kamēr abi dejoja, Barass ieminējās:

— Jauka meitene šī mazā Hetija. Tik kautra un tomēr tik jautra un omulīga. — Viņš runāja laipni un mierīgi. Likās, pēc pusdienām un šampanieša viņš bija nomierinājies.

Arturs neatbildēja. Ar acs kaktiņu viņš vēroja Hetiju un Alenu dejojam un vēl drudžaināk mēģināja nomākt savu nesaprotamo īgnumu. Kad Hetija ar Alenu atnāca atpakaļ, viņš pieklājības dēļ aicināja to dejot. Viņa vārdi skanēja stīvi. Viņš arvien vēl jutās atsalis un aizvainots. Brīnišķīgi bija ar Hetiju dejot: viņa viegli ieslīga rokās, un šī smarža, kas bija viņa pati, likās, ar katru meitenes auguma kustību ieplūda viņā. Taču tieši tādēļ, ka tas bija tik brīnišķīgi, viņš ietiepīgi nozvērējās dejot tikai šo vienu deju un vairāk ne.

Vēlāk Hetija sēdēja un ar glīto kurpīti sita mūzikas takti, kamēr beidzot vairs nevarēja izciest. Ar siltu un reizē skumju izteiksmi viņa vaicāja:

— Vai tad šodien neviens negrib dejot?

Arturs attrauca:

— Esmu noguris.

Iestājās klusums; pēkšņi Barass teica:

— Ja varu tev pakalpot, Hetij, esmu tavā rīcībā, tikai baidos, ka lāgā nepratīšu visus šos jaunos soļus.

Hetija šaubīdamās, gandrīz satrūkusies paskatījās viņā.

— Bet tas taču pavisam vienkārši. Jums tikai jāsoļo.

Viņa sejā bija šis neierastais smaids — neizdibināms, it kā apmierināts.

— Nu labi, ja nebaidies, varam vismaz mēģināt. — Viņš piecēlās, piedāvāja elkoni.

Arturs sēdēja pilnīgi sastindzis. Sasprindzinātu seju viņš, acis nenovērsdams, noskatījās tēva un Hetijas stāvos, kuri, viens otru balstot, lēnām kustējās zāles galā. Tēvs pret Hetiju vienmēr izturējās vēlīgi un augstprātīgi, un Hetija pret viņa tēvu vienmēr juta biklumu un cieņu. Un tagad viņi abi dejoja. Viņš gluži skaidri redzeja, kā Hetija smaida, redzēja viņas augšup vērsto koķeto smaidu, tādas sievietes smaidu, kurai glaimo uzmanība, ko tai parāda.

Tad viņš dzirdēja, kā Alens ar viņu runā un aicina iziet ārā. Viņš automātiski piecēlās un gāja līdzi. Nu jau Alens noteikti vairs nebija skaidrā. Viņš bija pietvīcis. Tualetes istabā viņš, kājām viegli grīļojoties, uzlūkoja Arturu.

— Tavs tēvs šovakar lieliski uzstājas, Artur. Es nebūtu ticējis! Viņš sarīkoja vecajam kara zirgam brīnišķīgu atvadīšanos.

Alens atgrieza abus izlietnes krānus, tā ka ūdens skrēja pilnu strūklu, tad atkal pagriezās pret Arturu un lielā pārliecībā teica:

— Zini, Artur, mans vecais bija ārkārtīgi noskaities, ka tavs tēvs viņu netika lūdzis par liecinieku izmeklēšanā. Daudz viņš par to nerunā, bet es zinu. Vecais kara zirgs to zina, Artur.

Arturs neomulīgi paskatījās Alenā.

— Zini, Artur, nav iemesla raizēties. — Gudrā un draudzīgā paļāvībā Alens pamāja ar roku. — Ne mazākā iemesla, Artur. Tas taču viss starp draugiem, veciem, labiem draugiem.

Arturs, arvien vēl acis nenovērsis, uzlūkoja Alenu. Viņš bija zaudējis valodu, apjucis šaubās, neziņā un bailēs.

— Ko tu ar to gribi teikt? — viņš beidzot vaicāja.

Pēkšņi izlietne tualetes istabā plūda pāri — viss ūdens izplūda uz grīdas, plūda, plūda uz grīdas.

Artura skatiens kā apmaldījies raudzījās plūstošajā ūdenī. Tā ūdens bija plūdis Neptūnā, skrējis pa raktuves līkumainajiem un slepenajiem kanāliem, noslīcinājis vīrus šausmās un tumsā.

Viss viņa augums raustījās kā krampjos. Viņš satraukts domāja: «Man jāatklāj patiesība. Un, kaut arī tā būtu mana nāve, es atklāšu patiesību.»

III

Atceļā, mašīnā sēžot, Arturs pagaidīja, kamēr Tainkāslas ielu satiksme paliek aiz muguras, un, kad tie slīdēja pa taisno, kluso ceļa gabalu starp Kentonu un Slīskēlu, pēkšņi teica:

— Tēv, gribu tev ko jautāt.

Barass mirkli klusēja. Viņš sēdēja savā stūrī, mīkstajos polstējumos atbalstījies; viņa seju slēpa puskrēsla, kas valdīja mašīnā.

— Nu? — viņš negribīgi atvaicāja. — Ko tu vēlies?

Barasa balss noskaņa varēja pilnīgi atņemt drosmi, bet Arturs tagad vairs neļāvās iebiedēties.

— Tas zīmējas uz katastrofu.

Barass nepatikā, gandrīz riebumā sakustējās. Arturs šo kustību vairāk juta nekā redzēja. Brīdi valdīja klusums, tad viņš dzirdēja tēvu sakām:

— Kāpēc tev mūžīgi jārunā par šo tematu? Tas man ir ārkārtīgi nepatīkami. Es pavadīju jauku vakaru. Man bija liels prieks ar Hetiju dejot. Man nebija ne jausmas, ka tik labi varēšu tikt galā ar šiem jaunajiem soļiem. Negribu, ka mani nomoka ar tādām lietām, kas pilnīgi nokārtotas un aizmirstas.

Arturs aizsmakušā balsī atbildēja:

— Es to neesmu aizmirsis, tēv. Es to nevaru aizmirst.

Brīdi Barass sēdēja gluži klusu.

— Ak, kaut dievs dotu, ka tu to reiz varētu izmest no prāta. — Viņš tagad runāja iecietīgi, it kā gribēdams nomākt augošo nepacietību. Iznākums bija tas, ka viņa balss noskaņā iezagās drūma labvēlība. — Nedomā, ka es to nebiju paredzējis. Protams, es to paredzēju. Tagad klausies un mēģini būt saprātīgs. Mēs abi taču stāvam vienā pusē, vai ne? Manas intereses ir tavas intereses. Tev tagad jau gandrīz divdesmit divi gadi; itin drīz tu būsi mans līdzdalībnieks Neptūnā. Esmu nolēmis to nokārtot, tiklīdz beigsies šis karš. Vai tev neliekas, ka tagad, kad visi jau aizmirsuši katastrofu, tas ir trakums, ka tu nebeidz un nebeidz par to runāt?

Arturs noskaitās. Kad tēvs tam atgādināja viņa intereses Neptūnā, viņš jutās tā, it kā tēvs mēģinātu viņu piekukuļot. Arturam drebēja balss.

— Es to neuzskatu par trakumu. Gribu zināt patiesību.

Barass zaudēja savaldību.

— Patiesību! — viņš iesaucās. — Vai tad mums nebija tiesas process? Vienpadsmit dienas notika izmeklēšana, visu taču noskaidroja un apstiprināja. Tu zini, ka manā rīcībā neatrada nekādas vainas. Te tev ir patiesība. Ko tu vēl gribi?

— Izmeklēšana bija oficiāla izmeklēšana. Tādā procesā pārāk viegli pabāzt faktus zem galda.

— Kādus faktus? — Barass atkliedza. — Vai tu esi prātā jucis?

Arturs skatījās taisni uz priekšu caur stikla rūti uz Bārtlija muguras stīvajām kontūrām.

— Tēv, vai tu visu laiku nezināji, ka uzņemies risku?

— Ir jāprot riskēt, — Barass dusmīgi atbildēja. — Tas katram jādara. Kalnrūpniecība diendienā ir risks, risks un atkal risks. No tā nevar izbēgt.

Bet Arturs neļāvās atvairīties.

— Vai Ādams Tods tevi nebrīdināja, kad gribēji rakt ogles Daikā? — viņš akmens mierā jautāja. — Atceries to dienu, kad biji pie viņa. Vai viņš tev neteica, ka draud briesmas? Un tomēr, par spīti viņa brīdinājumam, tu liki turpināt darbus.

— Tu runā aplami — Barass gandrīz kliedza. — Lēmumi un izšķiršanās ir mana darīšana. Neptūns ir mana raktuve, un es to vadu. Nevienam nav tiesības iejaukties. Es to vadu, cik labi varēdams.

— Labi gan, bet kuram?

Barass pūlējās atgūt pašsavaldību.

— Vai tu domā, ka Neptūns ir labdarības iestāde? Es gribu gūt peļņu — tas taču skaidrs.

— Tā jau ir tā lieta, tēv, — Arturs neskanīgi sacīja. — Tu gribi gūt peļņu, milzīgu peļņu. Ja tu būtu izsūknējis ūdeni no vecā Neptūna, iekām sāki rakt ogles, nekādu briesmu nebūtu. Bet pamestās raktuves nosusināšanas izdevumi būtu aprijuši tavu peļņu. Izdevumi! Doma par to, ka jāizdod tik daudz naudas, lai izsūknētu ūdeni no vecajām ailām, — šī doma tev bija nepieņemama. Tādēļ tu nolēmi riskēt, uzņemties risku, nekā nezināt par ūdeni pamestajā raktuvē un dzīt visus strādniekus briesmās.

— Tagad man pietiek! — Barass skarbi teica. — Es necietīšu, ka tu ar mani tā runā. — Garām braucošas mašīnas ugunis uz mirkli apgaismoja viņa asinīm pieplūdušo seju, drūmo pieri, naidīgās, iekaisušās acis. Tad visu atkal ietina tumsa. Arturs drebot turējās pie sēdekļa; lūpas viņam bija bālas, viņu plosīja neticams izmisums.

Viņš atkal aiz tēva vārdiem juta savādo nemieru, drudžaino steigu, izvairīšanos, bēguļošanu. Viņš klusēja, kamēr mašīna iegriezās Lovas gatvē un apstājās pie durvīm. Viņš sekoja Barasam mājā; augstajā, gaišajā vestibilā viņi ieskatījās viens otram acīs. Barasa sejā bija dīvaina izteiksme, kamēr viņš stāvēja un turēja roku uz griezumiem rotātajām margām, gatavodamies doties augšā pa kāpnēm.

— Pēdējā laikā tev daudz, ļoti daudz ko teikt. Bet vai tev neliekas, ka būtu visai derīgi, ja tu pārmaiņas dēļ mēģinātu kaut ko darīt?

— Tēv, es tevi nesaprotu.

Pagriezies Barass pār plecu teica:

— Vai tev prātā vēl nav ienākusi doma, ka tu varētu cīnīties par tēvzemi?

Tad viņš pagriezās un smagi uzkāpa augšā.

Arturs stāvēja, galvu atmetis, un noskatījās tēva aizejošajā stāvā. Viņa bālā, uz augšu pavērstā seja bija dīvaini saviebusies. Viņš skaidri juta, ka mīlestība uz tēvu mirusi; viņš juta, ka no šiem pelniem cēlās augšup kas baigs, kas briesmīgs.

IV

Vēl agrāk tai pašā sestdienas vakarā Semijs ar Anniju Maseri pastaigājās pa gatvi. Jau gadiem Semijs ar Anniju katru sestdienas vakaru tur gāja pastaigāties. Tas piederēja pie viņu mīlestības.

Katru sestdienu ap septiņiem Krastmalas ielas stūrī Semijs satikās ar Anniju. Parasti Annija pirmā bija tur, ar savām biezajām vilnas zeķēm un labi nospodrinātām kurpēm kājās viņa staigāja šurpu turpu, mierīgi staigāja šurpu turpu un gaidīja Semiju. Semijs vienmēr atnāca vēlāk. Semijs atnāca apmēram desmit minūtes pēc septiņiem — jaunajā zilajā uzvalkā, nupat noskūtu zodu; viņa augstā piere diezgan stipri spīdēja.

— Esmu nokavējies, Annij, — Semijs tad smaidīdams sacīja. Viņš nekad neizteica nožēlu par šo aizkavēšanos — tas viņam nemaz neienāca prātā. Annijai tas arī būtu licies gluži nevietā, ja Semijs būtu atvainojies par to, ka licis viņai gaidīt.

Viņi sāka iet pa aleju. Ne roku rokā, tādu lietu šo abu attiecībās nebija; viņi neturēja, nespieda viens otram rokas, neskūpstījās, nepauda savas jūtas pāri plūstošos vārdos. Sems ar Anniju bija mierīgi cilvēki. Sems Anniju cienīja. Alejas tumšākajā vietā viņš dažkārt mierīgi un prātīgi aplika roku Annijai ap vidū, un viņi soļoja tālāk. Vairāk nekā. Sems ar Anniju tikai gāja pastaigāties.

Annija zināja, ka Semija māte ir viņai naidīga. Bet zināja arī, ka Semijs viņu mīl. Ar to pietika. Aizgājuši līdz gatves viņam galam, abi atgriezās pilsētā; Semijs māja paziņām ar galvu: «Labvakar, Ned!», «Sveiks, Tom!» — un tā viņi gāja atpakaļ pa Lema ielu un uz Raudāja kundzes pīrāgu veikalu, kur ieejot ikreiz zvans nošķinda «ding» un iegrabējās stikla durvju vaļīgā rūts. Tad viņi stāvēja Raudāja kundzes tumšajā, mazajā veikalā, apēda katrs vienu karstu pīrāgu ar mērci, par abiem izdzēra lielu pudeli limonādes. Annijai labāk garšoja kviešalus, bet Sema mīļākais dzēriens bija limonāde, un tas nozīmēja, ka Annija, protams, vienmēr vēlējās limonādi. Dažreiz Sems apēda divus pīrāgus, kad pēc grūtas darba nedēļas nolēma sev novēlēt ko labu, un kas gan varēja būt vēl labāks par Raudāja kundzes pīrāgu. Bet Annija atsacījās; Annija zināja, kas sievietei pieklājas, un nekad neēda vairāk par vienu. Viņa tikai nolaizīja mērci no pirkstiem, kamēr Sems ķērās pie otra pīrāga. Dažkārt abi vēl parunājās ar Raudāja kundzi, tad aizsojoja atpakaļ līdz Krastmalas ielas stūrim, kur brīdi pastāvēja un noskatījās sestdienas vakara možajā rosībā, iekām teica viens otram arlabvakaru. Un, kad Semijs kāpa augšā terasēs, viņš domāja par to, cik lielisks bijis šis vakars un cik Annija brīnišķīga meitene, un kāda tā ir laime, ka viņi abi var iziet.

Taču, kad Sems ar Anniju tovakar gāja pa aleju, skaidri bija manāms, ka starp viņiem kaut kas nebija tā, kā vajadzētu. Annija izskatījās nomākta, bet Semijs samocītu seju pūlējās viņai izskaidrot savas domas.

— Nedusmojies, Annij! — To sakot, viņš īgni ar kāju paspēra akmeni, kas gadījās ceļā. — Es nedomāju, ka tas tev tā ķersies pie sirds, meitēn.

Annija klusā balsī teica:

— Labi, labi, Semij, es jau nemaz tā nebēdājos. Ir jau labi. — Ko Semijs darīja, tas viņai vienmēr bija labi darīts, bet viņas seja, te tumšajā gatvē neskaidri bāla, izskatījās bēdīga.

Sems paspēra citu akmeni.

— Es šai darbā ilgāk vairs nevarēju izciest. Tiešām, Annij, es vairs nevarēju izciest. Katru dienu braukt lejā un domāt par tēvu un par Hjūdžiju, kas tur apakšā guļ. Tas nebija man pa spēkam. Kamēr neatradīs tēvu un Hjūdžiju, raktuve man nekad vairs nebūs tā, kas agrāk, Annij.

— To es saprotu, Semij, — Annija piekrita.

— Ievēro, patiesībā es nemaz negribu iet karā, — Semijs noraizējies turpināja. — Nemaz nejūsmoju par asinskārīgām frāzēm un karogu vicināšanu. Tas ir tikai iegansts, jo man jātiek projām no raktuves; tagad viss cits man labāks par raktuvi.

— Ir jau labi, Semij, — Annija viņu mierināja. — Saprotu, ko tu domā.

Annija ļoti labi saprata, ka Semijs, krietns cirtējs, kas mīl savu darbu un ir gandrīz nepieciešams, nekad nedomātu par karu, ja Neptūnā nebūtu notikusi šī nelaime. Taču viņas mierinājuma skumjā noskaņa Semiju vēl vairāk samulsināja.

— Ak, Annij! — viņš pēkšņi iesaucās, ļaudamies jūtu uzplūdam. — Kaut jel tas Neptūnā nekad tā nebūtu noticis! Kad šodien, maiņai beidzoties, nodevu darba rīkus, man atkal un atkal par to bija jādomā. Un tad vēl tā lieta ar mūsu Deiviju. Esmu gluži sašutis par to, kas viņam nodarīts. Esmu nobažījies, kā viņš to uzņems. — Pēkšņi iekarsis, viņš turpināja: — Tas nebija godīgi, ka viņu tā izmeta no skolas. Skaidrs, tas bija Ramedža pirksts. Viņš tādiem kā mums vienmēr centies kaitēt cik vien varēdams. Bet, dieva vārds, tas bija kauns, Annij.

— Semij, viņš atradīs darbu citur.

Bet Semijs pakratīja galvu.

— Skolotāja darbu viņš vairs nestrādās, meitēn. Viņam tagad ir sakari ar Hariju Ņūdžentu. Harijs ļoti interesējās par Deiviju, kad bija šeit; man liekas, tur kaut kas iznāks. — Viņš nopūtās. — Bet, meitēn, viņš ir stipri pārvērties.

Annija neatbildēja. Viņa domāja par pārvērtību, kas notikusi ar pašu Semiju.

Klusēdami abi gāja pa gatvi. Nu jau bija gandrīz tumšs, bet, kad tie gāja garām Lovai, mēness iznira no mākoņu grēdām un meta saltu, blāvu gaismu uz māju, kas tur stāvēja stūraina, zema, gandrīz ļauna pašapmierinājuma izskatā. Zem viena no augstajiem bērziem pie lielajiem, baltajiem vārtiem viens otram blakus stāvēja divi silueti — jauns puisis formas tērpā un meitene bez cepures.

Semijs pagriezās pret Anniju; viņi tuvojās alejas galam.

— Vai redzēji? — viņš jautāja. — Dans Tīzdeils un Greisa Barasa.

— Jā, Semij, redzēju.

— Diezin vai Barasam būtu paticis viņus tur ieraudzīt.

— Nepavisam.

— Barass! — Semijs atmeta galvu un nospļāvās. — Viņš veikli izkūlās no ķezas; bet es vairs negribu viņa labā strādāt, pat tad ne, ja viņš nāktu un mani lūgtos.

Annija un Semijs atkal klusēja, iedami tālāk uz Raudāja kundzes veikalu. Annija pamazām attapās, bet viņu stindzināja doma, ka Semijs aizies karā. Katra cita viņas vietā būtu atsacījusies iet uz veikalu. Bet Annija juta, ka Semijam gribas iet, un tāpēc gāja līdzi un varonīgi cīnījās ar pīrāgu. Tovakar Semijs apēda tikai vienu pīrāgu un atstāja neizdzertu pusglāzi limonādes.

Kad viņi stāvēja Krastmalas ielas stūri, Semijs, pūlēdamies atgūt savu veco smaidu, teica:

— Nedomā par to, Annij, manu meitēn! Raktuve man daudz laba nedarīja. Varbūt karš būs labāks.

— Varbūt, — Annija atteica ar pēkšņu smagumu krūtīs. — Rīt tevi redzēšu. Man katrā ziņā tevi vēl jāredz, iekām tu aizbrauc.

Semijs pamāja, arvien vēl smaidīdams, tad iesaucās:

— Dod man skūpstu, meitēn! Gribu zināt, ka tu nedusmojies.

Annija noskūpstīja Semiju, tad viņa novērsās, baidīdamās, ka Semijs varētu ieraudzīt asaras, kas viņai saskrēja acīs. Viņa nodūra galvu un steigšus aizgāja uz mājas pusi.

Semijs gausi uzkāpa terasēs. Viņš bija nelga; viņš zināja, ka ir nelga, pamezdams Anniju un labo vietu un aiziedams karā, kas viņu neinteresē. Un tomēr viņš citādi nevarēja. Nelaime viņam bija kaut ko nodarījusi, tāpat kā brālim Deividam. Nebija svarīgi, kurp viņš aizgāja, svarīgi tikai tikt no šejienes projām.

Kad viņš pārnāca Inkermanas ielā, māte viņu vēl gaidīja, kā arvien; viņa sēdēja savā cietajā, taisnajā krēslā pie loga. Taču tai mirklī, kad Semijs ienāca, viņa cēlās atnest dēlam siltu kakao.

Viņa pasniedza kakao un, nolikusi kūpošo katlu, stāvēja pie pavarda un noskatījās Semijā. Viņa bija salikusi rokas zem krūtīm; elkoņi viņai bija smaili, acis drūmas un mīlestības pilnas.

— Dēls, vai gribi, lai nogriežu gabalu cepuma?

Viņš diezgan gurdeni apsēdās pie galda un atstūma cepuri pakausī. Nu viņš pacēla skatienu un uzlūkoja māti.

Viņa bija pārvērtusies. Lai gan dvēseles dziļumos viņa necīnījās pret katastrofu raktuvē, bet samierinājās ar to drūmā, mierīgā padevībā liktenim, jo jau kopš sendienām pazina un atzina raktuves briesmas, taču nelaime Neptūnā arī Martai bija uzspiedusi savu zīmogu. Rievas viņas sejā bija asākas, vaigi — dziļāk iekrituši; sirma matu šķipsna iezīmēja savādu svītru gludi atsukāto matu melnumā; pierē iegriezies sīku krunku raksts. Bet viņa arvien vēl turējās braši. Viņas dzīvības spēks šķita neizsmeļams.

Viņam bija briesmīgi grūti mātei to pateikt, bet viņš neredzēja citas izejas. Un, tā kā Semijs neprata runāt aplinkus, viņš to pateica īsi un skaidri.

— Māt, — viņš sacīja, — es pieteicos.

Viņa nobālēja pelnu pelēkumā. Seja un lūpas viņai tagad bija tikpat bālas kā sirmā matu šķipsna, roka neviļus pacēlās pie kakla. Acīs pēkšņi parādījās neprāta izteiksme.

— Tu taču negribi teikt... — viņa apklusa, tikai pēc brīža viņa varēja izrunāt šo vārdu, —— armijā?

Viņš īgni pamāja.

— Piektajā strēlnieku pulkā. Šo pēcpusdienu nodevu savus darba rīkus. Pirmdien jau būšu nometnē.

— Pirmdien, — viņa nomurmināja tai pašā neprātīga, neticīga izmisuma noskaņā. Acu nenovērsusi no dēla, viņa apsēdās krēslā. Viņa apsēdās uzmanīgi, rokas arvien vēl pie kakla turēdama. Marta izskatījās sarāvusies, likās, ka dēla izteiktie vārdi to būtu nogāzuši krēslā. Bet vēl arvien viņa negribēja, visiem spēkiem negribēja tam ticēt. Tad klusā balsī teica:

— Tevi atraidīs. Kalnrači vajadzīgi tepat mājās. Tādu labu strādnieku kā tevi nevar iesaukt karaklausībā.

Viņš vairījās mātes lūdzošā skatiena.

— Mani pieņēma.

Šie vārdi Martā visu izdzēsa. Valdīja ilgs klusums, tad viņa gandrīz čukstus ievaicājās:

— Kāpēc tev tā vajadzēja darīt, ai, kāpēc tu tā darīji?

Viņš ietiepīgi atbildēja:

— Es citādi nevarēju, māt. Es vairs nespēju palikt raktuvē.

V

Nākamās otrdienas pievakarē pulkstenis bija ap pieciem un arvien vēl gaišs, taču ielas jau bija klusas, kad Deivids soļoja pa Lema ielu un iegāja savā mājā. Šaurajā priekšnamā viņš apstājās; viņa pirmais skatiens krita uz mazo, apsudraboto paplāti, kur Dženija savā nesatricināmā etiķetes sajūtā vienmēr mēdza nolikt viņa pastu. Uz paplātes bija vēstule. Viņš to paņēma, un viņa drūmā seja tapa gaiša. Viņš iegāja virtuvē, apsēdās pie mazās uguns un noāva kurpes, ar vienu roku raisīdams saites, kamēr skatiens kavējās pie vēstules otrā rokā.

Dženija viņam atnesa rīta kurpes. Tas bija neparasti, bet pēdējā laikā Dženija arvien mēdza būt neparasta, satraukta un gandrīz bikla. Viņa tam pakalpoja sīkās lietās, it kā viņu nomāktu vīra drūmā klusēšana.

Deivids pateicās ar skatienu. Viņš saoda sarkanā portvīna smaržu viņas elpā, bet savaldījās un neteica neko; viņš jau tik bieži bija par to runājis, ka vārdi viņam bija apnikuši. Viņa dzerot pavisam maz, tā viņa paskaidroja, tikai kādu glāzi, kad esot nospiestā garastāvoklī, šis kauns — tā viņa to sauca —, ka viņš atlaists no vietas jaunajā Beteles ielas skolā, protams, bija par iemeslu tam, ka viņa bieži bija nospiestā garastāvoklī.

Viņš atplēsa vēstuli, lēni un rūpīgi to izlasīja, tad nolika uz ceļa un ieskatījās ugunī. Seja viņam bija sastingusi, bezkaislīga, nobriedusi. Šajos sešos mēnešos kopš nelaimes viņš bija kļuvis par saviem desmit gadiem vecāks.

Dženija staigāja šurpu turpu pa virtuvi, izlikās, ka tur būtu kas darāms, bet reižu reizēm slepu paskatījās viņā un, kā likās, labprāt būtu dzirdējusi, kas vēstulē rakstīts. Viņa juta, ka Deivida dvēselē slepeni strāvo dziļas straumes; viņa īsti nesaprata, acīs bija gandrīz tāda kā baiļu izteiksme.

— Vai kas svarīgs? — viņa beidzot ievaicājās. Viņa nevarēja atturēties nevaicājusi. Vārdi nāca paši.

— No Ņūdženta, — viņš atbildēja.

Viņa neizpratnē stīvi pavērās Deividā, tad viņas vaibsti aiz dusmām kļuva asi. Viņa neuzticējās šai pēkšņajai, lielajai draudzībai ar Hariju Ņūdžentu, kas sākās Neptūna katastrofas laikā, — šī draudzība viņai šķita gandrīz kā sazvērestība; Dženija palika ārpus tās, viņa bija greizsirdīga.

— Un es domāju, ka vieta. Man jau sāk apnikt, ka tu neko nedari.

Viņš sasliedamies to uzlūkoja.

— Savā ziņā runa arī ir par vietu, Dženij. Tā ir atbilde uz vēstuli, ko pagājušo nedēļu Harijam Ņūdžentam aizrakstīju. Viņš pieteicies sanitārajā korpusā un dosies uz Franciju par ievainoto nesēju. Esmu nācis pie atziņas, ka man nekas cits neatliek kā doties viņam līdzi.

Dženijai aizrāvās elpa — bija gandrīz neticami, cik traģiski viņa to uzņēma. Viņa kļuva pavisam zaļa, spocīgi zaļa; likās, ka viss viņas augums saruktu. Viņa izskatījās iebiedēta. Vienu mirkli viņam likās, ka Dženijai kļūs nelabi; pēdējā laikā viņai nezin kādēļ uznāca savādas nelabuma lēkmes. Viņš uzlēca kājās un piegāja viņai klāt.

255

— Neraizējies, Dženij! Tev nav ne mazākā iemesla raizēties.

— Bet kāpēc tev jāiet projām? — viņa tagad dīvaini iebaidītā balsī stomījās. — Kāpēc tev jāļauj šim Ņūdžentam aizvilkt sevi līdzi? Tu tam netici. Tev nav nekāda iemesla piedalīties.

Viņas raizes Deividu aizkustināja. Jau labu laiku viņš bija samierinājies ar to, ka Dženijas mīlestība pret viņu vairs nebija tāda kā agrāk. Un viņš gandrīz nezināja, ko tagad atbildēt. Protams, viņš nepazina patriotisma. Politiskā mašinērija, kas bija novedusi līdz karam, Deivida domās saistījās ar saimniecisko mašinēriju, kas vainojama Neptūna katastrofā. Kā aiz vienas, tā aiz otras viņš saskatīja nepiepildāmu varas un mantas kāri — cilvēka neremdināmo pašlabuma kāri. Taču, lai gan Deivids nepazina patriotisma, viņš juta, ka nevar atrauties no kara. Harijs Ņūdžents domāja gluži tāpat. Bija briesmīgi iet karā, bet vēl briesmīgāk bija neiet. Karā jau nebija jāiet, lai nokautu; karā varēja iet arī, lai glābtu. Stāvēt nomaļus, kamēr cilvēce noasiņo izmisuma cīņā, nozīmētu uz visiem laikiem atzīt savu nespēju un neveiksmi. Tas būtu tāpat kā stāvēt pie Neptūna šahtas ieejas un noskatīties, kā nobrauc lejā grozs ar vīriem, kam uz pieres uzspiests liktenīgais katastrofas zīmogs; stāvēt nomaļus un teikt: «Jūs esat grozā, mani brāļi, bet es — es tur nekāpšu, jo šausmu un briesmu, kas jūs sagaida, nemaz nedrīkstētu būt.»

Viņš izstiepa roku un noglaudīja Dženijas vaigu.

— To grūti izskaidrot, Dženij. Tu zini, ko tev vienmēr esmu teicis... kopš katastrofas... kopš mani padzina no skolas... esmu atmetis visam ar roku. Bakalaura pārbaudījumam, skolotāja arodam, visam. Gribu galīgi sadedzināt savus kuģus un pievienoties federācijai. Bet, kamēr karš nav beidzies, nav gandrīz nekādu izredžu veikt to, ko dzimtenē gribu darīt. Tā kā tā man būtu jānīkst bezdarbībā. Bez tam Semijs pieteicies un Harijs Ņūdžents arī aiziet. Tas ir vienīgais, kas man vēl atliek.

— Nē, nē, Deivid! — viņa smilkstēja. — Tu nedrīksti aiziet.

— Ar mani nekas nenotiks, — viņš mierinādams teica. — Par to tev nav jāraizējas.

— Nē, tu nedrīksti tagad no manis aiziet, tu nedrīksti. Tu nevari tādā laikā mani pamest vienu. — Viņa iztēlojās sevi pamestās lomā, it kā to pamestu ne tik vien Deivids, bet visi, kas vien tai bijuši tuvi.

— Dženij!

— Tu mani tagad nedrīksti atstāt. — Viņa bija ļoti uzbudināta. Viņa sāka stostīties. — Tu esi mans vīrs, tu nedrīksti mani atstāt. Vai tad neredzi, ka es... ka man... ka mums būs bērns?

Dziļš klusums. Dženijas paziņojums viņu satrieca. To viņš nevienu mirkli nebija iedomājies. Tad viņa sāka raudāt — viņa nokāra galvu, un asaras viņai plūda no acīm; viņa raudāja kā vienmēr, kad bija Deividu sāpinājusi. Viņš nevarēja noskatīties, kā viņa raud; viņš aplika viņai roku ap pleciem.

— Neraudi, Dženij, dieva dēļ, neraudi! Es priecājos, ļoti priecājos. Zini, es jau to vienmēr vēlējos. Es tikai pirmajā mirklī biju pārsteigts. Neraudi, Dženij, lūdzu, neraudi tā, it kā tā būtu tava vaina.

Viņa šņukstēja, raudāja pie viņa krūtīm, glaudās klāt. Viņas sejā atgriezās sārtums. Tagad, Deividam to pateikusi, viņa šķita atvieglināta. Viņa lūdzās:

— Tu taču mani tagad neatstāsi, vai ne, Deivid? Vismaz tik ilgi, kamēr mūsu bērns nebūs piedzimis.

Dženi jas tieksmē dalīties šai bērnā ar viņu bija kaut kas nožēlojams, kaut kas līdzjūtības cienīgs, bet viņš tā neredzēja.

— Protams, ne, Dženij.

— Vai tu to apsoli?

— Apsolu.

Viņš apsēdās un paņēma Dženiju uz ceļiem. Viņa arvien vēl turēja galvu viņam pie krūtīm, it kā baidītos ļaut ieskatīties sev acīs.

— Kas gan tev nāk prātā, — viņš maigi teica, — tā raudāt! Tu taču skaidri zināji, ka tas man darīs prieku. Nemaz nesaprotu, kāpēc tu jau agrāk man to nepateici.

— Domāju, tu varbūt dusmosies. Tev bija tik daudz rūpju, un tu pēdējā laikā esi pārvērties. Jāatzīstas, man bija bail no tevis.

Viņš gurdi atteica:

— Negribu, ka tu no manis baidies, Dženij.

— Tātad tu nekur neiesi, vai ne, Deivid? Tu neatstāsi mani, kamēr viss nebūs garām?

Viņš maigi saņēma Dženijas zodu, pacēla uz augšu viņas saraudāto seju, ieskatījās viņai acīs un sacīja:

— Es vairs nedomāšu par karaklausību, kamēr tev atkal neklāsies pavisam labi, Dženij. — Viņš brīdi klusēja, cieši vērdamies viņā. Dženija arvien vēl izskatījās mazliet iebiedēta, sagatavojusies atkal sarauties, trūkties, raudāt. Tad viņš teica: — Bet apsoli man, Dženij, ka tu atmetīsi to sasodīto portvīnu!

Ķildas nebija. Un, pēkšņi juzdama atvieglojumu, viņa ļāva asarām vaļu.

— Ai, Deivid, jā, to es tev apsolu, — viņa šņukstēja. — To es tev tiešām apsolu, zvēru, ka būšu laba. Deivid, tu esi labākais vīrs pasaulē, un es esmu muļķīga, aušīga, slikta sieva, bet ak, Deivid...

Viņš turēja viņu cieši savās rokās, mierināja vēl lielākā un atjaunotā maigumā. Viņš juta, ka cauri visai viņa dvēseles juceklīgajai tumsai laužas cerības un gaismas stars. Viņam bija jaunas dzīvības vīzija, kas pacēlās augšup no nāves: Dženijas un viņa dēls — un savā aklumā viņš bija laimīgs.

Pēkšņi kāds zvanīja pie durvīm. Dženija pacēla galvu, nu jau pietvīkusi un nomierinājusies, un viņas oma mainījās gandrīz bērnišķīgā vieglumā.

— Kas tur varētu būt? — viņa ziņkārīgi vaicāja. Viņi nebija pieraduši pie tik vēliem apciemojumiem. Taču viņa vēl nepaspēja izteikt minējumu, kad atkal piezvanīja. Dženija enerģiski piecēlās un steidzās pie durvīm.

Pēc brīža viņa bija atpakaļ, ārkārtīgi satraukta, it kā pieredzētais to būtu dziļi ietekmējis.

— Misters Arturs Barass, — viņa pieteica. — Ievedu viņu dzīvojamā istabā. Nē, tavu brīnumu, Deivid, pats jaunais misters Barass! Viņš grib ar tevi runāt.

Deivida seja atkal sastinga, skatiens kļuva ciets.

— Ko viņš vēlas?

— Viņš man neko neteica, un es taču nevarēju jautāt. Bet, iedomājies tikai, viņš mūs apmeklē dzīvoklī! Ak tu žēlīgais, ja to būtu zinājusi, būtu dzīvojamā istabā iekūrusi uguni.

Valdīja klusums. Šā gadījuma sociālā puse Deividam nelikās svarīga. Piecēlies no krēsla, viņš lēnām soļoja uz durvīm.

Arturs staigāja šurpu turpu pa dzīvojamo istabu, viņa nervi bija saspīlēti līdz pēdējam. Deividam ienākot, viņš manāmi satrūkās. Vienu sekundi viņš plaši ieplestām acīm uzlūkoja Deividu, tad steigšus pienāca klāt.

— Piedodiet, ja traucēju, bet man bija jānāk. — Ar pēkšņu kustību viņš atslīga krēslā un ar plaukstu aizsedza acis. — Jūsu jūtas man zināmas. Es jums to nepārmetu. Nebūtu jums neko pārmetis arī tad, ja jūs būtu atteicies mani pieņemt. Bet man bija jānāk. Esmu tādā stāvoklī, ka man nepieciešams ar jums runāt. Jūs man vienmēr esat paticis, un es jūs cienu, Deivid. Man ir tāda sajūta, ka jūs esat vienīgais, kas man var palīdzēt.

Deivids mierīgi apsēdās pie galda pretī Arturam. Pretstats starp viņiem bija savādi aizkustinošs: vienu plosīja sāpīgs satraukums, otrs stingrs un savaldīgs, ar spēka un iecietības izteiksmi sejā.

— Ko jūs vēlaties? — Deivids jautāja.

Arturs ātri atņēma plaukstu no acīm un nesavaldīgā izmisumā vērsa skatienu uz pretīsēdētāju.

— Patiesību. Tas ir tas, ko vēlos. Es nevaru norimt, nevaru gulēt, nevaru būt mierīgs, kamēr neatradīšu patiesību. Gribu zināt, vai mans tēvs vainīgs šai katastrofā. Man tas jāzina. Un jums man jāpalīdz.

Deivids paskatījās sānis, viņu atkal mulsināja dīvainā, arvien atdzimstošā līdzjūtība, ko Arturs vienmēr viņā modināja.

— Ko es varu darīt? — viņš klusu jautāja. — Visu, kas man sakāms, jau pateicu izmeklēšanā. Mani negribēja uzklausīt.

— Izmeklēšana jāsāk par jaunu.

— Ko ar to panāktu?

Arturam pār lūpām izlauzās izsauciens, kāda skaņa, kas likās rūgtumā noslīkusi, — kaut kas vidējs starp smiekliem un raudām.

— Taisnību! — Arturs neprātīgi iesaucās. — Gluži vienkāršu godīgumu un taisnību. Padomājiet par tiem cilvēkiem, kas, pēkšņi ieslēgti, mira šausmīgā nāvē! Padomājiet par viņu sievu un bērnu ciešanām! Ak dievs, šī doma nav paciešama! Ja vaina gulstas uz manu tēvu, tad nežēlīgi un pārāk briesmīgi ir iedomāties, ka visu varēja notušēt un aizmirst.

Deivids piecēlās un piegāja pie loga. Viņš gribēja Arturam dot iespēju atkal saņemties. Tad viņš teica:

— Man sākumā bija gluži tāpat ap sirdi. Varbūt vēl ļaunāk ... Naids... Briesmīgs naids... Bet es lūkoju to pārvarēt. Tas nebija viegli. Tas ir cilvēka dabā, ka viņš jūt tik spējas reakcijas. Ja uz viņu met bumbu, viņa pirmā reakcija ir pacelt to un mest atpakaļ. Par to visu tiku runājis ar Ņūdžentu, kad viņš te bija. Jums vajadzētu iepazīties ar Ņūdžentu, Artur; viņš ir prātīgākais cilvēks, kādu esmu sastapis. Bet tas neko nelīdz, ja bumbu paceļ un met atpaka]. Daudz labāk neievērot vīru, kurš metis bumbu, un pievērst uzmanību tai organizācijai, kas bumbas ražo. Nav nozīmes tiekties pēc individuāla soda par katastrofu Neptūnā, ja vaina meklējama visā saimnieciskajā sistēmā, kas līdz šai katastrofai novedusi. Vai saprotat, ko domāju, Artur? Nav nozīmes nocirst vienu zaru, ja slimība slēpjas koka saknēs.

— Vai tas nozīmē, ka jūs neko nedomājat darīt? — Arturs izmisis vaicāja. Likās, ka vārdi viņam aizķertos kaklā. — Neko? Itin neko?

Deivids pakratīja galvu, viņa vaibsti bija sastinguši un skumji.

— Mēģināšu kaut ko darīt, — viņš lēnām teica, — tiklīdz karš būs beidzies. Nevaru par to runāt, nevaru par to neko teikt. Bet, ticiet man, es mēģināšu.

Ilgs klusums. Ar savu nervozo, mulso žestu Arturs pārvilka ar roku pār acīm. Uz pieres viņam izspiedās sviedru lāses; viņš piecēlās, lai ietu.

— Tātad jūs negribat man palīdzēt? — viņš aizsmakušā balsī vaicāja.

Deivids izstiepa roku.

— Artur, atmetiet to! — viņš sirsnīgā, mīlestības pilnā noskaņā teica. — Neļaujiet tam izvērsties par māniju! Jūs pats sev visvairāk kaitētu. Aizmirstiet to!

Arturs spēji pietvīka. Viņa šaurā zēniskā seja pauda bailes un nedrošību.

— Es to: nevaru aizmirst, — viņš tai pašā samocītajā balsī teica. — Es nevaru.

Viņš atstāja istabu un izgāja mazajā priekšnamā. Deivids atvēra namdurvis. Lija. Deividā nepaskatījies, Arturs atvadījās un ienira drēgnajā tumsā. Deivids brīdi pastāvēja uz mājas sliekšņa un ieklausījās steidzīgajos soļos, kas noklusa ielā. Tad viņš dzirdēja vairs tikai gauso lietus čalošanu.

VI

Arturs tikai pēc septiņiem pārnāca Lovā. Savas dvēseles jūklī un virpuļos viņš vēlējās būt viens un cerēja, ka vakariņas jau būs paēstas. Bet vakariņas nebija paēstas. Visi vēl sēdēja pie galda, kad viņš ienāca. Barass līksmoja. Viņš bija no Tainkāslas pārvedis ziņu par jaunu uzvaru. Tā bija Losas kauja, kur britu karaspēks rietumu frontē 26. septembrī, zaudējot tikai piecpadsmit tūkstošus vīru, izcīnījis slavenu uzvaru. «Tainkāslas Argoss» ienaidnieka zaudējumus vērtēja uz deviņpadsmit tūkstošiem kritušu un ievainotu, septiņiem tūkstošiem gūstekņu un simt divdesmit pieciem iegūtiem lielgabaliem. «Ziemeļu Zvaigzne» sniedza labāku aplēsi, proti, divdesmit viens tūkstotis kritušu un ievainotu ienaidnieku un trīs tūkstoši gūstekņu.

Barass kvēloja satrauktā gandarījumā. Kotletes ēzdams, viņš stingrā, oficiālā balsī lasīja «Ziemeļu Zvaigznes» ziņojumu. Barass līdz šim nekad nebija pircis vakara laikrakstu. Viņam vienmēr pietika ar «Times», bet tagad viņu nekad neredzēja bez «Argosa» vai «Zvaigznes», vai abu šo laikrakstu vakara izdevumiem. Ar avīzi rokās viņš uzlēca kājās un piegāja pie pretējās sienas. Tur karājās liela karte, no vienas vietas apsprausta sabiedroto karaspēku karodziņiem. Barass uzmanīgi ņēma talkā avīzi un pārvietoja pusduci mazo Anglijas karodziņu. Viņš pārvietoja mazos Anglijas karodziņus uz priekšu.

Slepus vērojot tēvu, Arturu sagrāba baismīga doma. Barass, karodziņu bīdītājs, bija tas sākotnējais spēks, kas stāvēja aiz kara. Prieka skurbumā par dažu simtu jardu izvandītas ierakumu zemes guvumu viņš patiesībā bija tas, kas vainojams šo tūkstošu nāvē.

Karodziņus pārvietojis, Barass lielā sasprindzinājumā pētīja karti. Viņš tagad ar sirdi un dvēseli dzīvoja līdzi karam, bija patriots, dzīvoja aizmiršanās skurbā. Viņš jau bija loceklis sešās komitejās un Ziemeļu bēgļu padomes kandidāts. Tālrunis zvanīja cauru dienu. Auto drāzās šurp un turp pa Tainkāslas ceļu. Faivkvoterā un Globā tagad visur raka ogles, un tās lieliski pārdeva par četrdesmit šiliņiem tonnā.

Barass atgriezās pie galda. Apsēzdamies viņš uzmeta skatienu Hildai, Greisai un Arturam, it kā gribētu pārliecināties, vai tie vērojuši viņa — ģenerāļa darbu ar karodziņiem. Tad viņš, acīmredzot apmierināts, atkal paņēma laikrakstu. Viņa dīvainā noslēgtība, viņa augstprātīgā atturība bija pazudusi; dzīslas, deniņos mazliet izspiedušās, rādīja pulsa sitienus. Viņa izturēšanās bija savādi satraukta, gandrīz drudžaina. Viņš līdzinājās slimniekam, kas piecēlies un staigā, par spīti ārsta aizliegumam, slimniekam ar skaidri izteiktu metabolismu un paātrinātām funkcijām. Avīzi lasot, viņš nemitīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Šī bungošana dažkārt atgādināja ātras klauvēšanas zīmes raktuvē.

Dažas minūtes bija klusums, ja nerunājam par Barasa pirkstu ātro bungošanu; tad tas notika — tad notika neticamais. Barass izlasīja kādu aizrādījumu laikrakstā. Viņš to izlasīja divas reizes un tad pacēla galvu.

— Lords Kels augstsirdīgā kārtā savā Londonas namā atļāvis iekārtot pagaidu slimnīcu ievainotajiem. Pārkārtojumus veiks mēneša laikā. Jau tagad vajadzīgas brīvprātīgas kopējas, un lords Kels izteicis vēlēšanos, lai visas kopējas šai slimnīcā, ja vien iespējams, būtu no ziemeļiem. — Barass brīdi klusēja. Viņš uzlūkoja Hildu un Greisu ar maigu, bet sasprindzinātu skatienu. — Vai jūs gribētu doties turp?

Arturs sēdēja krēslā kā pienaglots. Viņa tēvs, ģimenes vienības klints, nesatricināmā klints, pret kuru līdz šim nevarīgi bija salūzuši visi Hildas lūgumi! Arturs kļuva bāls. Viņa skatiens gandrīz bailēs pievērsās Hildai.

Hilda piepeši pietvīka. Likās, viņa nespēja ticēt savām ausīm. Viņa vaicāja:

— Tēv, vai tu domā nopietni?

Barass strupi atteica:

— Hilda, vai es vienmēr nedomāju nopietni to, ko saku?

Sārtuma vilnis atplūda no Hildas sejas tikpat ātri kā uzplūdis. Hilda uzlūkoja Greisu, kas lielām acīm un dedzības pilna sēdēja blakus. Balss viņai sajūsmā drebēja.

— Man šķiet, mēs abas ietu ar lielāko prieku, tēv!

— Lieliski! — Barass moži atkal paņēma avīzi. Šī lieta bija nokārtota. Hilda saskatījās ar Greisu. Tad teica:

— Kad mums jādodas ceļā, tēv?

Barass aiz laikraksta:

— Man šķiet, ka drīz. Droši vien jaunnedēļ. Rīt runāšu ar domnieku Līču Tainkāslā. Runāšu ar viņu un veikšu vajadzīgos priekšdarbus. — Pauze, tad zīmīgā balsī:

— Būšu laimīgs, ka vismaz jūs, Hilda un Greisa, kalposiet dzimtenei.

Arturs juta, kā delnās izspiežas sviedri. Viņam gribējās celties un iziet no istabas, bet viņš nespēja piecelties. Acis kā sastingušas raudzījās šķīvī. Viņam atkal uzmācās tā pati nelabuma sajūta, kāda arvien uznāca satraukuma brīžos.

Hilda un Greisa aizgāja; viņš dzirdēja, kā tās uzskrien augšā pārrunāt brīnumu. Krustmāte Kerija jau bija augšā, viņa apkopa māti. Arturs atkal pūlējās piecelties, bet kājas atsacījās klausīt. Viņš sēdēja kā paralizēts, viņu stindzināja naidīgā strāva, kas plūda pretī no vīra aiz avīzes. Viņš gaidīja.

Kā jau Arturs paredzēja, tēvs nolaida avīzi uz leju un sacīja:

— Man ļoti liels prieks par dedzību, ar kādu tavas māsas cenšas kalpot dzimtenei.

Arturs sarāvās, viņā bangoja un cēlās augšup vesels jūtu okeāns. Kādreiz tā bija mīlestība. Tagad tās bija bailes, aizdomas, naids. Kā šī pārvērtība varējusi notikt? Viņš to zināja un tomēr nezināja; viņš bija paguris no dienas sasprindzinājuma, smadzenēs viņam bija neskaidra un trula jutoņa. Viņš gausi un ar pūlēm atbildēja:

— Hilda un Greisa tikai grib tikt projām no šejienes.

Barasam pār pieri izplētās plankumains sārtums. Viņš teica diezgan skaļā balsī:

— Tā? Un kāpēc tā?

Arturs atbildēja negribot; likās, viņam bija gluži vienalga, ko viņš saka.

— Viņas te mājā vairs nevar izciest. Hilda te vienmēr bijusi nelaimīga, bet nu arī Greisa ir nelaimīga. Kopš katastrofas. Nesen dzirdēju abas sarunājamies. Viņas teica, tu esot ļoti pārvērties. Hilda teica, tu dzīvojot it kā drudzī.

Likās, Barass ļāva šiem vārdiem aizslīdēt sev garām. Tā bija spēja, ko viņš pēdējā laikā ieguvis: spēja izslēgt visu, kas viņu varbūt varētu traucēt, lieliskā spēja atbīdīt visu nepatīkamo. Arturam viņš šādos brīžos atgādināja Pilātu, kas mazgā rokas. Barass brīdi klusēja, tad apvaldītā balsi teica:

— Artur, tava izturēšanās man dara raizes. Tu esi ļoti pārvērties.

— Tu pats esi pārvērties.

— Es neesmu vienīgais, kas raizējas. Vakar centrālās organizācijas kancelejā runāja ar Hetiju. Viņa ir noraizējusies un nelaimīga tevis dēļ.

— Es Hetijai tur nevaru palīdzēt, — Arturs tai pašā vienaldzīgajā rūgtumā atteica.

Barasa cienīgums auga.

— Alens guvis slavējamus panākumus. Nupat pienākusi ziņa. Hetija šodien man pastāstīja. Sagaidāms, ka viņu apbalvos ar militāro krustu.

— Arī Alenam es tur nevaru palīdzēt, — Arturs atbildēja.

Tumšais sārtenums no Barasa pieres izplētās aiz ausīm un pār ļenganajiem kakla audiem. Asinsvadi deniņos pietūka un sāka pulsēt. Viņš skaļi sacīja: — Vai tad tev nemaz nav vēlēšanās cīnīties par savu dzimteni?

— Man nav vēlēšanās ne par ko cīnīties, — Arturs neskanīgā balsī atbildēja. — Es nevēlos neviena nogalināt. Jau tā ir diezgan nokauts. Mums Neptūnā jau bija gluži jauks iesākums. Tas man iedvesa šausmas pret nogalināšanu. — Viņa balss pēkšņi kļuva spalga, histēriska. — Vai saproti? Ja tas nebūtu noticis, es varbūt skrietu ar šauteni uz fronti tāpat kā citi — glītā izskatā un skaistā formas tērpā —, skrietu laukā un meklētu cilvēku, ko nogalināt. Bet tas ir noticis. Es redzēju, kā tika nogalināti vīri, un es neesmu apmierināts. Zini, man bija laiks pārdomāt. Man bija laiks pārdomāt. Man bija laiks pārdomāt... — Viņš apklusa, viņa elpa kļuva strauja. Viņš nedrīkstēja uzlūkot tēvu, bet juta, ka tēvs viņu uzlūko.

Nu sekoja ilgs, nomācošs klusums. Tad Barass izdarīja parasto žestu: apsvērtu kustību līdz kreisajai vestes kabatai — svinīgi paskatījās pulkstenī. Arturs dzirdēja pulksteņa vāku aizspiešanu; šīs kustības nozīme viņam šķita patoloģiska un baiga. Tēvam norunāts satikties ar paziņām Tainkāslā, pēc tam kādas komitejas sēde un tad vēl un vēl viena; tēvam, kas agrāk nekad nemēdza iziet no mājas, kas parasti sēdēja mājas klusumā un klausījās Hendeli; tēvam, kas visus šos vīrus sūtīja lejā Neptūnā, lai viņi tur nomirtu!

— Ceru, pats sapratīsi,— Barass teica, pieceldamies no galda, — ka tu man Neptūnā neesi nepieciešams. Apdomā labi! Varbūt tas tev palīdzēs saņemties un pildīt savu pienākumu. — Tad viņš izgāja no istabas un aizvēra durvis. Pēc brīža Arturs dzirdēja ierūcamies auto, kas aizbrauca pa gatvi.

265

Arturam drebēja lūpas, viss augums trīsēja; viņam uznāca spītīga vājuma lēkme.

— Tas nenotiks! — viņš pēkšņi uzkliedza tukšajai istabai. — Tas nenotiks!

VII

Septembra beigās Džo Gaulens pēkšņi un pavisam agri no rīta atstāja Slīskēlu. Lai gan Džo nevienam neteica, kādēļ un uz kurieni aizbrauc, viņam tomēr bija pietiekams iemesls aizbraukt. Pa labi apdomātām tekām viņš atgriezās Jarovā un devās uz Plata ielu.

Šai mitrajā rudens rītā pa Plata ielu iedams, viņš pie Milingtona ievēroja neparastu rosmi. Pāri augstajam žogam viņš redzēja jaunceļamu garu, robainu nojumi un smagās mašīnas, kas pagalmā apgriezās un izkrāva smagu kravu. Viņš uzmanīgi tuvināja aci zara caurumam dēļu žogā. Velna milti, tur tik bija rosme! Mašīntelpā atvestas divas jaunas mašīnas, mašīnvirpa, jaunas formas; tur bija vīri, kas vilka un cēla; priekšstrādnieks Porterfīlds kliedza līdz nemaņai; Ervings papīru gubu dūrē izsteidzās no zīmētāju biroja. Džo domīgi saslējās un iegāja kantorī.

Viņam bezgalīgi ilgi bija jāgaida izziņu istabā, iekām to ielaida Milingtona kabinetā, bet viņam nelaupīja drosmi ne ilgā vilcināšanās, ne kantora pārziņa Fulera noraidošā seja. Stingriem soļiem viņš gāja iekšā.

— Mister Stenlij, tas esmu es, Džo Gaulens. — Viņš smaidīja godbijīgi, tomēr pašapzinīgi. — Vai mani vēl atceraties? Jūs solījāt, ka varbūt došot man vietu, ja es nākšot atpakaļ.

Stenlijs, kreklā izmeties, sēdēja pie papīriem apkrauta rakstāmgalda, pacēla galvu un uzlūkoja Džo. Stenlija seja bija tuklāka, viņa miesas apmēri pieņēmušies; Stenlijs bija arī mazliet bālāks, mati viņam sāka atkāpties no pieres; viņš izskatījās gļēvs un īgns. Pieri savilcis, viņš tūliņ atcerējās Džo, taču bija mazliet samulsis, jo viņa atmiņā Džo tēls saistījās ar virsvalku un krietnu netīrumu kārtu. Viņš apjucis teica:

— Nu protams, Gaulen, protams. Vai tad jūs meklējat darbu?

— Nu jā, ser, — Džo smaids gan vēl arvien bija godbijīgs, bet pilnīgi neatvairāms. Gribot negribot arī Stenlijs mazliet pasmaidīja. — Ziniet, man klājas gluži labi, bet gribējās pārmaiņas, un vienmēr domāju, ka vajadzētu nākt atpakaļ pie jums.

— Saprotu, — Stenlijs dzedri atteica. — Diemžēl mums tagad te lējēju nevajag. Un kā tad ar karaklausību? Tādam staltam vīram kā jums vajadzētu būt frontē.

Džo sejas priecīgā izteiksme izkusa neremdējamu nožēlu vaibstos. Šo šķērsli viņš bija paredzējis, bet viņam nebija ne mazākās vēlēšanās kādreiz būt frontē. Viņš atbildēja nevilcinādamies:

— Mani jau divas reizes noraidīja. Tur mana griba neko nelīdz. Vainīgs mans celis, sastiepums vai kaut kas tamlīdzīgs; laikam būšu to dabūjis boksējoties.

Stenlijam nebija iemesla domāt, ka Džo melo. Iestājās klusums, tad viņš jautāja:

— Ko tad jūs darījāt pēc tam, kad aizgājāt no manis?

Ne skropstu neparaustījis, Džo pieticīgi atbildēja:

— Strādāju pie celtnēm Šefīldā. Par priekšstrādnieku. Manā uzraudzībā bija kādi trīsdesmit strādnieku. Bet, kopš aizgāju no Milingtona, nekur neesmu varējis tā īsti iedzīvoties. Man vienmēr tāda sajūta, ka jūs taču man dosiet izdevību tikt uz augšu, kā solījāt.

Atkal klusums. Milingtons paņēma rokā lineālu un sāka to nemierīgi vicināt. Viņš līdz ausīm bija ieracies darbā un plānos, un līgumos. Pēkšņi viņam prātā ienāca kāda doma. Viņš apsveica šo domu. Kā lielākā tiesa viduvēju cilvēku atbildīgās vietās, viņš ļoti lepojās ar to, ko pats sauca par spēju ātri izšķirties. Un tagad viņam bija tāda sajūta, ka viņš ātri izšķīries. Viņš spēji pacēla acis un paskatījās it vēlīgi, visai lepodamies ar saviem panākumiem.

— Uzņēmums ir ieguvis pavisam citu seju. Vai jūs to zināt?

— Nē, mister Stenlij.

Milingtons it kā gurdā triumfā apskatīja lineālu.

— Mēs ražojam munīciju, — viņš svarīgi paskaidroja. — Rokasgranātas, šrapneļus, astoņpadsmit mārciņu granātas. — Vai nu šis triumfs bija gurds, vai ne, Stenlijam bija iemesls lepoties, jo Milingtona firma nu beidzot izvirzījās. Pēdējos gados uzņēmums bija jūtami gājis uz leju. Vecie klienti pazuda, jaunus tirgus bija grūti atrast. Tika atlaisti laba tiesa strādnieku, un saviesīgajā klubā vairs negāja tik jautri kā senāk. Par spīti visām Stenlija sirsnīgajām pūlēm, izskatījās, ka uzņēmums būs jāslēdz uz visiem laikiem.

Taču tūliņ pēc kara izcelšanās vecais misters Klegs bija nācis pie Stenlija ar kādu ideju. Veco Klegu tagad mocīja aizdusa, viņš bija ļoti vecs, paguris un noraizējies, bet šai gadījumā viņu vadīja patiesa debess iedvesma.

— Mums ir beigas, ja neizmantojam vienīgo atlikušo izdevību. — Klegs skarbā vaļsirdībā raksturoja stāvokli. — Tagad ir karš, un savas kniedes un bultas mēs ar tikpat labiem panākumiem varētu mēģināt pārdot arī Grenlandē. Bet tagad vajag munīcijas — daudz, daudz tonnu munīcijas, vairāk nekā spēj ražot visi karaļvalsts arsenāli. Mister Stenlij, mums jāmēģina pārkārtoties. Mums tas jāmēģina un turklāt ātri. Ja to nemēģināsim, mums pēc sešiem mēnešiem uzņēmums jāslēdz. Dieva dēļ, mister Stenlij, vai gribat to ar mani apspriest?

Viņi to apsprieda, un vecais Klegs tikmēr klāstīja savu projektu, līdz Stenlijs beidzot attapās. Pašreizējā fabrikas iekārta ar dažiem papildinājumiem bija piemērota. Viņiem bija lietuve, mašīnu nojume, četras kausējamās krāsnis un viena kupola krāsns, gan nekā tāda, kas derētu smago kara ieroču ražošanai, bet ar sīkāko materiālu viņi varēja mēģināt: ar šrapneļiem, šrapneļu lodēm, rokas granātām un mazām granātām. Tas bija pareizais ceļš, satraukts norādīja Klegs, tas bija pareizais ceļš, ja gribēja gūt peļņu un karā uzvarēt.

Šis pēdējais arguments, kas iekveldēja Stenlija patriotismu, lika svaru kausam nosvērties. Viņš piekrita Klega idejām, savāca visus brīvos līdzekļus, uzcēla sešas jaunas kausējamās krāsnis un vēl vienu kupola krāsni. Viņš sāka ražot munīciju un pirmoreiz kopš pieciem gadiem arī naudu — vienkārši kā kaltuvē, it kā viņi lietu zelta gabalus, nevis šrapneļus. Tas bija smieklīgi viegli. Visa norise bija tik vienkārša, ka Stenlijam aizrāvās elpa. Kāds ministrijas departaments drudžainā dedzībā pieņēma viņa piedāvājumu, pasūtīja pusmiljonu Milza bumbu un piedāvāja trīs tūkstoši pieci simti mārciņu par desmit tūkstoš gabaliem. Pasūtīja šrapneļus, ārkārtīgi steidzami; simt, divsimt, trīssimt tonnu nedēļā. Stenlijam rokā jau bija veseli aktu vāki ar līgumiem; viņš uzstādīja smagās mašīnas un formas astoņpadsmit mārciņu granātām; pildītavas nepacietīgi prasīja piegādi, kliedza pēc materiāla — ātrāk, nekā viņš to spēja ražot.

Tādi bija apstākļi, kas Stenliju skubināja zīmīgi paskatīties uz Džo. Viņš moži, apņēmīgi sakustējās.

— Šķiet, ka esat parādījies īstajā mirklī, Gaulen. Man trūkst cilvēku, galvenokārt iesaukuma dēļ, jo es neaizturu neviena, kas grib doties uz fronti. Lietuves priekšstrādnieks Hjūzs nupat aizbrauca uz fronti, un man vajag kādu viņa vietā. Misters Klegs pats nevar šo darbu uzņemties. Viņš jau kopš ilgāka laika ir slimīgs; faktiski es pats kārtoju labu tiesu viņa darba. Bet tur man vajag priekšstrādnieka; nevaru būt reizē trīs vietās, un gandrīz esmu mierā pamēģināt ar jums. Sešas mārciņas nedēļā, un mēnesis pārbaudes laika. Ko jūs par to sakāt?

Džo acis dzirkstīja. Tas bija daudz vairāk, nekā viņš bija cerējis. Viņš tikko spēja slēpt satraukumu.

— Es saku jā, mister Stenlij! — viņš iesaucās. — Dodiet man tikai iespēju parādīt, ko varu!

Likās, ka sajūsma Džo balsī Milingtonu iepriecina.

Tad nāciet līdzi! — Viņš piecēlās. — Nodošu jūs Klegam.

Klegu viņi atrada kausētavā, kur tas uzraudzīja jaunu formu uzstādīšanu. Viņš izskatījās slims, salīcis balstījās uz spieķa; sirmās ūsas bija plankumainas no iesnām. Viņš neatcerējās Džo, taču, paklausot Stenlija lūgumam, ieveda to lietuvē. Ar agrāko pieredzi Džo pietika, lai pēc pirmā acu uzmetiena apliecinātu, ka spēs šo darbu veikt. Bija pavisam sešas kausējamās krāsnis, un darba gaita ārkārtīgi vienkārša: dzelzs un svins, jaukts ar divpadsmit procentiem antimona cietuma dēļ, tad karsēšana un beidzot formās. Kamēr vecais Klegs pļāpāja, Džo izlikās, ka uzmanīgi klausās, taču viņa možais skatiens visu laiku šaudījās apkārt, ietvēra tos apmēram četrdesmit vīrus, kuri strādāja sarkanajā blāzmā, apkalpoja krāsnis, pildīja formas, salauza tās un aizveda izlietās granātas, kas izskatījās pēc maziem, negataviem ananāsiem. «Pavisam vienkārša lieta,» viņš atkal un atkal domāja, «es jau tagad to protu no galvas.»

Svarīgākais — pareizi apieties ar cilvēkiem, — piebilda misters Stenlijs, kas viņiem sekoja. — un noturēt produkciju tai pašā līmenī.

Džo krietna darbinieka mierīgajā apziņā atbildēja:

— Varat uz mani paļauties, mister Stenlij! Gan jau gluži labi iestrādāšos.

Misters Stenlijs pamāja ar galvu, un viņi abi ar Klegu aizgāja.

Nu Džo sāka, kā pats teica, uz vietas iemanīties savā nākamajā darbā. Jau no paša sākuma viņš strādniekiem parādīja, ka nu viņš ir kungs. Lai gan līdz tam vēl nekad nebija strādājis priekšnieku vietās, viņš tomēr jutās šim darbam it sevišķi piemērots. Viņš nepazina kautrības, šaubu, viņš bija drošs un izlauza sev ceļu. Viņš metās strauji darbā, bija gan še, gan tur, bija visur, uzraudzīja jaukšanu, iekuršanu, formas, vienmēr turēja krājumā kādu uzslavas vārdu vai veselīgu lāstu.

Pirmā mēneša beigās produkcija viņa cehā rādīja skaidri manāmu pieaugumu, un Milingtons priecājās. Viņš apsveica sevi par šo labo ideju un lika pasaukt Džo kantorī, lai personiski izteiktu atzinību un apstiprinātu viņa pieņemšanu vietā. Džo noteikti netaupīja pūles, lai kļūtu noderīgs. Milingtons nevarēja nekad ieiet Džo darba vietā, kad tas viņam nesekotu uz papēžiem, nenorādītu uz to, ko pašreiz strādā, neceltu priekšā ieteikumus, kādu jaunu ideju — viņš bija caur un cauri pati rosība un dedzība. Džo paša vārdiem runājot, viņš Stenliju «pamatīgi ieziepēja», un Stenlijs, ko jau pēc dabas satrauca un mulsināja pēkšņais, uztraucošais darba daudzums, sāka Džo vērtēt kā visai noderīgu puisi.

Vakarus Džo pavadīja mierīgi. Vienu mirkli viņš tīksminājās ar domu atkal apmesties pie Sanlijiem. Taču tikai mirkli. Bija daudz iemeslu, kāpēc Džo nevēlējās atgriezties Skotsvudas ielā un atkal dzīvot kopā ar veciem paziņām. Viņš nojauta, ka nu beidzot ticis uz gluda ceļa: pie Milingtona virda darbs, apgrozījās nauda, valdīja sasprindzinājums un pārmaiņu iespējas. Paklausot mašīnu ceha priekšstrādnieka Sima Porterfīlda ieteikumam, viņš noīrēja istabu Jarovā, Skābaržu ielā 4, pie Koldera kundzes, solīdas, vecīgas, dievbijīgas, gauži izkaltušas un dzīslainas dāmas, sievietes, kas ar saviem gadiem, savu solīdumu, spriežot pēc viņas linoleja spodrības, nekādā ziņā nevarēja apdraudēt Džo Gaulena tikumību un reizē ar to viņa nākotnes izredzes.

Gāja mēnesis pēc mēneša, un Džo arvien vairāk un vairāk koncentrēja uzmanību uz galveno mērķi. Un, jo vairāk viņš koncentrējās, jo ciešāk viņa skatiens pievērsās mašīnu ceham un Simam Porterfīldam. Sims bija kluss, bāls neliela auguma vīrs ar mazu, melnu bārdiņu, dievbijīgu, sabozušos sievu un kaislību pret metamās ripas spēli. Klusā daba viņam sagādāja domātāja slavu; viņš bija Jarovas Fabiāņu biedrības biedrs, pastāvīgi un ar milzīgu izpratnes trūkumu rakņājās pa Kārļa Marksa darbiem. Strādnieki viņu nemīlēja, tāpat Stenlijs, kam pa da]ai bija aizdomas, ka Sims esot sociālists. Taču viņš bija laipns, draudzīgs cilvēks. Viņš bija tas, kurš tanī ievērojamā pēcpusdienā pirms septiņiem gadiem Džo pieņēma un deva viņam pirmo iespēju strādāt Milingtona fabrikā.

Tāpēc likās tik dabiski, ka Džo piebiedrojās Simam, ka viņš pacieta tā smagnējo, neinteresanto draudzību, atteicās no jautrākām sestdienas vakara izpriecām, lai pavadītu Simu uz spēļu laukumu un sviestu ripas mīkstajā mālā. Vēl dabiskāk bija, ka Džo ziedoja daudz laika, pētot Simu, līksmi iztēlojoties, kā varētu viņam izrakt bedri. Galvenā grūtība bija Sima stingrais raksturs. Viņš nekad nedzēra vairāk kā pinti, neinteresējās par sievietēm un fabrikā nezaga ne skrūvītes. Džo jau domāja, ka nekad neizdosies Simu kompromitēt, līdz kādu vakaru, kad viņš mijkrēslī iznāca no fabrikas, kāds svešs vīrietis tam zagšus iespieda rokā skrejlapas un nākamajā mirklī nozuda Plata ielā. Tuvākās laternas gaismā Džo vienaldzīgi paskatījās netīrajās lapiņās: «Biedri, visas pasaules strādnieki! Nost karul Nepieļaujiet, ka cilvēki, kas karu ierosinājuši, jums spiež rokā šauteni un sūta jūs nogalināt vācu strādniekus. Kā viņi pret jums izturas tad, kad jūs eksistences minimuma dēļ streikojat? Bez jums viņi šo karu nespēj turpināt. Dariet tam tagad galu! Vācu strādnieks karu vēlas tikpat maz kā jūs. Neļaujiet, ka jūs sūta uz fronti par lielgabalgaļu! Munīcijas strādnieki, nolieciet darba rīkus! Kapitālisti piegādā britu kara materiālus Vācijai. Nost kapitālistus! Nost karu!...»

Džo pazina šo literatūru un jau gribēja iemest papīrus notekā, kad pēkšņi prātā iešāvās kāda doma. Viņš viegli salocīja lapiņas un ielika tās kabatas portfelī. Rāmu smaidu ap lūpām viņš gāja uz sava dzīvokļa pusi.

Nākamajā dienā viņš bija sevišķi runīgs, bieži staigāja pa mašīnu cehu, kopā ar kreklā izmetušos Simu paēda kantīnes stūrī pusdienas, tad, pēkšņi kļuvis nopietns, aizgāja uz kantori un pieteicās pie Milingtona. Viņi ar Stenliju diezgan ilgi palika kopā, kabinetā ieslēgušies.

Kad sešos vakarā atskanēja sirēna un strādnieki uzvilka svārkus un spiedās ārā no mašīnu telpas, Stenlijs ar Klegu un Džo stāvēja pie durvīm: Milingtona seja kvēloja sašutumā. Kad Sims gāja garām, Milingtons izstiepa roku un viņu aizturēja.

— Porterfīld, jūs uzkūdāt manus ļaudis!

— Ko? — Sims apjucis iesaucās. Visi atskatījās.

— Neliedzieties! — Stenlija balss drebēja sašutumā. — Es visu zinu. Jūs ar savu sasodīto Marksu! Kā man jau agrāk neradās aizdomas par jums.

— Ser, es neko neesmu darījis! — Sims elsa.

— Jūs esat nekaunīgs melis! — Stenlijs kliedza. — Jūs esat redzēts skrejlapas izdalām. Un kas tad jums tur svārku kabatā? — Viņš izrāva papīru vīšķi no Sima vaļējiem svārkiem. — Skatieties, — vai tas nav nekas? Dumpības inde! Un m a n ā uzņēmumā! Jūs esat uz vietas atlaists. Ejiet pie mistera Dobija, saņemiet savu algu un nerādiet savas acis vairs manā tuvumā! Vāciešu draugs!

— Bet klausieties, mister Milington!... — Sims spēji iesaucās.

Nekas nelīdzēja. Stenlijs pagrieza muguru un reizē ar Džo un Klegu aizgāja. Sims apjucis noskatījās vienā no skrejlapām, kas gulēja zemē, pacēla to kā pa sapņiem un izlasīja. Kad piecas minūtes vēlāk viņš grīļodamies iznāca no fabrikas, pie vārtiem viņu sagaidīja bars vīru. Atskanēja nikni kliedzieni. Viens rēca: — Tur ir tas nolādētais vāciešu draugs! Tur ir tas bandubēms! Zēni, nu mēs viņam parādīsim! Visi metās Simam virsū.

— Laidiet mani vaļā! — viņš elsa, izstiepis uz priekšu savu mazo, smieklīgo bārdeli. — Es jums saku, neko neesmu darījis! — Atbildi viņš saņēma — pret ausi atsitās tērauda bulta. Sims akli vicināja dūres uz visām pusēm, bet smags kājas spēriens ķēra viņu vēderā. Sarkanā sāpju miglā viņš noslīga ceļos. «Vācu draugs! Cūka!» Tas viss izbālēja šai tumši sarkanajā miglā. Pēdējās asās sāpes, kad ar dzelzi apkalts zābaks triecās pret viņa ribām. Tad tumsa.

Pēc trim nedēļām Džo aizgāja apciemot Simu, kas ar iešinotu labo kāju, ieģipsētām ribām un sastingušu apjukumu sejā gulēja gultā. — Dieva vārds, Sim, — Džo gandrīz stomīdamies teica, — man nemaz negribējās tam ticēt. Vēl arvien nevaru atjēgties. Un, iedomājies tikai, viņi atdevuši man tavu vietu! Ak tu mīļais dievs, Sim, kāpēc tu tā darīji?

Projām ejot, Džo gādīgi atstāja «Jarovas Ziņu» izgriezumu — «Britu strādnieki pārmāca nodevēju». Raksta beigās bija iespiests: «Misters Džozefs Gaulens tagad uzņēmies tiklab lietuves, kā arī mašīnu ceha virsuzraudzību Milingtona munīcijas fabrikā.» Sims to vienaldzīgi izlasīja caur šaurajām acenēm, tad ar tādu pašu nekustīgu sejas izteiksmi paņēma grāmatu, kas gulēja blakus. Un tomēr viņš nesaprata Marksu.

Pēc šī gadījuma Džo Gaulena cieņa Milingtona acīs bija augsta un viņa prestižs fabrikā milzīgs. Tad pienāca tā ievērojamā pirmdienas priekšpusdiena, kad Stenlijs ieradās nokavējies un diezgan sapīcis par kādu tālruņa paziņojumu, proti, ka Klegs saslimis un vairs nevarot nākt darbā. Džo jau gaidīja kantorī, lai kopā ar Stenliju izskatītu ziņojumus.

Taču Stenlijs šķita uztraukts, viņš bija tai omā, kādā viņš tagad bieži atradās, — nomāktā pārkairinājumā, it kā milzu pasākumi gultos vienīgi uz viņa pieciem. Aizņemta cilvēka izskatā viņš, mētelim plandoties, atraisījušos kakla lakatu, iesteidzās kantorī un, lakatu pakārdams un cimdus novilkdams, uzsauca Fuleram, lai pie viņa atsūtot kasieri Dobiju. Tad viņš tvēra mēteļa sānkabatā, pēkšņi aprāvās un nepacietīgi sakustējās.

— Velns lai parauj, — viņš teica, pagriezdamies pret Džo, — esmu aizmirsis kvītis. — Viņš iebrauca ar pirkstiem matos. — Esiet lāga zēns, Džo, ņemiet manu mašīnu un aizlaidiet uz Hiltopu tām pakaļ! Palūdziet Lorai, es gribēju teikt, Milingtona kundzei, vai palūdziet kādai kalponei to gareno aploksni, ko atstāju ēdamistabā — laikam uz galda, vai varbūt tas bija priekšnamā. Ejiet labi ātri, tūliņ, kamēr Dodss nav aizbraucis.

Džo steidzās izpildīt šo uzdevumu. Viņš atstāja kantori un izgāja pagalmā, kur stāvēja Milingtona mašīna ar vēl neizslēgtu motoru. Viņš paskaidroja Dodsam apstākļus, un nākamajā minūtē viņi jau izbrauca uz Hiltopu.

Rīts bija vēss un jauks; gaisā jūtams dzestrs spirgtums. Džo sēdēja Dodsam blakus priekšējā sēdeklī; mašīnas pretvējš viņam sadzina vaigos skaistu sārtumu. Viņu pārņēma arvien lielāka jūsma par savām spējām, par savu augošo nozūni pasaulē. Kad mašīna sasniedza Hiltopu, apmēram divas jūdzes no fabrikas, un iegriezās puslokveida piebrauktuvē Milingtona mājas priekšā — tas bija liels, moderns savrupnams ar skatu uz golfa laukumu —, Džo izlēca no mašīnas, uzskrēja pa kāpnēm līdz namdurvīm un piespieda zvana pogu.

Viņu ielaida glīti ģērbusies kalpone. Viņš tai brālīgi uzsmaidīja. Džo nevienu nepalaida garām neievērotu.

— Esmu no fabrikas, — viņš paziņoja, — un vēlos runāt ar Milingtona kundzi.

Kalpone viņu ieveda vestibilā, kur viņš nostājās pie skaista oglēm kurināma kamīna un mierīgi gaidīja. Lai gan atzveltnes krēsli bija dziļi un izskatījās, ka tur būtu patīkami sēdēt, Džo tomēr domāja, ka gudrāk darīs, palikdams kājās stāvam. Vestibils viņam patika — tas bija mājīgs un pavisam neparasts. Pie sienas karājās viena pati glezna un vairāk nekā; Džo domāja, ka tas droši vien ir sevišķi smalks darbs, un viņam bija diezgan zināšanu, lai saprastu, ka iekārta ir antīka.

Tad ienāca Lora. Viņa lēnām nokāpa lejā pa kāpnēm — vēsa un smalka, baložzilā tērpā ar baltām aprocēm un apkakli. Apbrīnojamā vienaldzībā viņa uzmeta Gaulenam ātru, neizteiksmīgu skatienu un jautāja:

— Lūdzu?

Par spīti savai pašapziņai, Džo jutās samulsis. Viņš stomījās:

— Atbraucu pēc dokumentiem; misters Milingtons tos atstājis uz ēdamgalda.

— Ak tā.

Viņa stāvēja un ar zināmu ziņkārību uzlūkoja Džo; viņš nosarka līdz ausu galiem, nezināja, ko darīt, noprata, ka tagad viņu aplūko, sver un vērtē. Lai gan pats nolādēja savu neparasto mulsumu, tas viņam nāca par labu, jo Lora pēkšņi viegli pasmaidīja. Tā smaida nogarlaikojusies sieviete, kas ļaujas acumirkļa kaprīzei.

— Vai neesmu jūs jau kaut kur redzējusi? — viņa jautāja.

— Man bija prieks ar jums kādreiz dejot, Milingtona kundze, — viņš stostījās, — saviesīgajā klubā.

— Jā. — Viņa pamāja. — Tagad atceros.

Viņš godbijīgi pasmaidīja. Viņš atkal valdīja pār sevi.

— Es vismaz to neesmu aizmirsis, Milingtona kundze. Tas bija kaut kas, ko es nevaru aizmirst.

Viņa joprojām ar zināmu interesi vēroja Džo Gaulenu. Viņš tiešām izskatījās ārkārtīgi glīts jaunajā, zilajā uzvalkā, ar skaistu sārtumu vaigos, stiprajiem, baltajiem zobiem, kas smaidot bija redzami, ar cirtainajiem matiem un tumši brūnajām acīm.

— Stenlijs jūs nesen pieminēja, — viņa domīgi teica. — Jūs esot centīgs. — Pauze. — Jūs taču esat tas pats, kam tā jaunā dāma iedevusi vilka pasi? — Viņa vēsi, viegli ironizējot, iesmējās. — Vai varbūt galu galā bija otrādi?

Viņš steigšus nodūra acis, jo sajuta, ka viņa to pārāk labi saprot un zobojas par viņu.

— Lai nu kā, tagad tam beigas, — viņš ātri noteica.

Veselu minūti viņa nebilda ne vārda.

— Nu labi, atnesīšu jums papīrus. — Viņa pagāja uz durvju pusi, taču ceļā apstājās, salta kā vienmēr. — Vai vēlaties ko iedzert?

— Parasti nedzeru, — viņš atbildēja. — Vismaz no rītiem ne. Ziniet, es gribu dzīvē tikt uz priekšu..

It kā nebūtu viņa vārdus dzirdējusi, Lora paņēma karafi, kas stāvēja uz valriekstkoka dzērienu skapīša, un sajauca viņam viskiju ar sodu. Tad viņa izgāja no istabas.

Viņš lēnām dzēra viskiju ar sodu. Lora atkal ienāca. Viņa pasniedza papīrus un piebilda:

— Tātad jūs gribat tikt uz priekšu?

— Nu, protams, Milingtona kundze, — viņš dedzīgi un godbijīgi atbildēja. Iestājās klusums. Viņa garlaikodamās skatījās kamīna ugunī. Džo mēmi viņu vēroja. Viņa nebija skaista. Viņai bija bāla seja ar viegli zilām ēnām zem acīm. Viņas acu baltumi nebija tīri, melnie mati bija pārāk parasti, figūrā nebija nekā ievērības cienīga — tā gan bija gluži laba figūra, tomēr nekas sevišķs. Potītes nebija šauras, gurni tiecās uz apaļumu. Bet viņa izskatījās neparasti eleganta, nevis eleganta parastajā nozīmē, bet nevainojami eleganta. Viņas drēbes liecināja par izcilu gaumi, mati un rokas — par rūpīgu kopšanu. Tai pašā mēmajā apbrīnā Džo atzina, ka Lora ir ārkārtīgi izvēlīga sieviete; viņš nespēja atvairīt domu par to, cik brīnišķīgai jābūt viņas veļai.

Bet nu viņš bija izdzēris viskiju un nevarēja atrast iemesla vēl ilgāk uzkavēties. Viņš nolika glāzi uz kamīna dzegas un sacīja:

— Tā, nu man jābrauc atpakaļ uz fabriku.

Viņa nebilda ne vārda. Viņa pacēla skatienu no uguns un atkal pasmaidīja vēso, viegli ironisko smaidu, pastiepa vēso, stingro roku. Džo paspieda šo roku milzīgi godbijīgi un pieklājīgi — viņa rokas arī bija labi koptas — un aizgāja.

Viņš apsēdās savā vietā mašīnā, un galva viņam reiba. Viņš to nezināja, nebija par to pārliecināts, bet viņam bija neprātīga, neiespējama iedoma, ka viņš kaut kādā veidā Lorai paticis. Varbūt tas bija trakums, bet Džo tomēr to juta, un viņa krūtīs cēlās milzu gaviles. Viņš labi zināja, ka viņam ir ārkārtīgi liels iespaids uz sievietēm; viņš nevarēja paiet pa ielu, nemanījis sev pievērstos apbrīnas pilnos skatienus. Lora neko neteica, neko nedarīja; viņas izturēšanās bija pavisam atturīga un vēsa, bet Džo pazina sievietes, un Loras skatienā viņš bija redzējis kaut ko pārlieku stingri apvaldītu, it kā uzliesmojumu zem garlaicīgas vienaldzības. Džo, kam nebija nekādu morālu aizspriedumu, iekšēji līksmoja. Ja nu tas būtu tiesa? Viņš vienmēr bija vēlējies, kaut reizi kāda dāma mestu aci uz viņu. Bieži viņš, viens no daudzajiem pūlī, pa Grēndžera ielu klejojot, noskatījās, kā piebrauc mašīna un eleganti tērpta, augstprātīga sieviete pāriet pāri ietvei un ieiet kādā dārgā veikalā, atstādama savādi kairinošu smaržu un nepaciešamo sajūtu, ka tā viņam ir nepieejama. Agrāk tas Džo vienmēr kaitināja, tā ka viņš kabatās savilka rokas dūrēs un, savas vīrišķības varu apzinādamies, zvērēja, ka arī viņam kādreiz būs tāda sieviete — dāma. Dieva vārds, viņš to gribēja. Skuķes jau bija gluži jaukas, bet īsta dāma bija pavisam kas cits, un ar šo domu viņš ļāva sevi atkal aizraut līdzi bara ļaudīm, uzmestu lūpu spiedās tālāk, varbūt apstājās pie kāda skatloga, kur apskatei izlikta mežģīņu veļa. Tās sievietes laikam gan valkāja tādu veļu, un viņa fantāzija, neapmierināta ar rupjo kokvilnas veļu, kas viņam bija pieejama, traucās pretī nākotnei, kur viņa rīcībā būs visas tās jaukās lietas, kādas viņš iekāroja.

Tas viss viņam ienāca prātā, uz fabriku atpakaļ braucot. Lielajā satraukumā viņš tikko varēja mierīgi nosēdēt. Nemitīgi viņš vēroja sevi auto spogulī, apbrīnoja sevi, pieglauda matu spožās, dabiskās cirtas. Kantorī viņš pasniedza Stenīijam papīrus un iekšējas kvēles pilns devās atpakaļ uz kausētavu.

Taču, kad dienas pagāja un nekas, it nekas nenotika, Džo pašapziņa pamazām saruka. Viņš gaidīja kādu zīmi, kādu neskaidru norādījumu par Loras interesi, bet, spriežot pēc tās intereses, ko Lora izrādīja, viņš būtu varējis vispār neeksistēt. Viņš jau sāka šaubīties, vai nav maldījies; un tad viņš bija pārliecināts, ka maldījies. Viņš sapīka un kļuva īdzīgs, izgāza dusmas uz strādniekiem kausētavā, un viss beidzās ar traku nakti pie kādas vulgāras, nepazīstamas, jaunas sieviešu kārtas būtnes, kuras netīrie kāju pirkstu nagi tam galu galā neciešami apriebās.

Pagāja trīs mēneši, un tad kādā aukstā pēcpusdienā vēlu novembrī, kad Džo pašreiz apspriedās ar Stenliju pār dažām bojātām formām, Lora nejauši ienāca kantorī. Mašīnu viņa bija atstājusi ārā gaidām un ienāca, lai vestu Stenliju uz Tainkāslu. Viņa mierīgi ienāca iekšā; mīksta sudrablapsa jauki izcēla viņas sejas bālo ovālu; Džo sirds sāka nevaldāmi pukstēt.

Stenlijs, viegli sapīcis, pacēla acis no papīriem. Rudens mēnešos Stenlijam radās tieksme uz nervozitāti; šai kantorī ar tvaika apkuri viņš izskatījās bāls, sakritis un valgans. «Tīrā pārpūlēšanās;» viņš ņurdot mēdza žēloties. «Ja tikai iedomājos, ka nu jau sešas nedēļas, kopš neesmu Klegu kantorī redzējis!» Tiešām, vecais Klegs bija ielicies gultā drīz pēc tam, kad dāvāja dzīvību idejai par munīcijas ražošanu, it kā šīs dzemdības viņa vārgajam organismam būtu atņēmušas pēdējos spēkus. Ārsts teica, viņam varbūt vajadzēšot ilgāku laiku palikt gultā. Varot pat gadīties, ka Klegs nekad vairs nepieceļoties. Tas Stenliju nomāca. Pēdējā laikā Milingtons bija kļuvis mazliet druknāks un bieži gaužām žēlojās par saviem miesas apmēriem, par nelāga sajūtu un nespēju ik pārnedēļas spēlēt iemīļoto golfu kā agrāk. Tādos gadījumos viņa balss noskaņa atgādināja cilvēku, kurš pazaudējis apkaklītes pogu un pieprasa par to atbildību no visiem mājas ļaudīm.

— Tūlīt beigšu, Lora, — viņš noņurdēja. — Tu taču pazīsti Gaulenu, Džo Gaulenu? Bez manis vienīgais cilvēks šeit, kas kaut ko dara.

Džo gandrīz neiedrošinājās pacelt acis. Viņš stomīdamies izteica kādu pieklājīgu frāzi, cik drīz vien varēdams savāca papīrus un izgāja no kantora.

Stenlijs nožāvājās un nolika spalvu.

— Esmu noguris, Lora, nāvīgi noguris. Vakar vakarā par daudz džina, naktī par maz miega. Šodien visu dienu jūtos kā slapja lupata. Ak tu žēlīgais! Ja iedomājos, cik agrāk biju stiprs un darba spējīgs! Es tev saku, man trūkst mana golfa. Jāmēģina atkal katru rītu ar aukstu dušu. Kaut jel man būtu laiks atgūt agrāko formu. Šis uzņēmums man apnicis jau tiktāl. Nauda jau ienāk, bet, pie velna, ko tas man līdz? Tu zini, ka Klegs arvien vēl guļ. Ilgāk to vairs nevaru izciest. Būs jālaiž pensijā un jāmeklē cits vietā, jāmeklē jauns direktors.

— Protams, tas tev jādara, — viņa piebalsoja.

Viņš atkal nomāca žāvas. Viņš izskatījās saīdzis.

— Tik sasodīti grūti atrast spējīgu cilvēku. Tie visi jau vietās vai frontē, šie izredzētie. Lai nu kā, sludinājums tomēr jāievieto. Pirmdien to izdarīšu.

Lora pārlaida bālos, lokanos pirkstus pār mīksto kažokādu, it kā pieskaršanās kairajam zīda akotam viņai darītu prieku.

— Kāpēc tu nepamēģini ar šo Gaulenu? — viņa garlaikodamās iebilda.

Stenlijs pārsteigts pacēla acis.

— Gaulens? — viņš, īsi iesmiedamies, iesaucās. — Džo Gaulens — manas firmas direktors? Te nu redzams, cik maz tu saproti veikalu lietās, dārgumiņ. Gaulens nesen vēl bija strādnieks. Tā ir vienkārši smieklīga iedomai

— Tā jau laikam būs, — viņa garlaikodamās noteica. — Es tur neko nesaprotu. — Viņa pagriezās pret durvīm, bet Stenlijs nesekoja.

— Klega vieta ir sasodīti atbildīga. Šim vīram jāvada viss uzņēmums, kad pats neesmu šeit. Tikai nelga varētu iedomāties, ka Gaulens to spētu veikt. — Viņš nedroši paberzēja zodu. — Un tomēr, ej nu sazini. Tiešām velnišķīgi spējīgs puisis. Pēdējos trijos mēnešos viņš man ārkārtīgi daudz palīdzējis. Strādnieki viņu mīl, viņš ir veikls un caur un cauri godīgs. Atceries tikai, kā viņš atmaskoja šo nelieti Porterfīldu. Velns parauj, Lora, nezinu, vai tomēr šai domā neslēpjas sava daļa jēgas.

Viņa paskatījās mazajā aproces pulkstenītī, ko valkāja virs cimda.

— Ak, lai nu tas paliek, Stenlij, mums tiešām laiks braukt.

— Nē, paklausies taču, Lora, man nudien liekas, tā es tiktu vaļā no savām grūtībām. Tu taču zini, tagad ir karš, tad spējīgi cilvēki tiek uz priekšu. Man šķiet, varētu gadīties arī sliktāks vīrs nekā Gaulens.

— Tev jādara tā, kā tev šķiet pareizi.

— Ak dievs, Lora, es jau arī nekad citādi nedaru! Bet, vaļsirdīgi sakot, tagad man šī iedoma patīk. Ko tu saki, ja mēs viņu kādreiz ielūgtu vakariņās, lai redzētu, kā viņš uzvedas?

— Kā vēlies. Bet nu mums jābrauc, citādi nokavēsimies.

Stenlijs vēl mirkli pastāvēja, domīgi savilcis pieri, tad pēkšņi uzmauca galvā cepuri un paķēra mēteli. Viņš sekoja Lorai gaitenī; pār pagalmu ejot, viņš pagriezās uz mašīnu ceha pusi un sauca Gaulenu.

Džo lēnām pienāca. Stenlijs saslējās mētelī un īsi izmeta:

— Starp citu, Gaulen, gandrīz būtu piemirsis. Būtu jauki, ja jūs kādreiz pie manis atnāktu vakariņās. Ko jūs teiktu par rītvakaru? Vai jums būtu izdevīgi?

Džo stāvēja un nevarēja parunāt.

— Jā, — viņš beidzot ar pūlēm izteica, — tas man būtu ārkārtīgi izdevīgi.

— Nu tad norunāts, — Stenlijs sacīja. — Kamēr neaizmirstu — pusastoņos.

Džo pamāja ar galvu. Viņš juta, ka pār Stenlija plecu viņu vienaldzīgi vēro Loras tumšās acis. Tad viņi abi pagriezās un aizgāja.

Vētraini pukstošu sirdi Džo noskatījās tiem pakaļ. Viņam gribējās kliegt, rēkt aiz prieka. Beidzot! Beidzot! Viņam tomēr bija taisnība! Uzvaras priekā nosvīdis, viņš atgriezās pie darba.

Vakarā mājās ejot, viņam nekur nebija miera. Tas kādam jāizstāsta. Šo brīnišķīgo prieku viņš nespēja paturēt sevī. Viņu sagrāba savāda iegriba, kārdinājums, kam viņš nespēja pretoties. Džo iekāpa tramvajā, kas brauca pār tiltu uz Tainkāslu, un aiznesa savas gaviles uz Skotsvudas ielu.

Nevērīgi viņš iegāja Sanliju istabā, kur visi pašreiz ēda vakariņas: Alfreds, Ede, Klarija un Filisa; Sallijas trūka, jo viņa piedalījās koncerta trupā, kas pašreiz bija aizbraukusi uz Franciju. Apsveicinājumi, ko viņam veltīja, modināja vēl stiprāku varenības sajūtu.

— Nē, tādu pārsteigumu! — Ede pastāvīgi atkārtoja. — Tas tik ir prieks — jūs atkal redzēt.

Viņš apsēdās savā vecajā krēslā pie kamīna, ļāva, lai Ede aizsūta pēc auksta šķiņķa un pasniedz otras vakariņas — viņš tās sauca par uzkodām —, un, sviestmaizes ēzdams, stāstīja par saviem panākumiem pie Milingtona. Viņš pasniedzās pēc sinepēm un vienaldzīgi piebilda: — Starp citu, rītvakar ēdīšu vakariņas pie Stenlija un viņa kundzes Hiltopā.

Viņu izbrīna, viņu apbrīnošana tam sagādāja lielisku baudu. Džo jau pēc dabas bija lielībnieks, īpaši kad gadījās ticīga auditorija, un tagad viņš izlielījās pēc sirds patikas. Viņš sīki izstāstīja, cik skaists un cēls esot viņa arods. Jo kādam taču, tā viņš sacīja, pilnu muti gremodams gaļu, — kādam taču jāražojot lodes, granātas un šrapneļi zēniem tur frontē. Turklāt munīcijas rūpniecībai esot nākotne. Vēl nesen viņš dzirdējis, ka Vērtlijā, Jarovhilas atmatās, celšot daudz baraku, kur pildīšot granātas un šrapneļus, pavisam tuvu Milingtona fabrikai. Misters Stenlijs teicis, tur esot nodomāts drīz pieņemt simtiem jaunu sieviešu šrapneļu pildīšanas darbiem. Misters Stenlijs šo ziņu saņēmis tieši no Londonas. Džo laipni uzlūkoja Klariju un Filisu. Viņš teica:

— Kāpēc jūs abas nevarētu iet turp? Tur jums maksās trīsreiz vairāk nekā pie Slaterija. Darbs ir tīrā rotaļa.

Ede izskatījās ieinteresēta. Viņa jautāja:

— Vai tas tiesa, Džo?

Džo ar plašu žestu atbildēja:

— Protams, tiesa. Par ko tad jūs mani turat? Man taču tas jāzina, vai ne? Es to zinu!

Ede ļengani sēdēja šūpuļkrēslā un domāja. Krāsotāju arodā Tainkāslā šajās kara sākuma dienās bija vērojama drīzāk tieksme uz atplūdiem — mājā neienāca tik daudz naudas, cik Ede būtu vēlējusies. Klarijas un Filisas peļņa noteikti bija visai maza. Ede teica:

— Jūs varētu man paziņot, kad saņemsiet tuvākas ziņas, Džo.

Edei arvien bija vājība pret Džo, maiga mātišķa rūpība. «Šodien viņš izskatās brīnišķīgi skaists,» viņa domāja, «īsts džentlmenis, tik rosīgs un simpātisks.» Ede nopūtās; viņa vienmēr bija vēlējusies Džo par znotu. Tīrais posts, ka Dženija palaida garām šo izdevību, īpaši vēl tagad, kad Džo tik lieliski tiek uz augšu.

Kad Klarija ar Filisu aizgāja un Alfs pagalmā nodarbojās ar baložiem, Ede pāri galdam pavērās uz Džo un skumji un intīmi izdvesa:

— Vai par Dženiju neko neesat dzirdējis?

— Nē, — Džo sacīja. Tad viņš izvilka etviju un taisījās aizsmēķēt cigareti.

Ede nopūtās.

— Nākamajā mēnesī viņa gaida mazo. Man jābrauc turp un pašai jāuzņemas kopšana. Decembra sākumā.

Cigaretes dūmi Gaulenam ieskrēja rīklē. Viņš klepoja, cīnījās pēc elpas, un seja viņam pietvīka gluži sarkana. Pēc klusuma brīža viņš teica:

— Jūs gribat teikt, ka būs ģimenes pieaugums?

Ede bēdīgi pamāja ar galvu.

— Tā tik vēl trūka —. nabaga Dženija! Un viņš katrā ziņā grib iestāties armijā. Un tad, dievs zina, kas tad var notikt. No skolotāja vietas viņš izsviests. Ko jūs par tot sakāt, Džo? Es jau toreiz vienmēr teicu, ka viņa pelnījusi ko labāku. Un kad vēl iedomājos, ka viņa tagad tā iekritusi!

Džo atkal mocīja klepus.

— Nu jā, nu jā, tā jau dzīvē mēdz gadīties.

Tad Ede kļuva pret Džo vēl vaļsirdīgāka. Viņi pavadīja patīkamu, omulīgu stundiņu, istabas puskrēslā tērzējot. Kad Džo vēlāk aizgāja, Ede jutās nomierināta. Viņai bija tāda sajūta, ka Džo apciemojums viņai daudz ko nozīmē.

Savādu izteiksmi sejā Džo gāja atpakaļ uz Skābaržu ielu, uz Jarovu. Paldies dievam, ka viņš tagad vairs nebija Slīskēlā! Tovakar viņš izlikās neparasti laipns pret savu vītušo dzīvokļa saimnieci, vēlīgi aprunājās, it kā priecādamies par to, ka viņa bija veca un neglīta un ka viņai nebija meitu.

Pienāca nākamā diena, un Džo ne par ko citu nevarēja domāt kā tikai par tāvakara norunu. Darbu pabeidzis, viņš iegāja Grigza frizieru salonā Skābaržu ielas galā, lika sevišķi rūpīgi noskūt bārdu un apgriezt matus. Tad viņš devās uz dzīvokli un vannā nomazgājās. Gluži kails viņš sēdēja uz vannas malas, klusi savā nodabā svilpoja un apkopa nagus. Viņš gribēja šovakar radīt, cik vien iespējams, labu iespaidu.

Pēc vannas viņš iegāja atpakaļ istabā, sevišķi rūpīgi apģērbās savā vislabākajā kārtā — gaiši pelēkā uzvalkā ar pavisam maigām svītrām, kādu reiz bija redzējis švītam Empairā operetes izrādē. Viņš ilgojās pēc smokinga — neremdināmi ilgojās pēc smokinga, kaut arī pats saprata, ka smokingam vēl nebija pienācis laiks. Taču arī parastajā pelēkajā uzvalkā viņš izskatījās lieliski — maigu, gludu zodu, briljantīnā mirdzošiem matiem, gaišām, spriganām acīm, šauru pulksteņsaiti augstu pār vestes krūtīm, kaklasaitē iespraustu adatu ar pērles imitāciju. Viņš uzsmaidīja savam staltajam attēlam spogulī, izmēģināja paklanīšanos un dažas nevērīgi cienīgas pozas, tad viņa smaids izvērtās smīnā un viņš klusībā nodomāja: «Puika, nu tu beidzot esi uz pekām. Pieraugi tikai, lai nekas nenošķiebjas!»

Viņš atkal kļuva nopietns; ceļā uz Hiltopu viņš izmēģināja piemērotu toni: tam vajadzēja būt godbijīgam, tomēr vīrišķīgam; viņa sejas izteiksme, triumfā pa kāpnēm augšā dodoties, bija īsti kundziska.

Tā pati ņiprā kalpone Besija viņu ieveda priekšistabā, kur Lora viena pati stāvēja, kailo roku uz kamīna dzegas atspiedusi un vieglajā kurpē auto kāju pret uguni paspērusi. Viņa bija ģērbusies vienkāršā melnā tērpā, bet izskatījās brīnišķīgi iespaidīga uguns atspīdumā, kas krita bālajā sejā un atvizēja skaisti spodrinātos nagos. Pēkšņi nodrebēdams, Džo sajuta, cik loti viņš to apbrīno. Viņa bija lieliska, tā viņš domāja, tiešām, viņa tāda bija; ar tik pazīstamo spiediena sajūtu vēderā un tomēr ar aizkustinošu pazemību sejā viņš piegāja klāt un sasveicinājās.

Iestājās nepatīkama klusuma brīdis. Viņš berzēja rokas, glaudīja matus, sakārtoja kaklasaiti un smaidīja.

— Šodien auksts laiks, šim gadalaikam briesmīgi auksts. Nakti droši vien būs sals.

Viņa paspēra otru kāju pret uguni un teica:

— Tā?

Viņš jutās atraidīts; viņa to satrauca, darīja biklu; nekad vēl savā mūžā viņš nebija pazinis tādu sievieti. Viņš uzņēmīgi turpināja:

— Jūs tiešām bijāt ļoti laipna, mani šovakar ielūdzot. Ticiet man, tas man ir liels gods. Es tikko nepakritu, kad misters Stenlijs mani ielūdza.

Lora viņu uzlūkoja ar savu smaidu bez smaida, apskatīja viņa lielīgo pulksteņsaiti, viņa neīsto pērli, saoda riebīgo mateļļas smaržu. Tad viņa paskatījās sānis, it kā lolotu vēlēšanos redzēt viņu atbrīvojušos no šīm derdzīgajām lietām. Viņa teica kamīna dzegai:

— Stenlijs tūliņ nāks.

Džo jutās nedrošs un netika gudrs, ko par Loru domāt. Visu, kas tam bija, viņš būtu atdevis, lai skaidri un pilnīgi saprastu viņas īsto būtību, lai zinātu, ko viņa domā.

Bet viņš to nezināja, un viņam no viņas bija gandrīz bail. Vispirms jāsaka: viņa, bez šaubām, bija dāma. Nevis «dāmiska» aušīgajā Dženijas izpratnē — viņš būtu varējis smieties, atceroties Dženijas seklo smalkumu, mazā pirksta atliekšanu, galvas piešķiebšanu, viņas stereotipiskās frāzes un visas šīs muļķības. Nē, Lora tāda nebija, Lora tiešām bija lieliska. Pēc Džo apbrīnojami pareiza formulējuma, viņa pēc tā necentās, viņa tāda b i j a .

Viņai piemita arī savāda vienaldzība, kas patika un valdzināja. Viņam bija tāda sajūta, ka Lora nekad un ne uz ko stūrgalvīgi nepastāvētu; ja viņa šim vai tam nepiekrita, viņa vienkārši atmeta šo tematu un ar savādo smaidu bez smaida palika pie sava ieskata. Bija tā, it kā Lorai būtu slepens, ironisks otrais es. Viņam radās aizdomas, ka sirds dziļumos viņa stāv pāri visiem aizspriedumiem un nodibinātos dzīves uzskatus laikam nepavisam netur par pareiziem. Taču viņas āriene lika domāt par aizspriedumiem; viņa bija ārkārtīgi izvēlīga, ja runa bija par viņu pašu, un viņas gaume apģērbos bija atturīga un nevainojama. Un tomēr Džo nespēja atvairīt aizdomas, ka viņa nicina aizspriedumus; viņam bija traka, neskaidra nojauta, ka Lora nicina ikvienu, arī pati sevi.

Viņa pārdomas iztraucēja Stenlijs, ienākdams istabā. Stenlijs moži ienāca, pakratīja Džo roku, uzsita viņam pa muguru, pārlieku redzami lūkoja kliedēt viņa mulsumu un neērtības sajūtu.

— Priecājos, jūs pie sevis redzot, Gaulen. Lūdzu, bez ceremonijām, jūtieties kā savās mājās! — Pret kamīna vidu nostājies, muguru uguns siltumam pievērsis, viņš plaši iepleta kājas un iesaucās: — Kā tu domā, Lora? Kā būtu ar kareivju ruma normu?

Lora piegāja pie valriekstkoka skapīša, kur stāvēja kokteiļu maisāmais trauks ar glāzēm un ledu. Katrs izdzēra vienu sauso martīni, Džo ar Milingtonu pēc tam vēl otru, un Milingtons, kurš strauji dzēra, vēl trešo.

— Tādu lietu es ārpus mājas dabūju par daudz, Gaulen, — viņš piebilda, čāpstinādams lūpas. — Un nevaru arī pietiekami izkustēties. Labprāt gribētu drīz atkal fiziski būt caur un cauri formā kā agrāk. Ak jā, vingrošana! Mazliet norūdīties kā kādreiz Sentbīdā. — Viņš salieca roku un, pieri raukdams, aptaustīja bicepsu.

Sevi mierinādams, Milingtons iedzēra vēl vienu glāzi, tad viņi sēdās pie galda.

— Tiešām savādi, — Stenlijs žēlojās, izklādams servjeti uz ceļiem un ķerdamies pie aukstā vistas cepeša, — cik viegli var iziet no formas. Uzņēmuma vadība jau ir laba un jauka lieta, tāpat arī tas, ka pelna naudu un pilnīgi nododas darbam, bet, velns lai parauj, veselība ir vislielākā bagātība. Tā taču sacījis Šekspīrs vai kāds cits, vai ne?

— Man šķiet, tas bija Emersons, — Lora teica, pavērsdama skatienu uz Džo.

Džo neatbildēja. Viņu mājas bibliotēkā tik vien bija kā saplēsta brošēta grāmatele «Pikanti stāstiņi no franču valodas» un Koldera kundzes bībele, kura skubinot un uzmudinot stāvēja uz bufetes stikla kopā ar vaska augļiem un kurā Džo svētdienas pēcpusdienās, kad jutās sevišķi dievbijīgs, palasīja tās nodaļas, ko pats sauca par «cūcīgajām vietām».

— Labprāt būtu iestājies armijā, — Stenlijs domīgi žēlojās. Viņam bija dumju cilvēku paradums vienu tematu malt līdz apnikumam. — Karaklausībā tiešām var atgūt formu.

Īss klusuma bridis. Stenlijs acumirkļa sapīkumā drupināja veģi. Šad tad viņš padevās šīm īdzības lēkmēm, kas pārtrauca viņa citkārt možo omu, padevās šim gražīgajam sapīkumam kā daždien vīrs, kurš jūt tuvojamies plikgalvību un vidējos mūža gadus. Bet Stenlijs vienmēr sliecās uz impulsīvu neapmierinātību ar savu pašreizējo lomu dzīvē. Pirms sešiem mēnešiem viņš ļoti vēlējās pelnīt naudu un atkal nostiprināt firmas stāvokli; nu tas bija sasniegts, taču sajūta, ka kaut kas palicis nepiepildīts, arvien vēl palika.

Stenlijs joprojām pats virzīja sarunu. Lora runāja maz, un, kaut arī Džo pašapziņa augtin auga, viņš tikai retumis izteica pa kādai labi apdomātai piezīmei, piebalsoja kādam Stenlija domu graudam. Reizēm, kad Stenlijs runāja par bridžu vai golfu, Džo pāri galdam sastapa Loras skatienu, un šā skatiena uzsvērtais tukšums viņam darīja slepenas raizes. Klusībā viņš sev jautāja, kādas varētu būt viņas jūtas pret Stenliju. Viņi nu jau septiņus gadus precējušies. Viņai nav bērnu. Viņa pret Stenliju vienmēr ir pārlieku laipna, uzklausa visu, ko viņš saka, — bet vai viņa to tiešām dzird? Vai zem šīs saltās vienaldzības ir jūtas? Vai viņa vienmēr tik ledaina? Kas, debesu vārdā, tur varētu būt? Stenlijs, to Džo zināja, sākumā bija neprātīgi iemīlējies. Medus mēnesis tiem ildzis sešas nedēļas vai ilgāk, bet tagad Stenlijs vairs nebija gluži tik traki iemīlējies. Viņš nu vairs nebija gluži tas pats uzvarētājs donžuāns. Bieži viņš, kā Džo mēdza teikt, izskatījās pavisam novadējies.

Pēc deserta Lora abus atstāja divatā. Pieklājības un iztapības uzplūdā Džo klupa pie durvīm, lai tās atvērtu. Tad Stenlijs paņēma cigāru, aizsmēķēja un pabīdīja cigāru kārbu uz Džo pusi.

— Ņemiet, Gaulen! — viņš teica. — Tā šķirne jums garšos.

Džo pazemīgi un pateicīgi paņēma cigāru. Klusībā viņš skaitās par Milingtona kundziski vēlīgo izturēšanos. «Pagaidi tikai,» viņš savā nodabā domāja, «gan es tev vēl parādīšu!» Bet pagaidām viņš bija pati godbijība. Viņš aizdedzināja cigāru, nenoņēmis tam apsaiti.

Sekoja ilgāks klusums, kamēr Stenlijs, kājas zem galda izstiepis un vēderu ērti izlaidis, sūca cigāru un pētīja Džo.

— Ziniet, Gaulen, — viņš beidzot pavēstīja, — jūs man patīkat.

Džo rātni pasmaidīja un klusībā sev vaicāja: «Velns, kas tad nu nāks?»

— Esmu cilvēks ar vērienu, — Stenlijs vaļsirdīgi turpināja, pēc kokteiļiem viņš izdzēra vēl puspudeli soterna un tagad sliecās uz daudzvārdību, — un man gluži viens pīpis, kā kurš cēlies, ja tikai tas ir kārtīgs cilvēks. Viņš var būt hercoga dēls vai ielu slaucītāja dēls, tas man vienalga. Manās acīs tam nav nozīmes, ja vien viņš godīgs cilvēks, vai saprotat?

— Protams, es jūs saprotu, mister Stenlij.

— Nu, tad redziet, Džo, — Milingtons turpināja, — tā kā jūs saprotat, ko domāju, gribu iet mazliet tālāk. Pēdējās sešās vai astoņās nedēļās esmu jūs uzmanīgi novērojis, un tas, ko redzēju, man sagādā tikai prieku. — Viņš pārtrauca runu, pastumdīja cigāru no viena mutes kaktiņa otrā un vēroja Džo. Tad viņš lēnām sacīja: — Klegam beigas, tas ir pirmais punkts. Otrs punkts tas, ka esmu nodomājis pamēģināt ar jums, Gaulen, kā savas fabrikas jauno direktoru.

Džo tikko nepaģība.

— Direktoru! — viņš vārgā balsī čukstēja.

— Tātad es jums piedāvāju Klega vietu. Jūsu uzdevums nu būs rādīt, vai varat šai vietā noturēties.

Džo Gaulena uzbudinājums bija tik liels, ka istabas aina izplūda acu priekšā. Viņš kaut ko nojauta, taču neko tamlīdzīgu, ak, noteikti neko tamlīdzīgu. Kļuvis bāls kā jēra tauki, viņš ļāva cigāram iekrist šķīvī.

— Mister Stenlij! — viņš elsa. Šoreiz viņam nebija jātēlo komēdija. Viņa balss bija dabiska un pārliecinoša. — Bet... mister Stenlij...

— Viss kārtībā, Džo! Neuztraucieties! Piedodiet, ja jūs sabaidīju, bet tagad ir karš, un kara laikā notiek negaidītas lietas. Jūs droši vien drīz iestrādāsieties; esmu pārliecināts, ka jūs nepievilsiet manas cerības.

Džo pāršalca prieka vilnis. Klega vietā... Viņš!... Milingtona fabrikas direktors!

— Ziniet, Džo, es jums uzticos, — Milingtons runīgi turpināja, — un esmu gatavs rīkoties saskaņā ar savu spriedumu, tāpēc piedāvāju jums šo vietu.

Šai mirklī priekšnamā iezvanījās tālrunis; Džo vēl nepaspēja atbildēt, kad ienāca Lora.

— Stenlij, tevi sauc pie tālruņa, — viņa teica. — Majors Dženkinss vēlas ar tevi runāt.

Stenlijs aizbildinājās un izgāja priekšnamā.

Klusums. Džo sajuta Loras tuvumu; viņš juta, ka viņa stāv pie durvīm, pretī, tuvu viņam, uz viņu skatīdamās. Viņā uzbangoja mežonīgs prieks, viņš jutās stiprs, apskurbis, brīnišķīgas dzīvības pilns. Viņš pacēla acis un uzlūkoja Loru. Bet Lora vairījās viņa skatiena un pavisam īsi noteica:

— Iekām aizejat — priekšistabā ir kafija.

Viņš neatbildēja, viņš nespēja parunāt. Kamēr viņi tā stāvēja, istabā varēja dzirdēt Stenlija balsi.

VIII

Dženijai tuvojās dzemdību laiks, viņas uzvešanās visādā ziņā bija priekšzīmīga. Kopš tās otrdienas pēcpusdienas, kad viņa Deividam to pateica, Dženija bija pilnīgi pārvērtusies. Protams, gadījās īsi ķildu mirkļi — kurai sievietei viņas stāvoklī tādi negadās? — un tad vēl tās, ko viņa sauca par savām «iegribām»: neparastos brīžos pēkšņa kāre pēc savādiem un eksotiskiem ēdieniem, ko viņa pati apzīmēja par «kaut ko pikantu». Tā, piemēram, kāre pēc ingvera raušiem, jo uz maizi viņa «nevarēja paskatīties», pēc sīpoliem etiķī vai pēc siļķu ikriem uz grauzdētas maizes. Arī Dženijas mātei Edei vienmēr bijušas savas iegribas, un Dženija domāja, ka viņai arī esot pilnīgas tiesības uz tādām iegribām.

Viņa gatavoja burvīgu pūriņu mazajai meitenei — Dženija bija pārliecināta, ka būs meitene, viņa tik ļoti vēlējās mazu meitenīti, lai varētu to glīti ģērbt un rotāt, — puikas bija briesmīgi; un viņa vakaru pēc vakara sēdēja Deividam pretī pie kamīna, neaprakstāmā omulībā adīja un tamborēja, un izgrieza apģērbu gabalus pēc norādījumiem, kas bija sniegti «Mebas mājsaimniecības piezīmēs» un «Cikabidija žurnālā». Viņa sapņaini iztēlojās mazās nākotni. Meitenei jākļūst aktrisei, slavenai aktrisei vai, vēl labāk, dziedātājai, Lielās operas primadonnai. Viņā attīstīsies mātes talants, un viņa svinēs triumfu pēc triumfa Koventgārdenā. Ievērojami vīri un puķu pušķi kaudzēm gulēs tai pie kājām, un Dženija no ložas maigi un saprotoši noraudzīsies panākumos, ko būtu varējusi gūt arī pati, ja tikai viņai būtu dota izdevība. Taču tāda karjera sevī slēpa arī kārdinājumus, milzīgus kārdinājumus, un, par to iedomājoties, Dženija savilka pieri krunkās. Darbības vieta pēkšņi mainījās — viņa redzēja mūķeni, anglikāņu mūķeni, bālu un šķīstu, ar slepenām bēdām sirdī, tālu prom no skatuves un pasaules. Nu viņa soļoja pa lielā klostera ceļu, iegāja krēslainajā kapelā. Dievkalpojums sākās, ērģeles dunēja, un brīnišķīgi tīrskanīga pacēlās mūķenes balss. Dženijai asaras saskrēja acīs, un viņas skumjā, romantiskā fantāzija guva vēl skumjāku virzienu. Varēja gadīties, ka nemaz nebūs mazās meitenes, nebūs ne primadonnas, ne mūķenes. Viņa pati nomirs, viņa to sajuta sirds dziļumos. Smieklīgi iedomāties, ka viņai pietiktu spēka dzemdēt bērnu, un viņai jau vienmēr bija iepriekšēja nojauta, ka viņa mirs jauna. Viņa atcerējās Liliju Blēdzu, kādu meiteni pie Slaterija, kas tik brīnišķīgi prata zīlēt un reiz, tējas tasē skatīdamās, bija viņai pareģojusi briesmīgu slimību. Viņa redzēja sevi Deivida rokās mirstam, kamēr viņš bailēs pārvērstu seju lūdzas, lai tā viņu neatstāj. Gultai blakus stāv liela vāze ar baltām rozēm, un turpat ir ārsts — lai gan nocietinājies vīrs, tomēr nespēj valdīt izmisuma asaras.

Nu Dženijai pār vaigiem sāka ritēt patiesas asaras, un Deivids, pēkšņi acis pacēlis, iesaucās:

— Žēlīgā debess, Dženij! Kas noticis?

— Nekas, Deivid! — Viņa nopūtās ar bālu eņģeļa smaidu. — Es tiešām esmu laimīga, ļoti, ļoti laimīga.

Vēlāk viņa nolēma, ka viņai vajag kaķa, jo kaķis ir tikpat kā cilvēks un ienes mājās dzīvību. Viņa lūdza visiem, ko vien pazina, sadabūt viņai kaķēnu. Visiem, itin visiem jāmeklē pa kaktu kaktiem un stūru stūriem un jāatrod kaķēns, un, kad miesnieka puika Harijs atnesa mazu runcīti, viņa bija sajūsmā. Kad Mērčisona šoferis pēc tam atveda vēl vienu kaķēnu un nākamajā dienā Raudāja kundze atsūtīja vēl vienu, viņas sajūsma vairs nebija tik liela. Tā kā pati bija tik dedzīgi lūgusies, nebija iespējams divus vēlāk atnestos kaķēnus atraidīt, un mājās viņi neuzvedās visai tīrīgi. Beidzot šos dzīvniekus vajadzēja noslīcināt; viņai bija briesmīgi žēl nabaga mīļo, nevarīgo dzīvnieciņu, bet ko tur varēja darīt? Vismaz viņa netaupīja pūļu, gudrodama atlikušajam vārdu. Viņa to nosauca par Pritiju.

Tad viņa atkal sāka muzicēt. Augām dienām sēdēja pie klavierēm, vingrināja un izmēģināja balsi un iemācījās divas šūpļa dziesmas. Viņa gribēja būt pati pilnība. Tolaik viņas izturēšanās pauda slepenas bažas, vai viņa ir Deividam piemērota. Viņai vajadzēja būt visādā ziņā labākai, vairāk apdāvinātai, intelektuālākai. Kaut viņa spētu sarunāties ar Deividu, diskutēt, vadīt īstas diskusijas par tematiem, kas Deividu interesē, tikai par svarīgām lietām, par sociālām, saimnieciskām un politiskām problēmām. Šai nolūkā viņa ieskatījās Deivida grāmatās, vienu vai divas reizes Dženija to darīja, lai celtu savu garīgo līmeni un gūtu vielu filozofiskām diskusijām. Bet grāmatas nebija tādas, kas iedrošinātu, un galu galā viņai nekas cits neatlika kā šo nodomu atmest.

Ja viņa arī nevarēja būt gudra, toties varēja būt laba. Ak, jā, viņa varēja būt laba. Viņa nopirka mazu grāmatiņu — «Saulainas pusstundas mīļajā mājā» — un dedzīgi sāka to lasīt. Viņa lasīja kā bērns, kas mācās uzdevumu, — lūpas viegli kustējās, kamēr viņa turēja grāmatu klēpī uz adīkļa. Pēc kādas sevišķi saulainas pusstundas viņa valgām acīm paskatījās Deividā un aizkustināta iesaucās:

— Esmu tikai maza auša, Deivid! Bet ļauna es nudien neesmu. Te rakstīts, ka mēs visi šad tad kļūdāmies, bet atkal varam laboties. Es neesmu ļauna, Deivid, vai ne, es taču neesmu patiesi ļauna?

Viņš pacietīgi jau kuro reizi apliecināja, ka viņa nav ļauna.

Brīdi viņa to uzlūkoja, tad pēkšņā dedzībā teica:

— Ai, Deivid, tu esi labākais vīrs, kāds jelkad dzīvojis! Tiešām, Deivid, tas tu esi — labākais vīrs pasaulē!

Nekad vēl Dženija viņam nebija likusies tik bērnišķīga. Viņa bija bērns. Viņam šķita vienkārši smieklīgi, ka viņai pašai jādzemdē bērns. Viņš bija laipns pret viņu. Naktī, kad abi blakus gulēja gultā un viņa apjukusi un izbijusies uztrūkās no miega un drudžaini pieglaudās, viņš varēja just tās piebriedušo vidu un bērnu, kas tur kustējās. Viņu pārņēma maigums, un viņš mierināja Dženiju pusnakts šņukstos.

Viņš vaicāja, vai Dženijai patiktu, ja viņa māte Marta nedēļu laikā apkoptu māju un viņu pašu, un Dženija savā neierastajā pazemībā piekrita. Taču, kad Marta atnāca par to aprunāties, šī saruna pierādīja, ka izlīgums nav iespējams. Marta satika Deividu mājupceļā. Seja viņai bija pietvīkusi.

— Es nevaru, — viņa neskanīgā balsī paskaidroja. — Tam nav nozīmes. Jo mazāk man ar viņu darīšanu, jo labāk. Es nevaru viņu ciest, un viņa nevar mani ciest. Tā nu tam jāpaliek. — Viņš vēl nepaguva atbildēt, kad Marta aizsoļoja tālāk.

Tāpēc norunāja, ka atbrauks Ede Sanlija no Tainkāslas. Ede atbrauca 2. decembri, mitrā un vējainā dienā; viņa smagi izkāpa no vilciena, nesdama mazu, dzeltenu ceļasomu, kas drošības dēļ bija apsieta ar auklu. Deivids viņu stacijā sagaidīja un aiznesa somu uz Lema gatvi. Ede bija vārdos strupa. Likās, viņa nebija pārlieku sajūsmināta par to, ka jābrauc šurp, vismaz neizskatījās sevišķi sajūsmināta par Deividu. Viņa bija pret znotu atturīga, drīzāk vēsa un izrādīja tieksmi uz sapīkumu par mājas saimniecības šaurajām robežām; vēl ne stunda nebija pagājusi kopš viņas ierašanās, kad viņa jau aizsūtīja znotu gultas trauku pirkt. Viņas gatavošanās, kliegšana un maisīšanās bija neizturama. Tā kā Edei tika atņemta omulīgā dibenistaba, tā kā viņa bija palikusi bez kūtrās atpūtas iemīļotajā šūpuļkrēslā, viņa nedabiski svaidījās un briesmīgi nevīžīgi rosījās, kā jau miesās ražena sieva. Pret Dženiju viņa bija uzmanīga, uzmanīga un līdzjūtīga. «Esi mierīga, nabaga jēriņ,» viņa it kā teica. «Vismaz tava māte ir pie tevis.»

Mēle Edei bija sevišķi lokana. Ede izstāstīja Dženijai visus jaunākos notikumus. Sallija gluži negaidot beigusi savu ziemas pantomīmu turneju — pasākums pēkšņi izputējis, tur vienkārši nekas prātīgs nebija iznācis; un Sallija bija atkal bez darba un meklēja angažementu. Ede rūgti piebilda, liekoties, ka Sallija nekad neko citu nedarot kā tikai meklējot angažementu. Runājot, ka rīkošot koncertus ievainotajiem karavīriem un varbūt aicināšot Salliju tur piedalīties, bet tas esot brīvprātīgs darbs, bez graša algas. Tāpat Ede žēlojās par Sallijas nespēju pelnīt kārtīgu, noteiktu algu un viņas aušīgo iedomību, kas spiežot pieķerties šīm skatuves blēņām, kur viņai neesot nekādu cerību. Viņa, dievu piesaukdama, gaudās — kaut Sallija nekad nebūtu pametusi darbu tālruņa centrālē.

Sarunās pamazām meitai tuvinoties, Ede beidzot nonāca līdz Džo. Dženija un Ede abas sēdēja virtuvē, tas bija nākamajā dienā pēc Edes ierašanās, un Ede Dženijai uzlēja tasi tējas. Pavisam vienaldzīgi Ede ieminējās:

— Starp citu, vai zini, Dženij, ka Džo mūs apciemoja?

Dženija bija atlaidusies sofā, bālā, gurdā seja pēkšņi sastinga, un viņa bija mēma kā zivs. Iestājās klusums, tad viņa ledainā balsī teica:

— Es neko nezinu par Džo Gaulenu. Arī negribu neko zināt: es viņu nicinu.

Ede rūpīgi uzlika tējas kannai sildītāju.

— Bet viņš tomēr atnāca, Dženij, nejauši iegriezās pie mums; ļoti laipni no viņa puses; pēc tam viņš ir bijis vēl vienu vai divas reizes. Tev tādēļ nav jāraugās uz viņu no augšas, ka tu viņu toreiz palaidi garām, Dženij. Ar to tu, mana mīļā, izdarīji lielu kļūdu. Viņš ir jauks zēns, tur tu man neko neiestāstīsi; viņš dzīrās apgādāt Filisai un Klarijai vietas munīcijas fabrikā, kad Vērtlijā sāks darbus. Viņš tagad atkal ir pie Milingtona un apbrīnojami tiek uz priekšu.

— Es tev teicu, ka nevēlos neko dzirdēt par Džo Gaulenu! — Dženija apslāpētā balsī iesaucās. — Ja gribi zināt, viņš man riebjas, un es pat negribu dzirdēt viņa vārdu pieminam.

Bet Ede apsēdās pie galda, uzlika apaļās rokas uz tējkannas sildītāja, it kā gribētu sildīties, un par spīti turpināja:

— Tu nemaz nevari iedomāties, cik brīnišķīgi viņš tiek uz priekšu. Viņš tagad ir nodaļas vadītājs, un viņam ir tīrs darbs, un viņš ir skaisti ģērbies, un, iedomājies tikai, Dženij, pēdējo reizi, kad Džo atnāca, viņš pastāstīja, ka iešot vakariņās pie Milingtoniem viņu mājā Hiltopā. Ko tu par to teiksi, Dženij? Es tev saku, mana cienīgā, tu izdarīji aplamību, toreiz ļaujot viņam izslīdēt no pirkstiem. Tas ir vīrs, ko es labprāt būtu vēlējusies par znotu.

Dženijas seja bija bāla, bāla; viņa cieši savilka dūres, balss kļuva spalga.

— Māt, es necietīšu, ka tu tā runā! Necietīšu, ka tu Džo piemini vienā elpas vilcienā ar Deividu! Džo ir caur un cauri pagrimis, un Deivids ir labākais vīrs pasaulē!

Viņa izaicinoši uzlūkoja Edi, taču šoreiz Dženija nespēja māti savaldīt, jo bija fiziski vāja un arī garīgā ziņā dīvaini svārstīga. Edei bija lieliska izdevība Dženiju vismaz reizi pievārēt, un Ede šo izdevību nelaida garām.

— Tā! — viņa iesaucās, atmezdama galvu. — Cik jauki tu proti runāt! Tā klausoties, nemaz negribas ticēt, ka tu ar viņu tik ilgi varēji saieties.

Dženija nodūra acis. Viņa viegli nodrebēja un klusēja.

Tai mirklī atvērās durvis un ienāca Deivids. Viņš bija pārnācis no ostas valdes kancelejas, kur pagaidām dabūja rakstu darbus. Ede ar nevērīgu, augstprātīgi iecietīgu smaidu pagriezās pret znotu. Bet viņa vēl nepaspēja ne vārda pateikt, ka Dženija uz sofas izgrūda sāpju kliedzienu un piespieda roku pie sāniem.

— Ak dievs! — viņa čukstēja. — Sāpes sākas.

Ede vilcinājās, vēroja meitu pa pusei dusmās, pa pusei šaubās.

— Nevar būt, — viņa beidzot teica. — Līdz tam vel nedēļa laika.

— O jā, var gan būt, — Dženija aizelsusies atbildēja, — Es zinu, ka var gan būt. Redzi, nu atkal uznāk.

— Nē, ko tu saki! — Ede noteica. — Gandrīz sāku ticēt. — Nu viņu pārņēma līdzjūtība. «Nabaga jēriņ!» Viņa nometās ceļos un uzlika rokas Dženijai uz vēdera. — Jā, tiešām! Nē, ko tu teiksi, nē, ko tu teiksi! — Un tad viņa sacīja Deividam tā, it kā stāvoklis būtu pilnīgi mainījies un noslēpumainā kārtā uz viņa gultos visa vaina: — Nu, ejiet taču atvediet ārstu, nestāviet te un nebrīnieties!

Ātru skatienu Dženijai uzmetis, Deivids aizgāja pie Skota, ko satika vakara runas stundās. Skots bija vecīgs, kaulains vīrs sarkanu seju, strups un lakonisks valodā, ar mulsinošu ieradumu sarunas vidū krekstēt un spļaut. Viņš bija ārkārtīgi neprofesionāls visādā nozīmē. Viņš vienmēr valkāja jātnieka bikses un garus, rūtainus svārkus ar milzīgām kabatām, kas bija piebāztas visdažādākām lietām: pīpēm, zāļu tabletēm, pusbandāžu, rozīnēm, divām tukšām termometru etvijām, kabatas lanceti, kura nekad netika sterilizēta, un gumijas katetru, kas kā pātaga nokrita uz grīdas, kad doktors izvilka netīro kabatas lakatiņu. Taču, par spīti savai dīvainībai, savai netīrībai un pilnīgam antiseptikas trūkumam, viņš bija lielisks ārsts.

Likās, ka Dženijas pirmajām sāpēm viņš nepiešķir pārāk lielu nozīmi. Viņš iekrekstējās, nospļāvās, pamāja ar galvu.

— Pēc stundas aiziešu paskatīties. — Tad viņš pa vaļējām durvīm sauca uzgaidāmā istabā: — Lūdzu, nākamais!

Deivids uztraucās par to, ka Skots nenāca tūliņ. Mājās viņš redzēja, ka Dženija ar Edi uzkāpušas augšā guļamistabā. Viņš nepacietīgi gaidīja ierodamies Skotu.

Taču, kad ārsts septiņos atnāca, viņš, lai gan Dženijas sāpes bija kļuvušas daudz stiprākas, Deividam apgalvoja, ka pagaidām neko nevarot darīt. Deivids zināja, ka pirmās dzemdības arvien mēdz būt ilgas, un jautāja ārstam, vai Dženijai ilgi būšot jācieš. Skots noskatījās virtuves ugunī, tad nospļāvās tanī un beidzot atbildēja:

— Nedomāju, ka tas vilksies visai ilgi. Pirms divpadsmitiem vēlreiz atnākšu šurp.

Grūti bija gaidīt līdz divpadsmitiem. Dženijai sāpes uznāca arvien biežāk un kļuva arvien skaudrākas. Likās, viņai nebija ne spēka, ne uzņēmības turēties sāpēm pretī. Viņa brīžiem bija gražīga, bailīga, tad atkal histēriska, pagurusi. Guļamistaba, kurai viņa veltīja tik lielu rūpību, — guļamistaba ar bārkstaino bērnu gultiņu kaktā un jaunajiem muslīna aizkariem pie logiem, un skaisto mežģīņu sedziņu uz tualetes galda nu bija netīra un nekārtīga. Tas jau bija diezgan ļauni, ka Ede apgāza katlu, bet kulmināciju panāca kluss ņaudiens, kas Dženijai lika iespiegties un atklāt faktu, ka Pritijs palīdis zem gultas.

Tad Dženija padevās. Lai gan Ede teica, ka jāstaigā, viņa gulēja, šķērsām gultā izstiepusies, turēja vēderu un raudāja uz saburzītu segu kaudzes. Viņa aizmirsa visu, ko lasījusi «Čikabidija žurnālā» un «Saulainajās pusstundās mīļajā mājā». Viņa pilnīgi ļāva sev vaļu, šķērsām uz muguras gulēja izvandītā gultā, izplētusi kājas un savilkusi naktskreklu uz augšu; mati izspūruši lipa ap bālo, šauro seju, no pieres lāsoja sviedri. Reižu reizēm viņa aizvēra acis un kliedza: — Ak dievs, ak dievs! Ai, ai, ai, nu jau atkal! Ak dievs, mana mugura, ai, ai, ai, māt, dod man dzert, tur ir ūdens, nu, nu ir vēl ļaunāk, dieva dēļ, ātri, māt! — Nemaz nebija tik romantiski, kā Dženija bija iedomājusies.

Skots atnāca tieši divpadsmitos un tūliņ uzkāpa augšā. Durvis ar troksni aizcirtās un ieslēdza Skotu, Edi un ķērcošo Dženiju. Varēja dzirdēt vēl skaļu ķērcienu, tad Skota zābaku smagos soļus, beidzot iestājās klusums.

«Paldies dievam, hloroforms,» Deivids nodomāja. Viņš saknupis sēdēja virtuves krēslā pie gandrīz izdzisušās uguns. Viņš izjuta visas Dženijas sāpes, un tagad hloroforma radītais klusums to atviegloja. Viņu vienmēr dziļi skāra cilvēku ciešanas, un Dženijas ciešanas viņam šķita esam visu cilvēcisko sāpju kopojums. Viņš domāja par to maigā līdzjūtībā. Viņš aizmirsa visas ķildas, visus strīdus, visas nesaskaņas, kādas tiem kādreiz bijušas. Viņš aizmirsa visu viņas sīkmanību, gražību un iedomību. Viņš sāka domāt par bērnu, un atkal šis bērns viņam parādījās kā simbols, kā jauna dzīvība, kas pacēlās starp mirušiem. Viņam rādījās kaujas lauka vīzija, kur kritušie gulēja stāvokļos, kas bija vēl dīvaināki nekā līķu stāvokļi raktuvē. Drīz arī viņš būs tur Francijā, šajos kaujas laukos. Ņūdžents Deividam atrakstīja no frontes: kalpojot par nestuvju nesēju sanitārajā daļā, kas pievienota Nortamberlendas strēlniekiem. Ja Deivids pieteiktos tai pašā vietā Tainkāslā, arī viņu varbūt piedalītu strēlniekiem, un viņš cerēja, ka viņa nodaļa atradīsies Ņūdženta tuvumā.

No augšistabas atskanēja vaidi, un tad kāds sāka dziedāt; Dženijas balss — viņa dziedāja. Deivids gluži skaidri to dzirdēja; tas bija pantiņš no viņas vecajām, sentimentālajām dziesmām, bet vārdi skanēja savādi sajukuši un neskaidri. Tas arī bija hloroforma iespaids. Tas lika cilvēkiem dziedāt, it kā tie būtu iereibuši.

Tad atkal valdīja klusums, ilgs klusums, ko pēkšņi pārtrauca cita balss, sīka, jauna balss, kas nebija ne Dženijas, ne Edes, ne Skota balss, bet gluži jauna balss, tā kliedza un pīkstēja kā maza stabulīte. Šī smalkās balstiņas skaņa, kura pacēlās no sāpēm, kliedzieniem un tumšā klusuma, kas tiem sekoja, ķēra Deividu pašā sirdī. Atkal simbols: no haosa jauna rītausma. Viņš sēdēja pavisam mierīgi, salicis rokas, pacēlis galvu, un viņa skatienā bija savāda jausma.

Pusstundu vēlāk Skots smagiem soliem nokāpa lejā un ienāca virtuvē. Viņa seja pauda tādu pagurumu un riebumu, kādu dzemdības bieži vien rada pārpūlējušos un ilūzijas zaudējušu ārstu sejās. Viņš meklēja kabatā rozīnes. Skots mēdza teikt, ka šīs rozīnes nēsājot līdzi tādēļ, lai dotu bērniem, jo apgalvoja, ka tās esot labs līdzeklis pret cērmēm. Bet patiesībā Skots pats labprāt ēda rozīnes un tāpēc nesāja tās līdzi.

Viņš atrada vienu rozīni un, to sūkādams, nevērīgi teica:

— Nu, mantinieks ieradies.

Deivids neatbildēja — kaut kas bija iespiedies kaklā, viņš tikai pamāja ar galvu.

— Zēns, — Skots teica, it kā automātiski atbildot, un mēģināja balsī ielikt sajūsmu, bet tas viņam neizdevās.

— Kā Dženijai klājas?

— Ak, jūsu kundzei klājas pavisam labi. — Skots, brītiņu klusējis, uzmeta Deividam savādu skatienu. — Bet bērns ir diezgan vārgs. Tam vajadzēs rūpīgas kopšanas.

Viņš uzmeta Deividam otru dīvaini aizdomīgu skatienu, bet vairāk neko neteica. Viņš bija atskabargains, vecs vīrs, kura pacienti nāca no zemākajiem slāņiem, no laukiem vai raktuvēm. Bet tagad viņš nebija atskabargains. Viņš tikai izskatījās paguris no dzīves, kas šādos mirkļos šķita briesmīga un nesaprotama. Viņš izstiepa rokas pār galvu un nožāvājās. Viņš pamāja Deividam un nospļāvās pavardā, kur uguns bija izdzisusi, tad gāja prom.

Deivids dažus mirkļus pastāvēja tukšās virtuves vidū, iekām kāpa augšā. Viņš pieklauvēja pie guļamistabas durvīm un gāja iekšā. Viņam gribējās redzēt Dženiju un bērnu. Bet Dženija bija pagurusi, pilnīgi pagurusi, viņa nebija vēl gluži atžirgusi no narkozes un vēl arvien sliecās uz histēriju. Arī Ede bija aizņemta un sapīkusi un īgni viņu tūliņ izstūma ārā. Viņam ar to bija jāsamierinās un atkal jākāpj lejā, un viņš sev uzklāja gultu uz dīvāna dzīvojamā istabā. Māja iegrima pilnīgā klusumā. Tad viņš aizmiga.

Nākamajā rītā viņš redzēja bērnu. Kamēr viņš sēdēja pie ēdamgalda, dzēra kakao un ēda maizi, Ede ienesa bērnu tik lepna, it kā tas būtu viņas pašas. Bērns bija tikko nomazgāts un iepūderēts, un ietīts garā, mežģīnēm apšūtā kleitiņā, kas iespaidīgi ietērpa sīko ķermenīti; tā bija šūta pēc «Čikabidija žurnāla» piegrieztnes. Un tomēr, par spīti skaistajam rotājumam, zīdainis izskatījās neglīts un sīks. Tam bija melni mati un acis, ko tas pastāvīgi miedza, un plakans, iespiests, slapjš deguntiņš, tas bija bāls, neizskatīgs un mazs. Bērns bija tik neglīts un mazs, ka Deividam sirds atkusa jaunā maigumā. Viņš nolika kakao tasi un paņēma bērnu uz ceļiem. Sajūta, ka viņš tur bērnu uz ceļiem, bija muļķīga un reizē lieliska. Bērns skatījās viņā un bailīgi mirkšķināja acis. Bērna acu bailīgā mirkšķināšana bija itin kā piedošanas lūgums.

— Nu, diezgan, diezgan! — Ede bērnu viņam atkal atņēma, šūpoja to uz augšu un uz leju. — Mīlulīt, tēvs ir neveikls, viņš neprot ar tevi apieties!

Viņai bija aušīga pārliecība, ka neviens vīrietis neprot pareizi noturēt bērna galviņu. Savādi, Deividam uz ceļiem bērns bija brīnišķīgi rātns. Bet nu tas sāka raudāt un raudāja visu laiku, kamēr Ede to iznesa no istabas.

Deivids devās veikt savus ierēdņa pienākumus un domāja par bērnu, un, kad vakarā pēc darba dienas pārnāca mājās, viņš arvien vēl domāja par bērnu. Viņš bija sācis šo mazo, neglīto brēkuli mīlēt.

Gluži skaidri bija redzams, ka bērns ir vārgs. Dženija pati to atzina un ar laiku piesavinājās glītu, aptuvenu frāzi, ko mēdza teikt viesu klātbūtnē. Viņa žēli paskatījās uz mazo un tad vienā elpas vilcienā izteica: «Nabaga pelīte, ārsts saka, viņš neesot visai spēcīgs...»

Skots bērnam parakstīja pūderi un ziedi, un Dženija, kas sākumā nedaudz protestēja, uzņēmās bērnu pati zīdīt. Arī to ārsts prasīja.

Atmiņas par dzemdībām, ko viņa nupat vēl uzskatīja par neaizmirstamām mokām, izbalēja, un Dženija kļuva atkal moža un attapās no vilšanās, ka bērns nebija meitene. Bērnu viņa gribēja saukt Deivida vārdā; viņa jauki lūdzās Deividu, lai tas atļauj bērnu saukt viņa vārdā.

— Tas taču tavs bērns, Deivid, — viņa naivā loģikā teica, un viņas skaidrās, skaistās acis uzlūkoja viņu un smaidīja. — Pareizi vien būs, ja viņam būs arī tavs vārds.

Bet Deivids vēlējās, lai bērnu sauktu par Robertu. Viņa mirušajam tēvam un dzīvajam dēlam — abiem vajadzēja būt Robertiem. Un pēc tam, kad Dženija ieteica dažus citus vārdus, ko turēja par labskanīgākiem un nozīmīgākiem — Hektoru, Arčibaldu un Viktoru —, viņa pazemīgi padevās. Viņa gribēja Deividu iepriecināt kā vien varēdama. Un tā bērnu nosauca par Robertu.

Pagāja tris nedēļas. Ede aizbrauca atpakaļ uz Tainkāslu; Dženija jau drīkstēja iziet no istabas un gurdeni atpūsties apakšā uz dīvāna. Taču pienākums mazo Robertu zīdīt viņai dažā ziņā likās neērts. Kad viņa atguva spēkus un dzīve atkal iegāja normālās sliedēs, likās, ka romantiskās fantāzijas veidotie nodomi pamazām kļūst mazāk pievilcīgi. No mīļas, mazas pelītes Roberts tagad kļuva par mīļu, mazu slogu. Viņa labprāt atļāva Deividam dot bērnam zāles un viņu mazgāt, kad pati jutās nogurusi. Un tomēr Dženija dīvainā kārtā pukojās par to, ka Deivids labprāt nodarbojas ar bērnu.

— Tu taču mani mīli vairāk, vai ne, Deivid? — viņa kādu vakaru iesaucās. — Tu viņu nemīli vairāk par mani?

— Nu, protams, ne, Dženij. — Viņš pasmējās, atrotītām piedurknēm nomezdamies ceļos blakus skārda vanniņai, kur Roberts gulēja ziepjūdenī.

Viņa neatbildēja; viņus abus arvien vēl novērojot, sapīkuma izteiksme viņas sejā kļuva dziļāka.

Un tiešām, jo tuvāk nāca Jaungads, jo Dženija kļuva īdzīgāka un nemierīgāka. Likās, viss gāja greizi — nekas viņai nepatika; viņa gribēja, lai Deivids iet karā, un tomēr negribēja viņu laist projām. Vienubrīd viņa bija lepna un otru mocījās bailēs. Lai izklaidētos, viņa sāka lasīt brošētas noveļu grāmatas, jo «Saulainās pusstundas mīļajā mājā» nebija atrodamas. Nu viņa vairs nedomāja par mūziku, nekad vairs nesēdās pie klavierēm un nekad nedziedāja arī šūpļa dziesmas. Viņa ilgi pētīja savu attēlu spogulī, lai pārliecinātos, ka viņas izskats un figūra nav cietuši. Atkal viņai uzmācās sajūta, ka viņai nav draugu. Viņa stāvēja dzīvē nomaļus. Dzīve aizgāja garām. Viss viņai pagāja garām. Viss Dženiju tikai nogurdināja un satrauca, viņa tikpat labi varēja būt mirusi. Turklāt laiks bija slapjš, un, ja viņa tagad arī drīkstēja iziet, lietū tam nebija nozīmes. Turklāt ik pa četrām stundām viņai jābaro Roberts, un, protams, tas traucēja katru kārtīgu izklaidēšanos.

Taču Vecgada dienā lietus aprima un parādījās saule, un Dženija juta, ka ilgāk vairs nevar izciest. Viņai nu tiešām mazliet jāizklaidējas. Tas viņai bija pilnīgi nepieciešami. Nu jau vesels gads, simtiem gadu, kopš viņa nebija atļāvusies nekādas izpriecas. Viņa gribēja aizbraukt uz Tainkāslu apciemot māti. Pēc šīs apņemšanās viņas seja noskaidrojās; viņa uzsteidzās augšā, glīti apģērbās un nokāpa atkal lejā. Pulkstenis bija četri. Viņa padeva Robertam krūti, ielika to gultiņā, steigā uzrakstīja Deividam dažas rindas, solīdamās astoņos būt atpakaļ.

Deivids ļoti priecājās, kad pārnācis atrada Dženijas zīmīti. Viņu priecināja doma, ka Dženija sev atļāvusies izbraukumu, un savādā kārtā viņš priecājās arī par to, ka varēja palikt viens ar Robertu.

Roberts gulēja virtuvē savā gultiņā. Deivids noāva kurpes un staigāja zeķēs, lai neceltu troksni. Viņš uzvārīja sev tēju un priecīgi padzēra to Roberta sabiedrībā. Tad viņš paņēma grāmatu un apsēdās pie bērna gultiņas lasīt. Grāmata bija Nīčes «Viņpus laba un ļauna», un Deivids interesējās par Nīči. Taču viņš vairāk uzmanības veltīja Robertam nekā Nīčem.

Pusastoņos Roberts pamodās un gaidīja, ka dos ēst. Viņš gluži mierīgi gulēja uz muguras un skatījās daudzajām bārkstīm rotātās gultiņas baldahīnā. «Cik savādai gan jābūt viņa pasaules ainai,» domāja Deivids.

Krietnu pusstundu Roberts pavadīja klusā priekā par šo savādo pasaulēs ainu un pa starpām ar īkšķi mierināja ēstgribu. Taču pēkšņi īkšķis vairs nespēja viņu apmierināt, Roberts iepīkstējās un sāka raudāt. Deivids izcēla mazuli no gultiņas un klusināja. Brīdi tas līdzēja, tad Roberts atkal sāka brēkt.

Deivids bažīgi paskatījās pulkstenī. Pusdeviņi. Dženija laikam nokavējusi vilcienu, un nākamais pienāca tikai ap desmitiem. Deividu dziļi ietekmēja tas, cik Roberts ir bezgala atkarīgs no Dženijas.

Viņš darīja, ko varēja. Viņš redzēja, ka Roberts jūtas neomulīgi un ir slapjš, un, lai gan Deividam nebija lielas pieredzes, viņš tomēr noņēma Robertam mitros autiņus. Likās, Roberts par to priecājās, un, kad Deivids dēlu atkal pacēla uz augšu, viņš aiz pateicības stingri ieķērās Deividam matos.

Deivids smējās, un Roberts arī pasmējās. Bērns bija izsalcis, bet jutās atvieglināts. Deivids nolika Robertu pavarda priekšā uz paklāja, Roberts ķepurojās un spārdījās uguns siltumā. Likās, pēdējās nedēļās viņš kļuvis daudz veselīgāks. Viņš bija apaļāks, izsitumi nozuduši, un viņš vairs tik daudz nešņaukājās. Bet tagad Roberts bija izsalcis, un, kad daudz vairs netrūka no desmitiem, viņš atkal diezgan stipri kliedza.

Augošā sašutumā par Dženijas kavēšanos Deivids nometās uz rokām un ceļiem un sāka ar Robertu runāt, lūkoja viņu mierināt, klusināt. Tai mirklī atsprāga durvis un ienāca Dženija. Viņa bija lieliskā garastāvoklī — ar Klariju noskatījusies kinofilmu un iedzērusi savu porciju portvīna. Viņa stāvēja uz sliekšņa, roku gurnā iespriedusi, un uz sarkanajām lūpām bija plats smaids; ieraudzījusi Deividu un Robertu pavarda priekšā, viņa sāka smieties un smējās locīdamās.

Deivids saknieba lūpas.

— Nesmejies tā! — viņš dzedri teica.

— Es citādi nevaru... — Viņa paklusām arvien vēl smējās. — Man... Man kaut kas ienāca prātā.

— Kas tad?

— Ak, nekas, — viņa attrauca. — Tikai tāds joks. Īsu brīdi abi klusēja. Viņš piecēlās un paņēma bērnu rokās.

— Roberts izsalcis, — viņš teica, arvien vēl dusmīgs un sašutis. — Vai tu neredzi, ka viņam gribas ēst?

Diezgan stipri grīļodamās, viņa pienāca klāt.

— Nu, tepat jau esmu, — viņa sacīja. — To nu gan varu tikai es, vai ne?

Viņa atņēma Deividam bērnu, smagi apsēdās uz dīvāna. Varbūt tās divas glāzes portvīna viņas kustībām piešķīra pārāk plašu vērienu. Deivids īgni noskatījās. Dženija atrāva blūzi. Viņas lielās, pilnās krūtis izvēlās kā tesmeņi, sīki dzīslotas, baltas un resnas; no tām jau pilēja piens. Kad Roberts pieglaudās vienai krūtij un sāka zīst, no otras izšļācās strūkliņa. Nosarkusi un laimīga Dženija smējās, jutekliski šūpojās sofā šurpu turpu, nevērodama pilošo pienu.

Bet Deivids novērsās. Viņš pēkšņi sajuta riebumu. Viņš izlikās, ka bikstītu uguni, tad viņš atkal uzlūkoja Dženiju.

— To tu ievēro!— viņš klusā un nopietnā balsī sacīja. — Sagaidu no tevis, ka tu Robertu labi uzmanīsi, kad manis vairs nebūs šeit.

— To es darīšu, — viņa elsa. — Ak, tu jau zini, ka es to darīšu.

Nākamajā dienā viņš aizbrauca uz Tainkāslu un no turienes tūliņ nokļuva Katerikā nometnē. Pēc trim mēnešiem, 5. aprīlī, viņš kopā ar sanitāro nodaļu, ko piedalīja Nortamberlendas strēlnieku pulka piektajam bataljonam, izbrauca uz Franciju.

IX

Šai 1915. gada septembra otrajā svētdienā Hetijas auto strauji uzbrauca pa grantēto ceļu augšā līdz Lovai. Arturs, rokas kabatās sabāzis, stāvēja ēdamistabā pie loga un nolūkojās, kā Hetija, kas lieliski izskatījās haki krāsas tērpā, izkāpj no mašīnas un tuvojas namdurvīm.

Arturs zināja, ka Hetija šodien atbrauks uz Lovu. Nebija iespējams Hetijas nodomu nezināt. Krustmāte Kerija to pieminēja, māte to pieminēja, Barass sestdien, pusdienas ēdot, pārliecās pār galdu un neparasti zīmīgi teica:

— Hetija rīt ap launagu atbrauks pie mums. Tieši tādēļ izlūgusies brīvdienu.

Arturs neatbildēja. Vai viņu turēja par muļķi? Viss bija skaidrs; vārdos «tieši tādēļ» slēpās sevišķi drūms humors.

Pēdējos astoņos mēnešos Hetija bieži ciemojās Lovā. Hetija, kas viena no pirmajām iestājās Sieviešu palīdzības dienestā, tagad kalpoja W. V. R. galvenajā štābā Tainkāslā. Viņa bieži palīdzēja Barasam darīšanās, joņodama savā divvietīgajā mašīnā šurpu turpu starp Tainkāslu un Slīskēlu un vezdama aktis parakstīt. Taču Arturs pavisam skaidri zināja, ka šosvētdien Hetijai nebija oficiālu pienākumu. Hetija ņēmusi brīvu dienu, lai būtu pavisam mīļi neoficiāla pret viņu. Viņš to skaidri saprata, un, par spīti sarūgtinājumam, viņam gandrīz nāca smiekli.

Hetija ienāca istabā; ieraudzījusi Arturu pie loga, viņa moži pasmaidīja un, priekā paklusām iesaukdamās, sniedza roku.

— Tu mani gaidīji atbraucam! — viņa priecājās. — Tas ir jauki no tevis, Artur.

Viņa bija neparasti moža un jautra, taču Arturs to bija paredzējis. Viņš neatbildēja viņas smaidam, bet piespiestā balsī teica:

— Jā, es tevi gaidīju.

Viņa balss skaņa būtu varējusi brīdināt, bet viņa neļāvās iebiedēties.

— Kur tad citi? — viņa nevērīgi ievaicājās.

— Visi nozuduši, — viņš teica. — Viņi visi ļoti laipnā kārtā pazuduši no redzes loka, lai mēs varētu būt vieni.

Viņa pārmetoši iesmējās.

— Tas izklausās tā, it kā tu negribētu palikt ar mani vienatnē. Bet es zinu, ka tu tik nelaipni nedomā. Pazīstu tevi labāk, nekā tu pats sevi pazīsti. Nu, ko tad darīsim? Vai iesim pastaigāties?

Viņš, viegli pietvīcis, novērsās. Taču jau nākamajā mirkli piekrita:

— Jauki, Hetij, iesim pastaigāties.

Viņš aizgāja pēc cepures un mēteļa, un abi devās ceļā, tai pašā pastaigas gājienā, kur parasti mēdza iet, lai gan kopš pēdējās reizes bija pagājuši mēneši, — ceļā uz Slūžu leju. Rudens diena bija rāma, nogāzi sedza iesarkani toņi, zem soļiem čabēja papardes. Viņi gāja klusēdami. Ceļa galu sasnieguši, viņi apsēdās uz augstas ozola saknes, kas, zemei iegrimstot, bija palikusi kaila. Tā bija viņu parastā atpūtas vieta. Lejā klusā svētdienas mierā gulēja pilsēta; aiz tās zalgojot pletās jūra, tālumā saplūzdama ar apvārsni. Neptūna celtņu torņi, melni un augsti, iezīmējās pret jūras un debess gaišo fonu. Arturs nekustīgu skatienu noraudzījās šajos celtņu torņos, karātavām līdzīgajos Neptūna celtņu torņos.

Hetija tagad pavedinošā rātnībā savilka svārkus ap šaurajiem ceļiem un sekoja viņa skatienam.

— Artur! — viņa iesaucās. — Kāpēc tu tā noraugies uz raktuvi?

— Nezinu, — viņš rūgti atteica. — Veikals zeļ labi; ogles ienes piecdesmit šiliņus tonnā.

— Tas jau nav tas, — viņa instinktīvā ziņkārībā teica. — Es gribētu, lai tu man pasaki taisnību, Artur! Pēdējā laikā tu esi tik savāds, tik ļoti pārvērties. Saki jel man, mīļais! Varbūt varēšu tev palīdzēt.

Viņš pagriezās pret Hetiju. Cauri rūgtumam ielauzās kaut kāds siltums. Pēkšņi viņš juta vēlēšanos visu izteikt, atkratīties no briesmīgā sloga, kas nospieda un dragāja viņa dvēseli slēptākos dziļumos. Viņš klusā balsī teica:

— Es nevaru aizmirst nelaimi Neptūnā.

Viņa bija pārsteigta, bet to neizrādīja. Viņa teica, it kā noskumušu bērnu iedrošinādama:

— Ko tu ar to gribi sacīt, mīļais?

— Domāju, ka šo nelaimi bija iespējams novērst.

Viņa savādi noskatījās Artura grūtsirdīgajā sejā — ar rūgtumu, ar ietiepību —, viņai jāizdibina šī uztraucošā mīkla.

— Artur, mīļais, tevi kaut kas nomāc. Izstāsti man, kas tas ir!

Arturs, uzlūkojis Hetiju, lēnām teica:

— Hetij, es domāju, ka visu šo cilvēku dzīvības tika pazudinātas bez vajadzības. — Viņš apklusa. Ko tas līdzēja? Viņa to nemūžam nesapratīs.

Un tomēr viņa neskaidri saskatīja tās slimīgās apmātības atvizmu, kas dega viņa dvēselē. Hetija saņēma Artura roku. Viņa, mēģinādama izpatikt, laipni sacīja:

— Pat ja tā būtu, Artur, vai tev neliekas, ka ir labāk to aizmirst? Tik sen. Un tur bija tikai simt vīru. Kas gan ir simt vīru pret tiem tūkstošiem un atkal tūkstošiem drošsirdīgu jaunekļu, kas krīt karā? Artur, mīļais, tagad tev jādomā par to. Tagad ir karš. Pasaules karš, un tas ir pavisam kas cits nekā šī mazā, niecīgā nelaime raktuvē.

— Tas nav nekas cits, — viņš teica, spiezdams roku sev pie pieres. — Tas ir gluži tas pats. Nevaru to ne par ko citu uzlūkot. Savās domās es šīs divas lietas nevaru šķirt vienu no otras. Vīrus frontē nogalina tāpat kā tos vīrus raktuvē — bez vajadzības, briesmīgi. Šī katastrofa un karš man nozīmē gluži vienu un to pašu. Tie abi manā uztverē ir viena vienīga liela masu slepkavība.

Nu Hetija pārtvēra sarunas pavedienu. Viņa atstāja līkumainās maldu tekas, pa kurām tas tagad viņu vadāja, un atgriezās uz labi zināmā, gludi iemītā ceļa. Arturs viņai savā ziņā patika. Hetija bija praktiska, viņa lepojās ar to, ka bija praktiska. Un viņas nolūks bija būt laipnai.

— Esmu tik priecīga, ka tu man to uzticēji, Artur, — viņa moži sacīja. — Tu kļūsti vai slims aiz bēdām un gluži ne par ko. Es jau redzēju, ka pēdējā laikā esi savāds, bet man nebija ne jausmas, kāds tam cēlonis, es domāju... nu, es lāgā nezināju, ko domāt.

Viņš uzmeta viņai drūmu, nekustīgu skatienu.

— Ko tu domāji?

— Nu, — viņa vilcinādamās atbildēja, — domāju, ka tev varbūt ir, nu... ka tu n e g r i b i iet karā.

— Es to arī negribu, — viņš sacīja.

— Bet es domāju, Artur, mīļais, es domāju, ka tev bail.

— Varbūt man bail, — viņš drūmi teica. — Varbūt esmu gļēvulis. Kā lai to zinu?

— Muļķības! — viņa apņēmīgi iesaucās, glāstīdama viņa roku. — Tu esi aizdomājies un aizrunājies līdz gluži pārkairinātam nervu stāvoklim. Tādā stāvoklī var nokļūt pat visdrošsirdīgākie vīri. Pat Alens man stāstīja, ka toreiz, kad gatavojies lēcienam no ierakumiem, par ko viņš dabūja militāro nopelnu krustu, viņš gandrīz vai grīļojies aiz bailēm. Bet nu paklausies, mans mīļais! Tu esi pārāk daudz prātojis un raizējies. Pārmaiņas dēļ tev vajag mazliet darboties. Pēdējais laiks, ka es tevi ņemu savās rokās.

Viņas sejas izteiksme kļuva pētoša. Viņa mīlīgi pasmaidīja, apzinādamās pati sevi, apzinādamās savu dzimumu, savu pievilcību, savu drosmi.

— Tagad klausies, ko tev teikšu, mīļo muļķa zēn! Artur, vai atceries tās nedēļas beigas Tainkāslā, kad gribēji ar mani saderināties un es teicu, ka esam par jauniem?

— Jā, — viņš gausi noteica, — atceros to dienu; to es tik drīz neaizmirsīšu.

Viņa pacēla acis ar tumšajiem redzokļiem sirsnīgā skatienā un atkal glaudīja viņa roku. — Nu... būtu pavisam citādi, Artur mīļais, ja tu iestātos armijā.

Viņš sastinga. Beidzot nāca tas, no kā viņš baidījās, nāca zem derdzīgā mīlestības un maiguma iegansta. Bet Hetija nemanīja pēkšņo riebumu, kas Arturu stindzināja, un runāja tālāk. Meiteni aizrāva jūtas, kas nebija mīlestība, bet apziņa, ka viņa upurējas. Viņa pievirzījās tuvāk un čukstēja:

— Tu zini, ka tu man patīc, Artur. Jau kopš bērnu dienām. Kāpēc mēs nevaram saderināties un darīt galu visiem šiem muļķīgajiem pārpratumiem? Tu dari raizes tēvam, tu dari raizes visiem, arī man, nabadzītei. Armijā tu būtu daudz laimīgāks, to es droši zinu. Mēs abi būtu laimīgāki, mēs piedzīvotu brīnišķīgas dienas.

Viņš arvien vēl neko neteica. Taču, kad viņa pacēla seju, kura tagad bija mazliet pietvīkusi un kurai pie vaigiem kļāvās gludie, gaišie mati, viņš stīvi atbildēja:

— Nemaz nešaubos par to, ka tas būtu brīnišķīgi. Bet nelaimīgā kārtā esmu nolēmis nestāties armijā.

— Ai, nē, nē, Artur! — viņa iesaucās. — Tā taču nevar būt tava nopietnība?

— Tā ir mana nopietnība.

Pirmā reakcija bija bēdas. Viņa steigšus teica:

— Bet paklausies, Artur! Lūdzu, paklausies jel! Tev taču nekas cits neatliek. Nebūs tik viegli, kā tu iedomājies. Drīz ievedīs obligātu karaklausību. Es to zinu. Dzirdēju galvenajā štābā. Tā attieksies uz visiem vīriešiem no astoņpadsmit līdz četrdesmit vienam gadam, ja vien viņi nav darbā nepieciešami. Un es nedomāju, ka tu būsi nepieciešams. Jo tad tavam tēvam būtu jāizlemj, vai tevi var atbrīvot.

— Lai tēvs dara, kā viņam tīk, — Arturs klusi un rūgti atbildēja. — Redzu jau, ka esat par mani pamatīgi izrunājušies.

— Ai, lūdzu! — viņa lūdzās. — Manis dēļ, lūdzu, lūdzu!

— Es nevaru, — viņš drūmi un galīgi noteica.

Viņas seja pietvīka koši sarkana aiz kauna. Kauns bija gan par Arturu, gan pašai par sevi. Hetija atrāva roku. Lai iegūtu laiku, viņa izlikās kārtojam matus. Viņa pagrieza muguru un tad pilnīgi pārvērstā balsī sacīja:

— Cerams, tu sapratīsi, ka man ir šausmīgs kauns būt faktiski saderinātai ar vīrieti, kurš liedzas spert vienīgo pieklājīgo soli, ko no tā prasa.

— Man ļoti žēl, — viņš klusi teica, — bet vai tad tu neredzi!...

— Paliec mierā! — viņa nikni pārtrauca. — Savu mūžu neesmu tā apkaunota un apsmieta. Nekad! Tas ir... Tas ir gluži neiespējami. Nedomā, ka tik ļoti esmu tevī iemīlējusies! Darīju to tikai tava tēva labā. Viņš ir īsts vīrs, nevis tāds vājš vīrišķības mēģinājums kā tu. Protams, tā vairs nevar turpināties. Man ar tevi vairs nevar būt nekā kopīga.

— Labi, — viņš gandrīz nedzirdami atteica.

Gandarījums, viņam sāpes darot, tagad bija gandrīz tikpat liels kā agrāk gandarījums pakļaušanās tieksmē. Hetija nikni kodīja lūpas.

— Varu nākt tikai pie viena slēdziena, un ikviens var nākt tikai pie viena slēdziena. Tev bail, tā tas ir. — Viņa brīdi klusēja, tad meta acīs visļaunāko: — Tu esi gļēvulis, nožēlojams gļēvulis!

Viņš kļuva bāls. Hetija gaidīja, ka viņš runās, bet viņš nerunāja, un tad viņa apvaldīti nicīgi piecēlās.

Viņš arī piecēlās. Dziļā klusumā viņi atgriezās Lovā. Viņš atvēra namdurvis, bet, tiklīdz abi iegāja mājā, viņš nekavējoties uzkāpa augšā savā istabā un atstāja Hetiju priekšnamā. Viņa stāvēja augstu paceltu galvu; acis viņai mirka asarās aiz dusmām un žēluma pret sevi; tad viņa spēji pagriezās un iegāja ēdamistabā.

Barass bija tur. Viņš bija viens un pētīja karodziņiem apspraudīto karti pie sienas. Hetijai ienākot, viņš pagriezās, berzēja rokas, pārlieku sirsnīgi apsveicinājās.

— Nu, Hetij, — viņš sauca, — vai vari ko pastāstīt?

Visu ceļu uz mājām Hetija bija braši turējusies, bet, ieraugot šo naivo labsirdību Barasa sejā, viņa vairs nenoturējās. Viņa vairs nespēja valdīt asaras.

— Ak dievs, ak dievs! — viņa šņukstēja. — Esmu tik briesmīgi uztraukta.

Barass pienāca tuvāk. Viņš noraudzījās uz Hetiju, tad impulsīvi aplika roku ap viņas vājo, pavedinošo plecu.

— Manu nabaga mazo Hetij, kas tad noticis? — viņš vēlīgi jautāja.

Satraukumā Hetija nevarēja parunāt, viņa tam pieķērās kā patvērumam vētrā. Viņš to turēja rokās un mierināja. Viņai bija savāda sajūta, ka viņš to sargā, glābj no Artura, un viņa dziļi izjuta Barasa dzīvības spēku un stiprumu. Viņa aizvēra acis un ļāvās šai savādajai, jaunajai sajūtai, ka viņš to sargā.

X

Pirmajos sešos mēnešos pēc iecelšanas fabrikas direktora amatā Džo Gaulenam bija daudz darba. Viņš agri ieradās Plata ielā un vēlu gāja mājās. Viņš vienmēr bija klāt, kur vajadzēja; viņš radīja neierobežotas enerģijas un sajūsmas iespaidu. Sākumā viņš rīkojās piesardzīgi. Savā dabiskajā viltībā viņš redzēja, ka kantora priekšnieks Fulers, zīmētāju biroja šefs Ervings un kasieris Dobijs ir sašutuši par viņa iecelšanu. Tie bija vecāki kungi, kam nebija patīkami noskatīties, ka autoritatīvā vietā ieceļ jaunu cilvēku divdesmit septiņu gadu vecumā, cilvēku, kurš tik pēkšņā lēcienā uzpeldējis. Īpaši Dobijs, sausa, stūraina rēķināmā mašīna, vīrs, kam uz knābim līdzīgā deguna šūpojās degunkniebja acenes un kas valkāja augstu, gludu apkaklīti kā garīdznieks, — īpaši Dobijs bija skābs kā etiķis. Bet Džo cietās. Viņš zināja, ka reiz pienāks viņa laiks, un pagaidām turpināja pieglaimoties Milingtonam.

Nekādas pūles viņam nebija par grūtu. Viņš pierada atbrīvot Stenliju no sīkiem, nepatīkamiem pienākumiem un ar laiku pamazām paplašināja savu darba lauku. Martā viņš ieteica tā saucamo sestdienas rīta apspriedi — konferenci, kur abi ar Milingtonu apsprieda visus svarīgākos veikala darījumus. Tā paša mēneša beigās viņš skubināja Milingtonu iegādāties sešas jaunas kausējamās krāsnis un ieteica fabrikā nodarbināt arī sievietes. Viņš nolika Viku Oliveru mašīnu ceha priekšgalā un veco Semu Dabldeju lietuvē, un tiklab Olivers, kā Dabldejs viņam bija kabatā. Aprīlī nomira misters Klegs, un Džo aizsūtīja uz kapiem milzīgu vainagu.

Un tā beidzot iznāca, ka viņš stāvēja Milingtonam tik tuvu un pazina sarežģīto uzņēmumu visos sīkumos. Peļņa, ko uzņēmums guva, Džo pārsteidza. Jau Milza granātas vien, par ko Stenlijs no valdības dabūja septiņarpus šiliņa gabalā, viņam pašam izmaksāja caurmērā deviņi pensi. Un tās ražoja desmitiem tūkstošu. «Žēlīgais dievs!» domāja Džo, un viņam briesmīgi niezēja rokas. Viņa alga — tagad septiņi simti piecdesmit gadā — jau likās niecīgs sīkums. Viņš divkāršoja pūles. Viņš iedraudzējās ar Stenliju — bieži kantori abi kopā ēda pusdienās sviestmaizes un dzēra alu, šad tad viņi aizgāja uz Stenlija klubu — tas bija Kantri klubs — un uz Centrālviesnīcu. Faktiski nonāca pat tiktāl, ka Džo pavadīja savu darba devēju uz Vietējās munīcijas komitejas pirmo sēdi. Tas viss iznāca pavisam gludi un neuzkrītoši. Ja Stenlijs nebija klāt, atbildība gluži dabiski un pienācīgi šķita gulstamies uz Gaulena platajiem pleciem. Ja Stenlijs gribēja izvairīties no kādas nepatīkamas sarunas, viņš pateica vārdus, kas tam bija kļuvuši par paradumu: «Pajautājiet misteram Gaulenam!» Tādējādi Gaulenam sāka rasties svarīgi sakari, viņš pat uzņēmās zināmu daļu iepirkumu: dzelzi, svinu un galvenokārt antimonu. Antimona cena sakāpa līdz divdesmit piecām mārciņām tonnā. Un antimona cenas lietā Džo pirmo reizi nonāca saskarē ar Mozonu.

Džims Mozons bija liela auguma vīrs ar dubultzodu un mazām, saprātīgām, stipri aizēnotām acīm. Viņa karjeras sākums bija pat vēl tumšāks nekā Gaulenam; tas Džo jau no sakuma pamudināja uz viņu raudzīties labvēlīgi. Mozons pats sevi ar plašu žestu sauca par tirgoni un aģentu. Viņa veikalu kodols atradās lielā noliktavā pie Malmo kuģu būvētavas, kur uz vecās izkārtnes, kas tagad jau bija gandrīz izdzisusi, varēja lasīt: «Džims Mozons, dzelzs un metāli, vecas virves, audekls, astri un tauki, gumijas atkritumi, trušādas, lupatas, kauli utt Vairumtirdzniecības un vispārējs aģents un tirgotājs». Bet Mozona darba lauks bija plašāks: viņš piedalījās jaunajā Vērtlijas munīcijas baraku pasākumā; viņš veica darījumus Tainkāslas biržā: viņš bija viens no tiem vīriem, kas no kara guva labumu. Viņu pazina kā turīgu vīru, un viņš kļuva jo dienas jo bagātāks. Sevišķi viena īpaša blakus nozare, kurā darbojās Mozons, savaldzināja Džo, kad viņš par to dzirdēja, jo tā viņam šķita Mozona gudrībai raksturīga. Papīra trūkumu jau manīja arī Tainkāslā, un Džims Mozons, kas pārredzēja stāvokli, pieņēma veselu pulku meiteņu — jaunas proletāriešu meitenes no Malmo nabadzīgā kvartāla, meitenes, kuras kārtīgi katru rītu piecos izgāja un savāca papīrus no pilsētas mēslu kastēm. Šie radījumi uzlasīja papīrus un kartonu, kartons bija daudz labāks, un saņēma divus šiliņus sešus pensus nedēļā — kā Džims teica, vairāk, nekā tās nopelnīja. Taču peļņa, ko guva Džims, bija pārsteidzoša. Bet vēl daudz iespaidīgāka bija pati ideja: ir gan ģeniāla iedoma — no mēsliem taisīt naudu!

Džo patiesi jutās kā Džima Mozona asinsradinieks; Mozona sabiedrībā viņam nebija jāslēpj savi motīvi; un viņam šķita, ka Mozons pret viņu jūt gluži tādas pašas simpātijas. Pēc iepriekšējām sarunām par antimonu Mozons ielūdza Džo savā dzīvoklī Pitersa laukumā, lielā, netīrā mājā — to Mozons bija ieguvis ar kādas hipotēkas palīdzību —, mājā ar lielām, smagām dzeltenām mēbelēm, nekoptiem kāpņu celiņiem un netīrumiem malu malās. Te Džo iepazinās ar Mozona kundzi, pavecu un viltīgu sievieti sprogainiem matiem, sievieti, kas lepojās ar faktu, ka tai kādreiz piederējis ķīlu un aizdevumu veikals. Džo pūlējās iztapt Mozona kundzei, viņš to apsveica vērīgā godbijībā, noliecās pār viņas gredzenoto, veikala netīrumiem klāto roku, it kā gribētu to nolaizīt. Vakariņās bija neiedomājams bifšteks ar sīpoliem, ko pasniedza uz pannas, un vairākas pudeles stipralus. Pēc vakariņām Mozons savam viesim mierīgu sirdi deva drošu biržas mājienu. Pa mutes kaktiņu runādams, laipni un mazrunīgi savā lielajā ādas atzveltnī sēdēdams, Mozons sacīja: «Hm. Varat nopirkt pāris Franksa parasto. Pirms kara tām bija tikai mēslu vērtība. Šie ļaudis taisa no atkritumiem nožēlojamus sausiņus. Tos neviens nedotu pat sunim, bet ierakumiem tie ir labu labie. Viņi maksā piecpadsmit procentu dividendes. Ieteicu jums iegādāties pirms dividendes izmaksas.»

Paklausot Mozona mājienam, Džo uz kredīta nopirka akcijas par trīssimt mārciņām un līksmi sapņoja par sadarbību ar Mozonu nākotnē. Turklāt tas bija tikai sākums. Karš noteikti turpināsies vēl ilgi, un šis karš viņu iztaisīs par vīru. Tas bija lieliskākais karš, kādu viņš jelkad bija pieredzējis. Džo cerēja, ka šis karš nekad nebeigsies.

Tikai viena ēna aptumšoja šo izredžu spožumu — tā bija Lora. Ikreiz, kad Džo domāja par Loru, un tas notika bieži, viņa piere apjukumā un skumjās savilkās grumbās. Viņš nespēja Loru izdibināt, viņš to vienkārši nespēja. Viņš bija pārliecināts, ka par savu tagadējo stāvokli viņam kaut kādā noslēpumainā kārtā jāpateicas Lorai; patiesībā jāpateicas ne tikai par savu stāvokli vien. Viņš no Loras neviļus pieņēma pamācības, sāka apjaust lietas, ko agrāk nebija sapratis, veidoja pats sevi pēc viņas standarta, apdomāja, kā viņai šis vai tas patiktu. Viņš arvien vēl bija nepraša, bet sāka gluži labi izkūņoties. Bija atmests briljantīns, šis stipri smaržīgais matu kopšanas līdzeklis, kura dēļ Lora reiz bija viegli saraukusi uzacis; brūnās kurpes viņš valkāja tikai pie brūna uzvalka; kaklasaites zaudēja spilgtumu; pulksteņķēde tagad bija izstiepta starp apakšējām vestes kabatām; zeltīto pulksteņķēdes karuļu saišķi viņš kopā ar neīsto pērles adatu kādā tumšā vakarā iemeta Tainā. Un arī personiskajā dzīvē darbojās šis neredzamais Loras iespaids. Tā, piemēram, pēc tam kad viņš redzēja vannas istabu Hiltopā ar visiem tās mazgājamiem sāļiem, kristāliem, tualetes amonjaku, mazgājamo sūkli un dušām, Džo taisnā ceļā aizgāja uz aptiekas preču veikalu un apņēmīgi nopirka zobu suku.

Taču nelaime bija tā, ka Lora palika tik liktenīgi nepieejama. Viņi satikās bieži, bet vienmēr Stenlija klātbūtnē. Viņš gribēja būt ar Loru vienatnē; viņš būtu ziedojis lielu summu labdarīgiem mērķiem, lai varētu ar Loru būt vienatnē, bet viņam bija bail spert pirmo soli. Viņš nebija pilnīgi drošs, viņš baidījās, ka neizdara briesmīgu kļūdu, neriskē ar savu spožo stāvokli un savām vēl spožākām izredzēm. Viņš to nedrīkstēja.

Vakaros viņš sēdēja savā istabā un domāja par Loru, iekāroja viņu, uzbūra viņas tēlu, domās sev vaicāja, ko gan viņa šai mirklī dara — mazgājas, uzsprauž matus, uzvelk garās zīda zeķes? Reiz Džo iedegās tādā drudža kvēlē, ka uzlēca kājās un skrēja uz tuvāko tālruņa kabīni. Sirdij strauji pukstot, viņš uzgrieza numuru, taču atbildēja Stenlija balss, un Džo saltās šausmās nometa klausuli un devās atpakaļ uz savu istabu.

Te tiešām varēja sajukt prātā. Šīs jūtas pret Loru bija it kā pirmais seksuālais pārdzīvojums viņa mūžā: viņa bija kaut kas jauns un īpatnējs, kaut kas tāds, ko gribējās izpētīt. Viņa arvien vēl bija mīkla. Ar briesmīgām pūlēm Džo lūkoja izpētīt viņas raksturu, un reizēm atausa neskaidra izpratnes blāzma. Pirmkārt, viņam radās aizdomas, ka Lorai līdz nāvei apnikusi Stenlija bramanība, viņa ņurdošās īdzības lēkmes un viņa patriotisms, kas pēdējā laikā sevišķi manāmi izvērsās. Līdz asarām viņai bija apnikusi Stenlija lepošanās ar savu skolu, viņa augstie ideāli un bērnišķīgā valoda, ko viņš pataupīja maiguma mirkļiem. «Kā tad nu klājas manam mazajam kaķēniņam?» — tā Džo reiz dzirdēja viņu čukstam un būtu varējis apzvērēt, ka Lora tai mirklī pavisam sastinga. Un tomēr Lora bija uzticīga»— te, tā Džo savā nodabā atkārtoja, slēpās visa šī sasodītā nelaime.

Džo piemita laba tiesa patmīlības. Viņš sevi turēja par skaistu, panākumiem bagātu zēnu. Bet vai arī Lora viņu redzēja tādā gaismā?

Lora par viņu interesējās. Likās, viņa atzina Džo spējas, tādā kā zobgalīgā līdzdalībā interesējās par viņu. Lorai nebija nekādu ilūziju par viņa morāli. Viņa padevības, viņa augsto ideālu apliecinājumos tā noklausījās ar savu smaidu bez smaida; taču, kad Džo viņai veikli gribēja tuvoties no otras puses, rezultāts bija gandrīz vai iznīcinošs. Reiz pie tējas galda viņš atļāvās mazliet vulgāru joku. Stenlijs skaļi smējās, bet Loras seja sastinga, kļuva gluži neizteiksmīga un salta. Džo nosarka, kā vēl nekad savā mūžā nebija sarcis. Šā mirkļa kauns viņu gandrīz nogalināja. Lora bija dīvaina sieviete. Viņa nebija tips, viņa bija viņa pati.

Loras dīvainību skaidri parādīja kara palīdzības dienesta problēma. Visas dāmas Jarovā bija sajūsminātas par kara palīdzības dienestu. Bija sācies formas tērpu paisums un īsta korpusu, komiteju un biedrību epidēmija. Hetija, Loras māsa Tainkāslā, haki tērpu nemaz vairs nenovilka. Taču Lora par to ne dzirdēt negribēja. Viņa apmeklēja tikai kantīni jaunajās munīcijas barakās Vērtlijā, jo, kā pati kādreiz Gaulenam ironiski izteicās, viņai patika noskatīties zvēru barošanā. Tur viņa munīcijas strādniecēm pasniedza kafiju un sviestmaizes, bet vairāk viņa neko nedarīja. Lora palika savrup, un Džo sev par lielu sarūgtinājumu nekādi nevarēja viņai piekļūt.

Pienāca jūnijs, stāvoklis arvien vēl bija tāds pats. Tad mēneša sešpadsmitajā dienā Stenlijs Gaulenam sagādāja otru ārkārtējo pārsteigumu viņa mūžā. Pulkstenis rādīja ceturksni uz vieniem, kad Milingtons, kas visu priekšpusdienu nebija kantori rādījies, pabāza galvu Džo kabineta durvīs un teica:

— Gaulen, man ar jums jārunā. Ienāciet pie manis!

Stenlija nopietnā balss skaņa Džo pārsteidza. Ar vieglu vainas apziņu viņš piecēlās un iegāja privātajā kabinetā, kur Stenlijs atkrita krēslā un nemierīgi pārcilāja papīrus uz galda. Pēdējā laikā Stenlijs bija kļuvis ļoti nemierīgs. Viņš bija savāds tips. Cik vispār varēja spriest no ārienes, ārkārtīgi parasts, garīgā ziņā visnotaļ šablonisks; viņa idejas bija parastas un apnicīgas, un viņam patika darīt parastas lietas. Viņš labprāt spēlēja bridžu un golfu; viņam darīja prieku labs kriminālromāns vai dēku stāsti, kur bija runa par apraktu mantu; viņš bija pārliecināts, ka viens anglis vairāk vērts nekā pieci ārzemnieki, miera laikos viņš nekad neizlaida nevienu automobiļu izstādi; turklāt viņš bija garlaicīgs — viņš pastāvīgi varēja malt vienu un to pašu, stundām viņš varēja stāstīt par to, kā viņa pēdējā skolas gadā Sentbīdā piecpadsmit labākie uzveikuši Giglsiku. Taču tam visam cauri vijās dīvainas neapmierinātības pavediens, bija nojaušams brīvības dziņas komplekss. Pirmdienas rītos viņš mēdza ienākt kantorī skumji nokārtiem mutes kaktiņiem un it kā teica: «Ak dievs, vai man mūžīgi te būs jāmokās?»

Viņa uzņēmums plauka, un sākumā tas bija dzīvsudrabam licis kāpt uz augšu. Stenlijs gribēja taisīt naudu; un bija jauki, ka atlēca caurmērā tūkstoš mārciņu peļņas nedēļā. Bet tagad «nauda nebija viss». Viņa sapīkums pieauga, kad nodibinājās Munīcijas ministrija. Nu Milingtona fabrika tapa iestādes plāna daļa — fabriku pievienoja jaunajām munīcijas pildītavas barakām Vērtlijā; celmlauža darbs bija beidzies; viss tika regulēts, nokārtots un likumīgi izveidots; Stenlijam nu bija daudz mazāk darba; iestājās tāda kā miegainība, un, lai gan viņš vaidēdams bija ilgojies atslogojuma, kad atslogojums nāca, tas viņam vairs nedarīja nekāda prieka.

Pamazām viņš arvien vairāk saīga un zaudēja mieru. Sevišķi viņu satrauca orķestri. Ikreiz, kad kāds orķestris gāja pa ielām un pūta «Tipereriju» vai «Ardievas», Stenlijam vaigos iesitās viegls sārtums, acis mirdzēja, mugura atliecās taisna. Kad orķestris pagāja garām, mūzika apklusa un soļojošo karavīru soļi atbalsojās vēl tikai Stenlija sirdī, viņš nopūtās un viņa stāvs atkal sašļuka.

Raizes viņam sagādāja arī propagandas plakāti. Jarovā brīvprātīgo uzsaukumiem bija lieli panākumi, un daudzos Jarovas logos varēja lasīt paziņojumu: «VIENS VĪRS no šīs mājas aizgājis cīnīties par karali un dzimteni.» Vārds «vīrs» bija rakstīts sevišķi lieliem burtiem, un Milingtona lepnums vienmēr bija būt lielam vīram.

Bet plakāti — šī nopietnā izteiksme Kičinera sejā un pirksts, kas norādīja uz skatītāju un negribēja no tā atlaisties, — ak, kad vien Stenlijs gāja garām šiem plakātiem, viņš grieza zobus, jutās neērti un nosarka, un viņš ciešāk iekoda zobus pīpē un jautāja sev, cik ilgi vēl to pacietīs.

— Taču tas, kas Stenliju piespieda izšķirties, nebija vis izstieptais rādītājpirksts plakātā, bet gan bijušo Sentbīdas skolnieku bankets. Vakariņas bija notikušas iepriekšējā vakarā Tainkāslā pie Dilija; patlaban Milingtons pāri rakstāmgaldam uzlūkoja Džo un nopietni pavēstīja:

— Džo, Francijā tagad ir lielā dēka, un es tur neesmu klāt!

Džo viņu nesaprata. Viņa sajūtu galvenokārt raksturoja atvieglinājums, ka Stenlijs nebija uzokšķerējis darījumus ar antimonu.

— Man šķiet, jums ir tiesības zināt, — Stenlijs turpināja, mazliet histēriski paceldams balsi, — ka esmu nolēmis iestāties armijā.

Elektrizēts klusums. Nobīlis bija tik liels, ka Džo pilnīgi zaudēja varu pār nerviem. Viņš nobālēja un stomījās:

— Bet to taču jūs nevarat! Kas tad te notiks?

— Par to parunāsimies vēlāk, — Stenlijs teica, atbīdīdams šo tematu sānis un steidzīgi runādams tālāk:

— Jūs varat man ticēt, ka iešu projām. Šis vakars mani pārliecināja. Vakarējais bankets. Ak dievs, nemaz nezinu, kā es to pārcietu! Ticat vai neticat: visi bija formas tērpā, atskaitot mani. Visi biedri uniformā, un es viens pats civilā. Jutos kā nepiederīga persona. Ziniet, visi noskatījās uz mani, it kā gribētu teikt: «Nu jā, tas ir kara laika ierāvējs!» Vai kaut ko tamlīdzīgu. Hampsons, kas bija manā klasē, tiešām kārtīgs zēns, ar mani nemaz nerunāja. Viņš tagad ir majors Vidusskolu bataljonā. Un tad Robinss, knislis, kas nebija pat otrā futbola komandā, tagad ir kapteinis un valkā divas ievainojumu lentas. Es jums saku, Gaulen, es to nevaru paciest! Man j ā i e s t ā j a s armijā.

Džo drebot atvilka elpu, lūkoja sakārtot domas. Vēl viņš tam nespēja ticēt — tas bija pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

— Jūs taču strādājat nācijas labā, — viņš protestēja. — Jūs nelaidīs projām.

— Viņiem vajadzēs mani laist, — Stenlijs atcirta. — Fabrika tagad darbojas pati. Līgumi darbojas automātiski. Dobijs kārto rēķinus, un tad jūs taču te esat, jūs taču fabriku pazīstat visos sīkumos, Džo.

Džo ātri nodūra acis.

— Nu jā, — viņš murmināja. — Tā jau gan būtu.

Stenlijs uzlēca kājās un sāka šaudīties pa kabinetu.

— Man šķiet, neesmu pēc dabas visai svētbijīgs, bet to gan varu teikt, ka jūtos pacilāts, kopš esmu apņēmies sekot aicinājumam. Ziniet, svētā Jura gars Anglijā arvien vēl dzīvo. Šis gars nav miris, ziniet, tas nav īsteni miris! Mēs cīnāmies par taisnu lietu. Kurš godīgs zēns varētu palikt mājās sēžam un noskatīties uzlidojumos un zemūdeņu uzbrukumos, noskatīties, kā izvaro nevainīgas sievietes un kā ar granātām šauj uz slimnīcām, un kā pat bērnus — ak dievs, pat avīzē vien par to lasot, asinis jau vārās!

— Zinu, kā jums ap sirdi, — Džo teica un nodūra acis. — Tas ir briesmīgi. Ja nebūtu šis sasodītais celis... — Ceļa vaina nu gan bija tāda, ko Džo atklāja, apmeklējot Tirdzniecības ielā kādu kaktu ārstu, kam samaksāja septiņarpus šiliņa par apliecību. Un, atceroties šo ceļa vainu, Džo vienmēr briesmīgi kliboja, tiklīdz atmosfēra kļuva militāra.

Bet Stenlijs soļoja šurpu turpu pa istabu un domāja vienīgi un tikai par sevi.

— Ziniet, esmu kvalificēts virsnieka dienesta pakāpei. Sentbīdā trīs gadus biju korpusā. Paies pāris nedēļu, kamēr visu nokārtos, tad uzvilkšu formas tērpu un iestāšos Vidusskolu bataljonā.

Atkal klusums.

— Saprotu, — Džo gausi noteica. Tad ieklepojās. — Bet Milingtona kundzei tas nebūs nekāds prieks.

— Protams, viņa negrib, ka es eju. — Stenlijs iesmējās un uzsita Gaulenam pa muguru. — Neesiet jel tik bēdīgs, manu lāga zēn! Tas dara jums godu, ka jūs raizējaties, bet, ja es piedalīšos, šis muļķīgais karš drīzāk beigsies. — Viņš apklusa un paskatījās pulkstenī. — Nu, redziet, man tagad jāskrien, mēs ar majoru Hampsonu kopā ēdīsim pusdienu. Ja līdz trim neesmu atpakaļ, varat aizbraukt pie Ratlija un parunāties ar viņiem par pēdējām granātām. Vecais Džons Ratlijs gan gribēja runāt ar mani, bet jūs jau varat viņam pateikt visu to pašu.

— Labi, labi, — Džo skumji noteica. — Es aizbraukšu.

Tā Džo aizbrauca pie Ratlija un sāka ar veco Džonu nogurdinošu un sarežģītu sarunu par lējumu defektiem, kamēr Stenlijs satraukts steidzās pusdienot kopā ar majoru Hampsonu. Piecos, kad Stenlijs, izdzēris jau vairākas glāzes, klubkrēslā atgāzies, noklausījās Hampsona stāstā par kādu zināmu mamzeli kādā zināmā krodziņā un smējās locīdamies, Džo stingri, bet godbijīgi pakratīja roku pašam misteram Ratlijam, un vecais vīrs īgnā labpatikā nodomāja, ka tas nu reiz esot jauneklis, kam galva uz pleciem.

Vakarā Džo aizgāja ar jauno ziņu pie Mozona. Mozons labu brīdi klusēja, taisni krēslā sēdēdams, abas rokas uz vēdera salicis, augsto, ar kailo galvvidu saplūstošo pieri grumbās savilcis, šaurajām ačelēm domīgi uz Džo raudzīdamies.

— Jauki, — viņš teica. — Tas būs noderīgi.

Džo neviļus pasmīnēja.

— Jums un man, Džo, mums abiem tas nāks tikai par labu, — Mozons bez jūtu pacilājuma sacīja, tad pacēla balsi un kliedza:

— Māt, atnes mums ar Džo pudeli skotu viskijal

Viņi pa abiem izdzēra pudeli, taču, kad Džo ap pusnakti gāja mājās, satrauktais skurbums viņa asinīs nebija piedēvējams viskijam. Viņš bija apskurbis no savu iespēju priekšsajūtas, apskurbis no izdevības tikt pie varas, pie naudas, pie visa. Beidzot viņš sēdēja seglos, kā Džims teica, beidzot viņš tur sēdēja cieši un droši, tāpat kā citi lielie vīri, un atlika tikai pielūkot, kā pašam kļūt lielam. Sasodīti l i e l a m ! Ak tu žēlīgais dievs, vai tas nebija lieliski! Lieliska pilsēta šī Tainkāsla, brīnišķīgs gaiss, brinišķīgas ielas, brīnišķīgas ēkas — laba iedoma: nekustami īpašumi. Viņš gribēja kādreiz iegūt nekustamus īpašumus, daudz, daudz nekustamu īpašumu. Cik brīnišķīgs bija šis vakars! Paskaties jel uz mēnesi, kas apspīd balto plankumu tur pretī! Kas tas par plankumu? Publiska ateja, ko? Nekas, brīnišķīga ateja! Grēndžera ielas stūrī viņu uzrunāja kāda ielu staigule.

— Tu, mauķele, — viņš laipni teica, — pazūdi kokos! Viņš soļoja tālāk smiedamies, modru prātu, sajūsmināts. «Man ir kaut kas labāks,» viņš domāja, «daudz labāks.» Viņš spēji atcerējās Loru, viņas smalko tīrību, viņas augstprātīgo burvību. Pie velna staigules! Tādas sievietes kā Lora taču pavisam kas cits, vai zini, pavisam kas cits. Idilliskā fantāzija viņu tovakar, par Loru domājot, aizveda tālu, tālu, īpaši kad viņš pārnāca sava dzīvoklī un gulēja gultā.

Bet nākamajā rītā viņš, pulkstenim deviņi sitot, bija Plata ielā svaigs kā pavasara zieds un godbijīgāks nekā jelkad pret Stenliju. Saradās apbrīnojami daudz lietu, kas abiem jāapspriež. Džo iztirzāja visu pamatīgi; neko viņš nepameta neievērotu.

— Pasarg dievs! — Stenlijs žāvādamies iesaucās, kad viņi jau kādas divas stundas bija darbojušies. — Jūs neesat ar pliku roku ņemams. Man nebija ne jausmas, ka jūs tik smalki redzat visus sīkumus. — Viņš priecīgi uzsita Gaulenam pa plecu. — To es vērtēju ārkārtīgi augstu. Bet nu es iešu, man pāris vārdu jāparunā ar Hampsonu. Vēlāk atkal tiksimies.

Džo sejā bija visai dīvaina izteiksme, kad viņš noskatījās, kā Stenlijs moži iziet pa kantora durvīm.

Dienas gāja, pēdējie sagatavošanas darbi bija veikti, un beidzot pienāca tā pēcpusdiena, kad Stenlijam bija jāaizbrauc uz Olderšotu. Viņš negribēja braukt ar lēno vietējās satiksmes vilcienu no Jarovas, bet aizbraukt uz Kārntonas mezglu un tur sēsties ātrvilcienā. Nolēmis Džo sevišķi pagodināt, viņš aicināja viņu Lorai līdzi uz staciju sevi pavadīt.

Bija lietaina diena. Džo ieradās Hiltopā par agru; viņam desmit minūtes bija jāgaida priekšistabā, kamēr ienāca Lora. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, zilā kostīmā, un tumšā, mīkstā zvērādas apkakle viņas baltajai ādai piešķīra to savādo vizmu, kas Džo jau kopš senām dienām tā satrauca. Džo uzlēca no krēsla, bet viņa lēni piegāja pie loga, it kā nebūtu to pamanījusi. Valdīja klusums. Viņš vēroja Loru.

— Man žēl, ka misters Stenlijs aizbrauc, — Džo beidzot teica.

Viņa pagriezās un uzmeta viņam savu noslēpumaino skatienu, kas viņu vienmēr mulsināja. Viņš juta, ka viņa ir noskumusi, varbūt arī dusmīga — viņa negribēja, ka Stenlijs aizbrauc; nē, viņa negribēja, ka viņš aizbrauc Tad priecīgi ienāca Stenlijs, tik možs un lepns, it kā jau tagad pie viņa krūtīm karātos virkne medaļu. Viņš sparīgi saberzēja rokas.

— Draņķīga diena, vai ne? Un jo tumšāka diena, jo gaišāks prāts, vai ne, Džo? Ha! Ha! Saki, Lora, — kā būtu ar karavīra ruma normu?

Lora piezvanīja, un Besija ienesa paplāti ar sviestmaizēm un tēju. Stenlijs bija jautrs un rosīgs. Viņš zoboja Besiju. ka tai esot gara seja, jauca sev viskiju ar sodu, soļoja šurpu turpu pa istabu, ēzdams sviestmaizes un tērzēdams.

— Tās nu gan ir smalkas, Lora! Man šķiet, pēc pāris nedēļām es tādu barību vairs nedabūšu. Lora, tev jāatsūta man pa kādam sainītim ar proviantu. Kāds no zēniem vakar vakarā teica, ka viņi vienmēr ilgodamies gaidot sainīšus ar pārtiku. Tā ir pārmaiņa pēc mūžīgās vēršgaļas, sausiņiem un marmelādes. — Stenlijs pasmējās. Tagad viņš varēja runāt nenosarkdams. Viņš varēja smieties, droši smieties par žurnālā redzētu karikatūru. Viņš elsa: — Hampsons, šis vecais blēdis, — atkal smiekli, — man stāstīja, kā viņi no karavīra devas konservu kārbā sautējuši jēra gaļu ar kartupeļiem un sīpoliem. Daži adjutanti ir tiešām brīnišķīgi! Redzēs, kā man laimēsies. Vai redzējāt «Pavadoņa» šīsnedēļas numuru? Tas bija labs, velns parauj, tiešām labs! — Tad viņš atkal ķļuva patriotisks. Pa istabu šurpu turpu staigādams, viņš dedzīgi runāja par to, ko majors stāstījis: par pretuzbrukumiem, gāzmaskām, dotiem, Veri gaismas signāliem, strēlnieku rokasgrāmatu, devītajiem numuriem un britu varonību.

Kamēr Stenlijs runāja, Lora sēdēja pie loga. Viņas gandrīz bēdīgais profils asi iezīmējās pret pilošajiem lauru krūmiem ārā. Viņa padevīgi noklausījās Stenlija patriotismā. Pēkšņi Stenlijs ar troksni nolika glāzi.

— Nu, man liekas, laiks doties ceļā! Nedrīkstam nokavēt vilcienu! — Viņš paskatījās pa logu ārā. — Velc labāk lietusmēteli, meitēn, izskatās, ka lietus tik drīz nepāries.

— Tas nekas, — Lora atbildēja. Viņa piecēlās, ar savu sastingušo nekustību apstādinādama visu Stenlija svaidīšanos. — Vai tev viss jau mašīnā?

— Es domāju gan, — Stenlijs atteica un abiem pa priekšu gāja uz durvīm.

Viņi iekāpa mašīnā, nevis fabrikas automobilī, bet Stenlija privātajā mašīnā, divus gadus vecā sporta modelī, kas ar uzceltu jumtu stāvēja namdurvju priekšā. Stenlijs ar īkšķi iedarbināja starteri, pagrieza slēdzi, un viņi sāka braukt.

Ceļš veda kalnup caur Hilbrovas priekšpilsētu, garām pēdējai savrupai vasarnīcai, tad pāri klajumam aizstiepās uz purva pusi. Stenlijs brauca kā iereibis, nevērodams neviena ceļa likuma.

— Iet kā lidmašīna, vai ne? — viņš izmeta vislabākajā omā. — Gandrīz nožēloju, ka neiestājos aviācijas korpusā.

— Piesargieties, ka mašīna nesāk slīdēt, — Džo teica, — ceļš diezgan slidens.

Stenlijs atkal iesmējās. Džo, viens pats mašīnas aizmugurē sēdēdams, nenovērsa skatienu no Loras mierīgā profila. Viņas miers bija tikpat apbrīnojams, cik neizprotams. Stenlijs brauca kā traks, un viņa pat uzacis nesavilka. Viņa taču noteikti negribēja tik neglītā veidā iet bojā. Viņš vismaz to nevēlējās, nudien, ne!

Viņi drāzās garām vecajai Sentbīdas baznīcai, kas pelēka, drūma un apdrupusi stāvēja zemu, apsūnojušu kapakmeņu vidū, vientuļa un neaizsargāta purva malā.

— Brīnišķīga veca celtne, — Stenlijs teica, pagriezdams galvu. — Vai esat tur bijis, Džo?

— Nē.

— Tur ir brīnišķīgi ozola soli. Jums kādreiz derētu tos apskatīt

Viņi sāka ripot no kalna lejup, cauri Kaderas ciemam, garām atsevišķām lauku sētām. Pēc divdesmit minūtēm viņi bija Kārntonas dzelzceļu mezgla stacijā. Ātrvilciens kavējās. Kad Stenlijs bija nodevis bagāžu, viņš ar Loru lēnām staigāja pa peronu. Džo izlikās dedzīgi sarunājamies ar nesēju un greizsirdīgi pa acu kaktiņiem vēroja Loru. Velns parauj, tā viņš domāja, ak, velns lai parauj! Man liekas, viņa tomēr savu vīru mīl.

Spalgs svilpiens, piebraucošā vilciena dunoņa.

— Ātrvilciens klāt, ser, — nesējs teica. — Tikai četras minūtes nokavējies.

Piesteidzās Stenlijs.

— Tad nu mēs būtu tiktāl, Džo. Jā, nesēj, pirmajā klasē, smēķētājiem, ja iespējams, brauciena virzienā. Jūs man atrakstīsiet, vecais! Es visu varu jums uzticēt. Jā, jā, ir jau labi; lieliski, lieliski, lieliski! Zinu, ka darīsiet visu, ko varēsiet. — Viņš pakratīja Džo roku — Džo rokas spiediens bija vīrišķīgs un ilgs —, atvadoties noskūpstīja Loru, ielēca kupejā. Stenlijs sirds dziļumos bija sentimentāls, un tagad, šķiršanās mirklim tuvojoties, viņš jutās dziļi aizkustināts. Viņš izliecās pa logu ārā — no galvas līdz papēžiem vīrs, kas dodas uz fronti un tagad saka ardievas sievai un draugam. Acīs viņam paspīdēja asaras, bet viņš tās notrauca ar smaidu.

— Parūpējieties par Loru, Džo!

— Varat uz mani paļauties, mister Stenlij!

— Neaizmirstiet rakstīt!

— Neraizējieties!

Klusums — vilciens nekustējās; klusums ieilga un kļuva nepatīkams.

— Izskatās, ka vēl līs, — Stenlijs teica, lai aizpildītu robu sarunā. Atkal klusuma brīdis. Tad vilciens sāka kustēties. Stenlijs kliedza:

— Nu, tad mēs braucam! Paliec sveika, Lorai Uz redzēšanos, vecais zēn!

Vilciens nodrebēja un apstājās. Stenlijs, pieri savilcis, paskatījās uz sliedēm.

— Laikam vēl ņems ūdeni. Paies vēl pāris minūšu.

Vilciens tūliņ atkal sakustējās un sāka gludi braukt, paātrinādams gaitu.

— Nu! Palieciet sveiki, palieciet sveiki!

Šoreiz Stenlijs tiešām aizbrauca. Džo un Lora stāvēja uz perona, kamēr pēdējais vagons nozuda skatienam. Džo sirsnīgi māja ar roku; Lora nemāja nemaz. Viņa bija bālāka nekā parasti; acīs viņai vizēja aizdomīgs valgums. Džo to redzēja. Abi klusēdami gāja uz mašīnu.

Kad viņi izgāja no stacijas nojumes un sasniedza mašīnu, atkal sāka līt. Lora gribēja sēsties aizmugurē, bet Džo norūpējies pastiepa roku.

— Tur iekšā jūs ķers viss lietus, Milingtona kundze. Nu sāk stipri līt.

Viņa vilcinājās, tad, ne vārda neteikusi, apsēdās priekšējā sēdeklī. Viņš pamāja ar galvu, it kā viņa būtu izdarījusi kaut ko ļoti gudru un saprātīgu, tad arī pats iekāpa un apsēdās pie stūres.

Viņš brauca lēni, pa daļai tādēļ, ka lietus padarīja aizsargstiklu necaurredzamu, bet galvenokārt tādēļ, ka gribēja braucienu paildzināt. Lai gan viņa izturēšanās bija cienīga un pasvītroti godbijīga, iekšēji viņš gavilēja, pašreizējo situāciju apzinoties: Stenlijs brauc prom diezin kur, ar katru minūti tālāk un tālāk; Lora sēž tepat blakus mašīnā. Viņš piesardzīgi palūkojās. Viņa bija ierāvusies sēdekļa pašā malā un, acis nenovērsdama, skatījās uz priekšu. Varēja just, ka viņa bija noskaņota naidīgi un izvairīgi. Viņš domāja: jāuzvedas uzmanīgi, nedrīkst celi viegli piespiest pie viņas ceļa, jālieto pavisam cita taktika, vajadzēs nedēļām, varbūt mēnešiem ilgas stratēģijas, jārīkojas lēnām un velnišķīgi jāuzmanās. Bija tāda savāda sajūta, ka Lora viņu gandrīz vai ienīst.

Pēkšņi ar vieglu nožēlu balsī viņš teica:

— Milingtona kundze, man šķiet, jūs mani lāgā neieredzat.

Klusums. Viņš nenovērsa skatienu no ceļa.

— Par to vēl neesmu padomājusi, — viņa diezgan nevērīgi atbildēja.

— O, es to zinu! — Viņš iesmējās kā vainas apziņā. — Es jau neko ļaunu nedomāju. Domāju tikai tādēļ, ka jūs man sākumā mazliet palīdzējāt, jūs jau zināt — fabrikā; un pēdējā laikā jūs... ak, es nezinu...

— Vai jums nebūtu iebildumu braukt mazliet ātrāk? — viņa teica. — Sešos man jābūt kantīnē.

— Protams, Milingtona kundze, labprāt. — Viņš uzmina gāzes svirai, palielināja ātrumu, tā ka lietus šķīda pret vēja aizsargu. — Es tikai cerēju, ka atļausiet man darīt jūsu labā visu, kas manos spēkos. Misters Stenlijs ir projām... Viņš tiešām ir lielisks cilvēks! — Džo nopūtās. — Saprotu, viņš man devis lielu izdevību dzīvē. Es labprāt darītu viņa labā visu, visu.

Kamēr viņš runāja, lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. Viņi tagad atradās purva klajumā, un pūta stiprs vējš. Mašīnu, ko aizsargāja tikai plāns jumts bez sānu rūtīm, pilnā sparā ķēra lietus šļāces.

— Nē, tas nu par traku! — Džo iesaucās. — Jūs jau pagalam izmirksiet!

Lora uzlocīja kostīma apkakli.

— Jūtos pavisam labi.

— Bet tā nevar! Redziet, jūs taču esat salijusi, pavisam salijusi. Mēs varētu īsu brīdi apturēt. Mums jāmeklē patvērums. Tie jau īsti grēku plūdi.

Lietus gāze tiešām atgādināja grēku plūdus, un Lora, bez lietusmēteļa izbraukusi, ātri samirka. Skaidri bija redzams, ka nedaudz minūtēs viņa būs slapja līdz ādai. Taču viņa arvien vēl nerunāja. Bet Džo, pa kreisi ieraudzījis veco baznīcu, pēkšņi pagrieza mašīnu uz to pusi un strauji apturēja pie baznīcas ceļa.

Viņš ātri skubināja: — Nu — tik iekšā! Tas taču ir briesmīgi, vienkārši briesmīgi! — Džo saņēma Loras elkoni, jau ar šīs norises pēkšņumu vien viņu pārsteigdams, skubināja kāpt ārā no mašīnas, reizē ar viņu pa īso celiņu ieskrēja vecās baznīcas pilošajā priekšnamā. Durvis stāvēja vaļā. — Nāciet iekšā! — sauca Džo. — Ja nenāksiet, jūs neglābjami saaukstēsieties! Tas taču ir briesmīgi, briesmīgi! — Viņi iegāja iekšā.

Tā bija maza telpa, pēc griezīgā vēja silta, diezgan tumša, ar vāju vaska sveču un vīraka smaržu piesūkusies. Neskaidri varēja redzēt altāri, virs tā — lielu bronzas krustā sistā tēlu un no pēdējās svētdienas dievkalpojuma divas lodēm līdzīgas bronzas vāzes ar baltiem ziediem. Atmosfēra bija mierīga un klusa, un savāda, it kā piederētu svešai pasaulei. Lietus grabināšanās uz skārda jumta vēl pastiprināja siltā klusuma iespaidu.

Pa vidējo eju uz priekšu iedams, Džo ziņkārīgi skatījās apkārt. Zemapziņā viņš ievēroja smagos, griezumiem rotātos solus, par kuriem Stenlijs bija ieminējies.

— Velnišķi komiska veca būda, bet te vismaz ir sauss! — Tad ar raizēm balsī: — Mums nebūs ilgi jāgaida, lietus drīz pāries. Es jūs vēl laikā aizvedīšu uz kantīni.

Viņš pagriezās pret Loru un pēkšņi redzēja, ka viņa dreb. Viņa stāvēja pie kāda sola, drudžaini sažņaugusi rokas.

— Ak tu kungs! — viņš teica ar aizkustinošu vainas apziņu balsī. — Nu gan esmu jūs ievedis ķezā! Jūsu jaka jau gluži slapja, no tās pil ūdens. Vai drīkstu jums palīdzēt to novilkt?

— Nē, — viņa teica. — Tāpat ir pavisam labi. — Viņa novērstu skatienu nikni kodīja apakšlūpu. Viņš neskaidri nojauta Loras dvēselē cīņu — dziļu, neizprotamu cīņu.

— Bet jums tas jādara, Milingtona kundze, — viņš teica tai pašā saudzīgajā, mierinošajā laipnībā. Pie tam uzlika roku uz viņas jakas atloka.

— Nē, nē, — viņa stomījās, — viss kārtībā, es jumsi saku. Man te nepatīk. Mums nemaz nevajadzēja šurp nākt... Lietus... — Viņa apklusa, tad strauji norāva jaku. Viņa ātri elpoja; viņš redzēja, kā zem baltās zīda blūzes, kas daudzās vietās bija samirkusi un pielipusi ādai, cilājas krūtis. Viņas miers šķita zudis, likās, ka to viņai būtu norāvusi šīs telpas noslēpumainā krēsla, grabošās lietus lāses, klusums. Viņas acis meta nemierīgus, izbaiļu pilnus skatienus. Viņš to uzlūkoja mēmi un neko nesaprazdams. Tad... gluži pēkšņi viņš saprata. Viņu sagrāba smacējoša kvēle. Viņš piegāja soli tuvāk.

— Lora! — viņš elsa. — Lora!

— Nē, nē, — viņa murmināja. — Gribu iet ārā, gribu... — Viņa vēl runāja, Džo aplika viņai roku apkārt. Viņi apskāva viens otru mežonīgi, lūpas meklēja lūpas. Viņa ievaidējās. Viņas mute vēl nebija pavērusies viņa mutei, kad viņš jau zināja, ka viņa tvīkst pēc viņa aiz iekāres, ko visus šos mēnešus valdījusi un nomākusi. Viņu pārņēma mežonīgs apskurbums. Viens otru apskāvuši, viņi virzījās uz priekšējo solu, kas bija popēts un plats kā gulta. Viņu rokas kustējās kopīgi, sievietes lūpas bija valgas aiz iekāres. Uz jumta grabēja lietus; baznīcas tumsa viņus ietina purpurā un ieslēdza klusumā. Tad altārī atbalsojās Loras sajūsmas kliedziens. Tēls pie krusta raudzījās lejup uz viņiem.

XI

Kad spēkā stājās Derbija plāns, Artura attiecības ar tēvu kļuva neciešamas, tas bija neslēpta naida stāvoklis. Artura vārds bija sarakstā, bet, lai gan saņēma dokumentus pēc jaunā plāna, viņš tomēr nepieteicās. Acumirklī tam nebija nekādu seku. Lovā viņš cik iespējams vairījās no tēva, nokavēdamies visās ēdienu reizēs, bet Neptūnā lielāko tiesu laika pavadīja pazemē, agri tur ierazdamies un reizē ar Hadspetu nobraukdams lejā, iekām Barass vēl nebija atnācis. Taču, par spīti visiem piesardzības soļiem, nebija iespējams gluži izvairīties no nepieciešamās sastapšanās, un tad nāca nesaskaņas, piezīmes, konflikti. Kad viņš, darba dienai beidzoties, netīrs un noguris ienāca kantorī, Barass, cītīgi strādādams, nelikās Arturu redzot, lai nepārprotami parādītu, ka viņš te nepavisam nav nepieciešams. Tad Ričards pacēla galvu no papīru kaudzēm, izlikās, ka pēkšņi būtu dēlu ieraudzījis, savilka pieri, it kā gribētu teikt: «Ak tu. vēl esi šeit, a r v i e n vēl šeit?» Un, kad Arturs klusēdams novērsās, tēvs viņam sekoja ar skatienu, tikko valdīdams niknumu, pirkstiem pa rakstāmgaldu steidzīgi bungodams, ar pazīstamo aizvainojuma un vislielākās nepatikas izteiksmi sejā.

Arturs ievēroja, ka tēvam nepatīk redzēt viņu raktuvē. Janvāra sākumā Arturam bija jāsūdzas par jauno kokmateriālu kvalitāti Faivkvoterā. Barass tūliņ iekarsa.

— Interesējies par savām darīšanām un ļauj man kārtot savas! Ja man vajadzēs tava padoma, es pajautāšu.

Arturs neatbildēja. Viņš zināja, ka stabi ir mazvērtīgi, daži no tiem jau lejas galā satrunējuši. Viņu pārņēma šausmas, redzot materiālu, kādu tēvs lieto. Cenas cēlās, produkcijas ieguve drudžaini paplašinājās, nauda plūda neapturamā straumē. Un tomēr, par spīti mācībai, ko bija devusi katastrofa, netērēja ne šiliņa, lai raktuvē darba apstākļi būtu labāki un drošāki.

Tai pašā vakarā «Tainkāslas Argoss» milzīgiem burtiem pasludināja, ka karaklausības akts kļuvis par likumu.

Šo ziņu izlasījis, Barass nespēja slēpt gandarījumu.

— Tas mazliet uzpurinās dezertierus, — viņš, cienīgi galda galā sēžot, teica. — Pēdējais laiks rīkot pārbaudi. Pārāk daudzi nolīduši savās alās. — Viņš īsi, triumfējoši iesmējās. — Tas viņiem liks drusku apdomāties.

Bija vakariņas un viena no tām retajām reizēm, kad Arturs ēda kopā ar citiem, un, lai gan Barass šo piezīmi teica krustmātei Kerijai, tās dzelonis tomēr bija vērsts pret dēlu.

— Tas jau tīrais skandāls, Karolain, — viņš skaļi turpināja, — cik daudz vēl Anglijā derīgu, jaunu vīriešu, kas varētu cīnīties par dzimteni. Līdz šim viņi izvairījās un salīda vietās, kur tie nav vajadzīgi. Viņi negribēja dzirdēt aicinājumus un aizrādījumus un nesteidzās pie karogiem. Ir tiešām pēdējais laiks, ka tos paskubina ar kājas spērienu.

— Ja, Ričard... — krustmāte Kerija murmināja, uzmezdama drebelīgu skatienu Arturam, kurš bija nodūris acis šķīvī.

— Protams, es jau zināju, ka tas sagaidāms, — Barass tai pašā balss noskaņā turpināja, — un nešaubos, ka arī pats darīšu visu iespējamo, lai šo plānu izpildītu. Starp mums runājot, esmu uzaicināts piedalīties vietējā komisijā.

— Vai atbrīvošanas komisijā, Ričard? — krustmāte Kerija nomurmināja.

— Protams, atbrīvošanas komisijā, — Ričards paskaidroja, rūpīgi pūlēdamies izvairīties no Artura skatiena. — Un es neļaušos piemuļķoties, to varu tev apgalvot. Nu beidzot šī lieta kļuvusi nopietna, un, jo drīzāk zināmie ļaudis par to tiek skaidrībā, jo labāk. Vēl nesen par to runāju ar Hetiju. Viņa ir stingri pārliecināta, ka pēdējais laiks uzpurināt bēgļus un rīkot pārbaudi.

Arturs lēnām pacēla skatienu un uzlūkoja tēvu, kurš valkāja jaunu, pelēku uzvalku un puķi pogcaurumā. Pēdējā laikā viņš bija pasūtījis vairākus jaunus uzvalkus, kas bija daudz elegantāki nekā līdz šim; Arturam bija aizdomas, ka tēvs uzmeklējis Tainkāslā jaunu drēbnieku, kurš viņam tagad strādāja; un tad viņš bija paradis vienmēr valkāt puķi pogcaurumā, parasti neļķi, ko pats mēdza noplūkt ziemas dārzā. Viņa izskats bija pārspīlēti smalks, acis — spožas, sejas izteiksme spraiga, savādi satraukta.

— Pagaidi tikai, Karolain, — viņš milzīgā gandarījumā smējās, — kā kaunīgie varoņi drūzmēsies ap karogiem, tiklīdz komisija sāks darboties.

Valdīja klusums, kamēr krustmāte Kerija satraukumā nemierīgi raudzījās no viena uz otru. Tad Barass paskatījās pulkstenī, tas bija viņa parastais žests.

— Nu, labi, — viņš pašapzinīgā tonī piebilda, — man nu jāiet, Karolain. Neviens lai nepūlas mani gaidīt. Droši vien pārnākšu vēlu. Vedīšu Hetiju uz Karaļa teātri. Par spīti karam, izklaidēties ir nepieciešami. Izrāda «Meiteni no kalniem», kā dzirdēju, esot jauks gabals, — viss Londonas ansamblis, Hetija jau tagad ļoti priecājas.

Viņš piecēlās, aptaustīja ziedu pogcaurumā. Tad, dēlu nemaz nevērodams, bet jautri Karolainai ar galvu pamādams, viņš izgāja no istabas.

Arturs palika pie galda klusu sēžam un neteica ne vārda. Viņš labi zināja, ka Hetija ar tēvu bieži kopā iziet; jaunie uzvalki, puķe pogcaurumā, pacilāti jauneklīgā izturēšanās — viss uz to norādīja. Tas sākās, it kā lai sniegtu Hetijai gandarījumu. Arturs bija necienīgi izturējies pret Hetiju, un Barass juta pienākumu sniegt Hetijai par to gandarījumu. Taču Arturam bija aizdomas, ka viņu attiecības jau pārkāpušas šo robežu. Viņš to nezināja. To iedomājoties, viņš smagi nopūtās. Krustmāte Kerija dzirdēja šo nopūtu, viņa mulsi sakustējās.

— Artur, tu šodien gandrīz nemaz neesi ēdis, — viņa murmināja. — Kāpēc tu neēd vakariņas?

— Krustmāt Kerij, man negribas.

— Bet tās taču tik labas, mīļo zēn, — viņa stomījās, iebaidīta kā vienmēr.

Viņš klusēdams pakratīja galvu, savās mokās redzēdams viņu kā caur miglu. Pēkšņi viņš juta impulsu atklāt tai sirdi, izkratīt visas bēdas, kas nospieda dvēseli. Taču viņš savaldījās, skaidri redzēdams, ka tā viņam nevar palīdzēt. Krustmāte Kerija bija labsirdīga, savā ziņā viņa Arturu mīlēja, un tomēr ar savu biklumu, ar savu godbijību pret tēvu tā nespēja Arturam palīdzēt.

Viņš piecēlās un izgāja no ēdamistabas. Priekšistabā viņš, galvu nodūris, neziņā apstājās. Tādā mirklī kā šis viņa gleznā būtne alka līdzjūtības. Kaut jel Hetija būtu te!... Kaklā iespiedās kamols... Arturs jutās pamests un nevarīgs. Viņš pagriezās un lēnām gāja augšā pa kāpnēm. Mātes istabai garām iedams, viņš pēkšņi apstājās. Tad gandrīz bez nodoma uzlika plaukstu uz durvju roktura un iegāja mātes istabā.

— Kā tev klājas, māt? — viņš jautāja.

Viņa spēji atskatījās. Viņa gulēja, atbalstījusies spilvenos, viņas bālā seja noraudzījās ķildīgi un jautājoši.

— Man sāp galva, — viņa atbildēja, — un tu mani briesmīgi sabiedēji, tik pēkšņi atvērdams durvis.

— Piedod, māt! — Viņš klusi apsēdās uz gultas malas.

— Ai, nē, Artur! — viņa vairījās. — Tur ne, mīļais! Es nevaru ciest, ja kāds sēž uz gultas malas, vismaz kamēr man sāp galva. Tas mani tik ļoti uztrauc.

Viegli pietvīcis, viņš piecēlās.

— Piedod, māt! — viņš vēlreiz teica. Viņš centās skatīties no viņas viedokļa, nejusties aizvainots. Tā bija viņa māte. No dzelmes, kas slēpās zem apziņas robežām, viņu skāra atmiņas par senu maigumu — neskaidra sajūta, ka viņa bija noliekusies pār viņu, mežģīnēm rotāto naktsģērbu pavērdama, apskāvusi viņu un sargājusi. Tagad viņš ļāvās šai bērnības atmiņai, ilgojās mīlošas labsirdības un aizlūzušā balsī iesaucās:

— Māt, vai drīkstu ar tevi kaut ko pārrunāt?

Izmocītām acīm viņa uzlūkoja dēlu.

— Man tā sāp galva.

— Tas nebūs ilgi. Ai, man vajag tava padoma!

— Nē, nē, Artur, — viņa atgaiņājās; viņa aizvēra acis, it kā Artura dedzība to būtu izbiedējusi. — Es tiešām nevaru. Varbūt citreiz. Man tik briesmīgi sāp galva.

Viņš atkāpās, šā noraidījuma apklusināts; viņa seja pārvērtās.

— Kā tu domā, Artur, — viņa turpināja, arvien vēl neatvērdama acis, — no kā man varētu būt šīs nemitīgās galvassāpes? Es jau domāju, vai tās nevarētu būt no lielgabalu uguns Francijā; zini, no satricinājumiem, kas spiežas cauri gaisam. Protams, šāvienus es nevaru dzirdēt, to ļoti labi zinu, bet man radās doma, ka šie viļņi varētu kaut ko sakustināt. Protams, tas neizskaidrotu manas muguras sāpes, un arī tās pēdējā laikā ir īpaši nejaukas. Saki man, Artur, — vai tu domā, ka lielgabalu uguns mani kaut kā varētu ietekmēt?

— Nezinu, māt, — viņš nomākts atbildēja. Tad viņš brīdi klusēja, sakopoja domas. — Man grūti iedomāties, ka tam varētu būt kāds sakars ar tavu muguru.

— Neaizmirsti, ka par muguru es pārāk bieži nesūdzos. Ziede, ko doktors Lūiss man parakstīja, tiešām palīdz. Akonits, beladonna un hloroforms. Es lasīju recepti: trīs nāvīgas indes. Vai nav savādi, ka indes, ārīgi lietojot, var būt tik labdarīgas? Bet ko es gribēju teikt? Ak tā, gaisa viļņi! Vēl nesen avīzē lasīju, ka tie radot pēdējā laika briesmīgās lietus gāzes. Liekas, tas runā par labu manam ieskatam. Tas parāda, ka tie — nu, teiksim — eksistē. Un doktors Lūiss man stāstīja, ka esot zināms stāvoklis, ko saucot par lielgabalu galvassāpēm. Protams, tam visam cēlonis ir nervu pagurums. Tas vienmēr bijis manas slimības cēlonis, mīļo Artur, tikai nervozitāte.

— Jā, māt, — viņš klusu piebalsoja.

Atkal pagāja īss klusuma bridis. Tad viņa atkal sāka runāt. Pusstundu viņa runāja par savu stāvokli, tad pēkšņi pacēla roku pie galvas un lūdza Arturu iziet no istabas, jo viņš to nogurdinot. Viņš klusēdams paklausīja. Kad viņš pēc piecpadsmit minūtēm nāca atpakaļ pa gaiteni, varēja dzirdēt viņas krākšanu.

Jo dienas jo skaudrāk Arturs atskārta, ka viņš savās bēdās palicis viens, ka viņš atgriezts no citiem cilvēkiem, gandrīz izstumts. Viņš instinktīvi sāka savilkt šaurāku savas darbības loku. Viņš gāja vairs tikai uz darbu raktuvē un pat tur manīja, ka viņam uzmet savādus skatienus, — to darīja Ārmstrongs un Hadspets, arī daži strādnieki. Ceļā uz Neptūnu vai atpakaļ viņam ielās bieži sauca pakaļ lamuvārdus. Viņa ķilda ar tēvu visiem bija zināma, un to izskaidroja ar viņa liegšanos pieteikties armijā. Barass nebija vilcinājies atklātībā skaidri izteikt savus uzskatus. Visi attaisnoja šo stingro un patriotisko nostāju. Visi atzina, ka viņš rīkojies cildeni, šķirdams savas dabiskās jūtas no jūtām pret to, kas šobrīd, kad nācija atradās kritiskā stāvoklī, bija katra cilvēka pienākums. Apziņa, ka visa pilsēta vēro viņa konfliktu ar tēvu, Arturu paralizēja.

Februārī stāvoklis kļuva arvien ļaunāks un ļaunāks, līdz marta sākumā nodibinājās Slīskēlas komisija. Šai atbrīvošanas tribunālā ietilpa pieci locekļi: Džeimss Ramedžs, drēbju tirgotājs Bētss, vecais Mērčisons, reverends Inoks Lous no baznīcas jaunajā Beteles ielā un Ričards Barass, ko vienbalsīgi ievēlēja par priekšsēdētāju. Bez šiem pieciem locekļiem komisijai bija piedalītas vēl divas personas: armijas pārstāvis no karaspēka nometnes Tainkāslā, kapteinis Duglass, kuru karaspēka pārvalde sūtīja par pastāvīgu piesēdētāju, un Slīskēlas pilsētas rakstvedis Raters, kas izpildīja sekretāra pienākumus.

Ar izmocītu, sāpīgu interesi Arturs vēroja šīs komisijas sākotnējo darbošanos. Viņam neatlika laika ilgi šaubīties par tās bardzību. Atbrīvošanas lūgumus noraidīja citu pēc cita. Duglass bija nocietināts autokrāts, viņam piemita paradums iebaidīt lūguma iesniedzējus, noskatīt tos no galvas līdz kājām un īsi noteikt: «Šis vīrs man vajadzīgs!» Ramedžs un Artura tēvs bija gandrīz vai uztūkuši aiz nevaldāma patriotisma; pārējos nebija vērts pieminēt. Šīs sabiedrības rīcība bija visai barga. Tā kā lūguma iesniedzējam nācās pierādīt savus iebildumus pret frontes dienestu, komisija bija tādos ieskatos, ka te varot būt runa tikai par atbrīvošanu no frontes dienesta, un tāpēc runāja vispār tikai par frontes dienestu, alternatīva bija cietums.

Pamazām pieauga Artura sašutums par šīm patvaļīgajām metodēm. Bālu, noraizējušos seju viņš vēroja tēvu, kad tas pēc šādas tiesas sēdes pārnāca mājās. Barasa oma bija vienmēr pacilāta, un, lai Arturs to dzirdētu, viņš Karolainai bieži attēloja izraudzītus starpgadījumus sēdēs. Marta beigās Barass reiz pārnāca launagā tādā omā, mazliet nokavējies, bet varbūt vēl labākā garastāvoklī nekā parasti. Viņš ar redzamu nolūku neveltīja Arturam uzmanību, apsēdās un paņēma krietni daudz karstu, sviestā grauzdētu maizīšu. Tad viņš sāka stāstīt par gadījumu, kas viņam šai pēcpusdienā sagādājis visvairāk darba, — gadījumu ar kādu jaunu teoloģijas studentu, kurš aiz reliģiskiem iemesliem lūdzis to atbrīvot no karaklausības.

Vai zini, kāds bija Ramedža pirmais jautājums? — viņš piebilda ar pilnu muti mīkstās, grauzdētās maizes. — Ramedžs viņam jautāja, vai viņš esot kādreiz vannā mazgājies. — Viņš pārtrauca maizes košļāšanu, lai triumfējot iesmietos. — Bet Duglass vēl labāk ķēra mērķī. Duglass pašķielēja uz mani un tad uzkliedza viņam: «Vai jūs nezināt, ka vīrietis, kas liedzas izpildīt karaklausību, pelnījis nāvi nošaujot?» Ar to lieta bija izšķirta. Tev vajadzēja redzēt, kā tas puisis sašļuka. Viņš bija ar mieru iestāties karaklausībā. Pēc trim mēnešiem viņš būs Francijā. — Barass atkal smējās.

Arturs ilgāk vairs nevarēja izciest. Bālām lūpām viņš uzlēca kājās.

— Tas tev šķiet labs joks, vai ne? Tev dara prieku apziņa, ka pret viņa gribu esi viņam iespiedis šauteni rokā. Tu priecājies, ka piespiedi viņu doties uz fronti un Francijā kādu nošaut, nogalināt, noslepkavot. Nokaut vai tapt nokautam! Lielisks moto! To vajadzētu ierakstīt karogā un pakārt virs tava sēdekļa komisijā. Tas tev piederas. Es tev saku: tas tev piederas! Bet man vēl ir godbijība pret cilvēka dzīvību, ja arī tev tās vairs nav. Ar bailēm tu mani nepiespiedīsi nokaut. To tu neizdarīsi, to tu neizdarīsi! — Arturs elsdams apklusa. Ar žestu, kas pauda bezcerību, viņš pagriezās un gāja uz durvīm, taču Barass viņu aizturēja.

— Pagaidi acumirkli! — viņš teica. — Mums abiem vēl kas pārrunājams.

Arturs pagriezās atpakaļ; viņš dzirdēja, ka krustmāte Kerija aiztur elpu.

Iestājās klusums.

— Labi, — Arturs noslāpušā balsī teica. Viņš panācās atpakaļ, atkal apsēdās.

Barass paņēma vēl šķēlīti grauzdētas maizes un mierīgi ēda. Krustmātes Kerijas seja bija tapusi slimīgi pelēka. Drebošā izmisumā viņa dažas minūtes cieta klusumu, tad vairs neizturēja. Viņa trīcošā balsī aizbildinājās, steidzīgi piecēlās un izgāja no istabas.

Barass izdzēra tēju, ar nemierīgu kustību noslaucīja muti, tad ar apaļajām, asinīm pieplūdušajām acīm nekustīgi uzlūkoja Arturu.

— Runa ir tikai par vienu lietu, — viņš apvaldītā balsī sacīja. — Jautāju tev pēdējo reizi: vai tu iestāsies armijā?

Arturs izturēja tēva skatienu; seja viņam bija bāla, bet apņēmības pilns viņš atbildēja:

— Nē.

Pauze.

— Nav ne mazāko šaubu tai ziņā, ka Neptūnā tu man neesi vajadzīgs.

— Labi.

— Vai tas tev neliek izlemt citādi?

— Nē.

Atkal pauze.

— Ja nu tā, — Barass sacīja, — tad tev jāzina, ka nākamnedēļ otrdien tavu lietu izlems komisija.

Arturam pārskrēja riebīgas baiļu tirpas. Viņš nodūra skatienu. Sirds dziļumos viņš nebija sagaidījis, ka tēvs ies tiktāl. Lai gan Arturam Neptūnā nebija oficiālas vietas, viņš tomēr domāja, ka likuma noteikumi uz viņu neattiecas.

— Ir laiks, ka tu gūsti skaidrību šai ziņā: fakts, ka esi mans dēls, tevi nesargās, — Barass svarīgi turpināja. — Tu esi jauns vīrietis un derīgs karaklausībai. Tev nav aizbildinājuma. Mani uzskati visiem zināmi. Es nepieļaušu, ka tu vēl ilgāk slēpies aiz manas muguras.

— Tu laikam iedomājies, ka tā tu mani piespiedīsi iestāties karadienestā? — Arturs drebošā balsī jautāja.

— Protams, un tas ir labākais, kas ar tevi var notikt.

— Tu ļoti maldies. — Arturs sajuta stipras iekšējas trīsas. — Varbūt tu domā, ka man bail ierasties komisijas sēdē?

Barass ļāva atskanēt īsiem smiekliem.

— Ļoti pareizi!

— Tad tu maldies. Es iešu turp. Es iešu.

Barasam asinis sakāpa pierē.

— Tādā gadījumā tevi notiesās kā jebkuru parastu dezertieri. Mēs ar Duglasu jau pārrunājām šo lietu. Par privileģētu nostāju nevar būt runas. Esmu izšķīries. Par spīti visam, tev tomēr būs jāiestājas armijā.

Klusums.

— Ko tu esi nodomājis ar mani darīt?

— Esmu nodomājis piespiest tevi pildīt pienākumu. — Mirkli viņš stāvēja pie bufetes izslējies, krūtis izgāzis. — Brauc rīt uz Tainkāslu un pieteicies! Pats savā labā. Pieteicies, kamēr tevi ar varu nepiespiež iestāties armijā! Tas ir mans pēdējais vārds. — Viņš izgāja no istabas.

Arturs palika pie galda sēžam. Viņš arvien vēl juta drebuļus, viņam bija jāatspiež elkoņi uz galda. Viņš atbalstīja galvu rokās.

Pēc desmit minūtēm istabā ienākusi, krustmāte Kerija viņu ieraudzīja vēl tai pašā stāvoklī. Viņa pienāca klāt, aplika roku ap viņa salīkušajiem pleciem.

— Ai, Artur, — viņa čukstēja, — neko nelīdzēs, ka tu sacelsies pret tēva gribu. Tev jābūt saprātīgam. Ak, savā labā tev jābūt prātīgam.

Viņš neatbildēja, arvien vēl sastingušu, nedzīvu skatienu raudzīdamies uz priekšu.

— Zini, mīļo Artur, — krustmāte Kerija lūgdamās turpināja, — ir lietas, pret kurām neko nevar iesākt. Neviens to nezina labāk kā es. Atliek tikai padoties, gribi vai negribi. Tu man esi tik mīļš, Artur, es nevaru noskatīties, kā tu sabojā visu savu dzīvi. Tev jādara, kā tēvs vēlas, Artur.

— Es to nedarīšu, — viņš atteica, it kā pats ar sevi runādams.

— Ai, nē, Artur, — viņa lūdzās, — atmet to! Lūdzu, lūdzu! Man bail, ka notiks kaut kas briesmīgs. Un padomā jel par negodu, par briesmīgo negodu! Ai, apsoli man, ka darīsi, kā tēvs vēlas!

— Nē, — viņš čukstēja. — Ar to man jātiek galā pēc sava prāta. — Viņš piecēlās, dāvāja viņai samocītu smaidu un uzkāpa augšā savā istabā.

Nākamajā rītā viņš saņēma aicinājumu ierasties komisijas sēdē. Barass bija klāt, kad ienesa pastu, un pētoši no sāniem noskatījās, kamēr Arturs atplēsa aploksni. Bet, ja Barass domāja, ka Arturs runās, tad viņš vīlās. Arturs iebāza vēstuli kabatā un izgāja no istabas. Viņš zināja, tēvs sagaidīja, ka viņš padosies. Bet viņš arvien vēl bija apņēmies nepadoties. Pēc dabas viņš nebija stiprs, taču tagad kaut kas pārkairinājumam līdzīgs viņam piešķīra spēku.

Pagāja nākamās dienas, un pienāca otrdienas rīts. Ierašanās laiks bija desmitos no rīta, vieta — vecajā Beteles ielas skolā. Komisijas sēdeklis bija vecās skolas zālē. Tur bija diezgan vietas tribunālam un tālāk galerija, kur novietojās publika. Zāles galā bija paaugstināta platforma ar galdu, pie kura sēdēja pieci komisijas locekļi. Rakstvedis Raters sēdēja galda vienā un armijas pārstāvis kapteinis Duglass galda otrā galā. Pie sienas karājās liels Anglijas karogs, zem tā skolas tāfele, ko vairs nelietoja, ar dažiem atlikušiem krīta gabaliņiem un plaukts ar ūdens karafi, kuras kakls bija apsegts ar apgāztu glāzi.

Arturs tieši piecas minūtes pirms desmitiem ieradās vecajā Beteles ielas skolā. Dežurējošais policijas seržants Rodams, paziņojis, ka viņa lieta sarakstā esot pirmā, ar strupu žestu ieveda Arturu pa virpuļdurvīm.

Arturam ienākot, zālē sākās satraukuma dūkoņa. Viņš pacēla galvu un redzēja, ka galerija ir pārpildīta; viņš pazina vairākus vīrus no raktuves: Hariju Ogļu, Džo Kinču, Džeku Viksu un pāris desmit citu. Bija ieradušās arī daudzas sievietes — sievas no terasēm un no pilsētas: Hanna Brēse, Rīdija kundze, vecā Suzanna Koldere, Raudāja kundze. Žurnālistu solā nebija nevienas brīvas vietas. Divi preses fotogrāfi stāvēja blakus pie loga. Arturs ātri nodūra skatienu, sāpīgi izjuzdams ievērību, ko viņa lieta sacēlusi. Viņa nervozais satraukums, kas jau tā bija sakāpināts līdz pēdējam, kļuva vēl lielāks. Viņš apsēdās pret vidu krēslā, ko viņam ierādīja, un uztraukts sāka burnīt kabatas lakatiņu. Viņa jūtīgā daba jau kopš senām dienām vairījās uzbāzīgās ļaužu ievērības. Un tagad viņš bija visu uzmanības centrā. Viņš spēji nodrebēja. Vājuma iespītība viņu bija atvedusi šurp, tā uzturēja viņa apņēmību izciest līdz galam. Bet drosme viņam bija sveša. Viņš skaidri apzinājās stāvokli, naidīgo noskaņojumu pūlī, un tas viņam sagādāja nejēdzīgas ciešanas. Viņš jutās kā gluži parasts noziedznieks.

Galerijā atkal sacēlās dūkoņa, ko nekavējoties apklusināja. Pa sāndurvīm ienāca komisijas locekļi un tiem līdzi Raters un kapteinis Duglass — drukns vīrs ar iesarkanu, bakurētainu seju. Rodams Arturam aiz muguras teica: — Piecelties! — un Arturs piecēlās. Tad viņš pacēla galvu, un viņa skatiens, it kā magnēta pievilkts, tūliņ vērsās uz tēvu, kas pašreiz apsēdās augstajā amata krēslā. Arturs uzlūkoja savu tēvu — savu tiesnesi; viņš nevarēja novērst skatienu, viss šķita nereāls, un viņš pats atradās hipnotiskā sasprindzinājuma stāvoklī.

Barass pārliecās pār galdu uz kapteiņa Duglasa pusi. Viņi ilgāku laiku sarunājās, tad Duglass piekrītot pamāja, saslēja plecus un ar pirkstu kauliņiem stipri uzsita pa galdu.

Apklusa pēdējie čuksti galerijā, un zālē iestājās spraigs klusums. Duglass tēraudcietu skatienu lēni palūkojās zālē, ar vienu vienīgu stingru, aptverošu skatienu novēroja klausītājus, korespondentus un Arturu, tad uzlūkoja savus kolēģus, kas sēdēja blakus pie galda. Viņš runāja skaļi, lai ikviens varētu dzirdēt viņa vārdus.

— Šī ir sevišķi nepatīkama lieta, — viņš teica, — tai ziņā, ka šeit runa par mūsu augsti godājamā priekšsēdētāja dēlu, kura tēvs jau labu laiku pilda šo amatu, kalpodams dzimtenei. Fakti ir skaidri. Jaunais cilvēks, Arturs Barass, strādā viegli pieciešamu darbu Neptūna raktuvē un ir derīgs karaklausībai. Man nav jāatkārto tas, ko jūs jau zināt. Taču, iekām ķeramies pie lietas izlemšanas, man jāizsaka apbrīnošana misteram Barasam, senioram, kas ar vīrišķīgu drosmi un patriotismu, par spīti dabiskām jūtām, neatraujas no šā pienākuma. Šķiet, man ir tiesība apgalvot, ka mēs visi viņu augsti godājam un cienām šīs nostājas dēļ. — Nu zālē sacēlās skaļa piekrišana. Aplausus nemaz nemēģināja apvaldīt; kad tie apklusa, Duglass turpināja: — Kā karaspēka iestādes pārstāvis es personiski gribu iepriekš paziņot, ka mēs no savas puses esam ar mieru šajā nelaimīgajā, nepatīkamajā lietā izrādīt vislielāko pretimnākšanu. Lūguma iesniedzējam tikai jāpaziņo, ka viņš ir ar mieru stāties frontes dienestā. Tad mēs, kas attiecas uz iedalīšanu pulkā un apmācībā, rīkosimies cik vien iespējams saudzīgi.

Viņš uzlūkoja Arturu ar savu cieto, pētošo skatienu. Arturs apslapināja sausās lūpas. Viņš redzēja, ka tie gaida viņa atbildi. Beidzot viņš saņēma visus spēkus un teica:

— Es atsakos pildīt frontes dienestu.

— Bet... bet! To taču jūs nesakāt nopietni?

— Pavisam nopietni.

Nu iestājās tikko manāms pārtraukums, sasprindzinājums kļuva vēl lielāks. Duglass pārmija ašu skatienu ar Barasu, it kā gribēdams teikt, ka vairāk neko nevar darīt. Džeimss Ramedžs cīņas kārē pastiepa galvu uz priekšu un jautāja:

— Kāpēc jūs atsakāties cīnīties?

Nopratināšana sākās.

Arturs pievērsa skatienu miesniekam, kura resnais kakls, zemā piere un mazās, dziļi iegrimušās acis šķita apvienojam vērša un cūkas raksturīgās iezīmes, un gandrīz nedzirdami atbildēja:

— Negribu neviena nogalināt.

— Runājiet skaļi! — Ramedžs kliedza. — Neviens nedzird, ko jūs sakāt.

Arturs aizsmacis atkārtoja:

— Negribu neviena nogalināt.

— Bet kādēļ? — Ramedžs neatlaidās. Viņš savā mūžā bija nogalinājis visai daudz dzīvu radījumu. Šo mīklaino atbildi viņš nespēja saprast.

— Tas ir pret manu sirdsapziņu.

Klusums; tad Ramedžs aizsmacis noteica:

— Ak, pārāk daudz sirdsapziņas nevienam par labu nenāk.

Nu steigšus iejaucās reverends Inoks Lous. Tas bija gara auguma kalsns vīrs līķa bālumā, ar sakniebtām nāsīm un nabadzīgu ienākumu. Džeimss Ramedžs, ievērojamākā avs viņa ganāmpulkā, maksāja pusi šā ienākuma, reverends Lous vienmēr uzticīgi atbalstīja Ramedžu, aizstāvēdams miesnieka jociņus.

— Bet klausieties, — viņš griezās pie Artura, — jūs taču esat kristīgs cilvēks, vai ne? Kristīgajā reliģijā nav nekā, kas noliegtu taisnīgu nokaušanu, dzimtenei kalpojot.

— Taisnīgas nokaušanas nemaz nav.

Reverends pašķieba kaulaino galvu.

— Kā jūs to domājat?

Arturs steidzīgi atbildēja:

— Neesmu visai reliģiozs, vismaz ne reliģiozs jūsu izpratnē. Bet jūs runājat par kristīgo ticību, Kristus reliģiju. Nu, es nevaru iedomāties, ka Jēzus Kristus ņemtu rokā durkli un durtu to kādam vācu kareivim vai kādam angļu kareivim vēderā. Nevaru iedomāties Jēzu Kristu aiz angļu ložmetēja, nopļaujot ar to dučiem pilnīgi nevainīgu cilvēku.

Reverends Lous šausmās pietvīka. Viņš izskatījās neizsakāmi sašutis.

— Tā ir dieva zaimošana! — viņš teica, pagriezdamies pret Ramedžu.

Bet Mērčisons negribēja pieļaut, ka pārtrauc šo tematu. Mazais, taukainais bodnieks gribēja parādīt savas svēto rakstu zināšanas. Viņš diezgan naigi paliecās uz priekšu, it kā grasītos skopi iesvērt puskilo šķiņķa.

— Vai jūs zināt, ka Jēzus Kristus teicis «Aci pret aci, zobu pret zobu»?

Reverends Lous izskatījās vēl vairāk samulsis.

— Nē! — Arturs iesaucās. — To viņš nekad nav teicis.

— Es jums saku, viņš to ir teicis! — rēca Mērčisons. — Tā rakstīts bībelē. — Viņš uzvaras apziņā atgāzās krēslā.

Nu iejaucās drēbju tirgonis Bētss. Viņam bija pastāvīgs jautājums, jautājums, ko viņš mēdza izteikt vienmēr, un tagad viņš juta, ka pienācis laiks to darīt. Viņš maigi noglaudīja garās, nokārušās ūsas un jautāja;

— Ko jūs darītu, ja kāds vācietis uzbruktu jūsu mātei?

Arturs bezcerīgi atmeta ar roku. Viņš neatbildēja.

Bētss vēlreiz paraustīja ūsas un atkārtoja:

— Ja kāds vācietis uzbruktu jūsu mātei, ko tad jūs darītu?

Arturs iekoda drebošajā apakšlūpā.

— Kā es varu noskaidrot savus uzskatus, atbildot uz tādu jautājumu? Varbūt šo jautājumu gluži tāpat izsaka arī Vācijā? Vai tad jūs nesaprotat? Tur taču runā par mūsu kareivjiem.

— Kas jums labāk patiktu: nogalināt vācieti vai noskatīties, ka vācietis nogalina jūsu māti? — Bētss svinīgi atkārtoja

Arturs atmeta ar roku. Viņš neatbildēja, un Bētss bērnišķīgā triumfā pēc kārtas uzlūkoja savus kolēģus.

Valdīja klusums. Likās, ikviens pie galda tagad novēro Barasu. Un šķita, ka Barass novēro pats sevi. Viņš pēkšņi ieklepojās. Acis viņam bija gaišas, uz augstajiem vaigukauliem viegls sārtums. Viņš stīvi skatījās pāri Artura pakausim.

— Vai tu atsakies atzīt nepieciešamību, ko rada šī lielā nacionālā cīņa, šis satricinošais pasaules konflikts, kas no mums visiem prasa upurus?

Kamēr tēvs runāja, Arturs atkal sajuta drebuļus; viņu nožēlojami savalgoja paša vājuma apziņa. Viņš kāroja miera un drosmes, kāroja spēju apņēmīgi un daiļrunīgi izteikt savas domas. Taču viņam drebēja lūpas, un stomīdamies viņš tikai pateica:

— Nevaru atzīt nepieciešamību bariem dzīt cilvēkus kaujas laukā, lai tie cits citu nogalina Nevaru arī atzīt nepieciešamību visā Eiropā mērdēt badā sievietes un bērnus, jo vairāk tādēļ, ka neviens nezina, kāpēc tas viss notiek.

Barasa pietvīkums kļuva tumšāks.

— Šis karš notiek tāpēc, lai kariem darītu galu uz visiem laikiem.

— Tā arī agrāk vienmēr mēdza teikt! — Arturs iesaucās, un viņa balss kļuva skaļāka. — Un, lai cilvēki cits citu nogalinātu, gluži to pašu teiks arī tad, kad izcelsies nākamais karš.

Ramedžs nemierīgi sakustējās. Viņš paņēma rokā spalvu, kas atradās viņam priekšā, un sāka ar to bakstīt galdu. Viņš te komisijā bija pieradis pie skarbākām metodēm, šī aizvirzīšanās no lietas viņu kaitināja.

— Beidziet pļāpāt! — viņš noskaities pusbalsī ieminējās. — Atgriezīsimies pie lietas!

Barass agrākos laikos pret miesnieku vienmēr bija izturējies ar pasvītrotu necienību, bet tagad neizrādīja, vai šī iejaukšanās viņu sadusmojusi vai ne. Viņa sejā joprojām bija statujas izteiksme. Viņš sāka bungot ar pirkstiem pa galdu.

— Kāds ir īstais iemesls, ka tu liedzies pildīt karaklausību?

— To jau teicu, —— Arturs atbildēja, ātri atvilkdams elpu.

— Žēlīgais dievs, — Ramedžs atkal iebilda, — par ko viņš īsti runā? Kāpēc viņš izlokās? Lai viņš atbild skaidri vai arī lai tur muti!

— Paskaidrojiet mums šo iemeslu! — reverends Lous uzaicināja Arturu ar zināmu augstprātīgu līdzjūtību balsi.

— Nevaru jums pateikt neko vairāk par to, ko jau tiku teicis, — Arturs neskanīgā balsi atbildēja. — Esmu pret cilvēku dzīvību netaisnu un nevajadzīgu upurēšanu. Negribu tanī piedalīties ne karā, ne ārpus kara. — Šos pēdējos vārdus sakot, Arturs ar nekustīgu skatienu raudzījās tēvam sejā.

— Ak kungs! — Ramedžs atkal ievaidējās. — Kas par šausmīgi apstulbotu dvēseles stāvokli!

Bet nu notika incidents. Galerijā piecēlās kāda sieviete, maza, lietišķa un mierīga. Tā bija Raudāja kundze, un viņa skaidrā balsī sauca: — Viņam pilnīga taisnība, un jūs visi esat netaisni! Tev nebūs nokaut! Atcerieties to, un karš rīt būs beidzies!

Tūliņ sacēlās troksnis, protesta vētra. Vairākas balsis kliedza:

— Kauns un negods!

— Turiet muti!

— Sviediet viņu ārā!

Raudāja kundzi ielenca, bīdīja uz durvīm un steidzīgi izgrūda no zāles.

Kad kārtība atkal bija atjaunota, kapteinis Duglass skaļi uzsita uz galda.

— Vēl vienu tādu starpsaucienu, un es likšu izvākt publiku no zāles!

Viņš pievērsās saviem kolēģiem. Katrā procesā bija mirklis, kad kļuva nepieciešams sakopot izklīstošos garīgos spēkus un ātri izlemt. Un šeit acīmredzot iztirzājumi jau sāka izplūst. Duglass noklausījās Artura vārdos ar vāji slēptu nicināšanu. Viņš bija valdonīgs cilvēks, bargs un neizglītots. Pēc ilggadējā dienesta apakšvirsnieka pakāpē paaugstināts par virsnieku. Viņam bija nežēlīga seja, bieza āda un kazarmu pagalmā pārbaudīta asprātība. Viņš strupi pagriezās pret Arturu.

— Ja jums nav iebildumu, mēs to izteiksim citiem vārdiem. Jūs sakāt, jūs esot pret karaklausību. Vai esat apsvēris alternatīvu?

Arturs kļuva bāls, viņš sajuta tumšo naida strāvu, kas plūda no Duglasa uz viņu.

— Tā manu nostāju nespēj grozīt.

— Jauki! Bet galu galā jūs taču negribēsiet, ka jūs uz diviem trim gadiem iesloga cietumā!

Zālē nāves klusums. Arturs juta, ka pūļa uzmanība pievēršas viņam. Viņš domāja: «Es jau patiesībā nemaz neesmu te, neesmu šai briesmīgajā stāvoklī.» Beidzot viņš ar pūlēm izdvesa:

— Es negribu, ka mani iesloga, gluži tāpat kā kareivji negrib iet ierakumos.

Duglass, kļuvis ciets, skaļā balsī sacīja:

— Kareivji iet tādēļ, ka uzskata to par savu pienākumu.

— Varbūt es uzskatu par savu pienākumu iet cietumā.

No galerijas atskanēja klusa nopūta. Duglass dusmīgi paskatījās turp, tad lēni pagriezās pret Barasu. Viņš paraustīja plecus, tai pašā laikā nomezdams papīrus uz galda, it kā gribētu teikt: «Man ļoti žēl, bet šai lietā jāatmet katra cerība.»

Barass stīvi, it kā sastindzis nosēdās krēslā taisni un pārlaida roku pār pieri. Viņš izlikās klausāmies klusajā apspriedē, ko tagad sāka kolēģi viņam blakus. Tad formāli sacīja:

— Redzu, ka jūs visi esat tādās pašās domās kā es! — Roku paceldams, viņš pavēlēja klusēt.

Pagāja minūte, tad Barass šai kapa klusumā, arvien vēl Artura galvai pāri skatīdamies, pasludināja spriedumu.

— Komisija ir rūpīgi apsvērusi jūsu lietu, — viņš sacīja, vārdu pa vārdam atkārtodams oficiālo formulu, — un nākusi pie slēdziena, ka jūs nekādā ziņā neesat atsvabināms no karaklausības.

Tūlīt atskanēja piekrišana, «urā!» saucieni, skaļi un ilgi, taču rakstvedis Raters nedeva rīkojumu manifestāciju apvaldīt. Kāda sieviete kliedza no galerijas:

— Bravo, mister Baras, bravo, ser!

Kapteinis Duglass pārliecās pār galdu un izstiepa roku. Citi tribunāla locekļi darīja tāpat. Barass visiem kratīja roku cienīgi un tomēr mazliet izklaidīgi; viņa skatiens kavējās galerijā, no kurienes atskanēja piekrišanas saucieni un sievietes balss.

Arturs saviebtu, pelēku seju, noliektu galvu palika zāles vidū stāvam. Likās, viņš gaidīja, ka kaut kas notiks. Pēc sasprindzinājuma iestājās reakcija. Viņš pacēla galvu, it kā gribētu mēģināt pievērst sev tēva skatienu. Viņam pārskrēja drebuļi, tad viņš pagriezās un izgāja no zāles.

Jau bija vēls vakars, kad Barass pārnāca mājās. Priekšistabā viņš satika Arturu. Viņš apstājās un pēkšņi teica savā savādajā balsī, it kā sastindzis, it kā izbrīnījies:

— Tu vari pārsūdzēt, ja vēlies. Tu taču zini, ka vari pārsūdzēt.

Arturs stingri uzlūkoja tēvu. Tagad viņš bija mierīgs.

— Tu mani tiktāl novedi, — Arturs sacīja. — Es nepārsūdzēšu. Izcietīšu visu līdz galam.

Pauze.

— Labi, — Barass gandrīz nožēlojot teica. — Tas skar tikai tevi. — Viņš novērsās un iegāja ēdamistabā.

Pa kāpnēm augšā iedams, Arturs neskaidri dzirdēja krustmātes Kerijas raudas.

Vakarā pilsētā valdīja liels satraukums. Barasa rīcība radīja milzīgu ievērību. Patriotisms iekarsa līdz drudžainai kvēlei; ļaužu pūlis, karogus vicinot, «Tipereriju» dziedot, soļoja pa Frīholda ielu. Tie izsita logus Raudāja kundzes mājai, tad maršēja uz Hansa Mesera veikalu. Jau labu laiku veco Hansu kā svešinieku turēja aizdomās, un šādā patriotisma lēkmē aizdomas kļuva par pārliecību. Veikalu un iekārtu sadauzīja sīkās druskās, spoguļus un pudeles sasita lauskās, aizkarus saplēsa, sarkanzili svītraino izkārtni — vecā Mesera lepnumu — salauza gabalos. Hansu pašu, kas paniskās bailēs bija piecēlies no gultas, piekāva un nesamaņā pameta uz grīdas guļam.

Pēc divām dienām Arturu apcietināja un aizveda uz militāro nometni Tainkāslā. Tas notika pilnīgā mierā un kārtībā. Viņš tagad bija mašīnas zobratos, viss norisa gludi, neatkarīgi no viņa gribas. Karaspēka nometnē viņš liedzās uzvilkt formas ietērpu. Viņu nekavējoties nodeva kara tiesai, notiesāja uz diviem gadiem spaidu darbos un pēc tam nosūtīja uz Bentonas cietumu.

Šīs otrās tiesas sēdes beigās viņš brīnīdamies sev jautāja, kā tas viss noticis, un dīvainā kārtā atcerējās tēva seju, kas bija piesarkusi, samulsusi, savādi apjukusi.

XII

«Melnā Berta» spēji apstājās Bentonas cietuma priekšā; varēja dzirdēt troksni, kas cēlās, bultas atšaujot. Arturs apsēdās taisni savā tumšajā, mazajā aizgaldā, vēl arvien apjucis lūkoja apjaust, ka viņš ir šeit, cietuma automobilī.

Mašīna atkal ar grūdienu sakustējās, tad atkal ar grūdienu apstājās. Tad atslēdza durvis, ielaižot pēkšņu salta nakts gaisa brāzmu. Aiz durvīm kāds uzraugs sauca:

— Ārā!

Arturs un vēl četri piecēlās savos šaurajos nodalījumos un izkāpa. Viņiem aiz muguras bija ilgs, grūts brauciens no Tainkāslas līdz Bentonai, bet tagad viņi bija sasnieguši ceļojuma mērķi un atradās cietuma pagalmā. Mākoņi darīja nakti drūmu, un stipri lija. Asfalta iedobumos krājās ūdens peļķes. Arturs steigšus paskatījās apkārt: augsti, pelēki mūri kā vecs cietoksnis, rinda aiz rindas aizrestotu logu, cietumsargi spīdīgos lietusmēteļos. Klusums un bezveida tumsa, ko blāvāku vērta pie vārtu spraišļa pakārtās laternas vājais, dzeltenais gaismas traips. Pieci cietumnieki stāvēja lietū, tad uzraugs uzkliedza kādu pavēli, un viņus pa citām durvīm iedzina mazā, kaļķiem balsinātā istabā, kuras gaisma pēc āra tumsas žilbināja acis.

Šai tukšajā, gaišajā istabā pie galda sēdēja ierēdnis, tam priekšā bija vairākas aktis un reģistrs. Tas bija pavecs vīrs kailu, spīdīgu pakausi.

Cietumnieku mašīnas uzraugs piegāja ierēdnim klāt un ar to sarunājās. Kamēr abi runāja, Arturs novēroja četrus pārējos apcietinātos, savus ceļabiedrus mašīnā. Divi pirmie bija mazi, neizskatīgi vīri melnām kaklasaitēm un garām kvēkeru sejām, tik savādi līdzīgi viens otram, ka skaidri varēja redzēt — tie bija brāļi. Trešajam vīram bija gļēvs zods un degunkniebis zelta ietvarā. Viņš atgādināja mazu ierēdni un, tāpat kā abi brāļi, izskatījās nekaitīgs un laikam jutās neērti. Ceturtais bija liela auguma, neskūtu bārdu un netīrs; viņš bija vienīgais, kas neizskatījās ne pārsteigts, ne nelaimīgs tādēļ, ka atradās šai vietā.

Ierēdnis pie galda beidza sarunu ar mašīnās uzraugu. Tad paņēma spalvu un iesaucās:

— Stājieties tur rindā! Veikli! — Šis bija cietumnieku pieņēmējs. Viņš ātri nolasīja katra apcietinātā sprieduma motīvus un reizē ar vārdu, nodarbošanos un ticību tos ierakstīja reģistrā, atzīmējot arī naudas summu, kas katram bija klāt.

Netīrais vīrs bija pirmais. Viņam nemaz nebija naudas, pat ne vara gabala. Notiesāts par miesas bojājumu, bez noteiktas nodarbošanās, jāizcieš trīs gadi spaidu darbos. Viņa vārds bija Hikss. Tad nāca Artura kārta. Arturam bija tieši četras mārciņas, seši šiliņi un desmitarpus penija. Ticis galā ar skaitīšanu, ierēdnis, noskatīdamies uz krietno sudrabnaudas kaudzīti, kas bija sabērta uz banknotēm, ironiski teica:

— Šis dezertieris jau ir īsti turīgs vīrs.

Nu sekoja abi brāļi un noplukušais ierēdnis. Visi trīs bija aiz pārliecības karaklausības pretinieki. Ierēdnis pusbalsī izteica ņirdzīgu piezīmi, nožēloja, ka tam jānoņemas ar tādām cūkām.

Ticis galā ar saviem ierakstiem, viņš piecēlās un atvēra durvis, kas veda uz iekšu. Īkšķi paceldams, viņš deva mēmu pavēli. Nu viņi iesoļoja garā telpā, kurai gar abām pusēm bija mazas kabīnes. Ierēdnis teica:

— Izģērbieties!

Viņi noģērbās. Kvēkeru brāļi bija samulsuši, ka tiem citu priekšā jāizģērbjas. Gausi un kautrīgi tie nolika apģērba gabalus. Vēl līdz galam netikuši, viņi drebēdami un apjukuši brīdi stāvēja apakšbiksēs. Hiksam viņi acīmredzot likās jocīgi. Hikss stāvēja gluži kails, rādīja milzīgu, netīru, spalvainu ķermeni, ko vietumis klāja iesarkani izsitumi. Tā viņš stāvēja, kājas plati ieplētis, ņirdza, izsmieklā sakustējās uz kvēkeru pusi.

— Nu, meitenes!— viņš sauca. — Mēs gribam jūs redzēt!

— Tu turi muti! — norūca ierēdnis.

— Klausos, — Hiks paklausīgi atbildēja. Viņš pārgāja otrā pusē un uzkāpa uz svariem.

Visus nosvēra un nomērīja. Kad tas bija padarīts, Hikss, kas visu labi pārzināja, citiem pa priekšu pa cementa klonu gāja uz mazgājamo istabu. Baseins bija līdz pusei pilns ar netīru, remdenu ūdeni, varēja redzēt vieglas nogulsnes virspusē gar malu; arī pats baseins bija netīrs.

Arturs skatījās uz Hiksu, kura pūtēm klātais ķermenis jau plunčājās netīrajā ūdenī. Viņš pagriezās pret ierēdni un klusā balsī jautāja:

— Vai man jākāpj tur iekšā?

Ierēdnim bija humora izjūta. Viņš teica:

— Jā, mīlulīt. — Tad piebilda: — Un vairs neviena vārda! — Arturs iekāpa ūdenī. Pēc netīrās peldes viņi saņēma cietuma drēbes. Arturs dabūja dzeltenu flaneļa vesti un garas apakšbikses, pāri zeķu un šauru haki krāsas formas tērpu, kas visnotaļ bija noklāts ar zīmogu uzspiestām melnām bultām. Bikses viņam tikko sniedzās pāri ceļiem. Kad viņa skatiens krita uz cieši piekļāvīgo īso jaku, Arturs drūmi nodomāja: «Beidzot tomēr haki.»

Atvērās kādas iekšējās durvis, un ienāca ārsts. Tas bija apaļš vīrelis iesarkanu seju un lielu daudzumu zelta plombu priekšējos zobos. Ārsts moži ienāca istabā; stetoskops viņam jau karājās ausīs; viņš raiti ķērās pie darba, uzmeta katram cietumniekam ātru, tukšu skatienu, tad gāja no viena pie otra, pilnīgi automātisks un vienaldzīgs. Viņš lika Arturam teikt «deviņdesmit deviņi», pāris reižu steidzīgi pieklauvēja, pavaicāja, vai tas kādreiz slimojis ar venēriskām slimībām. Tad gāja tālāk. Arturs neskaitās uz ārstu par ātro un paviršo izmeklēšanu. Viņš domāja: «Ja es te būtu ārsts, es droši vien beigtu tikpat ātri.» Arturs centās būt taisnīgs. Viņš bija nozvērējies nezaudēt mieru. Tā bija vienīgā iespēja — mierīgi padoties neizbēgamajam. Iepriekšējā vakarā viņš to bija rūpīgi pārdomājis. Viņš zināja, ka citādi viegli varētu sajukt prātā.

Pēc apskates plikgalvis ierēdnis ar ārstu aizgāja un atstāja vīrus kāda cita cietumsarga uzraudzībā, kas klusēdams ienāca un tagad klusēdams novēroja cietumniekus. Šis uzraugs bija maza un plecīga auguma, plakanu galvu un noraidošu izturēšanos. Viņam bija īsa virslūpa un ļoti šaura mute; viņa platā, deformētā galva likās vienmēr modri uz priekšu pastiepta. Viņa vārds bija Kolinss.

Kad uzraugs Kolinss klusēdams beidza apskati, viņš rāmā garā iedeva katram cietumniekam numuru un kameras numuru. Artura numurs bija 115 un viņa kameras numurs — 273. Tad uzraugs Kolinss atslēdza smagus dzelzs vārtus. Viņš teica:

— Nu, vācieties ārā! Un veikli!

Viņi izgāja ārā un, uzrauga Kolinsa vienaldzīgā skatiena pavadīti, cits pakaļ citam iesoļoja cietuma galvenajā ēkā.

Cietums bija celts kā akas šahta, milzīga, dziļa, skali dimdoša akas šahta ar kamerām visapkārt, kamerām galerijās, kas pacēlās lielā augstumā. Katra galerija bija smagi aizrestota, tā ka galeriju fasāde neatvairāmi atgādināja milzīgi lielu būri. Gaiss bija auksts, un, par spīti dezinfekcijas līdzekļu smakai, tajā bija auksta, riebīga cietuma smaka. Šī smaka Arturam lika nodrebēt.

Uzraugs Kolinss aizveda Arturu līdz 273. kamerai. Šī kamera atradās trešajā galerijā. Arturs iegāja 273. kamerā. Kameras platība bija seši reiz trīspadsmit pēdu, un tā bija neparasti augsta. Sienas apakšdaļa bija no dzeltenbrūniem ķieģeļiem un augstāk ar kaļķiem balsināta. Augstu vienā sienā bija pavisam mazs, pamatīgi aizrestots lodziņš, ko tikko varēja saukt par logu. Pat gaišās un saulainās dienās pa to iespiedās gaužām maz gaismas. Elektrisko spuldzi stiepļu pinumā ieslēdza no ārpuses; kamerā tā izplatīja nespodru gaismu. Grīdas vietā bija cementa klons; uz cementa klona stāvēja skārda krūze un netīrumu spainis. Simtiem šādu spaiņu kopā radīja cietuma smaku.

Gultas vietai bija paredzēts sešas pēdas garš, divarpus pēdas plats dēlis ar segu, bet bez salmu maisa. Virs gultas bija plaukts ar emaljētu krūzi, šķīvi, karoti un alvas nazi. Virs plaukta karājās šīfera tāfele ar grifeli; zem šīfera tāfeles, aicinoši pieslieta, stāvēja maza bībele.

Tiklīdz Arturs beidza apskati, viņš pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka uzraugs Kolinss stāv pie durvīm, it kā gaidītu, lai Arturs izsaka savas domas par kameru. Muti viņš bija mazliet saviebis, galvu pastiepis uz priekšu. Redzēdams, ka Arturam nekas nav sakāms, viņš, ne vārda neteicis, pagriezās un klusēdams izčāpoja no kameras.

Kad aizvērās durvis, smagas durvis ar mazu, aizrestotu novērojamo lodziņu, Arturs apsēdās uz dēļa malas, dēļa, kas bija viņa gulta. Viņš bija cietumā. Tā bija cietuma kamera, un viņš bija cietuma kamerā. Viņš tagad nebija Arturs Barass. Viņš bija 115. numurs.

Par spīti apņēmībai, viņu pārņēma salts izmisums; bija ļaunāk, daudz ļaunāk, nekā viņš bija domājis. Ārā bija viegli par cietumu runāt, ja nebija ne jausmas, kas ir cietums, bet te tas nebija tik viegli. Cietums bija kaut kas briesmīgs. Viņš paskatījās apkārt mazajā, tumšajā, slēgtajā kamerā. Nē, par spīti visam, laikam tomēr nebūs viegli

Septiņos atnesa vakariņas. Sevišķas vakariņas, īpaši jaunievestiem domātas vakariņas: krūzi ūdeņainas putras. Lai gan Arturam nāca vēmiens, viņš tomēr piespiedās un ēda putru. Viņš ēda, kājās stāvēdams; beidzis viņš atkal apsēdās uz gultas malas. Viņš zināja, ka domāt ir bīstami Taču viņam nekā cita nebija ko darīt. Viņš nevarēja tik labi redzēt, lai lasītu bībeli un nebija nekā, ko gribētos rakstīt uz šīfera tāfeles.

Viņš domāja: «Kāpēc esmu šeit?» Šeit viņš bija tādēļ, ka liedzās nokaut, liedzās iet karā un neizbrienamajos Francijas dubļos durt otram cilvēkam durkli miesā. Ne tādēļ viņš bija šeit, ka būtu izdarījis slepkavību, bet tādēļ, ka liedzās slepkavību izdarīt.

Tas bija dīvaini, tas bija gandrīz komiski, bet, jo vairāk viņš par to domāja, jo mazāk komiski tas likās. Drīz viņam sāka svīst delnas — viņa neirozes fiziskais simptoms. Sviedri pilēja no delnām, un Arturam likās, ka tas nekad nebeigsies.

Tā sēžot, viņu pēkšņi iztraucēja kāda skaņa, kas atgādināja gaudošanu. Tā nāca no akas šahtas dibena, no cietuma apakšējās galerijas, no vieninieku kamerām, — riebīga skaņa, necilvēciska un neapvaldīta. Arturs uzlēca kājās. Viņa nervi drebēja līdzjūtībā, tie vibrēja līdzi šīm baigajām gaudām kā vijoles stīgas. Viņš spraigi klausījās. Kaukšana pieņēmās neciešamā kreščendo. Tad pēkšņi apklusa. Klusums, kas tai sekoja, dūca nojautās, kā šī gaudošana apklusināta.

Arturs sāka staigāt šurpu turpu pa kameru. Viņš soļoja ātri un pamazām paātrināja soļus. Katru mirkli viņš gaidīja, ka gaudošana atkārtosies, bet neko nedzirdēja. Nu viņš jau gandrīz skriešus skrēja šurpu turpu pa kameras cementa klonu, līdz pēkšņi atskanēja zvans un nodzisa spuldzes.

Viņš stāvēja kā sastindzis kameras vidū, tad tumsā lēnām novilka apzīmogoto haki tērpu un izstiepās dēļu gultā. Aizmigt viņš nevarēja. Arturs domāja, ka nemaz nedrīkst cerēt uz miegu, ka tikai pamazām pieradīs pie cietās lāvas. Taču pagaidām viņa smadzenēs virpuļoja un zibsnīja liels rūgtu domu kaleidoskops, līdzīgs milzīgam ratam, kas griezās un kļuva arvien lielāks, un beidzot piepildīja visu kameru. Virpuļojošā ratā griezās sejas un notikumi: tēvs, Hetija, Ramedžs, komisija, Neptūns, miroņi Neptūnā, vīri, kas gulēja kauju laukos nedzīviem, protesta pilniem skatieniem, — visi griezās cits caur citu, ātrāk, arvien ātrāk virpuļoja nežēlīgajā ratā. Svīstošām plaukstām viņš pieķērās pie lāviņas malas, lūkodams atrast pieturas punktu šai haosā, kamēr pagāja nakts.

Pussešos no rīta, kad vēl bija tumšs, atskanēja cietuma zvans. Arturs piecēlās, nomazgājās, saģērbās, salocīja segu un iztīrīja kameru. Tiklīdz viņš bija beidzis, slēdzenē apgriezās atslēga. Atslēgas troksnis, slēdzenē griežoties, bija īpatnējs. Šņācoša čīkstoņa, it kā metālu gabalus ar spēku berztu vienu pret otru. Tas bija troksnis, kas klausītājam griezās līdz kauliem. Uzraugs Kolinss iemeta kamerā pasta maisus un pavēlēja:

— Sašūt! — Tad viņš aizsita durvis.

Arturs paņēma pasta maisus — raupjus brūna maisu audekla gabalus. Viņš nezināja, kā tie jāšuj, nolika tos sāņus. Viņš sēdēja un stīvi noskatījās piegrieztajos audekla maisos, kamēr ap septiņiem atkal izdzirda atslēgas troksni un viņam iebīdīja azaidu. Ūdeņainu putru un šķēli sēnalainas maizes.

Pēc azaida uzraugs Kolinss pabāza durvīs savu plakano galvu. Viņš ilgi noskatījās uz nešūtajiem pasta maisiem, tad ar dīvainu skatienu uzlūkoja Arturu. Bet piezīmes neizteica. Viņš diezgan laipni teica:

— Nāciet ārā pastaigāties!

Pastaiga notika cietuma pagalmā. Pagalms bija netīrs asfalta četrstūris ar milzīgiem, augstiem mūriem un paaugstinātu platformu vienā galā. Uz platformas stāvēja sargs un novēroja vīrus, kas riņķoja aplī. Viņš vēroja vīru lūpas, lai redzētu, vai tie nerunā. Reižu reizēm viņš iekliedzās: «Nerunāt!» Vecie cietumnieki bija tā iemanījušies, ka prata savā starpā sarunāties, lūpas nekustinādami.

Pagalma vidū bija ateja aiz lokveida metāla sienas, kas balstījās uz zemiem stabiem. Kamēr vīri soļoja aplī pa pagalmu, viens otrs pacēla roku, tā lūdzot uzraugam atļauju iegriezties atejā. Ja kāds iegāja atejā, metāla sienas virspusē varēja redzēt viņa galvu un apakšā — kājas. Tā bija sevišķi liela labvēlība, ja kādam atļāva ilgu laiku sēdēt atejā, tā bija privilēģija, ko uzraugs piešķīra tikai saviem lutekļiem.

Arturs rikšoja citiem līdzi aplī. Agrā rīta bālajā gaismā šis ātri soļojošu vīru riņķa dancis bija prātam neaptverams, kļuva grotesks kā trako cirks. Vīru sejas bija pazemotas, domīgas, īgnas, bez cerībām. Viņu miesām bija cietuma smaka, rokas nedabiski nokarājās gar sāniem.

Sev priekšā Arturs ieraudzīja Hiksu, kas, atpakaļ pagriezies, ņirdzīgi pasmaidīja par zīmi, ka pazinis viņu.

— Gribi cigareti, mazais? — Hiks jautāja tā, ka vārdi tam palika mutes kaktiņos.

— Nesarunāties! — uzraugs Hols sauca no platformas. — Jūs tur, pieci simti četrpadsmitais, nerunāt!

Apkārt, apkārt, riņķī, riņķī... Kā Artura virpuļojošās domas — riņķī ap riebīgo atejas centru. Uzraugs Hols — cirka direktors; viņa balss plīkšķēja kā pātaga.

— Nerunāt, nerunāt! — Pastaigas trakais karuselis.

Deviņos viņi gāja uz darbnīcu — garu, kailu darba telpu, kur šuva pasta maisus. Arturs dabūja vēl vairāk pasta maisu. Darbnīcu inspektors uzraugs Bībijs Arturam iedeva pasta maisus. Audeklu pasniedzot, tas ievēroja, ka Arturs ir jauns cietumnieks; viņš pieliecās un paskaidroja:

— Skatieties šurp, muļķa zēn, tas jādara tā. — Viņš izdūra lielu adatu caur divām biezām audekla krokām un labsirdīgi parādīja, kā jāturpina dūrieni. Un tad viņš zobgalībā, kas nebija gluži nelaipna, vēl piebilda: — Ja būsiet sašuvis labi daudz pasta maisu, vakarā dabūsiet kakao. Saprotat, muļķa zēn? Tasi laba, karsta kakao.

Labsirdība uzrauga Bībija balsī Arturu iedrošināja. Viņš sāka šūt pasta maisus. Apmēram simt vīru šuva pasta maisus. Vīrs Arturam blakus bija vecs, un tam bija sirma vaigubārda; tas šuva izveicīgi un ātri, nodrošinot sev kakao. Ikreiz, kad tas nometa zemē kādu gatavu pasta maisu, tas pakasīja padusi un uzmeta Arturam slepenu skatienu, bet nerunāja. Ja runātu, tas zaudētu kakao.

Divpadsmitos atkal atskanēja zvans. Viņi beidza darbu darbnīcā un maršēja atpakaļ kamerās pusdienas ēst. Nočirkstēja atslēga Artura kamerā. Pusdienās bija miltu vira un maize ar vecu margarīnu. Pēc pusdienām uzraugs Kolinss atbīdīja novērojamā lodziņa vārstuli. Viņa acs, kas bija redzama pa lodziņu, izskatījās baiga un liela. Viņš teica:

— Jūs neesat nācis šurp, lai neko nedarītu. Šujiet tālāk pasta maisus!

Arturs šuva tālāk pasta maisus. Rokas viņam kļuva jēlas, durot raupjo adatu caur maisa audeklu, īkšķiem uzmetās tulznas. Viņš strādāja gandrīz reflektoriski. Viņš nezināja, ko dara vai kādēļ to dara; viņa kustības jau bija kļuvušas automātiskas — vairāk un vairāk pasta maisu! Atkal atslēgas troksnis. Ienāca uzraugs Kolinss ar ēdienu: ūdeņainu putru un maizes šķēli. Kamerā ienācis, viņš paskatījās uz pasta maisiem, tad paskatījās uz Arturu, un viņa īsā virslūpa pārkārās pār zobiem. Nebija šaubu: kaut kāda iemesla dēļ uzraugs Kolinss turēja ļaunu prātu uz Arturu. Bet viņš nesteidzās; viņam atlika daudz, daudz mēnešu, lai padarītu nodomāto, un no ilgās pieredzes viņš zināja, cik lielu baudu sagādā vilcināšanās un nesteidzīga rīcība. Viņš domīgi teica:

— Tik vien padarījāt? Kūtrību mēs te neciešam.

— Neesmu pieradis, — Arturs atbildēja. Viņš neapzināti lūkoja runāt glaimīgi, it kā saprastu, cik svarīgi nodibināt labas attiecības ar uzraugu Kolinsu. Viņš pacēla acis, kas bija pagurušas, uzmanīgi skatoties, un viņam likās, it kā uzraugs Kolinss būtu izaudzis lielāks, īpaši galva, platā, kroplā galva bija fantastiski palielinājusies un izskatījās draudīga. Arturam bija jāaizliek plauksta acīm priekšā, lai varētu uzlūkot uzraugu Kolinsu.

— Jums būtu ieteicams labi drīz pieradināties. — Lai gan uzraugs Kolinss runāja klusi, viņš tomēr pielieca ķēmīgo galvu mazliet tuvāk. — Tikai neiedomājieties, ka esat aizšmaucis no armijas, lai šeit patīkami pavadītu laiku. Šujiet maisus, kamēr dzirdēsiet zvanu!

Arturs šuva maisus, kamēr izdzirda zvanu. Zvanu viņš izdzirda astoņos. Zvana šķindoņa piepildīja dziļo cietuma šahtu varenām skaņām, un Arturs zināja, ka nu viņam priekšā ir visa nakts, kad varēja būt viens.

Viņš sēdēja uz gultas malas, stingušām acīm noraudzījās melnajās bultās, ar ko bija apzīmogotas viņa aizsargkrāsas bikses, un sāka ar rādītājpirkstu sekot šo bultu rakstam. Kāpēc viņš apzīmogots bultām? Viņš bija noklāts bultām; visu viņa ķermeni, kas tinās it kā apmulsumā, aklā trulumā, caururba daudzas, daudzas melnas, platas bultas. Viņam bija savāda jūtoņa, tāda sajūta, ka viņš beidzis dzīvot, garīgas iznīcības sajūta. Bultas viņu bija nogalinājušas.

Deviņos nodzisa ugunis. Truli pasēdējis brīdi, viņš ar visām drēbēm atkrita gultā, it kā būtu apdullināts. Viņš aizmiga.

Bet ilgi viņš negulēja. Drīz pēc pusnakts viņu pamodināja gaudošana, kas to bija mulsinājusi jau iepriekšējā vakarā. Taču šoreiz kaukšana bija ilga, tā nebeidzās, it kā visi to būtu aizmirsuši. Tā bija mežonīga un bezcerīgi sajukusi. Arturs tumsā izlēca no gultas. Miegs viņu bija atspirdzinājis. Viņš atkal bija dzīvs, gluži baigi un sāpīgi dzīvs, un viņš nevarēja paciest ne gaudošanu, ne tumsu, ne arī vientulību. Viņš pacēla balsi un kliedza: —Klusu! Klusu! Dieva dēļ, klusu! — Un viņš sāka savilktām dūrēm sist pa kameras durvīm. Viņš kliedza un dauzījās kā traks, un pēc brīža viņš dzirdēja, ka arī citi kliedz un dauzās. No galerijas tumšajām katakombām pacēlās skaļš kliedzienu un sitienu troksnis. Bet neviens tanī neklausījās, un skaļais kliedzienu un sitienu troksnis pamazām aprima tumsā un klusumā.

Arturs mirkli stāvēja, piespiedis vaigu pie saltajām durvju restēm; krūtis viņam cilājās, rokas bija izstieptas. Tad viņš atrāvās nost un sāka staigāt pa kameru. Viņam nebija telpas, kur izkustēties, un tomēr viņam bija jākustas, nebija iespējams palikt mierā. Rokas viņš arvien vēl bija savilcis dūrēs — likās, viņš nespēja ķermeni atsvabināt. Reižu reizēm viņš atkrita gultā, bet tas neko nelīdzēja: viesuļvētra viņa nervos neaprima. Atvieglinājumu sniedza tikai kustēšanās, viņš atkal sāka soļot šurpu turpu.

Viņš arvien vēl staigāja, kad izdzirda atslēgas troksni. Atslēgas troksnis iesāka jaunu dienu. Šo troksni dzirdot, viņš satrūkās un apstājās kameras vidū pretī uzraugam. Viņš elsa:

— Nevarēju gulēt šīs kaukšanas dēj, es nevarēju aizmigt.

— Tavu nelaimil — ņirdzīgi teica uzraugs Kolinss.

— Es nevarēju gulēt, nevarēju gulēt! Kas tā par gaudošanu?

— Te nemēdz sarunāties.

— Kas tā par gaudošanu? Ko tā nozīmē?

— Es jums saku, te nemēdz sarunāties. Bet, ja nu tik ļoti gribat zināt, viens tāds nelietis sajucis prātā. Tagad viņu novēro. Un nu turiet muti! Te nerunā. — Uzraugs Kolinss izgāja ārā.

Arturs iespieda pieri rokās un visiem spēkiem pūlējās atgūt varu pār sevi. Galva nokārās, kājas, kā likās, nespēja noturēt augumu. Viņš jutās nāvīgi slims. Viņš nevarēja ēst miltu virumu, ko uzraugs Kolinss atnesa parastajā māla bļodā. Viruma smaka viņam radīja briesmīgu nelabuma sajūtu. Viņš apsēdās uz lāviņas, viņš nevarēja miltu virumu ēst.

Pēkšņi nograbēja atslēgas. Uzraugs Kolinss ienāca kamerā; viņš paskatījās uz Arturu un uzrāva virslūpu.

— Kāpēc jūs neēdat?

Arturs truli noskatījās viņā.

— Nevaru.

Piecelieties, kad es ar jums runāju!

Arturs piecēlās.

— Izēdiet!

— Nevaru.

Kolinsa virslūpa atgriezās agrākajā vietā; tā bija plāna un zila.

— Tas jums laikam nav diezgan labs, nav diezgan smalks gļēvajam dezertierim? Ēdiet savu strebjamo, dezertier!

Arturs truli atkārtoja:

— Es nevaru.

Uzraugs Kolinss viegli noglāstīja zodu. Nu jau viņam šī lieta sāka patikt.

— Vai zināt, kas ar jums notiks? — viņš teica. — Ja neklausīsiet, jūs baros mākslīgi. Iebāzīs cauruli rīklē un ielies jums virumu vēderā. Esmu to jau darījis un ar prieku darīšu atkal.

— Piedodiet, — Arturs teica, zemē skatīdamies. — Ja ēdīšu, man kļūs nelabi, to es zinu.

— Paceliet bļodu! — Kolinss pavēlēja.

Arturs pieliecās un pacēla bļodu. Uzraugs Kolinss viņu novēroja. Kolinss jau no paša sākuma ienīda Arturu, tādēļ ka Arturs bija labi audzināts, izglītots un džentlmenis. Un bija vēl kāds iemesls. Tagad Kolinss lēni paskaidroja šo otru iemeslu:

— Es jūs novēroju, dezertier! Es dezertierus nevaru ciest. Jau tai mirklī, kad jūs te ieradāties, jūs man dūrāties acīs. Ziniet, man pašam dēls ierakumos. Ziniet, tas daudz ko izskaidro. Tas izskaidro arī to, kāpēc jūs tagad izēdīsiet savu bļodu. Izēdiet savu bļodu, dezertier!

Arturs sāka ēst miltu virumu. Viņš norija apmēram pusi ūdeņainā šķidruma, tad ar pūlēm izdvesa:

— Es nevaru. — Vēl to sakot, viņa iekšas vairs neizcieta. Viņš izvēma virumu Kolinsam uz zābakiem.

Uzraugs Kolinss nobālēja. Viņš domāja, ka Arturs tīšām apvēmis viņa zābakus ar miltu virumu. Viņš aizmirsa savas sadistiskās tehnikas fineses. Bez vilcināšanās viņš spēcīgi iesita Arturam sejā.

Arturs nobālēja. Ar izmocītu skatienu viņš uzlūkoja uzraugu Kolinsu.

— To jūs nedrīkstat! — viņš teica, sāpīgi elsodams. — Es jūs apsūdzēšu par to, ka jūs man sitāt.

— Tā? — Uzraugs Kolinss ņirdzīgi savilka lūpu tik augstu, cik vien iespējams. — Tad apsūdziet pie tās pašas reizes arī par šo. — Viņš atvēzējās un ar dūri notrieca Arturu gar zemi.

Arturs nokrita uz cementa klona un palika nekustēdamies guļam. Viņš klusi vaidēja. To dzirdot, uzraugs Kolinss ņirdzīgi pasmīnēja un domāja par dēlu, kas gulēja ierakumos. Tad viņš noslaucīja netīro zābaku pie Artura svārkiem un, virslūpu arvien vēl uz augšu savilcis, izgāja no kameras. Atslēga nožvadzēja.

XIII

Tai dienā, kad Arturs nesamaņā gulēja miltu putras peļķē uz kameras cementa klona, Džo mierīgi sēdēja pie austeru šķīvja Tainkāslas Centrālviesnīcā. Reizē ar citām labām lietām Džo pēdējā laikā bija atklājis austeres. Tas bija apbrīnojams ēdiens, šīs austeres, apbrīnojams visādā ziņā, sevišķi apbrīnojams tā daudzuma dēļ, ko varēja apēst. Džo pavisam viegli pieveica pusotra duča, ja gadījās attiecīgs noskaņojums, un parasti viņam tāds noskaņojums bija. Un, nudien, tās garšoja labi ar šņaucienu piparu un pāris pilieniem citrona sulas. Vislabākās bija lielās un treknās.

Kaut arī daži pārtikas produkti, piemēram, gaļa un putni, bija kļuvuši gandrīz vai par retumu, tomēr tie, kas nebija muļķi, sezonas laikā Centrālviesnīcā vienmēr varēja dabūt pat austeres. Džo Centrālviesnīcā, patiesību sakot, varēja dabūt visu. Šo restorānu viņš apmeklēja tik bieži, ka viņu tur jau pazina; visi skrēja viņam pakaļ, un virssulainis, vecais Sjū — viņa vārds īstenībā bija Sjučards, bet Džo vienmēr turējās pie jautrā paraduma visu saīsināt skrēja ātrāk par citiem. «Kāpēc jūs nenopērkat dažas Krokera un Diksona akcijas?» Džo pirms dažiem mēnešiem tā starp citu ieteica vecajam Sjū. «Ak, neskatieties nu tik bailīgil Zinu, ka jūs nespekulējat, — jūs jau esat ģimenes tēvs, vai ne, Sjū? Bet tas ir pavisam kas cits. Jūs varētu tikai tāpat joka pēc nopirkt kādu simtu.» Pēc nedēļas Sjū viņu gaidīja pie ieejas un, pateicībā starodams, gandrīz vai ceļos mezdamies, aizveda pie vislabākā galda. «Ak, ir jau labi, Sjū, paturiet vien savu sakāmo pats pie sevis! Cik tas jums atmeta? Sešdesmit mārciņu, nu, tad jums kādu laiciņu būs tabakas nauda, vai ne, Sjū? Jā, labi, labi, padomājiet tikai par mani, un es padomāšu par jums.»

«Nauda!» domāja Džo, atvērdams pēdējās austeres un veikli ielaizdams tās rīklē, jā, nauda, tā visdrošāk apgādā preces. Kamēr viesmīlis atnesa bifšteku, Džo jautrā omā iemeta acis bārā. Centrālvienīcas bārs pašreiz bija īsta kūrvieta, pat svētdienās pilns līdz pēdējai vietai — te pulcējās visi panākumiem bagātie veikalnieki, kas peldēja kā nieres taukos. Lielāko daļu no viņiem Džo pazina: Bingemu un Hovardu, kas abi bija munīcijas padomē, advokātu Snagu, Ingremu no aldaru firmas «Ingrems un Tuguds», Tainkāslas biržas diždūzi Veinraitu un Peningtonu, kura specialitāte bija sintētiskā marmelāde. Džo plānveidīgi sāka iepazīties ar ļaudīm. Tas ir, ar tādiem cilvēkiem, kuriem ir nauda, ar katru, kas var būt noderīgs. Personiskas simpātijas neko nenozīmēja; Džo sagājās tikai ar tiem, kas viņam varēja palīdzēt tikt uz priekšu, taču viņa izturēšanās bija tik sirsnīga un viņš pats tik lielisks sarunu biedrs, ka visi viņu uzskatīja par krietnāko starp lāga vīriem.

Divi vīri pie loga saistīja viņa skatienu. Viņš pamāja ar galvu, un viņi sveicinot māja pretī. Džo pasmaidīja slepenā priekā. Gudrs pāris, Bostoks un Stokss, jā, tie abi nebija muļķi. Bostoks taisīja zābakus. Pirms kara viņam bija tikai maza darbnīca, maza darbnīca kaut kur pilsētas austrumos. Bet pēdējos astoņpadsmit mēnešos Bostoks bija pratis iegūt krietnu sauju armijas apgādes līgumu. Taču līgumi vien vēl nebija viss, lai gan tie arī bija labi. Galvenais bija paši zābaki. Bostoka zābakos nebija ne collas ādas. Nevienas pašas collas. Nesen Kantri klubā, mazliet iereibis, Bostoks pats to Gaulenam atklāja. Bostoks zābakus izstrādāja no īpašas mizas, un šī miza bija garantēti neizturīga. Taču savādi, tā Bostoks asarām acīs tālāk pastāstīja, zābaki lielāko tiesu pārdzīvojot nabaga velnus, kas tos valkājot. «Žēl! Ak dievs, vai tas nav bēdīgi?» — tā Bostoks pēkšņi iesaucās, ļaujot vaļu kaislīgām patriotiskām žēlabām.

Stoksa nozare bija drēbniecība. Pāris pēdējos mēnešos viņš bija nopircis visus zemes gabalus sava veikala tuvumā, un tagad viņš to augstprātīgi dēvēja par savu «fabriku». Viņš bija lielākais patriots visā Krokerstaunas iecirknī — viņš vienmēr runāja par «nacionālo nelaimi», piespieda visas savas darbinieces strādāt virsstundas bez algas, saīsināja tām pusdienas pārtraukumu, bieži dzina tās darbā svētdienās līdz astoņiem vakarā. Taču ar visu to viņš darba lielāko tiesu nodeva apkārtnes mājamatniekiem. Viņš maksāja septiņus pensus par biksēm, pusotra šiliņa par visu formas tērpu. Haki kreklus viņš deva šūt par diviem šiliņiem ducī, atskaitot divi un trīsceturtdaļpensa par diegiem. Kareivju bikses gatavoja par vienu un ceturtdaļpensa, vidusjostas — par astoņiem pensiem ducī, pie tam strādnieces šuva ar savām adatām un diegu. Un pelņa? Džo kāri aplaizīja lūpas. Piemēram— šīs vidusjostas. Džo noteikti zināja, ka Stokss tās pārdod kādai «augstākai personai» par astoņpadsmit šiliņiem ducī. Un viņam pašam tās izmaksāja divus šiliņus un desmit pensus. Ak dievs, tas tikai bija veikalsl Tiesa, kāds sociālistu cūka bija aplēsis, ka Stokss savām mājas strādniecēm maksājot caurmērā vienu peniju stundā, un pilsētas domē muldējis kaut ko par izmantošanu. «Nolāpīts,» nodomāja Džo, «velns, kāda izmantošana! Sievas taču plēsās savā starpā, lai tikai dabūtu darbu, vai ne? Bez tam viņu bija tik daudz — vajadzēja tikai paskatīties skrandainajā pūlī, kas, piemēram, stāvēja rindā pēc margarīna! Un bez tam ir taču kara laiks!»

Džo pieredze mācīja, ka nekas veiklam vīram tik labi nevar palīdzēt tikt īstajā vietā, pēc kādas tas ilgojas, kā karš. Vismaz Džo to izskaidroja ar karu. Pie Milingtona viņš tagad bija īstajā vietā, pēc kādas bija ilgojies. Visiem no viņa jau bija bail. Morganam, Ervingam, pat vecajam pedantam Dobijam. Džo pasmaidīja. Viņš atlaidās krēslā, rūpīgi noņemdams apsaiti gaišajam Havannas cigāram. Stokss ar Bostoku, šie iznireļi, šie kara laika ierāvēji, varēja smēķēt savus cigārus ar visām apsaitēm; viņš gan tā nedarīja. Džo smaids kļuva sapņains. Te pēkšņi viņš izslējās un moži sveicināja, jo redzēja nākam Džimu Mozonu. Viņš bija norunājis divos te satikties ar Mozonu, kas svētdienās pusdienas vienmēr ēda mājās.

Džims mierīgi spraucās uz priekšu caur pārpildīto telpu un apsēdās pie Džo galda. Viņa smagās, aizēnotās acis pacēlās pret Džo, kas sveicienam atbildēja, mēmi galvu palokot: tā sasveicinās divi vīri, kas nav muļķi. Nu pagāja klusuma brīdis, kamēr Mozons garlaikodamies pārlaida skatienu zālei.

— Viskiju, Džim? — Džo beidzot vaicāja.

Džims papurināja galvu, nožāvājās. Atkal pauze.—Nu, kā tad izskatās?

— Nevar sūdzēties. — Džo nevērīgi izvilka no kabatas papīra strēmeli. — Pagājušās nedēļas produkcija: divsimt tonnu šrapneļu, desmit tūkstoši Milza bumbu, tūkstoš degbumbu, ziniet, un tūkstoš pieci simti astoņpadsmit mārciņu granātu.

— Ak tu kungs! — Džims teica, bez kādām satraukuma pazīmēm paņemdams no stikla šķīvīša zobu bakstāmo. — Džo, ja jūs neuzmanīsieties, jūs viens pats izbeigsiet šo karu.

Džo piesardzīgi pasmīnēja. — Neraizējieties, Džim, ar dažām granātām nevarētu saspridzināt ne kokosriekstu. Nekad vēl neesmu redzējis tik daudz kļūmju lējumā kā pagājušajā nedēļā. Tā nav dzelzs, ko jūs man pēdējo reizi piegādājāt, Džim. Tīrais skandāls. Puse granātu ir porainas kā siers. Brāķis. Vajadzēja aizsmērēt caurumus ar māliem un uzvilkt divas kārtās krāsas.

— Ā, — noteica Džims, — tad neder gan nekam?

— Itin nekam. Tās nevienam nav bīstamas.

— Žēl! — Džims teica, cītīgi darbodamies ar zobu bakstāmo.

— Cik šonedēļ varēsiet pārstrādāt? — viņš iejautājās. Džo piešķieba galvu un izlikās, ka domātu.

— Varat man atsūtīt simt piecdesmit tonnu.

Mozons pamāja.

— Un ievērojiet, Džim, — turpināja Džo, — faktūrā šonedēļ lieciet ierakstīt trīs simti piecdesmit.

Džima mīklainais skatiens vaicāja: vai tas ir droši?

— Nepārsteigsimies pirms laika, — viņš beidzot domīgi noteica. — Jums jāpadomā arī par Dobiju.

— Ak, lai nu paliek Dobijs! Kad pienāk lēse, viņš taču nezina, cik mēs lietuvē esam izlietojuši. Tik ilgi. kamēr viņa muļķīgie skaitļi kopsummā saskan, viņš domā, ka viss noris kārtīgi. — Varbūt Džo runāja mazliet dusmīgāk nekā parasti: viņa agrākie mēģinājumi un centieni uzpirkt Dobiju, stūraino, cienīgo kasieri ar degunkniebi, izrādījās neparasti nesekmīgi. Par laimi, ja Dobijs mēģinātu iejaukties, būtu viegli viņam kaisīt smiltis acīs. Dobijs bija īsts rēķinvedis, caur un cauri apzinīgs, bet no uzņēmuma praktiskās puses viņš nekā nesaprata. Jau kopš mēnešiem Džo bija šie mazie, uzjautrinošie darījumi ar Mozonu. Tā, piemēram, šodien viņš pasūtīja simt piecdesmit tonnu dzelzs, bet lēsē, ko viņš gribēja akceptēt kā pareizu, bija jāmin trīs simti piecdesmit tonnu. Dobijs izmaksās naudu par trīs simti piecdesmit tonnām, un divi simti tonnu vērtību — par septiņām mārciņām tonnā — Mozons ar Džo varēs sadalīt savā starpā. Glīta, maza blakus peļņa — tūkstoš četri simti mārciņu. Varbūt tikai blakus nozare Džima un Džo apvienotajā darbībā. Taču ar to pietika, lai viņiem abiem iedvestu maigas pateicības jūtas pret karu.

Kad nu darījums bija apmierinoši nokārtots, Mozons, rokas maigi uz vēdera salicis, atgāzās krēslā. Klusums.

— Tur tie abi nāk šurp, — viņš beidzot sacīja.

Stokss un Bostoks bija piecēlušies, tuvojās, tad apstājās pie viņu galda. Abi bija piesarkuši no ēšanas un dzeršanas, laimīgi un tomēr bramanīgi. Stokss pasniedza Džo un Mozonam savu cigāru etviju. Kad Džo nolika pusizsmēķēto havannu pie malas un izvēlēdamies noliecās pār krokodilādas etviju ar zelta apmalēm, Stokss, gluži nevajadzīgi pamirkšķinādams, teica:

— Jums tie nav jāaposta — šie cigāri man maksā pusdolāru gabalā.

— Jā, dārdzība tiešām nav joka lieta, — Bostoks svinīgi sacīja. Viņš bija izdzēris tikai četras glāzes konjaka. Lai arī viegli grīļojās, viņš bija cēli nopietns. — Vai zināt, ka nieka ola maksā piecus pensus?

— Jūs to varat atļauties, — Džo sacīja.

— Es pats olas neēdu, — Bostoks atbildēja. — Tās kaitē žultij, un bez tam man pārāk daudz darīšanu. Tagad es pērku nejēdzīgi lielu māju Kentonā, jo sieva to grib un meita to grib. Ak, šie sievieši, sievieši! Bet, lūk, ko es gribēju teikt: kā gan, velns lai parauj, var turpināties karš, ja ola maksā piecus pensus?

Mozons, nogriezis cigāram galu, sacīja:

— Pret to var apdrošināties. Es pats to darīju. Piecpadsmit procentu pret kara beigšanos šai gadā. Tas ir tās naudas vērts.

Bostoks pavisam skaidrā prātā atbildēja:

— Es runāju par olām, Džim.

Stokss, pamirkšķinājis Gaulenam ar aci, teica:

— Kāpēc vista skrien pār ceļu?

Bostoks paskatījās uz Stoksu, tad svinīgi sacīja:

— Vepris!

— Pats vepris! — Stokss atbildēja, mīļi atbalstīdamies pret Bostoka plecu.

Džo un Mozons instinktīvi apmainījās skatieniem, kas pauda nicināšanu. Ne Stokss, ne Bostoks nebija naudas cienīgi. Viņi bija iznireļi, netika līdzi. Drīz vien viņiem būs jāizkūp lielā dūmu mākonī. Džo Gaulena pašcieņai bezgalīgi glaimoja šī klusā saprašanās ar Mozonu. Viņš sāka Stoksu un Bostoku gandrīz vai nicināt, tagad viņš bija tiem pacēlies pāri, stāvēja augstāk par tiem abiem. Viņš baudkāri ar lūpām noglāstīja cigāru un vēsi izpūta ironisku dūmu mākoni.

— Ko darīsiet pēc pusdienas, Džim? — Stokss labvēlīgi apvaicājās.

Mozons jautājoši paskatījās uz Džo.

— Laikam gan būšu Kantri klubā.

— Labi, to var, — Bostoks teica. — Aiziesim visi uz Kantri klubu.

Džo un Mozons piecēlās; visi pulkā soļoja uz izeju. Sieviešu kārtas šveicars tiem atvēra durvis, izrādot lielu pakalpību šiem četriem triumfējošiem tēvaiņiem, kas bija lieliski paēduši un ģērbušies, īsti pasaules saimnieki. Uz kāpnēm tie veidoja grupu, kas tiešām iedvesa cieņu. Džo, palicis citiem mazliet iepakaļ, sakārtoja zilo kakla lakatu.

Mozons pagriezās pret viņu un draudzīgi teica:

— Nu tad iesim, Džo, varam jau arī! Pārmetīsim kārtis uz četrām rokām.

Ar nožēlu Džo paskatījās savā glītajā platīna rokaspulkstenī.

— Ļoti žēl, Džim, man nav laika.

Bostoks iezviedzās un kustināja resno rādītājpirkstu.

— Tur būs arī brunčil Kāda dāma, vārdā Brauna.

Džo papurināja galvu.

— Darīšanas, — viņš laipni teica.

— Kara laika palīdzības dienests! — Stokss ar baudkāru smīnu zobojās.

Viņi skaudīgi vēroja Džo.

— Nu tad labu veiksmi! — Bostoks novēlēja. — Bučiņu! Bučiņu! Uz redzēšanos.

Mozons, Bostoks un Stokss aizgāja uz klubu. Džo noskatījās tiem pakaļ, tad nokāpa uz ietves un moži aizsoļoja uz to vietu, kur stāvēja viņa mašīna. Viņš iedarbināja motoru un brauca Vērtlijas virzienā. Viņš bija solījies aizbraukt Lorai pretī uz kantīni.

Viņš domīgi brauca pa ielām svētdienas klusumā, un galva viņam bija pilna ar Mozona plāniem par naudu, veikaliem, granātām, tēraudu, vēders pilns ar trekniem ēdieniem un labiem dzērieniem, un viņu priecināja apziņa par omulīgo pēcpusdienu, kas to gaida. Uz lūpām viņam bija taukains, pašapmierināts smaids. Lora — jā, tā bija īstā. Viņš tai bija ne mazumu pateicības parādā. Tā viņam tik daudz ko bija iemācījusi. Sākot ar mezglu, kādā jāsasien jaunā frakas kaklasaite, līdz īstajai vietai, kur jāmeklē mazais vecpuiša dzīvoklis, kurā tas nu jau sešus mēnešus dzīvoja. Tā deva viņam vajadzīgo slīpējumu, Nu, acīmredzot tai patika Džo labā papūlēties. Piemēram — palīdzēt tikt par biedru Kantri klubā un tikpat smalkjūtīgā veidā ievest viņu pie Hovardiem, Feningtoniem, pat pie Džona Ratlija kundzes. Lora bija viņā neprātīgi iemīlējusies. Viņa smaids kļuva platāks. Viņš Loru tagad ļoti labi saprata. Viņš vienmēr sev glaimoja, ka pazīstot sievietes: iebaidītās, aukstās — tās bija parastākās, tās, kas izlikās; bet nekad vēl viņš nebija saticis tāda tipa sievieti kā Loru. Nebija brīnums, ka viņa nespēja —turēties pretī viņam vai, labāk sakot, pati sev.

Kad viņš iebrauca laukumā netālu no Vērtlijas munīcijas fabrikas — aiz viegli saprotamiem iemesliem viņi vienmēr satikās šeit — Lora raitiem soļiem jau nāca ap stūri. Viņas akurātība Džo iepriecināja. Viņš pacēla cepuri un, no mašīnas neizkāpdams, atvēra durvis. Viņa iekāpa, un Džo klusēdams brauca uz savu dzīvokli.

Brīdi abi klusēja. Tā bija pilnīgas tuvības klusēšana. Viņam patika, ka Lora ir blakus. Viņa izskatījās velnišķīgi eleganta; sevišķi labi viņai piestāvēja kostīmi jūras zilumā. Viņa jūtas pret Loru tagad atgādināja precēta vīra jūtas, kurš arvien vēl mīl sievu. Protams, tik daudz satraukuma gan vairs nebija — jau apziņa vien, ka Lora viņu mīl, viņa iekāri notrulināja.

— Kur tu ēdi pusdienas? — viņa beidzot ievaicājās.

— Centrālviesnīcā, — viņš atbildēja — Un tu?

— Apēdu kantīnē šķiņķa maizīti.

Džo iecietīgi pasmējās. Viņš zināja, ka Lora maz interesējas par ēdienu.

— Vai tev tā lieta vēl nav apnikusi? — viņš jautāja — Kaisīt kanārijputniņiem graudus?

— Nē. — Viņa apdomājās. — Man dara prieku doma, ka man arvien vēl ir daži godīgi instinkti.

Viņš atkal pasmējās, izbeigdams šo sarunu; viņi pievērsās ikdienišķām lietām, kamēr sasniedza Ziemeļu ielas viņu galu, kur kādā klusā vietā patālu no satiksmes artērijas bija Džo dzīvoklis. Tas bija kādas dzīvokļos sadalītas mājas apakšējais stāvs ar augstām, velvētām istabām, kamīniem un nišām. Te bija plašuma sajūta, ko vēl pastiprināja neiežogots dārzs mājas priekšā un aiz tās. Lora bija dzīvokli iekārtojusi ar acīm redzamu gaumi. To Lora prata. Dzīvoklis bija viegli uzturams. Priekšpusdienās atnāca kāda sieviete to uzkopt, un, tā kā māja atradās veselas piecas jūdzes no Jarovas, no viņa un Loras intīmo attiecību viedokļa tā bija pilnīgi droša. Tie ļaudis, kas Loru redzēja ejam un nākam, viņu viscienījamākā kārtā turēja par Džo māsu.

Džo ar ārdurvju atslēgu atslēdza durvis, un viņi iegāja iekšā. Dzīvojamā istabā viņš ieslēdza elektrisko sildītāju, apsēdās un sāka noaut kurpes. Lora sev ielēja glāzi piena un dzēra to, kājās stāvēdama, ar skatienu pie Džo muguras kavēdamās.

— Vai negribi glāzi viskija ar sodu? — viņa jautāja.

— Nē, negribas. — Viņš paņēma svētdienas avīzi, kas gulēja uz galda, un atšķīra finansu nodaļu.

Pienu izdzērusi, viņa kādu brīdi klusējot vēroja Džo. Pāris minūšu viņa darbojās istabā, pārkārtoja šo un to, it kā gaidīdama, ka viņš runās, tad neuzkrītoši iegāja blakus — guļamistabā. Viņš dzirdēja, kā Lora staigā šurpu turpu un novelk drēbes; viņš nolaida avīzi un viegli pasmīnēja. Katru svētdienas pēcpusdienu viņi likās gultā — mierīgi un pieklājīgi, kā citi ļaudis iet baznīcā. Taču pēdējā laikā, kopš viņa iekāre vairs nebija tik dedzīga, viņam patika Loru mazliet pakaitināt. Tagad viņš pagaidīja veselu pusstundu un izlikās lasām, līdz beidzot, neslēpti žāvādamies, iegāja guļamistabā.

Viņa gulēja uz muguras gultā, tērpusies vienkāršā, baltā, no skaistas drēbes eleganti piegrieztā naktskreklā ar dārgām mežģīnēm, bija jauki sakārtojusi matus, apģērba gabalus glīti salocījusi uz krēsla. Viņas vieglā smarža virmoja istabā kā lūgums. Viņa bija lieliska. Pirms nedēļas viņam gadījās mazs piedzīvojums ar kādu munīcijas meiteni no Vērtlijas fabrikas. Taisnību sakot, viņš bija aizgājis līdzi tās dzīvoklī. Protams, pavisam glīta meitene, bez šaubām, tās gaišais blondums viņu vilināja pēc Loras tumšā kupluma, bet nezin kādēļ viņam nepatīkami dūrās acīs tās vienkāršais, noplukušais naktskrekls, nabadzīgie palagi. Jā, nebija šaubu par to, ka Lora bija Džo audzinājusi. Pats drošākais, labākais veids, kā iemācīties manieres, ir gulēt ar labi audzinātu sievieti.

Viņš izģērbās gausi, apzinādamies, ka Lora to novēro, nesteigdamies uz kumodes sakārtoja atslēgas, zelta cigarešu etviju un sudraba naudu. Viņš pat, to apzinādamies, brīdi pastāvēja veļā un izskaitīja naudu, iekām gāja pie viņas un apsēdās uz gultas malas.

— Vai tu tagad aplēsi, cik man dosi? — viņa jautāja savā apvaldītajā balsī.

Viņš skaļi iesmējās, zināmā mērā priecādamies, ka var kūsājošo uzjautrinājumu atraisīt skaļā smieklu eksplozijā.

— Tiešām, Džo, — viņa tikpat ironiski turpināja, — nupat iedomājos, ka es esmu tā, kas līdz šim visvairāk nodarbojusies ar došanu. Cigarešu etvija, aproču pogas, visas sīkās dāvanas, arī mašīnas lietošana. Pat šā dzīvokļa mēbeles. Ak, zinu jau, ka tu vienmēr domā dot man par tām čeku, un man nepavisam nerūp, vai tu to arī darīsi. Dieva vārdā ceru, ka neesmu sīkumaina. Saku to tikai tādēļ, ka bieži domāju, vai tu patiesībā pats apjaut, ko es šādā vai tādā ziņā esmu tavā labā darījusi.

Viņš lieliskā omā aptaustīja bicepsu.

— Nu labi, — viņš teica, — tu to darīji tādēļ, ka tu tā gribēji.

— Tad tā tu uz to skaties? — Viņa brīdi klusēja. — Kad tikai iedomājos, kā tas sākās! Torīt, kad atbrauci pēc papīriem. Viens aušīga vājuma mirklis, un tagad tas!

— Ak! — Viņš apjucis pasmīnēja. — Šā vai tā tas tomēr būtu noticis. Tu taču zini, ka esi traka pēc manis.

— Cik smalks izteiciens! Zini ko, Džo, man tiešām šķiet, ka es tev neesmu nekas. Tu mani vienkārši izlietoji, tu izlietoji mani, lai kļūtu tas, kas tagad esi, izlietoji mani, lai tiktu uz priekšu...

— Vai arī tev no manis nebija kāds labums?

Klusums.

— Tu esi meistars, — viņa lēnām sacīja, — meistars tai ziņā, kā tu mani proti manas pašas acīs padarīt riebīgu.

— Ai, Lora, nerunā tā! — viņš teica, tad nometa pēdējo apģērba gabalu un ieslīdēja viņai blakus gultā. Viņa izdvesa nopūtu, gandrīz vaidu par savu vājumu, par savu iekāri, tad pagriezās sānis, atdevās viņam.

Pēc tam viņi apmēram stundu gulēja — Džo diezgan nemierīgi. Viņu vienmēr kaitināja, ka viņa pieķērās pēc tam, kad viņa baudkāre bija apmierināta. Viņu sakara pirmajā laikā viņam patika rādīt savu vīrišķību, likt salīdzināt savu lielisko augumu ar Stenlija acīm redzamo šļauganību. Bet nu viņam tas bija apnicis. Viņam ne prātā nenāca Loras dēļ izsmelt savas fiziskās iespējas. Kad tā atvēra acis, viņš skatienam, kas pāri spilvenam vērās viņā, atbildēja ar vieglu, ironisku acu uzmetienu.

— Vai tad tu mani vairs nemīli, Džo? — viņa jautāja.

— Pati zini, ka es mīlu.

Viņa nopūtās; viņas skatiens noslīdēja uz leju.

— Ak tu žēlīgā debess! — viņa teica.

— Kas tad ir?

— Nekas. Tu vari būt ienīstams, ja gribi. Reizēm es pati sev liekos riebīga tevis dēļ, — Klusums. — Laikam gan esmu riebīga, bet es tur neko nevaru darīt.

Viņš to arvien vēl uzlūkoja, atkal sajuzdams klusos iekšējos smieklus, kas viņu kutināja jau visu dienu. Džo jau bija nonācis līdz tādam izsmalcinājumam, ka savādu baudu viņam sniedza jūtu maiņas spēle Loras vaibstos. Viņš novēroja tās seju, it īpaši ekstāzes mirkļos, un sajuta, cik svarīgs viņš ir kā šo iekšējo viesuļu remdētājs. Jā, viņš bija «kungs», kā Džo pats mēdza teikt, par to nevarēja šaubīties. Lora viņam arvien vēl patika, protams, bet viņai derēja šad tad sajust savu atkarību. Tagad, redzot, ka viņa maigi noskaņota, viņš tēloja jautru možumu.

— Domāju, mums nu vajadzēs iedzert tēju, — viņš teica. — Esmu gluži izžuvis..

Viņš pasmīnēja; pēkšņi iezvanījās tālrunis. Vēl smīnēdams, viņš pārliecās Lorai pāri un nocēla klausuli.

— Hallo! — viņš teica. — Jā, te Gaulens. Jā, Morgan ... Jā... To es nezinu, man nav ne mazākās jausmas ... Ko? — Džo balss skaņā bija jūtama spēja pārmaiņa. Nu pagāja ilgāks klusuma bridis. — Tā... Mīļais dievs, tas taču nevar būt!... Ko, ziņa pienāca kantorī? ... Jā, Morgan... Jā, protams... Ļoti drīz būšu tur. Jā, braukšu pats.

Džo pakāra klausuli, lēnām atkal atlaidās gultas otrā malā. Sekoja klusums.

— Kas noticis? — Lora jautāja.

— Nu... — Džo ieklepojās. — Vai zini...

— Kas ir?

Viņš vilcinādamies plūkāja palaga malu.

— Nupat kantorī pienākusi telegramma.

Lora piecēlās gultā sēdus un pēkšņi jautāja:

— Stenlijs?

— Nekas nav noticis, — Džo steigšus atteica. — Viņam klājas pavisam labi. Tikai kontūzija.

— Kontūzija! — Lora teica. Lūpas viņai kļuva gluži bālas.

— Tas ir viss, vairāk nekā! — viņš atbildēja.

Lora spieda roku pie pieres.

— Ak dievs! — viņa izdzisušā balsī teica. — Es jau zināju, ka kaut kas tamlīdzīgs notiks. Es jau zināju. Es to paredzēju.

— Bet nav jau nekas! — viņš atkārtoja. — Neuztraucies! Viņš nav pat ieskrambāts. Viņu tikai apbērusi granāta, un tagad viņš atsūtīts mājās atpūsties. Kad es tev saku, viņš nav pat ievainots, nav it nekas. — Viņš lūkoja satvert Loras roku, bet viņa to atrāva.

Laid! — Viņa sāka raudāt — Laid mani...

— Bet viņš taču nav pat ievainots...

Viņa spēji novērsās, izlēca no gultas, šņukstēdama norāva naktskreklu. Kaila, balta, pieliekusies pie krēsla, viņa sāka steidzīgi ģērbties.

— Lora, — viņš pārmetoši teica. Džo viņu vēl nekad nebija redzējis raudam.

— Paliec klusu! — viņa uzsauca. — Lai tu teiktu ko teikdams, tu visu padarīsi vēl ļaunāku. Tu esi man pāri darījis, tu esi panācis, ka es pati sevi ienīstu... un tagad Stenlijs... Ak dievs!...

Viņa steidzīgi uzvilka jaku, paķēra cepuri un kailu galvu šņukstēdama izskrēja no istabas.

Viņš kādu bridi palika, uz elkoņa atspiedies, tad, kailos plecus paraustīdams, pasniedzās līdz naktsgaldiņam, nožāvājās un aizsmēķēja cigareti.

XIV

Bija 1916. gada pavasaris, pagājuši gandrīz četrpadsmit mēneši, kopš Hilda un Greisa strādāja Londonā par slimnieku kopējām, un Hilda jutās laimīgāka nekā jebkad savā mūžā. Biedējošā pārmaiņa tēvā, Neptūna katastrofas nepatīkamās atbalsis, visa drūmā Artura notiesāšanas lieta, īsi sakot, viss, par ko stāstīja krustmātes Kerijas bēdīgās vēstules, viņu skāra maz. Kad Greisa raudādama vērsās pie māsas: «Ai Hilda, mums kaut kas jādara Artura labā; mēs nevaram palikt te un vienkārši ļaut tam notikt,» — Hilda atbildēja: «Ko mēs varam darīt? Neko. Tikai turēties tālāk no tā visa.» Tiklīdz Greisa mēģināja par to ierunāties, Hilda savā parastajā skarbumā viņu pārtrauca.

Lorda Kela nams atradās Belgrēva laukumā. Tā bija liela pils, tagad izvākta tukša — atstāti tikai skaistie kristāla kroņlukturi, dažas gleznas un daži gobelēni — un pārvērsta slimnīcā, kam tā bija īsti piemērota. Sešas istabas bija milzīgi lielas, katra tik liela kā vidēja balles zāle, augstiem griestiem un spodrinātu ozolkoka grīdu. Tās bija slimnieku palātas. Lielo ziemas dārzu sētas pusē pārvērta operāciju zālē, un te Hilda piedzīvoja savus laimīgākos mirkļus.

Hildas panākumi bija brīnišķīgi.

Sešos mēnešos viņa jau prata tik daudz, cik parasta žēlsirdīgā māsa iemācās trijos gados. Slimnīcas virsmāsa mis Gibza jau tagad bija viņu ievērojusi, jo Hilda bija gluži neparasta kopēja. Mis Gibza ieteica Hildu pārcelt uz operāciju zāli, un tā arī notika. Operāciju zāle bija Hildas īstā vieta. Būdama drūma, savaldīga un noteikta, Hilda operāciju zālē darbojās ar stingru un nekļūdīgu akurātību. Studijas, kurām viņa veltīja brīvo laiku, bija plašas, taču panākumus nodrošināja vispirms viņas instinkts, temperaments. Uz Hildu paskatoties vien, bija redzams, ka viņa nemaz nevar kļūdīties. Jau pirmajā nedēļā misters Ness vairākkārt Hildai uzmeta atzinīgu skatienu, kad viņa pati uzminēja, kas viņam vajadzīgs. Ness bija galvenais ķirurgs, drukns, pamazs, gaišmatains vīrietis, kas darba laikā nepatīkami svīda, bet bija gandrīz vai brīnumdaris vēdera ķirurģijā. Viņš mis Gibzai teica, ka Hilda drīzā laikā varēšot būt noderīga kā operāciju māsa.

Hilda bija dzirdējusi par interesi, ko Ness velta viņas darbam, taču neizrādīja prieku — šis ārkārtīgais gods, kā mis Gibza to labskanīgi sauca, Hildu neaizkustināja. Viņa gan juta iekšēju gandarījumu, bet daudz par to nedomāja. Panākumi bija stiprinājuši Hildas apņēmību un likuši godkārīgo mērķi spraust vēl augstāk nekā agrāk. Kad viņa stāvēja Nesam blakus un noskatījās, kā viņš izdara savas incīzijas, šuvumus un ligatūras, viņa nedomāja par to laiku, kad viņa būs operāciju māsa un varēs viņam sniegt tuvāko atbalstu darbā. Nē, viņa vēroja Nesu operējot un domāja par to dienu, kad pati operēs. Tas bija Hildas mērķis. Viņa vienmēr bija gribējusi būt ārste ķirurģe, vienmēr. Nu jau gan varbūt bija pavēlu sākt. Bet viņa vēl bija jauna, viņai bija tikai divdesmit pieci gadi. Un kopš brīnumainās atbrīvošanās no Lovas Hilda nozvērējās, ka nekas to nekavēs sasniegt šo mērķi. Un pagaidām viņa bija laimīga — viņai bija mērķis acu priekšā, viņai bija darbs, un viņai bija Greisa.

Greisai nebija tik žilbinošu panākumu kā Hildai, patiesībā Greisai vispār nebija nekādu panākumu. Nabaga Greisa bija nekārtīga, nenoteikta, viņai nebija nevienas no tām īpašībām, kas nepieciešamas, lai gūtu panākumus. Kamēr Hilda kā raķete uzšāvās operāciju zāles reibinošajos augstumos, nabaga Greisa arvien vēl apakšējā stāvā berza grīdas un mazgājamās bļodas. Greisa par to nebēdājās. Greisa bija pilnīgi apmierināta, tik apmierināta, ka jau divas reizes bija saukta pie mis Gibzas par to, ka slimnieku sievām slimnīcas virtuvē pasniegusi tēju, un vienreiz par to, ka piegādājusi cigaretes kādam seržantam, kas par palātas māsas nolamāšanu bija sodīts ar smēķēšanas noliegumu. Kā mis Gibza bez vilcināšanās viņu raksturoja, Greisa bija nespējīga, bezcerīgi nespējīga; mis Gibza teica, ka Greisa nekad neko nesasniegšot, varbūt vienīgi tai gadījumā, ja pilnīgi mainītu savu dabu.

Bet šī daba bija pati Greisa, un likās, neviens, arī mis Gibza un Hilda nevēlējās, lai Greisa šo dabu mainītu. Greisa bija neparasti iemīļota citu kopēju vidū. Kopēju mītnē, kas atradās kādā namā Slona ielā, ceturtdaļjūdzi no slimnīcas, biedrenes pastāvīgi nāca Greisas mazajā, nekārtīgajā istabiņā palūgt vai atdot cigareti vai kādu «Pavadoņa» numuru, vai gramofona plati, vai tāfelīti šokolādes surogāta, kāds bija radies kara laikā. Vai arī Greisu aicināja kaut kur tēju dzert vai uz kino, vai iziet kopā ar kādas draudzenes brāli, kas pārbraucis atvaļinājumā.

Hildai tas derdzās. Neviens nenāca Hildas pedantiski kārtīgajā istabā, un Hilda arī negribēja, lai kāds nāktu: viņa negribēja neviena, tikai Greisu. Jā, Greisu Hilda gribēja, viņa gribēja to sev vienai, gribēja ar visu sirdi. Ar savu saltumu viņa panāca to, ka pašai nebija ne draugu, ne ciemiņu un atbaidīja arī Greisas draudzenes.

— Kāpēc, — tā viņa nicīgi iesāka kādu rītu marta beigās, — kāpēc tev pastāvīgi jāiet ar šo nejauko sievieti, šo Montgomeriju?

— Vecā Montija nemaz nav tik ļauna, Hilda, —Greisa vainas apziņā atbildēja. — Mēs jau bijām tikai «Kardomā».

— Tā sieviete ir neciešama, — Hilda greizsirdīgi teica. — Nākamajā brīvākā dienā tev jānāk man līdzi, gan es to iekārtošu.

Hilda Greisai «iekārtoja» gandrīz visu; savā īpašnieces mīlestībā viņa turpināja Greisu tiranizēt. Un Greisa — nemākslota, vienkārša un maiga kā vienmēr — Greisa priecīgu prātu padevās.

Bet Greisa negribēja Hildai padoties, kad bija runa par vēstulēm. Greisa neķildojās, nerunāja pretī, šai punktā viņa tikai liedzās Hildai paklausīt. Un vēstules Hildu briesmīgi uztrauca. Ik nedēļas un bieži pat divreiz nedēļā pienāca vēstules no Francijas, ar kara lauka pasta zīmogu, vienmēr tai pašā rokrakstā, vīrieša rokrakstā. Hilda redzēja, ka Greisa dzīvi sarakstās ar kādu frontē, un beidzot viņa to vairs nevarēja paciest. Kādu aprīļa vakaru, kad abas ar Greisu pa krēslainajām ielām soļoja uz savu mītni, Hilda teica:

— Šodien tu atkal saņēmi vēstuli. Atkal vēstule no Francijas?

Greisa, acu nepaceldama, skatījās ielas bruģī un atteica:

— Jā.

Tā kā Hilda bija uztraukta, viņas izturēšanās kļuva vēl saltāka un neiecietīgāka.

— Kas tad tev tur raksta?

Sākumā Greisa neatbildēja. Viņa tumsā stipri pietvīka, bet tad atbildēja — izlocīšanos vai viltību Greisa nepazina:

— Dans Tīzdeils.

— Dans Tīzdeils! — Hildas balsī bija tikpat daudz izbaiļu, cik nicināšanas.

— Tu gribi teikt — Tīzdeils? Maiznieka dēls Tīzdeils?

Greisa gluži mierīgi atbildēja:

— Jā.

— Žēlīgais dievs! — Hilda vairs nevarēja valdīties. — Tu taču negribi teikt — savu mūžu neesmu dzirdējusi nekā tik riebīgi idiotiska...

— Kāpēc idiotiska?

— Kāpēc? — Hilda ņirdza. — Nē, tiešām, kāpēc? Vai tev neliekas pārāk lēti iesākt romantisku dēku ar tādu lempi maiznieka puiku?

Greisa tagad kļuva bāla, bet viņas balss skanēja ārkārtīgi mierīgi.

— Tu vari teikt ļaunus vārdus, Hilda, — viņa sacīja. — Nav nekā tāda, par ko Danam Tīzdeilam būtu jākaunas. Viņš man raksta visjaukākās vēstules, kādas savā mūžā esmu saņēmusi. Nedomāju, ka tajās būtu kaut kas lēts.

— Tu nedomā, — Hilda griezīgi sacīja, — bet es gan. Es necietīšu, ka tu uzvedies kā aušīga iemīlējusies skolniece. Pārāk daudz muļķa sieviešu jau ir izniekojušas dzīvi ar saviem frontes varoņiem! Ak, tas ir riebīgi, riebīgi! Tev jāizbeidz šī sarakstīšanās!

Greisa papurināja galvu.

— Piedod, Hilda!

— Es tev saku, tev tas jādara!

Greisa atkal papurināja galvu.

— To es nedarīšu, — viņa teica. Greisai acīs bija asaras, bet viņas balsī skanēja savāda, negrozāma noteiktība, kas vienā mirklī izkliedēja Hildas dusmas un viņu tiešām sabaidīja.

Hilda tovakar neko vairs neteica, bet sāka izturēties citādi un mēģināja ar šo taktikas maiņu piespiest Greisu padoties. Viņa bija pret Greisu ledaini salta, runāja griezīgā. balsī, ar zināmu ironisku nicināšanu nelikās māsu redzot. Tas ilga divas nedēļas, un vēstules nāca tāpat kā nākušas.

Tad slepenās šausmās Hilda atkal spēji mainīja izturēšanos. Viņa pilnīgi atkusa, lūdza Greisai piedošanu, glaimoja, glāstīja Greisu, ņēma līdzi uz «Kardomu», kādu kafejnīcu, ko slimnieku kopējas bija ļoti iecienījušas, un pamieloja viņu ar visjaukāko launagu, kādu par naudu un ar Hildas ietekmi no kafejnīcas īpašnieces varēja dabūt. Veselu nedēļu Hilda lutināja māsu, un Greisa šo lutināšanu uzņēma tikpat padevīgi kā agrāk skarbos vārdus un rājienus. Tad Hilda vēlreiz mēģināja pierunāt Greisu pārtraukt sarakstīšanos ar Danu. Nelīdzēja nekas, it nekas nelīdzēja. Greisa atteicās pārtraukt sarakstīšanos.

Hilda vēroja šo sarakstīšanos, šo derdzīgo, bezgalīgo sarakstīšanos. Katru rītu viņa tādā kā naidā laikus nokāpa lejā, lai paskatītos vēstuļu kastītē. Un tad kādā jūnija rītā viņa nodrebēdama ievēroja, ka nupat pienākusī vēstule apzīmogota Lafberejā.

Pēc brokastīm, aizturējusi Greisu, viņa apvaldītā balsī vaicāja:

— Vai viņš ievainots?

— Jā. — Greisa skatījās sānis.

— Nopietni?

— Nē.

— Slimnīcā?

— Jā.

Hildu pārņēma slepens gandarījums; dziļi dvēselē viņa juta lielu atvieglinājumu — Lafbereja bija tālu, tālu no šejienes. Tā kā ievainojums nebija nopietns, Danam drīz atkal būs jābrauc uz Franciju. Bet viņas lūpas savilkās. Viņa ņirgājās:

— Viņu nu gan vajadzēja sūtīt šurp, protams, — vismaz tā taču notiek labākajos lubu romānos.

Greisa ātri novērsās. Bet viņa nepaspēja aiziet, kad Hilda jau turpināja:

— Cik tas būtu jauki, ja viņš, no narkozes pamostoties, pie savas gultas ieraudzītu tevi, gatavu mesties ap kaklu!

Trīsas Hildas balsī liecināja, cik sāpīgi viņai ir tā runāt, — tas Hildai bija briesmīgi sāpīgi, un tomēr viņai tā bija jārunā. Viņa liesmoja greizsirdībā.

Greisa neatbildēja. Viņa iegāja atpakaļ slimnieku palātā ar Dana vēstuli priekšauta kabatā. Todien strādājot viņa vairākkārt pārlasīja šo vēstuli.

Lielajā kaujā pie Sommas Dans bija ievainots kreisajā rokā lejpus elkoņa un rokas locītavā. Viņš rakstīja, ka drīz atkal būšot vesels, roka nemaz nesāpot, tikai nevarot kustināt pirkstus.

Uz jūlija beigām Dana vēstules pienāca nekārtīgi. Bet, kad Greisa mēneša pēdējā vakarā gāja pa Slona ielu, viņa ieraudzīja kādu formā tērptu vīrieti stāvam tieši pret kopēju mītni ar roku saitē. Viņa bija viena un gāja diezgan lēni, jo bija nogurusi, nobēdājusies, domājot par Arturu, par visām pārmaiņām tēva mājā. Šodien, likās, viss viņai gāja greizi: mis Gibza atkal nolasīja sprediķi par nolaidību, un bez tam Greisa bija bēdīga, ka Dans neraksta, — brīnums, cik atkarīga viņa jau tagad bija no Dana vēstulēm! Šo vīrieša stāvu formas tērpā ieraudzījusi, viņa apstājās, nebūdama gluži pārliecināta. Un tad pēkšņi viņa pazina. Sirds viņai krūtīs sāka straujāk pukstēt. Tas bija Dans! Viņš nāca pāri ielai un kareiviski sveicināja.

— Dan! Es domāju... Es jau domāju, ka tas esat jūs. — Greisas sejā laistījās atkalredzēšanās prieks; nu viņa vairs nebija nogurusi, aizmirsa visu pagurumu un bēdas, sniedza pretī roku.

Klusu un bikli viņš tai pakratīja roku. Biklums, ko viņa tam iedvesa, bija gandrīz slimīgs. Likās, viņš gandrīz baidās viņu uzlūkot. Greisa vēl nebija redzējusi neviena, kas no viņas baidītos; tas bija tik smieklīgi, ka viņai gribējās reizē smieties un raudāt. Ātri, kamēr vēl nebija izdarījusi kādu muļķību, viņa jautāja:

— Jūs gaidījāt, Dan? Kāpēc nenācāt iekšā?

— Nē, — viņš atbildēja, — negribēju jūs apgrūtināt. Domāju, ka varēšu minūti parunāties ar jums, kad nāksiet mājās no darba.

— Minūti! — Viņa atkal pasmaidīja. Pēkšņi viņa paskatījās uz Dana ievainoto roku.

— Ko dara jūsu roka?

— Bija mazliet jāpamokās ar locītavu... ar dzīslām,— viņš teica. — Mani atsūtīja šurp uz Langema klīniku ortopēdiskai ārstēšanai. Elektrība un kāda tur jauna mašīna. Sešas nedēļas jāārstējas, iekām varēšu braukt atpakaļ uz fronti.

— Sešas nedēļas!

Viņas prieka sauciens Danam deva jaunu drosmi. Viņš kautrīgi iebildās:

— Es domāju, vai jūs.. Tas ir, ja jums nebūtu iebildumu ... Ja jums nekā labāka nebūtu padomā...

— Nē, — viņa mazliet steidzīgi atbildēja, — man nav iebildumu. Man n a v nekā labāka padomā. — Viņa brīdi klusēja, gaišām acīm uzlūkoja viņu. Mati viņai jocīgi līda ārā no slimnieku kopējas cepures; uz vaiga bija skaidri redzams netīrumu traips. — Rīt man divas stundas brīvas — vai iesim kaut kur tēju dzert?

Viņš iesmējās, arvien vēl nevarēdams pacelt skatienu.

— To es jums gribēju vaicāt.

— Zinu, zinu, ir briesmīgi nepieklājīgi, ka pati sevi ielūdzu, — viņa steigšus turpināja. — Bet ak, Dan, tas taču tik neizteicami jauki! Ir simt dažādu lietu, ko sešās nedēļās var padarīt. — Viņa aprāvās. — Bet varbūt ir kāda cita meitene, kurai esat rakstījis un ar kuru gribat iziet?

Viņš tik bēdīgi paskatījās, ka nu viņa iesmējās. Viņa smējās laimīga. Cik brīnišķīgi bija Danu atkal redzēt! Dans vienmēr bija bijis visbrīnišķīgākais biedrs jau tajās senajās dienās, kad viņš to piegādes ratos vizināja pa aleju un atļāva izvēlēties visskaistāko krējuma kūku. Tas pats Dans, kas viņai grieza stabules no vītolu zariem un parādīja stērstu ligzdas Slūžu lejā, un nesa vārpu pušķus no Eiverija fermas. Un, par spīti apakšleitnanta tērpam un rokai, ko nēsāja saitē, Dans nebija pārvērties, bija vēl tāds pats kā viņās jaukajās, senajās dienās. Viņa zināja, ka no frontes vajadzēja pārnākt skarbam un kundziskam, iekšēji un ārēji pavisam citādam. Bet Dans nespēja pārvērsties, gluži tāpat kā Greisa; viņš bija tas pats Dans — bikls, pazemīgs. Greisa nezināja, vai viņa Danu mīl, bet viņa zināja, ka nekad vēl nebija bijusi tik laimīga, kopš aizgājusi no Lovas. Viņa sniedza pretī roku.

— Rītu trijos, Dan! Pagaidiet mani mājas priekšā, bet nenāciet pārāk tuvu, citādi jūs būsiet vainīgs, ja mani izmetīs laukā! — Iekām Dans paspēja atbildēt, viņa uzskrēja augšā pa kāpnēm.

Nākamajā dienā trijos viņi satikās un aizgāja pie Harisa Oksfordas ielā tēju dzert. Viņi tērzēja un tērzēja. Ja Dans pārvarēja kautrību, viņš bija visinteresantākais stāstītājs — vismaz Greisa tā domāja; bet viņš savukārt gaidīja, lai viņa stāsta. Viņš ar lielu interesi klausījās, ko viņa teica, un tas Greisai likās neparasti un patīkami. Iedrošināta viņa izklāstīja visas savas raizes, savas rūpes par Arturu un par tēvu. Viņš klausījās klusi un līdzjūtīgi.

— Kopš toreizējās nelaimes mājās vairs nav tā, kā agrāk bija, Dan, — viņa ar nopietnu un skumju skatienu beidza. — Man liekas, ka tā nemaz vairs nav tā pati māja. Nezin kādēļ nemaz nevaru iedomāties, ka tur vēl kādreiz atgriezīšos.

Viņš pamāja ar galvu.

— Saprotu, Greisa.

Viņa to nopietni uzlūkoja.

— Dan, jūs taču vairs neiesiet Neptūnā strādāt? Ak, es nemaz nevaru iedomāties, ka jums atkal būtu jāiet šai briesmīgajā raktuvē.

— Nu jā, — viņš atbildēja. — Man šķiet, man arī pietiks. Ziniet, man bija laiks par to padomāt. Varu gan teikt, ka nekad neesmu labprāt tur strādājis, bet — ak, kāda gan jēga to visu atkārtot? Tas jau tik bieži sacīts ... Ziniet, par nelaimi un visu citu. — Viņš īsu brīdi klusēja. — Ja karā palikšu dzīvs, es gribētu būt lauksaimnieks.

— Jā, Dan, — viņa teica.

Viņi runāja tālāk. Viņi runāja tik ilgi, ka apkalpotāja divreiz pienāca pie viņu galdiņa uzpūtīgi pavaicāt, vai viņi vēl ko vēloties.

Pēc tam viņi gāja pastaigāties pa parku. Viņi gāja līču loču un tad gar Haidparku atpakaļ. Iekām viņi attapās, pulkstenis jau bija pieci. Kopēju mītnes priekšā Greisa apstājās.

— Ja es jūs pārāk neapgrūtinātu, mēs varbūt varētu vēl kādreiz iziet, Dan?

Greisa ar Danu sāka bieži šur tur iziet. Viņi apmeklēja visneparastākās vietas un lieliski pavadāja laiku — ai, cik lieliski viņi pavadīja laiku! Viņi staigāja pa Čilsijas krastmalu, brauca ar tvaikoni uz Patniju un ar autobusu uz Ričmondu. Viņi atrada mazas, dīvainas tējnīcas, ēda Soho makaronus — viss bija banāli un skaisti; miljoniem cilvēku pirms viņiem jau bija piedzīvojuši to pašu, un tomēr Greisa un Dans to piedzīvoja pirmo reizi.

Bet, kādu vakaru pārnākuši no pastaigas Kensingtona parkā, kopēju mītnes priekšā viņi saskrējās ar Hildu. Hilda zināja, ka Greisa satiekas ar Danu. Lai kā viņa vēlējās ar Greisu parunāt, griezīgā saltumā viņa bija sev to aizliegusi. Bet tagad Hilda apstājās. Viņa ledaini uzsmaidīja Danam un teica:

— Labvakar!

Tas bija tikpat kā sitiens sejā. Dans atbildēja:

— Labvakar, mis Barasa!

Klusums, tad Hilda teica:

— Šķiet, jūs labi protat izmantot karu, mister Tīzdeil!

Greisa iekarsusi iesaucās:

— Dans ir ievainots, ja tu domā par to!

— Nē! — Hilda atteica tai pašā neciešami augstprātīgajā noskaņā. — Patiesībā domāju par ko citu.

Dans pietvīka. Viņš stingri raudzījās Hildai acīs. Mulss klusums, tad Hilda atkal ierunājās:

— Būs liels atvieglinājums, kad karš reiz beigsies. Tad mēs visi atkal atgriezīsimies tur, kur mūsu vieta.

Viņas vārdu nozīme bija nepārprotama. Dans izskatījās loti nelaimīgs. Viņš ātri pateica arlabvakaru, pakratīja abām māsām roku un, Greisai skatienu neuzmetis, aizgāja.

Mītnē iegājusi, Hilda nicīgi uzrunāja māsu:

— Greisa, vai atceries, kā mēs bērnībā spēlējām iepirkšanos un gājām pie «dumjā maiznieka»? — Lūpas stīvi turēdama šai saltajā un rūgtajā smīnā, viņa mierīgi kāpa augšā pa kāpnēm.

Bet Greisa skrēja pakaļ, spēji saķēra māsu aiz rokas.

— Ja tu vēl kādreiz iedrošināsies tā runāt ar mani, — viņa elsa, — vai ar Danu, es ar tevi vairs nekad nerunāšu, kamēr vien dzīvošu!

Viņu abu kvēlie skatieni sastapās. Hilda bija tā, kas pirmā nodūra acis.

Nākamā tikšanās, ko Dans ar Greisu norunāja, bija ceturtdien, Dana atvaļinājuma pēdējā nedēļā, un tā bija viņu pēdējā satikšanās. Dana rokas locītava nu bija izārstēta, viņš vairs nevalkāja saiti un pirmdien gribēja atgriezties savā bataljonā.

Viņi aizbrauca uz Kjū dārziem. Dans vēlējās šos dārzus redzēt; viņš kaislīgi mīlēja dārzus, un viņi abi pataupīja Kjū savam pēdējam izbraukumam. Taču neizskatījās, ka pastaiga būs jauka. Pirmkārt, laiks bija apmācies un draudīgs, un Hilda viņiem bija sabojājusi visu prieku. Dans bija kluss un Greisa ļoti noskumusi. Tagad vairs nebija ne mazāko šaubu: Greisa zināja, ka viņa mīl Danu, un doma, ka Dans aizbrauks atpakaļ uz Franciju, nezinādams, ka viņa to mīl, viņai gandrīz salauza sirdi. Dans nevarēja viņu mīlēt, protams, ne, Dans viņā redzēja tikai draudzeni. Kurš gan pasaulē varētu viņu mīlēt? Viņa bija dumja un nolaidīga, un nekārtīga, un viņa pat nebija skaista. Krūtis viņai žņaudza neciešamas sāpes, kamēr viņa klusēdama soļoja blakus tikpat klusajam Danam.

Viņi gāja apskatīt ūdens putnus mazajā dīķī augšpus lazdu krūmiem. Tur bija skaistas pīles, un Dans arī teica, ka tās esot skaistas pīles. Vēl drūmi piebilda:

— Ja vien man dzīvē kādreiz būs izdevība, es turēšu tādas pīles.

Greisa teica:

— Jā, Dan. — Neko vairāk Greisa nespēja pateikt.

Viņi stāvēja blakus, divi diezgan drūmi stāvi ūdens malā, un vēroja putnus ar raibajām spalvām. Pēkšņi sāka līt lietus, bija uznākusi spēja un stipra gāze.

— Ak tu kungs! — Greisa iesaucās.

— Mums jāskrien, — Dans teica. — Tūlīt gāzīs vēl stiprāk. — Viņi skrēja meklēt patvērumu, viņi steidzās uz orhideju māju. Katrā parastā gadījumā šīs pajumtes medības būtu izraisījušas bezgala daudz jautrības, bet tagad tur nebija nekādas jautrības. It nekā jocīga.

Greisai mugurā bija zilais formas tērpa mētelis, bet Danam nebija mēteļa, un viņa virskrekls pamatīgi izmirka. Kad viņi sasniedza orhideju māju un atvilka elpu, Greisa pagriezās pret Danu. Viņa bija raizēs savilkusi pieri.

— Dan, jūsu krekls izmircis. — Viņa paskatījās apkārt — viņi bija gluži vieni. — Jūs nevarat to paturēt mugurā. Dodiet šurp! Es to izžāvēšu uz radiatoriem.

Dans pavēra muti, lai atteiktos, un atkal to aizvēra. Ne vārda neteicis, viņš novilka virskreklu un pasniedza Greisai. Viņš vienmēr darīja, ko Greisa lika, un tā viņš darīja arī tagad. Kad Greisa paņēma kreklu, no orhideju mājas viņa gala pienāca vecs dārznieks. Tas bija viņus abus redzējis bēgam no lietus. Viņš ar galvas mājienu sveicināja Danu un uzsmaidīja Greisai.

— Nāciet, meitiņ, izžāvējiet kreklu te! Šeit apkure siltāka.

Greisa pateicās dārzniekam un iegāja tam līdzi kādā mazā nišā, kur bija apkures caurules. Viņa nopurināja Dana kreklu un, apgriezusi uz kreiso pusi, izklāja to uz siltajām caurulēm. Tad viņa apskatīja pati sevi mazajā, četrstūrainajā spogulī, ko dārznieks bija pakāris virs apkures caurulēm. Vējš viņai bija sajaucis matus, viņa izskatījās nolaidīgāka nekā jebkad. «Ai dieviņ,» tā viņa lielās bēdās domāja, «uz mani briesmīgi paskatīties — kas tur ko brīnīties, ka Dans par mani neliekas ne zinis!»

Viņa gaidīja, kamēr krekls apžūst, un pieklājīgi, kaut arī tikai ar dalītu uzmanību klausījās, ko dārznieks stāsta. Tas bija vecs un pļāpīgs, nemitīgi staigāja šurpu turpu un tērzēja, lielāko tiesu par grūtībām kurināmā sagādē. Kad krekls bija izžuvis, Greisa to aiznesa Danam. Viņš stāvēja un stingušu skatienu raudzījās lietū. Tad drūmi pagriezās.

— Būs slapjas nedēļas beigas.

Viņa teica:

— Jā, tā liekas.

Tad viņa izstiepa rokas un turēja virskreklu, gribēdama palīdzēt viņam to uzvilkt. Dans gluži kā neprātā paskatījās viņā, kā viņa izplestām rokām, noskumusi un vējā izspūrusi stāv tam iepretī Viņš skatījās un skatījās, un gluži nejauši viņam pār lūpām izlauzās vaids.

— Es tevi mīlu, Greisa, es mīlu tevi! — viņš iesaucās, un viņi ieslīga viens otra skaujās.

Krekls nokrita zemē. Greisas sirds pukstēja kā neprātīga aiz laimes.

— Ai, Dan! — viņa čukstēja.

— Man tas bija tev jāsaka, Greisa, man tas bija jādara, bija jādara, citādi nevarēju... — Tā viņš atkal un atkal aizbildinājās.

Sirds viņai arvien vēl pukstēja kā neprātīga — aiz laimes; acis mirka asarās, taču tagad viņa atkal atguva spēku un mieru.

— Vai tu mani tiešām mīli, Dan?

— Ai, Greisa!...

Viņa paskatījās viņam acīs.

— Kad tev jābrauc atpakaļ, Dan?

Klusums.

— Pirmdien.

— Kāda šodien diena, Dan?

— Nu, ceturtdiena, Greisa.

Viņa to mierīgi uzlūkoja.

— Dan, mēs sestdien salaulāsimies, — viņa teica. Dans kļuva gluži bāls. Viņš noraudzījās Greisā; visa viņa dvēsele bija viņa acīs.

— Greisa! — viņš čukstēja.

— Dan!

Vecais dārznieks, kas, aiz orhidejām stāvot, skatījās, aizmirsa ogļu trūkumu un tikko nedabūja trieku.

Sestdien viņi salaulājās. Greisa izlūdzās mis Gibzai brīvu svētdienu. Tas bija viņu medus mēnesis. Viņi to pavadīja Braitonā. Kā jau Dans paredzēja, nedēļas beigas bija lietainas; visu laiku lija, bet Greisu un Danu lietus netraucēja.

XV

Vēlu augusta pēcpusdienā celtņa grozs lēnām pacēlās no Paradīzes un Barass Ārmstronga un Hadspeta pavadībā iznāca raktuves pagalmā. Barass bija ģērbies darba uzvalkā: tumšos Norfolkas svārkos, platās biksēs, apaļu ādas cepuri galvā, stingru nūju rokā; mirkli viņš pastāvēja kantora priekšā un sarunājās ar Ārmstrongu un Hadspetu, apzinādamies strādnieku skatienus, gandrīz kā aktieris, kas iespaidīgā ainā uznācis uz skatuves.

— Man šķiet, — viņš it kā pārdomādams sacīja, —jūs darītu pareizi, ja to iesūtītu laikrakstiem. Vismaz «Argosam». Viņi priecāsies, kad dabūs to zināt.

— Protams, mister Baras, — Ārmstrongs teica. — Rīt noteikti piezvanīšu.

— Sniedziet viņiem sīkas ziņas par jaunās ailas izmaksas aplēsumiem!

— Labi, ser.

— Ak, un starp citu, Ārmstrong, jūs varētu viņiem paskaidrot, ka galvenais cēlonis, kas mani skubināja spert šo soli, ir patriotiskas dabas. Tiklīdz atkal būsim Paradīzē, varēsim produkciju divkāršot.

Barass pamaja ar galvu un pagriezās uz pagalma vārtu pusi. Tad viņš, labi apzinādamies vienkāršo cienību, ko viņam piešķīra kalnrača apģērbs, cauri pilsētai gāja uz Lovu. Uz katra soļa viņam bija jāpaceļ roka, lai atbildētu uz sveicieniem, galvas mājieniem, godbijīgiem labvakara vēlējumiem. Viņš tagad baudīja neticamu popularitāti. Viņa patriotiskā darbība bija milzīgi plaša un dīvainā kārtā pēc Artura apcietināšanas vēl paplašinājās. Sākumā viņš šo savas pierunāšanas metodes panākumu uzņēma ar vieglu netīksmi, bet drīz tam pielāgojās. Viņa fantāzija, ko paša pienākumu steidzīgā drūzma gandrīz nosmacēja, nemaz nepieļāva domu par dēlu, kurš mocījās cietumā. Viņš joprojām palika pie sava viedokļa, atklāti atzina faktu, ka Arturs bija cietumā, pat — gluži pretēji savam paradumam — ar sava veida vīrišķīgām nožēlām atklāti to pieminēja.

Visi sprieda, ka Barass ir izturējies apbrīnojami. Par šo notikumu daudz rakstīja avīzēs — «Argoss» ievietoja divās slejās rakstu ar virsrakstu «Spartisks tēvs», «Svētdienas Atbalss» — ievadrakstu «Cepuri nost patriota priekšā»; šī lieta radīja milzīgu ievērību ne tikvien Slīskēlā, bet arī Tainkāslā. Barass vārda īstā nozīmē staigāja slavas oreolā, kas viņam nekādā ziņā nebija nepatīkami. Dažādos gadījumos, piemēram, kad viņš ar Hetiju «Centrālviesnīcā» ēda vakariņas, Barass manīja, ka cilvēki rāda uz viņu, un tad viņš nevarēja nomākt slepena prieka trīsas. Viņš tagad diezgan bieži rādījās ļaudīs, tīksminādamies ar šo vispārējo cieņu. Viņš bija nonācis līdz tādam dvēseles stāvoklim, kad visa dzīves norise apzināti vēršas uz ārieni. Sākumā tā bija neapzināta pašaizsardzība, bet tagad viņa nostāja bija apzināta. Viņš nepazina ne mirkļa vientuļu pārdomu, mierīgas pašapceres vai gremdēšanās sevī. Nav laika, nav laika! Likās, ka viņš, aizelsies un mazliet piesarcis, pār plecu pamestu šos vārdus atpakaļ un steidzīgi, steidzīgi skrietu tālāk. Viņš bija dziļi iestidzis ārišķībās, arvien vairāk laika viņam aizņēma uzstāšanās atklātībā, viņu valdzināja tikai rampas gaisma, troksnis, «urā!» saucieni un ļaužu drūzma.

Viņa centība komisijā divkāršojās. Pat pilnīgi pamatotos gadījumos gandrīz neiespējami bija panākt atbrīvojumu no karaklausības, kad Barass šai patvaļas tiesā sēdēja savā priekšsēdētāja krēslā. Nepacietīgi pa galdu bungodams, viņš ar labi tēlotu lietišķību šķita klausāmies stomīgi izteiktos argumentus un satrauktos apgalvojumus. Un tomēr viņš atsevišķu lietu loģikai nepiešķīra nekādas vērības; viņa lēmums jau bija pieņemts: neatbrīvot.

Kad ar laiku jau pierastie lēmumi sāka apnikt, viņš savas metodes atsvaidzināja un tagad lepojās ar to, cik daudz lietu katrā sēdē paguvis izlemt. Pēc tādām panākumiem bagātām dienām viņš nāca mājās ar dziļu gandarījumu un apziņu, ka tiešām pelnījis citu cilvēku atzinību.

Taču tagad, kad viņš gāja pa Kaupena ielu uz augšu, viņa sejai bija uzspiests vēl dziļāka gandarījuma zīmogs. Tas, ko Barass šodien veica Neptūnā, sagādāja siltu atzinības jūtoņu pašam pret sevi. Jau kopš mēnešiem viņš nožēloja uzspiesto darba pārtraukumu Paradīzē, taču negribēja uzņemties lielos izdevumus, kas bija nepieciešami, lai izdzītu jaunu ailu caur ūdens izskalotajiem akmeņiem. Taču tagad viņš sakarā ar gudru iesniegumu attiecīgā vietā atrada iespēju nepieciešamās ailas izmaksu kompensēt ar vēlāku Paradīzes ogļu piegādi valdībai. Aila bija samaksāta jau darbu sākumā. Tagad nekas vairs nestāvēja ceļā, un varēja ievākt reibinošo peļņu, ko deva karš. Ogļu cena atkal bija cēlusies par desmit šiliņiem tonnā, un Barass Neptūnā rausa naudu ātrāk, nekā jelkad būtu varējis iedomāties. Dziļi sirdī viņu iejūsmināja šī bagātības apziņa, tā viņu kairināja un apreibināja kā inde.

Viņš nebija skopulis, viņš tikai apzinājās savu bagātību. Viņš izdeva naudu, un, tiešām, gandrīz bērnišķīgu prieku viņā izraisīja doma, ka piecas mārciņas viņam tikpat nenozīmīgas kā pieci pensi. Viņa tagadējais uzbudinājums prasīja zināmus sīkus izdevumus, lai dzīve, kas sevī slēpa tādas iespējas un tagad viņam bija plaši pavērusies, nepaietu garām bez notikumiem. Viņam bija radies jauns krāšanas instinkts. Lovā jau bija ieviesti pārsteidzoši jauninājumi. Jaunas mēbeles un paklāji, jauns gramofons, automobilis, daudz greznu atzveltnes krēslu, speciāls ūdens mīkstinātājs, veco amerikāņu ērģeļu vietā elektriskā pianola. Zīmīgi, ka viņš vairs nepirka gleznas. Tās piederēja pie viņa vairāk ierobežotās pirkšanas kāres agrākās stadijas, un, lai gan Barasu arvien vēl iepriecināja doma par viņa «mākslas dārgumiem», ko varēja secināt no bieži atkārtotā, paštīksmīgā izteiciena: «Esmu savās gleznās ieguldījis veselu kapitālu,» — Ričards šajos kara gados savu kolekciju nepaplašināja. Viss, ķo viņš atļāvās, bija spilgtāks, redzamāks, nejaušāks, ne tik konsekvents. Viņš pirka, pakļaudamies acumirkļa iegribai; viņā attīstījās tieksme pēc «gadījuma pirkumiem»; viņš kļuva pastāvīgs apmeklētājs Tainkāslas Arkādē, kur bija daudz antikvariātu, un no šādām ekspedīcijām vienmēr atgriezās ar triumfu, pārvezdams kādu trofeju.

Dāvanas, ko viņš pasniedza Hetijai, pauda to pašu tieksmi. Tie nebija vairs agrākie tēvišķīgās vēlības pierādījumi, tās nebija konfektes, smaržas vai lentām rotāta kārba ar kabatas lakatiņiem, bet dāvanas, kas liecināja par gluži citādu vērienu.

Nu viņš apzināti pasmaidīja. Gandrīz nemanot viņš bija nokļuvis līdz tam, ka uzskatīja Hetiju par normālu izklaidi pēc savām čaklajām pūlēm. Hetija viņam vienmēr bija patikusi. Pat agrākos laikos, kad viņa, maza divpadsmit gadus veca meitene, jāteniski lēkāja viņam uz ceļgaliem, izlūgdamās piparmētru konfekti — vienu no tām pastilām, ko viņš arvien nēsāja vestes kabatā —, viņa nostāja pret Hetiju bija bijusi īpatnēja. Viņas smalko ziepju smarža Barasam kairināja nāsis, un viņš domāja, ka Hetija būtu burvīga sieviņa Arturam. Taču tagad, ievērojot Artura apkaunojošo izturēšanos, viss bija kļuvis citādi. Pārmaiņa sākās tajā svētdienā, kad Hetija izplūda asarās un atļāva Barasam ēdamistabā sevi mierināt. No tā brīža Barass sāka viņai «atlīdzināt» par Artura izturēšanos. Skaidri bija redzams, ka uz to viņu skubina līdzjūtība. Hetijai jāsniedz gandarījums, viņa jāpaglābj no gremdēšanās sevī, un, kad vēlāk pienāca galīgā katastrofa ar Artura notiesāšanu, Hetijai bija jāpalīdz to aizmirst. Tas viss iederējās Barasa morālajā nostājā, un tagad reizē ar jauno nemieru, kas viņu dzina arvien tālāk, šis process kļuva straujāks. Viņš acīm redzami gribēja būt skaists, mainīja drēbnieku, valkāja zīda kaklasaites un zeķes, mēdza šad tad iegriezties Grēndžera ielas tuvumā pie Stiroka, kur lika izdarīt sejas masāžu un matu kopšanu ar elektriskām procedūrām. Pamazām viņš sāka ar apzinātu bruņnieciskumu Hetiju šur tur aizvest. Šovakar viņš bija nolēmis Hetiju pavadīt uz jauno rēviju «Līčloči» Karaļa teātrī.

Barass trīsēja priecīgu gaidu jūtoņā, uzgājis pa Lovas piebraucamo ceļu un atslēdzis durvis. Viņš nekavējoties kāpa augšā un nomazgājās vannā. Visā garumā izstiepies, viņš gulēja kūpošajā ūdeni, apzinādamies savu vīrišķību. Tad viņš rūpīgi apģērbās un nokāpa lejā pēc puķes, ko iespraust pogcaurumā.

Siltumnīcā viņš satika krustmāti Keriju, kas nupat bija pusstundu berzējusi Harjetai muguru un tagad gribēja iet uz sakņu dārzu sparģeļus griezt. Kara gados krustmāte Kerija sakņu dārzu bija pārvērtusi par sevišķas gādības objektu un paplašinājusi darbošanos vēl ar vistām un pīlēm, tāpēc pat tos laikus, kad ar pārtiku bija gaužām trūcīgi un gaļu dienām un nedēļām nedabūja redzēt, kad daudzi stundām stāvēja rindā pēc dažām mārciņām kartupeļu vai gaļas šķēlītes, vai pāris uncēm margarīna, mīļā Ričarda galdā vienmēr pārpilnībā bija labu labais ēdiens.

Ričardam ienākot, krustmāte Kerija, pacēlusi skatienu, nomurmināja:

— Ričard, tev šodien bijusi grūta diena.

Viņš neparastā iecietībā vēroja krustmāti Keriju.

— Esmu nolēmis likt Paradīzē rakt jauno ailu, Karolain.

— Ai, Ričard, — viņa murmināja priekā par to, ka viņš tai žēlīgi uztic tik svarīgu ziņu, — tas taču labi, vai ne?

— Mēs varēsim atrakt tos desmit vīrus, — viņš nopietni sacīja. — Tas man dara prieku, Karolain.

— Jā, Ričard.

— Jārīko publiska apbedīšana. Es par to parūpēšos. Tas būs godbijības apliecinājums.

Krustmāte Kerija nolieca galvu. Klusums. Viņa gāja uz durvju pusi.

— Nupat gribēju iet pusdienām sparģeļus griezt. Šogad pirmie. — Un viņa dedzīgi gaidīja: Ričards arvien mēdza uzslavēt viņas gardos sparģeļus.

Viņš pamāja ar galvu.

— Starp citu, Karolain, noliec vakarā dažas sviestmaizes ar uzgriežamiem! Varbūt vēlu pārnākšu. Vedīšu Hetiju uz teātri.

Kerija nosarka, un dūša viņai no apvalkātās flaneļa blūzes pēkšņi iekrita vecajās, saplīsušajās dārza kurpēs.

Drebošā balsī viņa atbildēja:

— Jā, Ričard.

Tad viņa izgāja dārzā.

Taču sparģeļus viņa grieza nemierīgu prātu. Hetijas un Ričarda attiecības, kuras nodibinājās tūliņ pēc Artura nelaimes — krustmātes Kerijas dabā bija notiesājumu un cietuma sodu mīkstināt ar šo tik dažadi izprotamo vārdu —, viņu briesmīgi uztrauca. Protams, Ričards pacēlās pāri visiem pārmetumiem. Taču, kas zīmējās uz Hetiju, krustmāte Kerija vairs nejutās gluži tik droša; ar nepatiku viņa vēroja pēdējā laika dāvanas, dažreiz viņa Hetiju gandrīz ienīda.

Visu vakaru krustmāte Kerija raizējās un raizējās un negribēja agrāk iet gulēt, kamēr Ričards nebūs pārnācis.

Pulkstenis tiešām bija gandrīz vienpadsmit, kad Barass pārbrauca Lovā. Un Hetija atbrauca līdzi. Viņš viņu bija aicinājis pēc karstuma teātri kopā doties vēsā izbraukumā. Bārtlijs vēlāk viņu aizvedīs mājās.

Vislabākajā omā abi ienāca zālē.

— Ziniet, es nevaru ilgāk palikt, — Hetija jautri teica. Viņa paņēma cigareti, ko viņš piedāvāja, kājas sakrustojusi, apsēdās uz klubkrēsla malas un šūpoja glezno kāju.

— Vai vēlies sviestmaizi? — viņš, aušīgi smaidīdams, piedāvāja, tad iegāja ēdamistabā meklēt paplāti, ko krustmāte Kerija bija sagatavojusi.

Nebija šaubu, viņam negribējās Hetiju laist projām. Viņš sev nejautāja, kāpēc. Viņš sevi arvien uzskatīja par tikumīgu vīru, jutās apmierināts, remdējot fiziskās vajadzības pie likumīgā mīlestības avota tur augšējā stāvā. Taču kopš katastrofas viņš bija kļuvis citāds. Sasprindzinājuma stāvoklis, kādā viņš dzīvoja, paātrināja viņa funkcijas, iedzina drudzi asinīs. Viņš tagad pārdzīvoja savu dziedzeru atvasaru. Lāgiem viņa fiziskā labsajūta bija ārkārtēja. Tiesa, viņš reizi vai divas reizes piedzīvoja asu apdulluma lēkmi, gandrīz reiboni, tā ka streipuļojot bija jāpieķeras pie tuvākās mēbeles, lai nepakristu. Taču tas neko nenozīmēja, to viņš zināja; tas tiešām neko nenozīmēja — nekad vēl savā mūžā viņš nebija juties labāk kā tagad.

Viņš ienāca atpakaļ viesistabā.

— Te būs, mana mīļā!

Viņa klusēdama paņēma maizīti ar vistas cepeša uzgriežamo.

— Tu pēkšņi kļuvi tik klusa, — viņš piebilda, no sāniem uzmetis vairākus skatienus viņas smalkajam, daiļajam profilam.

— Tiešām? — viņa atbildēja novērsdamās.

Viņa stingais, apbrīnas pilnais skatiens viņai pēkšņi lika justies neomulīgi. Neiespējami bija neredzēt viņā pārmaiņu. Jau kopš dažām nedēļām viņa izturēšanās, uzmanības pierādījumi un atkārtotās dāvanas norādīja uz tuvas pārmaiņas iespēju, un tas Hetijai nemaz nepatika. Tas nebija viņai pa prātam. Viņai negribējās atteikties no labumiem, ko baudīja, neko nedodama pretī. Pirmkārt, Hetija bija, viņas pašas izteicienu lietojot, godīga meitene. Patiesībā viņai nekādas morāles nebija. Viņa bija skaidra, bet ar nolūku — no grēka viņu pasargāja jaunavības tirgus vērtība. Viņas neatlaidīgā iedoma bija «taisīt labu partiju», doties laulībā, kas atnestu naudu un stāvokli, un viņa labi zināja, cik svarīgi šim nolūkam pasargāt jaunavību. Tas viņai nācās viegli, jo viņa ar savu iespaidu gan kairināja vīriešus, bet pati nepazina seksuālu dziņu — viņas māsa Lora šai ziņā dabūjusi divkāršu tiesu. Sākumā Barasa uzmanības apliecinājumi nomierināja, glaimoja viņai. Artura cietumsods ķēra viņas pašlepnumu kā briesmīgs sitiens, un viņa tūliņ svītroja Arturu no jaukajiem nākotnes nodomiem. Ar Arturu viņa tagad vairs nevarēja precēties, nekad, nekad. Bija gluži dabiski, ka viņa pieņēma Barasa līdzjūtības apliecinājumus; jau tas vien, ka sabiedrībā viņu redzēja kopā ar Barasu, viņai lielā mērā palīdzēja saglabāt cieņu; viņi abi sabiedrojās pret šo vārguli, kas viņus tik nožēlojamā kārtā bija apkaunojis.

Viesistabu apgaismoja vairākas spuldzes ar jauniem abažūriem, kas meta blāvus gaismas plankumus uz paklāja un istabas griestus atstāja noslēpumainā tumsā.

— Cik jauki! — Hetija iesaucās. Viņa piecēlās, piegāja pie spuldžu abažūriem un rotaļājās ar bārkstīm. Tad raiti pagriezās:

— Kāpēc jūs nesmēķējat cigāru?

Viņai likās, ka, ar cigāru darbodamies, viņš būs mazāk bīstams.

— Man nevajag cigāra, — viņš svarīgi atbildēja, atkal vērdamies viņas sejā.

Viņa viegli pasmējās, it kā Barass būtu izteicis joku, un nomurmināja:

— Tad es smēķēšu vēl vienu cigareti.

Kad viņš tai bija cigareti aizdedzinājis, Hetija piegāja pie gramofona un lika Vaiolitai Loreinai dziedāt «Ja tu būtu vienīgā meitene pasaulē».

— Rīt mēs ar Diku Pērvisu un viņa māsu iesim pie Dilija tēju dzert, — viņa negaidot pavēstīja.

Barasa sejas izteiksme pārvērtās. Viņš tagad jau bija aizsniedzis greizsirdības stadiju; viņš nevarēja ieredzēt šo jauno Pērvisu. Lidotāju leitnants Diks Pērviss, Hetijas samērā bālais jaunības rotaļu biedrs, tagad bija dienas varonis. Pēdējā gaisa uzbrukumā ziemeļaustrumu grāfistēm viņš viens pats pārlidoja kādu vējā sānis aizdzītu cepelīnu un no augstās tumsas tam uzmeta bumbu, kas gaisakuģi aizdedzināja un nogāza lejā. Tainkāsla bijai sajūsmā par Diku Pērvisu; klīda baumas, ka viņš dabūšot Viktorijas krustu, un pagaidām viņam tikai bija jāparādās kādā restorānā, lai viņu apsveiktu ar trakām varoņu kulta manifestācijām.

Tas viss Barasam atkal ienāca prātā,— un viņš diezgan sapīcis teica:

— Tu laikam šim zellim naski vien skrien pakaļ.

— Ai, nē, pats zināt, ka tas nav tiesa. Viņš tikai tagad ļoti populārs. Jūs zināt, ko gribu teikt. Visi skatīsies uz mūsu galdu un mūs apskaudīs. Tāpēc tas būs uztraucošs vakars.

Viņš nepacietīgi sakustējās: viņš iedomājās nenozīmīgo, skaisto jaunekli ar bērnišķīgi zilajām acīm, vidū celiņā šķirtajiem linu baltajiem matiem, kuri pielipuši galvai kā vasks, ar iedomīgo smaidu, kas rotājas ap viņa muti, kad tas smēķē cigareti un nemitīgi skatās apkārt, meklējot apbrīnotājus. Barass tikai ar pūlēm apspieda dusmas. Viņš piegāja pie dīvāna; viņš bija pietvīcis un diezgan smagi elpoja. Nākamajā mirklī viņš teica:

— Nāc, Hetij, apsēdies!

— Man patīk pastaigāt, — viņa moži atbildēja, — teātrī diezgan izsēdējos.

— Bet es vēlos, lai tu sēdi man blakus!

Klusums. Viņa redzēja, ka liegties nav iespējams, jo citādi viņš nopietni apvainotos, tāpēc negribot piegāja klāt un apsēdās dīvāna otrā galā.

— Jūs mani šodien tiranizējat, — viņa teica.

— Tiešām?

Viņa drosmīgi pamāja ar galvu, vismaz mēģināja izlikties drosmīga, pārgalvīga; bet tas viņai diezin kā neveicās. Pārāk labi viņa apzinājās, ka viņš te sēdēja blakus savu asinīm pierietējušo seju, resnajiem, stūrainajiem pleciem, mīkstajām vestes krokām.

— Vai tev patīk aproce, ko tev uzdāvināju? — viņš beidzot ievaicājās, aptaustīdams šauro platīna stīpu, ko viņa valkāja ap rokas locītavu.

— Ai, jā! — Viņa ātri atteica. — Jūs mani lutināt, tiešām, jūs mani lutināt.

— Esmu puslīdz bagāts vīrs, varu tev dāvināt daudz jauku lietu.

Viņš bija ārkārtīgi neveikls un nepiedzīvojis, satraukums viņu nomāca, gandrīz noslāpēja.

— Jūs vienmēr esat tik laipns pret mani, — viņa teica, acis nolaizdama.

Viņš grasījās satvert Hetijas roku, taču tai mirklī apklusa gramofons un Hetija uzlēca kājās, priecādamās, ka izglābusies. Viņa piegāja pie aparāta.

— Uzlikšu otru pusi, — viņa piebilda, apgriezdama plati.

Viņš to vēroja ar satumsušu skatienu no uzacu apakšas, uz viņa lūpām bija tas pats sastingušais un mazliet baigais smaids. Elpa viņam bija smagāka nekā jelkad, apakšējā lūpa izstiepusies uz priekšu.

— Jauks gabals, — viņa turpināja. — Milzīgi šiks un interesants. — Viņa sita ar pirkstiem takti, apņēmusies vairs neļauties aizvilināties uz dīvāna, un mūzikas ritmā staigāja šurpu turpu. Taču, kad viņa gāja garām, viņš pēkšņi paliecās uz priekšu, saķēra viņu aiz tievās rokas locītavas un apsēdināja sev uz ceļiem.

Tas notika tik pēkšņi, ka abi bija pārsteigti. Hetija nezināja, ko darīt — kliegt vai nekliegt Viņa nepretojās. Viņa tikai pārsteigta noskatījās Barasā.

Un, kamēr viņi vēl tā sēdēja, pēkšņi pavērās durvis. Istabā ienāca krustmāte Kerija. Neparastais troksnis tik vēlā nakts stundā viņu pamudināja nokāpt lejā, taču, redzot ainu uz dīvāna, viņa apstājās kā pēkšņi pārakmeņojusies. Acis viņai iepletās šausmās. Seja kļuva gluži pelēka. Tas bija šausmīgākais mirklis viņas mūžā. Vienu briesmīgu sekundi viņai bija tāda sajūta, ka tūliņ paģībs, taču ar pārcilvēciskām pūlēm viņa saņēmās, pagriezās un gandrīz krišus izkrita no istabas. Tad kā vajāts gars streipuļodama viņa uzbēga augšā pa kāpnēm.

Ne Barass, ne Hetija šo starpgadījumu nemanīja. Barass bija akls pret visu, viņš juta tikai Hetiju, viņas tuvumu, viņas smaržu, viņas slaido gurnu spiedienu uz saviem ceļiem.

— Hetij, — viņš aizsmakušā balsī teica, — tu zini, ka es tevi mīlu.

Viņa izteiktie vārdi Hetiju pamodināja no transam līdzīgā stāvokļa.

— Nē! — viņa sauca. — Lūdzu, neturiet mani tā!

Viņš palaida pirkstus vaļīgāk un uzlika roku viņai uz ceļa.

— Ai, nē! — viņa iesaucās, sparīgi pretodamās. — Tā jūs nedrīkstat darīt, es tā negribu!

— Bet Hetij... — viņš elsa.

— Nē, nē! — viņa pārtrauca. — Neesmu tāda meitene, nepavisam ne!

Pēkšņi viņa ienīda Barasu tādēļ, ka viņš to novedis tādā stāvoklī, ka viņš ar šo briesmīgo pagriezienu uz riebīgo pusi visu sabojājis — savu aizsardzību un savas dāvanas. Viņa ienīda brutālo, pietvīkušo seju, krunkas zem acīm, gaļīgo degunu. Pēkšņā salīdzinājumā Hetija atcerējās Pērvisa skaidri zīmētos, jauneklīgos vaibstus un iesaucās:

— Laidiet mani vaļā, jā? Laidiet mani, ja ne, es kliegšu!

Barass neatbildēja, tikai piekļāvās un spieda muti viņai pie kakla. Viņa nekliedza, bet izrāvās kā kaķe un skaļi iesita viņam pa vaigu. Tad viņa uzlēca kājās, sakārtoja ģērbu, saglauda matus un izspļāva šos vārdus:

— Jūs esat nejauks, riebīgs vecis! Jūs esat ļaunāks un nožēlojamāks nekā jūsu dēls! Es jūs ienīstu! Vai tad jūs nezināt, ka esmu godīga meitene? Es jums saku, esmu godīga meitene! Esmu godīga meitene! Jums vajadzētu kaunēties. Es uz jums nekad vairs nepaskatīšos, kamēr vien dzīvošu.

Viņš uztraukts piecēlās, gribēja kaut ko teikt, bet nepaguva vēl neko izrunāt, kad Hetija izsteidzās no istabas un pameta viņu vienu. Mirkli viņš stāvēja, roku izstiepis, it kā arvien vēl gribētu mēģināt viņu aizturēt. Sirds dauzījās krūtīs, smadzenes šķita sajukušas, ausīs dūca. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu sadragāts, notriekts zemē. Viņš sajuta vecumu, kas liedza meiteni paņemt ar varu. Viņš palika stāvam, viegli sašūpojās tukšajā, blāvi apgaismotajā istaba, un viņu gandrīz pārvarēja reiboņa lēkme. Vienu mirkli viņam likās, ka ķers trieka, tad viņš pacēla roku pie galvas, kas draudēja pārplīst, un gurdeni atslīga uz dīvāna.

XVI

Krustmāte Kerija sēdēja savā istabā un klausījās, kā Hetija mašīnā aizbrauc uz Tainkāslu. Viņa redzēja abus mīkstos starmešu gaismas kūļus baigi pārslīdam istabai un tumsā un klusumā, kas tam sekoja, drebēja nelaimes nojausmā. Tas, ko krustmāte Kerija viesistabā redzēja, satricināja viņas svētākās ticības pamatus. Ja tikai iedomājās, ka Ričards — R i č a r d s ! Krustmāte Kerija sāka vēl stiprāk drebēt; viņa drebēja kā drudzī, gandrīz vai nožēlojamā uzbudinājumā; pieliektā galva, drudžaini trīsot, izkratīja no acīm abas milzīgās asaras, kas bija izveidojušās acu kaktiņos. «Ak dievs, ak dievs!» krustmāte Kerija domāja izmisumā.

Ričards bija krustmātes Kerijas ticība. Piecpadsmit gadus viņa ar sirdi un dvēseli bija kalpojusi Ričardam. Viņa bija kalpojusi Ričardam ar pienācīgo cieņu un godbijību, bet tas viņai neliedza Ričardu dievināt un šo dievināšanu greizsirdīgi ieslēgt savas būtnes visdziļākajos dziļumos. Krustmātei Kerijai neeksistēja neviens cits vīrietis. Tiesa, viņa gan glabāja maigā piemiņā nelaiķi princi Albertu, jo viņa to ar pilnām tiesībām bija turējusi par krietnu cilvēku, bet tas bija tikai bāls mēness blakus Ričarda pielūgsmes saulei. Krustmāte Kerija dzīvoja šim spīdeklim, sauļojās tanī, sildīja tā staros visu savu samocīto dzīvi. Un tagad pēc piecpadsmit gadiem saules gaismas, rīta kurpju nolikšanas, ēdienu karšu sastādīšanas, veļas skaitīšanas, sparģeļu griešanas, sildāmpudeles pildīšanas, dievbijīgas cīņas ar kodēm vilnas veļā, zeķu, kaklautu adīšanas, pēc piecpadsmit gadiem verdziski dievišķas kalpības krustmāte Kerija redzēja, kā Ričards tur klēpī un glāsta Hetiju Todu. Bēdu un sāpju nomākta, krustmāte Kerija, paslēpusi trīcošo galvu drebošajās rokās, gauži raudāja.

Kamēr viņa tā nevarīgi sēdēja un raudāja, pēkšņi viņa izdzirda Harjetas spieķa sitienu. Ikreiz, kad Harjetai bija vajadzīga kopēja, viņa paņēma spieķi, kas stāvēja pie gultas, un klauvēja pie sienas, lai ienāk krustmāte Kerija. Tas bija sen parastais paņēmiens, un tai pašā mirklī krustmāte Kerija zināja, ka Harjeta grib dzert zāles un tāpēc klauvē pie sienas. Bet viņai nebija drosmes ieiet Viņa nevarēja pakustēties, jo viņa domāja par Ričardu, par šo svešo Ričardu, par šo nabaga Ričardu, kas bija tikpat biedējošs, cik nožēlojams.

Krustmāte Kerija nesaprata, ka šis svešais Ričards bija tikai agrākā Ričarda cita puse, viņa nenojauta, ka šīs jaunās tieksmes, kas viņai iedvesa šausmas, cēlušās no vecajām tieksmēm. Ričardu, nabaga Ričardu viņa iedomājās kā kādas dīvainas nelaimes upuri. Viņa nezināja, kas tā varētu būt par nelaimi. Viņa vienkārši tikai redzēja, ka dievs kļuvis par klaunu, erceņģelis — par satīru, un tas viņai lauza sirdi. Viņa raudāja un raudāja. Ričards ar Hetiju Todu klēpī! Viņa raudāja un raudāja un nevarēja ar to samierināties.

Tad viņa saraudamās atkal izdzirda sitienus aiz sienas. Harjeta nu jau klauvēja veselas piecas minūtes, un, lai gan krustmāte Kerija šo klauvēšanu, protams, labi dzirdēja, viņa tomēr nepakustējās, lai paklausītu aicinājumam. Viņa nevarēja iet pie Harjetes aklām, pietūkušām acīm un drebošām rokām, ar šo neciešamo, smacējošo sajūtu krūtīs un tā atklāt acīm redzamo faktu, ka notikusi liela nelaime. Un tomēr viņai bija jāiet, Harjetai jādabū zāles. Ja Harjeta nedabūs zāles, viņa klauvēs arvien skaļāk un skaļāk un sacels trauksmi visā mājā, un tā varētu notikt kaut kas gluži neparedzēts un viņai, krustmātei Kerijai, uz laiku laikiem ciešanu mērs būtu pilns.

Tāpēc viņa cik varēdama apvaldīja raudas, izslaucīja pusaklās, aiztūkušās acis un taustīdamās pa koridoru gāja uz Harjetas istabu. Koridorā bija tumšs, jo nakts bija tumša un krustmāte Kerija uztraukumā aizmirsusi ieslēgt elektrību kāpņu augšējā laukumiņā. Arī Harjetas istaba bija tumša, tā slīga nespodrā krēslā, ko tikko spēja kliedēt naktsgaldiņa spuldzes zaļais spīdums. Galvassāpju dēļ Harjeta nevarēja ciest spilgtu gaismu, un tagad krustmāte Kerija klusībā priecājās, jo nespodrā krēsla paslēpa viņas saraudāto seju. Viņa arī nemaz neieminējās par gaismas iedegšanu.

Krustmātei Kerijai ienākot, Harjeta šlaucījās gultā, kur tikai neskaidri bija saskatāmi viņas izplūdušie, ļenganie apveidi. Viņa dusmās drebēja un, gaisu kampdama, rādīja krustmātei Kerijai savus liekos zobus.

— Kāpēc tu nenāci, Karolain? — viņa iesaucās. — Klauvēju jau veselu pusstundu.

Krustmāte Kerija norija asaru kamolu. Viņa apvaldīja balsi cik varēdama un teica:

— Piedod, mīļā Harjet, nezinu, kas man noticis. Vai gribi, lai... lai tev tagad dodu zāles?

Bet Harjeta nedomāja viņu tik viegli palaist. Tur viņa gulēja uz muguras gultā istabas nespodrajā krēslā ar zāļu pudelēm visapkārt, un viņas plakanā mēness seja bija bāla aiz dusmām un žēluma pret sevi.

— Tā jau nu tīrā kauna lieta, kā mani pamet novārtā, — viņa teica. — Es te guļu ar negantām galvassāpēm. Man tā vajag zāļu, ka jāmirst nost, bet neviena dzīva dvēsele par mani nerūpējas.

Bēdīga un nokaunējusies, galvu nodūrusi, bikli novērstās acis mirkšķinādama, krustmāte Kerija šņukstēja:

— Lūdzu, Harjet, piedod man! Lūdzu, lūdzu, vai gribi, lai tagad tev padodu zāles?

— Es domāju gan.

— Jā, Harjet.

Un krustmāte Kerija paslēpa seju, akli gāja pie mazā galdiņa, domādama: «Ak, tu žēlīgā debess, mīļais dieviņ, palīdzi man Harjetai labi ātri padot zāles un tikt laukā no istabas, ātri, ātri, kamēr vēl pavisam nesabrūku!»

— Vai gribi baldriānu, Harjet? — viņa jautāja.

— Nē, — Harjeta ķildīgi atteica. — Šovakar gribu savu veco bromīdu, veco, aromātisko bromīdu, ko doktors Lūiss parakstīja. Lai saka ko sacīdami, tas man vislabāk palīdz. Tur stūrī uz plaukta.

— Jā, Harjet. — Krustmāte Kerija paklausīgi pagriezās uz plaukta pusi un sāka taustīties gar pudelēm. Un tur bija tik daudz pudeļu. — Kur tu teici, Harjet?

— Tur! — Harjeta dzēlīgi atbildēja. — Tu šodien esi īsta zoss! Tur, tev deguna priekšā. Kad pēdējo reizi biju piecēlusies, es tur noliku. Vēl skaidri atceros.

— Šī te? — Krustmāte Kerija zināja, ka viņa tūliņ sabruks. «Ai, mīļais, labais dievs,» viņa atkai domāja, «laid mani projām no šejienes, kamēr neesmu pilnīgi sabrukusi!»

— Šī te, Harjet?

— Nē, blakus, tur tā zaļā pudele. Kas tev šodien noticis? Jā, jā, tā ir pareizā.

Krustmāte Kerija apjukusi paņēma pudeli un piegāja pie galdiņa. Roka tik stipri trīsēja, ka viņa tikko varēja pacelt mērglāzi.

— Cik tu tās dzer, Harjet?

— Divas ēdamkarotes! Vai tad tu pat to vairs nezini? Vai tad lasīt vairs neproti?

Bet krustmāte Kerija nevarēja izlasīt recepti. Krustmāte Kerija bija akla un kurla, un izmisusi. Viņas kustības bija automātiskas, viņas domas kavējās tālumā, kādā groteskā un baismīgā pasaulē, kur Ričards tur uz ceļiem Hetiju Todu. Viņa varēja padarīt tikai to, ko tai lika, un tad viņa neko citu negribēja kā atgriezties savā istabā un ļauties asaru plūdiem, kas viņā cēlās arvien augstāk. Drebēdama viņa ielēja divas ēdamkarotes no pudeles, par kuru domāja, ka Harjeta viņai to rādījusi. Neskaidri viņai caur istabas vieglo krēslu un samulsumu, ko radīja ķilda ar Harjetu, un caur viņas sirds lielo izmisumu prātā iešāvās doma, ka zāles savādi ož. Bet laikam gan tas bija viņas pašas lieto un neizlieto asaru sāļums, kas lika domāt, ka zāles savādi ož, un Harjeta prasīja zāles un prasīja, lai Karolaina pasteidzoties un neesot zoss.

Salīkusi, galvu sānis pagriezusi, roku izstiepusi, viņa piegāja pie gultas. Harjeta piecēlās sēdus un pikti izrāva viņai zāļu glāzi no rokas.

— Šodien tu esi gaužām neveikla un gausa, Karolain, — viņa dzedri teica, — lai gan tu labi redzi, ka es mirstu bez zālēm.

Kā jau parasti, Harjeta pievēra plakstus un noskaitusies vienā malkā izdzēra zāles. Viņa nelabā omā iedzēra zāles un sekundi palika sēžam cieši aizvērtām acīm, zāļu glāzi rokā turēdama. Tad viņa atvēra acis un ieķērcās:

— Tās nav tās zāles! — Glāze izkrita no rokas.

Krustmātei Kerijai šausmās sastinga asaras. Pussekundi viņa stāvēja kā pārakmeņota, tad metās pie slēdža un iededza istabā visas spuldzes. Viņa paķēra pudeli. No krūtīm viņai izlauzās spalgs kliedziens kā izbiedētam trusim. Uz pudeles bija rakstīts «ārīgi». Viņa bija iedevusi Harjetai indīgu ierīvējamo līdzekli. Viņa ķērca vēl spalgāk nekā Harjeta.

Harjeta spieda rokas pie vēdera, locījās. Pirmo reizi, kopš gulēja slimības gultā, viņa sajuta īstas sāpes. Viņa locījās neprātīgā izmisumā. Seja viņai bija zaļgani bāla un lūpas gluži noplaucētas — tās bija apdedzinājis ierīvējamais līdzeklis.

— Ūdeni! — viņa vārgi elsa, ar abām rokām aptvērusi resno, balto vēderu. — Dedzina kā uguns.

Pusnemaņā aiz šausmām, krustmāte Kerija metās pie ūdens pudeles blakus mazgājamai bļodai un traucās atpakaļ ar pilnu glāzi. Bet ūdens netika pa rīkli lejā — Harjeta nevarēja ūdeni iedzert, tas iztecēja no uztūkušās, izplaucētās mutes uz glītajām, tīrajām gultas drēbēm.

Likās, Harjeta nemaz nemanīja, ka ūdens līst visur, tikai ne tur, kur vajag.

— Ūdeni! — viņa vēl arvien vārgi elsa. — Dedzina kā uguns. — Bet, lai pūlējās kā pūlēdamās, viņa nevarēja iedzert ne pilīti, nevarēja apdzēst uguni.

Krustmātes Kerijas šausmās nu atspīdēja saprāta atblāzma; viņa nometa glāzi uz kumodes un izšāvās no istabas meklēt ārstu. Viņa izskrēja cauri gaitenim un lejā pa kāpnēm; viņas kājas, lai cik sāpīgi bija sacietējumi zem pirkstiem, cilājās neticamā ātrumā. Priekšnamā viņa sadūrās ar Annu, kura pašreiz devās pie miera.

Krustmāte Kerija izmisumā pieķērās Annai.

— Ārstu! — viņa vaidēja. — Zvaniet kādam ārstam, lai viņš tūliņ nāk šurp, ātri, ātri, ārstu!

Anna uzmeta krustmātei Kerijai skatienu. Tā bija prātīga sieviete un parasti lielāko tiesu klusēja, un tagad, skaidri redzēdama, ka noticis kaut kas briesmīgs un nopietns, viņa nekavēja laiku ar jautājumiem. Viņa tūliņ piegāja pie tālruņa un piezvanīja Lūisam, kas dzīrās nekavējoties nākt šurp. Anna acumirkli apdomājās, tad viņa, gadījumam, ja rastos kāds nenovēršams kavēklis, piezvanīja savam ārstam Proktoram un lūdza arī to atnākt.

Tamēr krustmāte Kerija ieskrēja pieliekamajā kambari meklēt krītu. Viņa ticēja, ka krīts esot gaužām iedarbīga pretinde. Un, kad viņa ar turziņu rokā nāca atpakaļ, tā pēkšņi pamanīja Ričardu iznākam no viesistabas. Neierastais troksnis bija iztraucējis viņu pārdomās, viņš nāca gausi, atbalstījās pret stenderi un gausi vaicāja:

— Kas tad noticis?

— Harjeta! — viņa izdvesa un satraukumā tik cieši saspieda pulvera maisiņu, ka tam no stūra sāka tecēt tieva, balta strūkliņa.

— Harjeta? — viņš truli atkārtoja.

Viņa nevarēja gaidīt, viņa to nevarēja paciest; vēlreiz iekliegusies, viņa apsviedās un steidzās augšā pa kāpnēm. Viņš lēnām sekoja.

Harjeta vēl arvien izstiepusies gulēja gultā spilgtajā gaismā; gulēja starp savu daudzo, daudzo pudeļu rindām. Nu viņa vairs nevaidēja. Viņa gulēja uz sāniem sarāvusies, un uztūkusī mute bija vaļā. Uz melnajām lūpām bija izveidojies lipīgs apķepums.

Šad tad Harjetas kājas mazliet paraustījās. Reizē ar šo raustīšanos viņa vienā vienīgā ātrā gārdzienā atguva elpu. Pusnemaņā aiz šausmām par šo ātro gārdzienu krustmāte Kerija trakā steigā sajauca krītu ar ūdeni un lūkoja kādu lāsi ieliet pār Harjetas uztūkušajām lūpām. Ričards apstājās un gluži apstulbis noskatījās Harjetā.

— Bet, Harjet! — viņš neskanīgā balsī teica.

Harjeta nespēja atbildēt, viņa atvēma mazliet no krustmātes Kerijas mikstūras.

Kā apmāts Ričards panācās uz priekšu.

— Harjet! — viņš atkal it kā sastingumā nomurmināja.

Viņu pārtrauca ārsts Lūiss, strauji un moži ar savu melno somiņu ienākdams istabā. Taču, kad ārsts Lūiss ieraudzīja Harjetu, viņa možums pēkšņi saplaka. Viņa izturēšanās kļuva pavisam citāda, un viņš klusinātā balsī lūdza krustmāti Keriju piezvanīt doktoram Skotam, lai tas nekavējoties nāk šurp. Krustmāte Kerija tūlīt aizsteidzās to izpildīt. Ričards atkāpās alkovā pie loga, kur palika klusēdams un vērodams kā dīvains likteņa tēls.

Lielā steigā ieradās doktors Skots. Proktors, kas bija kājām nācis no Slīskēlas, ieradās tieši tai pašā laikā. Visi trīs ārsti sabāza galvas kopā, noliekušies pār Harjetu. Viņi šo to izmēģinājās. Viņi deva Harjetai iešļircinājumus, pacēla viņas gurdenos plakstus un izsūknēja kuņģi. Viņi sūknēja un sūknēja Harjetas kuņģi un izdabūja no tā apbrīnojami daudz. Visi redzēja, cik labu ēdienu tā ēdusi, — sparģeļu daudzums, ko tā bija norijusi, likās gluži neticams. Bet Harjeta pati neredzēja. Harjeta bija mirusi un neko vairs neredzēja.

Beidzot ārstiem pēc pēdējā atdzīvināšanas mēģinājuma nekas cits neatlika kā pārtraukt veltīgās pūles. Ārsts Lūiss noslaucīja pieri un tuvojās Ričardam, kas arvien vēl stāvēja alkovā pie loga.

— Man ļoti žēl, mister Baras, — viņš izskatījās tiesām nobēdājies, — bet diemžēl mēs vairāk neko nevaram darīt.

Barass neatbildēja. Ārsts Lūiss viņu uzlūkoja, redzēja deniņu artēriju asos pulsa sitienus, pieres tumšo sārtumu, uņ reizē ar līdzjūtību viņam neviļus prātā iešāvās doma, ka Barasa asinsspiedienam jābūt augstam. — Mēs darījām, ko varējām, — viņš piebilda.

— Jā, — Ričards savādā balsī teica.

Ārstu atkal pārņēma līdzjūtība. Ar skumjām acīs viņš uzlūkoja Barasu. Protams, ārsts Lūiss nezināja, ka, loģiski ņemot, viņš uzlūko Harjetas slepkavu.

XVII

Tas satrieca pat Hildu. Kopā ar Greisu pārbraukusi slimnīcā no mātes bērēm Slīskēlā, viņa vēl nedēļām bija nerunīga un domīga. Nu arī viņa redzēja neparasto atmosfēru Lovā. Pati noraizējusies, viņa kliedza uz slimniekiem, bija skarba pret Nesu un veica savu darbu niknā akurātībā. Attiecībās ar Greisu viņa atkal bija pavēlnieciska, greizsirdīgas mīlestības apmāta.

Kādas pusbrīvas dienas beigās viņas lēnām gāja pa Rīdžentielu Oksfordas cirka virzienā uz Naitsbridžas autobusu. Hilda bija īgni izrunājusies par apkaunojošiem sarežģījumiem ģimenes dzīvē un tagad ironiski noraudzījās Greisā.

— Tu taču vienmēr vēlējies nokārtot visas grūtības. Nu tev būtu izdevība atgriezties mājās un mēģināt to izdarīt.

— Ak, — Greisa mierīgi teica, — tagad no manis liela labuma nebūtu.

— Ko tu ar to gribi teikt?

Pieturas vietā piebrauca autobuss.

Greisa pagaidīja, kamēr viņas būs apsēdušās. Tikko abas bija apsēdušās, Greisa māsai pastāstīja jauno ziņu, ka gaidot bērnu.

Hilda briesmīgi pietvīka. Izskatījās tā, ka viņai kļūtu nelabi. Viņa klusēja, kamēr pienāca kasiere un saņēma braukšanas maksu. Tad viņa aizvainotā balsī čukstēja:

— Vai tas jau nebija diezgan aplam, ka tu apprecējies? Vai mums pēdēja laikā jau nav bijis diezgan grūtību? Greisa, tu esi muļķe. Tu esi šausmīga muļķe.

— Es gan nedomāju, ka esmu muļķe, — Greisa atbildēja.

— Nu, bet es tā domāju, — Hilda izgrūda, pavisam bāla un sarūgtināta. — Kara bērni nav nekāds prieks!

— To es nekad neesmu teikusi, Hilda. Bet mans bērns man varbūt tomēr būs prieks.

— Aušīgā zostiņa! — Hilda šņāca. Viņa, acis nepagriezdama, skatījās uz priekšu. — Ļauj šim Tīzdeilam sagrozīt galvu, un nu vēl tas! Tev būs jāizstājas no slimnīcas. Tas ir pārāk muļķīgi. Es par to neko negribu zināt. Esmu līdz šim turējusies tālu no visām nepatikšanām ģimenē un darīšu tā arī šoreiz. Ai, cik tas ir muļķīgi, cik idiotiski un vulgāri! Gluži tas pats, ko dumjas, idiotiskas, vulgāras kopējas dara visā zemē. Sagādā bērnus no kara varoņiem! Ak dievs, tas ir... Tas ir riebīgi! Es par to negribu neko zināt, dzirdi, neko! Tu vari iet savu ceļu un viena pati dzemdēt savu riebīgo bērnu.

Greisa neteica neko. Greisai bija vienkāršs paradums nekā neteikt, kad nekā neteikt bija vislabākā atbilde. Kopš salaulāšanās ar Danu abas ar Hildu patiesībā nekad vairs nevarēja īsti saprasties. Un tagad tas! Šī Greisa, ko Hilda reiz glāstīja un aizsargāja, mīļā, mazā Greisa, kas kādreiz tik labprāt gulēja Hildas rokās, gaidīja bērnu, kara bērnu! Šī doma Hildu atbaidīja, modināja tādu riebumu, ka viņa nozvērējās par visu šo derdzīgo lietu nelikties zinis. Hildai bija asaras acīs, kad viņa pieturā stīvi piecēlās un izkāpa no autobusa.

Tā Greisai bija jāgatavojas vienai pašai. Nākamajā priekšpusdienā viņa gāja runāt ar mis Gibzu. Pēc visām tradīcijām mis Gibzai vajadzējai būt laipnai, bet mis Gibza nebija laipna — gluži tāpat kā Hilda. Zobiem niknumā zibot, mis Gibza teica:

— Māsa Barasa, man tādas lietas jau līdz kaklam apnikušas. Kādam nolūkam gan jūs, pēc jūsu domām, pie mums kalpojat? Lai koptu ievainotos vai lai gādātu par cilvēces vairošanos? Mēs esam pūlējušies, jūs skolojot, un darījuši jūs zināmā mērā darbam derīgu. Un jūs mums tā atmaksājat! Ar lielām nožēlām man jāsaka, ka esmu ļoti neapmierināta, māsa Barasa! Jūs nekādā ziņā neesat tik spējīga kā jūsu māsa. Viņa nenāks un neteiks, ka gaida bērnu. Viņa paliks operāciju zālē un darīs savu darbu. Šo mēnesi jūs jau trīsreiz saņēmāt rājienu par sarunāšanos gaitenī un par nolaidību. Un tagad jūs nākat pie manis ar tādu ziņu! Tas ir ārkārtīgi nepatīkams gadījums un man nepavisam nedara prieka. Vairāk man nav jums ko teikt.

Greisai bija gandrīz tāda sajūta, it kā viņa nemaz nebūtu precējusies. Tik nepieklājīga šī lieta izklausījās Hildas un mis Gibzas vārdos. Bet Greisa nebija tik viegli pieveicama, Greisa bija vienkārša, nemākslota un nolaidīga — vispieticīgākais radījums pasaulē, taču viņai piemita mierīgs paradums nezaudēt drosmi pat tad, ja lietas, kā mis Gibza teica, kļuva ļoti nepatīkamas.

Greisa kala plānus, kā pati mācēja. Kopš mātes bērēm viņas bailes no atgriešanās Lovā kļuva vēl lielākas. Viņa aizrakstīja krustmātei Kerijai, taču krustmātes Kerijas atbilde, pilna nomāktām bailēm un dievbijīgiem padomiem, kam bija pievienota juceklīga, divreiz pasvītrota beigu piezīme, vēl pastiprināja Greisas sajūtu, ka viņa nevar braukt mājās.

Viņa kādu brīdi padomāja par krustmātes Kerijas vēstuli, tad izšķīrās, ko darīt tālāk. Nezin kādēļ Greisai bija viegli izšķirties: lietas, kas Hildu būtu uztraukušas vismaz divas nedēļas, Greisai nedarīja nekādu raižu; likās, viņa par tām nemaz nedomā, viņa vienkārši izšķīrās. Greisa spēja ziloni pataisīt par odu. Jo viņa nekad nedomāja par sevi.

Janvāra pirmajā sestdienā viņai bija visa diena brīva, un viņa aizbrauca uz Saseksu. Viņa nojauta, ka Saseksa tai patiks, ka tur būs silts un saulains laiks, pavisam citādi nekā ziemeļu neviesmīlīgajā tukšumā. Viņa par Saseksu daudz nezināja, bet viena kopēja bija pavadījusi atvaļinājumu Vinrašā, Pārnemas dzelzceļu mezgla tuvumā, un pateikusi, ka sievieti, pie kuras viņa dzīvojusi, sauc par Kēsa kundzi.

Vilciens Greisu aizveda uz Saseksu un pieveda pie perona Pārnemas dzelzceļu mezglā. Piestātne nebija sevišķi izskatīga: dažas noplukušas barakas, tukši lopu vagoni, apdauzītu piena kannu grēdas. Bet Greisu tas nespēja iebaidīt.

Viņa sameklēja ceļa rādītājā, kur bija Vinrašas vārds. Tā kā, pēc šā uzraksta spriežot, attālums bija tikai viena jūdze, Greisa devās turp.

Diena bija vējaina un spirgta. Vējā bija manāma brīnišķīga mitras zemes smarža, kas jaucās ar sāļo jūras smaržu. Ar savādām sāpēm Greisa domāja par to, ka pasaule ir tik skaista un ka tomēr turpinās karš, kas apgāna dabas vaigu, sadragā drupās skaistumu, posta cilvēci. Tālāk soļojot, viņas jaunā piere apmācās. Taču tā atkal kļuva gaiša, kad Greisa sasniedza Vinrašu. Jau pirmajā mirklī, ieejot ciemā, viņa sajuta, cik te brīnišķīgi. Mazajā ciemā patiesībā vairāk nekā nebija kā tikai viena šaura iela; aiz tās vienā pusē bija klaji lauki, otrā pusē — jūra. Šīs vienīgās īsās ielas vidū bija mazs veikals ar acīm redzami paštaisītu un paškrāsotu izkārtni — «Misis Kēsa, sīku precu veikals, audumi, aptiekas preces». No aptiekas precēm nekas liels nebija redzams — skatlogā bija tikai pāris Zeidlica pulvera kārbiņu, bet Greisai mazais veikals ļoti iepatikās; viņa ilgi skatījās logā, meklēdama lietas, kas atgādinātu bērnību. Tur bija saldumi, ko sauca par «tievajiem Džimiem», gan, kā varēja redzēt, visai trūcīgā normējumā, un citi, kurus dēvēja par «mutes aizbāžņiem» — lielas, skaistas, sarkanbaltas lodes, kas kalpoja tikai māneklim, jo bērni domāja, ka iekšā ir rieksts, bet rieksta nebija. Greisa ar prieku uzkavējās pie skatloga, tad drosmīgi gāja iekšā. Viņa iegāja veikalā tik vētraini, ka paklupa un tikko nepakrita, jo veikalā bija tumšs un tūliņ aiz durvīm pakāpiens, ko nebija pamanījusi. Kad Greisa ar brīkšķi atsitās pret mucu, kurā bija sabērti glīti sēklas kartupeļi, kāda balss aiz letes teica:

— Ai, mīļā, atkal šis muļķīgais pakāpiens!

Kartupeļu mucai pieķērusies, Greisa uzlūkoja sievieti, kas viņu bija nosaukusi par «mīļo». Nodomādama, ka tai jābūt Kēsa kundzei, viņa sacīja:

— Man nekas nenotika. Vienmēr esmu tik neveikla. Ceru, ka nebūšu mucai neko ļaunu nodarījusi.

Kēsa kundze atbildēja, īsi palocīdama galvu un gauži apmierināta ar savu atjautību:

— Ai, mīļā, cerēsim, ka nebūsiet pati sev neko ļaunu nodarījusi.

Greisa pasmaidīja; katrs būtu pasmaidījis par Kēsa kundzi, jo Kēsa kundze izskatījās tik dīvaina: maza, veca sieva gaišām, apaļām acīm kā lodēm un kupri mugurā. Kēsa kundzes kuprī patiesībā nebija nekā romantiska — deformēta mugura, jo bērnībā viņa slimojusi ar rahītu, bet nezin kādēļ viņas kupris tomēr radīja romantisku iespaidu; galva viņai tā bija iegrimusi plecos, acis bija tik gaišas un apaļas kā lodes, ka Kēsa kundze tiešām atstāja dīvainu iespaidu, it kā viņa tupētu pati sev uz pleciem kā veca vista uz olām. Protams, brūna vista, jo Kēsa kundzes āda bija visnotaļ silti, krunkaini, iesarkani brūna, tikai zem deguna mazliet tumšāka. Tumšais plankums zem deguna radīja aizdomas, ka Kēsa kundze lieto šņaucamo tabaku. Un to Kēsa kundze arī darīja.

— Nācu runāt par istabām, — Greisa laipni iesāka. — Mani šurp sūtīja mana draudzene māsa Montgomerija.

— Jā, jā. — Kēsa kundze domīgi paberzēja rokas. — Atceros gan. Tā bija jautra meiča. Vai gribat istabas vasarai?

— Ak, laikam gan iznāks uz pavasari, — Greisa ātri attrauca. Tad piebilda: — Redziet, ar mani lieta ir citāda. Redziet, man būs bērns.

— Ā—ā, — Kēsa kundze pēc laba brīža novilka.

— Redziet, tāpēc lieta ir mazliet citāda.

— Jā, mīļā, redzu, lieta ir mazliet citāda. O jā, redzu gan.

Nu Greisa sāka smieties — cik daudz viņas abas «redzēja», un turklāt mazajā veikalā bija tik tumšs. Nākamajā mirklī arī Kēsa kundze iesmējās, bet viņas smiekli neskanēja gluži sirsnīgi. Tad viņa teica:

— Jums laikam ļoti patīk joki. Vai jūs neļaunotos, ja es vaicātu — vai jūsu vīrs karā vai kur citur, mīļā?

Greisa neļaunojās. Greisa pastāstīja Kēsa kundzei par Danu. Greisa diezgan pamatīgi paskaidroja lietas apstākļus, un Kēsa kundze atkal izskatījās laipna un mazliet atvieglināta. Viņa sacīja:

— Es jau zināju, mīļā. To varu lasīt jau sejā, kad tajā paskatos. Bet tagad jābūt uzmanīgam; apdomājiet tikai — šie vācieši un augstās sviesta cenas! Varbūt vēlaties, lai jums parādu istabas, mīļā?

Istabas bija lieliskas, vismaz Greisai tā likās. Divas kopējas istabas augšējā stāvā. Grīda bija nelīdzena un griestiem tik negaidīti izaugumi, ka nācās ātri pieliekt galvu, kad gāja pāri uz gultu; dzīvojamā istaba nekādā ziņā nebija no telpām, kur var kājās stāvēt; toties tās likās ļoti tīras, šīs istabas ar nesen salāpītiem muslīna aizkariem, ar skaistu gleznas reprodukciju, kur bija redzama karalienes Viktorijas kronēšana, stikla kasti ar putnu olām, ko savācis Kēsa kundzes brāļadēls, un palielinātu Kēsa kundzes vīra ģīmetni. Viņš kalpojis uz dzelzceļa un miris ar klejojošo nieri. Skaists skats uz dārzu, garu dārzu ar daudziem ķiršu kokiem. Greisa šos kokus jau redzēja tādus, kādi tie būs pavasarī, — trīsošus zem ziedu nastas. Laukos aiz tiem bija govis un gobu rinda. Greisa stāvēja pie loga, un viņas acī pazibēja maza asara — viss bija tik skaisti; tas viņu mazliet sāpināja un lika domāt par Danu.

Tad viņa teica Kēsa kundzei:

— Es labprāt ņemtu šīs istabas, ja jūs tās izīrētu.

Kēsa kundze priecīgi pamāja ar galvu.

— Nāciet man līdzi lejā, mīļā! Iedzersim tasi tējas un izrunāsimies par visu.

Greisa un Kēsa kundze nokāpa lejā — Kēsa kundze kāpjot turējās pie margām, jo bija kliba; abas izdzēra vairākas tases tējas un visu pārrunāja. Kēsa kundzes istabas jau tagad bija brīvas, un Kēsa kundze nemaz nebija naudas kārīga.

— Ja es, ievērojot sevišķos apstākļus, teiktu piecpadsmit šiliņus nedēļā, — teica Kēsa kundze, piešķiebdama galvu kā ziņkārīgs putns, — vai tas jums būtu par daudz, mīļā?

— Nē, nekādā ziņā, — Greisa atbildēja, un lieta bija nokārtota bez kādas kaulēšanās.

Arvien lielākā vienprātībā abas tērzēja tālāk. Kēsa kundze bija īsts derīgu pamācību almanahs. Ciemā esot tālrunis vecā mistera Pērsla fermā, un misters Pērsls to droši vien atļaušot lietot. Un līdz Fitlhemptonai esot tikai trīs jūdzes, un Fitlhemptonā esot vairāki krietni ārsti. Starp Greisu un Kēsa kundzi norisinājās ilga, ilga saruna, un, kaut arī beigās tā noveda līdz draudzīgajam stāstam, kā nelaiķa mistera Kēsa klejojošā niere ar savu īpašnieku aizgājusi debesu valstībā, tā tomēr bija sirsnīga un mierinoša saruna.

Kad Greisa vēlāk ap četriem Pārnemas dzelzceļu mezglā iekāpa vilcienā, viņa bija ārkārtīgi laimīga un priecīga. Greisa nebija gudra. Hilda un mis Gibza bija pārliecinātas, ka Greisa ir nolaidīga, dumja un vieglprātīga. Hilda un mis Gibza Greisai būtu izgādājušas vietu modemā dzemdību klīnikā, kur bija ar ūdeni pildīti gumijas matrači un citi modernās higiēnas ieguvumi; viņas Greisu būtu turējušas par traku, ja būtu viņu redzējušas ceļā uz Pārnemas mezglu un ja būtu redzējušas, kā tā spiež savu mazliet strupo deguntiņu pie Kēsa kundzes skatloga.

Mītnē pārnākot, Greisa bija tik priecīga, ka viņai gribējās izlīgt ar Hildu. Siltām jūtām sirdī viņa gāja uz Hildas istabu. Viņa apstājās uz sliekšņa, vaigi bija piesarkuši vēsajā vakara gaisā, skatienā spulgoja paļāvība un cerība, un viņa iesaucās:

— Hilda, es kaut ko atradu! Atradu visjaukāko vietu visā Saseksā!

— Tiešām? — Hilda salti attrauca. Viņa dega ziņkārībā, kur gan Greisa bijusi un ko norunājusi, bet bija pārāk aizvainota un pārāk lepna, lai šo ziņkārību izrādītu.

Sārtums Greisas sejā pamazām nozuda.

— Vai gribi, lai tev pastāstu? — viņa vilcinādamās vaicāja.

— Citreiz, — Hilda atteica. Viņa paņēma žurnālu un sāka to šķirstīt.

Greisa pagriezās un izgāja no istabas. Tai mirklī, kad durvis aizvērās, Hilda uzlēca kājās, lai māsai sekotu. Bet Hilda māsai nesekoja — Hildas dabā nebija kādam sekot. Viņa palika turpat — drūma, nekustīga, ar moku izteiksmi bālajā sejā, tad pikti iesvieda žurnālu istabas kaktā.

Tonakt Londonā bija gaisa uzbrukums. Citkārt Greisa gaisa uzbrukuma laikā arvien steidzās Hildas istabā un paslēpās pie māsas gultā. Bet šonakt Greisa nenāca, un Hilda gaidīja un ilgojās, kaut jel Greisa nāktu.

Laiks ritēja tālāk. Katru pabrīvo dienu Greisa gāja pa pilsētu un pirka dažādas sīkas lietas, kas varētu noderēt vai nemaz viņai nebija vajadzīgas. Šie iepirkumi, sevišķi lētajos preču namos, viņai darīja lielu prieku. Dans rakstīja divreiz nedēļā. Viņš cerēja īstajā laikā dabūt atvaļinājumu, lai būtu klāt lielajā notikumā. Viņš gribēja šo atvaļinājumu izlūgties, aizņemties vai nozagt, gribēja dezertēt un pārpeldēt kanālu — taču tas viss, pat kanāla šķēršošana, protams, būs atkarīgs no tā, vai lielā ofensīva sāksies vai nesāksies.

Dana vēstules Greisai bija lielāks mierinājums nekā jelkad. Viņa arvien vēl cerēja, ka Hilda ar viņu izlīgs. Bet, kad sava slimnīcas dienesta pēdējā dienā viņa uzkāpa Hildas istabā, Hilda bija operāciju zālē. Greisai nekas cits neatlika kā iet projām un samierināties ar to. Viņa bija noskumusi, ka viņai ar to jāsamierinās.

XVIII

1917. gada 16. aprīli Stenlijs Milingtons pārbrauca Tainkāslā. Visas šīs nedējas Lora dzīvoja Sobridžā Vorikšīrā, kur Stenlijs bija ievietots funkcionālās kara neirozes specklīnikā. Džo neko nedabūja zināt, kamēr netieši dzirdēja par Hiltopā pienākušo telegrammu, kas pieteica Milingtona atgriešanos, jo no Loras viņš kopš tā vakara, kad viņa raudādama aizgāja no viņa dzīvokļa, nebija saņēmis nevienas rindas. Taču apstāklis, ka viņš netika aicināts ierasties, viņu neatturēja no sagaidīšanas stacijā. Ak, kungs, nekādā ziņā. Džo personā bija apvienoti dzelzs nervi ar degunradža ādu — lieliska kombinācija, kas viņam lāva izkulties no visnepatīkamākajām situācijām. Turklāt Džo taču zināja, ka viņu gaida ierodamies, — un kādēļ gan ne? Viņš labprāt bija mierā aizmirst pēdējo scēnu ar Loru un neliekuļoti izteikt apbrīnošanu par Stenlija varonību un sajūsmu par Stenlija izveseļošanos. Braucot uz staciju Stenliju sagaidīt, viņu pildīja apsveikšanas prieks, līdzjūtība un vīrišķīgas draudzības jūtas, kādas katrs lāga zēns jūt pret citiem lāga zēniem.

Taču, kad pienāca vilciens, viens vienīgs acu uzmetiens Stenlijam izdzēsa starojošo gaismu Džo sejā.

— Hallo, Stenlij! — viņš apvaldītā sajūsmā iesaucās.

Stenlijs atļāva, ka viņam pakrata roku.

— Mani apbēra granāta, — viņš teica.

Džo uzmeta skatienu Loras sasprindzinātajai sejai. Perons bija pārpildīts; cilvēki grūdās viņiem garām, nesēji stiepa bagāžu, un Stenlijs stīvi stāvēja, kur izkāpis, un likās esam visiem ceļā. Lora vairījās Džo skatiena. Viņa paņēma Stenliju zem rokas un veda uz izeju. Džo sekoja. Tad Stenlijs viņam vēlreiz paskaidroja:

— Mani apbēra granāta.

Viņi iekāpa automobilī. Visu brauciena laiku no Centrālās stacijas līdz Hiltopai Džo sēdēja mašīnā, iesānis skatījās uz Stenliju, lai gan pūlējās neskatīties, un nemitīgi domāja: «Žēlīgais dievs! Vai tas var būt?»

Viņs cerēja, ka Stenlijs to vairs neteiks.

Bet Stenlijs teica atkal. Stenlijs sacīja trešo reizi:

— Mani apbēra granāta.

Iesānis viņā skatīdamies, lai gan pūlējās neskatīties, Džo sacīja:

— Zinu, Stenlij. Jūs apbēra granāta.

Stenlijs neatbildēja. Viņš sēdēja uz pakaļējā sēdekļa malas, it kā būtu no koka izgriezts. Viņa acis raudzījās tālumā. Viņa seja bija gluži tukša; agrāk apaļīgais augums šķita izkusis. Abām rokām viņš turējās pie mašīnas malas. Misters Stenlijs, mūsu misters Stenlijs turējās pie mašīnas malas!

— Drīz būsim galā, — Džo uzmundrinādams teica. Viņš bija domājis, ka lāga Stenlijam nekas nekait, ka Stenlijs nav pat ieskrambāts un ir sveiks un vesels kā agrāk. Bet Stenlijs bija tāds! Tas te bija Stenlijs! Gaulenam tas bija pastāvīgi jāatkārto, lai varētu tam ticēt. Tas... Tas te... Tas! Viņš paslepus uzmeta skatienu Lorai. Viņa sēdēja bez izteiksmes sejā un ar roku atbalstīja Stenliju.

Mašīna piebrauca pie Hiltopas, un Džo izlēca ārā. Viņš bija loti norūpējies un izpalīdzīgs.

— Te. Uzmanību! Pakāpiens. Uzmanieties!

Misters Stenlijs uzmanījās. Pieturēdamies viņš izkāpa no mašīnas un stīvi nostājās uz bruģa. Viņš ārkārtīgi labi uzmanījās. Galvu viņš turēja tik mierīgi, it kā gribētu to labi uzmanīt. Viņš atgādināja cilvēku ar stīvu kaklu, bet drīz bija manāms, ka viss viņa augums ir stīvs. Viņa ķermeņa kustības izraisīja daudzi sīki impulsi. Kustības nebija pilnīgi saskaņotas. Tās līdzinājās gandrīz nevainojami pilnīga automāta kustībām.

Džo jautāja:

— Vai varu jums palīdzēt?

Stenlijs neatbildēja. Viņam bija savāds paradums neatbildēt; taču pēc brīža viņš teica:

— Kājas darbojas diezgan labi, bet galva... Es biju slimnīcā. Mani apbēra granāta.

Kamēr Lora palika pie durvīm, lai dotu šoferim norādījumus par bagāžu, Džo ieveda Stenliju mājā. Istabmeita Besija stāvēja un sliekšņa un gaidīja. Acis viņai gandrīz izspiedās no pieres, kad viņa ieraudzīja misteru Stenliju. Džo sirsnīgi sauca:

— Misters Stenlijs nu atkal mājās, Besij!

Stenlijs neveltīja Besijai ne mazāko uzmanību. Viņš iegāja priekšistabā un apsēdās uz krēsla malas. Šī māja nepiederēja viņam, un viņš nepiederēja pie šīs mājas. Viņš aptaustīja vestes pogas, tad uzlūkoja Besiju. Šoreiz viņš laikam Besiju pamanīja, jo izteica arī viņai savu paskaidrojumu.

Besija neko nezināja un sāka gauži raudāt.

Džo noņēma Stenlijam cepuri no galvas.

— Tā, — viņš laipni teica. — Viņš jutīsies labāk, kad paēdīs pusdienas. Vai ne, Besij? — Viņš uzsmaidīja Besijai. Viņa bija jauka meitene, šī lāga Besija, viņš vienmēr pret to izturējās laipni.

Besija aizgāja parūpēties par pusdienām. Džo dzirdēja, ka viņa virtuvē raud, kā viņa raudādama to stāsta pavārei.

Stenlijs paskatījās apkārt priekšistabā. Lai paskatītos priekšistabā apkārt, viņš nepagrieza galvu; uz krēsla malas sēdēdams, viņš lēni un uzmanīgi pagriezās ar visu augumu. Kamēr viņš tā pagriezās, ienāca Lora.

— Cik jauki, ka jūs atkal esat šeit, Sten! — Džo teica, sirsnīgi berzēdams rokas. — Vai nav tiesa, Milingtona kundze?

— Jā. — Lora piegāja pie Stenlija. Sasprindzinājums viņas sejā bija gandrīz neciešams.

— Vai nevēlies iet augšā? — viņa jautāja.

Bet Stenlijs nevēlējās. Viņš neizrādīja nekādu sevišķu interesi par Loru. Patiesībā viņš dīvainā kārtā likās sapīcis par Loras gādību. Viņš nemitīgi skatījās priekšistabā apkārt. Viņa acis bija dīvainas, tajās bija dīvaina ēnu rotaļa. Viņa acis šķita kļuvušas tumšākas — tās aizsedza tumsas plīvurs, un zem šā plīvura ņirbēja ēnas. Kad tās jau bija samanāmas, Stenlija seja gandrīz pauda jūtas. Grūti bija šo jūtu izteiksmi uztvert, jo tā pēkšņi iznira un tikpat pēkšņi atkal pagaisa. Un tomēr tā bija drausmīga jūtu izteiksme. Tās bija bailes; nevis bailes no kaut kā īpaša — vienkārši bailes. Stenlijs nebaidījās no kaut kā zināma, noteikta. Viņam tikai bija bailes. Nu viņš beidza apskatīt priekšistabu un teica:

— Mēs labi atbraucām.

— Jauki, jauki!

— Tikai troksnis.

— Kāds troksnis, Stenlij?

— Riteņu troksnis. Tuneļos.

«Velns lai parauj!» nodomāja Džo.

— Mani ap...

— Jā, jā! — Džo ātri iesaucās. Tad klusi ieskanējās gongs. — Nāciet pusdienās! Viņš jutīsies labāk, kad paēdīs pusdienas, vai ne, Milingtona kundze? Nekas tik labi neatjauno spēkus kā labas pusdienas.

— Pēc pusdienām man jāliekas gulēt, — Stenlijs piebilda. — Tā ir viena no tām lietām, ko man ārsti iesaka. Pirms šurpbraukšanas man viņiem tas bija jāapsola.

Viņi gāja pie galda. Pie ēdamistabas durvīm Lora uzkrītoši palika stāvam.

— Vai jums nav darīšanas fabrikā? — viņa apslāpētā balsī, novērstu skatienu jautāja.

— Par to nav ko runāt! — Džo sirsnīgi atteica. — Fabrikā viss lieliski rit pats savu gaitu.

— Domāju, varbūt Stenlijam būtu patīkamāk, ja jūs viņu tagad atstātu vienu.

Stenlijam pārskrēja satraukuma trīsas.

— Nē, nē. Lai Džo paliek vien.

Īss klusuma brīdis. Džo laipni smaidīja. Lora nepatikā atkāpās sānis. Viņi sēdās pie galda.

Kad viņi bija paēduši viru, Stenlijs atkal paskaidroja, lai rādītu, ka nav aizmirsis dotos norādījumus:

— Pēc ēšanas man jāliekas gultā. Tā ir viena no tām lietām, ko man iesaka. Un, kad piecelšos, man jāada.

Džo pavēra muti. «Tas vairs nav komiski,» viņš domāja. «Ak dievs, nē, tur nav nekā komiska!» Viņš bailīgā balsī jautāja:

— Jāada?

Likās, Lora ar izmocītu žestu gribēja pārtraukt sarunu. Bet Stenlijs sniedza sīkākus paskaidrojumus. Acīmredzot vislaimīgāks viņš bija, kad varēja sniegt paskaidrojumus.

— Adīšana nāk par labu manai galvai. Slimnīcā es iemācījos adīt, jo mani apbēra granāta.

Džo steidzīgi novērsa skatienu no Stenlija sejas. «Adīt,» viņš domāja, «adīt!» Viņš atcerējās agrākus laikus, viņš atcerējās Stenliju un piezīmes, ko Stenlijs vēl pirms gada šai pašā istabā tika teicis. Šis brašais vīrs, kas gribēja «fričiem parādīt», cīnīties par svēto Georgu un par Angliju... Tīrasiņu brits, kas nožēloja, ka nav iestājies lidotāju korpusā... Lieliska dēka, vai ne? Veri gaismas signāli... Vidusskolu bataljons... Devītie numuri... M ū s u misters Stenlijs, kam karš likās vienkārši l i e l i s k s ! «Mīļais dievs,» domāja Džo, «man gribētos zināt, ko viņš tagad par to domā.» Un pēkšņi viņam sanāca smiekli.

Bet Stenlijs šai mirklī bija tuvu asarām.

— Es nevaru, — viņš vaimanāja. — Es nevaru.

Lora, paliekusies uz priekšu, klusi vaicāja:

— Kas tev kait, mīļais?

Stenlija seja raustījās zem sastingušās maskas.

— Es nevaru aiztaisīt sinepju trauku. — Viņš velti pūlējās aiztaisīt sinepju trauku. Viņš sāka drudžaini drebēt, tādēļ ka nevarēja aiztaisīt sinepju trauku.

Džo uzlēca kājās.

— Atļaujiet, — viņš teica. — Es to aiztaisīšu. — Viņš pabīdīja karotīti sānis, tā ka sinepju trauciņa vāku varēja aizvāzt, tad paņēma servjeti, noslaucīja mērci Stenlijam no zoda un apsēdās.

Pēkšņi likās, ka Lora zaudējusi spēju savaldīties. Viņa strauji piecēlās un drebošā balsī aizbildinājās:

— Man kaut kas jānokārto. — Seju novērsusi, viņa izgāja no istabas.

Kādu minūti valdīja klusums, kamēr Džo rūpīgi apsvēra stāvokli. Beidzot viņš teica:

— Ziniet, Sten, vecais draugs, tas tiešām ir lieliski, ka atkal esat šeit. Mēs fabrikā tagad pelnām milzīgi daudz naudas. Pēdējais mēnesis bija spožs.

Stenlijs teica: — Jā.

— Bet šis Dobijs kantorī gan nav ne graša vērts, Stenlij. Tā kā jūs tagad esat mājās, mums vajadzētu no viņa atbrīvoties.

Stenlijs teica: — Jā.

— Patiesībā es pats jau domāju viņu mēneša beigās atlaist. Vai jūs tam piekrītat, Stenlij?

Stenlijs teica: — Jā. — Tad Stenlijs stīvi un pēkšņi piecēlās no galda, lai gan Džo vēl nebija beidzis ēst saldo ēdienu. Stenlijs sacīja:

— Man jāiet gulēt.

— Protams, Stenlij, veco zēn, — Džo maigi piebalsoja. — Jūs darīsiet tieši tā, kā jums patiks. — Pakalpīgi viņš uzlēca kājās un saņēma Stenlija elkoni. Lora, mazu, mitru kabatas lakatiņu cieši rokā sažņaugusi, gaidīja kāpņu galā. Viņa gribēja ņemt Stenliju aiz rokas, bet Džo neatkāpās. Un likās, ka Stenlijs stingri atbalstītos uz Džo, būtu no viņa atkarīgs. Viņš sapīcis teica:

— Laid mani vaļā, Lora! — Džo palīdzēja tikt augšā pa kāpnēm un istabā, palīdzēja viņam noģērbties.

Izģērbts Stenlijs bija tikai kauli un āda. Izģērbts viņš vairs neatgādināja automātu—cilvēku, bet automātu—līķi. Likās, viņš bija sagatavojies iet gulēt, taču pirms iekāpšanas gultā vēl izpildīja kādu mazu, klusu rituālu. Viņš pieliecās, paskatījās pagultē, uzcēlās, paskatījās zem spilvena. Viņš paskatījās abos skapjos, aiz abu logu aizkariem, tad iekāpa gultā. Viņš gulēja garšļaukus uz muguras, rokas un kājas taisni izstiepis. Nedzīvās, plaši ieplestās acis sastingušas raudzījās griestos. Džo uz pirkstgaliem izzagās ārā.

Priekšistabā kāpņu pakājē Lora sarkanām, aiztūkušām acīm gaidīja Džo. Viņa apņēmīgi paskatījās Džo sejā. Viņa iekoda apakšlūpā, kā jau Džo viņu dažkārt bija redzējis darām.

— Gribēju sacīt tikai vienu, — viņa ar pūlēm izteica, krūtīm ātri cilājoties, — proti, lūgt jūs vairs nespert kāju šai mājā.

— Ak, nē jel, Lorai — viņš laipni aizrādīja. — Tev taču tik lielas bēdas ar Stenliju, un tev tik ļoti vajadzīga palīdzība.

— To jūs saucat par palīdzību?

— Kāpēc ne? — viņš teica mierinādams. — Nevienam cilvēkam pasaulē tas nav tik sāpīgi kā man, nevienam. Bet mums taču viss jāpārrunā. — Viņš domīgi grozīja galvu. — Kas attiecas uz frontes dienestu, Stenlijs ar to ir galā. Es domāju par fabriku...

— Kā nu citādi, — viņa rūgti atteica.

— Man šķiet, — viņš izstiepa roku kā cilvēks, kam nodarīta netaisnība. — Ak, velns lai parauj, Lora! Neturi taču mani par tik ļaunu! Gribu jums abiem palīdzēt. Vedīšu Stenliju uz fabriku, ieinteresēšu viņu atkal par darbu, sniegšu visāda veida atbalstu, kāds vien būs manos spēkos.

— Ja jūs tik labi nepazītu, es ticētu, ka sakāt to nopietni.

— Bet es to saku nopietni! Galu galā mums taču jādomā vienam par otru, mums taču jāturas kopā. Nudien, Lora, es darīšu, ko varēšu.

Iestājās klusums. Viņas pietūkušās acis kā sastingušas nenovērsdamās skatījās Džo sejā; viņa elpoja ātri, izmisusi.

— Neticu, ka jūs ko darīsiet, — viņa aizžņaugtā balsī teica. — Ko līdz šim esat darījis, tas manās acīs jūs ir padarījis ienīstamu, gandrīz tikpat ienīstamu kā mani pašu. — Viņa spēji pagriezās un steidzīgi izgāja no priekšistabas.

Viņš palika turpat stāvam un maigi ar plaukstu noglāstīja zodu, tad, savā nodabā smaidīdams, izgāja ārā. Nākamajā priekšpusdienā viņš atkal ieradās, ap vienpadsmitiem viņš izdarīgi ienāca Hiltopā, lai pildītu solījumu un vestu Stenliju uz fabriku. Lora bija izgājusi, bet Stenlijs jau piecēlies un apģērbies sēdēja priekšistabā uz krēsla malas un viens pats klausījās gramofonu. Pret gramofonu nebija ko iebilst, bet mūzika, mūzika, ko Stenlijs bija izvēlējies, Gaulenam lika sakost zobus. Džo aizrādīja:

— Kāpēc jūs neuzliekat kaut ko jautru? Kādu labu džezu, Stenlij?

— Man patīk šis te, — Stenlijs sacīja, vēlreiz uzlikdams to pašu plati. — Tas ir vienīgais, kas man patīk. Spēlēju to jau visu priekšpusdienu.

Džo apjucis vēlreiz noklausījās šo plati. Šī plate kopā ar Stenliju, kurš te sēdēja un klausījās, bija šausmas. Tad Džo piegāja klāt un apskatīja plati. Šopēna «Sēru maršs». Džo atskatījās.

— Pie velna, Stenlij, kam jums tāda mūzika? Nu, saņemieties! Mašīna stāv pie durvīm. Viss jau sagatavots un gaida. Brauksim uz fabriku.

Viņi mierīgi aizbrauca uz fabriku un tūliņ iegāja kausētavā. Džo visu bija rūpīgi sagatavojis. Bija izkārti visi Anglijas karogi; šķērsām pār cehu uzvilkts liels transparents, ko viņš kaut kur bija uzokšķerējis, ar uzrakstu «Esi sveicināts!». Kad Stenlijs ar Džo ienāca, visi pārtrauca darbu un skaļi sauca «urā!». Te tagad strādāja daudz sieviešu, jo Džo tās uzskatīja par lētākām un veiklākām nekā veci vīri. Sievietes sparīgi sauca «urā!». Stenlijs stīvi nolūkojās «urā!» saucējās, sievietēs virsvalkos,— sievietēs, kas ražo šrapneļu lodes. Izskatījās tā, ka viņš lāgā nezina, ko lai šīm sievietēm saka, tobrīd viņš vēl skaudrak juta, ka nekur vairs nav piederīgs. Džo klusi skubināja:

— Sakiet kaut ko! Sakiet, ko vien vēlaties, Stenlij! — Un viņš ar rokas mājienu pavēlēja klusēt.

Misters Stenlijs stīvi noraudzījās sievietēs un teica:

— Mani apbēra granāta. Es biju slimnīcā.

Atkal atskanēja «urā!», un šo «urā!» saucienu aizsardzībā Džo ātri suflēja:

— Sakiet, jūs priecājaties, ka produkcija ceļas, un cerat, ka visi arī turpmāk strādās tāpat kā līdz šim.

Misters Stenlijs skaļā balsī atkārtoja:

— Es priecājos, ka produkcija ceļas. Ceru, ka visi arī turpmāk strādās tāpat kā līdz šim.

Atkal «urā!», skaļš «urā!». Tad Džo strauji ņēma iniciatīvu savās rokās. Viņš atkal pacēla roku, pavēlēdams klusēt. Atstūma cepuri tālu pakausī, iesprauda īkšķi vestes pleca izgriezumā un starojot uzlūkoja strādniekus.

— Jūs visi esat sajūsmināti, misteru Stenliju atkal redzot, un es arī esmu sajūsmināts. Misters Stenlijs negrib stāstīt, ko viņš veicis frontē, tāpēc es teikšu dažus vārdus viņa vietā. Es neteikšu daudz, jo jums jāstrādā darbs mūsu dzimtenes labā — darbs, kas mums jāveic, un jūs nevarat no tā atrauties, lai klausītos vārdos. Bet gribu teikt tikai vienu: mēs lepojamies ar misteru Milingtonu. Esmu lepns, ka varu stāvēt viņam blakus, un zinu, jūs esat lepni, ka varat strādāt viņa uzņēmumā. Mēs ar misteru Stenliju pārrunājām nākotnes plānus, un viņš saka, ka jūs visi te, cerams, arī turpmāk pildīšot savu pienākumu, tāpat kā viņš Francijā pildījis savējo. Jums jāstrādā, saprotiet, jāstrādā kā velniem, lai noturētu produkciju līdzšinējā līmenī. Un tagad es beidzu. Bet, iekām atgriežaties pie darba, man patiktu, ja mēs visi nodziedātu valsts himnu un tad uzsauktu misteram Stenlijam tik skaļu «Lai dzīvo!», ka jumts noceļas.

Iestājās klusums. Tad visi nodziedāja «Dievs, sargi karali!». Tas bija ārkārtīgi aizkustinoši, it īpaši sieviešu balsu dēļ. Džo acis bija asaru pilnas.

Kad bija pielūguši dievu, lai tas sargātu karali, viņi uzsauca «urā!» misteram Stenlijam, uzsauca «urā!» Džo Gaulenam, «urā!» gandrīz katram un visiem. Tad gandrīz reliģiskā sajūsmā atgriezās pie šrapneļiem, rokasgranātām un astoņpadsmit mārciņu granātām.

Džo ar Stenliju gāja pa gaiteni uz kantora pusi. Bet viņi diezin cik tālu netika. Pusceļā gaitenī stāvēja milzīga granāta. Džo šo granātu nebija ražojis, lai gan labprāt ražotu tādas granātas. Granāta bija dāvana, ko viņam atsūtīja Džons Ratlijs, vecais Džons Ratlijs no Jarovas, kas kopā ar viņu sēdēja munīcijas komitejā. Ratlija firmai bija milzīgas darbnīcas, un tā ražoja milzīgas granātas, un Džo lepojās ar šo skaisto septiņpadsmitcollīgo granātu, kas daudz ko lika noprast un turklāt arī pierādīja, ka Džons Ratlijs, tā sakot, ir Džo Gaulena draugs. Džo lika uzmontēt granātu uz skaisti pulēta postamenta, un nu tā tur stāvēja — spoža un gigantiska, it kā mēmā ekstāzē sliedama snuķi pret debesīm.

Granāta Stenlijam lika apstāties. Stingām acīm viņš stīvi uzlūkoja lielo, mirdzošo granātu.

Džo maigi noglāstīja granātas smaili.

— Skaista lietiņa, vai ne? Es to nokristīju par Katiju.

Misters Stenlijs neko neteica, bet tumšās ēnas ņirbēja zem plīvura, kas klāja viņa acis.

— Kaut jel mēs varētu ražot arī šīs lielās granātas! Ar smagajiem šāviņiem var pelnīt milzu naudu. Nu labi, tagad nāciet tālāk, iesim uz kantori! Tur ir Morgans un Dobijs, un mums ar viņiem jārunā.

Bet misters Stenlijs netika tālāk. Viņš nevarēja paiet garām granātai. Viņš skatījās un skatījās uz to. Tieši tāda granāta viņu bija apbērusi. Viņa dvēsele rāvās atpakaļ, drebēja šīs granātas priekšā.

— Nu, nāciet taču, cilvēk! — Džo nepacietīgi skubināja. — Vai tad nezināt, ka jūs gaida?

— Es gribu iet mājās. — Stenlija balss skanēja pavisam savādi; viņš stīvi sāka kāpties atpakaļ no granātas.

«Ak tu žēlīgā debess,» Džo nodomāja, «nu viņš atkal sāk!» Viņš paņēma Stenliju aiz rokas, lai palīdzētu tikt granātai garām. Āda uz pieres viņam raustījās un acīs pavīdēja baiļu izmisums.

Viņš elsa:

— Laidiet mani, gribu iet mājās!

— Nekas taču nevar notikt, Stenlij, — teica Džo. —Neuztraucieties, nekas taču nevar notikt. Granāta jums nekodīs. Tā pat nav piepildīta. Esiet jel prātīgs, Stenlij, mīļo cilvēk!

Bet Stenlijs nevarēja būt prātīgs. Viss žilbinošais prāts viņam bija atņemts, to viņam atņēma Francijā kāda granāta, kas bija līdzīga šai. Tagad Stenlijam raustījās visa seja. Bailes, kas atspoguļojās Stenlija acīs, bija drausmīgas.

— Man jāiet mājās.

Nu viņš tikko vairs spēja to izteikt. Aiz nedzīvās, saltās sejas bija jūtams neiedomājams izmisums un uzbudinājums.

Džo nopūtās un padevās.

— Nu labi, jūs brauksiet mājās, Stenlij. Tikai neuztraucieties!

Džo negribēja piedzīvot traci fabrikā, mīļais dievs, nē, nē, tur taču viss tik labi veicas. Viņš arvien vēl turēja Stenliju aiz elkoņa un veikli izveda cauri ceham. Džo smaids rādīja, ka viss ir pilnīgā kārtībā. Misters Stenlijs vēl nejutās gluži vesels, viņš taču tikai nupat izlaists no slimnīcas. Bet citādi viss ritēja savu gaitu.

Auto aizbrauca uz Hiltopu. Stenlijs taisni sēdēja pakaļējā sēdeklī, un Džo ar savu bezgala laipni mierinošo smaidu iegāja atpakaļ kantorī. Viņš ieslēdzās kabinetā, aizdedza cigāru. Viņš domīgi kūpināja cigāru. Tas bija labs cigārs, bet Džo nedomāja par cigāru, viņš domāja par Stenliju. Vairs nebija šaubu: Stenlijs ir pagalam. Jau tai mirklī, kad Džo viņu stacijā ieraudzīja, viņš nodomāja: «Šī kontūzija ir daudz nopietnāka lieta, nekā es jelkad būtu iedomājies. Droši paies mēneši un atkal mēneši, kamēr viņš kļūs normāls, ja viņš vispār kādreiz tāds kļūs.» Un tikmēr Džo vajadzēs pārņemt fabrikas vadību pilnīgi savā ziņā. Un tā taču būtu netaisnība pret Džo, ja par šīm pūlēm viņš negūtu Milingtona fabrikā daudz vairāk labuma nekā līdz šim. Tīrā netaisnība. Džo uzmanīgi apskatīja cigāra kvēlojošo galu, gudri šo to aplēsa. Pašreiz viņš pelnīja apmēram divi tūkstoši gadā, ieskaitot visu, kā Džims Mozons mēdza teikt. Bet tas nebija nekas, it nekas. Viņam jādomā par nākotni. Un, ak dievs, kas tā bija par izdevību nodrošināt nākotni, stingri iesēsties seglos, ak, stingrāk nekā jebkad! Džo klusu nopūtās. Milingtona firmā gan būs jāizdara daži — daži pārkārtojumi, jā, tas bija pareizais vārds. Jā, tā bija. Tā bija viņa lielā ideja.

Džo aplaizīja lūpas un paņēma tālruņa klausuli. Viņš piezvanīja Džimam Mozonam. Nekad vēl viņš tā nebija priecājies par to, ka pazīst Mozonu, ka var cerēt uz šā vīra līdzdarbību. Gudrs vīrs šis vecais Džims, vīrs, kurš skaidri zināja, kā ķerties pie katras lietas un kā to bez grūtībām novest galā.

— Hallo, Džim, vai jūs tur, vecais draugs? — Džo pūlējās pareizi attēlot notikušo. Pareizi un ar līdzjūtību. — Sirds jums lūztu, Džim, ja jūs redzētu šo nabaga vīru. Viņš visu aptver, protams, — viņš ir tikpat prātīgs kā es un jūs, bet nervi! Ziniet, kontūzija. Jā, gluži pareizi, viņu apbērusi granāta, noteikti, Džim, jūs mani saprotat.

Klusuma brīdis, kamēr pa stiepli atnāca Mozona balss. Tad Džo sacīja:

— Nu tad rītvakar pie jums, Džim. Gluži pareizi, zinu, ka nav jāsteidzas. Protams, es pazīstu Snagu, iepazinos ar viņu pie Bostoka. Vai viņš labi neizpildīja to līgumu? Jā, noteikti, bet, velns lai parauj, Džim, par ko tad jūs mani turat!... Nu k l a u s i e t i e s taču, ko Jums saku, ak, nu labi, labi, ne jau pa tālruni, protams... Kā cienīgai klājas?... Lieliski, Džim, tiešām lieliski! Nu labi, vecais, tad pagaidām uz redzēšanos.

Džo pakāra klausuli, bet tikai uz minūti. Atkal izstiepās viņa lielā roka — viņš piezvanīja Lorai uz Hiltopu, runāja mierīgi, līdzjūtīgā, gādīgā balsi.

— Man ar tevi jārunā, Lora. goda vārds, man tas jādara. Ak, kāda jēga vēl ilgāk tā turpināt, Lora? Protams, zinu, kā tu uz to skaties. Es tev neko nepārmetu, bet mēs taču visi esam tikai cilvēki, vai ne. un mums ar visu jāsamierinās. Jā, jā, sauc mani, kā gribi, varu gan teikt, ka esmu to pelnījis, bet, dieva dēļ, mums taču vajadzētu visu atkal savest kārtībā! Man tevi jāsatiek. kāpēc negribi man ticēt? Ko? Labi. labi, Lora, es jau nevaru tevi piespiest ar mani satikties. Ja tu reiz negribi nākt, tad tu negribi — un ar to diezgan... Bet es būšu visu vakaru mājās gadījumam, ja tu apdomātos... — Viņš vēl pāris minūtes runāja, iekām atskārta, ka vada viņā galā pakārta klausule. Tad viņš pasmīnēja un priecīgi ķērās pie darba.

Vakarā viņš bez parastajām vakariņām Kantri klubā jau sešos pārnāca mājās. Viņš svilpodams iededza uguni kamīnā, ielēja sev viskiju, apēda aukstu jēra gaļas pīrāgu Tad viņš nomazgājās, sasukājās, uzvilka jaunos, rūtainos zīda svārkus, apsēdās lasīt avīzi un gaidīja. Šad tad viņš uzmeta skatienu pulkstenim. Reižu reizēm kāda auto troksnis lejā laukumā viņam lika gaidās saslieties krēslā. Pulksteņa rādītājiem arvien tālāk virzoties, viņa pieres gludajā skaistumā sāka ievilkties grumbas, bet deviņos. durvju zvanam skarbi ieskanoties, viņš steigšus uzlēca kājās.

Lora ienāca tādā kā nervozā straujumā. Viņa bija ģērbusies lietusmētelī un vecā, brūnā cepurē, kas cieši piekļāvās galvai. Uz kurpēm bija dubļu traipi. Viņam likās, ka viņa visu ceļu no Hiltopas būtu nākusi kājām. Viņa bija bāla, bāla.

— Redziet, te es esmu, — viņa rūgtā naidīgumā sacīja. Rokas viņa turēja lietusmēteļa kabatās, viss viņas stāvs bija sasprindzināts. — Nu, ko jūs man teiksiet?

Viņš nemaz nemēģināja tuvoties. Viņš nodūra acis un skatījās grīdā.

— Priecājos, ka atnāci, Lora.

— Nu? — viņa vaicāja tai pašā apvaldītajā balsī. — Jūs labi darītu, ja pateiktu to drīz. Nevaru ilgi palikt.

— Apsēdies! — viņš brālīgi teica. — Tā taču mēs nevaram runāt. Tu esi nogurusi, tu izskaties gluži vārga. — Viņš smalkjūtīgi novērsās un sāka kamīnā par jaunu sabikstīt uguni. Viņa to vēroja saltā izsmieklā, tad ar gurdenu nopūtu atlaidās atzveltnes krēslā un rūgti teica:

— Man nav bijis neviena priecīga mirkļa, kopš pēdējo reizi biju šai nolādētajā istabā.

— To es zinu. — Viņš atlaidās krēslā, skatījās uguni. — Bet mēs taču to nevarējām paredzēt, Lora, kā mēs to būtu varējuši paredzēt?

— Ikreiz, kad paskatos viņā... — Viņu smacēja šņuksti. — Ik mirkli... Viņš tagad nevar mani ieredzēt. Jūs taču to pats redzējāt, vai ne? Liekas, viņam derdzas pat mans tuvums. Viņam jābrauc uz Burnmetu, uz kādu sanatoriju. Viņš mani lūdza nebraukt līdzi. To esmu pelnījusi, to esmu pelnījusi! Ak dievs, kā es sevi nicinu un ienīstu!

Viņš lika atskanēt līdzjūtīgiem čukstiem.

— Nē jel! — viņa iesaucās. —— Es nicinu un ienīstu arī jūs.

— Stenlijam nekas nav jāzina, — viņš iebilda. — Ne pušplēsta vārda.

— To es gribu cerēt —— Viņa pagriezās pret Džo ar negantu izsmieklu sejā. — Bet varbūt jums ir nodoms viņam to pateikt? Ko?

— Ai, nē. — viņš savādā noskaņā atbildēja. Viņš piecēlās, piegāja pie dzērienu galdiņa, sajauca viskiju ar sodu. — Vismaz tik ilgi ne, kamēr tu turēsies manā pusē, Lora. Še, tev derētu iedzert kādu malku. Tu izskaties pavisam pagurusi.

Viņa automātiski paņēma glāzi, arvien vēl sastingušām acīm raudzīdamās Džo sejā.

— Ko jūs ar to gribat teikt — kamēr turēšos jūsu pusē?

— Nu, mums jābūt draugiem, Lora. — Drūmi domīgi viņš iedzēra malku no glāzes. — Draugiem, vai lūst vai plīst, tāds mans moto. Vienmēr esmu bijis saticīgs cilvēks. Tu zini, būtu ārkārtīgi nepatīkami, ja kaut kas nāktu gaismā. Stenlijam tas neko nelīdzētu un, patiesību sakot, arī mums abiem laba nedarītu. Es tagad esmu Stenlijam vajadzīgs uzņēmumā, man ir dažādi plāni — paplašināšanās, apvienošanās; vēl nesen runāju ar Džimu Mozonu no Tainkāslas. Tu taču pazīsti Mozonu — viņš ir viens no spējīgākajiem veikalniekiem Tainkāslā. Nu, ja mēs ar Mozonu un Stenliju apvienotos, tu nemaz nevari iedomāties, kā mēs tad reorganizētu uzņēmumu. Mēs to pārvērstu īstā zelta bedrē.

— Saprotu, — viņa čukstēja. — Saprotu, ko jūs gribat. Skaidrs vismaz tas, ka esmu jums apnikusi un jūs tagad gribat mani izmantot, izmantot visu, kas starp mums bijis...

— Dieva dēļ, Lora, esi taču cilvēks ar sirdi! Tas nu tiešām pārsniedz visas robežas! Mēs gribam dibināt lielu uzņēmumu. Tur slēpjas kaudzēm naudas, tur pietiktu mums visiem.

— Nauda! Jūs ne par ko citu nedomājat kā tikai par naudu. Jūs esat nicināms.

— Esmu tikai cilvēks, Lora. Mēs visi esam tikai cilvēki. Tāpēc jau arī tevī iemīlējos.

— Klusējiet! — viņa spēji iesaucās.

Iestājās klusums; viņa dzēra viskiju. Tas viņu stiprināja. Džo savā rīcībā vismaz bija praktisks. Viņa nolūkojas, naidā kvēlojot. Visas šīs nedējas viņa bija Džo ienīdusi, visu laiku domājusi par viņa skaļo izturēšanos, vulgāro dabu, nepiepildāmo savtību, par viņa fizisko rupjību. Un tomēr patiesībā viņš nebija rupjš; viņai gribot negribot tas bija jāatzīst. Viņš bija skaists, neparasti skaists, viņam bija stalts un muskuļains augums, pārlieku valdzinošas, brūnas acis. Un viņa tik daudz ko bija viņam iemācījusi: kā jāģērbjas, kā jāuzvedas; zināmā mērā viņa pati to bija radījusi.

— Vai tu vēl uz mani ļaunojies, Lora? — viņš pazemīgi vaicāja.

— Es par jums vispār nedomāju.

Klusums. Viņa strupi pasniedza tukšo glāzi. — Ielejiet vēl! Man šķiet, esmu to pelnījusi.

Viņš, steigdamies paklausīt, nopūtās.

— Pēdējās nedēļās daudz par tevi domāju. Man tevis trūka.

Viņa īsi, spēji iesmējās, rija dzērienu tā, it kā tas būtu rūgts.

— Jūs melojat. Jūs jau esat iesācis dēku ar citu. Kamēr biju projām, kamēr kopu vīru, kas mani nicina, vīru, ko apbērusi granāta un kas nu izdēd, jūs gulējāt ar citu mīļāko; droši, droši — atzīstieties, sakiet taisnību!

— Es saku taisnību, — viņš nopietnā balsī meloja.

— Es jums neticu, — viņa teica, un tomēr viņai pēkšņi iepukstējās sirds. Viņa piebilda: — Lai nu kā, tas nav svarīgi. Paldies dievam, es atkal esmu es. Man gluži vienalga, lai jums būtu vai simtiem mīļāko. Turpmāk es visu dzīvi ziedošu Stenlijam.

— Zinu, Lora, — viņš teica. — Mēs būsim tikai draugi.

Viņš pasniedzās pēc viņas tukšās glāzes, bet satvēra viņas roku.

— Kā jūs drīkstat tā darīt, kā jūs d r ī k s t a t ? — Viņa atrāva roku. Acīs sariesās asaras; pēkšņi viņa sāka raudāt.

— Tikai draugi, Lora! — viņš lūdzās. — Tikai labi, labi biedri.

— Kā tu vari darīt mani tik nelaimīgu? Vai neesmu jau diezgan cietusi! Es iešu... Iešu... — Gandrīz akla tā piecēlās, un tai pašā mirklī viņa rokas to apskāva, maigi atturēja, valdīja to paļāvīgā spēkā.

— Tu nedrīksti tā aiziet, Lora!

— Laid mani, laid mani! Dieva dēļ, laid mani! — Viņa, mēģinādama izrauties, histēriski raudāja.

— Lūdzu, Lora, lūdzu!

Cīnīdamās Lora juta, ka pati dreb. Viņa juta, kā viņas augums dreb pie Džo auguma.

— Ai, kā tu to vari, Džo? — viņa iesaucās. — Kā tu vari būt tik nekrietns pret mani?

— Lora! — Viņš to skūpstīja.

— Nē, Džo, nē, — viņa gurdi čukstēja, bet Džo lūpas viņai liedza vēl ko teikt. Viss atraisījās un nokrita no viņas, palika tikai Džo tuvuma apziņa. Pār viņu nāca mežonīga jūtu pārvērtība. Visas šīs baigās nedēļas Sobridžā, vientulība, Stenlija nelabā oma, nāvējošā vienmuļība ar cilvēku—automātu, kura dzimumdzīve palikusi apbērta granātas bedrē kaut kur Francijā... Viņa aizvēra acis. Viņai pārskrēja trīsas. Džo viņu īsti nemīlēja. Viņš tikai izmantoja viņu, nolēmis pēc tam pamest. Bet tas neko nelīdzēja, ka viņa mēģināja pretoties. Viņa juta, ka tas viņu ienes guļamistabā.

Kad viņa pārnāca Hiltopā, pulkstenis jau bija gandrīz desmit un priekšistabā sēdēja un gaidīja Džona Ratlija kundze.

— Ai, mīļā draudzene! — Ratlija kundze teica. Viņa piecēlās, siltā līdzjūtībā satvēra Loras abas rokas. — Man teica, jūs esot izgājusi ieelpot svaigu gaisu, bet man vienkārši bija jāgaida. Mīļā, esmu tik noskumusi par Stenliju. Es jutu, ka man jāatnāk. Jūs izskatāties tik uztraukta. Un tiešām, tur nav ko brīnīties; kā jau teicu Džonam, jūs vienmēr bijāt tik jauks pāris, kā divi balodīši. Bet nebēdājieties, mīļais bērns! Drīz vien viņš atkal būs vesels.

Lora, sastingušām acīm uzlūkojusi vecāko sievieti, izmocīja smaidu.

XIX

1917. gada novembra vidū Marta dzirdēja jaunu ziņu par Anniju Maseri; Hanna Brēse viņai to pastāstīja kādā saltā ziemas rītā, un Hanna Brēse bija noskumusi, ka tāda nelaime uzbrukusi tik kārtīgai meitenei kā Annija. Viņa stāvēja uz terases ietves, matus paslēpusi zem vīriešu cepures; deguns viņai bija zils no aukstuma, augums — šļaugans; kāju slaukāmo paklāju, ko pašlaik gribēja izpurināt, viņa turēja rokā.

— Gandrīz pakritu aiz pārsteiguma, — viņa teica, kad Anniju ieraudzīju tādu.

Hannas labsirdīgās sejas bēdīgā izteiksme neatspoguļojās Martas vaigā. Kad Marta, negaidīdama tālākās tenkas, pēc kā Hanna acīmredzot ilgojās, iegāja mājā un aiztaisīja durvis, viņas seja nepauda neko. Un tomēr viņu parņēma varenās, uzvarētājas triumfa jūtas. Viņa apsēdās pie galda, atbalstīja zodu lielajā, kaulainajā dūrē tin apdomāja to, ko Hanna nupat bija stāstījusi. Uz lūpām viņai parādījās salts smaids. Vai nebija tiesa, viņa taču vienmēr bija teikusi, ka Annija nekam neder, un nu pierādījās, ka Annija nekam nederēja. Viņai, viņai, Martai Fenikai, bija taisnība!

Protams, atbildīgs bija Semijs. Pēdējā atvaļinājuma laikā Semijs bieži kavējās ārpus mājas — Martai par lielu nepatiku; reiz pat visu sestdienas vakaru un svētdienu palika ārpus mājas. Un tās nu bija sekas! Jā, Semijs bija atbildīgs, bet tas neko nenozīmēja. Pēc Martas ieskata, vīrietis nekad nebija vainīgs. Marta priecājās, jā, viņa bez kautrēšanās atzinās: viņa priecājās, ka lieta guvusi tādu virzienu. Tagad Semijs vairs nevarēs Anniju cienīt. Nekad vairs. Marta zināja, ka nekas vīrietim nav nepatīkamāks par apziņu, ka tas kādu meiteni iegrūdis nelaimē. Turklāt Semijs bija projām, tālu nost no ceļa, Francijā. Un, kad viņš pārbrauks mājās, viņa, Marta, to saņems stingri rokās. Viņa gribēja panākt, lai Semijs izvairās no Annijas. Viņa zināja, kā tas panākams, to viņa skaidri zināja.

Pirmais solis, protams, bija pārliecināties, vai Hannai Brēsei taisnība. Vienpadsmitos tai pašā priekšpusdiena Marta uzvilka mēteli, lēnām gāja pa Kaupena ielu un klausījās, vai neatskanēs Annijas zvans. Tagad Maseriem klājās diezgan ļauni. Pags bija iestājies armijā, un vecajam Maseram, ko darbā traucēja mīnas un arvien ļaunāks reimatisms, nācās apmierināties ar zveju piekrastē, kur lomi bija niecīgi. Annija viņu atbalstīja darbā, bēguma laikā palīdzēja agrā rītā izstumt laivu jūrā, uzlika uz tērauda āķiem ēsmu, brauca tēvam līdzi pār ostas līci, kamēr uz pelēkā ūdens lēni cēlās ausma un klīda krēsla. Tad priekšpusdienā, kad pilsēta bija pamodusies, Annija gāja ar lomu pa Slīskēlas ielām tirgoties, grozu uz muguras un mazu misiņa zvaniņu rokā.

Šo priekšpusdienu Marta izdzirda Annijas zvanu Kaupena ielas sākumā. Šis Annijas zvans Martu arvien kaitināja, taču šodien, ieraudzījusi Anniju, Marta zvanu pavisam aizmirsa. Pietika ar vienu vienīgu Martas ērgļa acu skatienu, lai redzētu, ka Hannai Brēsei taisnība. Annija bija cerībās.

Marta gāja pa ielu gausi un draudīgi, līdz tika pretī Annijai, kas ar grozu stāvēja uz ietves un apkalpoja Dēla kundzi no Midlrigas pienotavas. Marta stāvēja un noskatījās, kā Annija tīri izķidātās zivis paņem tīrajās rokās un noliek uz šķīvja, ko Dēla kundze pasniedza. Martai bija jāatzist, ka Annija ir tīrīga. Vējā un lietū apsarkusī seja bija kārtīgi noberzta, zilā skotele nule mazgāta un vēl stīva no nesenā gludinājuma, līdz elkoņiem kailās rokas sārtas un stingras, acis — skaidras, it kā vējš tās būtu spodrinājis. Tas, ka Martai bija jāatzīst Annijas tīrība, viņu padarīja vēl īgnāku. Sakniebtām lūpām viņa stāvēja un gaidīja, kad Annija beigs apkalpot Dēla kundzi.

Beidzot Annija saslējās. Viņa ieraudzīja Martu, un sejā atmirdzēja gaišums — tā lēnām, tikko jaušami noskaidrojās. Annijas sejas izteiksme nekad ātri nemainījās. Viņas sejā bija kluss, gandrīz truls miers, bet tagad viņas seja neapšaubāmi atplauka. Viņa domāja, ka Marta grib no viņas pirkt zivis, un tas bija gods, ko Marta viņai vēl nekad nebija parādījusi. Annija bikli pasmaidīja.

— Man ir jaukas zivis, Fenika kundze, — viņa teica. Īss klusuma bridis, kamēr Annija apdomājās; viņa domāja, ka varbūt bijusi pārāk droša. Tad piebilda: — Vismaz tās ir lielākas nekā parasti.

Marta neko neteica, arvien vēl stīvi uzlūkoja Anniju.

Annija vēl nesaprata. Ar glīto augumu viegli sakustēdamās, viņa aiz melnās ādas siksnas pacēla grozu un parādīja Martai lomu.

— Tās mēs ar tēti šorīt četros noķērām, — viņa teica. — Tās vislabāk ķeras, kad uz ūdens migla. Nolikšu jums divas pie durvīm, kad iešu garām; jums nebūs jānes. — Tā bija gara runa, Annijai tā bija ārkārtīgi gara runa. Šī runa tādēļ bija ārkārtīgi gara, ka Annija centās Martai patikt.

Marta neko neteica, taču, kad Annija pacēla acis no svaigajām zivīm, Marta viņai uzmeta augstprātīgu, ledainu skatienu; šis skatiens zināja visu, izteica visu, nozīmēja visu. Annija saprata. Tad Marta sacīja:

— Ne man vajag jūsu zivju, ne cita, kas jums varbūt vēl ir padomā.

Tad viņa gaidīja saslējusies, draudīga, gaidīja, ka Annija atbildēs. Bet Annija neatbildēja. Viņas skatiens noslīga līdz grozam, it kā viņa justos pazemota.

Marta ļaunā priekā triumfēja. Viņa vēl arvien gaidīja, bet, redzot, ka Annija nerunās, pagriezās un, galvu izslējusi, aizsoļoja.

Annija pacēla skatienu. Viņa palika stāvam un noraudzījās pakaļ Martas stāvam. Šai mirklī Annijā bija kaut kas cēls. Viņas atklātā, āra gaisā nobrūnējusī seja nepauda ne kaunu, ne apjukumu, ne dusmas; tajā atspoguļojās tikai tādas kā skumjas. Īsu brīdi viņa pastāvēja, it kā viņā kaut kas modinātu dziļas nožēlas, tad pacēla grozu uz pleca un gāja tālāk pa ielu. Viņas zvaniņš skanēja mierīgi un dzidri.

Vēlāk Marta atkāpās no savām ieražām, lai tikai pazemotu Anniju. Viņa nevilcinājās Anniju terasēs parādīt īstajā gaismā. Tā bija dīvaina pārmaiņa. Marta nekad nebija dīkas tenkošanas cienītāja. Kas zīmējas uz nelabām valodām, tās viņa nicināja un nīda, jau padzirdusi vien; bet tagad likās, ka viņai būtu sevišķs prieks izplatīt ziņu par Annijas nedienām.

Viņa uzskatīja par savu pienākumu pēc iespējas biežāk sastapties ar Anniju un nekad nepagāja Annijai garām, neuzmetusi šo iznīcinošo skatienu. Runāt viņa neko nerunāja, taču šis skatiens palika nemainīgs. Viņa atklāja Annijas iemīļoto pastaigas gājienu, kurā Annija mēdza viena pati doties vakaros, jo tas bija vienīgais laiks, kad atlika kāds mirklis sev pašai, — pastaigu, kas noveda krastmalā un tad stāvajā pakalnā aiz Snuka. Marta, kas nekad netika gājusi tālāk par terasēm vai ārpus pilsētas robežām, nu arī sāka nākt te pastaigāties. Reizēm Annija pirmā bija uz klints un domīgi raudzījās jūrā, citreiz tur pirmā bija Marta; lai būtu kā būdams, Marta meitenei vienmēr uzmeta šo mēmo skatienu. Bieži likās, ka Annija gribētu Martu uzrunāt, bet Martas skatiens katram vārdam lika sasalt. Ilgus gadus viņa bija cietusi Annijas dēļ, lai nu Annija cieš viņas dēļ.

Taču savās vēstulēs Semijam Marta par to neko nerakstīja. To viņa nepieminēja ne ar vārdu. Viņa bija par gudru, lai to darītu. Viņa dēlam sūtīja vairāk sainīšu nekā jebkad; viņa sūtīja Semijam tiešām brīnišķīgus sainīšus. Viņa rādīja Semijam, kas viņa tam bija. Katru nedēļu viņa ar Semija dokumentiem saņēma Semija ģimenes pabalstu, un šis pabalsts mātei atļāva darīt, ko tā vēlējās. Bez Semija pabalsta viņa nebūtu zinājusi, ko iesākt.

Gāja dienas, gāja nedēļas. Slīskēlā nekas sevišķs nenotika. Neptūnā diezgan tālu jau bija izrakta jaunā aila caur Paradīzi. Dženija arvien vēl dzīvoja Tainkāslā pie savējiem, un Marta par viņu neko nezināja. Vecā Toma Ogla dēlu Hariju Oglu ievēlēja pilsētas domē. Hansu Meseru no pilsētas slimnīcas pārvietoja uz koncentrācijas nometni. Raudāja kundze savu pīrāgu veikalu atvēra tikai divreiz nedēļā. Džeks Rīdijs pārnāca no frontes, stipri saindējies ar gāzēm. Vēstules no Deivida pienāca kārtīgi — reizi mēnesī. Dzīve arvien vēl ritēja uz priekšu.

Un Annija Masere arvien vēl gāja pārdot zivis, ko abi ar tēvu makšķerēja agrā rītā, kad pār ūdeni klājās palsa migla. Visi teica, tas esot kauns, ka Annija arvien vēl staigājot ar zivīm, bet Annija laikam gan citādi nevarēja. Annijas brālis Pags nebija no tiem, kas sūta pabalstus. Tirgošanās ar zivīm Annijai un tēvam nozīmēja eksistenci. Tāpēc Annija šo darbu turpināja, kaunam spītējot.

Taču kādu dienu Annija to vairs neturpināja. Tā diena bija 22. marts, un tai dienā Annija neparādījās ar savu grozu un zvaniņu. Marta veltīgi skatījās, Anniju meklēdama, un spēji nodomāja: «Nu ir viņas stunda! Vai nu viņa beidzot tik tālu?»

Bet nebija vis Annijas stunda. Vakarā Marta gāja pastaigāties gar krastmalu, pagāja garām Snukam un kāpa klintī aiz Snuka. Šai pastaigā viņa gāja savu tiesu aiz jaunā paraduma, savu tiesu paskatīties, vai Annija tur būs. Annijas nebija. Un Marta stāvēja taisna un spēcīga, skatījās uz taciņu lejā un domāja savas nevaldāmās domas, ka pienākusi Annijas stunda, beidzot pienākusi stunda, kad Annija dzemdēs bandubēmu.

Bet Annijas stunda nebija pienākusi. Tā stāvēdama, Marta mazliet satrūkās, jo klints tekas pakājē ieraudzīja Anniju. Annija kāpa augšā pa teku.

Annija gausi kāpa augšā, un Marta gaidīja — viņas acīs jau bija šis skatiens —, gaidīja, kamēr Annija uzkāps augšā. Šodien Annijai pagāja ilgs laiks. Viņa kāpa gausi, gausi, it kā mocītos, smagu nastu nesdama. Taču beidzot viņa uzkāpa augšā. Tad Marta viņai uzmeta savu skatienu.

Bet Annija nemanīja šā skatiena. Viņa apstājās Martai iepretī neparasti bāla, kāpjot aizkususi, viegli salīkusi, it kā būtu nogurusi, it kā viņu arvien vēl nospiestu smagā nasta. Viņa palūkojās uz Martu, tad pavērās jūrā, kā vienmēr mēdza darīt, pavērās uz to pusi, kur vajadzēja būt Semijam. Tad, it kā pavēstītu gluži parastu ziņu, sacīja:

— Mēs ar Semiju augustā salaulājāmies.

Marta parāvās atpakaļ, kā saņēmusi dūrienu, bet ātri atguvās.

— Tie ir salti meli, — viņa teica.

Arvien vēl skatīdamās uz to pusi, kur vajadzēja būt Semijam, Annija atkal skumji, gandrīz gurdi turpināja:

— Mēs ar Semiju salaulājāmies. Augustā, viņa pēdējā atvaļinājuma laikā.

— Tas nav tiesa, — Marta sacīja. — Tas nevar būt tiesa, — Tad triumfējot, nikni: —.Es saņemu Semija pabalstu.

Arvien vēl skatīdamās turp, kur vajadzēja būt Semijam, Annija sacīja:

— Mēs ar Semiju gribējām, lai pabalstu sūta jums. Mēs negribējām, ka jums to atņem.

Marta bija dzedra un bāla aiz dusmām. Viņā pulsēja kundzisks lepnums. Viņa sakostiem zobiem teica:

— Es tam neticu. Es tam n e k a d neticēšu.

Annija lēnām novērsa skatienu no tās puses, kur vajadzēja būt Semijam. Viņas acis bija sausas. Sejā iegūlusi smaga ēna. Vairāk nekā jebkad viņa izskatījās nomocīta zem smagās nastas. Viņa pasniedza Martai telegrammu, ko turēja rokā.

Marta paņēma telegrammu. Tā bija adresēta Annijai Fenika kundzei. Tajā bija rakstīts: «Ar nožēlām paziņojam, ka Jūsu vīrs kaprālis Semjuels Feniks kritis 19. martā kaujā pret ienaidnieku.»

XX

1918. gada 24. aprīlī Arturu atbrīvoja no apcietinājuma. Todien deviņos no rīta viņš, tērpies atkal pats savās drēbēs, iznāca pa cietuma vārtiem. Noliektu galvu viņš iznāca no pelēkā akmens spraišļa apakšas un uzmanīgi gāja tālāk. Bija pelēks, mitrs rīts, gaisma un brīvība Arturam likās neticama. Viņš to gandrīz nespēja saprast; acis bailīgi mirkšķinājās. Kāpēc te nebija kameras, nebija sienas, kas liegtu iet tālāk? Viņš sāka iet ātrāk, pēkšņi atskārta, ka tagad sienas palika aiz muguras. Viņš gribēja tikt projām.

Taču drīz vien bija jāpagausina solis, tik ātri iet viņš nespēja. Viņš atgādināja cilvēku, kas nupat iznācis no slimnīcas; viņš bija pagalam nespēcīgs un ātri pagura. Arturs gāja salīcis un izskatījās slimīgi bāls. Arī mati viņam bija apgriezti pavisam īsi, līdz pat ādai — uzraugs Kolinss vēl pirms pāris dienām lika to izdarīt. Tas bija Kolinsa pēdējais mazais jociņš, un Arturs izskatījās pēc slimnieka, kas pārcietis smadzeņu operāciju, smadzeņu operāciju lielajā slimnīcā, kas tagad palika aiz muguras.

Šī smadzeņu operācija, bez šaubām, bija par iemeslu tam, ka viņš nervozi novēroja katru, ko satika, lai redzētu, vai tas noskatās viņā. Vai ļaudis viņā noskatījās? Vai tie skatījās uz viņu? Skatījās?

Viņš nogāja apmēram jūdzi, līdz sasniedza pilsētas nomali, tad iegriezās kādā mazā strādnieku tējnīcā. Uz izkārtnes bija rakstīts: «Kravas mašīnu šoferi, stāt!» Viņš apsēdās, cepuri nenoņēmis, lai nerādītu skūto pakausi, turēja skatienu nodurtu un lika atnest kafiju un divas ceptas olas. Viņš neuzlūkoja vīru, kas apkalpoja, bet viņš redzēja šā vīra kurpes, netīro priekšautu un dzeltenos, ar nikotīnu notraipītos pirkstus. Tiklīdz kafija ar ceptajām olām bija atnesta, vīrs prasīja samaksāt.

Galdam pārliecies, cepuri galvā, Arturs dzēra kafiju un ēda olas. Nebija viegli rīkoties ar lielo nazi un dakšiņu pēc cietuma alvas nazīša. Artura uzvalks karājās vaļīgi, vairs nederēja. Tur tai namā viņš bija kļuvis vājāks. Bet viņš domāja: «Esmu brīvs! Esmu brīvs! Paldies dievam. esmu brīvs!»

Kafija un olas viņu spēcināja, un ceļā uz durvīm viņš jau spēja paskatīties uz apkalpotāju un paprasīt kārbiņu cigarešu.

Vīram bija sarkani mati un vulgāras ziņkārības izteiksme sejā.

— Divdesmit?

Arturs nevilcinādamies pamāja ar galvu un nolika uz letes šiliņu.

Sarkanmatis kļuva draudzīgs.

— Ilgi nosēdējāt?

Nu Arturs saprata, ka šis vīrs zina, kur viņš bijis. Laikam pēc izlaišanas te iegriezās cietumnieku lielākā tiesa. Viņa bālajā sejā sakāpa sārtuma vilnis. Neko neatbildējis, viņš izgāja no veikala.

Pirmā cigarete nebija nekāda lielā bauda; tā radīja vieglu reiboni, bet reizē arī sajūtu, ka viņš uz ielas vairs tā neduras acīs. Mazs zēns, uz skolu ejot, noskatījās, ka Arturs atplēš cigarešu kārbiņu, pieskrēja klāt un palūdza etiķeti. Arturs ar saviem tulznainajiem, līkajiem pirkstiem rūpīgi noņēma etiķeti, pasniedza to. Noslēpumainā kārtā viņam palīdzēja apziņa, ka šis mazais zēns bija viņu uzrunājis, ka viņš vienu mirkli jutis kādas rokas silto pieskārienu. Viņš pēkšņi atkal bija cilvēks.

Bentonas gala piestātnē viņš iekāpa tramvajā, kas brauca uz Tainkāslu; domīgi viņš sēdēja vagonā, acis nodūris. Cietumā viņš ne par ko citu nevarēja domāt kā tikai par āru. Tagad ārā viņš ne par ko citu nevarēja domāt kā tikai par cietumu. Ausīs skanēja direktora un cietuma mācītāja atvadu vārdi: «Cerēsim, ka tas jūs būs pataisījis par vīru.» Ārsta apskate: «Paceliet kreklu uz augšu! Nolaidiet bikses!» Hiksa pēdējais joks pastaigas laikā, pār plecu teikts: «Šovakar glīti apakšsvārciņi, vai ne, dezertiera kungs?» Jā, viņš atcerējās; sevišķi labi viņš atcerējās pēdējo pazemojumu no uzrauga Kolinsa puses. Kad uzraugs pēdējo reizi apgrieza čīkstošo atslēgu, Arturs nezin kādēļ juta dziņu sniegt tam roku. Bet uzraugs Kolinss teica:

— Nē, dezertier, un kaut jūs nosprāgtu! — Un viņš taisni un droši iespļāva Arturam rokā. Tagad to iedomājoties, Arturs nevilšus noslaucīja delnu pie bikšu staras.

Tramvajs rībēdams iebrauca Tainkāslā, trauca pa pilnām un kustīgām, labi pazīstamām ielām un beidzot apstājās pie Centrālās stacijas. Arturs izkāpa no tramvaja un iegāja stacijā. Viņš bija nolēmis pirkt biļeti uz Slīskēlu, bet, pie lodziņa piegājis, vilcinājās. Viņš nevarēja saņemties. Viņš pavaicāja kādam nesējam:

— Kad atiet nākamais vilciens uz Slīskēlu?

— Vienpadsmitos piecdesmit piecās.

Arturs paskatījās lielajā pulkstenī virs grāmatu kioska. Bija piecas minūtes laika nopirkt biļeti un iekāpt vilcienā. Nē, nē, tik ātri viņš nevarēja izšķirties, ko darīt, viņam vēl nebija vēlēšanās būt mājās. Savā laikā viņam paziņoja par mātes nāvi, un tagad viņš dīvainā pašapmānā lūkoja savu neuzņēmību izskaidrot ar to, ka mājās vairs nav mātes. Viņš atgāja no lodziņa, apstājās pie grāmatu kioska un pētīja kādu plakātu — «Lielā ofensīva sākas». Viņam patika pūlis visapkārt, rosme, kustība, svešas sejas. Kad, garām ejot, piedūrās kāda meitene, viņš atkal atcerējās Hiksa vārdus: «Šovakar glīti apakšsvārciņi, vai ne, dezertiera kungs?»

Viņš nosarka un novērsās. Lai nosistu laiku, viņš iegāja atspirdzinājumu telpā, lika atnest tēju ar cepumiem. Ko līdzēja slēpt patiesību? Viņš vēlējās redzēt, Hetiju. Viņš bija tik nespēcīgs, tik noguris, tik slims aiz sāpēm un ilgām; viņš gribēja būt pie viņas, krist viņas priekšā ceļos, aplikt apkārt rokas. Hetija viņu tiešām mīlēja. Hetija viņu sapratīs, žēlos un mierinās. Viņš dega kūstošā maigumā. Nekas vairs nebija svarīgs. Asaras sariesās acīs. Viņam jāredz, jāredz Hetija.

Ap vieniem viņš izgāja no stacijas un sāka iet uz Koledžas ielu. Viņš tikai lēnām tika lēzenajā kalnā, savu tiesu varbūt tāpēc, ka bija noguris, bet visvairāk aiz bailēm. Jau iedoma vien par Hetiju lika asinīm sastingt. Kad viņš nonāca pie 17. mājas, gaidas vērtās par mokām. Viņš stāvēja ielas otrā pusē un skatījās pāri uz Toda māju. Nu, šeit atnācis, viņš drebēja bailēs un nedrīkstēja iet iekšā; viņu atbaidīja domas, cita par citu drūmākas. Kā viņi priecāsies, viņu redzot, kad viņš tik negaidot ieradīsies viņu mājā, taisni no cietuma nākdams! Nē, Arturam nebija drosmes uzkāpt pa šiem pakāpieniem, piezvanīt pie durvīm.

Neziņas mokās viņš klīda apkārt, ar sirdi un dvēseli ilgojās redzēt Hetiju, cerēja uz laimīgu nejaušību — varbūt viņa iznāks no mājas. Bet Hetija nekur nebija manāma. Ap trim viņam atkal uzmācās nespēks un bija tāda sajūta, ka jāapsēžas. Viņš nolēma iegriezties parkā Koledžas ielas galā, lai apsēstos uz sola zem liepām, domāja vēlāk nākt atpaka] un atkal stāties sargpostenī. Gausi kājas vilkdams, viņš pārgāja pāri ielai. Uz stūra viņš sadūrās ar Loru Milingtoni.

Šī negaidītā sastapšanās viņu briesmīgi izbiedēja, viņam aizrāvās elpa. Pirmajā mirklī Lora viņu nepazina. Viņas vienaldzīgā, gandrīz apātiskā seja nepārvērtās. Grasījās jau iet tālāk, bet tad pēkšņi pazina viņu.

— Artur! — viņa aizelsusies iesaucās. — Jūs tas esat?

Viņš nespēja pacelt skatienu no ielas bruģa.

— Jā, — viņš stomījās. — Tas esmu es.

Viņa to uzmanīgi apskatīja. Sastingušās grūtsirdības satraukta, viņas sejas izteiksme mainījās.

— Vai bijāt ciemā pie mana tēva?

Mēmi, skatienu arvien vēl novērsis, viņš pakratīja galvu. Viņa bezcerīgā izturēšanās Lorai atkal iedvesa bailes. Dziļi aizkustināta, viņa piegāja klāt, paņēma viņu aiz rokas.

— Jums jānāk līdzi, — viņa teica. — Es pašreiz eju turp. Jūs izskatāties pavisam slims.

— Nē, — viņš murmināja, bērnišķīgi vairīdamies. — Es neesmu vajadzīgs.

— Bet jums jānāk, — viņa uzstāja. Viņš padevās kā bērns un atļāva sevi ievest mājā. Viņam bija briesmīga sajūta, ka katru mirkli varētu sākt raudāt.

Viņa izņēma no somiņas atslēgu un atslēdza durvis. Tad viņi iegāja mazajā dibenistabā, ko viņš tik labi pazina. Viņa skūtā galva lika Lorai līdzjūtīgi nopūsties. Viņa saņēma Arturu aiz pleciem un apsēdināja atzveltnes krēslā pie kamīna. Tur viņš sēdēja savā cietumnieka bālumā; drēbes karājās ap salīkušo, izdilušo cietumnieka augumu. Lora iesteidzās virtuvē. Viņa neteica ne vārda kalponei Minijai, bet pati ātri ienesa paplāti ar tēju un karstām, sviestā grauzdētām maizītēm. Viņa gādīgi noskatījās Arturā, kamēr viņš dzēra tēju un ēda maizītes.

— Apēdiet visu, — viņa laipni skubināja.

Viņš paklausīja. Nojauta viņam tūliņ teica, ka ne Hetijas, ne viņas tēva nav mājās. Vienu mirkli viņa domas atraisījās no Hetijas. Viņš pacēla galvu, pirmo reizi uzlūkoja Loru.

— Pateicos, Lora! — viņš pazemīgi sacīja.

Viņa neatbildēja, bet viņas bālajā sejā atkal uzliesmoja tā pati dzīvā līdzjūtība, it kā to būtu apgaismojis spējš kamīna uguns atspīdums. Viņš nespēja atvairīt domu, ka Lora izskatās daudz vecāka, — zem acīm bija iegūlušas ēnas, viņa nebija rūpīgi ģērbusies, mati bija pavirši sakārtoti. Kā pa miglu to atskārtis, viņš pabrīnījās.

— Lora, vai kas noticis? Kāpēc jūs viena pati esat šeit?

Tobrīd viņas acīs bija dziļas sāpes.

— Nekas nav noticis. — Viņa pieliecās sabikstīt uguni. — Šonedēļ ciemojos pie tēva. Ziniet, es pagaidām slēgšu māju Hiltopā.

— Jūs slēgsiet savu māju?

Viņa pamāja, tad klusā balsī turpināja:

— Stenlijs aizbrauca uz sanatoriju Burnmetā. Jūs droši vien nezināsiet: viņš ir kontuzēts. Kad te viss būs nokārtots, braukšu pie viņa.

Arturs uzlūkoja Loru ar bezcerīgu skatienu; viņa prāts arvien vēl nespēja neko aptvert.

— Bet fabrika, Lora? — viņš beidzot iesaucās.

— Par to ir gādāts, — viņa neskanīgā balsī atbildēja. — Par to man vismazāk raižu, Artur.

Arvien vēl viņš to uzlūkoja it kā izbrīnā. Tā nebija tā Lora, ko viņš pazina. Sastingušās skumjas viņas sejā bija pavisam mulsinošas — šis sāpīgais vaibsts ap muti, ironisks un tomēr sāpīgs. Dziļš, noslēpumains instinkts, no paša ciešanām dzimis, viņam lika zem šīs ārējās vienaldzības čaulas nojaust ievainotu dvēseli. Bet tieši tagad viņš to nespēja pilnībā aptvert — viņu atkal nomāca neciešamais nogurums. Viņi abi ilgi klusēja.

— Piedodiet, es jūs apgrūtinu, Lora, — viņš beidzot teica.

— Jūs mani neapgrūtināt.

Viņš vilcinājās. Viņam bija tāda nojauta, ka tagad Lora varbūt vēlas, lai viņš iet projām.

— Bet, ja nu reiz esmu šeit, tad domāju... tad domāju, es varētu pagaidīt un satikt Hetiju.

Atkal klusums. Viņš juta, ka Lora viņu uzlūko. Viņa piecēlās no kamīna, kur bija nometusies, skatījās ugunī, tad apstājās iepretī Arturam.

— Hetija te vairs nedzīvo.

— Kā tā?

— Nē. — Viņa papurināja galvu. — Viņa tagad ir Farnberejā, ziniet... — Klusuma mirklis. — Ziniet, Artur, tur ir Diks Pērviss.

— Bet kas tad... — viņš aprāvās, un sirdī iedūrās atskabarga.

— Jūs nezināt, — Lora teica tai pašā apslāpušajā balsī. — Viņi janvārī apprecējās. — Lora vairījās Artura skatiena; viņa uzlika roku uz viņa pleca. — Tas notika gluži pēkšņi, toreiz, kad viņam piešķīra Viktorijas krustu, tūliņ pēc jūsu mātes nāves, pēc līķa apskates. Viņu apbalvoja ar Viktorijas krustu par cepelīna nogāšanu. Mēs tam nekad nebūtu ticējuši, Artur... Bet likās, Hetija bija pēkšņi izšķīrusies. Viņu laulības pieminēja visās avīzēs.

Viņš sēdēja nekustēdamies kā akmens tēls.

— Tātad Hetija apprecējusies?

— Jā, Artur.

— To es nekad nebūtu iedomājies. — Viņš rija asaras, viņu kratīja drebuļi. — Bez šaubām, par mani viņa tā kā tā neko nebūtu gribējusi zināt.

Ar gudru ziņu Lora nemēģināja viņu mierināt. Viņš ar pūlēm lūkoja piecelties.

— Nu man tiešām jāiet, — viņš nenoteiktā, nemierīgā balsī teica

— Nē, vēl neejiet, Artur. Jūs izskatāties pavisam slims.

— Ļaunākais, ka arī jūtos slims... — Viņš drebēdams piecēlās. — Ak žēlīgais dievs! Man ir tik savādi. Galvā tāds juceklis. Kā lai izeju uz staciju?

Viņš aušīgi pacēla roku pie pieres.

Lora paspēra soli uz priekšu, aizturēja Arturu ceļā uz durvīm.

— Jūs neiesiet, Artur! Nevaru laist jūs projām. Jūs nevarat iet. Jums vajadzētu būt gultā.

— Jūs labi domājat, Lora, — grīļodamies viņš teica neskanīgā balsī. — Es arī labi domāju. Mēs abi domājam labi. — Viņš iesmējās. — Tikai mēs neko nevaram d a r ī t .

Viņa bija izlēmusi. Viņa stingri aplika Arturam roku.

— Tagad klausieties! Šādā stāvoklī es jūs neparko nelaidīšu projām. Jūs liksieties gultā... Tepat... Tūliņ. Nesakiet vairs ne vārda! Kad tēvs pārnāks, es viņam visu paskaidrošu.

Viņa palīdzēja Arturam iziet priekšistabā un uzkāpt pa kāpnēm. Tad iededzināja guļamistabā gāzes krāsniņu, mierīgi palīdzēja viņam noģērbties un apgulties. Kad tas bija padarīts, viņa pielēja sildāmpudeli un, pielikusi to viņam pie kājām, bailīgi vēroja viņu.

— Kā tagad jūtaties?

— Labāk, — viņš atbildēja, lai gan īstenībā neko nejuta.

Viņš gulēja sarāvies uz sāniem, atskārta, ka guļ Hetijas istabā, Hetijas gultā. Cik jocīgi! Viņš tiešām gulēja mīļās, mazās Hetijas mīļajā, mazajā gultā. «Šovakar glīti apakšsvārciņi, vai ne, dezertiera kungs?» Arturam gribējās smieties, bet viņš nevarēja. Atmiņas atkal iedūra atskabargu sirdī.

Pulkstenis bija ap pieciem pēc pusdienas. Saule izlauzās caur zemajiem mākoņiem, slīpi iespīdēja istabā, spīdināja tapetes. Mazajā dārziņā aiz mājas svilpoja jaunie strazdi. Bija ļoti klusu un nereāli, un Hetijas gulta bija nereāla savā mīkstumā, un Lora laikam kaut kur aizgājusi, un Arturam krūtīs sāpēja nepazītas ilgas.

— Iedzeriet to, Artur! Tad jūs vieglāk aizmigsiet.

Atkal Lora! Cik laba tā bija pret viņu! Uz elkoņa atspiedies, viņš dzēra tasi karsta viruma, ko Lora bija atnesusi. Tā sēdēja blakus uz gultas malas, pildīja kluso telpu ar savu reālo klātieni. Rokas, kas turēja paplāti, bija baltas un maigas. Agrāk viņš par Loru nekad nebija domājis, daudz nebija interesējies, bet tagad Arturu pārvarēja viņas labsirdība. Aiz tīras pateicības viņš iesaucās:

— Lora, kāpēc jūs ar mani tā nopūlaties?

— Jūsu vietā es to tā neņemtu pie sirds, Artur, — viņa teica. — Viss atkal būs labi.

Viņa paņēma tukšo tasi un nolika uz paplātes, grasījās piecelties.

Taču viņš izstieptām rokām aizturēja to kā bērns, kam bail, redzot, ka viņu grib pamest vienu.

— Neejiet projām, Lora!

— Labi.

Viņa atkal apsēdās, nolika paplāti uz naktsgaldiņa un maigi glāstīja viņa pieri.

Viņš iešņukstējās, tad sāka aizgūdamies raudāt. Pilnīgi atdevies jūtām, viņš glaudās klāt, piekļāva seju viņai, viņas maigajam augumam. Mierinājums, ka viņa seja glaužas pie tāda maiguma, bija neticams. Atvieglinājuma sajūta, līdzīga siltam pienam, pieplūdināja visu viņa būtni.

— Lora, — viņš čukstēja, — Lora...

Lorā pēkšņi uzliesmoja vājuma uguns. Viņa izturēšanās, viņa slāpes pēc mierinājuma, galva, ko viņš bija pieglaudis tās gurnam, modināja neprātīgu sasprindzinājumu. Nekustīgi uz priekšu skatīdamās, tā spogulī ieraudzīja savu seju. Loru pārņēma spēja pretestība. «Ne to,» viņa strauji domāja, «nē, ne šo dāvanu!» Viņa atkal paskatījās lejup uz Arturu. Pagurumā viņš bija rimis raudāt; viņš jau bija uz miega robežas — mute bija vaļā, sejas izteiksme nevarīga, bezcerīga, atdevīga. Viņa skaidri redzēja brūces. Kaut kas bezgala skumjš un bēdīgs bija viņa plakstu vārgajā pievērumā, viņa zoda smailajā sašaurinājumā.

Ārā strazdi vairs nesvilpoja, un istabā iezagās krēsla. Lora vēl arvien sēdēja uz gultas malas un balstīja Artura galvu, lai gan viņš jau gulēja. Viņas seja bija traģiska un skaista.

XXI

Četrdesmit dienas Arturs gulēja slims Todu mājā un nespēja piecelties. Ārstam, ko Lora atveda, bija uztraucošas aizdomas par ļaundabīgo anēmiju. Tas bija doktors Dobijs no Koledžas ielas 1, Todu ģimenes draugs, kas zināja Artura dzīves stāstu. Viņš izturējās laipni un smalkjūtīgi. Viņš izdarīja dažādas asins analīzes, ārstēja Arturu ar mangāna iešļircinājumiem muskulī. Taču īstenībā tas nebija ārsts, bet gan Lora, kas viņu izdziedināja. Gādībā, ko viņa dāvāja, bija kaut kas savāds, kaislīgi pašaizliedzīgs. Viņa slēdza māju Hiltopā un visu laiku ziedoja Artura kopšanai. Viņa gatavoja ēdienus, lasīja priekšā vai tāpat klusā draudzībā sēdēja pie tā gultas. Tā bija savāda izturēšanās sievietei, kas pēc dabas tik vienaldzīga, acīm redzami radusi rūpēties tikai par sevi vien. Varbūt tās bija grēka nožēlas, varbūt viņa pieķērās šim gadījuma pamestajam nožēlu salmiņam neprātīgās ilgās pierādīt, ka viņā tomēr ir kaut kas labs. Tāpēc viņa atrada laimi katrā solī, ko Arturs spēra uz atveseļošanos, katrā vismazākajā pateicības vārdā, ko viņš teica. Viņa brūces dziedinādama, Lora dziedināja savējās.

Tēvs neiejaucās. Iejaukties nebija Toda dabā. Bez tam viņam bija žēl Artura, kas tik nelaimīgi mēģinājis peldēt pret straumi. Divreiz dienā Tods ienāca istabā. Samulsis viņš stāvēja, pasāka sarunu ar daudzām pauzēm, šad tad ieklepojās, omulīgs izlikdamies, pašūpojās blakus gultai vispirms uz vienas kājas, tad uz otras kā krietni pavecs, krietni izpūris sarkankrūtītis. Viegli nomanāmais veids, kā viņš izvairījās no visiem bīstamajiem tematiem — Neptūna, kara, Hetijas —, kā viņš vairījās no visa, kas Arturam varētu būt sāpīgs, bija aizkustinošs un komisks. Un beigās, uz durvīm atkāpdamies, viņš ikreiz teica:

— Tev nekur nav jāsteidzas, manu zēn. Paliec šeit, cik ilgi tev pašam patīk.

Pamazām Arturs atveseļojās. Viņš varēja iziet no istabas un sāka ar Loru doties mazās pastaigās. Viņi vairījās no dzīvākajām vietām, parasti gāja uz parku, kas pacēlās pār pilsētu un no kurienes gaišās dienās varēja redzēt Oterbernas kalnus. Lai gan Arturs vēl nezināja, cik daudz Lorai pateicības parādā, viņš tomēr reizēm sirsnīgi teica:

— Lora, jūs esat ļoti laipna pret mani.

— Par to nav ko runāt! — viņa ikreiz atbildēja.

Bija spirgts, gaišs rīts; viņi uz dažām minūtēm apsēdās uz sola parka augstākajā vietā.

— Nezinu, ko bez jums būtu darījis, — viņš nopūtās. — Laikam gan būtu sabrucis. Protams, es domāju, morāli. Lora, jūs nezināt, cik liels ir kārdinājums visam gluži vienkārši atmest ar roku.

Viņa neatbildēja.

— Bet šā vai tā man liekas, ka jūs esat mani salāpījusi, ka jūs savā ziņā esat mani padarījusi par vīru. Tagad jūtu, ka varu stāties pasaulei pretī. Bet tas nav taisnīgi. Viss labums bijis tikai man. Jūs neko neesat guvusi.

— Kaut jūs zinātu! — viņa savādā noskaņā atbildēja. Kamēr pūta spirgts vējš, Arturs vēroja Loras bālo, asi veidoto profilu, viņas stāva sastingušo nekustību.

— Lora, vai zināt, ko jūs man atgādināt? — viņš pēkšņi ierunājās. — Kādā grāmatā, kas mums mājās, — vienu no Rafaela madonnām.

Viņa pietvīka sāpīgi, spēji; seja viņai pēkšņi saviebās.

— Neesiet muļķis! — viņa dzedri atteica, tad piecēlās un ātri aizgāja. Viņš pavisam apjucis noskatījās pakaļ, tad arī piecēlās un sekoja.

Spēkus atguvis, viņš atkal varēja domāt par tēvu, par Slīskēlu un par atgriešanos. Viņam jāatgriežas — viņa vīrišķība to prasīja. Lai gan atlikšana un biklums bija viņa dabā, taču garīgais spriegums piešķīra spēkus. Turklāt cietums viņu bija norūdījis, saasinājis apkaunojuma un netaisnības sajūtu, šo sajūtu, kas tagad noteica viņa dzīvi.

Kādu vakaru trešās nedēļas beigās viņi abi spēlēja beziku, kā bieži pēc vakariņām. Viņš paņēma kārtis rokā un pēkšņi sacīja:

— Lora, man drīz jābrauc atpakaļ uz Slīskēlu.

Vairāk nekas netika runāts. Tagad, savu nodomu paziņojis, viņš juta kārdinājumu aizbraukšanas dienu atlikt. Taču, kad Arturs 16. maija rītā, pēc tam, kad Tods bija aizgājis uz kantori, nonāca lejā, viņam dūrās acīs kāda ziņa «Kurjerā». Viņš stāvēja pie galda ar avīzi rokā, sastingušā un nekustīgā pozā. Raksts bija pavisam mazs, tikai sešas rindas, tas pazuda kliedzošu kara ziņu milzīgajā vairumā. Bet Arturam tas laikam likās svarīgs. Viņš apsēdās, arvien vēl ar skatienu kavēdamies pie šīm skopajām sešām rindām.

— Vai kaut kas noticis? — jautāja Lora, viņu vērodama.

Brīdi valdīja klusums, tad Arturs teica:

— Caur Paradīzi izdzīta jaunā aila. Pirms trim dienām pabeigta tās būve. Atrasti desmit mirušie, un rīt ir līķu apskate.

Viss katastrofas smagums viņam uzgūla atkal par jaunu kā vilnis, kas īsu brīdi atkāpies un tagad atgriežas toties jo brāzmaināk. Dvēsele nodrebēja, šo brāzienu jūtot. Ar skatienu arvien vēl avīzē kavēdamies, viņš lēni sacīja:

— Izsaukti pat daži radinieki no Francijas — formālai identificēšanai. Arī man jābrauc turp. Braukšu šodien, šodien priekšpusdienā.

Lora neatbildēja. Viņa pasniedza viņam kafiju. Viņš dzēra automātiski, garā atkal skatīdams notikumu, kas pārvērta un izpostīja viņa dzīvi, atkal skatīdams šo postu, no kura nebija iespējams aizbēgt. Tagad viņam jāatgriežas, viņam jābūt tur.

Paēdis viņš palūkojās uz Loru. Tā saprata šo skatienu, domas, kas viņu turēja savā varā, un tikko manāmi pamāja ar galvu. Viņš piecēlās, izgāja priekšistabā, paņēma cepuri un mēteli. Viņam nebija mantu, ko kravāt. Lora viņu pavadīja līdz durvīm.

— Artur, apsoliet man, — viņa savā izlīdzinošā balss noskaņā teica, — ka nedarīsiet nekādas muļķības!

Viņš pakratīja galvu. Klusums. Tad viņš strauji saņēma abas Loras rokas.

— Lora, esmu pārāk neveikls, lai jums pateiktos, bet jūs zināt, ko gribu sacīt. Mēs atkal redzēsimies. Kādu dienu, drīz. Varbūt tad varēšu kaut ko darīt jūsu labā.

— Varbūt, — viņa piekrita.

Viņas vēsā izturēšanās Arturu darīja diezgan nevarīgu; viņš stāvēja pašaurajā priekšistabā, it kā lāgā nezinātu, ko darīt. Tad palaida Loras rokas vaļā.

— Dzīvojiet sveika, Lora!

— Dzīvojiet sveiks!

Viņš pagriezās un izgāja uz ielas. Brāzmains vējš, kurā bija manāma lietus elpa, pūta pretī visu ceļu, pa Koledžas ielu ejot, bet Arturs sasniedza staciju dažas minūtes pēc desmitiem un nopirka biļeti uz Slīskēlu.

Vietējās satiksmes vilciens, kas atgāja desmitos piecpadsmit, bija gandrīz tukšs, un Arturam bija vienam pašam vesels trešās klases vagona nodalījums. Kad nu vilciens tusnīdams izbrauca no Tainkāslas un gar bezgalīgu piestātņu rindu, garām pazīstamām apvidus ainavām, pāri kanāla tiltam, cauri Brentas tunelim beidzot tuvojās Slīskēlai, Arturam bija savāda sajūta, it kā beidzot viņš atgūtu samaņu.

Pulkstenis bija pusdivpadsmit, kad viņš izkāpa uz Slīskēlas perona. Tai mirklī vilciena viņā galā izkāpa vēl viens pasažieris, un, kad abi tuvojās biļešu savācējam, Arturs, sirdij pēkšņi saraujoties, redzēja, ka tas ir Deivids Feniks. Deivids Arturu tūliņ pazina, taču neko neizrādīja, bet arī nemēģināja griezt ceļu. Viņi satikās un pa šauro gaiteni reizē gāja uz izeju.

— Jūs laikam atbraucāt uz līķu apskati? — Arturs klusi teica. Viņam bija jārunā.

Deivids mēmi pamāja ar galvu. Viņš savā apdilušajā formas tērpā soļoja pa Frīholda ielu, un Arturs soļoja blakus. Stūrī viņus saņēma sīks lietus, ko vējš dzina no jūras. Nu viņi abi blakus gāja uz augšu pa Kaupena ielu.

Arturs satrūcies iesānis noskatījās Deividā; viņu biedēja šī klusēšana, šīs sejas bargais miers. Nākamajā mirklī Deivids ierunājās. Likās, ka viņš ar nolūku pūlētos būt mierīgs un vienaldzīgs.

— Pārbraucu jau pirms divām dienām, — viņš mierīgi teica. — Mana sieva dzīvo Tainkāslā pie savējiem. Tāpat arī mans zēns.

— Jā, — Arturs nomurmināja. Tagad viņš zināja, kāpēc Deivids bijis vilcienā. Bet vairāk viņš neko neprata izteikt.

Atkal klusums, līdz tam brīdim, kad Deivids pēkšņi apstājās pie savas vecās mājas Inkermanas ielā. Viņš nomāca slepeno rūgtumu balsī un sacīja:

— Vai neienāksiet brīdi pie manis? Man jums kaut kas jāparāda.

Sajuzdams savādu satraukumu, kas bija neatvairāms un spējš, Arturs pa salauzīto ietvi viņam nopakaļ iegāja 23. mājā. Priekšistabā aizkari bija nolaisti, bet nespodrajā gaismā Arturs ieraudzīja divus šķirstus, kas atvērti stāvēja istabas vidū uz dēļiem. Artura jūtas bangoja līdzīgi viļņiem, kas nemierīgā jūrā dzenā cits citu. Sirdij skaļi pukstot, viņš piegāja pie pirmā šķirsta; viņa skatiens sastapa Roberta Fenika nedzīvo acu skatienu. Roberta līķis bija četrus gadus gulējis pazemē, bet seja nebija sairusi, bālā āda bija piekļāvusies sastingušajiem kauliem. Tas drīzāk atgādināja skulptūru. Arturs rāvās atpakaļ, aizklāja acis. Viņš nespēja sastapt mirušo acu skatienu, šī upura acis, kas bija tukšas un tomēr apsūdzības pilnas. Viņš nodrebēja, gribēja atkāpties, bet nespēja — viņš bija kā paralizēts, bez spēka.

Deivids atkal ierunājās, arvien vēl cenzdamies nomākt rūgtumu balsī:

— Šo te atradu pie tēva līķa. Neviens cits to nav redzējis.

Arturs lēni atņēma plaukstu no sejas. Viņš stīvi skatījās papīrā, ko Deivids turēja rokā, tad pēkšņi paņēma to un pacēla pie acīm. Tā bija Roberta vēstule, un Arturs vēstuli izlasīja. Vienu mirkli viņam bija tā, it kā būtu jāmirst.

— Jūs redzat! — Deivids apslāpētā balsī iesaucās. — Tas šo lietu beidzot noskaidro.

Arturs vēl vienmēr skatījās zīmītē. Viņš bija kļuvis pelēks kā mironis, izskatījās tāds, it kā būtu tuvu sabrukumam.

— Man nav nolūka spert tālākus soļus, — Deivids sacīja balsī, kas liecināja par negrozāmu lēmumu. — Bet taisnība prasa, lai jūs to zinātu.

Arturs pacēla skatienu no zīmītes, raudzījās taisni uz priekšu, uz Deividu, bet neredzēja to. Roku izstiepis, viņš atbalstījās pret sienu. Istaba griezās apkārt. Bija tā, it kā visas ciešanas, aizdomas un bailes viņu būtu satriekušas vienā vienīgā briesmīgā sitienā. Beidzot viņš ieraudzīja Deividu; Arturs salocīja vēstuli un atdeva to atpakaļ. Deivids vēstuli atkal iebāza iekšējā kabatā. Tad Arturs aizlūzušā balsī teica: — Jūs varat to atstāt manā ziņā. Es to pavēstīšu tēvam. — Viņam pārskrēja drebuļi. Viņam bija tāda sajūta, ka drīzāk jātiek svaigā gaisā, tāpēc viņš spēji pagriezās un izgāja no mājas.

Pa spēcīgo lietus gāzi, kas brāzās pār tukšo aleju, viņš gāja uz Lovu. Bet stipro lietu viņš nemanīja. Viņš soļoja kā transā. Salocītā zīmīte, šis papīrs, kas četrus gadus bija gulējis uz Roberta Fenika mirušās sirds, viņam visu noskaidroja, visas aizdomas, visas bailes. Tagad Arturam vairs nebija ne aizdomu, ne baiļu. Viņš zināja.

Pār viņu nāca uzvarētāja skaidrība: liktenis tā bija nolēmis, ka šī vēstule viņam jālasa.

Vēstules nozīme kļuva ik brīdi lielāka, ieguva daudzas neizdibināmas nozīmes, un ikviena bija citāda un sniedzās pāri Artura tagadējai saprašanai, taču tās visas noveda pie viena kopēja secinājuma — vainīgs bija viņa tēvs. Arturā uzliesmoja riebums un niknums — drīzāk jāsatiek tēvs.

Viņš uzkāpa pa kāpieniem līdz namdurvīm, parāva zvanu. Krustmāte Kerija pati atvēra. Tā stāvēja kā sastingusi durvju ietvarā, lielām un izbaiļu pilnām acīm viņu uzlūkoja, tad ar pateicības un līdzjūtības saucienu krita viņam ap kaklu.

— Artur, mans mīļais! — viņa šņukstēja. — Tik ļoti priecājos tevi redzēt. Domāju... Nezināju... Ai, nabaga zēn, tu neizskaties labi, tu izskaties vienkārši briesmīgi, bet, ak, cik jauki, ka esi atkal mājās!

Viņa ar pūlēm savaldījās, iebīdīja to priekšistabā, palīdzēja novilkt mēteli, paņēma slapjo cepuri, no kuras pilēja ūdens. Viņai pār lūpām nesavaldīgi plūda aprauti mīlestības, līdzjūtības saucieni. Viņas sajūsma par to, ka Arturs beidzot atkal mājās, bija aizkustinoša. Viņa satraukta rosījās ap Arturu — rokas viņai drebēja, sakniebtās lūpas raustījās.

— Tu tagad kaut ko ēdīsi, Artur, mans mīļais! Tūliņ... Glāzi piena, biskvītu, kaut ko, manu zēn...

— Nē, pateicos, krustmāt Kerij.

Pie ēdamistabas, kur viņa to gribēja vest, Arturs apstājās.

— Vai tēvs jau pārnācis?

— Ai, nē, Artur, — krustmāte Kerija stomījās, viņa dīvainās izturēšanās samulsināta.

— Vai viņš pusdienās būs mājās?

Krustmāte Kerija atkal klusi nopūtās. Lūpas viņai sakniebās ciešāk, nervozi savilkās kaktiņos.

— Jā, Artur, protams, viņš dzīrās būt ap vieniem. Zinu, viņam šodien pēcpusdienā bezgala daudz darīšanu. Rīkojumi apbedīšanas lietā; visam jānotiek ļoti skaisti.

Viņš nemaz nemēģināja atbildēt. Viņš paskatījās apkārt, ievēroja visu, kas viņa apcietinājuma laikā kļuvis citāds: jaunās mēbeles, jaunos paklājus un aizkarus, jaunās elektriskās ērģeles priekšistabā. Viņš atcerējās kameru, ciešanas ieslodzījumā, un viņam pārskrēja riebuma drebuļi, tādu greznību redzot. Naids pret tēvu, naids, kas lika nodrebēt visiem locekļiem. Viņu pārņēma nervozs satraukums, kaut kas līdzīgs ekstāzei, kādu viņš vēl nekad nebija sajutis. Viņš jutās stiprs, apzinājās, kas jādara, gandrīz sāpīgā dziņā vēlējās to izdarīt. Viņš pagriezās pret krustmāti Keriju.

— Uz brīdi uziešu augšā.

— Jā, Artur, jā! — Viņa bija vēl vairāk satraukta. — Vienos būs pusdienas, ļoti labas pusdienas. — Viņa vilcinājās, viņas balss bija raižu pilni čuksti. — Bet tu taču... Tu taču neuztrauksi tēvu, manu zēn? Viņam tik daudz jāpatur galvā... Viņš pēdējā laikā mazliet nervozs.

— Nervozs! — Arturs atkārtoja. Likās, viņam gribējās izpētīt šā vārda nozīmi. Viņš pagriezās un mierīgi uzkāpa augšā. Viņš negāja savā istabā, bet tēva darbistabā. Šo istabu jau kopš Artura bērnības dienām aizzīmogoja dīvains tabu, kas to darīja par svētu, aizliegtu telpu. Pašā vidū stāvēja tēva rakstāmgalds, solīda, griezumiem bagāti rotāta sarkankoka mēbele smagām misiņa atslēgām un rokturiem, — vēl svētāks, vēl vairāk aizliegts nekā istaba. Šai rakstāmgaldā skatoties, naids dega Artura sejā. Tur tas stāvēja liels un stiprs, ar Barasa personību piesūcies, lieta, ko Arturs ienīda, simbols visam tam, kas viņu pazudināja.

Pēkšņi viņš sagrāba dzelzs kruķi, kas stāvēja pie kamīna, un devās pie rakstāmgalda. Ar apdomīgu spēku viņš sadragāja augšējās atvilktnes atslēgu, pārbaudīja tās saturu. Tad nākamo atslēgu, nākamo atvilktni. Atlauzdams atvilktni pēc atvilktnes, viņš pārmeklēja visu galdu.

Rakstāmgalds bija tik pilns tēva bagātības pierādījumiem, ka gandrīz lūza. Biržas papīru kvītis, banku lēses, hipotēku termiņu saraksts. Ādā iesieta grāmata, kur Ričarda precīzajā rokrakstā bija ierakstīti zemes īpašumi un nomas maksas. Otra grāmata ar mazo, uzlīmēto etiķeti «Manas gleznas», kur pieticīgi blakus pirkuma datumam stāvēja katras gleznas cena. Trešā grāmata — vērtspapīru saraksts. Arturs ātri pārskatīja ailes: visnotaļ droši papīri, par nelielām summām, viegli pārvēršami naudā, — mazākais divi simti tūkstošu mārciņu pavisam drošos vērtspapīros. Niknuma pārņemts, Arturs aizmeta grāmatu. Divi simti tūkstošu mārciņu — summas lielums, mīlestības pilnā rūpība, tīrā paštīksme visās šajās nebeidzamajās skaitļu rindās viņu darīja traku. Nauda, nauda, nauda! Nauda bija sviedri un asinis, izspiesti no cilvēku miesām! Cilvēki nebija svarīgi, svarīga bija nauda, nauda, nauda, nauda! Nāve, iznīcība, bads, karš — viss nebija nekas, kamēr treknie naudas zutņi atradās drošībā.

Arturs izrāva citu atvilktni. Nu viņā trakoja atriebības gars. Viņš gribēja vairāk, vairāk nekā naudas pierādījumus. Viņam bija liktenīga pārliecība, ka te jābūt plānam, vecā Neptūna plānam. Viņš pazina tēvu, viņa krāšanas garu. Kāpēc viņš, Arturs, to agrāk neiedomājās? Tēvs nekad neiznīcināja dokumentus vai papīrus; viņam bija fiziski neiespējami, neiedomājami sāpīgi dokumentus vai papīrus iznīcināt. Ja Roberta Fenika vēstule nemeloja, tad plāns eksistēja un bija šeit!

Atvilktne pēc atvilktnes izvandīta gulēja uz grīdas. Tad pēdējā, apakšējā atvilktnē — tievs pergamenta ritulis, pagalam sadzeltējis, šķietami gluži nenozīmīgs. Arturam pār lūpām izlauzās skaļš sauciens. Nervozi nosarkdams, viņš atritināja plānu, nometās ceļos, pārbaudīja. Viņš tūliņ redzēja, ka plānā bija parādīta vecā, pamestā raktuve. Tā apakšējos slāņos gāja paralēli Daikam un tuvojās tam pat līdz divu pēdu atstatumam. Arturs pieliecās tuvu, cietumā pārpūlētajām acīm skatījās. Viņš redzēja zīmējumus un aplēses tēva rokrakstā. Tas bija galīgais pierādījums, pēdējā apsūdzība.

Viņš piecēlās, lēnām saritināja plānu. Viņa izmocītā skatiena priekšā izslējās visa briesmīgās krāpšanas celtne. Tā nu viņš svētās istabas vidū cieši rokā sažņaugtu turēja plānu — acis viņam dega, sejā vēl bija cietuma bālums. Un, it kā apzinoties, ka viņš, cietumnieks, tur rokās tēva vainas pierādījumu, it kā šis cilvēku taisnības paradokss viņu uzjautrinātu, viņa bālā mute pavērās smīnā, un viņu kratīja histēriski smiekli. Viņam gribējās dragāt, dedzināt, iznīcināt; viņš gribēja izdemolēt istabu, noraut gleznas, izsist logus. Viņam gribējās soda, atmaksas, taisnības.

Ar lielām pūlēm viņš atguva savaldību, pagriezās, nokāpa lejā. Priekšistabā viņš stāvēja un gaidīja, skatienu no namdurvīm nenovērsdams. Šad tad viņš lūkojās uz garo sienas pulksteni, ar drudžainu nepacietību klausījās aizritošo sekunžu gausajā, nepielūdzamajā ritumā. Tad viņš uztrūkās — beidzot! Divdesmit piecas minūtes pirms vieniem piebrauca mašīna no stacijas, varēja dzirdēt steidzīgus soļus. Atvērās durvis, tēvs ienāca priekšistabā. Mirklis pilnīgas nekustības. Artura skatiens sastapa tēva skatienu.

Arturs ātri, guldzieniem atvilka elpu. Viņš tēvu tikko vairs pazina. Pārmaiņa, kas ar Barasu notikusi, likās neticama. Viņš bija kļuvis daudz resnāks un druknāks, viņa stāva stingrās kontūras kļuvušas slābanas; vaigi veidoja maisus; vēders šķita zaudējis stingrumu un saturību; skaustā izspiedās tauku kroka; senās statiskās nekustības vietā bija stājies šaudīgs kustīgums. Nemierīgās rokas darbojās ar laikrakstu gubu; nemierīgās acis šaudījās šurpu un turpu, lai redzētu, kas redzams; nemierīgais gars tiecās uz visiem izklaidējumiem dzīvē, kas bija sekli un nevērtīgi. Kā postošā zibenī Arturam atklājās, ka šim nemierīgajam dzīvīgumam bija tikai viens vienīgs mērķis — atzīt tagadni, noliegt pagātni, neko nezināt par nākotni. Sairšanas procesa beigu posms. Muguru pret kāpnēm pagriezis, Arturs palika stāvam, kamēr tēvs ienāca priekšistabā. Valdīja klusums.

— Ak tad tu atkal esi šeit, — Barass teica. — Tie ir negaidīti svētki.

Arturs klusēja. Viņš noskatījās, kā Barass pieiet pie galda un noliek avīzes un dažus mazus sainīšus, kas bija uzvērti viņa pirkstos. Pārbīdīdams un kārtodams priekšmetus, Barass runāja tālāk:

— Protams, tev būs zināms, ka karš turpinās. Mana nostāja nav grozījusies. Tu zini, ka dezertieri man te nav vajadzīgi.

Arturs apvaldītā balsī sacīja:

— Neesmu izvairījies. Es biju cietumā.

Priekšmetus pa galdu šurpu turpu bīdīdams, Barass ļāva atskanēt īsam iesaucienam:

— Tu jau pats tur gribēji tikt, vai ne? Un, ja nekļūsi prātīgāks, tu atkal tur nokļūsi. To taču tu saproti, vai ne?

Arturs atbildēja:

— Es daudz ko saprotu. Cietumā mācās daudz ko saprast.

Barass pārtrauca kārtošanu un ātri uzmeta Arturam slepenu skatienu. Viņš sāka soļot pa priekšistabu. Izvilka plāno zelta pulksteni, paskatījās tanī un uzliesmojošā naidīgumā teica:

— Pēcpusdienā man apspriede. Vakarā man divas sēdes. Šodien neparasti grūta diena. Man tiešām nav laika, ko izšķiest ar tevi. Man pārāk daudz ko darīt.

— Ko darīt, lai karā uzvarētu, tēv? Tā tu laikam gribi teikt?

Barasa seja pietvīka. Deniņos pēkšņi piemilza artērijas.

— Jā, ja atzīsti par pareizu to izteikt tādos vārdos. Esmu darījis visu iespējamo, lai mēs karā uzvarētu.

Artura sakniebtās lūpas rūgti nodrebēja. Pār viņu vēlās neapvaldītu jūtu vilnis.

— Skaidrs, ka tu ar to lepojies. Tu esi patriots. Ikviens tevi apbrīno. Tu sēdi diezin kādās komitejās; tavu vārdu drukā avīzēs; tu turi runas par slavenām uzvarām, kamēr tūkstošiem cilvēku nokauti guļ ierakumos. Un visu laiku tu grāb naudu. Tūkstošiem un tūkstošiem mārciņu. Izmanto savus strādniekus Neptūnā, sludini, ka tas notiekot karaļa un tēvzemes labā, un īstenībā tas ir tikai tevis paša labā. Tā tas ir, tā ir! — Viņa balss kļuva skaļāka. — Tev nerūp dzīvība un nāve, tu gādā tikai par sevi pašu.

— Es vismaz netieku cietumā! — Barass atkliedza.

— Neesi par to tik drošs! — Artura krūtis cilājās kā slāpstot. — Izskatās tā, ka tu itin drīz varētu tur nokļūt. Man nenāk ne prātā arī turpmāk atsēdēt tavu sodu.

Barass pārtrauca nervozo staigāšanu. Mute pēkšņi pavērās.

— Ko tas nozīmē? — viņš iesaucās vislielākā pārsteigumā. — Vai tu esi traks?

— Nē, — Arturs kaislīgi atbildēja. — Neesmu traks, lai gan īstenībā man tādam vajadzētu būt.

Barass stīvu skatienu noraudzījās Arturā, tad, plecus paraustījis, novērsās, kā cerības zaudējis. Ar to pašu nemierīgo žestu viņš izvilka pulksteni; mazās, asinīm pieplūdušās acis skatījās ciparu ripā. — Man tiešām jāiet, — viņš teica, un viņa vārdi izdzisa, saplūda. — Pēcpusdienā man svarīga apspriede.

— Neej, tēv! — Arturs sacīja. Viņš stāvēja, dusmās kvēlodams, viņu dedzināja briesmīgā apziņa, ko tas glabāja sevī.

— Ko? — Barass sarkanu seju apstājas pusceļā uz kāpnēm.

— Paklausies, tēv! — Arturs runāja aizgūtnēm. — Tagad zinu visu par katastrofu. Roberts Feniks pirms nāves uzrakstījis zīmīti. Man tā ir. Zinu, ka vaina gulstas uz tevi.

Barass noskurinājās. Likās, ka pār viņu nolaistos pēkšņas bailes.

— Ko tu saki?

— Tu dzirdēji, ko teicu.

Pirmo reizi Barasa acīs iezagās vainas izteiksme.

— Tie ir meli. Es to noteikti noliedzu.

— Tu jau vari noliegt, bet es atradu vecā Neptūna plānu.

Barasa seja pieplūda asinīm. Kakla dzīslas izspiedās tumšas un resnas. Viņš mirkli sagrīļojās, nevilšus atspiedās pret priekšistabas galdu. Viņš stomījās:

— Tu esi traks! Tu esi prātu zaudējis! Negribu tevī klausīties.

— Tev vajadzēja plānu iznīcināt, tēv.

Pēkšņi Barass zaudēja savaldību. Viņš kliedza:

— Ko tu no tā saproti? Kāpēc man kaut kas jāiznīcina? Es neesmu noziedznieks! Es rīkojos vislabākajā nolūkā! Negribu par to vairs neko dzirdēt! Tas viss nokārtots. Ir karš. Man divos apspriede... Apspriede...

Viņš ieķērās kāpņu margās, elpoja kā izmisumā; sejā viņam atkal bija tas pats tumšais sārtums; tā viņš lūkoja tikt Arturam garām.

Arturs nepakustējās.

— Nu tad ej uz savu apspriedi! Bet es zinu, ka tu esi šos vīrus nogalinājis, un panākšu viņu taisnību.

Vēl arvien elsodams, Barass nesakarīgi turpināja:

— Man jāmaksā algas, man raktuve jāuztur rentabla, man jāriskē tāpat kā strādniekiem. Mēs visi esam cilvēki. Mēs visi kļūdāmies. Es rīkojos vislabākajā nolūkā. Tas ir nokārtots un aizmirsts. Izmeklēšanu vairs nevar sākt par jaunu. Man jāpaēd pusdienas un divos jābūt apspriedē. — Viņš ar to pašu steidzīgo, nemierīgo žestu sniedzās pēc pulksteņa, neatrada kabatu, atkal to aizmirsa; pats sevī sabrukdams, viņš uzlūkoja Arturu.

Arturs dziļi dvēselē jutās nelāgi. Šis te bija viņa tēvs, un viņš to bija mīlējis. Viņa balss tagad skanēja salti, un tanī nebija nekādu jūtu.

— Tādā gadījumā es iesniegšu plānu attiecīgā vietā. Tur tu mani nevari aizkavēt.

Barass saķēra pieri, it kā gribētu nomierināt asiņu straujo pulsē jumu.

— Es tiešām nezinu, par ko tu runā, — viņš pilnīgi sabrukdams ievaidējās. — Tu aizmirsti, ka man ir apspriede. Svarīga apspriede. Man vēl jānomazgājas, jāpaēd pusdienas. Divos.

Apjucis un bērnišķīgs viņš stīvi uzlūkoja Arturu, drudžaini sakustējās un atrada pulksteni. Ar to pašu drūmo, nožēlojamo izteiksmi viņš apskatīja pulksteni, tad paspēra dažus steidzīgus soļus uz kāpņu pusi garām Arturam.

Arturs palika priekšistabā stāvam ar sasprindzinātu, saviebtu seju. Viņš jutās tukšs un cerības zaudējis. Viņš bija nācis šurp, rūdījis nervus cīņai, izmisuma cīņai, lai panāktu savu gribu, lai prasītu taisnību. Bet nekādas cīņas nebija, nekādu taisnību viņš nebija izcīnījis. Nu vairs nekad nevarēja būt taisnības; viņš negribēja iesūtīt plānu. Tas bija pārāk nožēlojami: šī kādreiz bijušā vīra čaula ir viņa tēvs. Salīcis viņš atspiedās pret kāpņu margām, jutās dzīves liekulības un nožēlojamā zemiskuma saberzts. Viņš dziļi nopūtās; tā bija skaņa, ko viņš izspieda no savas sirds. Viņš no augšstāva dzirdēja tēva steidzīgos, nevienmērīgos, dobjos sojus. Viņš dzirdēja, kā tek ūdens. Kad Arturs jau grasījās iziet no mājas, viņš pēkšņi izdzirda smagu kritienu.

Viņš spēji pagriezās atpakaļ un ieklausījās. Nedzirdēja vairs ne skaņas. Pilnīgs klusums. Viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm. Arī krustmāte Kerija skrēja. Viņi pieskrēja pie vannas istabas un sita pie durvīm. Atbildes nebija. Krustmāte Kerija izbailēs iekliedzās. Tad Arturs ar plecu atlauza durvis.

Ričards Barass gulēja uz grīdas, vaigu klāja ziepju putas, bārdas skujamās ziepes viņš vēl cieši turēja plaukstā. Viņš bija pie samaņas un smagi elsa. Tā bija triekas lēkme.

T R E Š Ā D A Ļ A

I

1918. gada divdesmit piektais novembris bija gaiša, saulaina diena. Neptūna ēkas grima dzidrā gaišumā, ogļu kaudžu aprises vairs nelikās tik smailas, celtņu riteņi griezās varavīksnes mirdzumā. No mašīnu mājas kūpēja tvaika mākoņi un kā staru vainags palika karājamies virs šahtas ieejas.

Moži pa Kaupena ielu uz leju nākot, Arturs Barass redzēja dzidro gaišumu virs raktuves un varavīkšņotos riteņus, un dūmu mākoņus, kas tur vizēja kā staru vainags. Viņš juta, kā šīs dienas starojums pārplūdina Neptūnu, Neptūnu un nākotni, un viņu. Viņš smaidīja.

Neticami, ka viņš atkal var būt laimīgs, raktuves stindzinošais, drūmais iespaids bija gaisis, pārvērties, brīnišķīgi skaisti pārvērties. Kā viņš šajos kara gados bija šaubījies un baiļojies, un cietis: jā, kā viņš bija cietis! Viņa paša dzīve bija šķitusi izpostīta. Bet tagad viņš redzēja nākotni, skaidru un mirdzošu nākotni, visu viņa ciešanu gandarījumu, atalgojumu.

Iegājis pa atvērtajiem vārtiem, viņš možiem soļiem šķērsoja asfaltēto pagalmu. Viņš bija labi, bet atturīgi ģērbies glītā tvīda uzvalkā ar apliekamu apkaklīti un zili baltu kaklasaiti. Lai gan viņš izskatījās vecāks par divdesmit sešiem gadiem, viņa sejā tomēr bija savāda dedzība.

Ārmstrongs un Hadspets, abi kājās piecēlušies, viņu sagaidīja kantorī. Viņš pamāja ar galvu, pakāra aizdurvē cepuri, noglaudīja skaistos, gaišos matus, kas pakausī jau kļuvuši šķidri, un apsēdās pie rakstāmgalda.

— Viss nokārtots, — viņš pavēstīja. — Banermans vakar lika izgatavot pēdējos dokumentus.

Ārmstrongs ieklepojās.

— Tas man tiešām dara prieku, — viņš pakalpīgi teica, — un es jums novēlu vislielākos panākumus, kādus vien var iedomāties! Es arī nesaprotu, kāpēc tie nevarētu būt. Līdz šim mums Neptūnā veicies gluži jauki.

— Tas nav nekas salīdzinājumā ar to, ko mēs sasniegsim nākotnē, Ārmstrong.

— Jā, ser.

Ārmstrongs brīdi apklusa un uzmeta Arturam ātru, paslepenu skatienu.

Sekoja īss klusuma brīdis, tad Arturs apsēdās taisnāk.

— Man gribētos teikt dažus vārdus, lai mēs jau pašā sākumā būtu par visu skaidrībā. Jūs bijāt pieraduši, ka mans tēvs te deva pavēles, un tagad, kad viņš saistīts pie gultas, jums būs jāpierod pie manis. Tā ir pirmā pārmaiņa, bet tikai pirmā. Mēs te redzēsim arī vēl citas pārmaiņas, turklāt to būs daudz. Tagad īstais laiks pārmaiņām. Karš beidzies, un kara vairs nebūs. Lai kādas bijušas mūsu principiālās domstarpības kara laikā, attiecībā uz mieru mēs visi esam vienis prātis. Mums ir miers, un mēs gribam mieru nosargāt. Postīšanai pienācis gads. Paldies dievam, tagad pārmaiņas pēc sāk atkal kaut ko celt. Un tas ir tieši tas, ko arī mēs te darīsim. Mēs te izveidosim drošu raktuvi, kur nekad vairs nevar atkārtoties katastrofas. Vai saprotat? Drošu raktuvi! Te būs godīga spēle ar visiem un katru. Un, lai pierādītu, ka to domāju nopietni... Cik jūs līdz šim saņēmāt, Ārmstrong? Četri simti, vai ne?

Ārmstrongs pietvīka un nodūra acis.

— Jā, tā ir mana alga, — viņš teica. — Ja jums tā šķiet par augstu...

— Un jūs, Hadspet? — Arturs jautāja.

Hadspets ļāva ieskanēties īsiem, truliem smiekliem.

— Jau kopš trim gadiem esmu aizķēries pie divi simti piecdesmit. Man šķiet, vairāk es nekad nedabūšu.

— Nu, tagad jūs dabūsiet vairāk, — Arturs sacīja. — Jūs, Ārmstrong, no iepriekšējā mēneša pirmās dienas saņemsiet pieci simti, un jūs, Hadspet, trīs simti piecdesmit, no tā paša datuma skaitot.

Ārmstronga pietvīkums kļuva tumšāks. Viņš pateicīgi stomījās:

— Jūs esat ārkārtīgi laipns, tas nu gan man jāsaka!

— Jā, tas tiesa, — Hadspets piebilda, un viņa drūmās acis beidzot kļuva gaišas.

— Tas nu būtu nokārtots. — Arturs moži piecēlās. — Esiet abi šo priekšpusdienu šeit! Vienpadsmitos atbrauks misters Tods no Tainkāslas. Mēs izdarīsim pamatīgu inspekciju. Saprotat?

— Nu protams, mister Baras!

Ārmstrongs iztapīgi pamāja ar galvu un reizē ar Hadspetu izgāja no kantora. Arturs palika viens. Viņš piegāja pie loga, mirkli pastāvēja tur un noskatījās saulainajā raktuves pagalmā: vīri soļoja šurp un turp, vagoni brauca pa sliedēm, lokomotīve spalgi svilpa. Acis viņam sajūsmā plati iepletās. Viņš domāja: «Es neesmu veltīgi cietis. Tagad es to visiem pierādīšu! Beidzot man ir izdevība!»

Viņš atgriezās pie rakstāmgalda, apsēdās, izņēma no kreisās augšējās atvilktnes kaudzi lēšu un pavadzīmju. Šīs lēses viņam nebija svešas. Lielāko tiesu no tām viņš jau zināja no galvas, bet tās viņu vēl arvien uztrauca. Slikti koki, lēti ķieģeļi, satrunējuši balsti, nestipras sijas, iepirktas kaut kur, ja tikai tās bijušas lētas. Materiāls ar vismazāko izmaksu. Uz katra soļa viegla klibošana aiz priekšrakstiem — pat rezerves ceļamais kabelis bija desmit gadus lietots un kādā izsolē pa vecam pirkts. Tēva darbs, viss tēva darbs — un Arturam tas jāsaved kārtībā.

Viņš vēl sēdēja pie rakstāmgalda, strādāja un aplēsa, kad Sols Pikingss, kuram jau bija septiņdesmit pieci gadi, bet kurš joprojām stingri turējās uz kājām, pabāza galvu durvīs un pieteica Ādamu Todu. Arturs tūliņ uzlēca kājās, kratīja Todam roku, no sirds priecādamies, viņu redzot. Tods tikpat kā nebija pārvērties. Viņš arvien vēl bija kluss, arvien vēl izskatījās mazliet slimīgs, iedzeltenām acīm, arvien vēl oda pēc krustnagliņām. Paklausot Artura aicinājumam, viņš apsēdās blakus rakstāmgaldam. Viņš nebija personība, un viņam nebija iespaida; viņš gluži vienkārši tur bija.

Īss klusuma brīdis, tad Arturs pabīdīja Todam papīru kaudzi.

— Apskatiet tos!

Tods tos apskatīja lēnām un uzmanīgi, apslapinādams rādītājpirkstu.

— Tie bijuši gadījuma pirkumi, — viņš beidzot teica.

— Gadījuma pirkumi! — Arturs iesaucās. — Runa nav par gadījuma pirkumiem. Tas viss ir brāķis.

Vecais Tods nebilda ne vārda, bet Arturs no viņa izskata redzēja, ka viņš domā tāpat. Nu Arturs piesardzīgi klusināja balsi:

— Klausieties, mister Tod! Būšu pavisam vaļsirdīgs. Galu galā jūs taču visu zināt. Jūs tēvu brīdinājāt. Bet mani jums nav jābrīdina. Esmu nolēmis šīs lietas beidzot savest kārtībā. Esmu nodomājis Neptūnu padarīt d r o š u .

— Jā, Artur. — Vecais Tods pavērsa dzeltenās acis pret rakstāmgaldu. — Tev taču ir attiecīgās tiesības?

— Banermans visu nokārtojis. Es nodevu zvērestu un tagad esmu kungs šai raktuvē, — Arturs atbildēja. Viņa balss bija klusa un dedzīga. — Brauciet man šodien līdzi lejā! Jūs man ieteiksiet, kas jādara, tāpat kā kādreiz manam tēvam. Starpība tikai tā, ka es r ī k o š o s pēc šiem ieteikumiem.

— Jā, Artur.

— Esmu nodomājis šīs drazas apmainīt. Esmu nodomājis izvākt katru satrunējušo siju no šīs satrunējušās raktuves, sadedzināt kokus, noplēst mūrus. Es iekārtošu ailas par jaunu, cementēšu griestus, ievilkšu jaunus celtņu kabeļus.

— Tas tev izmaksās milzu naudu.

— Naudu! — Arturs īsi iesmējās. — Nauda kara laikā plūda straumēm... Tāpat kā toreiz katastrofā ūdens. Esmu nodomājis izlietot daļu šīs naudas — ja vajadzīgs, visu. Esmu nodomājis radīt jaunu Neptūnu. Un es neapmierināšos ar drošību vien. Esmu nodomājis parādīt, kā var panākt, lai strādnieki strādātu labāk. Gribu iekārtot dušas, žāvējamās telpas, visu, kas vien iespējams.

— Jā, Artur, — Tods teica, — saprotu.

Arturs pēkšņi piecēlās.

— Nu, tad sāksim! Iesim!

Viņi izgāja cauri darbnīcu ēkām, cauri mašīnu mājai un sūkņu telpai. Tad nobrauca lejā. Ārmstronga un Hadspeta pavadībā viņi virs zemes un zem zemes izdarīja pamatīgu apskati. Viņi runāja un sprieda, un pārbaudīja. Arturs ikreiz panāca savu gribu, un tas, ko viņš gribēja, bija pats labākais.

Ap vieniem viņi atgriezās kantori. Tods izskatījas noguris. Pēc paša ieteikuma viņš izdzēra glāzīti atspirdzinājumam, un pēc atspirdzinājuma viņš vairs neizskatījās tik noguris. Viņš grauza krustnagliņas un ilgi ar zīmuli blokā kaut ko aplēsa. Beidzot viņš pacēla acis.

— Vai zini, cik tas apmēram izmaksās? — viņš lēnām ievaicājās.

— Nē.

Artura balss skanēja vienaldzīgi.

— Apmēram simttūkstoš mārciņu, — Tods sacīja.

— Tas pierāda, cik nožēlojams ir tagadējais stāvoklis. — Pēkšņā satraukumā Arturs savilka dūri. — Šos izdevumus mēs varam atļauties. Es nebaidītos arī tad, ja summa būtu divreiz lielāka. Tas man jādara.

— Jā, Artur, — vecais Tods atkal piekrita. — Bet mums laikam gan būs pagrūti visu vajadzīgo sagādāt. Neviena fabrika kara laikā tādus materiālus neražoja, un tikai gudrie jau paguvuši pārkārtoties. Dzirdēju, ka Plata ielā jau atkal sākot strādāt pa vecam.

— Milingtons?

— Kādreiz tas bija Milingtons, — Tods nopūtās. — Zini, Stenlijs fabriku pārdevis Mozonam un Gaulenam. — Viņš ielika papīrus portfelī, lēni, bez sarūgtinājuma to aiztaisīja.

Arturs saņēma Toda elkoni.

— Jūs esat noguris. — Viņš pasmaidīja silti un apburoši. — Jums jāpaēd pusdienas. Mēs jūs gaidām Lovā. Hilda ir mājās, un uz dažām dienām atbraukusi arī Greisa ar Danu. Jums jābrauc līdzi.

Pa silto saules gaismu viņi brauca augšup uz Lovu. Tods, siltajā saulē šo to apdomājis, vairs nejuta tādu pesimismu kā citkārt; tā bija lieliska lieta, ko Arturs iecerējis, — tiešām lieliska lieta, kaut kas tāds, ko Artura tēvs nekad nebūtu darījis. Tas veco Todu vērta domīgu.

— Zini, Artur, ir tik savādi, ka raktuvē vairs neredz tavu tēvu.

Arturs noteikti papurināja galvu.

— Baidos, ka viņu tur vairs nekad neredzēs. — Tad viņš ātri piebilda: — Un tomēr, viņam tiešām klājas labāk, daudz labāk. Ārsts Lūiss saka, viņš varot nodzīvot vēl gadus. Bet labā puse pilnīgi paralizēta. Un valoda stipri cietusi. Viņam nedarbojas vairāki smadzeņu centri. Gluži vaļsirdīgi sakot, Tod, viņam nav... Viņam galvā viss nav kārtībā. — Iestājās klusums, tad Arturs čukstus turpināja: — Ceru tikai vienu — ka viņš dzīvos tik ilgi, lai redzētu mana darba augļus Neptūnā.

Todu pāršalca siltuma vilnis: saulaina diena, degvīns un patiesa cieņa pret Artura centību.

— Nudien, Artur, — viņš teica, — cerēsim, ka viņš tos redzēs.

Šai možuma un kopējā entuziasma noskaņā abi iegāja mājā. Pulkstenis bija pusdivi — pusdienu laiks. Viņi nekavējoties iegāja ēdamistabā, kur visi apsēdās: Arturs galda vienā galā, krustmāte Kerija otrā, Tods ar Hildu vienā, Greisa ar Danu otrā malā.

Visi bija jautri. Gaisā virmoja optimisms — šā jaunā, pastāvīgā miera brīnums. Tods nodomāja, ka tādu jautrību viņš savu mūžu te nebija redzējis. Tiesa, bija jūtams, ka kaut kā trūkst. Paša galvenā nebija. Viņš slēpās augšā bez valodas un paralizēts, un tomēr, pat klāt neesot, viņš bija dīvaini nozīmīgs.

Tods, acumirkli apdomājies, pagriezās pret Hildu:

— Tu laikam gan esi uzņēmusies tēva kopšanu, Hilda? Tur tev lieti noderēs tava prakse slimnīcā.

Hilda papurināja galvu.

— Viņu kopj krustmāte Kerija.

Atskanēja Artura neierastie, priecīgie smiekli.

— Jūs nekad neuzminēsiet, kas Hildai prātā. Viņa grib studēt medicīnu. Nākamajā mēnesī viņa brauks uz Londonu.

— Medicīnu? — Tods atkārtoja. Viņš noslēpa apjukumu, čakli darbodamies ap jēra cepeti.

— Hilda ļoti priecājas, — Arturs teica. Viņš bija ārkārtīgi labā omā. Viņš uzsmaidīja Danam. — Tas ir izskaidrojums, kāpēc viņa pret mums visiem tik laipna.

Dans nosarka, apzinādamies Hildas vēso iecietību un savu diezgan neērto stāvokli Lovā. Viņš bija atbraucis, tikai Greisai iztapdams, un tagad juta, kā viņas roka zem galda meklē viņa roku. Viņš silti un mierinot paspieda šo roku, domājot par Greisu, par bērniņu augšistabā un par nākotni; viņš nepavisam neraizējās par to, ka Hilda pret viņu nelaipni izturas. Arvien vēl diezgan pietvīcis, Dans pacēla acis un sastapa Toda skatienu.

— Tā kā karš beidzies, jūs nu droši vien atkal stāsieties darbā Neptūnā? — Tods vaicāja.

Dans gandrīz aizrijās ar kartupeli.

— Nē, — viņš atbildēja. — Gribu būt lauksaimnieks. Zem galda Danam roku spiezdama, nu ierunājās Greisa:

— Negribu viņu vairs laist raktuvē, mister Tod. Mēs brauksim uz Saseksu. Vinrašā mēs nopirkām mazu zemes gabalu. To mēs nopirkām par naudu, ko Dans saņēma demobilizējoties, — viņa ātri piebilda.

— Tas ir stūrgalvīgs pāris, — Arturs paskaidroja. — Esmu darījis visu iespējamo, lai Danu pārliecinātu, ka viņš man vajadzīgs raktuvē. Bet viņi abi par to ne dzirdēt negrib. Viņi ir neatkarīgi kā velni un negrib pieņemt ne graša. Protams, tur vainīga Greisa. Greisa atradusi Vinrašā ļoti izdevīgu vietu bērniem un tādēļ grib tagad mēģināt arī ar vistām un sivēniem.

Nepavisam nesamulsusi, Greisa teica:

— Mister Tod, jums kādreiz jāatbrauc uz Saseksu pie mums ciemā! Es uzņemšu viesus, kas maksā par pansiju.

Tods savādi un rāmi uzsmaidīja Greisai, brīnīdamies par tādu sajūsmu, tādu uzņēmību. Greisas rīcība viņam likās savāda un skaista, un diezgan aizkustinoša. Tā radīja sajūtu, ka viņš pats jau ir pagalam vecs.

Krustmāte Kerija, galvu noliekusi, piecēlās un klusiņām izslīdēja no istabas. Tagad viņai vairs nebija jākopj Harjeta, bet cits vājinieks. Mājā arvien vēl lieti noderēja krustmātes Kerijas prasme apmainīt netīrus palagus un iznest naktstraukus, bet šoreiz citam — cēlākam mērķim.

Iedomājoties par šo nogāzto brašo vīru, kas nevarīgi ieslodzīts gulēja augšistabā, pār galdu pēkšņi nolaidās klusums. Pusdienas strauji tuvojās beigām. Arturs saņēma Toda elkoni, pavadīja viņu līdz mašīnai, kas Todu aizvedīs uz staciju. Tods nolēma neiet augšā pie Barasa, lai lieki viņu neuztrauktu, kā pats gudri piebilda. Mirkli Arturs ar Todu uzkavējās pie mašīnas.

— Tātad es tev ziņošu par materiāliem. — Tods brīdi klusēja. — Tas, ko tu dari, Artur, ir ļoti skaisti. Ja tu tā turpināsi, tev būs paraugraktuve.

Kā prieka vēsts Artura ausīs skanēja šis vārds — «paraugraktuve»!

— Tas vienmer bijis mans sapnis, — viņs čukstēja. — Paraugraktuve.

Iestājās klusums, tad Tods pakratīja viņa roku, iekāpa mašīnā un aizbrauca, kamēr Arturs palika uz ceļa stāvam. Nevilšus Arturs pacēla skatienu pret debesīm. Saule spīdēja pār viņu, pasaule viņu apskāva ar savu siltumu; briesmīgā pagātne bija aprakta un aizmirsta. It kā pateicoties brīnumam, viņš bija augšām cēlies, un priekšā viņš redzēja savu ideālu. Ai, cildenā augšāmcelšanās! Laimīgā noskaņā viņš lēnām kāpa augšā pa kāpnēm apmeklēt slimnieku, jo viņš ik dienas mēdza ieiet pie tēva. Viņš iegāja istabā un tuvojās gultai.

Barass gulēja uz muguras, ļengana masa, gurdens, nevarīgs un nekustīgs. Labā roka saliekta, pirksti stīvi un purpura krāsā. Viena sejas puse bija stīva, un pār labā vaiga krunkām lejup tecēja sīks siekalu strautiņš. Viņš izskatījās pilnīgi nedzīvs; tikai acis bija dzīvas — grozījās, skatījās uz Arturu, kad viņš ienāca istabā. Acis pazina Arturu, bet tajās bija kaut kas nožēlojams, gandrīz dzīvniecisks.

Arturs apsēdās pie gultas. Viss naids un sarūgtinājums, ko viņš pret tēvu bija jutis agrāk, tagad bija pierimis. Tagad viņš juta mierīgu pacietību. Viņš sāka ar tēvu runāt, paskaidrot šo to, kas bija noticis. Ārsts bija teicis, ka tas veicināšot domāšanas spēju atgūšanu. Un tiešām, Arturs redzēja, ka Barass viņu saprot.

Viņš pacietīgi runāja tālāk, vēroja trulās, grozīgās acis, saistīta dzīvnieka acis. Tad viņš apklusa. Viņš redzēja, ka tēvs mēģina runāt. Kāds vārds centās tikt cauri šīm aizzīmogotajām lūpām. Patiesībā tur bija divi vārdi, bet slābanās lūpas liedzās laist tos cauri. Arturs pieliecās, lai dzirdētu šos vārdus, bet vārdi negribēja nākt. Viņš tos nevarēja dzirdēt. Vēl ne.

II

Sestdien, septiņpadsmitajā decembri, sešos vakarā slavas vainagotais miers pārveda Deividu atkal mājās. Tai mirklī, kad vilciens iebrauca Tainkāslas Centrālajā stacijā, Deivids izlēca no vagona, steidzās pa peronu, skatījās uz vārtiņiem satrauktās ilgās ieraudzīt Dženiju un Robertu. Pirmais pazīstamais cilvēks, ko viņš ieraudzīja, bija Sallija. Deivids pamāja – viņš redzēja, ka telegramma tiešām saņemta. Sallija savādā mierā māja pretī. Bet viņš to tikko ievēroja. Viņš bija aizņemts, izskaidrodams biļešu savācējam savu ceļa dokumentu. Beidzot viņš aizelsies, smaidīdams tika garām kontroles vārtiņiem.

— Hallo, Sallij! Kur tad visa ģimene?

Viņš tik sparīgi apsveicinājās, ka arī Sallija pasmaidīja, bet, tāpat kā iepriekš, ar pūlēm.

— Prieks tevi atkal te redzēt, Deivid! Man ar tevi īsu brītiņu jāparunā. Cik vēlu pienāca tavs vilciens! Gaidu nu jau tik ilgi, ka derētu iedzert tasi kafijas.

— Jauki, — viņš smējās, — ja gribi kafiju, tad tikai labi žigli prom uz Skotsvudas ielu.

— Nē, — Sallija atteica. — Man jādzer tūliņ. Nāc! Neizpratnē viņš iegāja līdzi bufetes telpā. Sallija paņēma pie letes divas tases kafijas un nolika uz kāda no apaļajiem, aukstajiem marmora galdiem. Deivids, vērodams viņu, iebilda:

— Man nemaz negribas kafiju, Sallij. Nupat vēl vilcienā dzēru tēju.

Likās, viņa nedzirdēja, ko Deivids saka. Viņa apsēdās pie galda, uz kura tai vietā, kur iepriekšējais viesis bija pacēlis un nolicis slapju alus glāzi, rēgojās mitri apļi. Arī Deivids apjucis apsēdās.

Viņa atsāka:

— Deivid, man ar tevi jārunā.

— Nu jā, bet vai tad mājās nevaram runāt?

— Tur nebūtu tik ērti.

Viņa paņēma karotīti un apmaisīja kafiju. Bet nedzēra. Viņas skatiens kavējās Deivida acīs. Šai skatienā bija traģiska līdzjūtība, taču viņš to nemanīja. Ja viņš būtu uzlūkojis Salliju — viņas tik parasto, nepievilcīgo seju ar lielajiem vaigukauliem, pārāk pilnīgo zodu —, viņam rastos jausma, ka kaut kas nav kārtībā.

Viņa lēni dzēra, it kā nolēmusi ievilcināt šo kafijas dzeršanu, taču beidzot bija padzērusi. Viņš, tikai ar pūlēm nepacietību valdīdams, tvēra mugursomu.

— Nu, tad iesim! Vai zini, kopš mana pēdējā atvaļinājuma pagājuši deviņi mēneši. Es mirstu aiz nepacietības redzēt Dženiju un bērnu. Kā klājas mazajam Robertam, manam zēnam?

Atkal viņa pacēla skatienu, pēkšņā apņēmībā palūkojās viņam acis.

— Deivid! Dženija tiešām nav vainīga.

— Ko?

— Tas nebija tādēļ, ka viņa strādāja kara laika darbu, vai aiz kāda cita līdzīga iemesla. — Viņa brīdi klusēja. — Tu pats zini, ka bērns nekad nebija īsti veselīgs, Deivid. Gribēju tev paskaidrot, ka tā tiešām nav viņas vaina.

Viņš sēdēja piesmēķētajā bufetes zālē un pāri galdam, kura virsu klāja mitrie apļi, uzlūkoja Salliju. Ārā bija kņada, ļaudis «urā!» saucieniem apsveica varonīgos mājās pārnācējus. Ņirdzīgi iesvilpās lokomotīve.

Vārdi bija lieki. Viņš saprata, kāpēc Sallija viņu tā uzlūko. Viņš saprata, ka, par spīti savām ilgām, vairs neredzēs Robertu.

Kamēr viņa klusām stāstīja — zarnu iekaisuma lēkme augustā, tikai divu dienu slimošana, Dženijas bailes viņam par to ziņot —, viņš klausījās, zobus sakodis. Karā viņš vismaz bija mācījies savaldīties. Kad viņa beidza, Deivids ilgu laiku palika savādi kluss.

— Tu nebūsi cietsirdīgs pret Dženiju? — viņa vaicāja. — Viņa mani tieši tādēļ lūdza..,

— Nē, es neko neteikšu.

Viņš piecēlās, pārmeta somu pār plecu, atvēra durvis. Viņi izgāja no stacijas un soļoja pa Skotsvudas ielu. Pie 117.a mājas Sallija apstājās.

— Tagad neiešu tev līdzi, Deivid, nav laika.

Viņš stāvēja un noskatījās, kā viņa aiziet pa ielu. Par spīti sāpēm, kas dega krūtīs, viņš atskārta, cik laba bijusi Sallija, viņam pretī nākdama. Kāda viņa tomēr lāga dvēsele! Varbūt viņa zināja, ka Dženija darbu Vērtlijā pieņēma pret viņa gribu, pret viņa gribu atveda Robertu no tīrā Slīskēlas jūras gaisa tik biezi apdzīvotā pilsētas iecirknī. Deivids ar varu atgainīja šīs domas. Kad viņš vēra mājas durvis, seja vairs nebija tik drūma.

Dženija viena pati sēdēja dzīvojamā istabā, uz vecās astru sofas saritinājusies; viņa bija novilkusi kurpes un, nožēlām sagatavojusies, glaudīja mazos kāju pirkstus ada zeķēs. Ieraugot Dženiju tik ierastā pozā, Deivida krūtīs ietrīsējās atmiņu stīga. Vēl pie durvīm stāvēdams, viņš teica:

— Dženij!

Aizturējusi elpu, viņa pacēla acis, tad aizkustinajumā izstiepa rokas.

— Ai, Deivid! — viņa iesaucās. — Beidzot!

Viņš lēni tuvojās. Kā drudža lēkmē viņa apskāva Deividu abām rokām, piespieda vaigu pie viņa svārkiem, sāka raudāt.

— Neskaties uz mani tā, ak, nedusmojies uz mani, Deivid, mīļais! Es nebiju vainīga, tiešām ne. Viņš skraidīja apkārt, nabaga pelīte, es biju darbā, un man nemaz neienāca prātā ārstu saukt, un tad mazā, mīļā sejiņa sāka rauties, un viņš mani vairs nepazina un tad... ak, Deivid, cik ļoti es cietu, kad eņģeļi viņu paņēma! Ak, mīļais, mīļais...

Gauži raudādama, viņa stāstīja par izmisumu, ko pārcietusi, un nevilšus visos sīkumos atklāja, kā viņas negribētais bērns miris. Deivids klusēdams klausījās. Tad viņa diezgan steidzīgi iesaucās:

— Sirds man tiešām lūztu, ja man nebūtu tevis! Ai, cik tas jauki! Tu nezini, kā... ai, mīļais... ai, mīļais... visus šos mēnešus... saki, ka tu to saproti, Deivid! Lūdzu, lūdzu, tā nebija mana vaina! Es to nepārdzīvotu. Es tik ļoti cietu! — Viņa skaļi ieraudājās. — Bet tagad viss atkal būs labi, jo tu nu esi pārnācis no kara, mans lielais, varonīgais vīrs! Ak, es nevarēju ne gulēt, ne ēst...

Kā vien varēdams, viņš mierināja Dženiju. Taču, kamēr viņa, uz sofas sēdēdama, raudāja, kamēr stāstīja par savām ciešanām, savu izmisumu, par Roberta zaudējumu, par to, kā viņa ilgojusies un gaidījusi Deividu pārbraucam, spilvens noslīdēja uz grīdas un atsedza lielu šokolādes konfekšu kārbu un elegantu žurnālu. Viņš arvien vēl mēģināja sievu mierināt un, ne vārda neteicis, nolika spilvenu atpakaļ vietā. Beidzot viņa pacēla galvu, caur asarām pavīdēja smaids.

— Tu priecājies, ka esi atkal pie manis? Saki jel, ka priecājies, Deivid!

— Jā, jauki ir atkal būt mājās, Dženij. — Viņš brīdi klusēja. — Karš beidzies, un mēs nekavējoties sāksim no gala — sāksim jaunu dzīvi!

— Ak, jā, Deivid, to mēs darīsim! — viņa iesaucās vieglām trīsām balsī. — To es vēlos. Ak, tu esi labākais vīrs pasaulē! Tagad tu drīz vien izturēsi savus bakalaura pārbaudījumus un tiksi par skolas direktoru.

— Nē, Dženij, — viņš savādā noskaņā teica, — skolotāja darbam ir beigas. Tas bija strupceļš. Tas nu ir garām. Jau sen man to vajadzēja atmest.

— Ko tad citu, Deivid? — viņa gandrīz raudulīgi ievaicājās. Deividam ap acīm bija ievilkušās rievas, vaibsti kļuvuši asāki — tas Dženiju gandrīz biedēja.

— Harijs Ņūdžents man iedeva vēstuli Hedonam Federācijas birojā Tainkāslā. Gandrīz droši var teikt, ka es tur dabūšu darbu, Dženij. Protams, tas nebūs nekas liels, sākumā tikai kancelejas darbs, bet tas būs sākums. Tas ir sākums, Dženij! — Viņa balsī bija kaislīga dedzība. — Tas nu beidzot ir īstais.

— Bet, Deivid...

— Ak, zinu gan, naudas būs maz. Ja laimēsies, dabūšu divas māciņas nedēļā. Bet ar to mēs iztiksim. Dženij, bērns, rīt tu brauksi uz Slīskēlu un atkal sakārtosi māju, kamēr es aiziešu pie Hedona un visu norunāšu.

— Bet, Deivid! — Viņai apjukumā elpa aizrāvās. — Divas mārciņas nedēļā, bet es... Es pelnu četras.

Deivids, acu nenovērsdams, paskatījās viņā.

— Naudai te nav nekādas nozīmes, Dženij! Es necenšos pēc naudas. Šoreiz nekāda piekāpšanās nav iespējama.

— Bet es, — viņa lūdzās, pēc veca paraduma rotaļādamās ar viņa svārku atloku, — vai es nevarētu vēl īsu laiciņu palikt savā vietā, Deivid? Tā taču ir krietna nauda.

Viņam lūpas cieši sakniebās, uzacis savilkās.

— Dženij, mīļā, — viņš mierīgi teica, — mums taču reiz par visām reizēm jāsaprotas.

— Ai, Deivid, bet mēs jau saprotamies! — viņa pēkšņā pazemībā iešņukstējās, atkal piespiezdama galvu pie viņa svārkiem. — Un, ak, tu taču zini, ka es tevi mīlu!

— Un es mīlu tevi, Dženij, — viņš lēni sacīja. — Tāpēc arī sakravāsim mantas un brauksim uz savu māju Slīskēlā.

— Jā, Deivid.

Viņš stingu skatienu vērās uz priekšu, it kā raudzītos nākotnē.

— Šoreiz man jāveic īsts darbs. Harijs Ņūdžents ir mans draugs. Sākšu ar Federāciju un kandidēšu pilsētas padomnieka amatam. Ja izdosies...

— Ak, jā, Deivid!... Pilsētas padomnieks! Deivid, tas būtu lieliski! — Un Dženija valgām acīm apbrīnojot paskatījās viņā.

Viņa sevi jau redzēja pilsētas padomnieka kundzes lomā. Sejā parādījās prieka izteiksme, un viņa nevilšus noglaudīja tērpu. Viņa bija tiešām gaumīgi, pat skaisti ģērbusies — valkāja smagu zīda džemperi, elegantus svārkus, kas cieši piegulēja gurniem, divus diezgan glītus gredzenus. Viņas burvība nebija apšaubāma. Varbūt pēdējā laikā viņa bija mazliet par grūtu strādājusi. Zem plānās pūdera kārtas uz viņas vaigiem bija smalks, smalks iesarkanu dzīsliņu tīkls. Tas bija kā zieds, savāds, eksotisks zieds zem pūdera un izskatījās gandrīz skaisti.

Viņa pielieca galvu sānis, pavērusi pilnīgo muti, savu burvību apzinādamās.

— Nu? — viņa jautāja. — Vai es tev arvien vēl patīku? — Viņa īsi un vilinoši uzsmaidīja. — Tēvs ar māmiņu ir Vitli-Bejā. Sallija viņiem iedeva biļetes turienes varietē teātrim. Viņi pārbrauks vēlu.

Viņš pēkšņi piecēlās un, piegājis pie loga, paskatījās pagalmā. Viņš neatbildēja.

Dženijas lūpu kaktiņi nokārās. Viņai bija jāatzīst, ka Deivids tikko manāmi pārvērties. Viņš bija tapis cietāks, pretoties spējīgāks, un — gluži noteikti — viņa vecā zēniskā tiepība vērtusies stingrā apņēmībā.

Kad vēlāk pārnāca Alfrēds ar Edi, viņa šo pārmaiņu redzēja vēl skaidrāk. Deivids bija ļoti laipns, bet, lai cik aizvainota likās Ede, nebija vairs šaubu, ka viņš ar Dženiju nākamajā dienā aizbrauks un atgriezīsies savā mājā Lema gatvē.

Lai kā Dženija būtu vēlējusies, Deividu viņa nespēja no šā lēmuma atrunāt. Nākamajā rītā ar vilcienu, kas atgāja deviņos četrdesmit piecās, viņa aizbrauca uz Slīskēlu, kamēr Deivids devās pie Hedona.

Federācijas birojs atradās Rada ielā, turpat pie Centrālās stacijas; tur bija divas vienkāršas istabas — viena ārējā pieņemamā telpa, kur sirms vīrs zilganiem traipiem sejā un ar veca kalnrača rokām stāvēja pie liela skapja un kārtoja kartītes, un viena maza dibenistaba ar uzrakstu «Nepiederošiem ieeja aizliegta». Nebija ne linoleja grīdsegas, ne paklāja, tikai kaila un putekļaina grīda, pie sienām nebija nekā, vienīgi dažas tabulas, apgabala karte un uzraksts «Nespļaut uz grīdas!». Kad Toms Hedons iznāca no dibenistabas, viņš izņēma no mutes īso pīpi un tūliņ pārkāpa šo brīdinājumu, lai gan patiesībā tēmēja tukšajā kamīnā.

— Tātad jūs esat Feniks, — viņš teica. — Es jūs atceros — pirms kara tai izmeklēšanā. Pazinu arī jūsu tēvu. — Ar spēcīgu grābienu viņš Deividam saspieda plaukstu. Ieteikuma rakstam viņš nepacietīgi atmeta ar roku. — Harijs Ņūdžents man jau rakstīja, — viņš īgni piebilda. — Nemaz nerādiet man to, vienīgi tai gadījumā, ja tur būtu nauda.

Viņš drūmi uzsmaidīja Deividam. Toms Hedons bija bargs vīrs, pamazs, melnīgsnējs, rosīgs vīrs ar biezu, melnu matu cekulu, kuplām, melnām uzacīm, bālu, netīru ādu. Viņam bija apbrīnojama enerģija. Viņš svīda, spļāva un lādējās. Viņš bija nepārspējams ēšanā, dzeršanā un darbā, un viņa lāstu krājums bija neizsmeļams. Sevišķi viņš bija iemīļojis vārdu «draņķīgs». Viņš lieliski prata runāt bez sagatavošanās, zināja bezgala daudz nodrāztu frāžu un prata pateikt repliku īstajā reizē. Viņam bija gaužām maz smadzeņu, un šis niecīgais trūkums nu jau piecpadsmit gadu neļāva tikt tālāk par Slīskēlas nodaļu. Viņš nevarēja tālāk tikt un pats zināja, ka nekur tālāk netiks. Viņš nemazgājās bieži. Viņš izskatījās tāds, it kā gulētu dienas veļā. Un to viņš tiešām arī darīja.

— Tātad jūs ar Hariju kopā bijāt draņķīgajā karā? — Hedons ciniski iejautājās. — Nestāstiet man, kā jums tur patika! Nāciet iekšā un apsēdieties!

Viņi iegāja «iekšā» — mazajā dibenistabā. Viņi aprunājās. Noskaidrojās, ka Hedons karā zaudējis rakstvedi — tas viņam atņemts pēc draņķīgā Derbija plāna un Sanprē mežā dabūjis draņķīgu lodi galvā. Lai izdabātu Harijam Ņūdžentam, Hedons piekrita pamēģināt ar Deividu. Viss bija atkarīgs no Deivida paša, viņam krietni jāpiepūš vaigi, lai vienā laikā tiktu galā ar izziņām, pabalstiem un sarakstīšanos. Turklāt izrādījās, ka alga nebija tik augsta, kā Deivids bija iedomājies, bet tikai trīsdesmit pieci šiliņi nedēļā.

— Jums jāiepazīstas ar manu stilu, — Hedons noņurdēja. — Te! Paraugieties šurp!

Pārspīlētā vienaldzībā viņš pavilka atvilktni un piebīdīja Deividam kādu avīzi — sociālistiskā laikraksta «Strādnieka Nedēļa» numuru, kas jau bija dažus gadus vecs. Vienā no apdzeltējušām lapām, kas izdvesa ilgi glabāta iespieddarba nenoteicamo pliekanību, kāds raksts bija pasvītrots ar zilu zīmuli.

— Tas ir manējais, — Hedons teica. — Nu tad sāciet! Izlasiet to! Šo draņķīgo raksteli es sarakstīju.

Hedons izlikās, ka nevēro Deividu, un Deivids izlasīja rakstu, kurš bija nosaukts «Galmi un pagalmi» un dzēlīgi uzrakstīts. Tajā bija salīdzināts galms Bekingemas pilī ar kādu pagalmu Blogskortu, ko autors pazina. Vārdu izvēle bija neveikla un rupja, bet kontrasti iespaidīgi.— «Jaunā lēdija de Folingtone valkāja balta atlasa ģērbu ar vizuļiem izrakstītu trēnu. Neaplēšamas vērtības pērļu virkne rotāja patricietes kaklu, un spalvas saturēja dimantu saite...» Turpat tālāk: «Vecā misis Slanija ir apkopēja. Viņa nevalkā spalvas, bet veca maisa audekla gabalu brunču veidā. Viņa dzīvo vienā Blogsa nama istabā, pelna divpadsmit šiliņus nedēļā un slimo ar diloni.»

Deivids izlasīja rakstu, un gribot negribot viņu aizrāva tā patiesīgums un spēks. Raksts labi raksturoja Hedonu, tas bija patiess vārdos, fanātisks, neganta šķiru naida piesātināts.

— Labs! — Deivids, beidzis lasīt, teica. Un viņš tiešām tā domāja.

Savā vājākajā vietā skarts, Hedons pasmaidīja — viņš atzina Deividu par draugu. Viņš atkal paņēma rakstu savā ziņā, rūpīgi noglabāja atvilktnē. Tad teica:

— Tas rāda, ko es domāju par cilvēkiem. Es viņus ienīstu, visu šo draņķīgo baru. Pret dažiem šai apvidū esmu sevišķi nikns un kurinu tiem elli itin karstu. Tā, piemēram, jūsu draņķīgajā Slīskēlā. Tur mums vēl būs dažs smalks joks un turklāt drīzumā.

Deivids ieinteresējās.

— Jā, — Hedons nikni teica. — Iegaumējiet, ko jums teikšu! Vecais Barass ir nogāzies, un dēls domā, ka varēs šo lietu veikt. Viņš māžojas ar mazgājamām telpām un parastajiem higiēniskajiem acu māņiem, izdod drusku no tās naudas, ko viņa vecais strādniekiem izspiedis, un grib mums iestāstīt, ka padarīšot Neptūnu par jauno Jeruzalemi. Bet pagaidiet tikai, pagaidiet tikai — mēs neesam aizmirsuši, ko mums toreiz ar katastrofu nodarīja! Toreiz viņi pārāk viegli izkūlās no ķezas. Es tikai gaidīju, kad karš beigsies, lai atkal ņemtu šos zeļļus uz grauda.

Hedons pēkšņi apklusa un sastingušu skatienu raudzījās uz priekšu. Vienu bridi viņš izskatījās nikns, drūms un īgns, tad atkal iededzināja pīpi, kas bija apdzisusi, un pievilka tuvāk paplāti ar vēstulēm, kuras gaidīja atbildi. — Nu tad sāciet pirmdien strādāt! — viņš teica Deividam, ar dīvainu joku nobeigdams sarunu. — Ejiet! Nelieciet savam rolroisam pārāk ilgi ārā gaidīt, citādi sulainis jums uzteiks dienestu.

Deivids tika uz nākamo Slīskēlas vilcienu. Vilcienā viņš nopietni apsvēra savus plānus. Pirmais iecerētais solis nu bija sperts. Tas nebija nekāds varenais solis, tikai nenozīmīgs un pieticīgs sākums. No algas viedokļa raugoties, tam nebija nekādas jēgas, to attaisnoja vienīgi mērķis. Mērķis viņam skaidri stāvēja acu priekšā; viņš apņēmās neko vairs nepamest pusceļā; tagad runa bija par visu vai neko.

Deivids sastapa Dženiju atkal iekārtojam māju. Pēc tik ilgas prombūtnes viņa satraucās — atrašanas prieka trīsas mijās ar īsām raižu nopūtām.

— Paskaties, Deivid, pavisam biju aizmirsusi skaistos porcelāna svečturus! — Tad: — Ak tu kungs, kā cepumu platei nolobās spīdums, un pārdevējs taču man zvērēja, ka tas esot tīrs apsudrabots niķelis. — Un: — Es taču esmu gādīga mājasmāte, vai ne, Deivid, mans mīļais?

Deivids novilka svārkus, atrotīja krekla piedurknes, sāka stumt mēbeles, tad paņēma pumeku un parafīnu, nometās ceļos un ķērās pie aprūsējušām kamīna restēm. Viņš izberza labu tiesu grīdas, tad paravēja mazo, aizaugušo laukumiņu, kur Dženija kādreiz tik mīļi dzīrās iekārtot dārzu. Tā viņš palīdzēja līdz trim, tad paēda steigā gatavotas pusdienas, nomazgājās, sakārtojās un izgāja.

Jauki bija atkal būt dzimtajā pilsētā, atstāt aiz muguras kara dubļus, postu un šausmas. Viņš lēnām gāja pa Lema ielu, juta, kā viņu par jaunu apņem Slīskēlas dzīvība, redzēja melnos celtņu torņus pār sevi, pār pilsētu, ostu un jūru. Ceļā uz terasēm viņu apturēja strādnieki, spieda viņam roku un apsveica, ka viņš sveiks un vesels pārnācis no kara. Viņu draudzība sildīja Deivida sirdi, iedrošināja cerību, kas tajā dega.

Vispirms viņš iegāja mātes mājā un stundu pavadīja pie viņas. Semija nāve Martai bija uzspiedusi zīmogu, ziņu par Semija precībām viņa bija uzņēmusi pavisam dīvaini. Marta neatzina Semija laulību, viņa to pilnīgi izdzēsa no apziņas. Par Semija laulību nu zināja visā pilsētā — Annijas zēnam tagad bija vienpadsmit mēnešu un tas bija kristīts Semjuela Fenika vārdā. Taču Martai šī laulība nepastāvēja. Viņa uzcēla ap sevi sienu pret šo laulību, maigi loloja ilūziju, ka Semijs nevienai citai nav piederējis kā tikai viņai.

Pulkstenis bija pieci, kad Deivids atstāja māti un pa Inkermanas ielu devās uz Harija Ogla māju. Harijs Ogls bija vecākais Ogla dēls, kura brālis Bobs Ogls bija dabūjis galu katastrofā, vīrs četrdesmit piecu gadu vecumā, savā laikā Roberta Fenika piekritējs un apbrīnotājs, bāls, stiegrains, ar savādi aizsmakušu un neizteiksmīgu balsi. Taču, ja Harijam arī nebija balss, strādnieku vidū viņu daudzināja par vīru ar galvu uz pleciem; viņš bija savienības sekretārs un slimo kases kasieris un pārstāvēja leiboristus Slīskēlas pilsētas padomē.

Harijs Ogls priecājās, Deividu atkal redzot Pēc tam kad viņi mazajā virtuvē bija pārrunājuši jaunākos notikumus, Deivids dedzīgi paliecās uz priekšu.

— Harij! Nācu šurp lūgt tevi mazliet palīdzēt. Palīdzi man nākamajā mēnesī kandidēt pilsētas padomnieka amatam!

Harijs reti ko jautāja, nekad neizrādīja pārsteigumu. Bet tagad viņš labu brīdi klusēja.

— Kandidēt ir pavisam viegli, Deivid, bet baidos, ka tev nebūs nekādu izredžu. Tavā vēlēšanu iecirknī pretkandidāts ir Mērčisons. Viņu pastāvīgi ievēlē nu jau kopš desmit gadiem.

— Zinu. Turklāt viņš aiziet tikai uz vienu no sešām sapulcēm.

Likās, ka Deivida atbilde Hariju uzjautrina.

— Varbūt tieši tādēļ viņš patur savu mandātu.

— Man gribētos mēģināt, Harij, — Deivids teica, un viņa balsī ieskanējās kaut kas no senās dedzības. — Mēģināt nekad nav par ļaunu.

Atkal klusums.

— Labi, — Harijs noteica. — Ja nu tiešām tā vēlies, darīšu, ko varēšu.

Tovakar mājās ejot, Deividam bija dziļa pārliecība, ka nu jau sperts otrs solis uz priekšu. Dženijai viņš neko neteica, kamēr viņa kandidatūra pēc desmit dienām tiešām bija nodrošināta. Tad Deivids viņai to pastāstīja.

Pilsētas padomnieks – Deivids kandidēja pilsētas padomnieka amatam! Ai, Dženija bija ārkārtīgi satraukta! Kāpēc Deivids to neesot viņai agrāk pateicis? Tovakar, kad viņš Skotsvudas ielā par to bija ieminējies, viņa domājusi, ka viņš tikai mānās — bet tas taču brīnišķīgi, vienkārši brīnišķīgi, Deivid, manu dārgumiņ!

Dženija sajūsmināta metās vēlēšanu cīņā. Viņa aģitēja par Deividu, pašuva skaistu karogu, ieteica «mazus padomus» — Klarijai bija draugs, kas strādāja par šoferi, tas viņiem varētu aizdot mašīnu, viņa pati gribēja Deividu mašīnā pavadīt braucienos pa vēlēšanu iecirkni, un kāpēc gan nevarētu pierunāt jaunā kino direktoru projicēt uz ekrāna dažus vārdus Deivija labā? Katrā savas mājas logā viņa izlika uzrakstu «Balsojiet par Feniku!» — skaistiem, sarkaniem burtiem. Šie uzraksti Dženiju sajūsmināja līdz ekstāzei. Vairākas reizes dienā viņa izgāja ārā un apskatīja uzrakstus.

— Ai, Deivid, beidzot tu kļūsi slavens! — viņa moži teica un nesaprata, kāpēc, šos vārdus dzirdot, Deivids skumji sakniebj lūpas un novēršas.

Protams, viņai likās pats par sevi saprotams, ka Deividu ievēlēs; viņa jau paredzēja mazus tējas vakarus ar citām pilsētas padomes locekļu kundzēm; viņa iedomājās, kā ies viesos pie Ramedža kundzes Ramedža lielajā, jaunajā mājā Slūžu lejas galā; viņai bija neskaidra nojauta, ka no visa tā kaut kas iznāks, kaut kas tāds, kas viņiem tiešām palīdzēs tikt uz priekšu. Tiesa, pilsētas padomnieka amats gan neatnes n a u d u , bet tomēr tas var pie kaut kā n o v e s t, tā viņa priecīgi iztēlojās. Viņa nesaprata. Viņa fiziski nespēja saprast īstos iemeslus Deivida rīcībai.

Pienāca vēlēšanu diena. Izredzes apsverot, Deivids sirds dziļumos jutās nedrošs. Viņa vārdam Slīskēlā bija laba skaņa. Deivida tēvs bija gājis bojā raktuvē, brālis kritis karā, un viņš pats trīs gadus bijis frontē. Viņa atgriešanos no kara un viņa kandidatūru pilsētas padomnieka amatam apvija noderīgs romantikas plīvurs, ko viņš pats gan zemu vērtēja. Taču viņš bija jauns un nezināms, bet Mērčisonam bija paradums vēlēšanu laikā dot plašu kredītu; viņam bija paradums pastāvīgajām pircējām iebāzt iepirkumu groziņā smaržīgu ziepju gabalu vai sardīņu kārbiņu, un tas Mērčisona pretiniekam nenāca par labu. Tās svētdienas pēcpusdienā pa pilsētu ejot, Deivids satika Anniju atceļā no skolas jaunajā Beteles ielā, kur notika vēlēšanas. Annija apstājās.

— Nupat biju augšā un nodevu par tevi savu balsi, — viņa gluži vienkārši teica. — Iekārtojos tā, ka laikus tiku ar darbiem galā.

Deivids sajuta patiesu siltumu, tik vienkārši Annija izteica šos vārdus. Viņu aizkustināja tas, ka Annija bija pūlējusies nākt šurp, lai nodotu par viņu savu balsi.

— Pateicos, Annij!

Abi klusēdami stāvēja viens otram pretī. Annija nekad daudz nerunāja — viņai trūka draudzīgu vārdu, viņa neizteica aizraujošu pārliecību par Deivida panākumiem, bet Deivids juta pretī strāvojam labus vēlējumus un pēkšņi atskārta, ka visai daudz būtu viņai ko teikt, un gribēja viņu mierināt Semija nāves dēļ, gribēja apvaicāties par zēnu, viņam bija nepārvarama vēlēšanās parunāt par Robertu. Bet viņš tikai teica:

— Mani neievēlēs.

— Nu jā, — viņa, viegli smaidot, atbildēja. — Tevi var ievēlēt, varbūt arī ne, Deivij, bet mēģināts nav zaudēts.

Tad viņa, kā paradusi, pamāja ar galvu un atkal aizgāja mājās pie bērna.

Tikai vēlāk Deividam ienāca prātā, cik gudri un uzmudinoši viņa bija rezumējusi viņa izredzes. Kad paziņoja iznākumu, noskaidrojās, ka viņš tikai ar četrdesmit septiņām balsīm uzvarējis Mērčisonu. Bet viņš bija ievēlēts.

Dženija, mazliet apjukusi šā niecīgā vairākuma dēļ, tomēr peldēja sajūsmā.

— Vai es tev neteicu? — Viņa priecājās par pilsētas padomes pirmo sēdi gluži tā, it kā pašai tur būtu jāpiedalās.

Deivids gan nejuta tādu prieku. Deivids, kuram tagad bija pieejamas aktis, protokoli un piezīmes, visu laiku nodarbojās ar vietējās politikas sīkumaino haosu un parasto sociālo, reliģisko, personisko interešu jucekli, kas visur atklāja «roka roku mazgā» politiku. Protams, valdošais faktors bija Ramedžs; Ramedžs jau kopš četriem gadiem vadīja pilsētas padomi. Jau pašā sākumā Deivids skaidri redzēja, ka Ramedžs bija vīrs, pret kuru viņam jāvēršas.

Otrā novembra vakarā jaunā pilsētas padome Ramedža vadībā sanāca uz pirmo sēdi. Pārējie locekļi bija Harijs Ogls, Deivids, reverends Inoks Lous no Beteles ielas baznīcas, skolas direktors Stroters, drēbju tirgonis Bētss, Konolijs no gāzes sabiedrības un pilsētas rakstvedis Raters. Sākumā priekšistabā notika trokšņaina sasveicināšanās — bija sastapušies Ramedžs, Bētss un Konolijs. Viņi sita cits citam pa muguru un risināja jautras sarunas, pie kam reverends Lous, kas tikko manāmi pavērsās sānis, kad joki kļuva pārāk divdomīgi, pret Konoliju izturējās ar godbijību un pret Ramedžu ar kalpa iztapību. Neviens nelikās redzam Deividu un Hariju Oglu. Taču, kad viņi iegāja sēžu zālē, Ramedžs uzmeta Deividam saltu skatienu.

— Nožēloju, ka mūsu vecais draugs Mērčisons vairs nav pilsētas padomē, — viņš savā skaļajā, dimdošajā balsī teica. — Nemaz vairs nevar tā īsti iejusties, kad mūsu vidū svešinieks.

— Neņem to pie sirds, zēn, — Harijs čukstēja, — gan jau drīz pieradīsi pie viņa stila.

Viņi apsēdās, un Raters nolasīja vecās pilsētas padomes pēdējās sēdes protokolu. Viņš lasīja ātri, sausā, vienaldzīgā, dziedošā balsī, tad gandrīz bez apstājas un tai pašā tonī pieteica:

— Pirmais punkts ir gaļas un drēbju piegādes līgumu apstiprināšana. Mani kungi, pieņemu, ka jūs līgumus uzskatāt par apstiprinātiem?

— Kārtībā, — Ramedžs nožāvājās. Viņš atgāzās savā krēslā galda galā, pavērsa stipri pietvīkušo seju pret griestiem, aplika rokas kā jostu ap milzīgo vēderu.

— Jā, apstiprināts, — piebalsoja Bētss, grozīdams īkšķus un stīvi galdā skatīdamies.

— Apstiprināts, mani kungi! — Raters sacīja. Viņš pasniedzās pēc protokolu grāmatas.

Deivids mierīgi iebilda:

— Acumirkli, lūdzu!

Iestājās klusums, ļoti dīvains klusums.

— Es neesmu šos līgumus redzējis, — Deivids gluži mierīgi un lietišķi noteica.

— Jums tie arī nav jāredz, — Ramedžs ņirdza, — tie apstiprināti ar balsu vairākumu.

— Ak! — Deivids pārsteigumā iesaucās. — Es nezināju, ka tā bija balsošana!

Sekretārs Rafters izskatījās svinīgs un samulsis; viņš izmēģināja spalvas smaili, it kā būtu uzmetis augstākā mērā pārsteidzošu traipu. Viņš ievēroja, ka Deivids to uzlūko, beidzot viņam bija jāatbild uz šo jautājošo skatienu.

— Vai drīkstu redzēt līgumus? — Deivids vaicāja. Viņš pazina līgumus visos sīkumos, viņš tikai vēlējās novilcināt ierakstu protokolu grāmatā. Šie līgumi jau kopš seniem laikiem bija hronisks skandāls Slīskēlā. Drēbju piegādes līgums nebija svarīgs, tas zīmējās uz tonnas tērpu piegādi sanitārajam inspektoram, veterinārajam inspektoram un dažiem citiem vietējiem iercdņiem, un, lai gan drēbju tirgonis Bētss šai mahinācijā grāba gandrīz bezkaunīgu peļņu, summa, par ko te bija runa, tomēr nebija svarīga. Bet gaļas piegādes līgums bija kas cits. Šis līgums, kas Ramedžam piešķīra privilēģiju segt visu pilsētas slimnīcas gaļas patēriņu, bija netaisnība, kas brēca pret dievu un cilvēkiem. Cena, ko viņš plēsa, bija labas gaļas cena; Ramedžs piegādāja ādas, dzīslas un iekšas.

Deivids, paņēmis gaļas līgumu no Ratera nervozajiem pirkstiem, pārbaudīja to. Summa bija liela: trīssimt mārciņas. Viņš tīšām pētīja zili pelēko dokumentu ilgi, ilgi, aizkavēja sēdi, juta, ka klātesošo skatieni pievēršas viņam.

— Vai tas ir izsoles līgums? — viņš beidzot jautāja. Nespēdams ilgāk savaldīties, Ramedžs pārliecās pār galdu. Sarkanā seja bija ļauna aiz sašutuma un niknuma.

— Man šis līgums ir jau kopš vairāk nekā piecpadsmit gadiem! Vai jums kaut kas iebilstams pret to?

Deivids paskatījās uz Ramedžu; nu tas bija pienācis — pirmais acumirklis, pirmais pārbaudījums. Viņš jutās mierīgs, kungs pār sevi un vēsi sacīja:

— Man liekas, ir daudz cilvēku, kam pret to ir ko iebilst.

— Blēņas jums liekas! — Ramedžs iedegās.

— Mister Ramedž, mister Ramedž! — līdzjūtīgi ieblējās reverends Lous. Gan pilsētas padomē, gan ārpus tās Lous visādi centās pieglaimoties miesniekam, savam mīļākajam draudzes loceklim, vīram, kas licis Beteles ielas baznīcai pamatakmeni, zelta teļam viņa ganampulkā ar šķidro vilnu. Un tagad viņš, saudzīgi norājot, vērsās pret Deividu.

— Jūs šeit esat jauns, mister...hm...Fenik. Varbūt jūs esat mazliet pārsteidzīgs savā dedzībā. Jūs aizmirstat, ka šie līgumi tiek iepriekš izsludināti.

Deivids atbildēja:

— Puscentimetra sludinājums vietējās avīzes sludinājumu daļā. Sludinājums, ko neviens cilvēks neredz.

— Un kāpēc tas jāredz? — Ramedžs ņurdēja galda galā. — Un, pie velna, kāpēc jūs bāžat tur savu degunu? Līgums man ir jau kopš piecpadsmit gadiem, un neviens nekad nav teicis ne pušplēsta vārda.

— Atskaitot cilvēkus, kas ēd jūsu sapuvušo gaļu, — Deivids mierīgi sacīja.

Valdīja nāves klusums. Harijs Ogls uzmeta Deividam izbaiļu pilnu skatienu; rakstvedis bija bāls aiz bailēm. Ramedžs gandrīz plīsa aiz niknuma, viņš trieca lielo dūri pret galdu.

— Tas ir apmelojums! — viņš kliedza. — Pret tādu rīcību paredzēta likuma aizsardzība.. Bēts, Rater! Jūs visi esat liecinieki — viņš man ceļ neslavu.

Raters lūgdamies pacēla gurdeno seju; reverends Lous taisījās ieblēties. Bet Ramedžs atkal ierūcās:

— Lai viņš to atsauc! Dieva dēļ, lai viņš ņem atpakaļ savus vārdus!

Raters sacīja:

— Man jūs jālūdz. ņemt atpakaļ savus vārdus, mister Fenik.

Deividu pārņēma savāda kvēle. Skatienu no Ramedža sejas nenovērsis, viņš tvēra iekškabatā un, izvilcis papīru vīstokli, teica:

— Man nekas nav jāatsauc, ja varu savus apgalvojumus pierādīt. Esmu papūlējies savākt pierādījumu materiālu. Šeit man ir piecpadsmit pilsētas slimnīcas pacientu, triju kopēju un pašas virsmāsas parakstītas liecības. Tie ir cilvēki, kas šo gaļu ēd, mister Ramedž, un, virsmāsas vārdiem runājot, tā ir par sliktu, lai to dotu sunim. Mani kungi, vai atļaujat nolasīt? Misters Ramedžs šos protokolus var uzskatīt par tiesiskām liecībām.

Nāves klusumā, kāds nu iestājās, Deivids nolasīja liecinieku atsauksmes par Ramedža preci. Sīksta, cīpslaina un reizēm iepuvusi — tādi bija gaļas raksturojumi. Viena slimnīcas kalpotāja, Džena Laurija, apliecināja, ka viņai pēc bojātas jēra gaļas ēšanas bijušas stipras graizes; māsa Gibingza slimnīcā atradusi parazītu, kas var celties vienīgi no bojātas gaļas.

Kad Deivids beidza, iestājās sasprindzināts klusums. Papīrus mierīgi salocīdams, viņš redzēja sev līdzās Hariju Oglu, kam sajūsmā raustījās seja. Pretī, naidā un niknumā sastindzis, sēdēja Ramedžs.

— Skaidri meli! — Ramedžs beidzot sastostījās. — Gaļa, ko es piegādāju, ir pirmā labuma prece.

Nu pirmoreiz ierunājās Ogls.

— Tad lai dievs palīdz jūsu pirmā labuma precei! — viņš norūca.

Reverends Lous mierinot pacēla pērļaini balto roku.

— Varbūt... pāris bojātu gabalu... kādreiz... nejauši ... nekad jau nevar būt gluži drošs.

Harijs Ogls nomurmināja:

— Tas turpinās jau piecpadsmit gadu — tā gan ir sasodīta nejaušība.

Konolijs nepacietīgi sabāza rokas kabatās. — Kāda brēka bez iemesla un vajadzības! Nobalsosim. — Zinādams, kā šo lietu var nokārtot reizi par visām reizēm, viņš skaļi atkārtoja: — Nobalsosim!

— Deivid, viņi tevi pārbalsos, — drudžaini čukstēja Harijs Ogls. — Bētss, Konolijs, Ramedžs un Lous, savas kopējās intereses sargājot, vienmēr turas kopā.

Deivids griezās pie mācītāja.

— Apelēju pie jums kā evaņģēlija kalpa! Vai jūs gribat, lai slimie slimnīcā arī turpmāk saņem mazvērtīgu gaļu?

Lous viegli pietvīka, viņa sejā parādījās spītība.

— Man vispirms jāpārliecinās.

Deivids novērsās no reverenda. Viņš atkal cieši uzlūkoja Ramedžu un lēnām teica:

— Izteikšos pavisam skaidri. Ja šī sēde nepiekritīs jaunai un taisnīgai izsolei, kas nodrošina pieklājīgu gaļas piegādi, es iesniegšu šīs liecības grāfistes sanitārajam vadītājam un prasīšu sīku izmeklēšanu šai lietā.

Sākās Ramedža un Deivida skatienu divkauja. Ramedžs pirmais nodūra acis. Viņam bija bail. Jau piecpadsmit gadu viņš krāpa pilsētu, pārdodams sliktu gaļu un pārdodams to nepilnā svarā; viņam bija bail, briesmīgi bail no tā, ko izmeklēšana varētu celt gaismā. «Velns lai parauj,» viņš domāja, «šoreiz vajadzēs padoties; velns lai parauj šo nekrietno cūku, kas visur iejaucas! Gan es kādu dienu viņam atmaksāšu, kaut vai pašam būtu jālauž kakls!» Skaļi viņš skābā balsī teica:

— Mums nav jābalso. Ievietojiet sludinājumu un ejiet pie velna! Mana prece būs tieši tikpat laba kā citu prece.

Deividu pāršalca brīnišķīgs triumfa vilnis. «Es uzvarēju,» viņš domāja, «es uzvarēju!» Pirmais solis garajā ceļa bija sperts — viņš varēja kaut ko darīt, un viņš gribēja darīt!

Sēdes darba kārtība turpinājās.

III

Bet, ak, Dženijai Deivida ievēlēšanas sekas sagādāja visai bēdīgu vilšanos. Viņas dedzība bija tik liela, ka tai neglābjami sekoja atplūdi. Un Dženijas sajūsma par ievēlēšanu uzšāvās gaisā kā raķete, plīsa kā gaiša zvaigžņu grīste un tad nodzisa.

Viņa loloja cerību, ka ievēlēšana pacels viņas sabiedrisko stāvokli; it īpaši viņa ilgojās iepazīties ar Ramedža kundzi. Pēcpusdienas viesības, ko rīkoja Ramedža kundze, Slīskēlā bija «smalkais tonis». Tur parasti piedalījās skolas direktora Strotera kundze, tad vēl misis Ārmstronga, ārsta Proktora kundze un misis Bētsa, drēbju tirgoņa kundze. Nu, ja tur bija misis Bētsa, kāpēc tur nevarēja būt arī misis Fenika? Tas bija jautājums, ko Dženija sev uzdeva vislielākajā dedzībā. Šajos tējas vakaros bieži muzicēja, un kura gan dziedāja vēl jaukāk par Dženiju? «Garām ejot» bija brīnišķīga dziesma, tā sakot, gandrīz vai klasiska; Dženija dega nepacietībā šo dziesmu nodziedāt visām Slīskēlas dāmām Ramedža kundzes elegantajā salonā lielajā, jaunajā, sarkanajā smilšakmens mājā Slūžu lejā. «Ak tu kungs, ak tu kungs!» domāja Dženija. «Kaut jel es varētu iepazīties ar Ramedža kundzi!»

Taču no Ramedža kundzes puses nebija manāmas ne mazākās tuvināšanās pazīmes, pat ne viegls galvas pamājiens pāri ielai. Un tad, decembra sākumā, notika briesmīgs incidents. Kādā pēcpusdienā Dženija iegāja Bētsa veikalā nopirkt nelielu gabalu muslīna, jo māsīca Marianna, kas rakstīja «Mēbas žurnālā», nupat bija aizrādījusi, ka muslīns drīz būšot elegantu dāmu veļas «pēdējais kliedziens»; un tur drēbju veikalā pie letes, smalku mežģīņu apskatē iegrimusi, stāvēja Ramedža kundze. Pieķerta šai situācijā, kad pati domāja, ka neviens to nenovēro, viņa izskatījās gluži jauka. Viņa bija slaida sieviete lieliem kauliem, kalsnu seju un atstāja dīvainu iespaidu — it kā liktenis viņu diezgan skarbi būtu svaidījis šurpu turpu un viņa ar ievērības cienīgu enerģiju noturējusies savā vietā. Taču tagad, turot pirkstos mežģīņu gabalus, viņas seja pauda mazāk enerģijas un vairāk laipnības. Un, kad Dženija piegāja tuvāk misis Ramedžai un pie tam domāja, ka viņu abu vīri taču sēž tai pašā pilsētas padomē, sabiedriskā godkārība viņai neglābjami sakāpa galvā. Viņa piegāja pavisam tuvu letei, kā īsta sabiedrības dāma uzsmaidīja misis Ramedžai un, skaistos zobus rādīdama, ļoti laipni teica:

— Labdien, Ramedža kundze! Vai nav jauka pēcpusdiena šai gadalaikā?

Ramedža kundze lēnām pagriezās. Viņa uzlūkoja Dženiju. Briesmīgākais bija tas, ka viņa Dženiju pazina un tad pēkšņi izlikās nepazīstam. Vienā sekundē viņas seja pārvērtās. Viņa ļoti augstprātīgi un oficiāli atbildēja:

— Nevaru atcerēties, ka mēs būtu pazīstamas.

Bet nabaga Dženija apjukusi un maldināta traucās tālāk savā nelaimē.

— Esmu misis Fenika, — viņa murmināja. — Mans vīrs ir pilsētas padomē, turpat kur jūsējais, Ramedža kundze.

Ramedža kundze cietsirdīgi noskatīja Dženiju no galvas līdz kājām.

— Ak t a s! — viņa noteica, tad uzrāva plecus, atkal pievērsās mežģīnēm un saldā jo saldā balsi teica Bētsa jaunajai pārdevējai:

— Man tomēr liekas, es ņemšu dārgāko gabalu, mīļā. Un, protams, jūs man to piegādāsiet mājās un atsūtīsiet lēsi.

Dženija pietvīka kā biete. Viņa gribēja nomirt aiz kauna — tāds apvainojums, un turklāt to dzirdēja glītā jaunā dāma aiz letes! Dženija pagriezās un bēgšus izbēga no veikala.

Vakarā viņa šņukstēdama to izstāstīja Deividam. Viņš noklausījās sastingušu seju, sakniebtām lūpām un sacīja:

— Dženij, tu nevari gaidīt, ka šī sieviete tev kritīs ap kaklu, kamēr mēs ar Ramedžu grābjam viens otru aiz rīkles. Pēdējos trijos mēnešos es viņam izjaucu nekrietno gaļas piegādes līgumu; es mēģinu aizkavēt liekos izdevumus pieci simti mārciņu apmērā, ko viņš gluži mierīgi pieprasa no pilsētas, lai ierīkotu jaunu ielu gar savu jauno māju Slūžu lejā. Jaunu ielu, kuras nevajag nevienam, tikai pašam Ramedžam. Pēdējā sēdē es apgalvoju, ka viņš savā netīrajā privātajā kautuvē pārkāpj sešus dažādus priekšrakstus. Vari iedomāties, ka viņš pret mani nejūt visai kvēlu mīlestību!

Karstām asarām acīs viņa pārmezdama paskatījās uz Deividu.

— Kāpēc tev jākaro ar tādiem cilvēkiem? — viņa šņukstēja. — Tu esi savāds — būtu tik noderīgi būt labās attiecībās ar Ramedžu. Es taču gribu, lai tu tiec uz priekšu.

Viņš līdzjūtīgi atbildēja:

— Bet, Dženij, manu dārgumiņ, es taču tev jau teicu, ka uz priekšu tikšana šādā nozīmē man vairs neeksistē. Varbūt tiešām esmu ērmots. Bet pēdējos gados esmu piedzīvojis dažas visai savādas lietas. Raktuves katastrofu... un tad karu! Dženij, vai tev neliekas, ka pienācis pēdējais laiks, lai daži cilvēki no mūsu vidus sāktu apkarot apstākļus, kas noved pie tādām katastrofām kā Neptūnā un pie tādiem kariem kā šis pēdējais?

— Bet, Deivid, — viņa neapgāžamā loģikā murmināja, — tu taču pelni tikai trīsdesmit piecus šiļiņus nedēļā.

Krūtis viņam pēkšņi sāka cilāties. Viņš mitējās runāt pretī, uzmeta Dženij ai mierīgu skatienu, tad piecēlās un iegāja otrā istabā.

Dženijai likās, ka vīrs viņai velta pārāk maz uzmanības, un viņa atkal žēlumā pret sevi sāka liet gaužas asaras. Tad viņa kļuva domīga, īgna un gražīga. Deivids bija pārvērties, līdz nepazīšanai pārvērties; viņas glaimošana vairs neko nelīdzēja; viņa nemaz vairs nevarēja vīru iespaidot. Spītīgi viņa lūkoja Deividā modināt kaislību pret sevi, bet arī šai ziņā viņš tagad bija savādi atturīgs. Viņa vēroja, ka jutekliskā mīlestība viņam derdzas, ja tā nav vienota ar abpusējām maigām jūtām. To viņa izjuta kā apvainojumu. Viņa varēja sajust kaislību vienā minūtē, tūlīt pēc niknas ķildas varēja būt nevaldāmi kaislīga, prasīt ātru un strauju apmierinājumu — to viņa parasti sauca par «salabšanu». Taču Deivida jūtas bija citādas, un tas viņai likās nedabiski.

Protams, Dženija nebija tā sieviete, kas būtu pacietusi, ka ar to necienīgi apietas, un viņa atrada dažādus ceļus, kā atriebties. Viņa pilnīgi atmeta cenšanos viņam patikt. Pārnākot Deivids tagad bieži atrada izdzisušu pavardu un tukšu vakariņu galdu. Fakts, ka viņš nekad nežēlojās un neķildojās, Dženiju kaitināja visvairāk. Tādos vakaros viņa izmēģināja visus iedomājamos līdzekļus, lai izaicinātu viņu uz ķildu, un, kad tas neizdevās, viņa sāka Deividu izsmiet.

— Vai tu zini, ka es kara laikā pelnīju četras mārciņas nedēļā? Tas ir apmēram divreiz vairāk nekā tava alga.

— Dženij, es nestrādāju naudas dēļ.

— Es naudu neturu lielā vērtībā, un tu to zini. Neesmu sīkumaina. Esmu devīga. Atceries tikai uzvalku, ko tev dāvināju mūsu medus mēnesī! Ak, tā taču bija kulminācija, ka man tev bija jādod pūrs! Jau toreiz tev nebija mugurkaula! Es gan nesauktos par vīrieti, ja nevarētu nedēļas beigās pārnest mājās pieklājīgu algu.

— Mums katram savi ideāli, Dženij.

— Protams! — Tagad viņa runāja vislielākā ļaunprātībā. — Ja vien gribētu, es katrā laikā varētu dabūt vietu. Šorīt pašķirstīju laikrakstu, un tur bija piecas sešas vietas, uz kurām es varētu pieteikties. Es taču katru dienu varētu pieteikties par iepircēju kādā veļas veikalā.

— Pacieties, Dženij! Varbūt tomēr nebūšu gluži tik nevērtīgs, kā tu domā.

Ja Dženija būtu spējīga aptvert stāvokli, viņa, apstākļus savam standartam pielāgojot, varbūt būtu pierunājama paciesties. Deivids sekmīgi sastrādāja ar Hedonu — pavadīja viņu uz visām sapulcēm apgabalā, un parasti viņš uzaicināja Deividu runāt. Seghilā viņš strādnieku namā tūkstoš pieci simti vīru sapulcē runāja par Sautportas rezolūcijas jautājumu. Ar janvāra konferenci aizņemts, Hedons visu šo lietu atļāva Deividam ņemt savās rokās. Runa bija Deivida triumfs — tā bija gaiša, drosmes pilna, dedzīga un kaislīgi patiesa. Kad viņš sapulces beigās nokāpa no tribīnes, ap viņu drūzmējās neskaitāmi strādnieki, kas viņam par lielu izbrīnu gribēja spiest roku. Septiņdesmit sešus gadus vecais Džeks Brigzs, rūdīts alus dzērājs un politiķis, Seghilas arodbiedrības priekšsēdētājs, Deivida roku kratīja tik ilgi, kamēr tā sāka sāpēt.

— Dieva vārds, — sēca vecais Džeks, — tā bija velnišķīgi laba runa, manu zēn! Esmu dzirdējis daudz runu, bet labākas vēl nekad. Jūs, jaunais cilvēk, tālu tiksiet!

Arī Hedons domāja tāpat. Nu bija skaidri redzams neticamais fakts, ka Hedons, sarūgtināts, neizglītots vīrs, neskauž Deivida panākumus. Hedonam bija maz draugu; viņa straujā daba atbaidīja visus paziņas, atskaitot pašus sīkstākos, un tomēr Hedons jau no paša sākuma juta simpātijas pret Deividu. Hedons Deividā redzēja neparastu nesavtību; Hedons tik daudz zināja par cilvēku zemiskumu, ka pret paša gribu sāka Deividu mīlēt. Viņš instinktīvi juta: te bija vīrs, kas atradis īsto vietu dzīvē, — dzimis runātājs, gaiša galva, tikpat gaišredzīgs, cik patiess, gudrs un nopietns cilvēks, vīrs, kas daudz var darīt citu cilvēku labā. Bija tā, it kā Hedons nikni sev teiktu: «Dieva vārds, es nedrīkstu būt sarūgtināts un zemisks, un skaudīgs, man jācenšas šim zellim palīdzēt!»

Un Hedons lielā sajūsmā lasīja katru vārdu par Slīskēlas pilsētas padomes sēdēm, visu, kas vien iekļuva Tainkāslas avīzēs. Tainkāslas avīzes bija atklājušas Deividu, kura karagājiens pret Slīskēlas izcilo un tradicionālo korupciju tām bija kā radīts. Reižu reizēm Tainkāslas avīzes Deividam un viņa rīcībai veltīja gluži spilgtus virsrakstus: «Tracis Slīskēlas pilsētas padomē» vai «Slīskēlas miera traucētājs atkal darbā».

Hedonu kratīja īgni smiekli, kad viņš lasīja Deivida replikas. Viņš paskatījās pāri avīzes malai.

— Vai jūs tam nelietim tiešām tā teicāt?

— Tik trāpīgi nebija, Tom.

— Labprāt būtu redzējis tā zeļļa seju, kad jūs teicāt, ka viņa draņķīgā kautuve tik netīra, ka neder pat cūku kaušanai!

Vispirms gan Deivida iedzimtā pieticība palīdzēja gūt Toma Hedona simpātijas. Ja viņš būtu izrādījis kaut jel pirmās pazīmes, ka panākumi to apreibinājuši, viņš būtu pilnīgi sabojājis attiecības ar Hedonu. Bet to viņš nedarīja, un tāpēc Toms izgrieza labākās vietas no Tainkāslas «Argosa» un ar nozīmīgiem zila zīmuļa pasvītrojumiem aizsūtīja savam vecajam draugam Ņūdžentam.

Dženija par to visu neko nezināja, un Dženija nebija pacietīga. Deivida darba dedzību viņa iztulkoja kā nevērību un kļuva traka aiz dusmām par to, ka Deivids viņai neveltī uzmanību. Dženija bija tik nikna, ka radās lielisks iegansts meklēt mierinājumu Mērčisona slimnieku portvīnā. 1919. gada pavasari Dženija atkal dzēra diezgan regulāri. Apmēram tai pašā laikā atgadījās notikums ar ievērojamu psiholoģisku nozīmi.

Svētdien, piektajā maijā, nomira vecais Gaulens. Čārlijs trīs mēnešus bija slimojis ar tūsku un beidzot aizgājis pie dieva, par spīti vairākkārtējai šķidruma novilkšanai no spīdīgā, pietūkušā vēdera. Tas bija drūms paradokss, ka Čārlijam, kas nekad nebija sevišķi cienījis ūdeni, ūdens dēļ vajadzēja aiziet bojā. Bet, lai būtu kā būdams ar paradoksu, Cārlijs tomēr nomira — bēdīgos, nožēlojamos apstākļos. Divas dienas vēlāk Slīskēlā ieradās Džo.

Džo apmeklējums Slīskēlā bija milzīga sensācija. Viņš atbrauca otrdienas rītā mirdzošā sanbīmā, jaunā, zaļā divdesmit piecu zirgspēku mašīnā, ko vadīja šoferis tumši zaļā livrejā. Tiklīdz Džo pie savas vecās mājas Almas terasē izkāpa no mašīnas, tai apkārt sadrūzmējās ziņkārīgo pūlis. Mājas priekšā stāvēja Harijs Ogls, Čārlija vietnieks Džeks Vikss un daži Neptūna priekšstrādnieki — gandrīz jau bija laiks izvadīšanai, un, lai gan terasēs klīda baumas par Džo turību, tagad visus vārda tiešā nozīmē apstulboja pārmaiņa, kāda bija notikusi ar Džo. Un Frenks Vomzlijs, viņa kādreizējais priekšstrādnieks, to pat uzrunāja par «godājamo kungu». Džo bija vienkārši, bet solīdi ģērbies, viņš valkāja blāva zelta aproču pogas un tīra platīna pulksteņsaiti. Viņš bija skuvies, manikirējies, spodrinājies. Viņš spīdēja aiz acīm redzamas pārpilnības.

Šo Džo pārpilnību redzot, Harijs mīņājās no vienas kājas uz otru un cīnījās ar atmiņām par to Džo, kas strādāja Paradīzē par truļu dzinēju.

— Priecājos, ka atbrauci, Džo! Mēs, daži priekšstrādnieki, sametām naudu apbedīšanai. Mēs negribējām, lai tavu tēvu apbedī kā nabagu.

— Žēlīgais dievs, Harij! — Džo teatrāli uztraucās.— Tu runā par nabagu apbedīšanu! Vai tas nozīmē, ka tiešam bija tik ļauni?

Viņa skatiens pārslīdēja pār zemo, melno virtuvi, kur viņš kādreiz bija laizījis gaļas mērci no naža asmens, un atdūrās pret nožēlojamo, melno šķirstu, kur gulēja Čārlija Gaulena uzpūstais līķis.

— Ak dievs! — viņš sašuta. — Kāpēc tad jūs man neko neteicāt? Kāpēc jūs man nekad neatrakstījāt? Jūs taču visi mani pazīstat un zināt, kur esmu un kas esmu. Vai tā ir kristīga zeme, kas te īsti ir? Jums gan vajadzētu kaunēties, ka ļāvāt nabaga vecam vīram tā aiziet bojā. Jums laikam bija par grūtu piezvanīt uz manu fabriku?

Tikpat satricināts viņš bija arī bērēs. Pie kapa viņš sabruka un slaucīja asaras lielā zīda kabatas lakatā. Ar to viņš ieguva vienbalsīgu atzinību. Tūliņ no kapiem viņš brauca pie Pikingsa uz Lema ielu un pasūtīja greznu kapa pieminekli.

— Atsūtiet man lēsi, Tom! — viņš daiļrunīgi piebilda. — Cenai nav nozīmes.

Vēlāk Toms aizsūtīja lēsi. Viņš sūtīja lēsi vairākas reizes.

Pēc apbedīšanas Džo devās īsā, sentimentālā pastaigā pa pilsētu, izjuzdams visus panākumiem bagāta vīra iespaidus, senu laiku vietas apmeklējot. Harijs Ogls bija gluži samulsis no Džo varenības, kad tas viņam lūdza sagādāt no fotogrāfa Blēra Almas terases mājas fotouzņēmumu un to kopā ar lēsi viņam atsūtīt. Džo gribēja fotouzņēmumu, skaistu, palielinātu fotouzņēmumu, uz kura būtu redzama nabadzīgā mājiņa, kur viņš piedzimis.

Pievakarē, tā ap sešiem, Džo apciemoja savu veco draugu Deividu. Jaunā ziņa par Džo ierašanos Slīskēlā bija atsteigusies viņam pa priekšu, un Dženija ne tik vien pateica to Deividam, bet arī izšķērdīgi un satraukti gatavojās uzņemšanai. Bet Džo strupi atraidīja Dzenijas viesmīlību — viņš esot norunājis būt vakariņās Tainkāslas Centrālviesnīcā. Dženija sapīka, taču neatlaidās. Tad viņš, uzmetis vienu vienīgu rāmu, izteiksmīgu skatienu, nolūkoja viņu no galvas līdz kājām, un Dženija saprata, ka vairs neko nevar darīt — it neko nevar darīt. Prieks izdzisa viņas acīs, koķetā laipnība pazuda; viņa sēdēja klusa, dreboša un skaudīga.

Un tomēr viņa klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, pieķērās katram vārdam, ko Džo par sevi teica. Viņa nevarēja atturēties, nesalīdzinājusi abus vīriešus un to, ko tie sasnieguši: Džo spožos panākumus, Deivida bēdīgo neveiksmi.

Džo runāja vaļsirdīgi — Džo vienmēr bija vaļsirdīgs. Pats par sevi saprotams, kara beigas viņam likās pāragras — patiesībā tas nemaz nebijis tik peļams karš. Un tomēr arī tagad viss vēl bija samērā lieliski. Džo izvilka zelta cigarešu etviju, aizkūpināja cigareti un izpūta caur degunu turku tabakas aromātu; tad viņš paliecās uz priekšu un draudzīgi uzsita Deividam uz ceļa.

— Tu jau zini, ka mēs nopirkām Milingtona lietuvi — mēs ar Džimu Mozonu. Ak dievs, man žēl nabaga Stenlija! Viņš tagad ar savu sievu pastāvīgi dzīvo Burnmetā; viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām no Plata ielas. Jauks cilvēks, protams, bet pietrūka izturības. Tagad viņš esot vraks, kā dzirdu, īsts nervu vraks. Nu, varbūt tā arī bija labāk, ka mēs viņam izņēmām fabriku no rokām. Viņš par to dabūja pieklājīgu cenu, o jā, gluži pieklājīgu cenu. — Džo brītiņu klusēja, ieelpoja cigaretes dūmus, nevainīgi pasmaidīja. Viņa lielība tagad bija kļuvusi smalkāka; viņš to maskēja ar laipnu vienaldzību. — Tu taču zini, ka jaunie materiāli Neptūnam pasūtīti pie mums? Ko? Jā, noteikti. Tiklīdz ar karu sāka iet greizi, mēs tūliņ pārkārtojāmies. Kamēr visi citi sēdēja un domāja, ko nu darīt, mēs atkal pārkārtojāmies darba rīku un raktuvju materiālu ražošanai. Zini, — Džo tagad kļuva vaļsirdīgāks un runīgāks nekā citkārt, — kamēr bija karš, kalnrūpniecībā pazina tikai produkciju. Nevienam nebija laika savest kārtībā raktuves, pat ja būtu bijusi iespēja dabūt materiālus. Bet materiālu nebija. Nu mēs ar Džimu domājām, ka šie zeļļi smilkstēs pēc materiāla, tiklīdz iestāsies miers, un nebūs neviena, kas šos smilkstus varētu apklusināt, ja nu vienīgi dažas tādas gudras galvas kā Džims un es. — Džo nopūtās. — Nu, un tā mēs dabūjām pasūtījumu Neptūnam. Jā, jā, gads vēl nebūs beidzies, kad mēs Neptūnam pārdosim materiālus par piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

Milzīgā, gandrīz pasakainā summa — piecdesmit tūkstoši ar varenu spēku atbalsojās šai mazajā sīkpilsoniskām mēbelēm un turku cigaretes dūmiem pildītajā istabā. Kas to varēja iedomāties, ka Džo kārto tik kolosālus darījumus! Skaudībā degdama, Dženija dziļāk ierāvās krēslā.

Džo redzēja iespaidu, ko panācis, redzēja izbadējušos skatienu Dženijas acīs, salto naidīgumu Deivida skatienā. Tas viņu mazliet reibināja. Augstprātīgā labvēlībā, vārdus netaupīdams, viņš ar skubu turpināja:

— Protams, jāievēro, ka mūsu firmai netrūkst darba — mums, tas ir, Mozonam un Gaulenam, labs nosaukums, vai ne? Jūs man piedosiet, bet es citādi nevaru, es drusciņ lepojos ar firmu. Nu, kā jau teicu, mums ar Džimu ir dažādi blakus pasākumi. Piemēram — kaut vai tāds. Jūs taču būsiet dzirdējuši par materiālu novērtēšanas biroju? Nē? — Džo nožēlā pakratīja galvu. — Nu, to jums gan vajadzēja zināt. Jūs būtu varējuši nopelnīt mazliet naudas; bet, protams, lai ko panāktu, nepieciešams kapitāls. Ziniet, valdība, lai dievs tai dāvā ilgu mūžu, sapirkusi lielu daudzumu dažādu mantu, kas tagad vairs nav vajadzīgas: visu — no gumijas zābakiem līdz tirdzniecības kuģiem. Un, tā kā valdībai šīs mantas nav vajadzīgas, valdība, protams, vēlas no tām atbrīvoties. — Džo, lojāls kroņa pavalstnieks, ērti krēslā atlaidies, atļāvās viegli pasmīnēt, jo viņš īpaši gudrā veidā valdībai palīdzēja no šīm mantām atbrīvoties. — Vai redzat manu mazo mašīnu tur mājas priekšā?

— Ak, jā, Džo, — Dženija teica un norija siekalas. — Tā ir brīnišķīga!

— Nav jau slikta, nav jau slikta, — Džo piekrita. — Tikai mēnesi braukta. Varbūt jūs gribēsiet zināt, kā es pie tās tiku? — Viņš bridi klusēja, mazās, brūnās acis dzirkstīja. — Pirms sešām nedēļām mēs ar Džimu izbraucām Morpetas apkaimē un apskatījām tur valdības materiālus. Kādā koku laukumā atradām divus traktorus, kas lietoti gateru dzīšanai un pēc tam steigā aizmirsti. Tie stāvēja ārā starp satrunējušiem baļķiem, no augšas līdz apakšai aprūsējuši un netīri. Pavirši apskatot, tur vairāk nekā nebija kā veca dzelzs; bet, ja labi papētīja, tie bija lietojami un tikpat kā jauni, katrs apmēram divi tūkstoši vērts. — Džo nevainīgi apklusa. — Nu, tā mēs ar Džimu solījām vecu dzelžu cenu un paņēmām traktorus līdzi. Mēs tos aizvedām uz Tainkāslu, likām tur notīrīt un pārkrāsot un itin jauki pārdevām. Peļņu mēs dalījām uz pusēm, un tur tā mazā ķerra, — Džo pamāja ar roku uz loga pusi, — ir iznākums.

Klusums. Tad pār Dženijas bālajām lūpām neviļus izlauzās apbrīnas sauciens. Šī brīnišķīgā, b r ī n i š ķ ī g ā mašīna, kas mirdzēja tur mājas priekšā, pirkta un samaksāta, un r a d ī t a ar vienu vienīgu gudru darījumu! Tā ir veiklība! Ai, tas bija par daudz, tas bija vairāk, nekā viņa spēja paciest!

Gaulenam ar to pietika. Džo vienmēr zināja, kad radījis vēlamo iespaidu. Steigšus viņš pavērās lētajā, zilajā emaljas pulkstenī uz kamīna, tad paskatījās savā plānajā zelta kabatas pulkstenītī un uzlēca kājās.

— Žēlīgā debess, ir jau vēls! Ja nepasteigšos, netikšu laikā pie Džima. Nedusmojieties, ka aizeju, bet man septiņos jābūt Centrālviesnīcā.

Viņš pakratīja abiem roku un devās uz durvīm — izdarīgs un runīgs, smējās un tērzēja, pilns dzīvesprieka, labā omā un apmierināts ar sevi. Durvis aizvērās, mašīna ierūcās — Džo bija projām!

Deivids ar vieglu, ironisku smīnu uzlūkoja Dženiju.

— Tas nu bija Džo! — viņš noteica.

Dženija ļauni atbildēja viņa skatienam.

— Es pati zinu, ka tas bija Džo! — viņa sapīkusi iesaucās. — Ko tu īsti gribi teikt?

— Ak, neko, Dženij! Bet nu, kad viņš aizbraucis, man ienāk prātā, ka viņš man arvien vēl nav atdevis tās trīs mārciņas.

Dženijas krūtīs pamodās īsts dusmu velns, ko skubināja skaudība un apziņa, ka viņai ar Džo viss neatsaucami un galīgi beidzies. Viņas mute saviebās.

— Trīs mārciņas! — viņa ņirgājās. — Tās Džo pasviestu viesmīlim. Viņam pieder vesela bagātība; viņš varētu tevi tūkstošreiz nopirkt un pārdot. Viņš ir vīrs; viņš var kaut ko izdarīt, prot nopelnīt naudu. Kāpēc tu nemācies no viņa.? Paskaties uz viņa mašīnu un viņa uzvalku, un viņa kurpēm, un cigaretēm, ko viņš smēķē! Paskaties uz viņu, es tev saku, un kaunies! — Viņas balss jau ķērca. — Džo ir viens no tiem vīriešiem, kas savām sievām sagādā labu dzīvi, — ved viņas uz restorāniem un uz deju un izpriecu vietām! Viņš savu sievu ievestu sabiedrībā, smalkajos ļaudīs un vispār... Paskaties uz viņu, es tev saku, un paskaties uz sevi! Tu neesi cienīgs viņam zābakus nolaizīt; tu vispār neesi vīrietis. Tu esi lupata — jā, tas tu esi, un arī Džo par tevi tā domā. Tagad viņš brauc savā skaistajā, lielajā mašīnā un atlaižas sēdeklī, un smejas par tevi. Viņš gardi smejas par tevi. Lupata, viņš saka, lupata, lupata, lupata!

Viņas balss kļuva spalga un aizķērās, uz viņas lūpām bija putainas siekalas, acīs — naids.

Deivids stāvēja viņai iepretī savilktām dūrēm. Ar lielām pūlēm viņš savaldījās, jo atzina, ka vienīgā iespēja viņu no lēkmes paglābt ir atstāt viņu mierā. Viņš pagriezās un iegāja virtuvē.

Dženija palika dzīvojamā istabā, viņa elpoja ātriem, nikniem grūdieniem. Viņa apslāpēja impulsu sekot Deividam virtuvē un turpināt ķildu, aizturēja izsmieklu un visus aizvainojošos vārdus, kādi vēl bija uz mēles. Viņa zināja kaut ko labāku. Viņa rija siekalas. Dārgās cigaretes dūmu smarža arvien vēl virmoja gaisā un darīja Dženiju gandrīz traku. Viņa izsteidzās no istabas, uzlika cepuri un izgāja ārā.

Bija vēls, kad viņa pārnāca. Gandrīz vienpadsmit. Bet Deivids vēl negulēja. Viņš sēdēja virtuvē pie trauku galdiņa, iegrimis jaunā Ogļrūpniecības komisijas akta novilkumā, kas nupat bija ieguvis likuma spēku. Viņai virtuvē ienākot, Deivids pacēla skatienu. Viņa stāvēja durvīs nošķiebtu cepuri, stiklainām acīm, vaigus klāja sīku asinsvadiņu tikls. Viņa bija galīgi piedzērusies.

— Hallo! — viņa ņirgājās. — Vēl arvien darbojies, naudu pelnīdams? — Vārdi skanēja pavisam neskaidri, bet sejas izteiksme bija nepārprotama. Deivids izbijies uzlēca kājās, viņš vēl nekad nebija redzējis sievu piedzērušos.

— Laid mani! — Viņa sita Deividam un turklāt pati gandrīz pakrita. — Negribu, ka tu mani apgrūtini. Rokas nost! Ņem rokas nost! Tu to neesi pelnījis.

Dziļi sirdī viņš juta rūgtumu.

— Dženij! — viņš lūdzās.

— Ž—ženij! — viņa mēdījās, šķobīdama seju. Tad grīļodamās gāja viņam klāt, iespiedusi rokas gurnos. — Tu esi smalks putns, tu mani piespied te nonīkt pašus skaistākos gadus. Kamēr tu bija karā, es labi padzīvoju. Un arī t a g a d labi padzīvošu.

— Bet, Dženij! — viņš lūdzās, sāpēs sastindzis. — Tev vajadzētu iet gultā.

— Es neiešu gultā, — viņa svepstēja. — Tevis dēļ es netikšos gultā.

Viņš to uzlūkoja; pēkšņi viņam prātā ienāca bērns, ko viņa bija viņam dzemdējusi, un sāpes, redzot viņu tādu, kļuva neciešamas.

— Dieva dēļ, Dženij, saņemies! Pat ja es tev tagad vairs neko nenozīmēju, domā taču par mūsu bērnu, domā par Robertu! Nekad neesmu par viņu runājis. Negribēju tev darīt sāpes. Bet vai atmiņas par viņu tev neko nenozīmē?

Viņa sāka skaļi smieties, savā apskurbumā viņa smējās un smējās, kamēr no mutes sāka pilēt siekalas.

— Jau sen gribēju tev to pateikt, — viņa ņirgājās, — jau sen. M ū s u bērns! Tu gan esi augstās domās par sevi, kungs un pavēlniek! Kā tad tu zini, ka tas ir tavs bērns?

Viņš to uzlūkoja neizpratnē, ar riebumu sejā. Tas Dženiju darīja gandrīz traku.

— Tu, muļķi! — viņa pēkšņi ieķērcās. — Tas bija Džo bērns!

Viņš saprata. Viņš nobālēja kā mironis. Tad spēji sagrāba Dzeniju aiz pleciem un piespieda pie durvju stenderes.

— Vai tas tiesa?

Izbailēs atskurbusi, viņa ar stiklainu skatienu raudzījās Deividā. Viņa redzēja, ka gājusi par tālu; viņai nekad nebija bijis nodoms Deividam teikt patiesību. Izbijusies viņa sāka raudāt un sabruka. Grīļodamās pieplaka viņam pie krūtīm un histēriski raudāja.

— Ak dievs, ak dievs! Piedod man, Deivid! Esmu slikta, esmu slikta, esmu slikta! Es nekad vairs neielaidīšos ar vīriešiem, nekad, nekad, nekad! Būšu godīga, būšu godīga. Neesmu vesela! Es tiešām neesmu vesela, man reizēm jāiedzer pa glāzītei, lai uzturētu spēkus. — Viņa kliedza un vaimanāja.

Deivida seja palika sastingusi; viņš aizvilka Dženiju līdz dīvānam, ar delnu balstīdams viņas nokārušos galvu. Histērijas lēkmes trakumā viņa sāka papēžiem dauzīt grīdu. Viņa gaudoja:

— Deivid, dod man vēlreiz izdevību, dieva dēļ, dod man vēlreiz izdevību! Neesmu tiešām slikta, nē, nē! Viņš tikai mani paveda, bet tagad visam beigas, jau kopš gadiem, to jau vēl šodien varēja redzēt, viņš izturējās tā, it kā es būtu dubļi viņam zem kājām. Un tu esi labākais vīrs pasaulē, Deivid, labākais vīrs, kāds pasaulē jebkad bijis, un es nejūtos vesela, Deivid, ak, es esmu briesmīgi slima, Deivid, veselu mūžību man nav bijis atpūtas, es tiešām neesmu vesela, ak, ja tikai tu man vēlreiz dotu izdevību, Deivid, Deivid, Deivid...

Viņš drūmi novērsās un ļāva Dženijai runāt, lai viņa izsmilkstētu no dvēseles visu savu nožēlu izmisumu. Deividu nomāca trulas sāpes; Dženija viņam bija devusi briesmīgu sitienu. Atmiņas par mazo Robertus viņam bija dārgas, viņš tās kā dārgumu glabāja sirdī. Un Dženija pat tās bija aptraipījusi.

Beidzot viņa aprimās, papēžu nervozie klaudzieni norima. Iestājās klusums. Deivids dziļi elpoja, tad pavisam mierīgi sacīja:

— Nerunāsim vairs par to, Dženij. Varbūt tas tiesa, ko tu saki. Tu neesi vesela. Varbūt būtu labi, ja tu uz kādu laiku aizbrauktu no šejienes. Ko tu teiktu par atpūtu Dana Tīzdeila lauku mājā Saseksā? To es viegli varētu nokārtot — mēs ar Danu sarakstāmies.

— Laukos? — Dženija elsāja; tad viņa izmisusi un aizgrābta paskatījās viņā. — Laukos, Saseksā?

— Jā.

— Ai, Deivid! — Dženija atkal sāka raudāt. Šīs pēkšņās izredzes šķita tik brīnišķīgas un Deivida labsirdība tik brīnišķīga, un viss bija tik brīnišķīgs. — Cik labs tu esi pret mani, Deivid! Tikai turi mani savās rokās un saki man, ka vēl mīli.

— Vai tu man apsoli, ka tur nedzersi?

— Jā, Deivid, jā, jā! — Šņukstēdama viņa to apzvērēja kaislīgā godīguma un uzticības uzplūdā.

— Labi, Dženij, es visu nokārtošu.

— Ai, Deivid! — viņa šņukstēja aizgūdamās. — Tu esi labākais vīrs, kāds jelkad pasaulē bijis!

IV

Kādu rītu nākamajā mēnesī, jūlija sākumā, Deivids pavadīja sievu uz Tainkāslas Centrālo staciju. Par Dženijas uzturēšanos Vinrašā viņš ar Greisu Tīzdeilu vienojās bez grūtībām — Greisa no sirds priecājās. Uztura nauda, kas Deividam ik nedēļas jāmaksā, nepavisam nebija liela, bet no Greisas vaļsirdīgās un vienkāršās vēstules Deivids saprata, ka nauda viņai ļoti noder.

Dženija bija sajūsmināta: prieks par atvaļinājumu viņu reibināja, darīja vaigus sārtus, acis gaišas. Viņa bija maiga un sirsnīga un izplūda nožēlās. Viņa jau tagad iztēlojās, kā baros vistiņas, glaudīs mīļos mazos jēriņus un pēc trim nedēļām šķīstīta, izdziedināta un skaistāka nekā jebkad pārbrauks pie Deivida. Ai, tas bija b u r v ī g i !

Viņa stāvēja ar Deividu pie atvērtām durvīm blakus vagona nodalījumam, kur viņa ar avīžu kaudzi un vienu žurnālu bija aizņēmusi stūra vietu brauciena virzienā. Cik aizkustinoši no Deivida puses, ka viņš nopircis žurnālu! Neteiksim, ka viņa būtu sevišķi sajūsmināta par izvēli; bet tas bija comme il faut, jo dāma nekad neceļo bez žurnāla. Un Dženija jutās laimīga tikai tad, kad tās rīcība bija comme il faut. Viņa tērzēja ar Deividu, reižu reizēm uzmeta viņam traģiski jūtīgus skatienus, skatienus, kas liecināja par nožēlām un patiesu cenšanos laboties. Viņš bija pavisam kluss. Bieži viņa sev jautāja, ko gan viņš domā par... nu... par to, ko viņa tik aušīgi bija izpļāpājusi. Reizēm viņai radās neskaidras aizdomas, ka viņš to visu aizmirsis vai lāgā tam netic, jo viņš to nekad vairs netika pieminējis. Lai nu būtu kā būdams, viņa bija pārliecināta, ka Deivids piedevis, un tas glaimoja viņas patmīlībai. Viņai nebija ne jausmas, kāds briesmīgs sitiens Deividam bija viņas atklājums. Deivids bija bijis pārliecināts par viņas uzticību, lielā maigumā glabāja atmiņas par mazo Robertu, un to visu sadragāja viens vienīgs dzērumā izteikts teikums. Viņš briesmīgi cieta. Bet, tā kā viņš nepārmeta, netincināja par visiem netīrajiem sīkumiem un nesita viņu līdz nemaņai, Dženijai bija tāda sajūta, ka viņam tas nesāp. Patiesībā viņa Deividu nepazina. Viņa nespēja novērtēt viņa rakstura stiprumu un skaistumu, kas viņam lika klusēt. Un viņa sirds dziļumos bija apjukusi, priecīga, varbūt pat drusku nicīga.

Viņa paskatījās lielajā pulkstenī perona galā.

— Nu, — viņa teica, — ir jau gandrīz laiks. — Viņa iegāja nodalījumā; atskanēja svilpiens. Viņa cieši apskāva Deividu, viņš aiztaisīja durvis. Viņas pēdējie vārdi bija:

— Tev manis trūks, vai ne, Deivid?

Tad viņa, viegli uzelpodama, apsēdās. Tālais ceļojums pagāja ātri ar žurnālu, sviestmaizītēm un ziņkāri, citus ceļotājus apskatot. Dženija ļoti lepojās ar savu spēju noteikt ļaužu kārtu: pirmajā acu uzmetienā viņa varēja pateikt, ko kurš valkā, cik maksā tā cepure, vai viņa dimants īsts vai neīsts, vai šo cilvēku var pieskaitīt pie smalkiem ļaudīm.

Divos Dzenijai bija jāpārsēžas. Trijos viņa iegāja restorānvagonā, izdzēra tasi tējas un eleganti parunājās ar glītu gaišmatainu jaunekli, kas sēdēja pie tā paša galda. Patiesībā sākumā viņš sēdēja pie blakus galda, bet drīz pienāca klāt un apsēdās pie viņas galda. Komiski, viņš bija ceļojošs aģents. Ar īsu, paslepenu smīnu viņa atcerējās plikgalvi aģentu, ko pati pēc kāzām bija Deividam izdomājusi. Mīļais Deivids! Viņa tiešām izturējās solīdi pret glīto gaišmataino jaunekli, izrādīja tikai pieklājīgu interesi, kad tas pastāstīja, ka pārdodot ķirurģijas instrumentus. Ak, viņa uzvedās ļoti smalki un atvadoties kā īsta dāma sniedza tam roku.

Puspiecos viņa izkāpa Pārnemas mezgla stacijā. Dans viņu sagaidīja. Viņš izskatījās liels un veselīgs, un laimīgs. Viņš valkāja vecu, pie kakla atpogātu karavīra kreklu, getras un samta bikses. Viņam bija mazs fords, aizmugurē iekārtots kravas pārvadāšanai. Dans iemeta mašīnā viņas somu, it kā tā būtu spalva, un viņi brauca uz Vinrašu.

Lauki Dženiju sajūsmināja, un Greisas uzņemšana sajūsmināja pat vēl vairāk nekā lauki. Greisa bija sagatavojusi lielisku launagu: tēju, svaigas olas un biskvītu, un mazus trauslus cepumus, kas garšoja lieliski un, kā Greisa teica, bija īsts Saseksas ēdiens. Viņi visi apsēdās blakus: Dženija, Greisa, Dans, mazā Karolaina Anna un Tomass, mazulītis, kas klausīja uz vārdu Dikeri-Doks, — viņš sēdēja augstajā bērnu krēsliņā mātei pie labās rokas. Tā viņi ēda lielajā, akmens plāksnēm izliktajā virtuvē, un Dženija nezināja, par ko vairāk jūsmot — par īstajiem Saseksas cepumiem, par svaigajām, tikko dētajām olām vai par Dikeri-Doku. Dženija jūsmoja par visu un teica, viss esot tik burvīgi.

Pēc launaga Greisa viešņai izrādīja saimniecību, paskaidroja, ka zemes gabals esot mazs, tikai desmit akru, ko tie nomājot no vecā mistera Pērsla. Greisa arī nemaz neslēpa to, ko gudrā mazā Dženija pati skaidri redzēja. Greisa vienkārši pateica, ka viņiem ar Danu jādzīvojot pieticīgi. Putnkopība, Dana galvenais ienākumu avots, bija grūts darbs un atmeta niecīgu peļņu. Bet vasaru Greisa uzņēma pansionārus, un pansionāri, tā Greisa smaidot paskaidroja, esot viesi, kas maksājot naudu. Greisa bieži smaidīja — viņa bija ārkārtīgi laimīga ar Danu, Karolainu Annu un Dikeri-Doku; viņa strādāja kā vergs, bet jutās laimīga. Viņa bija izrāvusi Danu no Neptūna, aizvedusi tālu, tālu projām no šīs nožēlojamās raktuves, un tas bija svarīgi. Naudai, tā viņa piebilda, naudai neesot nekādas nozīmes.

Greisas vaļsirdības aizkustināta, Dženija silti piebalsoja.

— Ak, — viņa klīrīgi teica, viegli nodrebēdama aiz prieka, ka var apstiprināt Greisas vārdus, — ak, mans Deivids par naudu saka gluži to pašu!

Ceļojumā nogurusi, Dženija pirmajā vakarā agri aizgāja gulēt. Viņa gulēja kā nosista, pamodās, kad ārā jau bija gaiša diena, aiz loga vējā šūpojās koki un māva govis. Ai, cik burvīgi, Dženija domāja un, kairi izstiepusies, palika guļot. Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzu! — Dženija priecīgi atsaucās, jo viņa jutās tiešām lieliski.

Maza, resna meiča — Greisas vienīgā palīdze mājas darbos, kalpone no ciema — ienāca un ienesa tēju. Viņas vārds bija Pega. Vaigi viņai bija sarkani kā ķiršogas, īsie stilbi resni kā klavieru kājas. Dženijai tas likās milzīgi jocīgi — šīs kājas bija kulminācija!

Eleganti tēju padzērusi, Dženija piecēlās, uzvilka rīta svārkus un zaļās rīta kurpes ar skaisto marabu apmali, kas bija mīkstas un b u r v ī g a s, tāpat kā rīta kleita. Viņa dejodama iegāja vannas istabā. Māja bija veca, kailām, spodrām dēļu grīdām un bez tapetēm, toties Greisa bija čakli darbojusies ar otu. Dzīvās krāsās krāsotās sienas bija spilgtā kontrastā ar tumšo māju. Arī vannas istaba bija glīta — pavisam vienkārša, ar emaljētu vannu. Dženija nomazgājās. Mājās Dženija rītos nekad negāja vannā, bet, kad bija ciemos, tad, protams... nu jā... pats par sevi saprotams.

Pēc brokastīm Dženija viena pati staigāja pa saimniecību, uz katra soļa atklādama brīnumus. Mazos, ņipros cālēnus, patīkamo kūts smaku, mīļās Greisas mazo akmens dārzu, kas bija pilns burvīgām akmeņlauzītēm, baru jauku, mazu sivēniņu, kuri, no Dženijas bēgot, vicināja astītes un tik jocīgi lēkāja — gluži kā medību suņu bars miniatūrā.

— Ai, vai laukos nav tiešām brīnišķīgi? — Dženija romantiskā sajūsmā dvesa.

Vienpadsmitos Greisa pavaicāja, vai Dženija negribot peldēties. Greisa teica, viņa ar Danu un ģimeni vasaru ik dienas ejot peldēties, lai darba būtu diezin cik daudz. Greisa smaidīdama pastāstīja, ka viņi ar Danu šo ieradumu esot apzīmogojuši ar svinīgu zvērestu. Dženija neprata peldēt, bet aizgāja līdzi uz krastmalu — mazu smilšainu liedaga laukumiņu, kas pieslējās pie zemes gabala.

Dženija stāvēja krastā un noskatījās, kā Greisa un Dans, un «ģimene» iekāpa ūdenī. Dans nesa Karolainu Annu, Greisa sešus mēnešus veco Dikeri-Doku. Seklajā ūdenī bija prieku bez gala, un, kad abi mazie bērni pēc tam izstiepušies gulēja siltajās, mīkstajās smiltīs, Greisa ar Danu aizpeldēja jūrā. Viņi peldēja tālu; tas bija skaisti; tad viņi izpeldēja malā un izskatījās gluži tādi kā Dženijas žurnāla vāka attēlā. Savāda sajūta aizžņaudza Dženijai kaklu. Greisas spēcīgais, slaidais stāvs bija saulē iededzis un vingrs. Nu Dans ar viņu sāka skaistu rotaļu, viņi pasvieda Dikeri-Doku viens otram kā gumijas bumbu — un kā Dikeri—Doks priecājās! Karolaina Anna ņipri skraidīja apkārt, priecīgi spiedza un lūdza māmiņu un tētiņu, lai taču sviežot Dikeri-Doku zemē. Bet māmiņa un tētis to negribēja darīt, un beidzot Dans parāva mazo Karolainu Annu aiz kājas, un smiltīs nu sākās lielisks tracis.

Tad Dana brīvā pusstunda bija pagājusi un viņš steidzās atpakaļ, lai brauktu ar savu fordu uz Fitlhemptonu. Dženija domīgi gāja Greisai līdzi uz mājas pusi. Kam šiem laimīgajiem cilvēkiem vajadzīga nauda? Viņi bija brīnišķīgi veseli, viņiem bija svaigs gaiss, ko elpot, jūra, kur peldēties, saule, kur sildīties.

Pusdienu paēdusi, Dženija nekavējoties apsēdās un uzrakstīja četras lappuses garu, asarām notraipītu vēstuli Deividam, slavēdama vienkāršās dzīves jaukumu un lauku priekus. Kājām aizgājusi uz Pārnemas mezglu nodot vēstuli pastā, viņa jutās apgarota un skaidra. Viņa zināja, ka tagad a t r a d u s i pati sevi. Arī viņa, ja vien gribēja, varēja būt tāda pati kā Greisa — un kāpēc gan ne? Viņa pasmaidīja. Maigi viņa mēģināja noglaudīt mazu jēriņu, kas caur žogu ceļmalā stiepa purniņu pretī; bet jēriņš aizskrēja, apstājās lauka vidū un tur pie siena kaudzes nokārtoja savas vajadzības. Tas nekas, tas nekas, tas viss taču tik neizteicami brīnišķīgi!

Atnāca nākamā diena, gaiša un saulaina, un nākamā un aiznākamā, un arvien vēl bija brīnišķīgi. Varbūt... nu jā, kad labi apdomāja... varbūt ne gluži tik brīnišķīgi. Dženija zināja, ka ar laiku pie visa pierod, un tas bija iemesls, kāpēc viņa laukus gan vēl arvien mīlēja, bet tomēr vairs nemīlēja tik ļoti kā līdz šim. Jocīgi! Dženija savā nodabā smaidīja, nākamajā sestdienā viena pati sēdēdama krastmalā un ar baudu smēķēdama cigareti. Nevarēja teikt, ka Dans ar Greisu pret viņu nebūtu tikpat jauki un laipni; Dans ar Greisu izturējās nevainojami, bet te bija pavisam mazmazdrusciņ garlaicīgi. Tas viņai jāatzīst. Jūrmalā nevienas vienīgas dzīvas dvēseles, par mūziku vai promenādi nemaz nerunājot, un cāļu barošana — nu, vaļsirdīgi sakot, viņai jau bija līdz kaklam apnicis barot cāļus. Un cūkas — uz šiem netīrajiem kustoņiem viņa nemaz vairs nevarēja paskatīties.

Dženija piecēlās un, tā kā viņai bija tāda sajūta, ka kaut kas jādara, nolēma aiziet uz Pārnemu. Pārnemā viņa atkal nopirka kārbiņu cigarešu un rīta laikrakstu, tad iegāja «Priecīgajā prātā» un pasūtīja glāzi portvīna. Tas bija īsts krogs! Vai tiešām cilvēkiem nepietrūka nekaunības kaut ko tādu saukt par restorānu? Un turklāt viņa pati izskatījās tik krāšņa — to viņa ievēroja reklāmas spogulī pie pretējās sienas. Viņa izskatījās žilbinoša, un te nebija neviena, kas viņu ievērotu; tikai «Priecīgā prāta» saimniece, veca, īgna sieva, kas Dženijai uzmeta aizdomīgu skatienu un gandrīz negribēja apkalpot. Vecā sieva nupat bija barojusi vistas. Ak dievs, Dženija domāja, vai es nekad vairs netikšu vaļā no šīs nolādētās vistu barošanas?

Īgna viņa pārnāca mājā, tūliņ iegāja savā istabā un iegremdējās avīzē. Tā bija Londonas avīze. Dženija dievināja Londonu; viņa savā mūžā četras reizes bijusi Londonā, un ikreiz tā viņu bija apbūrusi. Viņa izlasīja visas ziņas par Londonas sabiedrības dzīvi, tad viņa lasīja sludinājumus. Tie bija tiešām interesanti, nudien, interesanti — īpaši tie, kas meklēja iestrādājušās pārdevējas. Tovakar Dženija aizgāja gulēt stipri domīga.

Nākamajā dienā lija.

— Mīļais dieviņ! — Dženija sacīja, drūmi skatīdamās ārā pa logu. — Aizlijusi svētdiena. — Viņa atteicās iet uz baznīcu, īgni klejoja apkārt un bija dzedra pret Karolainu Annu. Pēc pusdienas Greisa aizgāja diendusā. Dans gāja uz šķūni kraut sienu. Pēc piecām minūtēm arī Dženija ietipināja šķūnī.

— Hallo, Dan! — viņa priecīgi iesaucās, uzmezdama Danam možu skatienu un koķeti ieplezdama kājas.

Dans it vienkārši un bez smaida paskatījās lejup uz viņu.

— Hallo! — viņš bez kādas sajūsmas atsaucās, tad pagrieza muguru un atkal sāka sparīgi darboties ar sienu.

Dženijas seja izstiepās; brīdi viņa pastāvēja, glābdama lepnumu. Viņai to jau vajadzēja zināt, ka Dans neredz nevienas citas, tikai Greisu; viņš jau bija gatavais lauku lempis. Tad viņa gausi izgāja lietū. — Lauku lempis! — viņa murmināja. — Nolādētais, muļķīgais lauku lempis!

Nākamā diena atkal bija lietaina. Viņas sapīkums auga. Cik ilgi viņai vēl vajadzēs paciest šo nožēlojamo, riebīgo kaktu? Vēl divpadsmit dienas! To nu viņa nemūžam un nekādā ziņā nevarēja izciest — nē! Viņa gribēja drusku dzīvības, drusku izpriecas. Viņa nebija radīta lauku tukšumam. Domās viņa jau pārmeta Deividam, ka tas viņu atsūtījis šurp, viņa pat sāka to ienīst. O! Viņam jau nekas nekait! Tainkāslā viņam droši vien klājas jauki! Viņa taču zināja, kā vīri uzvedas, kad sievas nav mājās. Viņš dzīvo jautri, kamēr viņa nīkst te, šai nožēlojamā kaktā!

Un Dženija sāka pēc sava prāta apsvērt savas attiecības ar Deividu. Viņai nebija nolūka tās vēl ilgi turpināt. Un kādēļ viņai tas arī jādara? Viņa varēja viena pati nopelnīt četras mārciņas nedēļā un turklāt vēl baudīt Londonas dzīvi. Un patiesībā viņa Deividu nemaz nemīlēja.

Nākamajā dienā atkal parādījās saule, gaiša saule, taču Dženijas sejā tā nemodināja siltu atspīdumu. Mājas durvis un logi bija līdz galam vaļā; vieglais vējš pūta istabās. Greisa gatavoja ievārījumu, lielisku ķiršu ievārījumu, un ķiršogas bija no Greisas pašas augļu dārza. Pietvīkusi un laimīga viņa darbojās lielajā virtuvē. Viņai likās, ka Dženija šodien neizskatās visai labi, un, Gērnzijas govi izslaukusi, viņa nolika Dženijai uz galda glāzi trekna putojoša piena.

— Man negaršo piens, — Dženija teica un sapīkusi izgāja saulainajā pagalmā. Ziedos dūca bites; Dans tālāk stūrī cirta malku, cirvis aprakstīja skaistu, zibošu loku; ēnā gremodamas gulēja govis. Skaisti.

Bet ne Dženijai. Viņai tas tagad likās riebīgi, riebīgi, riebīgi! Viņa ilgojās pēc Londonas. Viņas sirds bija pieķērusies Londonai, viņa ilgojās pēc trokšņa un kustības, un skaļas ielu drūzmas. Augsti paceltu galvu viņa aizsoļoja uz Pārnemu, nopirka avīzi. Viņa stāvēja veikali priekšā, lasīja sludinājumus, daudz, daudz sludinājumu. Viņa bija pārliecināta, ka varētu dabūt kādu no šīm vietām. Tikai joka pēc viņa iegāja stacijā un apvaicājās par Londonas vilcieniem. Viens ātrvilciens atgāja četros. Zibens ātrumā Dženija izšķīrās. Kamēr Greisa pēcpusdienā darbojās, tēju vārot, Dženija sakravāja somu un izzagās no mājas. Viņa tika vilcienā, kas četros gāja uz Londonu.

Kad Greisa nāca Dženiju saukt un redzēja, ka Dženija ar visām mantām aizgājusi, viņa, briesmīgi uztraukusies, nosteidzās lejā virtuvē.

— Dan, — viņa teica. — Dženija ir projām. Ko mēs viņai esam nodarījuši?

Dans, kas pašreiz triepa biezu kārtu svaigā ķiršu ievārījuma uz liela maizes rieciena, pārtrauca šo nodarbību.

— Ak tad projām gan, ko?

— Jā, Dan! Vai mēs viņu neesam apvainojuši? Esmu noraizējusies.

Dans pievērsa uzmanību ievārījuma maizei. Viņš nokoda milzīgu kumosu, tad, gausi gremodams, teica:

— Es tavā vietā daudz neraizētos, mīļā Greisa. Nedomāju, ka viņa daudz būtu vērta. — Tas varbūt pierādīja, ka Dans tomēr nebija tāds lauku lempis, kā Dženija domā.

Vakarā Dans uzrautiem pleciem sēdēja un rakstīja vēstuli Deividam. Viņš ļoti nožēlojot, tā viņš rakstīja, ka Dženijai vajadzējis pārtraukt atpūtu Vinrašā, un cerot, ka viņa labi pārbraukusi mājās.

Deivids vēstuli saņēma nākamās dienas vakarā, un vēstule viņu darīja manāmi neomulīgu. Dženija nebija atbraukusi. Viņš paskatījās uz māti, kas tagad bija pie viņa un vadīja saimniecību. Bet viņš nekā neteica. Viņš domāja, ka Dženija atbrauks nākamajā dienā. Par spīti visam, viņš to arvien vēl mīlēja; protams, Dženija atbrauks.

Bet Dženija neatbrauca.

V

Maigi un saudzīgi krustmāte Kerija bīdīja Ričardu stumjamā krēslā taisni uz zelta lietus koku mauriņa vidū. Diena bija silta un saulaina, un zeltainās bārkstis biezi nokārās lejup, pārvērzdamas koku vienā vienīgā lielā, dzeltenā ziedā, kas meta patīkamu ēnu uz nopļautā mauriņa. Šai ēnā nu krustmāte Kerija ar lielu rūpību novietoja Ričardu. Vispirms viņa paņēma mazo bluķīti, ko Bārtlijam bija likusi speciāli nozāģēt Ričarda kāju balstam, tad sildāmpudeli — alumīnija sildāmpudeli, jo tā visilgāk turēja siltumu, beidzot vilnas segu, ar kuru tā viņu rūpīgi apsedza no visām pusēm. Krustmāte Kerija labi zināja, kas Ričardam patīk, un prieks bija izpildīt visas viņa gražīgās iegribas, īpaši tagad, zinot, ka viņš beidzot sāk atlabt.

Krustmāte Kerija nekad nevarēja aizmirst pirmo īsto Ričarda atlabšanas pierādījumu, nekad nevarēja aizmirst to dienu tieši pirms trim mēnešiem un vienas nedējas, kad viņš to uzrunāja. Viņš gulēja gultā kā liels bluķis, mēms un smags — grozīgā acs sekoja Karolainas kustībām pār istabu, šī trulā un tomēr dzīvā, baziliskā acs. Viņš murmināja:

— Vai tu tā esi... Karolain?

Neizteicamā sajūsmā viņa gandrīz paģība, kā māte, kuras pirmdzimtais beidzot sāk šļupstēdams runāt.

— Jā, Ričard... Viņa tvēra ar roku pie krūtīm. — Es pati... Karolaina... Karolaina.

Viņš murmināja:

— Ko es gribēju teikt? — Tad viņam zuda interese. Bet tagad tas nebija svarīgi. Viņš bija runājis.

Šīs labvēlīgās zīmes apreibināta, viņa ar divkārt pašaizliedzīgu gādību divreiz dienā rūpīgi nomazgāja vājinieku no galvas līdz kājām, katru vakaru ieberzēja viņam muguru ar metilspirtu un pēc tam apkaisīja ar talka pūderi. Nebija viegli izvairīties no izsutumiem, dažkārt četrreiz dienā mainīt slapjos palagus, bet krustmāte Kerija to darīja. Viņa gribēja Ričardu kopt tik ilgi, kamēr viņš kļūs vesels. Viņš pamazām atguva kustības spējas, paralizētās puses kustību spējas, un reizēm krustmāte Kerija veselu stundu berzēja viņa labo roku, gluži tāpat kā kādreiz bija Harjetai sukājusi matus. Kamēr viņa to masēja, Ričarda trulais skatiens taustījās gar viņas stāvu uz augšu un uz leju pat ar zināmu alkatību, un viņš bieži murmināja:

— Tu esi lieliska sieviete, Karolain... Bet mani vajā... ar elektrību ...

Viena no viņa iedomām bija tā, ka viņam caur miesu laižot elektrisko strāvu. Vakaros viņš vienmēr Karolainai lūdza atvilkt gultu no sienas, lai no blakus istabas nevarētu laist elektrību. Viņš to lūdza lišķīgi, runājot izlaida balsienus, neskaidri murmināja, samainīja līdzskaņus, reizēm trūka veselu vārdu.

Šajās iedomātajās elektrības strāvās varēja būt vai nebūt dala patiesības, krustmāte Kerija par to negribēja strīdēties. Viņai ne prātā nenāca šaubīties par Ričarda spriedumu. Viņas nodoms bija modināt viņā interesi, izklaidēt, novērst no domām par sevi, un tas viņai lika atcerēties misis Hamfriju Vordu, savu mīļāko rakstnieci, kas dvēseles sasprindzinājuma reizēs bija izrādījusies par īstu brīnumārsti. Tā krustmāte Kerija sāka — katru priekšpusdienu un katru vakaru — Ričardam lasīt priekšā, un sākumam viņa izvēlējās «Lēdijas Rozes meitu», kas varbūt bija mazliet patmīlīgi, jo tā bija viņas mīļākā grāmata, un ikreiz, kad tika līdz lielajam atsacīšanās mirklim, no krustmātes Kerijas acīm bira asaras. Un Ričards skatījās griestos vai plūkāja drēbes, vai bāza pirkstu mutē. Nodaļas beigās viņš mēdza piezīmēt:

— Mani vajā, — un tad klusu: — ... ar elektrību.

Iestājoties labam laikam, viņa stūma Ričardu ārā svaigā gaisā un, kad viņš tur sēdēja mauriņa vidū, spēra vēl soli uz priekšu, ieliekot atvērto grāmatu viņa kreisajā rokā un atļaujot pašam lasīt misis Vordas sacerējumu. Likās, misis Vorda viņam sagādāja daudz prieka. Viņš iesāka ar to, ka nolika «Lēdijas Rozes meitu» uz ceļiem, izvilka pulksteni, paskatījās pulkstenī un iebāza to atpakaļ kabatā. Pēc tam viņš paņēma zīmuli un neveikli ar kreiso roku uzrakstīja lappuses malā: «Sākums 11.15.» Tad viņš pašķīra četras lappuses uz priekšu un lapas apakšā uzskrīpāja: «12.15×4, maiņas beigas.» Tad bērnišķīgā triumfā pats noskatījās drebelīgajā, gandrīz nesalasāmajā rakstā.

Taču šajā gaišajā maija rītā krustmāte Kerija, tiklīdz Ričards bija novietots un iekām viņš vēl paspēja prasīt grāmatu, apsēdās krēslā blakus un teica:

— Šodien saņēmu Hildas vēstuli. Viņa atkal izturējusi kādu pārbaudījumu. Vai gribi dzirdēt, ko viņa raksta?

Viņš bezdomu nopietnībā uzlūkoja lielo zelta lietus ziedu.

— Hilda ir lieliska sieviete... Tu arī esi lieliska sieviete, Karolain. — Viņš piebilda: — Harjeta bija lieliska sieviete.

Krustmāte Karolaina, meistariska savā prasmē neievērot šādas mazas dīvainības, laipni stāstīja tālāk:

— Hildas sekmes tiešām pārsteidzošas, Ričard. Viņa raksta, ka esot ļoti laimīga savā darbā. Paklausies, Ričard! — Viņa nolasīja Hildas vēstuli, kas bija rakstīta 1920. gada 14. maijā Cilzijā. Viņa lasīja lēnām un skaidri, lūkoja, cik iespējams, ieinteresēt Ričardu un viņam visu izskaidrot. Taču, kad vēstule bija nolasīta, Ričards žēlabainā balsī teica:

— Kāpēc es nesaņemu vēstules?.. — Es nekad nesaņemu vēstules. Kur Arturs? Viņš ir galvenais ienaidnieks, Ko viņš dara Neptūnā? Kur mana grāmata?... Es gribu savu grāmatu.

— Jā, Ričard, — viņa steigšus to mierināja un pasniedza grāmatu. — Lūdzu!

Grāmatu uz ceļiem turēdams, viņš aizdomīgi vēroja krustmāti Keriju, kamēr viņa paņēma šuvekli un sāka ap to darboties; tad viņš ar saliekto, paralizēto roku aizsargāja grāmatu no glūnīgiem skatieniem. Ar kreiso viņš rakstīja:

«Neptūna lietā, tālākas atzīmes pie jau izdarītām, Memorandum.» Tad nedroši, slepeni paskatījās pulkstenī. «12.22×3.14, un sakarā ar to...»

Bet nu viņu iztraucēja kāds troksnis; gandrīz paniskās aizdomās viņš pārtrauca rakstīšanu. Neveikli aiztaisīja grāmatu. Pār mauriņu nāca Anna ar pienu. Viņš vēroja Annu, kamēr viņa pienāca klāt, un pamazām viņa seja noskaidrojās. Acis viņam kļuva gaišas, tad viņš pasmaidīja un pamāja Annai ar galvu — Anna arī bija lieliska sieviete. Likās, Anna bija ievērojusi viņa smaidu un galvas mājienu, jo viņa piesardzīgi izvairījās no Ričarda, pasniedza paplāti krustmātei Kerijai un steidzīgi aizgāja.

Viņa seja izstiepās smieklīgi gara; viņš noskaitās, atteicās dzert pienu.

— Kāpēc viņa aiziet? Kāpēc Arturs nenāk? Ko viņš dara? Kur viņš ir? — Jautājumi nesakarīgi streipuļoja viņam pār lūpām.

— Jā, Ričard, jā, — Kerija murmināja. — Protams, viņš ir raktuvē. Tu jau zini, ka viņš drīz pārnāks pusdienās.

— Ko viņš dara? — Barass atkārtoja. — Ko viņš man slēpj?

— Neko, Ričard, it neko. Tu zini, ka viņš vienmēr runā ar tevi un tev visu izstāsta. Dzer pienu! Ai, skaties, tu jau lej zemē! Tā! Vai gribi, lai tev dodu grāmatu? Redzi nu, tā ir labi.

— Nē, nē, nav vis labi. Viņš neko nesajēdz. Viņam nemaz nav galvas... Un viņš visur grib iejaukties. Viņš mēģina mani šeit aizturēt. Ar elektrību... Cauri sienām. Ja viņš nepiesargāsies... — Trulo aci bolīdams, Ričards vērās Karolainā, — ja viņš nepiesargāsies, viņš iekulsies grūtībās. Nelaimes gadījums... Katastrofa... Izmeklēšana. Ārkārtīgi muļķīgi!

— Jā, Ričard.

— Man atkal ar viņu jārunā... Man tas jāpanāk... Nekad nedrīkst neko atlikt.

— Protams, Ričard.

— Nu tad ņem glāzi un beidz runāt! Tu pastāvīgi runā. Tas mani traucē darbā.

Tagad viņu iztraucēja kāds cits troksnis, un šoreiz tas bija Arturs, kas nāca augšā pa ceļu. Tai pašā slepenajā steigā Ričards pasniedza krustmātei Kerijai tukšo glāzi, tad, izlikdamies vienaldzīgs, sagaidīja Arturu. Taču zem šīs vienaldzības čaulas viņš drebēja un trīsēja dusmās un neuzticībā.

Arturs nāca pār mauru uz zelta lietus koku. Viņš valkāja nikerbokerus un stiprus raktuvju zābakus, pleci viņam bija salīkuši it kā pēc smaga darba. Un tiešām, jau ilgāk nekā gadu viņš strādāja vislielākajā piepūlē, apzinādamies savu nervozo sasprindzinājumu, tomēr enerģiski apņēmies neatlaisties, kamēr viss būs izdarīts. Lai nu kā, vismaz Neptūna pārbūve tuvojās nobeigumam. Mazgājamās telpas jau bija lietojamas, un kombinētajām žāvējamām un pārģērbšanās telpām, ko iekārtoja pēc visjaunākajiem paraugiem, vajadzēja būt gatavām jūnija beigās. Visa raktuves virszemes daļa bija pārbūvēta, vecie ventilatori nomontēti, to vietā iebūvēti modemi gaisa sūkņi, slēdzēja mašīna un vinču troses atjaunotas, viss nodrošināts un celts ilgam laikam. Gandrīz neiespējami bija pazīt šo jauno Neptūnu — ne vēsts vairs no agrākās netīrības, tas izskatījās glīts, darbam piemērots un drošs.

Cik daudz pūļu Arturam tas prasīja! Un cik daudz naudas! Bet panākumu spožums bija vairāk nekā alga — tas viņu uzturēja, kad uzmācās rūpes. Reizēm gadījās grūtības. Strādnieki šaubījās par viņa labo nolūku, viņa izturēšanās kara laikā bija par pamatu aizdomām. Turklāt paša temperaments viņu bieži noveda neizskaidrojamā grūtsirdībā, kad viņš jutās vientuļš un bez atbalsta.

Tāda noskaņa nospieda viņa plecus arī tagad, kad viņš tuvojās Barasam. Šī noskaņa viņa balsi darīja laipnāku, iecietīgāku nekā parasti.

— Nu, tēv? — viņš teica.

Barass paskatījās viņā ar groteski iedomīgu cieņu.

— Ko tu darīji?

— Šo rīta cēlienu biju Globā, — Arturs laipni paskaidroja, gandrīz priecīgs, ka var ar tēvu kādu vārdu parunāt. — Mēs tagad tur strādājam.

— Globā?

— Jā, tēv. Pašreiz mūsu precei nav liela pieprasījuma. Tagad pārdodam ogles par piecdesmit pieciem šiliņiem tonnā.

— Piecdesmit pieci šiliņi! — Barasa acī pavīdēja saprāta atvizma; viņš izskatījās aizvainots, tā bija vecā apvainota godīguma izteiksme. — Es par tām pašām oglēm dabūju astoņdesmit šiliņu. Tas ir netaisni... Netaisni. Tu kaut ko slēp ... Tu man kaut ko slēp.

— Nē, tēv. Tu nedrīksti aizmirst, ka ogļu cenas kritušās. — Viņš brīdi klusēja. — Akmeņogļu cena pēdējā nedēļā atkal kritusies par desmit šiliņiem.

Gaisma Barasa sejā apdzisa, bet viņš nebeidza aizdomīgi skatīties uz Arturu, kamēr viņa sakropļotajā prātā turpinājās mēma cīņa. Pēkšņi viņš nomurmināja:

— Ko es gribēju teikt? — Un tad: — Saki man... Saki man ... Saki man, — ko tu dari?

Arturs nopūtās.

— Esmu jau mēģinājis tev to izskaidrot, tēv. Daru visu, ko varu Neptūna labā darīt. Mani mērķi ir drošība un labi darba apstākļi, pieklājīga un godīga kopēja darba taktika. Vai tad tu nesaproti, tēv, ka strādnieki būs godīgi pret tevi, ja tu būsi godīgs pret viņiem? Tas ir pirmais saprāta pamatnoteikums.

Barasa reakcija bija spēja. Rokas viņam sāka drebēt, likās, viņš bija tuvu asarām.

— Tu izdod naudu. Tu esi izdevis pārāk daudz naudas.

— Esmu izdevis tikai to, ko jau pirms gadiem vajadzēja izdot. To taču tu skaidri zini, tēv!

Barass nelikās dzirdam. — Esmu dusmīgs, — viņš kunkstēja, — esmu dusmīgs, ka tu izdod tik daudz naudas. Visu šo naudu tu esi nepareizi izlietojis.

— Lūdzu, neuztraucies, tēv, lūdzu, tas taču tev kaitīgi!

— Tas man kaitīgi! — Asinis viņam pieplūda sejā. Viņš stomījās: — Ko tu ar to gribi teikt? Tu esi muļķis. Pagaidi tikai, kad es nākamnedēļ aiziešu uz raktuvi! Pagaidi tikai, nākamnedēļ es tev parādīšu!

— Jā, tēv, — Artura laipni sacīja. Atskanēja gongs, aicinādams pusdienās. Arturs novērsās.

Dusmās drebēdams, Barass pagaidīja, kamēr Arturs ieiet pa namdurvīm. Tad všņa sejas izteiksme mainījās un atkal pauda bērnišķīgu viltību. Viņš pataustīja zem segas, uzmezdams paslepenu skatienu krustmātei Kerijai, izvilka savu grāmatu un rakstīja:

«Neptūna lietā, nākamnedēļ protests naudas dēļ, ko izdod pret manu gribu. Svarīgi paturēt acīs, ka vadība pieder man. Memorandum. Pagaidām, no raktuves uz laiku promesot, stingri paturēt acīs galveno ienaidnieku.»

Beidzis viņš bērnišķīgā priekā apskatīja uzrakstīto. Tad zaglīgā nevainībā viņš deva krustmātei Kerijai zīmi, lai stumj ratiņus atpakaļ uz māju.

VI

Deivids pamodās ar patīkamo domu, ka satiksies ar Hariju Ņūdžentu. Parasti rītos pirmā doma viņam bija par nozudušo Dženiju — savādās atmiņas, ka viņa bija projām, aizgājusi no viņa, pazudusi nezināmā tālē. Taču šorīt viņa domas kavējās pie Harija. Viņš brītiņu pagulēja, apcerēja draudzību ar Ņūdžentu, gara acīm skatīja tālās dienas Francijā — kā viņi abi saliekušies stiepj ļenganās nestuves, bet, atpakaļ soļojot, nesamais ir tik smags, ka nestuves vidū ieliecas. Cik daudz tādu gājienu abiem ar Ņūdžentu bija aiz muguras!

Trokšņi lejā virtuvē un cepta speķa smarža viņu atsauca īstenībā. Viņš uzlēca kājās, noskuva bārdu, nomazgājās, apģērbās un noskrēja lejā. Lai gan vēl nebija astoņi, māte jau veselu stundu bija kājās; uguns kurējās, plīts virsa bija noberzta, baltais galdauts uzklāts; brokastis — olas un cepta gaļa, tikko kā no pannas — viņu jau gaidīja.

— Labrīt, māt! — viņš teica, apsēzdamies un paņemdams «Heroldu», kas bija nolikts blakus šķīvim.

Viņa klusēdama pamāja ar galvu. Viņa nebija radusi teikt «labrīt» vai «arlabunakti». Visi vārdi, ko Marta teica, bija lietderīgi, un nekad viņa tos neizšķieda veltīgi. Viņa paņēma Deivida kurpes un, ne vārda nebilzdama, sāka tās spodrināt.

Brīdi viņš turpināja avīzes lasīšanu: iepriekšējā dienā Harijs Ņūdžents ar Džimu Dadženu un Klementu Bebingtonu bija atklājuši jauno strādnieku namu Edžlijā. Avīzē bija ievietots Harija fotoattēls, gandrīz pašā priekšā bija redzams arī Bebingtons. Pēkšņi Deivids pacēla acis un, ieraudzījis, ka Marta spodrina viņa kurpes, pietvīka.

— Vai neesmu tev teicis, lai to nedari?

Marta mierīgi turpināja darbu.

— Esmu tās vienmēr tīrījusi, — viņa teica. — Jā, un toreiz bija pieci pāri, ne tikai viens vien. Nezinu, kāpēc tagad to vairs nevarētu darīt.

— Kāpēc tu to neatļauj man pašam? — viņš neatlaidās.— Kāpēc neapsēdies un kārtīgi nepaēd?

— Ir cilvēki, kas tik viegli nemaina savu dabu, — viņa teica, spītīgi kurpes spodrinādama. — Es piederu pie tiem.

Viņš apjucis noskatījās mātē. Tagad, pie dēla saimniekodama, viņa nevarēja vien diezgan viņa labā darīt. Viņa darīja visu. Savu mūžu viņš nebija ticis labāk apkopts. Un tomēr viņam bija tāda sajūta, ka viņa tam kaut ko slēpj; aiz katras darbošanās, kas bija veltīta viņa ērtībai, viņš juta drūmu domīgumu, it kā dusmas. Viņš to bija ievērojis, un nu viņš to gribēja pārbaudīt.

— Šodien ēdīšu pusdienas ar Hariju Ņūdžentu, māt.

Viņa paņēma otru kurpi. Pret logu iezīmējās viņas spēcīgais, valdonīgais stāvs, seja viņai bija drūma un neizdibināma. Viņa uzpūta kurpes ādai elpu un nicīgi iesaucās:

— Ak tad ēdīsi pusdienas?

Viņš iekšēji pasmaidīja: jā, tā bija. Nu viņa sevi nodeva. Viņš tīšām turpināja:

— Nu, manis dēļ, teiksim: mazliet uzkodīšu ar Hariju, ja tev tā labāk patīk. Droši vien būsi dzirdējusi par Ņūdžentu — parlamenta locekli Hariju Ņūdžentu; viņš man ir īsts draugs, vīrs, ar ko ir vērts saieties.

— Tā jau liekas. — Viņa saknieba lūpas.

Viņš arvien vēl savā nodabā smaidīja, vilināja viņu tālāk, izlikdamies, ka lielās.

— Jā, ne katram ir izdevība pusdienot ar deputātu Hariju Ņūdžentu. Viņš ir liels vīrs arodbiedrībā; zini māt, tas ir gods.

Viņa pacēla acis, viņas sejā bija drūms nicinājums, uz mēles rūgtums, bet tad saprata, ka Deivids viņu ķircina. Viņa nosarka, iedomādamās, ka tā iekritusi; lai slēptu pietvīkumu, viņa ātri pieliecās un nolika kurpes pie uguns sasildīt. Tad viņas lūpas savilkās drūmā smaidā.

— Vari lielīties, cik vien gribi! — viņa teica. — Mani tu nepiekrāpsi.

— Bet tas tiesa, māt. Esmu īsts karjerists. Esmu pat vēl ļaunāks, nekā tu domā. Kādā jaukā dienā tu mani noteikti redzēsi cietinātā virskreklā.

— Es tev to negludināšu, — viņa trīcošām lūpām pavēstīja. Tas bija viņa stratēģijas triumfs. Viņš tomēr bija māti sasmīdinājis.

Klusums. Tad, viņas omai pielāgodamies, Deivids pēkšņi kļuva nopietns.

— Nenostājies taču tā pret mani visās lietās, ko daru, māt! Es to nedaru bez iemesla.

— Es nenostājos pret tevi, — viņa atbildēja, arvien vēl pār pavardu noliekusies, lai slēptu seju. — Tikai neesmu visai sajūsmināta par to, ko tu dari. Par visām šīm lietām pilsētas padomē, politikā un citur. Par nacionalizēšanu, ko tu vienmēr piemini, un līdzīgām muļķībām. Es tam nevaru piekrist. Nē, nē, tas nekad nav bijis manā dabā, arī manu piederīgo dabā ne. Manā laikā un mana tēva un vectēva laikā raktuvēs vienmēr bijuši kungi un strādnieki, un citādi to iedomāties ir nedabiski.

Iestājās klusums. Par spīti izteikto vārdu skarbumam, viņš juta, ka māte kļuvusi pielaidīgāka, laipnāka. Pēkšņam impulsam paklausot, viņš iesaucās:

— Vēl ko, māt!

— Nu? — viņa aizdomīgi jautāja.

— Tas zīmējas uz Anniju, — viņš teica, — un mazo Semiju. Viņš tagad ir brašs puišelis, un Annija par viņu ļoti rūpējas. Jau sen gribēju ar tevi par to runāt. Tev vajadzētu aizmirst veco rūgtumu un aicināt viņus abus pie mums mājās. Tā būtu mana sirsnīgākā vēlēšanās, māt.

Viņas seja tūliņ sastinga.

— Un kāpēc man tas jādara?

— Semijs ir tavs mazdēls, — viņs atbildēja. — Esmu pārsteigts, ka tas tevi vēl nav aizkustinājis. Tas droši vien notiktu, ja tu viņu pazītu tā kā es. Un Annija, nu jā, viņa tiešām ir viena no labākajām, māt. Viņas tēvs tagad guļ slims; vecais ir mūžīgi neapmierināts, visu laiku sten un pukst, un Pags raktuvē neko lielu nedara. Tikko galus var savilkt kopā. Bet tas, kā Annija prot saimniekot, ir jau gandrīz brīnums.

— Kāds tam sakars ar mani? — viņa rūgti sacīja un saknieba lūpas. Deivida izšķērdīgā Annijas slavināšana Martu dziļi aizvainoja. Un pēkšņi Deivids atskārta, ka izdarījis kļūdu.

— Saki man, — viņa atkārtoja, paceldama balsi, kāds tam sakars ar mani? Kāda man daļa gar šiem svešiniekiem, kas vienmēr bijuši trakulīgi, nelāga ļaudis?

— Itin nekāds, — viņš mierīgi noteica un atkal pievērsās avīzei.

Brīdi vēlāk viņa uzlika uz Deivida šķīvja vēl gabaliņu gaļas. Tā bija viņas metode parādīt, ka viņa nav nesaprātīga, bet laipna atbilstoši savai izpratnei. Viņš nešķitās redzam. Viņam māte likās gluži nesaprātīga, bet viņš zināja, ka vārdi te neko nelīdz. Ar vārdiem pie Martas nekad neko nevarēja panākt.

Ceturksni pirms deviņiem viņš salocīja avīzi. Marta viņam palīdzēja uzvilkt mēteli.

— Tu taču nepārnāksi pārāk vēlu, — viņa teica, — par spīti savām lieliskajām pusdienām?

— Nē.

Viņš mātei uzsmaidīja, iekām izgāja pa durvīm. Ja Marta dusmojās, arī tas nelīdzēja.

Uz staciju viņš soļoja raiti. Rīts bija auksts, iela jau čirkstēja agrā salā. Pretīnācēji ceļā no terasēm uz Neptūnu viņu sveicināja. Ja viņš būtu patmīlīgs, tad te, kā pats ironiski nodomāja, būtu izdevība palepoties. Viņš zināja, ka kļuvis par ievērojamu personu pilsētā, pat visā apgabalā, bet iedomība viņam bija gluži sveša. Strotera sveiciens pie jaunās Beteles ielas skolas viņu tiešām uzjautrināja — tas bija ātrs, gandrīz bailīgs atzinības un negribīga apbrīna skatiens. Stroters dzīvoja nāves bailēs no Ramedža, kas bija skolas padomes priekšsēdētājs; bailes no Ramedža viņam sarūgtināja dzīvi, un viss, ko Deivids miesniekam nodarīja, Stroteru sajūsmināja un biedēja, modināja vēlēšanos spiest Deividam roku. Cik komiski — toreiz senajās dienās Stroters pret viņu bija izturējies ar tādu nicināšanu!

Friholda ielas vidū viņš ieraudzīja pusgatavu māju rindu paceļamies Hedlijas ielas atzarojumā. Tālumā varēja redzēt vīrus, kas jauca javu, nesa ķieģeļus, cēla, cēla... Tas viņu satrauca — tur slēpās savāda simbolika, nākotnes jausma, uzvaras solījums. Kaut jel viņš spētu aizslaucīt terašu mājas ar to saplaisājušām grīdām, redeļu kāpnēm, blakšu apsēstajām sienām un brīvdabas atejām, uzcelt desmit jaunas namu rindas, līdzīgas šīm, tā viņš smīnot nodomāja, un nolikt tās tieši Ramedža nama priekšā!

Domīgs viņš iekāpa vilcienā, aizmirsa izlasīt avīzi. Tainkāslā viņš tikpat domīgs gāja uz Rada ielu. Rada ielas stūrī pie kāda avīžu kioska kliedzošs preses plakāts — «Raktuves — kalnračiem!». Tā bija leiboristu partijas avīze. Nākamais uzraksts ne mazāk kliedzošs: «Kāda pēra kundze jāj ar poniju Parkleinas dārza svētkos».

«Tas gan nav strādnieku laikraksts,» Deivids pēkšņā sarūgtinājumā nodomāja.

Hedons vēl nebija atnācis. Deivids pakāra cepuri un mēteli, parunāja kādu vārdu ar veco uzraugu Džeku Hederingtonu un tad iegāja dibenistabā. Viņš strādāja visu rīta cēlienu. Pusvienos atnāca Hedons acīm redzami nelabā omā, jo viņš, kā parasti tādās reizēs, bija nerunīgs un skarbs.

— Tom, vai bijāt Edžlijā? — Deivids jautāja.

— Nē! — Hedons joprojām svaidīja papīrus pa galdu, kaut ko meklēdams; un, kad bija to atradis, šķita, viņam tā vairs nevajadzēja.

— Kur jūs likāt Seghilas ziņojumus? — viņš brīdi vēlāk Deividam uzkliedza.

— Ierakstīju un noliku.

— Velns lai jūs parauj! — Hedons rūca. — Jūs ar esat viens no tiem apzinīgajiem kantoristiem! — Viņš ātri paskatījās uz Deividu, tad atkal sānis — savādā nepatikas un sirsnības sajaukumā. Viņš atstūma cepuri līdz ausīm un spēcīgi nospļāvās kamīna virzienā.

— Kas noticis, Tom? — Deivids jautāja.

— Ak, turiet jel muti, — Hedons teica, — un nāciet līdzi! Ir jau laiks posties uz draņķīgo banketu. Visu rīta cēlienu biju kopā ar Njūdžentu, un viņš saka, mēs nedrīkstot nokavēties. Džims Dadžens un smalkais kungs Bebingtons arī tur būs.

Hedons palika nerunīgs visu laiku, kamēr viņi pa Grēndžera ielu gāja uz «Ziemeļaustrumu viesnīcu». Kad viņi sasniedza viesnīcu, pulkstenis bija bez ceturkšņa viens un vēl daudz par agru. Viņi apsēdās vestibilā pie viena no pītajiem galdiem, un Hedons atļāvās iztukšot dažas glāzītes, acīmredzot viņam ļoti slāpa. Kļuvis it kā omulīgāks, viņš ar drūmu možumu uzlūkoja Deividu.

— Patiesībā man par to sasodīti liels prieks, — viņš teica. — Tikai tur nekas prātīgs neiznāks.

— Dieva dēļ, ko jūs īsti gribat teikt?

— Neko, neko, mīļais. Hallo, tur jau nāk mūsu aristokrātija.

Harijam Ņūdžentam, Dadženam un Klementam Bebingtonam ienākot, viņš piecēlās. Deivids arī piecēlās, sirsnīgi spieda roku Harijam, un viņu iepazīstināja ar Dadženu un Bebingtonu. Dadžens viņam sniedza roku kā vecam draugam, bet Bebingtona rokas spiediens bija vēss un atturīgs. Hedons vienā malkā izdzēra viskija atlikumu, un Dadžens ieteica visiem iebaudīt pa glāzei; taču Nūdžents papurināja galvu, un viņi visi iegāja restorānā.

Garā krēmkrāsas zale ar logiem, kas vienā pusē vērās uz Eldonas laukuma mieru un otrā pusē uz Ziemeļaustrumu stacijas troksni, bija gandrīz pilna. Bet viesmīlis nāca pretī un, godbijīgi Bebingtonam klanīdamies, aizveda viņus pie kāda galda. Skaidri bija redzams, ka Bebingtonu te pazīst. Kopš kāda laika Klementam Bebingtonam bija diezgan liela loma sabiedriskajā dzīvē; viņš bija liela auguma, atturīgs, neuzkrītoši un labi ģērbies, ar pārākumapziņu sejā, nemierīgām acīm, patīkamām manierēm un nepatīkamu smaidu, vīrs, kas prata kā magnēts pievilkt ļaužu ievērību un nostādīt sevi pareizā gaismā. No viņa strāvoja apvaldīts spēks; šādu iespaidu radīja drudžainā godkāre, kas bija rūpīgi slēpta zem apnicīgas vienaldzības čaulas. Būtībā aristokrāts, Vinčesterā un Oksfordā izglītots, viņš bija diezgan iecienīts Londonas sabiedrībā; treniņa dēļ ik rītu gāja pie Bertrana paukoties. Vai strādnieku kustībai pieslējies aiz pārliecības vai aiz kādiem apsvērumiem, to viņš neizpauda, tomēr viņam pēdējās vēlēšanās bija izdevies iegūt mandātu Čalvortas pilsētas iecirknī, kas bija konservatīvo cietoksnis. Viņš vēl nesēdēja izpildkomitejā, bet tas bija viņa godkāres mērķis. Deividam viņš riebās no pirmā acu uzmetiena.

Dadžens bija pavisam citāds. Džims Dadžens, kas, tāpat kā Ņūdžents, ilgus gadus darbojās kalnraču komitejā, bija mazs, plecīgs un omulīgs vīrs, kurš daudz neraizējās par valodas pareizību, bet prata lieliski stāstīt un dziedāt jautras dziesmas. Kopš gandrīz divdesmit pieciem gadiem viņu Seghilā ievēlēja bez opozīcijas. Viņš visus sauca vārdā. Raga acenes piešķīra viņam vecas pūces izskatu, arī tagad, kad viņš, acis mirkšķinādams, skatījās uz augšu viesmīlī un, rokām mērus rādīdams, izteica savas vēlēšanās: lielu, biezu karbonādi un lielu kausu alus.

Viņi visi pasūtīja: Hedons to pašu, ko Dadžens, Ņūdžents un Deivids rostbifu ar ceptiem kartupeļiem, Bebingtons ceptu zivi, maizītes un Višī ūdeni.

— Ir jauki tevi atkal redzēt, — Ņūdžents ar savu laipno, uzmudinošo smaidu teica Deividam. Harija Ņūdženta laipnība un sirsnība izrietēja tieši no viņa taisnā, patiesā rakstura. Pretēji Bebingtonam viņam nebija tieksmju piedēvēt sev nopelnus; viņa izturēšanās bija nemākslota, pilnīgi dabiska, kāds bija arī viņš pats. Taču Deivids juta, ka aiz Ņūdženta laipnības kaut kas slēpjas. Viņš manīja, ka arī Bebingtons un Dadžens viņu, Deividu, novēro. Tas bija savādi.

— Nemaz nav tik peļama vieta, — Dadžens sacīja, veģi grauzdams, apkārt skatīdamies un rokas berzēdams.

— Jums laikam patīk spoguļi, vai ne? — Pazibēja Bebingtona nepatīkamais smīns. — Jo, papūloties mazliet pagriezt kaklu, jūs varat sagādāt sev baudījumu un redzēt vienā laikā sešus Dadženus.

— Ir jau labi, Klem, ir jau labi! — Dadžens iesaucās, možāk nekā citkārt rokas berzēdams. Lai gan Džims politisku krīžu mirkļos varēja aiz satraukuma smieties un raudāt, taču pret zobgalībām un personiskiem uzbrukumiem viņš bija nejutīgs kā nīlzirgs. — Glīta meitene tā tur ar zilo cepuri.

— Paskat, kas par donžuānu!

— Ak, mīļo Klem, man vienmēr bijusi vājība pret skaisto dzimumu.

— Kāpēc tad neejat un nenorunājat vakarā satikšanos?

— Nē, nē, Klem, ja labi apdomāju, tomēr to nedarīšu. Ideja nav slikta, bet man jātiek uz vilcienu, kas trijos atiet uz Londonu.

Šos vārdus dzirdot, Hedons iesmējās; likās, ka Bebingtons saltā izbrīnā tikai tagad viņu ieraudzītu un tūliņ atkal aizmirstu. Ņūdžents pagriezās pret Deividu.

— Kā dzirdu, tu esot krietni strādājis, Slīskēlu no miega uzpurinot.

— Nezinu, Harij, — Deivids ar smaidu atbildēja.

— Neticiet viņam! — Hedons skarbi iejaucās. Hedons necieta Bebingtona augstprātību un nolēma nepadoties kaut kādam apšaubāmam Londonas politiķim. Viņš bija izdzēris vēl divas lielas glāzes skotu viskija un pinti rūgtalus un tagad bija visai kareiviskā noskaņojumā.

— Vai avīzes neesat lasījis? Viņš izstrādājis jaunu dzīvojamo māju celtniecības projektu, kas ir labākais visā grāfistē. Viņš nodibinājis dzemdību klīniku un organizējis brīvu piena izdali trūkumcietējiem bērniem. Vietējā pārvalde tur vienmēr bijusi gatavais izsmiekls, vienmēr blēžu banda, bet nu beidzot starp šiem neliešiem sēž viens kārtīgs cilvēks, un tiem nu visiem bailes, un tie kļuvuši dievbijīgi un lūdz atļauju iestāties Pestīšanas armijā. — Hedons nikni iedzēra malku alus. — Ak, ja gribat zināt, viņš ar tiem draņķīgajiem tēviņiem rīkojas kā ar grīdas lupatām.

Iestājās klusums. Likās, Ņūdžents priecājās. Dadžens apslacīja gaļas gabalu ar kečepa mērci un smīnēdams teica:

— Ja mēs arī tā varētu ar savējiem, Harij! Mēs sāktu ar Dakemu un dažiem citiem!

Šo vārdu pieminot, Deivids pēkšņi ieinteresēts pieliecās uz priekšu.

— Vai pastāv noteiktas izredzes uz nacionalizēšanu?

Bebingtons ar Ņūdžentu apmainījās skatieniem, kamēr Dadžens uzjautrināts paslēpās aiz savām raga acenēm. Viņš pastiepa mezglaino rādītājpirkstu Deividam priekšā uz galdauta.

— Vai zināt, ko sers Džons Sankijs ieteicis savā ziņojumā? Visi ogļrūpniecības uzņēmumi jāiegūst valdībai. Vai zināt, ko misters Loids Džordžs 18. augustā teica Apakšnamā? Valdība piekrīt tam, ka valsts uzpērk ogļu iegūšanas tiesības. Visi karaliskās komisijas ziņojumi šai punktā bija vienprātīgi. Nu jauki! Ko tad jūs vēl gribat? Vai neredzat, ka tas tikpat kā nokārtots! — Džims Dadžens sāka priecīgi smieties.

— Saprotu, — Deivids mierīgi atteica.

— Jā, ar komisiju bija tiešām joki! — Dadžens smējās vēl jautrāk. — Jums vajadzēja dzirdēt, kā Bobs Smailijs strīdējās ar Nortamberlendas hercogu un kā Frenks uzbruka Bjūtas marķīzam par viņa nodevām un ceļu servitūtiem. Un tas viss desmit gadus veca zēna — Eduarda Ceturtā paraksta dēļ! Ak, tie tik bija joki! Bet, mīļais dievs, tas nav nekas! Es būtu atdevis savu cepuri, ja viņi būtu ķērušies pie lorda Kela. Viņa vecvecvectēvs dabūjis visu ogļraktuvju apgabalu par to, ka lāga Čārlzam Otrajam kaut ko apgādājis gultai. Vai tas maz ticams? Miljoniem ienākumu par veiksmīgu savešanu, kas pāris vakaru darīja prieku viņa majestātei. — Dadžens atlaidās krēslā un smējās par šo joku, kamēr naži un dakšiņas sāka šķīvjos šķindēt.

— Man tas nemaz neliekas smieklīgi, — Deivids drūmi teica. — Valdība taču apņēmusies likt vērā komisijas atzinumus. Visa šī lieta ir milzīga blēdība.

— Tieši tā jau Harijs teica Apakšnamā, bet, dieva vārds, tam nav nekādas nozīmes. Hei, viesmīl, atnesiet vēl ceptus kartupeļus!

Kamēr Dadžens runāja, Ņūdžents novēroja Deividu un atcerējās ilgās diskusijas, ko abi bija risinājuši frontes stacijā aiz smilšu maisiem, bālam mēnesim peldot pār baigu dzeloņstiepļu un dubļu, un granātu bedru ainavu.

— Tu vēl arvien tā dzenies pēc nacionalizācijas? — viņš jautāja.

Deivids mēmi pamāja ar galvu; šai sabiedrībā nekāda cita atbilde nevarēja būt iespaidīgāka.

Dažus mirkļus valdīja klusums. Ņūdžents kaut ko jautāja Dadženam, kuram bija pilna mute ar kartupeļiem un kurš atbildēja, piekrītoši ierūkdamies; tad viņš paskatījās uz Bebingtonu — tas izvairīgi pamāja ar galvu. Beidzot Ņūdžents pievērsās Deividam.

— Paklausies, Deivid! — viņš oficiālā tonī sacīja. — Padome nolēmusi trīs vietējos iecirkņus apvienot un radīt pilnīgi jaunu apgabalu. Galvenā mītne būs jaunais strādnieku nams Edžlijā, un mums vajadzīgs jauns organizācijas sekretārs, kam jābūt ne tik vien apgabala kasierim, bet arī Ziemeļu kalnraču savienības sekretāram. Mēs meklējam jaunu cilvēku, izdarīgu un rosīgu jaunu cilvēku. Šodien jau par to runāju ar Hedonu, bet nu tas ir oficiāli. Mēs tevi aicinājām šurp, lai piedāvātu tev šo vietu.

Deivids uzlūkoja Hariju Ņūdžentu galīgi apjucis, šā piedāvājuma apmulsināts. Viņš tumši pietvīka.

— Tu domā, es varu to pieprasīt?

Ņūdžents pamāja ar galvu.

— Tavs un trīs citu vārdi pagājušajā nedēļā tika iesniegti komitejai. Mēs te esam komiteja, un tu esi jaunais sekretārs. — Viņš izstiepa roku.

Deivids automātiski satvēra sniegto roku. Tikai pamazām viņš apjauta šīs pieņemšanas nozīmi.

— Bet Hedons... — Viņš pēkšņi pagriezās pret Tomu Hedonu, kam ar viņa pieņemšanu tik acīm redzami tika nodarīta pārestība, un viņa acis aizmigloja skumjas.

— Hedons par tevi nodeva lielisku liecību, — Ņūdžents mierīgi atbildēja.

Hedona skatiens sastapās ar Deivida skatienu ātrā, mēmā divsarunā, kur kaila parādījās šā vīra ievainotā un tomēr drosmīgā dvēsele; tad viņš spēji pastiepa zodu uz priekšu.

— Es šo vietu nepieņemtu ne par kādu maksu — ne par naudu, ne laipniem vārdiem. Vai nedzirdējāt, ka vajadzīgs jauns cilvēks? Es esmu saistīts pie Rada ielas. Ne par ko pasaulē es no turienes neaizietu. — Viņa smaids, lūpu kaktiņos mazliet mākslots, izskatījās gandrīz ticams. Viņš sniedza Deividam roku.

Paguris, tik daudz jūtelības redzot, Bebingtons paskatījās rokas pulkstenī.

— Vilciens atiet trijos, — viņš teica.

Visi piecēlās un pa sānu durvīm iegāja stacijā. Kad viņi soļoja pa pārpildīto peronu, Ņūdžents palika citiem mazliet iepakaļ. Viņš spieda Deividam elkoni.

— Beidzot tev izdevība, — viņš sacīja. — Patiesa izdevība. Jau sen tev kaut ko tādu vēlēju. Mēs uzmanīgi vērosim, ko tu tur veiksi.

Pie vilciena gaidīja fotoreportieris. Šai labvēlīgajā mirklī Džims Dadžens uzlika acenes un pieņēma oficiālu izskatu. Viņam patika fotografēties.

— Veikals zeļ, — viņš sacīja Deividam. — Šodien mani fotografē jau otro reizi.

Bebingtons to dzirdēja, vēsi pasmīnēja un veikli nostājās priekšplānā.

— Tur nav ko brīnīties, — viņš teica, — ņemot vērā, ka es abas reizes sarunāju fotogrāfu.

Harijs Ņūdžents neko neteica, bet, kad vilciens, tvaiku izpūzdams, sāka kustēties, Deividam, kas stāvēja blakus Hedonam, vēl ilgi prātā palika pēdējais iespaids — šīs sejas nopietnais miers.

VII

Kad Arturs februāra sākumā nodrošināja līgumu ar «Mozonu, Gaulenu un biedriem», viņam bija tāda sajūta, ka nu beidzot noticis pagrieziens. Raktuvei pēdējos divpadsmit mēnešos bija klājies bēdīgi. Reparācijas, kas izspieda Vācijai ogles, kaitēja eksporta tirdzniecībai, no kā Neptūns visai ievērojami bija atkarīgs. Francija, protams, labāk ņēma vācu ogles, kas bija lētas vai pat nemaksāja nekā, nevis Artura skaistās, bet dārgās ogles. Un, it kā ar to vēl nebūtu diezgan, Amerika ne visai draudzīgā veidā parādījās Eiropas tirgū — varens un nesaudzīgs konkurents Anglijas kara laika neierobežotajā noieta apgabalā.

Arturs nebija muļķis. Viņš skaidri redzēja, ka agrākais ogļu bads Eiropā bija radījis mākslīgu eksporta cenas celšanos angļu oglēm. Viņš skaidri juta, ka vispārējā ticība labklājībai bija maldīga, centās saprātīgi nodibināt veikaliskus sakarus ar vietējiem patērētājiem un nostiprināt stāvokli, pārdodot Neptūna ogles pašu zemē.

Šis līgums ar Mozonu un Gaulenu bija paredzēts, Neptūnam materiālus pasūtot, tātad jau 1918. gadā. Bet Mozons ar Gaulenu bija gudri veikalnieki, un tikai tagad Arturs tos pierunāja turēt doto vārdu. Un turklāt viņš bija spiests līdz pēdējai iespējai nolaist cenu.

Un tomēr saprotamā kārtā Arturs bija labā omā, kad viņš šodien ar līguma eksemplāru rokā piecēlās no rakstāmgalda un iegāja Ārmstronga kabinetā.

— Apskatiet šo! — viņš teica. — Pilns darba laiks divās maiņās nākamajiem četriem mēnešiem.

Ārmstrongs iepriecināts izvilka acenes no krūšu kabatas — viņam vairs nebija tik labas acis kā agrāk — un lēnām izskatīja līgumu.

— Mozons un Gaulens! — viņš iesaucās. — Jauki, jauki! Vai nav savādi, ja apdomā, ka šis zellis Džo Gaulens jūsu tēva laikā strādāja mūsu raktuvē par truļu dzinēju?

Arturs, staigādams šurpu turpu pa istabu, diezgan sausi iesmējās.

— Labāk neatgādiniet viņam to, Ārmstrong! Viņš desmitos atbrauks. Starp citu, jūs man būsiet vajadzīgs parakstu apstiprināšanai.

— Jā, lai nu kā, tagad viņš Tainkāslā ir viens no redzamākajiem vīriem, — Ārmstrongs domīgi teica. — Mozons ar Gaulenu bāž degunu uzreiz piecos sešos dažādos pasākumos. Dzirdēju, ka viņi esot pārņēmuši Jangu. Jūs taču zināt Tainkāslā to misiņa fabriku, kas pagājušajā mēnesī bankrotēja?

— Jā, — Arturs īsi atbildēja, it kā viņu kaitinātu atkal jauna vietējā bankrota atgādinājums. — Gaulens paplašinās, tāpēc mēs arī dabūjam šo līgumu.

Ārmstrongs pāri aceņu zelta ietvaram paskatījās uz Arturu, tad atkal paņēma rokā līgumu. Viņš uzmanīgi to izlasīja, lasot kustinādams lūpas, tad, Arturu neuzlūkodams, beidzot teica:

— Es te redzu soda klauzulu.

— Protams.

— Jūsu tēvs nekad nebija soda klauzulu piekritējs, — Ārmstrongs nomurmināja.

Arturu vienmēr kaitināja tas, ka tēva rīcību viņam nostāda par paraugu. Viņš sāka mazliet ātrāk staigāt pa istabu, salicis rokas uz muguras, un nervozā dedzībā paskaidroja:

— Tagad vairs nav iespējams izvēlēties. Pasūtītājiem jāiztop. Ja mēs to nedarīsim, darīs citi. Un bez tam mēs līgumu viegli varam izpildīt. Ar strādniekiem mums nav nekādu grūtību. Mēs vēl atrodamies zem kontroles, un valdība ir skaidri un noteikti apsolījusi kontroli neatcelt pirms 31. augusta. Tātad mums priekšā vēl seši mēneši garantētas kontroles, lai izpildītu četru mēnešu līgumu. Ko jūs vēl gribat. Un, velns lai parauj, Ārmstrong, mums taču vajag darba!

— Tur jums taisnība, — Ārmstrongs lēnām piebalsoja. — Es tikai domāju... Bet jūs jau pats zināt, ko darāt, ser.

Automobiļa troksnis pagalmā Arturam liedza atbildēt. Viņš piegāja pie loga. Iestājās klusums.

— Tas ir Gaulens, — viņš teica.— Un tagad viņš vairs neizskatās pēc truļu dzinēja.

Brīdi vēlāk Džo ienāca kantori. Viņš izskatījās ļoti iespaidīgs zilā divrindu uzvalkā, izstieptu roku, dzirkstošu sirsnību skatienā. Viņš spēcīgi pakratīja roku Arturam un Ārmstrongam, starojot paskatījās apkārt, it kā sajustu ārkārtīgu prieku.

— Ziniet, man sirds iesilst, kad atbraucu šai pusē. Mister Ārmstrong, jūs taču atceraties, ka zēna gados strādāju šai raktuvē? — Par spīti Artura bailēm, lieka kautrība Džo bija sveša. Ak dievs, nē! Viņa lieliskā vaļsirdība bija cilvēciska un pacilājoša. — Jā, mister Ārmstrong, jūsu vadībā es veicu savus pirmos darbus pazemē. Un no jūsu tēva, mister Baras, es saņēmu pirmo naudu, ko savā mūžā esmu nopelnījis. Nu jā! Un turklāt, ja labi padomājam, tas nemaz nav tik sen. — Viņš apsēdās, omulīgi un triumfējot pavilka uz augšu eleganti gludinātās bikses. — Jā, tas nu gan man jāsaka, — viņš domīgi teica, — biju gandrīz vai sajūsmā, domājot par to, ka noslēgšu šo līgumu. Varbūt mazliet sentimentāli, bet kurš gan spēj jūtām pretoties? Es mīlu šo raktuvi, un man patīk, kā jūs to vadāt, mister Baras. Jums ir lielisks uzņēmums, tiešām lielisks! Gluži ar tiem pašiem vārdiem es to apliecināju arī savam līdzdalībniekam Džimam Mozonam. Daži mēdz apgalvot, ka jūtām neesot nekāda sakara ar veikala lietām. Nu jā, tie ļaudis vēl ir tālu no veikalu būtības viselementārākās izpratnes. Vai nav tiesa, misters Baras?

Arturs pasmaidīja. Nebija iespējams turēties pretī Džo starojošajai burvībai

— Protams, mēs arī priecājamies, ka varam noslēgt šo līgumu.

Džo žēlīgi pamāja ar galvu. — Veikala lietas laikam gan nesokas tik labi, kā vajadzētu, vai ne, mister Baras? Ak, zinu jau, zinu; jums nemaz nav jāpūlas man to teikt. Jābūt spaidīgiem apstākļiem, ja visu liek uz vienas kārts. Tāpēc mēs ar Džimu arvien vairāk paplašināmies.

Viņš brīdi klusēja, izklaidīgi paņēma cigareti no kārbiņas, kas stāvēja uz Artura galda, un gandrīz svinīgi sacīja: — Vai jums jau zināms, ka mēs nākamajā mēnesī konstituēsimies?

— Jūs gribat teikt... kā sabiedrība?

— Protams, kā akciju sabiedrība. Apstākļi ir nobrieduši — tirgū pieprasījums liels.

— Jūs taču neatsacīsieties no savām interesēm?

Džo sirsnīgi iesmējās.

— Par ko tad jūs mūs turat, mister Baras? Mēs saņemsim divi simti tūkstošus par savu labo gribu, akciju žūksni un kontroli valdē.

— Saprotu.

Arturs tikko manāmi nobālēja. Mirkli prātā ienāca viņa paša vilšanās Neptūnā, un viņš ilgojās pēc līdzīgiem panākumiem, ilgojās gūt tikpat ievērojamu peļņu.

Klusums. Arturs piegāja pie rakstāmgalda.

— Kā tad nu paliek ar līgumu?

— Protams, misters Baras. Ja jūs esat sagatavojies, vienmēr esmu gatavs slēgt darījumus. Jā, jā! Labus, tīrus, godīgus veikala darījumus.

— Tur ir tikai viens punkts, ko vēl gribu pārrunāt. Tā ir soda klauzula.

— Jā.

— Nav taču nekādu šaubu, ka mēs līgumu izpildīsim.

Džo nevainīgi pasmaidīja.

— Kāpēc tad raizējaties par klauzulu?

— Es neraizējos, bet, tā kā esam tik zemu nolaiduši cenu un pieņēmuši Jarovu par piegādes vietu, mēs gan varētu šai ziņā vienoties un klauzulu svītrot?

Džo Gaulena smaids joprojām palika nevainīgs un laipns, taču pār to nolaidās ēna, it kā nožēlas.

— Ai, nē, mister Baras, mums taču jāsarga savas intereses. Ja mēs ar jums slēdzam līgumu par koksa oglēm, mums taču jābūt drošībai, ka ogles arī saņemsim. Tā taču galu galā ir tikai godīga spēle. Mēs darām savu tiesu un gribam drošību, ka arī jūs darīsiet savu. Bet, protams, ja nevēlaties, tad mums gan vajadzēs...

— Nē, — Arturs ātri iesaucās, — ir jau labi! Ja jūs katrā ziņā tā vēlaties, es piekrītu.

Pats svarīgākais viņam bija nezaudēt līgumu. Nebija apšaubāms, ka klauzula pilnīgi attaisnojama; te runa bija tikai par diezgan enerģisku rīcību, un par to tik nemierīgos laikos ne uz vienu nevarēja ļaunoties. Nu Džo izvilka lielu pildspalvu zelta ietvarā, lai parakstītu līgumu. Viņš to parakstīja ar plašu žestu, un Ārmstrongs, kurš kādreiz ailā bija lamājis Džo tādēļ, ka viņš ļāvis vagonetei aizripot, glītā rokrakstā pazemīgi apliecināja viņa parakstu. Tad Džo starodams devās atpakaļ pie automašīnas, kas viņu triumfā aizveda uz Tainkāslu.

Kad Džo aizbrauca, Arturs palika pie rakstāmgalda sēžam, mazliet noraizējies — kā arvien, kad bija izšķīries kādā svarīgā lietā. Domās viņš sev jautāja, vai Gaulens nav viņu piekrāpis, un viņam prātā ienāca doma: derētu apdrošināties pret neticamo gadījumu, ka nespētu līgumu izpildīt. Viņš impulsīvi ķērās pie tālruņa un piezvanīja «Ērgļa apdrošināšanas biedrībai», ar kuru viņam bija veikaliski sakari, bet procenti, ko viņš minēja, bija pārāk augsti un būtu aprijuši visu šā līguma nelielo peļņu. Viņš atkal pakāra klausuli un vairs nedomāja par šo lietu.

Un tiešām, kad ļaudis desmitajā februārī sāka strādāt pilnu darba laiku un divās maiņās, Arturs aizmirsa savas raizes, vērojot lielisko rosību Neptūnā. Pēc ilgā klusuma perioda viņš sajuta šo darba pulsu kā savu paša pulsu. Šī pulsējošā, lieliskā dzīvības spēka dēļ bija vērts dzīvot. Tas bija tas, ko Arturs gribēja, — darbs visiem, pieklājīgs darbs, pieklājīga alga, pieklājīga peļņa. Kopš mēnešiem viņš nebija juties tik laimīgs. Vakarā viņš triumfējot iegāja pie tēva.

— Mēs tagad strādājam pilnu laiku abās maiņās. Domāju, ka tev būs prieks par to, tēv. Raktuve atkal strādā ar pilnu jaudu.

Iestājās aizdomīgs klusums, tad Barass pacēla skatienu pret Arturu. Viņš gulēja savā istabā uz dīvāna un sildījās pie kamīna, jo vēsā laika dēļ nevarēja iet ārā. Istaba bija neciešami karsta, durvis un logi ar krustmātes Kerijas gādību bija cieši noslēgti pret elektriskām strāvām. Barasam zem segas bija paslēpts neveikli aprakstītu papīru žūksnis; blakus spieķis, ar ko viņš varēja mazliet paklibot — tiesa, labo kāju viņš gan tikai vilka līdzi.

— Un kāpēc gan ne? — viņš beidzot noņurdēja. — Vai tad tā nav jābūt? ... Vai tad tā nav jābūt?

Arturs nosarka.

— Protams, tēv, bet tagadējos laikos tas nav tik viegli.

— Tagadējos laikos! — Uzacis, nu jau sirmas, ļauni savilkās. — Tagadējos laikos, ha! Tu neko nesajēdz no laiku nozīmes. Man pagāja ilgi gadi... Bet es gaidu, o jā, es gaidu.

Ar šaubu māktu smaidu uzlūkojot guļošo stāvu, Arturs teica:

— Es tikai domāju, ka tev būs patīkami to dzirdēt, tēv,

— Tu esi muļķis. Es visu zinu, es zinu visu arī tad, kad tu man nesaki. Labi, smejies... Smejies vien kā nelga. Bet ievēro, ko tev saku. Raktuve nekad labi nestrādās, nekad nebūs kārtībā, kamēr es atkal nebūšu tur.

— Jā, tēv, — Arturs piekrita, lai uzlabotu viņa omu. — Tev drīz jānāk atpakaļ.

Viņš vēl mirkli pagaidīja, tad aizbildinājās un aizgāja tēju dzert. Nākamajās dienās viņš bija ļoti možs, priecājās par ēdieniem, priecājās par savu darbu, priecājās par atpūtas brīžiem. Patiesībā viņš brīnījās, cik maz viņam pēdējā laikā bijis atpūtas. Mēnesi pēc mēneša viņš ar miesu un dvēseli bija saistīts pie Neptūna. Tagad viņš varēja vakarā justies brīvs un paņemt rokā grāmatu, nebija nomāktam jāsēž atzveltnes krēslā un jālauza galvu, kur dabūt pasūtījumus. Viņš aizrakstīja Hildai un Greisai, ka jūtas spirgts.

Viss ritēja gludi līdz sešpadsmitā februāra rītam, kad Arturs nokāpa lejā brokastīs un mierīgā labsajūtā paņēma avīzi. Viņš ēda viens pats, tāpat kā kādreiz tēvs; viņš ar labu apetīti sāka ēst greipfrūtu, kad pēkšņi starp jaunākajām ziņām viņa skatienu saistīja kāds divslejīgs raksts. Viņš noskatījās virsrakstā tā, it kā būtu saņēmis dūrienu. Viņš nolika karoti, uzmanīgi izlasīja visu rakstu. Tad, vairs par ēšanu nedomādams, nometa servjeti uz galda, atgrūda krēslu un steidzās priekšistabā pie tālruņa. Viņš norāva klausuli un piezvanīja Probertam no «Apvienotajām ogļraktuvēm», kurš tai pašā laikā bija arī «Ziemeļu raktuvju asociācijas» priekšsēdētājs.

— Mister Probert, — viņš stomījās, — vai jau lasījāt «Times»? Grib atcelt kontroli. Karaļa runā! Jau marta beigās! Atkal atjauno legālo stāvokli!

Viņš dzirdēja Proberta balsi:

— Jā. Lasīju, Artur. Jā, jā, protams ... Daudz agrāk...

— Bet marta beigās! — Arturs izmisis iebilda. — Tas taču ir nākamajā mēnesī! Tas ir neticami. Valdība taču solīja kontroli neatcelt agrāk par augusta beigām.

Proberts atbildēja laipni un omulīgi:

— Esmu tikpat pārsteigts kā jūs, Artur. Tas mums var sagādāt nepatikšanas. īsts bumbas sprādziens!

— Man ar jums jārunā! — Arturs iesaucās. — Man jāaizbrauc pie jums un ar jums jārunā! Man tas jādara! Tūliņ braukšu turp.

Nedodams otram laika aizbildināties, Arturs pakāra klausuli. Viņš steidzīgi uzvilka mēteli, aizskrēja uz garāžu un izbrauca vieglo, divvietīgo mašīnu, kas tagad bija lielā limuzīna vietā. Niknā steigā viņš brauca uz Proberta lielo māju Hedlingtonā, četras jūdzes augšup gar krastu. Pēc septiņām minūtēm viņš bija tur, un viņu nekavējoties ieveda rīta istabā, kur dziļā ādas klubkrēslā pie sprēgājošas kamīna uguns dīki sēdēja Proberts ar avīzi uz ceļiem un pēc brokastīm kūpināja cigāru. Tā bija burvīga aina. Siltā, biezām grīdsegām izklātā telpa; cienīgais vecais vīrs, labi paēdis, ar kafijas un Havannas cigāra smaržu visapkārt; atpūtas brīdis pirms dienas pūliņiem.

— Mister Probert, — Arturs sauca, — tas taču nedrīkst notikt!

Edgars Proberts piecēlās lēnām un cieši saņēma Artura roku.

— Esmu gluži tādā pašā mērā pārsteigts, manu mīļo zēn, — viņš teica, vēl arvien turēdams Artura roku. — Patiesi, esmu gluži apjucis. — Viņš bija liela auguma, stalts un apmēram sešdesmit piecus gadus vecs, viņam bija kupli, sirmi mati, melnas uzacis un ļoti iespaidīgs izskats, ko viņš kā «Ziemeļu raktuvju asociācijas» priekšsēdētājs visai veikli prata izmantot. Viņš bija ārkārtīgi bagāts, baudīja lielu cieņu un devīgi piedalījās visos vietējos labdarības pasākumos, kur publicēja ziedotāju sarakstus. Katru ziemu viņa cēlās lauvas galvas fotogrāfija parādījās plakātos ar uzsaukumu ziedot Tainkāslas Odfelova slimnīcai, un apakšā lieliem burtiem bija rakstīts: «Misters Edgars Proberts, kas mūsu pasākumu tik augstsirdīgi atbalstījis, lūdz arī jūs sekot viņa piemēram...» Trīsdesmit gadus bez pārtraukuma viņš savus strādniekus izsūca līdz pēdējai asins lāsei. Viņš bija tiešām apburošs vecs nelietis.

— Apsēdieties, Artur, manu zēn! — viņš teica, laipni pavicinādams cigāru.

Bet Arturs bija pārāk satraukts, lai sēdētu.

— Ko tas īsti nozīmē? — viņš sauca. — Es neko vairs nesaprotu.

— Diemžēl tas nozīmē grūtības, — Proberts atbildēja, izstiepdams kājas kamīna priekšā uz paklāja un izklaidīgi skatīdamies griestos.

— Jā, bet kāpēc to dara?

— Valdība, — nomurmināja Proberts, — labprāt dalījās mūsu pelņā, Artur, bet tai nav vēlēšanās dalīties mūsu zaudējumos. Vienkāršiem vārdiem: viņi izkāpj no laivas, kamēr tā vēl nav nogrimusi. Bet, vaļsirdīgi sakot, es to nenožēloju. Gluži konfidenciāli un starp mums runājot: saņēmu privātu informāciju no Vestminsteras. Mums laiks savest savu māju kārtībā. Jau kopš kara starp mums un strādniekiem savelkas negaiss. Mums tagad jāierokas savās pozīcijās, jāturas kopā kā vienam vīram, jācīnās.

— Jācīnās?

Balzamisko cigāra dūmu vīrakā Proberts pamāja ar galvu. Viņš izskatījās cēls. Viņš atgādināja labdarīgu Krēzu, tikai bija vēl labdarīgāks. Viņš maigi paskaidroja:

— Es ieteikšu algu samazinājumu par četrdesmit procentiem.

— Par četrdesmit procentiem? — Arturs elsa. — Bet tas taču algas nospiedīs zem pirmskara līmeņa! Strādnieki ar to nekad nesamierināsies. Nē, nemūžam! Viņi streikos.

— Cik paredzams, viņiem nemaz nebūs izdevības streiku sākt — Aiz šiem vārdiem nebija nekāda naida, tikai tā pati labsirdīgā izklaidība. — Ja ļaudis neatjēgsies tūliņ, mēs viņiem uzteiksim.

— Lokauts? — Arturs stomījās. — Bet tas taču briesmīgi.

Proberts laipni pasmaidīja, novērsa skatienu no griestiem un vēlīgi uzmeta to Arturam.

— Man šķiet, lielākai tiesai no mums vēl būs no kara kaut kur aprakts kāds mazs ietaupījuma grasītis. Ar to nu mums jāiztiek, kamēr strādnieki nāks pie prāta. Jā, jā, tas nu mums būs jāskrubina.

Ietaupījuma grasītis! Arturs domāja par kapitālu, kāds Neptūnā bija izdots par materiāliem un uzlabojumiem; viņš domāja par tagadējo līgumu ar pilnu darba laiku, un viņu pārņēma spējš, kvēls niknums.

— Es saviem strādniekiem neuzteikšu, es to nedarīšu. Mēs Neptūnā strādājam pilnu darba laiku un divās maiņās. Algu samazinājums par četrdesmit procentiem ir ārprāts. Esmu mierā maksāt saprātīgas algas. Man nenāk ne prātā slēgt labi strādājošu raktuvi! Man nenāk ne prātā citu dēļ sev pārgriezt rīkli!

Proberts labvēlīgi uzsita Arturam pa plecu; pie tam viņš domāja par Artura skandalozo izturēšanos kara laikā, nicināja viņu kā nelīdzsvarotu, gļēvu jaunu idiotu un aizklāja to visu ar šo priesterisko labvēlību.

— Bet, manu zēn, manu zēn, — viņš mierinādams teica, — nepārspīlējiet jel! Zinu, ka esat straujas dabas. Jūs to pārcietīsiet. Pēc nedējas mums būs asociācijas pilnsapulce. Līdz tam jūs atkal būsiet nomierinājies. Jūs pievienosieties mums. Jums taču nemaz nav cita ceļa.

Arturs kā izmocīts uzlūkoja Probertu. Vaigā viņam sāka raustīties nervs. Nav cita ceļa! Tas bija pareizi, pilnīgi pareizi. Simtkārt viņš bija saistīts ar asociāciju, viņam bija saistītas rokas un kājas. Viņš ievaidējās:

— Tas man ir pārāk smags sitiens.

Proberts viņu noglāstīja vēl maigāk.

— Artur, strādniekiem jāierāda viņu īstā vieta, — viņš murmināja. — Vai jūs paēdāt brokastis? Vai gribat, lai lieku jums atnest kafiju?

— Pateicos, — Arturs, galvu nodūris, nomurmināja. — Man jābrauc atpakaļ.

— Kā klājas jūsu mīļajam tēvam? — Proberts silti apvaicājās. — Jums taču Neptūnā viņa ļoti trūkst, vai ne? Bet es dzirdu, ka viņš brīnišķīgi atspirgstot. Viņš ir mans vecākais kolēģis asociācijā. Ceru, ka mēs viņu tur drīz atkal redzēsim, šo jauko cilvēku. Nododiet viņam manus sirsnīgākos sveicienus!

— Jā. — Uz durvīm iedams, Arturs īsi pamāja ar galvu.

— Tad tiešām nevēlaties iedzert kafiju?

— Nē.

Arturam bija noteikta pārliecība, ka vecais liekulis viņu izsmej. Kaut kā viņš izkļuva no Proberta mājas, aizstreipuļoja līdz savai mašīnai. Viņš lēnām brauca uz Neptūnu, iegāja savā kabinetā un apsēdās pie galda. Viņš iespieda galvu plaukstās un apdomāja stāvokli. Viņam bija raktuve, kas strādāja ar pilnu jaudu, brīnišķīgi iekārtota raktuve, kas strādāja pilnu darba laiku, lai pildītu pieklājīgu līgumu. Viņš gribēja un varēja saviem strādniekiem maksāt piemērotas algas. Proberta algas piedāvājums bija izsmiekls. Sirdij sažņaudzoties, Arturs paņēma zīmuli un šo to aplēsa. Jā. Ja aprēķināja dzīves dārdzību, Proberta piedāvājuma patiesā vērtība bija pielīdzināma pirmskara nedēļas algai nepilnas mārciņas apmērā; sūkņu komandai tā līdzinājās pirmskara standartam ar sešpadsmit šiliņu deviņu pensu algu piecu darba dienu nedēļā. Sešpadsmit šiliņi un deviņi pensi — dzīvoklim, apģērbam, veselas ģimenes iztikai! Kurš vājprātīgais varēja iedomāties, ka strādnieki ar to samierināsies? Tas jau nemaz nebija piedāvājums, tikai izaicinājums, ko pasvieda, lai izraisītu cīņu. Un viņš, Arturs, bija saistīts ar asociāciju; jau iedoma vien par atdalīšanos no šīs savienības bija finansiāla pašnāvība. Viņam jāslēdz raktuve, jāatņem strādniekiem maize, jāziedo līgums! Šā stāvokļa ironija bija tik baiga, ka viņam uznāca smiekli.

Šai mirklī kantorī ienāca Ārmstrongs; Arturs nervozā straujumā pacēla acis.

— Ārmstrong, es vēlos, lai nekavējoties liekat vēl virsstundās rakt koksa ogles! Rociet, cik vien varat, un noberiet kaudzēs! Vai saprotat? Cik vien jums iespējams! Pielieciet visas iespējamās pūles! Lieciet pie darba visus strādniekus!

— Labi, mister Baras, — Ārmstrongs satrūcies atbildēja.

Arturam pietrūka drosmes Ārmstrongam pateikt, kas sagaidāms. Viņš vēl šo to aplēsa blokā, tad nometa zīmuli, sastingušu skatienu raudzījās uz priekšu. Bija sešpadsmitais februāris.

Nākamajā dienā sanāca asociācijas sapulce. Rezultāts bija slepens apkārtraksts visiem apgabala raktuvju īpašniekiem, kurā piesardzīgi aizrādīja uz gaidāmo lokautu un pasvītroja nepieciešamību sagādāt ogļu rezerves. Šo slepeno dokumentu saņēmis, Arturs rūgti pasmaidīja. Kā tad viņš varēja sešu nedēļu laikā saražot četru mēnešu produkciju?

Divdesmit ceturtajā martā ogļu kontroles atcelšanas akts kļuva par likumu. Arturs uzteica saviem strādniekiem. Un trīsdesmit pirmajā martā, kad Arturs vēl nebija izpildījis pusi līgumā paredzēto saistību, darbi izbeidzās.

Bija mitra, skumja diena. Kad Arturs pēcpusdienā stāvēja kantorī un drūmi noskatījās pēdējos vagonos, kas, lietum līstot, pacēlās virszemē, atvērās durvis un bez kāda pieteikuma ienāca Toms Hedons. Hedona klusā ienākšana vēstīja kaut ko baigu. Tur viņš stāvēja — nikns un draudīgs, aizvērtajām durvīm muguru pagriezis, skatienu pret Arturu pavērsis, un viņa plecīgais stāvs bija mazliet salīcis, it kā to jau tagad nomāktu tuvā lokauta slogs. Viņš sacīja:

— Gribu ar jums pāris vārdu parunāt. — Viņš brīdi klusēja. — Jūs esat uzteicis darbu visiem strādniekiem savā raktuvē.

— Un tad? — Arturs paguris atjautāja. — Daru tikai to pašu, ko visi citi.

Hedons ļāva atskanēt īsiem, rūgtiem un ņirdzīgiem smiekliem.

— Un tomēr ir starpība. Jums ir visslapjākā raktuve apgabalā, un jūs esat uzteicis savai drošības komandai un sūkņu vīriem.

Cenzdamies nezaudēt savaldību, Arturs atbildēja:

— Man pārāk nelāgi ap sirdi, lai ar jums par to ķildotos, Hedon. Jūs zināt, ka saistības mani spiež atlaist strādniekus.

— Vai jūs atkal vēlaties pieplūdušu raktuvi? — Hedons savādā balsī jautāja.

Arturs bija pavisam tuvu pretestības izsīkumam. Viņam neko nevarēja pārmest; viņš negribēja ļauties iebiedēšanai; viņā cēlās nervozs sašutums.

Viņš teica:

— Drošības komanda turpinās darbu.

— Tā, tiešām! — Hedons ņirdza. Brīdi klusējis, viņš ar rūgtu uzsvaru griezīgā balsī sacīja: — Atļaušos aizrādīt, ka drošības komanda tikai tādēļ turpina darbu, ka es tā pavēlēju. Ja nebūtu manis un manu ļaužu, jūsu draņķīgā raktuve divdesmit četru stundu laikā būtu zem ūdens. Ievērojiet to: tā būtu pārplūdusi un pagalam. Jūsu strādnieki, ko gribat mērdēt badā, strādās tālāk pie sūkņiem, lai jūs trekni un omulīgi varētu sēdēt savā salonā. Norijiet to, dieva vārdā, tad redzēsiet, kā tas garšo!

Ar pēkšņu mežonīgu kustību, it kā vairs negalvotu par sevi, Hedons pagriezās un trokšņaini izgāja ārā. Arturs piegāja pie rakstāmgalda. Tur viņš sēdēja ilgi, ilgi, kamēr istabā iezagās krēsla un visi strādnieki, drošības komandu atskaitot, aizgāja no raktuves. Tad viņš piecēlās un klusi gāja mājās.

Sākās lokauts. Garas, drūmas nedēļas. Tā kā raktuves drošība bija garantēta, nekas cits neatlika kā stāvēt malā un vērot cīņu starp strādniekiem un trūkuma spoku. Dienu pēc dienas Arturs vēroja šīs nevienādās cīņas gaitu; viņš redzēja vīru un sievu, pat bērnu iekritušos vaigus, redzēja drūmumu, kas apēnoja katru seju, redzēja ielas bez smiekliem, bez rotaļām. Sirds viņam sažņaudzās mokās. Vai iespējams, ka cilvēks cilvēkam var darīt tik daudz ļauna? Karš, kurā cīnījās par to, lai karus darītu neiespējamus, lai gūtu drošu, ilgstošu mieru, lai radītu jaunu un laimīgāku mūsu civilizācijas laikmetu! Un tagad tas! Saņemiet savu ubaga dāvanu, jūs vergi, un strādājiet pazemē sviedros un dubļos, un briesmās, jā, ņemiet to vai mirstiet badā! Kāda sieviete Inkermanas terasē nomira radībās — ārsts Skots, atbildot līķu apskates komisijas priekšsēdētājam, izteica vārdus, kurus oficiālajā formulējumā apmainīja ar maigāku izteicienu — «stāvoklis, ko rada nepietiekams uzturs». Margarīns un maize; maize un margarīns; bieži pat tā nebija. Lai dzemdētu brašu dēlu, kas kādreiz varētu dziedāt britu impērijas himnu.

Tādas domas plosīja Artura dvēseli. Viņš to nevarēja paciest, viņš negribēja to paciest. Pirmā mēneša beigās viņš pilsētā ierīkoja virtuves, kur izsniedza viru, privāti organizēja palīdzību strādnieku iecirkņa nabadzīgākajiem iedzīvotājiem. Alga par viņa pūlēm nebija pateicība, bet naids. Viņš ļaudīm neko nepārmeta. Arturs saprata viņu sarūgtinājumu. Ar skaudrām sāpēm viņš atskārta, ka nespēj pievērst sev viņu jūtas; viņam trūka spēju, kas vajadzīgas, lai uzstātos atklātībā, nebija valdzinošu rakstura īpašību. Jau no pirmās dienas strādnieki Neptūnā viņam neuzticējās, un tagad virtuvē uz sienas bija uzrakstīti vārdi: «Pie velna izsūcēju!» Ķengājumu nodzēsa, bet naktī ar krītu uzrakstīja citus līdzīgus vai vēl ļaunākus vārdus, un Arturam tie atkal bija jāredz pašam ar savām acīm. Kāda jaunāko vīriešu grupa, ko vadīja Džeks Rīdijs un Ča Līmings, izturējās sevišķi naidīgi; pie šīs grupas piederēja daudz tādu, kas katastrofā bija zaudējuši brāli vai tēvu. Bez redzama iemesla naids tagad vērsās pret Arturu.

Baigā komēdija risinājās tālāk un tālāk. Ar savādu riebumu Arturs lasīja, ka nodibināts Aizsardzības pulks, pilnīgi apbruņotu un uniformās tērptu astoņdesmit tūkstošu vīru liels karaspēks. Aizsardzības pulks! Ko tas sargās? Maijā izcēlās nemieri «Apvienotajās ogļraktuvēs», un karaspēku pārsvieda uz šo apgabalu. Izlaida citu pēc cita karaļa uzsaukumus, un misters Proberts ar ģimeni aizbrauca uz Burnmetu pelnītā un ļoti patīkamā atpūtā.

Bet Arturs palika Slīskēlā — visu aprīli, maiju un jūniju. Jūnijā pienāca pirmās pastkartes — anonīmas pastkartes ar bērnišķīgiem, pat muļķīgiem ķengājumiem. Katru dienu pienāca viena drebelīgā, bezveidīgā rokrakstā, ko Arturs sākumā noturēja par sagrozītu. Pirmajā laikā viņš par tām nelikās zinis, taču pamazām tās viņam sāka sagādāt mokas. Kas viņu varētu tik ļaunprātīgi vajāt? Viņš nevarēja uzminēt. Tad uz mēneša beigām vainīgo atmaskoja. Viņu pieķēra, kad tas tikko aptrieptu pastkarti iedeva izsūtāmajam zēnam, kas mēdza nākt uz Lovu. Tas bija Barass.

Taču gandrīz vēl grūtāk paciešams bija vecā vīra nemitīgi pētošais skatiens. Barass novēroja dēlu, novēroja visu laiku, izspiegoja nākam un ejam, tīksminājās par viņa nedrošību, priecājās par viņa nepatikšanām. Kā pātagas cirtieni Arturu ķēra šo asinīm pieplūdušo, vecīgo acu caururbjošie skatieni, tie izsūca viņa gribas spēku, iztukšoja viņu.

Pirmajā jūlijā pagurums, kas līdzinājās nāves pagurumam, darīja cīņai galu. Strādnieki bija uzvarēti, pazemoti, satriekti. Bet Arturs nebija uzvarējis. Zaudējumi, kas viņam radās no līguma nepildīšanas, bija smagi. Taču, redzot, kā vīri lēnām, klusēdami atkal soļo pār raktuves pagalmu, redzot, kā celtņu torņa rati atkal griežas, viņš pārvarēja mazdūšību. Atplūdiem jābūt. Šie bija vieni no tādiem atplūdiem, un viņš, Arturs, tur nebija vainīgs. Viņš negribēja ļaut sevi pieveikt. Tagad, vēl šo pašu mirkli, viņš gribēja sākt no jauna!

VIII

Vasaras svētdiena 1925. gadā. Pārnākot no pēcpusdienas pastaigas gar kāpām, Deivids Lema ielas austrumu galā satika Anniju ar mazo Semiju. Viņu ieraudzījis, zēns gavilēdams skrēja pretī. Viņš bija Deividu sevišķi iemīļojis.

— Sestdien man sākas brīvdienas! Vai tas nav jauki? — zēns kliedza.

— Tas nu gan lieliski, mazais puisi!

Deivids uzsmaidīja Semijam un nodomāja, ka zēnam, kas pārlieku ātri aug, ir tāds izskats, ka viņam vajadzētu atpūsties. Semijam tagad bija astoņi gadi; viņam bija bāla seja, augsta, izliekta piere un možas, zilas acis, kas smejoties ikreiz gandrīz pazuda, tāpat kā kādreiz viņa tēvam. Svētdienas pastaigai ar māti viņš bija ļoti glīti un ļoti tīri ģērbies. Uzvalciņu Annija bija pašuvusi no Bētsa veikalā pirkta pelēka sarža atgriezuma. Semijs pēdējā laikā strauji auga, un zābaki, kas bija pirkti, mazāk uz glītumu raugoties, vairāk ar nolūku pasargāt kājas no mitruma, ap tievajiem lieliem izskatījās milzīgi.

— Tev būs pilnas rokas darba, — Deivids teica Semija mātei, kas tikmēr lēnām bija pienākusi klāt. — Es zinu, kas ir brīvdienas.

— Esmu dusmīga uz Semiju, — Annija sacīja balsī, kas neizklausījās dusmīga. — Viņam katrā ziņā bija jākāpj pār žogu, un viņš salauza jauno celuloīda apkaklīti.

— Jā, es gribēju dabūt zīles, — Semijs nopietni paskaidroja. — Man vajadzēja dabūt zīles, Deivij.

— T ē v o c i Deivid! — Annija norājot pamācīja. — Semij, kā tu tā vari runāt?

— Ļauj taču viņam, Annij! — Deivids atteica. — Mēs ar Semiju esam veci draugi, vai ne, puisi?

— O jā! — Semijs pasmaidīja, un arī Deividam bija jāpasmaida. Taču, tiklīdz viņš uzlūkoja Anniju, smaids pagaisa. Annija tiešām izskatījās karstumā gluži pagurusi. Zem acīm viņai bija tumši loki un seja tikpat bāla kā Semijam, kurš, tāpat kā tēvs, jau pēc dabas bija bāls. Viņa atspieda roku pret sienu un mazliet atbalstījās. Deivids zināja, ka viņa nemitīgi un grūti strādā, jo reimatisms veco Maseru bija pilnīgi saistījis pie gultas un Pags Neptūnā nestrādāja pastāvīgu darbu. Turklāt viņai bija jāgādā par Semiju. Viņš zināja, ka Annija šad tad iet par mazgātāju — par nieka grašiem viņa berž grīdas, lai nopelnītu iztiku. Desmitiem reižu viņš bija piedāvājis palīdzību, bet Annija par naudu negribēja ne dzirdēt; viņa bija pārāk lepna. Pēkšņam impulsam paklausot, viņš ievaicājās:

— Ja nu pašreiz par to runājam — kad tev, Annij, pēdējo reizi bija brīvdienas?

Viņas mierīgās acis pārsteigumā iepletās mazliet platākas.

— Nu, brīvdienas man bija, kad gāju skolā, — viņa teica. — Tāpat kā tagad Semijam.

Tāds bija Annijas priekšstats par brīvdienām — cita viņa nepazina; Annija neko nezināja par apkārtnes un gaisa pārmaiņu, baltām esplanādēm, priecīgu Jūrmalas dzīvi, mūzikas skaņām, kas jaucās ar bangu rūkoņu. Viņas atbildes negribētā traģika lika Deivida kaklam aizžņaugties. Viņš ātri, pavisam negaidīti izlēma un smaidīdams teica:

— Kā būtu, ja jūs ar Semiju brauktu man līdzi un nedēļu padzīvotu Vitli-Bejā?

Viņa stāvēja klusa un rāma, skatienu pievērsusi karstajam ielas bruģim. Semijs skaļi iegavilējās un tad iegrima it kā svētā bijībā.

— Vitli-Beja! — viņš atkārtoja. — Es gan labprāt brauktu uz Vitli-Beju.

Deivids, acis nenovērsis, uzlūkoja Anniju.

— Harijs Ņūdžents atrakstīja, viņš mani uzaicina divdesmit sestajā satikties Vitli-Bejā. — Tad viņš meloja: — Esmu nolēmis braukt turp jau nedēju agrāk.

Viņa arvien vēl nekustējās, skatījās karstajā bruģī un šķita vēl bālāka.

— Ai, nē, Deivid, — viņa teica. — Tas nu gan laikam nebūs iespējams.

— Bet m ā t! — Semijs lūgdamies iesaucās.

— Tev derētu pārmaiņa un zēnam arī.

— Šodien tiešām ļoti karsts, — viņa piekrita. Doma, ka viņa ar Semiju varētu nedēļu pavadīt Vitli-Bejā, tiešām vilināja, bet galva viņai reiba, domājot par grūtībām, kas līdz ar to rastos; ak, viņai bija dažnedažādi aizbildinājumi. Viņai neesot drēbju, viņa Deividam darīšot kaunu; viens pats palicis, Pags varot sākt dzert. Tad viņai radās lieliska ideja.

— Ņem Semiju līdzi! — viņa iesaucās.

Deivids sašutis atteica:

— Semijs neies ne soli bez savas māmiņas.

— Bet, m ā t! — Semijs atkal lūdzās, un mazā, bālā sejiņa bija gluži izmisusi.

Iestājās klusums, tad Annija pacēla skatienu, ar savu mierīgo smaidu pavērās Deividā.

— Labi, Deivid, — viņa piekrita. — Ja tu esi tik mīļš un gribi ņemt mūs līdzi...

Tas nu bija norunāts. Deivids bija priecīgs — bezgala priecīgs, pārsteidzoši priecīgs. Pēkšņi viņam kļuva silti ap sirdi. Viņš noskatījās abiem pakaļ, kā viņi aizsoļo uz Krastmalas ielas pusi, redzēja, kā Semijs lēkā mātei apkārt, acīmredzot runā par Vitli-Beju. Tad Deivids pa Lema gatvi gāja mājās. Tagad mazajā celiņā vairs nebija nevienas nezāles; dārziņš beidzot bija tīrs un glīts; spilgti dzeltenas kreses vijās augšup gar sienu ap Martas izstieptajām baltajām auklām. Marta bija nokrāsojusi durvju slieksni baltu un pietamborējusi logu aizkariem brinum jaukas divpadsmit collu platas malas, kādas tikai Marta prata tamborēt. Visām labākajām kalnraču mājām bija aizkari ar tamborētām malām, tas piederēja pie godīga kalnrača mājas iekārtas, bet nekur Slīskēlā nevarēja atrast skaistākus par šiem.

Deivids pakāra priekšnamā cepuri un iegāja virtuvē, kur Marta stāvēja un gatavoja ūdens krešu salātus vakariņām. Marta vienmēr strādāja, vienmēr rosījās; zem viņas vienkāršās blūzes pukstēja lepnas un centīgas namamātes sirds. Virtuve bija tik spodra, ka varēja uz grīdas ēst, kā saka vietējā paruna. Mēbeles spīdēja, porcelāns uz trauku galda laistījās. Skaistais marmora pulkstenis, ko Martas tēvs bija laimējis ķegļu spēlē un ko Marta, savu saimniecību izbeidzot, atnesa šurp no Inkermanas terases — svēts mantojums —, svinīgi tikšķēja uz augstās kamīna dzegas. Pār māju nolaidās dziļais, skaidrais svētdienas klusums.

Deivids uzlūkoja māti un teica:

— Kāpēc tu nevarētu nedēļu padzīvot Vitli-Bejā? Deviņpadsmitajā es braukšu turp.

Viņa nepaskatījās atpakaļ, bet joprojām domīgi pētīja ūdens kreses — uz salātiem vai ūdens kresēm viņa necieta ne mazākā plankumiņa. Kad viņam jau likās, ka māte nav dzirdējusi viņa vārdus, tā atbildēja;

— Ko es darīšu Vitli-Bejā?

— Māt, domāju, ka tev patiktu aizbraukt turp. Annija ar zēnu arī tur būs. — Viņš tagad runāja glaimīgi. —Tu darītu labi, ja brauktu līdzi.

Viņa stāvēja, pagriezusi muguru, un kādu brīdi neteica neko. Tad beidzot neskanīgā balsī atbildēja:

— Nē. Man tepat labi diezgan.

Kad viņa ar ūdens krešu šķīvi rokās pagriezās, viņas seja bija sastingusi.

Viņš pārāk labi zināja, ka tagad nedrīkst uzmākties. Viņš apsēdās uz sofas pie loga un paņēma «Neatkarīgā Strādnieka» pēdējo numuru. Pirmajā lapaspusē bija viņa iknedēļas raksts — daļa no rakstu sērijas, ko viņš nu jau kopš divpadsmit mēnešiem iespieda laikrakstā; runa, ko viņš svētdien bija teicis Seghilā, gandrīz vārds pa vārdam iespiesta vidējā slejā. Viņš nelasīja ne vienu, ne otru. Viņš bija trīsdesmit piecus gadus vecs un pēdējos četrus gadus strādājis kā vergs: organizējis, runājis, svaidījies apkārt pa apgabalu, sevi netaupīdams. Viņa nopelns bija, ka biedru skaits Edžlijā pieaudzis par vairāk nekā četriem tūkstošiem. Viņu dēvēja par sīkstu, spēcīgu un spējīgu cilvēku. «Laktas apgāds» bija izdevis trīs viņa monogrāfijas, un par apcerējumu «Nācija un kalnrūpniecība» viņam piešķīra Rasla medaļu. Medaļa bija nolikta augšistabā kaut kur atvilktnes dibenā. Viņu pārņēma pēkšņas skumjas. Kāpās viņš pēcpusdienā bija klausījies cīruļa dziesmā, cīruļa dziesma atgādināja zēnu, kas pirms gandrīz divdesmit gadiem tik bieži gāja te staigāt. Tad viņa domas aizklīda pie Dženijas. Kur, ak, kur gan varēja būt Dženija? Mīļā. Dženija — par spīti visam, viņš arvien vēl mīlēja viņu; viņam Dženijas trūka, viņš domāja par viņu. Un doma par viņu lika aizmirst saules gaismu un cīruļa dziesmu un darīja Deividu bēdīgu. Pēc tikšanās ar Anniju un Semiju viņa oma bija uzlabojusies, protams, bet tagad par jaunu uzmācās skumjas. Varbūt tur bija vainīga Marta — Martas izturēšanās. Vai tas nebija bezcerīgs pasākums, ka viņš nerimdams mēģināja grozīt lielas cilvēku masas rīcību, kur taču katra atsevišķa cilvēka sirds palika slepena, nepieejama, negrozāma? Marta nevarēja piedot.

Launagu paēdis, viņš jutās labāk. Krešu salāti, par spīti Martas nesamierināmai sirdij, bija ļoti gardi, un Deivids apsēdās pie galda rakstīt Harijam. Dadžens, Bebingtons un Harijs šāgada vēlēšanās paturēja mandātus. Bebingtons gan tikai ar niecīgu vairākumu. Izcēlās skandāls, kāda laulības šķiršanas sūdzība, ko sers Pīters Ūtrems iesniedza tieši tad, kad Bebingtons kandidēja. Bet šo lietu ar skubu notušēja, un Bebingtonam izdevās vēl tikt cauri. Deivids norakstīja garu vēstuli Harijam, tad paņēma rokā Ērika Flitnera brošūru par valsts kontroli. Pēdējā laikā viņš interesējās par Flitneru, tāpat arī par Maksi Seringu, sevišķi par viņa «Uzbrukumu sabiedrībai», bet šodien Flitners likās gandrīz garlaicīgs. Viņš nemitīgi domāja par gaidāmo izbraukumu uz Vitli-Beju, un viņam likās, ka būs ārkārtīgi jauki ar Semiju reizē peldēties. Tad viņiem vēl jāēd saldējums; nekādā ziņā viņš nedrīkstēja aizmirst, ka Semijam jāēd saldējums. Iespējams, ka arī Annijai ir slepena vājība pret saldējumu, pret itāliešu augļu saldējumu, kas tik patīkami kūst mutē. Vai Annija tādam saldējumam spēs turēties pretī? Viņš atlaidās krēslā un skaļi iesmējās.

Tiešām, nākamās desmit dienas viņš netika vaļā no domām par Vitli-Beju un peldēšanos un par Anniju un Semiju. Deviņpadsmitajā no rīta, ieejot Tainkāslas Centrālajā stacijā, kur bija norunāts satikties ar Anniju un Semiju, viņš bija gluži satraukts. Kāds atlaišanas gadījums viņu pēdējā minūtē aizkavēja, un nu Deivids steidzās pie biļešu lodziņiem, kur Annija ar Semiju stāvēja un gaidīja.

— Jau domāju, ka nokavēšu! — viņš smaidīdams un aizelsies iesaucās; viņš juta, cik labi, ka viņš vēl var būt jauns, uztraukts un aizelsies.

— Mums vēl daudz laika, — praktiska kā vienmēr, sacīja Annija.

Semijs neteica neko; viņam bija piekodināts neko neteikt; taču mirdzošās, zilās acis tīri nomazgātajā sejiņā pauda visu viņa filozofisko sistēmu.

Viņi iekāpa Vitli-Bejas vilcienā. Deivids nesa somas par lielu nepatiku Annijai. Viņa pati gribēja nest savu somu vai, pareizāk sakot, somu, ko bija patapinājusi no Paga, — nesamais esot smags un pārāk noplucis, tā ka Deivids ar to nevarot rādīties. Annija izskatījās apjukusi, tā viņai likās visnepiedienīgākā lieta pasaulē, ka Deivids nes viņas ceļasomu, — viņa taču tik bieži stiepa zivju grozu, kas bija trīsreiz smagāks. Bet viņa nedrīkstēja arī pretoties. Tad viņi iekāpa nodalījumā, atskanēja svilpiens, un viņi sāka braukt.

Semijs sēdēja stūra vietā blakus Deividam, un Annija sēdēja viņam pretī. Kad viņi atstāja aiz sevis ārpilsētu un izbrauca klajos laukos, Semija sajūsma bija milzīga; viņš aizmirsa, ka devis solījumu klusēt, un augstsirdīgi dalījās ar Deividu savā sajūsmā.

— Vai redzi lokomotīvi un vagonus, un celtni! — viņš sauca. — Ai, paskaties, cik augsts dūmenis! Nudien, augstāka es nekad vēl neesmu redzējis.

Dūmenis noveda pie dziļdomīgas un uztraucošas sarunas par jumiķiem un par to, cik skaisti būtu stāvēt tik augsta dūmeņa galā veselas divsimt pēdas no zemes.

— Tu laikam gan gribi būt jumiķis, kad izaugsi liels? — Deivids jautāja, uzsmaidīdams Annijai.

Semījs pakratīja galvu.

— Nē, — viņš ar zināmu atturību noteica. — Es būšu tas pats, kas bija mans tēvs.

— Kalnracis? — Deivids jautāja.

— Jā, tas es gribu būt, — Semijs apņēmīgi sacīja. Semija seja izskatījās tik svinīga, ka Deividam bija jāpasmejas.

— Nu, tev jau vēl laika diezgan citādi apdomāt, — viņš teica.

Tas bija patīkams brauciens, kaut arī ne visai ilgs. Itin drīz viņi bija Vitli-Bejā. Deivids bija noīrējis istabas Tarenta ielā — šaurā, mierīgā ieliņā, kas Vēverlija viesnīcas tuvumā nogriezās no promenādes. Istabas viņam ieteica Strādnieku nama rakstvedis Dikijs, pastāstīdams, ka Lezlija kundze apgabala konferenču laikā bieži uzņemot federācijas delegātus. Lezlija kundze bija atraitne, kuras vīrs — ārsts — pirms gadiem divdesmit zaudēja dzīvību raktuves nelaimē. Kāds raktuves namdaris gulēja apbērts zem iebrukušiem griestiem, un nebija iespējams atbrīvot viņa roku, sadragātu un iespiestu starp diviem bazalta bluķiem. Ārsts Lezlijs nobrauca lejā šim vīram amputēt roku un to glābt. Viņš jau gandrīz bija veicis amputāciju, varonīgi strādādams ar tikpat varonīgo strādnieku, kas bez anestēzijas uz vēdera gulēja ogļu putekļos, saspiests zem nobrukušajiem akmeņiem, asins un dubļu peļķē, kad pēkšņi pār viņiem abiem iebruka visi griesti, sadragājot tiklab ārstu, kā strādnieku. Neviens tagad vairs nedomāja par šo nelaimes gadījumu, taču šis griestu iebrukums bija iemesls, ka Lezlija kundze uzņēma īrniekus nabadzīgajā ieliņā, šai ieliņā ar divām sarkanu ķieģeļu namu rindām, no kuriem katram bija četri kvadrātmetri dārza, mežģīņu aizkari, stikla kamīnu virsas un stipri nospēlētas klavieres.

Lezlija kundze bija gara, tumšmataina, atturīga sieviete. Viņa nebija ne komiska, ne untumaina, viņai nebija nevienas no tām rakstura īpašībām, ko tradīcija mēdz saistīt ar istabu izīrētājām peldvietās. Mierīgā laipnībā viņa sasveicinājās ar Deividu, Anniju un Semiju un veda viņus istabās. Bet te Lezlija kundze izdarīja negaidītu, nepatīkamu kļūdu. Viņa pagriezās pret Anniju un teica:

— Jūs ar vīra kungu varat dzīvot šai glītajā istabā ielas pusē, un zēnam būs mazā istabiņa sētas pusē.

Annija nenosarka, varbūt gan kļuva mazliet bālāka. Bez kādām samulsuma pazīmēm viņa atbildēja:

— Lezlija kundze, tas ir mans svainis. Mans vīrs krita karā.

Nu Lezlija kundze nosarka — tas bija atturīgas sievietes neveiklais nosarkums —, viņa pietvīka līdz ausu galiem.

— Tas bija muļķīgi no manas puses, man vajadzēja saprast no vēstules.

Tā Annija ar Semiju dabūja priekšējo istabu un Deivids mazo istabiņu sētas pusē. Bet Lezlija kundzei bija tāda sajūta, ka Annija būtu aizvainojusies, un viņa ļoti pūlējās būt pret Anniju laipna. Pavisam īsā laikā Lezlija kundze ar Armiju sadraudzējās.

Brīvdienas bija jaukas. Semijs ienesa brīvdienās dzīvību, viņš līdzinājās elektriskai dzirkstelei, kas pastāvīgi uzmundrināja Deividu, lai gan Deividam tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņš ar Semiju tikpat jauki pavadīja laika kā Semijs ar viņu. Ārā bija silts, bet spirgtais vējš, kas Vitli-Bejā vienmēr pūš, karstumam neļāva kļūt spiedīgam. Viņi katru priekšpusdienu peldējās, spēlēja smiltīs franču kriketu. Viņi apēda milzīgi daudz saldējuma un augļu; devās ekskursijās uz Kalerkotsu, uz savādo, senlaicīgo jūras vēžu veikalu Brauna namā. Deivids slepus sev pārmeta un baidījās, ka jūras vēži varbūt nav Semijam īstais ēdiens, bet Semijam vēži tik ļoti garšoja. Ar vainas apziņu viņi abi iezagās dibenistabiņā, kur viss oda pēc darvas un tīkliem. Viņi apsēdās uz astru sofas, ēda svaigos vēžus no vienkāršas bļodas, kamēr vecā sieva, kam veikals piederēja, noskatījās viņos, sauca Semiju par «dēliņu» un sūca savu māla pīpi. Vēži garšoja lieliski, jā, tie bija tik labi, ka Deividam likās, tie zēnam nekādā ziņā nevar kaitēt.

Atceļā no Kalerkotsas, pa promenādi mājās ejot, Deivids ikreiz ņēma Semiju aiz rokas. Tas bija jautājumu laiks. Deivids Semijam atļāva uzdot visus jautājumus, kādi vien zem saules iedomājami, un Semijs, līdzi tipinādams, vārda tiešā nozīmē viņu bombardēja ar jautājumiem. Ja varēja, Deivids deva pareizas atbildes, bet, ja nevarēja, viņš tās izdomāja. Bet Semijs arvien zināja, kas ir izdomāts. Tad viņš Deividu uzlūkoja, piemiegtās acis mirkšķinādams, un smējās.

— Nu gan tu mānies, tēvoci Deivij? — Bet šie izdomājumi Semijam patika vēl labāk nekā pareizās atbildes.

Deivids ar Semiju bieži devās tādās brīnišķīgās ekskursijās. Likās, Annija juta, ka viņiem patīk būt kopā, un parasti turējās nomaļus. Jau pēc dabas viņa bija pašaizliedzīga, un parasti viņai kaut kas bija darāms, kad Deivids ar Semiju viņu sauca līdzi, — jāiet iepirkties, kaut kas jālāpa vai arī Lezlija kundze to ielūgusi launagā. Kopā ar Lezlija kundzi Annija arvien izdomāja ko jaunu pusdienām, lūkoja izdibināt, kas Deividam labāk garšo. Annijas pateicība bija bezgalīga, bet bailes Deividu apgrūtināt vēl bezgalīgākas, un beidzot Deividam ar viņu par to bija jārunā. Kādu pēcpusdienu viņš ienāca pēc sauļošanās dzīvoklī un satika Anniju, kas, viņa pelēkās flaneļa bikses uz rokas nesdama, gāja augšā pa kāpnēm — viņa tās bija virtuvē izgludinājusi ar Lezlija kundzes gludekli. Viņš to redzēja, un pēkšņi viņu pārņēma sašutums.

— Mīļais dievs, Annij! — viņš iesaucās. — Kāpēc tev jāgludina? Tik jaukā laikā palikt mājās! Kāpēc tu nenāc mums ar Semiju līdzi uz liedagu?

Viņa nodūra acis. Viņa dusmojās uz sevi, ka bija pieķerta. It kā aizbildinādamās, viņa teica:

— Aiziešu vēlāk, Deivid.

— Vēlāk! — viņš pukojās. — To tik vien dzirdu — «Vēlāk» vai «Pēc īsa brīža», vai «Man vispirms pāris vārdu jāparunā ar Lezlija kundzi». Žēlīgā debess, vai tu, meitēn, nemaz negribi savas brīvdienas izmantot? Kāpēc tad īsti ņēmu tevi līdzi!

— Nu, — viņa teica, — domāju, tādēļ, lai es rūpētos par tevi un Semiju.

— Muļķības! Gribu, lai tu jūties labi, patīkami pavadi laiku un esi kopā ar mums.

— Labi. — Viņa atkal viegli pasmaidīja. — Ja es tevi neapgrūtinu, — man likās, ka tu jūties labāk, ja tevi netraucēju.

Viņa uzlika cepuri, gāja Deividam līdzi uz jūrmalu. Tur viņi ar Semiju sēdēja mīkstajās smiltīs un bija laimīgi. Deivids šad tad paskatījās uz viņu; viņa sēdēja, atliekusi galvu un spožajā saulē pievērusi acis. Viņa bija neizdibināma. Lieliska sieviete, vienmēr viņa bija bijusi lieliska sieviete — enerģiska, krietna, mierīga, godīga. Annija nepazina seksuālas rotaļas. Un tomēr viņai bija skaists, sievisķīgs stāvs ar skaistiem locekļiem, skaistām, vingrām krūtīm, skaistu, slaidu kaklu. Viņas rāmajai sejai, ko tā tagad bija pievērsusi saulei, piemita vienmērīgs, harmonisks, mazliet skumjš daiļums, lai gan viņa savu seju nemaz nekopa. Tas bija gandrīz klasisks skaistums, ar ko katra sieviete varētu lepoties. Taču Annija šo lepnumu nepazina — savādi, par spīti savai stūrgalvīgajai neatkarībai, viņā nebija nekā no lepnības vai iedomības. Viņa bija tik pieticīga, ka baidījās Deividu apgrūtināt, stāties viņam ceļā, traucēt. Izbrīnījies viņš domāja, cik pārspīlēti lielu cieņu Annija pret viņu jūt, reiz taču viņa bija pavisam citāda. Bet tagad viņš jau no Lezlija kundzes arvien pieaugošās cienības, kas skaidri atspoguļoja Annijas godbijību, varēja just, ka Annija no viņa baidās. Un, kad Deivids tā, uz elkoņiem atbalstījies, gulēja smiltīs — Semijs rotaļājās ar spainīti ūdens malā —, viņš pēkšņi vaicāja:

— Kas pēdējā laikā starp mums nostājies, Annij? Mēs taču vienmēr bijām labākie draugi.

Viņa, vēl arvien turēdama acis saulē aizvērtas, atbildēja:

— Tu esi labākais draugs, kāds man ir, Deivid.

Viņš to uzlūkoja sarauktu pieri, ļāva mīkstajām smiltīm birt caur pirkstiem.

— Man gribētos zināt, kas šai galvā īsti notiek. Labprāt es tevi sapurinātu, Annij, —izpurinātu no tevis īstu atzīšanos. Annij, tu esi kļuvusi gluži kā Mona Liza. Tik tiešām kā dievs debesīs, man gribētos tevi nopērt.

— To es tavā vietā labāk nemēģinātu, — viņa smaidot atteica. — Esmu ļoti stipra!

— Paklausies, — viņš pēc brīža atbildēja, — zinu gan, ko es ar tevi darīšu! — Komiskās dusmās viņš paskatījās uz viņas aizvērtajām acīm. — Kad Semijs šovakar aizies gulēt, es tevi vedīšu uz izpriecu parku. Es tevi vilkšu vistrakākās, visbriesmīgākās kumēdiņu būdās, kādas vien tur ir. Vilkšu tevi uz kēkvoku, uz elektriskajiem auto, uz pārsteigumu dzelzceļu. Un, kad tu ar astoņdesmit kilometru ātrumu stundā joņosi pa gaisu, es uzmanīgi skatīšos tevī — gan tad būs redzams, vai seno dienu Annija vēl dzīva.

— Pret pārsteigumu dzelzceļu man nebūtu iebildumu, — viņa teica savā smaidošajā, mulsinošajā mīklainībā. — Bet tas taču ļoti dārgi maksā, vai ne?

Viņš atlaidās smiltis un skaļi smējās.

— Annij, Annij, tu esi nepārspējama. Mēs brauksm ar pārsteigumu dzelzceļu, kaut arī tas maksātu veselu miljonu un mēs abi lauztu kaklu.

Viņi aizgāja. Pēc tam kad neko nezinošais, piparmētru konfektēm pielabinātais Semijs bija apguldīts, viņi devis uz Tainmetas izpriecu parku. Vēja nebija — kluss, jauks vakars. Deividam — viņš pats nezināja, kādēļ — pēkšņi un dzīvi atmiņā atausa tie vakari, ko viņš Kalerkotsas medus mēnesī te pavadīja kopā ar Dženiju. Un, kad viņi nu gāja garām Kalerkotsai, viņš, juzdams neatvairāmu tieksmi runāt par Dženiju, teica Annijai:

— Vai tu zini, ka mēs ar Dženiju te kādreiz bijām?

— Jā, protams, zinu, — Annija atteica. Viņa nevilšus uzmeta Deividam noraizējušos skatienu. — Šķiet, tas bija tik sen.

— Tas nav tik sen.

Klusums.

Domās iegrimis, padevies pēkšņam maigumam pret Dženiju, Deivids turpināja:

— Annij, man ļoti trūkst Dženijas. Reizēm man viņas briesmīgi trūkst. Vēl arvien neesmu atmetis cerību, ka viņa pārnāks.

Atkal iestājās klusums, visai ilgs klusums; tad Annija teica:

— Es arī tā ceru, Deivid. Es vienmēr zināju, ka tu viņu mīli.

Klusēdami abi gāja tālāk. Un, kad viņi iegāja izpriecu parkā, izskatījās gandrīz tā, ka vakars nebūs visai jautrs, jo Annija bija ne tik vien nerunīga, bet arī savādi nomākta. Taču Deivids bija nolēmis Anniju uzpurināt no viņas grūtsirdības, kurai nebija nekāda iemesla. Viņš pats atgainīja, patiesi pūlējās atgainīt skumjās domas. Viņš veda Anniju visur — sāka ar spoguļu zāli, tad gāja uz slidkalnu. Kad viņi, uz viena paklāja sēdēdami, šāvās pa slidkalnu lejā, Annijai ap lūpām ietrīsējās smaids.

— Tā jau ir labāk, — viņš atzinīgi teica; tad viņš to vilka uz pārsteigumu dzelzceļu. Viņi drāzās un auļoja ar pārsteigumu vilcienu pa tumšiem tuneļiem, un Annijai vārda tiešā nozīmē aizrāvās elpa, bet vislabākais bija lidceļš. Pie lidceļa viņi nonāca ap deviņiem vakarā, un viņi slīdēja un krita, un gāzās lejā no reibinošajām augstienēm, kamēr viss mirdzošais izpriecu parks sāka griezties blāvā miglā. Nekas nebija salīdzināms ar lidceļu ne debesīs, ne ellē, ne šķīstīšanas ugunīs, ne pasaules izplatījumā. Lidceļā viņi pacēlās neticamos augstumos, un apakšā tālu un dziļi lejā skaista un dzirkstoša pletās izpriecu parka uguņu panorāma. Viņi pacēlās pamazām, mānīgā, viltīgā gausumā un drošībā, priecājās par vēso augstienes gaisu un vienā mierā apbrīnoja ainavu. Viņi pavisam lēnām kāpa virsotnē. Kamēr viņi vēl omulīgi noraudzījās ainavā, vagons pēkšņi un spēji krita aizā. Lejup, lejup, lejup — tā viņi, vējam gar ausīm svilpojot, krita nezināmā tumsā. Vēderā kutēja, ķermenis bija zaudējis svaru, viņi mira un atkal atdzima šai baismīgajā, ekstātiskajā lidojumā. Bet šis lidojums vēl nebija nekas; vagons pacēlās otrā virsotnē un atkal gāzās lejā, lejā, lejā; atkal bija jāmirst un atkal jāpiedzimst.

Deivids palīdzēja Annijai izkāpt no vagona. Viņa stāvēja nedroši, turējās viņam pie rokas; vaigi bija pietvīkuši, cepure — nošķiebusies; acīs viņai bija tāda izteiksme, it kā viņa priecātos, ka var turēties Deividam pie rokas.

— Ai, Deivij, — viņa elsa, — nekad mani vairs neved šai vietā! — Tad viņa sāka smieties. Viņa smējās — smējās klusu savā nodabā. Un tad atkal elsa: — Bet tas bija lieliski!

Deivids smaidīdams noraudzījās viņā.

— Es tevi iesmīdināju, un to es gribēju panākt.

Viņi klejoja tālāk pa izpriecu parku, jautri interesēdamies par visu. Šalca mūzikas kaskādes, tirgotāji skaļi piedāvāja preces, mirdzēja ugunis, ļaužu pūlis griezās apkārt, apkārt vien. Visi šie ļaudis bija vienkārši un priecīgi, un nabadzīgi. Ogļrači no Tainsaidas, mūrnieki no Šiphedas, lējēji un palīgstrādnieki no Jarovas, cirtēji no Seghilas un Hedlingtonas, un Edžlijas. Pakausī atstumtas cepures, plīvojoši kaklauti, cigaretes aiz auss. Tiem līdzi sievietes sārtiem vaigiem un laimīgas. Viņi ēda no papīra turzām; kad turzas bija tukšas, viņi tās piepūta un pārsita. Viņiem bija arī piepūšamas papīra Čūskas, kas pretimnācējiem ar skaļu plaukšķi atsitās sejā. Tās bija pazemīgo, nezināmo un mazo ļaužu izpriecas. Un pēkšņi Deivids Annijai teica:

— Te es iederos, Annij. Tie ir mani ļaudis. Starp tiem esmu laimīgs.

Bet viņa tam negribēja piekrist. Viņa spēji papurināja galvu.

— Tu kāp augšup, Deivij, — viņa sacīja vaļsirdīgi, kā jau tas bija viņas dabā. — Visi tā saka. Nākamajās vēlēšanās tu tiksi parlamentā.

— Kas tā saka?

— Tā saka visi strādnieki Neptūnā. Pags man stāstīja. Viņi saka, tu esot vienīgais, kas kaut ko darīšot viņu labā.

— Kaut es to varētu! — viņš iesaucās un dziļi ievilka elpu.

Kamēr viņi gar krastmalu gāja mājup uz Tarenta ielu, liels mēness iznira no jūras un noraudzījās viņos; izpriecu parka kņada un mirdzums norima viņiem aiz muguras, un Deivids stāstīja Annijai par savām iecerēm. Viņš gandrīz vairs neatskārta, ka Annija stingriem soļiem soļo blakus; viņa tik maz runāja un tik vērīgi klausījās; bet viņš atklāja visas savas sirds vēlēšanās. Pašam viņam nebija nekādas godkāres. Nekādas.

Viņš gribēja taisnību kalnračiem: saviem ļaudīm, šķirai, kas tik ilgus gadus cietsirdīgi apspiesta.

— Taisnību un drošību, Annij! — viņš klusā balsi beidza. — Kalnrūpniecība nav tāda kā kura katra rūpniecība. Tā prasa nacionalizāciju. Te uz spēles ir strādnieku dzīvības. Kamēr vien būs privātuzņēmēji, kas dzenas pēc lielas peļņas, vienmēr izrādīsies, ka drošības faktoru pamet novārtā. Vismaz laiku pa laikam. Un tad tas notiek. Tā bija Neptūnā.

Kad viņi iegriezās Tarenta ielā, starp abiem nostājās klusums. Jau citādā noskaņā viņš ievaicājās:

— Vai tev vēl nav apnicis klausīties manā pļāpāšanā?

— Nē, — viņa sacīja, — tā nav pļāpāšana... Tas ir pārāk patiesi, lai būtu pļāpāšana.

— Es gribētu, lai tu iepazīsties ar Hariju Ņūdžentu, kad viņš rīt atbrauks. Harijs ir vīrs, kas īsti prot pārliecināt. Viņš tev patiks, Annij.

Viņa ātri papurināja galvu.

— Ai nē, negribu ar viņu iepazīties.

— Kāpēc gan ne? — viņš pārsteigts iejautājās.

— Tāpēc, ka negribu, — viņa stingri un negaidītā nepiekāpībā teica.

Bez redzama iemesla viņš jutās aizvainots. Viņu aizvainoja šī neizprotamā savrupība pēc viņa draudzīgās sirsnības un pūlēm viņu izklaidēt. Viņš vairs par to nerunāja un ierāvās sevī. Mājās viņš atraidīja Annijas piedāvājumu atnest ko ēdamu, tūliņ pateica «ar labu nakti», un nekavējoties iegāja savā istabā.

Harijs Ņūdžents atbrauca nākamajā dienā. Harijs mīlēja Vitli-Beju. Viņš zvērēja, ka nekur uz zemes neesot tāds gaiss kā Vitlijas gaiss un ikreiz, kad vien varot kādu sestdienu un svētdienu izrauties, viņš braucot šurp pieelpot savas plaušas ar šo lielisko gaisu. Viņš apmetās «Vēverlijā», un Deivids viņu tur trijos apciemoja.

Lai gan vēl bija agra pēcpusdiena, viņi hallē padzēra tēju. Tur bija vainīgs Ņūdžents — viņš bija liels tējas dzērājs, viņš dzēra tasi pēc tases, un viss viņam noderēja par iemeslu iedzert tasi tējas. Turklāt tēja viņam nemaz nebija veselīga, jo tā veicina hronisko dispepsiju, ar ko Ņūdžents slimoja. Ņūdžents bija fiziski trausls; viņa ne pārāk staltais, smalkkaulainais stāvs, bālā, kalsnā seja norādīja uz konstitūciju, kas tikai vāji pielāgota spraigai, satraukumiem bagātai dzīvei. Viņš ļoti bieži un ļoti skaudri cieta no neievērojamām un neromantiskām slimībām — tā, piemēram, kāda fistula viņam sešus mēnešus sagādāja neaprakstāmas ciešanas. Bet viņš nekad nežēlojās, nekad sevi nelutināja, nekad neatsacījās no cīņas. Un turklāt viņš bija tik savādi pateicīgs, tik cilvēciski pateicīgs par dzīves sīkajiem priekiem — par cigareti, tasi tējas, par nedēļas nogali Vitli-Bejas jūrmalā vai pēcpusdienu Kensingtonas Ovālā. Ņūdžents par visām lietām bija cilvēcīgs — to izteica viņa smaids, šis smaids, kas vienmēr izskatījās zēnisks; par iemeslu tam bija mazā sprauga starp abiem priekšējiem zobiem. Tagad, trešo tējas tasi dzerdams, viņš uzsmaidīja Deividam.

— Nu, man liekas, varu tūliņ ķerties pie lietas.

— Tā jau tu parasti mēdz darīt, — Deivids atteica.

Ņūdžents aizkūpināja cigareti, paturēja to nikotīna apdzeltējušos pirkstos un, pēkšņi nopietns kļuvis, sabakstīja irdeno tabaku.

— Deivid, tu jau zini, ka Kriss Stapltons ir slims, — viņš beidzot sacīja. — Izrādās, nabaga vīra stāvoklis ir ļaunāks, nekā domājām. Pagājušajā nedēļā viņam Frīmezona slimnīcā izdarīja operāciju, kāda iekšēja kaite, tu jau vari iedomāties, ko tas nozīmē. Vakar viņu apciemoju. Viņš ir nesamaņā un ātri sabrūk. — Viņš apskatīja kvēlojošo cigaretes galu. Iestājās ilgs klusums, tad Ņūdžents turpināja: — Nākamajā mēnesī Slīskēlā notiks papildu vēlēšanas.

Piepešs, nevaldāms satraukums cēlās Deivida krūtīs, sāpīgām bailēm līdzīgs tas pavīdēja viņa skatienā. Atkal klusums.

Ņūdžents paskatījās viņā un pamāja ar galvu.

— Tā ir, Deivid, — viņš teica. — Es stājos sakaros ar vietējo izpildu komiteju. Nav šaubu par to, ko viņi grib sūtīt uz parlamentu. Tavu kandidatūru uzstādīs parastajā veidā.

Deivids nespēja tam ticēt. Viņš stingu skatienu vērās Ņūdžentā — bez valodas, pārvarēts. Tad viņa acis pēkšņi aizmiglojās un viņš vairs neredzēja Ņūdžentu.

IX

Pirmais cilvēks, ko viņš satika, Slīskēlā atgriežoties, bija Džeimss Ramedžs. Pirmdienas rītā Deivids ar Anniju un Semiju bija pārbraucis Tainkāslā un abus iesēdinājis vilcienā, kas devās uz Slīskēlu. Tad viņš steidzās uz Edžliju veikt krietnu dienas darba tiesu Strādnieku namā. Pulkstenis bija septiņi vakarā, kad viņš iznāca no Slīskēlas stacijas un gandrīz sadūrās ar Ramedžu, kas gāja uz laikrakstu kiosku pēc vakara avīzes.

Ramedžs kā sastindzis apstājās ietves vidū, un Deivids no viņa sejas izteiksmes noprata, ka Ramedžs zina par tā kandidatūru. Svētdienas vakarā Stapltons bija Frīmezona slimnīcā miris, un «Tainkāslas Herolds» savā rīta izdevumā ievietojis nozīmīgu rakstu.

— Ak, ak! — Ramedžs lielā izsmieklā teica. Viņš izlikās uzjautrināts. — Kā dzirdu, mēs gribot pamēģināt laimi parlamentā?

Deivids atbildēja vispārspīlētākajā laipnībā, kādu vien izdevās notēlot:

— Protams, mister Ramedž.

— Ak! Un jūs domājat, ka tur ietiksiet?

— Jā, cerams, — Deivids kaitinādams uzsvērti laipni atbildēja.

Ramedžs nu vairs neizlikās uzjautrināts. Viņa lielā, sarkanā seja kļuva vēl sarkanāka. Viņš savilka vienu roku dūrē, tad ar to stipri uzsita pa otras rokas delnu.

— Nekad, ja es to varēšu aizkavēt! Nē, dieva vārds, nē! Nekad, ja es to varēšu aizkavēt! Mēs nevēlamies, lai mūsu pilsētu pārstāvētu riebīgs aģitators.

Deivids gandrīz ziņkārīgi vēroja Ramedža saviebto seju — tik neslēpti tanī atspoguļojās naids. Deivids bija Ramedžu piespiedis piegādāt slimnīcai labu gaļu, apkarojis derdzīgo nekārtību viņa kautuvē, neveselīgos apstākļus īres namos aiz Krasta ielas. Visumā viņš bija Džeimsu Ramedžu paskubinājis uz dažu krietnu darbu. Un par to Ramedžs viņu vislabprātāk būtu nositis. Savādi gan!

Deivids mierīgi, bez naida atteica:

— Pats par sevi saprotams, ka jūs atbalstīsiet savu kandidātu.

— Uz to jūs varat pilnīgi paļauties, — Ramedžs vairs nespēja valdīties. — Mēs jūs samīsim, aizslaucīsim jūs no ceļa un padarīsim visai apkārtnei par izsmieklu...

Viņš gandrīz slāpa nost, meklēja vēl stiprākus vārdus, tad, izgārdzis aprautu rīkles skaņu, pagriezās un nikni aizgāja savu ceļu.

Deivids domīgi soļoja pa Frīholda ielu. Viņš zināja, ka visi nedomā tā, kā domā Ramedžs. Un tomēr viņš skaidri apzinājās grūtības, kas viņu sagaida. Slīskēla normālos laikos bija diezgan drošs parlamenta mandāts leiboristu partijai, bet Stapltons, kas pēdējos četros gados pilsētu pārstāvēja parlamentā, bija pavecs vīrs — cilvēks, ko apzīmogojusi briesmīgā vēža slimība. Pēdējās vēlēšanās, kas noveda pie Boldvina valdības, Slīskēla bija kļuvusi svārstīga un konservatīvo kandidāts Lorenss Rosko panāca to, ka Stapltona vairākums noslīdēja līdz tūkstoš divsimt balsīm. Rosko noteikti kandidēs atkal, un tas bija bīstams pretinieks. Viņš bija jauns, skaists un bagāts, liela auguma, stiegrains, plecīgs vīrs, trīsdesmit četrus gadus vecs, ar augstu pieri, neparasti baltiem zobiem un savādu paradumu ar strauju kustību sasliet plecus, lai apspiestu tieksmi uz salīkušu stāju. Viņa tēvs bija karaļa padomnieks Lintons Rosko — tagad sers un «Tainkāslas galveno ogļraktuvju» direktors. Sekodams ģimenes tradīcijām, jaunais Rosko kļuva par advokātu. Ziemeļaustrumos viņam bija ienesīga prakse un, pateicoties tēva stāvoklim un paša spējām, pilnas rokas darba. Viņš bija Kembridžā ieguvis godalgu kriketa spēlē un karā diezgan romantiski dienējis lidotājos. Un viņš arvien vēl interesējās par lidošanu; viņam bija lidotāja tiesības, un nedēļas beigās viņš bieži lidoja no Hestonas uz Morpetu, kur viņa tēvam piederēja lauku muiža. Deividam tas likās visai savādi un zīmīgi, ka vīrs, ar kura tēvu viņam tiesas izmeklēšanā bija iznākusi tik nikna saraušanās, tagad vēlēšanās kandidē pret viņu. «Jauki, jauki,» Deivids ar drūmu smīnu domāja, «jo lielāki āboli, jo smagāk tie krīt.»

Viņš iegāja mājā. Marta sēdēja pie galda, paskatījās pār vakara laikraksta malu; viņa valkāja brilles ar tērauda ietvaru, ko nesen jaunajā Vulvorta preču namā pati bija izmeklējusi un nopirkusi, jo Deivida ieteikumu aiziet pie acu ārsta viņa ar skarbu nicināšanu bija noraidījusi. Marta nekad neveltīja vakara laikrakstam uzmanību, bet Hanna Brēse bija vēja ātrumā atskrējusi šurp, lai stostīgā balsī nolasītu aizrādījumu par vēlēšanām, un šo vienīgo reizi mūžā Marta izgāja un nopirka avīzi. Viņa piecēlās it kā vainas apziņā. Deivids redzēja, ka māte ir pārsteigta, apjukusi, gandrīz apstulbusi. Bet viņa negribēja tāda būt — viņa negribēja. Tumšajā un valdonīgajā mātes sejā Deivids vēroja cīņu, ko tā izcīna, lai nepakļautos šim iespaidam. Viņa paslēpa laikrakstu un pārmezdama teica: — Tu agri pārnāci, negaidīju tevi pirms deviņiem.

Taču tik viegli viņš negribēja to palaist.

— Ko tu par to domā, māt?

Viņa brīdi klusēja, tad īgni sacīja:

— Man tas nepatīk.

Viņa pagriezās un gāja gādāt vakariņas, vairāk viņa neko neteica.

Ēzdams viņš kala plānus. Spēcīga vēlēšanu kampaņa — tā to laikam gan mēdza saukt; bet nemaz nebija viegli būt spēcīgam, ja bija nabags. Ņūdžents skaudrā vaļsirdībā bija pārrunājis naudas jautājumu: atļaudami kandidēt, viņi tam parādīja lielu uzticību, vairāk darīt nebija viņu spēkos. Un tomēr viņš neļāva drosmei saplakt. Viņš varēja izdevumus ierobežot; viņa vēlēšanu vadītājs, vecais Pīters Vilsons, bija prātīgs vīrs. Deivids gribēja īrēt kādu no kooperatīva mašīnām un runāt lielāko tiesu zem klajas debess — pilsētas zālē tikai pēdējā sapulcē. Viņš uzsmaidīja mātei, kad tā viņam pasniedza šķīvi ar sutinātām plūmēm. Marta taču zināja, ka viņam plūmes negaršo.

— Plūmes! — viņš teica. — Parlamenta loceklim!

— Par to vēl agri runāt, — viņa kā pareģodama atbildēja.

Kandidātu izraudzīšana notika divdesmit ceturtajā augustā. Izraudzīja tikai divus kandidātus: Deividu un Rosko — tā bija vienāda cīņa. Divdesmit ceturtais bija pavisam slapja diena. Lietus lija straumēm, kas, pēc Rosko humoristiskā izteiciena, vienam no abiem kandidātiem esot slikta zīme. Deivids cerēja, ka šis kandidāts nebūs viņš. Rosko pāri plūstošā pašpaļāvība viņu mazliet nomāca. Viņš redzēja — konservatīvo organizācija bija trīsreiz darbīgāka nekā viņa organizācija. Mazais, noplukušais Slīskēlas advokāts Pīters Vilsons neizskatījās diezcik iespaidīgs blakus elegantajam Banermanam, vēlēšanu vadītājam, ko Rosko bija izsaucis no Tainkāslas. Bez tam stiprais lietus vislielākā mērā traucēja runāšanu zem klajas debess. Un tā Deividam spējā neveiksmes nojausmā savu pirmo uzstāšanos vajadzēja atlikt. Viņš gāja mājās un pārāva sausas kājas.

Taču nākamajā dienā bija zila debess un saule, un Deivids ar sirdi un dvēseli metās cīņā. Pie Neptūna vārtiem rīta maiņas beigās viņš kailu galvu un sagatavojies stāvēja mašīnā blakus Harijam Oglam, kontrolierim Viksam un Bilam Snovam — Ča Līmings labprātīgi pildīja šofera pienākumus. Deivids teica spraigu, asu uzrunu, ar nolūku īsu. Viņš zināja, ka strādniekiem gribas ēst un tie steidzas pusdienās, un viņš tos ilgi neaizkavēja. Rosko, kas savu mūžu nebija izsalkumā uzbraucis dienas gaismā no raktuves, varbūt te būtu kļūdījies, bet Deivids nekļūdījās. Uzrunai bija panākumi.

Deivida platforma bija vienkārša, parasta platforma, bet tā viņam tomēr deva pamatu, uz kā stingri nostāties, — «taisnību kalnračiem!». Viņi zināja, ka bez nacionalizācijas taisnības nevar būt. Tas bija Deivida cīņas mērķis. Viņam bija arī pietiekami liela pieredze, lai uzņemtos šo cīņu. Tajā izpaudās viņa visdziļākā pārliecība.

Pirmās nedēļas beigās Toms Hedons atbrauca no Tainkāslas teikt «dažus vārdus» Deivida labā. Visas Deivida runas bija stingri bezpersoniskas, jo Rosko cīnījās godīgiem līdzekļiem un neapmētāja viņu ar dubļiem. Bet Hedons palika Hedons, un, lai gan Deivids pirms sapulces viņu lūdza sevi iegrožot, Toms tomēr negribēja ne dzirdēt, ka cīņai jāpaliek tīrai. Ar skābu smīnu drūmajā sejā viņš iesāka:

— Paklausieties, zēnil Mums ir divi kandidāti šai draņķīgajā iecirknī: Rosko un Deivijs Feniks. Nu paklausieties īsu brīdi, ja? Kad šis Rosko smalkās flaneļa biksēs Ītonas un Harovas kriketa laukumā sita bumbiņas un viņa mammiņa un papiņš, un māsiņa stāvēja klāt un zem draņķīgajiem saulessargiem eleganti aplaudēja, Deivijs Feniks bija apakšā Neptūnā, līdz jostas vietai kails, mocījās un svīda, un stūma draņķīgos ogļu truļus, kā mēs visi savā laikā esam darījuši. Tagad atbildiet man, zēni: kuram no šiem abiem jūs dosiet savu draņķīgo balsi? Tam, kas prot stumt truļus, vai tam, kas aizsit garām draņķīgās bumbiņas?

Tā viņš vēl kādu pusstundu turpināja ar bieziem, trekniem un stipri piparotiem vārdiem; un viņš šāva tālu pāri mērķim. Vēlāk Toms Hedons Deividam mierīgi teica:

— Tā bija nožēlojama pļāpāšana, Deivij. Man pašam šķebina dūšu, bet es priecāšos, ja būšu jums ar to palīdzējis.

Ja Toms Hedons būtu izcils vīrs, viņš gluži labi būtu varējis pats kandidēt un sacensties par mandātu, un Toms Hedons zināja, ka būtu varējis sacensties. Bet, tā kā Toms Hedons nebija izcils vīrs, viņš gribēja vismaz būt nesavtīgs. Taču nesavtība viņu nepaglāba no briesmīga sarūgtinājuma, vientuļas pašmocības mirkļiem, kas ir ļaunāka par notiesātā mokām.

Sestdiena, 21. septembris, bija vēlēšanu diena, un piektdien, divdesmitajā, Deivids sešos vakarā runāja pēdējā sapulcē Slīskēlas pilsētas zālē. Zāle bija pilna. Ejās stāvēja cilvēki pa trim rindā; pie durvīm, kas karstuma dēļ bija līdz galam atvērtas, salasījušies lieli ļaužu pulki. Visi Deivida piekritēji atradās uz paaugstinājuma: Toms Hedons, Harijs Ogls, Kinčs, jaunais Brēss, vecais Toms Ogls, Pīters Vilsons un Kārmaikls — speciāli atbraucis no Volingtonas, lai pavadītu sestdienas vakaru un svētdienu pie Deivida.

Kad Deivids piecēlās, iestājās kapa klusums. Viņš nostājās pie mazā galda ar mušu notraipīto karafi, no kuras neviens nedzēra, un klusums tapa tik dziļš, ka varēja dzirdēt viļņu kluso čalošanu, atsitoties pret Snuku. Viņam priekšā bija rindas un atkal rindas seju, visas vērstas uz augšu, uz viņu. Aiz gaišā spožuma, kas lija uz paaugstinājumu, tās šķita simboliski bālas un raudzījās savādi, it kā lūgdamās. Nu viņš varēja izšķirt atsevišķas sejas, ko pazina. Pašā pirmajā rindā sēdēja Annija, mierīgo skatienu spraigā interesē pret viņu pacēlusi, viņai blakus Pags, tad Neds Sinklers, Toms Taunlijs, Ča Līmings, Džeks Rīdijs, kas izskatījās pagalam drūms un sarūgtināts, Vudzs, Slaterijs, un vēl dučiem un dučiem citu Neptūna strādnieku. Viņš tos pazina: tie bija kalnrači, cilvēki līdzīgi viņam. Viņš juta, ka viņu pārņem dziļa pazemība; sirds viņam tiecās tiem pretī. Viņš atmeta visas frāzes, atmeta matu skaldīšanu, skaļo retoriku. «Mīļais dievs, palīdzi man,» tā viņš domāja, «palīdzi, palīdzi!» Viņš runāja vienkārši — runāja no dvēseles dziļumiem.

— Es pazīstu lielāko tiesu no jums, kas te esat, — viņš teica, un balss jūtu pārpilnībā drebēja. — Daudzi no jums strādāja Neptūnā, kad pats arī vēl tur strādāju. Un šodien man nav vēlēšanās spīdēt jūsu priekšā ar runas mākslu, pat ja to spētu. Uzskatu jūs par saviem draugiem, gribu runāt ar jums kā ar draugiem.

Atskanēja kāda uzmudinoša balss:

— Tālāk, Deivij, veco zēn, mēs klausāmies! — Skaļš «urā!», tad klusums. Deivids turpināja:

— Ja labi apdomā, ikvienam, kurš te sēž, — ikvienam vīrietim un ikvienai sievietei šai zālē dzīve šā vai tā saistīta ar raktuvi. Jūs visi esat kalnrači vai kalnraču sievas vai dēli, vai meitas. Jūs visi esat saistīti ar raktuvi. Un par kalnrūpniecības jautājumu, kas jums visiem tik tuvs, es šovakar gribu runāt...

Deivida balss kaislīgā nopietnībā cēlās, atbalsojās sutīgajā zālē. Pēkšņi viņš jutās stiprs, jutās spējīgs ļaudis ieinteresēt, pārliecināt. Nu viņš tiem izskaidroja savus argumentus. Viņš runāja par privātīpašuma sistēmu, kas bieži noved pie tā, ka darba aizsardzību pamet novārtā, sistēmu, kuras pamats ir kaila peļņas kāre un kura vispirms domā par sabiedrību akcionāriem un tikai pašās beigās par strādniekiem. Tad viņš apskatīja nodevu jautājumu, to neciešamo un nenormālo principu, kas pieļauj, ka apgabalam atrauj milzu summas nevis vispārības labā, bet vienīgi uz kādas privilēģijas pamata, kura piešķirta pirms gadu simteņiem. Tad ātrā pārejā viņš attēloja otru sistēmu. Nacionalizācija! Vārds, kas jau gadiem skanēja kā saucēja balss tuksnesi. Viņš lūdza visus apsvērt, ko nozīmē nacionalizācija. Tā nozīmē pirmām kārtām ogļraktuvju un to vadības apvienošanu, tā nozīmē uzlabotas darba metodes, kam īsā laikā sekos arī pārkārtojumi ogļu sadalē starp patērētājiem. Otrkārt, tā nozīmē darba aizsardzību. Valstī ir simtiem raktuvju, kas novecojušas, nepietiekami apgādātas, — uzņēmumi, kur strādniekam privātīpašuma sistēmā pirmām kārtām vajag domāt, kā nezaudēt darbu, un tikai pēc tam par draudošu briesmu, nepietiekamas iekārtas pieteikšanu. Un algas? Nacionalizācija nozīmē labāku algu, jo rūpniecības lieso gadu iztrūkumu var izlīdzināt ar labāku gadu atlikumu; nacionalizācija nozīmē algu, kas nodrošina vismaz dzīvei nepieciešamo. Tā nozīmē arī labākus dzīves apstākļus. Proti, valsts nedrīkst paciest strādnieku mitekļu nožēlojamo stāvokli, kāds pašlaik ir tik daudzos iecirkņos; valsts to nedrīkst paciest, valstij tā ir goda lieta. Šīs posta mītnes ir daudzu mantkārības, patmīlības un vienaldzības gadu mantojums. Strādnieki raktuvēs strādā sabiedrisku darbu, bīstamu sabiedrisku darbu, un tos var uzskatīt par valsts kalpotājiem. Viņi prasa tikai cilvēcību un taisnību — taisnību, kas tiem ilgus gadsimtus liegta. Viņi grib būt valsts kalpotāji, nevis naudas vergi...

Pusstundu viņš visus turēja savā varā. Likās, tie kā hipnotizēti klausījās viņa vārdos, viņa argumentos. Deivida pārliecība aizslaucīja visu no ceļa. Viņš aizkustināja strādniekus ar viņu šķiras vēsturi, kur krājusies netaisnība pie netaisnības, nodevība pie nodevības. Viņš tos iededzināja liesmās, atgādinot tiem solidaritāti, biedriskumu jebkuru grūtību priekšā un drosmi briesmās. — Palīdziet man! — Deivids beigās iesaucās un, kaislīgi lūgdamies, izstiepa rokas, — palīdziet man cīnīties par jums, beidzot izcīnīt jums taisnību!

Viņš apklusa, gandrīz pats sava satraukuma apmulsināts. Tad viņš pavisam pēkšņi apsēdās. Vienu mirkli valdīja nāves klusums, tad atskanēja «urā!» saucieni, dimdoši, trakojoši «urā!» saucieni. Harijs Ogls uzlēca kājās, kratīja viņam roku. Pienāca Kinčs, pienāca Vilsons, Kārmaikls un arī Hedons.

— Viņi tev ir kabatā! — Hedons kliedza zāles troksnī. — Visi kā viens!

Vikss uzsita Deividam pa plecu. Trokšņains ļaužu pulks drūzmējās uz paaugstinājuma, ielenca viņu; visi gribēja viņam spiest roku, visi gribēja reizē runāt; viņu dedzība saviļņoja. Lejā zālē troksnis bija briesmīgs — sita ar kājām, aplaudēja, dauzīja ar krēsliem. Trokšņa atbalss izskanēja nakti.

Nākamajā dienā par Deividu bija nodotas 12 424 balsis, par Rosko — 3691. Tas bija triumfs, necerēta uzvara, lielākais vairākums, kāds kopš četrpadsmit gadiem Slīskēlā piedzīvots. Kad Deivids kailu galvu stāvēja pilsētas nama priekšā, kamēr ciešā drūzmā sanākušais pūlis uzgavilēja viņam un atkal un atkal sauca «urā!», viņš it kā skurbumā juta, ka viņā ceļas jaunas gaviles un jauns spēks. Par spīti visam, viņš bija izlauzies cauri. Viņš bija panācis to, ko vēlējās.

Rosko spieda viņam roku, un pūlis vēl skanīgāk sauca «urā!». Rosko prata zaudēt ar cieņu. Viņš smaidīja, par spīti tam, ka bija tik satriecoši pievīlies. Bet Ramedžs nesmaidīja, un Ramedžs arī bija tur ar Bētsu un Mērčisonu. Arī roku Ramedžs Deividam nespieda. Viņš stāvēja grumbās sarauktu pieri, un viņa sejā blakus gausai neticībai bija redzama vecā, nesaudzīgā naida izteiksme.

Deivids teica īsu, liesmainu uzrunu. Viņš pats nezināja, ko sacīja un kā to pasacīja. Viņš pateicās, pateicās no visas sirds. Viņš gribēja strādāt viņu labā, cīnīties viņu labā. Viņš gribēja viņiem kalpot. Viņam pasniedza telegrammu. Tā bija no Ņūdženta — laimes vēlējumi. Šī Harija Ņūdženta telegramma Deividam nozīmēja daudz. Viņš to steigā izlasīja, iebāza krūšu kabatā. Vēl vairāk ļaužu, kas vēlēja laimes, vēl vairāk rokas spiedienu, vēl vairāk «urā!» saucienu. Pēkšņi pūlis sāka dziedāt: «Lai dzīvo sveiks!» To ļaudis dziedāja viņam. Kāds reportieris izspiedās cauri drūzmai, lipa viņam klāt. — Mister Fenik, vai jums nav kaut kas sakāms «Argosam»? Tikai pāris vārdu? — Fotogrāfi, vārtos liels magnēzija zibens; atkal «urā!» sauciens; tad pūlis atkāpās un pamazām izklīda. Tālumā izskanēja «urā!» saucieni. Elsdams un nosvīdis pienāca vēlēšanu līderis Pīters Vilsons un pavadīja Deividu lejā pa kāpnēm. Tas nu bija garām. Viss bija garām, un viņš bija uzvarējis!

Beidzot viņš sasniedza māju un diezgan apjucis iegāja virtuvē. Tur viņš stāvēja bāls un kalsns un uzlūkoja māti. Pēkšņi viņš sajuta pagurumu un briesmīgu izsalkumu. Viņš noguris teica:

— Esmu ievēlēts, māt. Vai tu to zini?

— Zinu, — viņa dzedri atteica. — Un vēl zinu, ka neesi ēdis. Vai esi jau par smalku, lai ēstu kalnraču ēdienu?

X

Neizbēgamie atplūdi nāca, kad Deividu ieveda parlamentā un viņš jutās nesvarīgs, nenozīmīgs un vientuļš. Viņš spītīgi centās nomākt šo jūtoņu. Tas bija gandrīz komiski, bet šai pirmajā dienā uzmudinājumu viņam sniedza Londonas policija. Viņš ieradās agri un izdarīja parasto kļūdu, gribēdams parlamenta namā ieiet pa galvenajām durvīm. Policists viņu atturēja, laipni parādīja īpašas durvis. Tā nu Deivids gāja cauri pagalmam, apgāja apkārt Olivera Kromvela statujai, garām novietoto automašīnu rindām un dūdojošiem baložiem un iegāja pa šīm durvīm. Te viņam otrs laipns policists parādīja ceļu uz garderobi — garu telpu, kur bija milzīgi daudz drēbju pakaramo vadžu. Dažiem vadžiem bija savādas iesarkana diega cilpas. Kad Deivids pakāra cepuri un mēteli, atkal pienāca policists un, laipni pavadīdams viņu, ar vieglu vēsturisku pieskaņu paskaidroja nama plānu un atklāja pat bāli sārto cilpu noslēpumu.

— Tās saglabājušās no tiem laikiem, kad vēl nēsāja zobenus, ser. Pirms gāja zālē, tos pakāra šajās cilpās.

— Man liekas, cilpām tad gan vajadzētu būt stipri nolietotām, — Deivids atbildēja.

— Dievs pasarg, nē, ser! Ja kāda no tām izskatās apdilusi, ar bezgalīgu rūpību tās vietā piestiprina citu.

Trijos atnāca Ņūdžents un Bebingtons. Tiem līdzi Deivids soļoja pa milzīgu koridoru. Tas bija pilns bāli zilām grāmatām — likumu krājumiem, sēžu protokoliem. Grāmatas izskatījās tādas, it kā tās nekad nebūtu lasītas. Viņam palika neskaidrs iespaids no garās, augstās zāles, no apkārt klīstošiem stāviem, no spīkera ar zizli; viņš neskaidri dzirdēja, kā noskaita lūgšanu, dzirdēja izsaucam savu vārdu, redzēja sevi ātri ejam uz pēdējiem soliem. Viņam bija savāda sajūta, kopā jaucās pazemība un lieli nodomi — pārliecība, ka viņa īstais darbs beidzot sācies.

Viņš apmetās Blanta ielā Batersijā. Viņa istabas īstenībā veidoja mazu īres dzīvokli augšstāvā — tur bija apvienota dzīvojamā telpa un guļamistaba, virtuve ar gāzes pavardu, vannas istaba, bet dzīvoklis nebija atdalīts, tas bija sasniedzams no gaiteņa un kopējām galvenajām kāpnēm. Par šo mazo dzīvokli viņš maksāja mārciņu nedēļā ar noteikumu, ka saimniecei, Takera kundzei, jāsaklāj gulta un jātur istabas kārtībā. Visu citu Deivids domāja darīt pats; pat ēdienu viņš gribēja pats gatavot, Takera kundzei par lielu pārsteigumu.

Blanta iela nebija lepna iela; tā bija pelēka, piekvēpusi satiksmes artērija starp divām nokvēpušu namu rindām. Uz piegružotām ietvēm daudzi bāli bērni gāja savādās, trokšņainās rotaļās, rāpās ar asām smailēm bruņotos žogos, draudzīgi sēdēja — īpaši mazās meitenes — uz ietves malas un ļāva kājām karāties notekā. Bet iela bija tikai nepilnu jūdzi no Batersijas parka, un trīsdesmit trešajam numuram, Takera kundzes mājai, bija augšas stāvs, tā ka Deivids pāri kūpošiem dūmiem varēja pamest skatienu uz zaļiem kokiem un klajām debesīm. Batersijas parku viņš tūliņ iemīļoja. Tas nebija tik skaists kā Haidparks vai Grīnparks, vai Kensingtonas dārzi, bet Deivida sirdij tomēr tuvāks. Tur viņš noskatījās jaunajos strādniekos, kad tie uz skrejceļa trenējās skriešanā un lēkšanā; skolas zēnos, kas dedzīgi un veikli spēlēja futbolu; bālajās, mazasinīgajās mašīnrakstītājās, kuras nelīdzenajos laukumos skrēja pakaļ tenisa bumbiņām un rīkojās ar raketi tādā stilā, par kādu Vimbldonā nevienam nav ne jausmas. Te nebija elegantu bērnumeitu, labi tērptu bērnu, kas draiskotos ekipāžām līdzīgos, ar monogrammām rotātos bērnu ratiņos. Labi audzināts bērns Batersijas parku, protams, nekad nedabūja redzēt. Bet Deivids kopā ar vienkāršajiem ļaudīm, kas te atpūtās, rada mierinājumu un varenu ierosmi.

Pirmoreiz viņš parku īsti apskatīja tās sestdienas pievakarē, kad ēda pusdienas kopā ar Bebingtonu. Deivida panākumi vēlēšanās, viņa lielais balsu vairākums bija Bebingtonu ietekmējis, jo Bebingtons piederēja pie tiem, kas vienmēr cenšas saieties ar īstajiem cilvēkiem, pieķerties panākumiem, — un tā arī bija izskaidrojams, kāpēc Bebingtons Deividu kopā ar Ņūdžentu stādīja priekšā Apakšnamam. Pēc tam Bebingtons gausi pienāca viņam klāt.

— Vai svētdien izbrauksiet ārpus pilsētas?

— Nē, — Deivids atbildēja.

— Man jau bija norunāts, — Bebingtons svarīgi turpināja, pa acu kaktiņu vērodams savu vārdu iespaidu. — Mājas viesības Lārčvudas parkā, ziniet, lēdijas Ūtremas īpašumā, bet pēdējā mirklī gadījās nelaime — sestdien jārunā Demokrātiskajā apvienībā. Vai nav idiotiski? Un pie tam man tik ļoti derdzas svētdienas pilsētā! Iesim sestdien kopā pusdienās, ja jums nekas labāks nav padomā.

— Labi, — Deivids piekrita pēc īsas vilcināšanās. Viņš nejuta nekādas simpātijas pret Bebingtonu, taču atraidījums būtu izskatījies pēc nepieklājības.

Viņi ēda pusdienas «Adelijas» zaļi un zeltaini dekorētajā zālē, sēdēdami pie loga, kur pavērās lielisks skats uz upi. Tūliņ varēja redzēt, ka Bebingtons šai slavenajā un izsmalcinātajā vietā gandrīz katru pazīst. Un ļoti daudz ļaužu pazina Bebingtonu. Apzinādamies skatienus, kas vērsās uz viņa stingro, tomēr lokano stāvu, Bebingtons pret Deividu bija laipns, augstprātīgi vēlīgs un paskaidroja, ar kuru turēties kopā un no kura labāk izvairīties. Bet galvenām kārtām viņš runāja par sevi.

— Patiesībā man bija bezgala grūti izšķirties, — viņš ieminējās, — vai kļūt par Ārlietu ministrijas rotu vai par leiboristu partijas darbinieku. Lieta tā, ka esmu mazliet godkārīgs. Bet man šķiet, mans lēmums bija gudrs. Vai jūs arī nedomājat, ka partija sola vairāk izredžu nekā Ārlietu ministrija?

— Kādu izredžu? — Deivids strupi atvaicāja.

Bebingtons mazliet pacēla uzacis un paskatījās sānis, it kā Deivida jautājums nebūtu visai taktisks.

— Vai mēs visi neesam vienādi? — viņš laipni nomurmināja.

Nu Deivids paskatījās sānis. Bebingtons ar savu iedomību, spoguļošanos sevī, tēraudaini cieto, nesaudzīgo egoismu viņam jau sāka riebties. Deivids ļāva skatienam klejot pa restorānu, ievēroja ātro apkalpošanu, ziedus, ledū dzesēto vīnu, dārgos ēdienus un elegantās sievietes. Sevišķi sievietes — tās ziedēja šai siltajā, parfimētajā gaisā kā eksotiskas puķes. Tās nelīdzinājās sievietēm terasēs — sievietēm ar tulznainām rokām, ar sejām, kuras izķēmojusi mūžīgā eksistences cīņa. Šīs sievietes valkāja dārgas zvērādas, pērles, dārgakmeņus. Nagi tām bija purpura krāsā, it kā būtu viegli iemērkti asinīs. Viņas ēda Krievijas kaviāru, Strasburgas zosu aknu pastēti, svaigas zemenes, kas bija siltumnīcās audzētas un lidmašīnā atvestas no Dienvidfrancijas. Pie blakus galda sēdēja jauna un skaista sieviete ar vecu vīru. Viņš bija resns, līku degunu, kailu galvu. Nokārušies vaigi taukaini spīdēja aiz baudkāres; viņa vēders, kas atdūrās pret galdu, bija tieši neķītrs. Viņa uzlūkoja šo veco vīru ilgās un maigumā. Rādītājpirkstā viņai bija milzīgs dimants pupas lielumā. Vīrietis pasūtīja lielo pudeli šampanieša un paskaidroja, ka lielajās pudelēs vienmēr pildot labāko vīnu. Lai gan viņš dzerot tikai vienu glāzi, viņš vienmēr pasūtot lielo pudeli. Kad pēc tam atnesa un, ceļus lokot, pasniedza lēsi, Deivids redzēja, ka treknā ķetna uz šķīvja uzliek sešas mārciņas. Abi bija tikai mazliet ēduši un pavisam maz dzēruši, pakavējoties ne ilgāk par pusstundu, — un par to samaksāja naudu, ar ko terasēs ģimene būtu iztikusi veselu mēnesi.

Deividu pārņēma neīstenības sajūta. Tas taču nebija tiesa, tas nevarēja būt tiesa — šī šausmīgā netaisnība! Sabiedriskā iekārta, kas pieļāva tādu nevienlīdzību, noteikti bija līdz serdei sapuvusi.

Līdz pat pusdienu beigām Deivids palika nerunīgs, un viņam bija zudusi ēstgriba. Viņš atcerējās savas bērnības dienas, streiku, kad zagšus izgāja laukā un ēda zaļu rāceni, lai remdētu skaudro izsalkumu. Viņš juta dziļu riebumu pret tik negausīgu izšķērdību. Deivids atvieglots uzelpoja, kad beidzot tika projām. Viņam bija tāda sajūta, kā iznākot no siltumnīcas, kur indīgas un kairas smaržas apskurbina jutekļus un ārda dvēseli. Mājup ejot, viņam Batersijas parks šķita brīvs un neaptraipīts.

Šo pirmo ar Bebingtonu kopīgo pusdienu iespaids bija tāds, ka Deividam radās gandrīz kaislīga vēlēšanās dzīvot vienkārši. Viņa rokās bija nonākusi savāda grāmata «Arsas mācītāja dzīve». Šis garīdznieks, dievbijīgs vīrs, bija vienkāršs ciema mācītājs kādā Francijas lauku draudzē, bet viņa stingrais dzīves veids un vienkāršais uzturs Deividu dziļi ietekmēja. Pēc negausības, ko bija vērojis «Adelijā», Deivids juta jo lielāku cieņu pret vienkāršo Arsas vīru, kura vienīgais ēdiens dienā bija divi auksti kartupeļi un klāt piedzerta glāze avota ūdens.

Deivida tieksme uz spartisku dzīvi dzina izmisumā Takera kundzi. Šīs vecīgās, pļāpīgās īrietes meitas vārds, kā pati lepni paskaidroja, bija Šanahana; acis viņai bija zaļas, seja — vasaras raibumiem klāta, mati sarkani kā uguns. Viņas vīrs bija kasieris gāzes sabiedrībā, un abi pieaugušie, neprecētie dēli strādāja pilsētā par kantoristiem. Viņa nepazina savu tautiešu iedzimto iecietību. Jau ugunīgā matu krāsa to viņai liedza, un Takera kundze, pašas vārdiem runājot, prata vīriešus komandēt. Deivida atteikšanās no viņas gatavotām brokastīm un vakariņām ķēra Šanahanu lepnumu pašā saknē un stipri atraisīja lāga sievietes mēli. Viņa prata runāt, šī krietnā Nora Šanahana, un viņas runīgumam bija kļūmīgas sekas.

Janvāra pēdējā svētdienā Deivids pēcpusdienā gāja iepirkties uz Bula ielu, galveno satiksmes artēriju tūliņ aiz Blanta ielas stūra. Bula ielā viņš bieži pirka augļus, biskvītus vai gabalu siera — Bula ielā bija veikali, kas bija gan lēti, gan labi. Taču šodien Deivids nopirka pannu. Jau sen viņš bija vēlējies pannu, jo ar to vienkārši rīkoties, tā rītos ērti lietojama un neizskatās pārāk grezna. Un nu viņš bija pannu ieguvis. Pārdevēja metāla preču tirgotavā domāja, ka panna esot grūti iesaiņojama, un, kad tā bija saplēsusi vairākas avīžu lapas un ar to sagādājusi Deividam un sev lielu uzjautrinājumu, viņa atmeta ar roku un vaicāja, vai Deivids pannu neņemšot tāpat. Tāpēc Deivids paņēma jauno, kailo pannu un gluži nekautrīgi nesa to uz trīsdesmit trešā numura māju Blanta ielā.

Taču pie trīsdesmit trešā numura mājas Blanta ielā kaut kas notika. Kāds jauns vīrietis platās biksēs un lietusmētelī, filca platmali galvā, jauns vīrietis, ko Deivids pēdējā laikā šad tad bija redzējis dīkā stāvam tuvumā, pēkšņi noņēma no kakla fotoaparātu un izdarīja momentuzņēmumu. Tad viņš pacēla cepuri un ātri aizgāja.

Nākamajā rītā uzņēmums parādījās laikrakstā «Daily Gazette» ar parakstu «Pannas parlamentārietis», zemāk krietnā pusslejā bija uzslavēts jaunā ziemeļu kalnrača deputāta askētiskais dzīves veids. Turpat bija pievienota īsa, bet kodīga intervija ar Takera kundzi, intervija, kas bija pilna tenkām un muļķībām.

Deivids pietvīka aiz dusmām un kauna. Viņš uzlēca kājās un steidzās kāpnēs pie tālruņa. Viņš piezvanīja «Dally Gazette» redaktoram un sašutis protestēja. Redaktors nožēloja, bezgalīgi nožēloja, tomēr nesaprata, kas šai lietā varētu būt ļauns. Tā taču esot laba reklāma, vai ne, tiešām pirmās šķiras reklāma. Gluži tāpat arī Takera kundze nespēja saprast Deivida sašutumu; viņa bija sajūsmināta, ka varēja lasīt avīzē savu vārdu — pavisam pieklājīgā veidā, pati vēl piebilda.

Bet Deivids tai dienā gāja uz parlamentu sapīcis un sava niecīguma apziņā; viņš cerēja, ka starpgadījums būs palicis nemanīts. Taču tā bija veltīga cerība. Tiklīdz viņš tur parādījās, tā viņu saņēma maigi ironisks «urā!» sauciens. Pirmā uzstāšanās — smieklīgā gaismā! Viņš nosarka un nodūra galvu, un viņam prātā dega doma, vai tikai citiem neliekas, ka viņš tik lētā veidā ar nolūku gribējis reklamēties.

— Pasmejies taču par to! — Ņūdžents draudzīgi ieteica. — Tas ir labākais, ko tu vari darīt. Smejies, kamēr tas aizmirstas.

Ņūdžents viņu saprata. Bet ne Bebingtons. Bebingtons izlikās salti ironisks un pārāks; viņš šo starpgadījumu turēja par rūpīgi sagatavotu un nevilcinājās to arī skaidri pateikt. Varbūt viņš Deividam skauda šo reklāmu.

Tovakar Ņūdžents atnāca pie Deivida dzīvoklī. Viņš apsēdās, sameklēja pīpi, mierīgiem, domīgiem skatieniem aplūkoja istabu. Harija seja likās bālāka nekā citkārt; matu cirta uz pieres bija vairāk izspūrusi un šķidrāka, bet arvien no jauna sejā pavīdēja zēniskais un neizsmeļamais možums. Aizsmēķējis pīpi, viņš teica:

— Jau sen gribēju iegriezties pie tevis. Tev ir mazs, mājīgs dzīvoklītis.

— Nav peļams, ja ievēro, ka maksā tikai mārciņu nedēļā, — Deivids īsi atbildēja. — Protams, šai istabā man nav visas lietas. Nolādētā panna ir virtuvē.

Ņūdženta acīs paspīdēja jautrība.

— Nevajag tādas muļķības ņemt pie sirds, — viņš laipni teica. — Turklāt ziemeļos pie strādniekiem tev šī lieta tikai palīdzēs.

— Bet es gribu viņiem palīdzēt, — Deivids pukojās.

— Tas viss vēl nāks, — Ņūdžents apgalvoja. — Acumirklī mēs vairāk neko nevaram kā tikai nogaidīt. Mums pretī stāv stiprs toriju mūris. Četri simti deviņpadsmit mandātu pret mūsu simt piecdesmit vienu. Ko tādos apstākļos var iesākt? Tikai mierīgi sēdēt un gaidīt, kad pienāks mūsu kārta. Protams, labi zinu, kā tu jūties. Tu gribētu kaut ko darīt. To tu nevari. Tev gribētos atmest visas formalitātes un birokrātismu, un balsošanas procedūras, un visu šo omulīgi jautro niekošanos. Tu gribi redzēt panākumus. Nu labi, tikai pacieties, Deivid! Gan pienāks diena, kad varēsi pateikt visu, kas tev uz sirds.

Deivids, brīdi klusējis, gausi teica:

— Visnejēdzīgākā man šķiet šī nolādētā vilcināšanās. Raktuvēs gaidāmi sarežģījumi, to jau iztālēm var nojaust. Kad noteikumu termiņš izbeigsies, īpašnieki visi kā viens prasīs ilgāku darba laiku un mazākas algas. Pagaidām visu atstāj pašplūsmai.

— Vēl arvien lolo domu par jaunu valdības pabalstu. — Ņūdžents laipni pasmaidīja. — 1921. gadā pabalstam izsvieda desmit miljonus mārciņu. Tad viņiem radās lieliska iedoma: komisija — tā vienmēr ir ģeniāla ideja. Bet, iekām komisija iesniedz savus atzinumus, valdība turpina pabalsta izmaksu. Tad komisija iesniedz atzinumus un nosoda katru pabalsta izmaksu. Tas ir augstākā mērā pamācoši. Tas ir pat uzjautrinoši.

— Dieva dēļ, kad tad mēs dabūsim nacionalizāciju? — Deivids sašutis jautāja. — Tas taču vienīgais atrisinājums. Vai mums jāgaida, kamēr mums to pasniegs uz šķīvja?

— Mums jāgaida, kamēr leiboristi sastādīs valdību, — Ņūdžents mierīgi atbildēja pasmaidīdams. — Pagaidām turpini vien ar savām zilajām grāmatām un pannu. — Atkal iestājās klusums, tad Ņūdžents sacīja: — Ir svarīgi būt skaidrībā pašam ar sevi. Šai spēlē tik daudz sasodītu novirzienu un blakus teku, ka drīz var apmaldīties, ja labi neuzmanās. Nekur cilvēka rakstura vājās puses nav tik viegli saskatāmas kā sabiedriskajā dzīvē. Personiskā godkārība un sabiedriskā godkārība, nolādētā savtība un peļņas kāre — tās ir lielākais lāsts, Deivij. Ņemsim, piemēram, mūsu draugu Bebingtonu. Vai tu domā, ka viņam rūp tie divdesmit tūkstoši kalnraču Daremā, kas viņu ievēlējuši? Viņš par tiem nedotu ne graša. Vienīgais, kas viņam patiesi rūp, ir Bebingtons. Draugs, tur sirds sāp skatoties. Un Čālmerss. Bobs Čālmerss bija īsts fanātiķis, kad pirms četriem gadiem ieradās parlamentā. Viņš man asarām acīs zvērēja, ka izcīnīšot audējiem septiņu stundu darba dienu vai arī lauzīšot kaklu. Nu, septiņu stundu darba diena Lankašīrā vēl nav ievesta, un Bobs nav miris. Viņš ir pat ļoti dzīvs. Viņam iekodusi zelta vabole. Viņš sameties uz vienu roku ar Klintona kliķi, sniedz šiem ļaudīm derīgu informāciju un grābj naudu siekiem. Pie tādiem pieder arī Kleghorns. Tikai viņa vājā puse ir sabiedriskā godkāre. Viņš apprecējis sabiedrības dāmu, saproti! Un tagad viņš nokavētu katru komisijas sēdi, lai tikai tiktu ar savu smalko sievu uz kādu pirmizrādi Vestendā. Es gan cenšos nebūt sīkumains, bet tev saku, Deivid: tas var iedzīt izmisumā. Pats neesmu nekāds svētais, bet dieva vārdā ceru, ka esmu patiess. Tāpēc no visas sirds priecājos, kad redzu tevi te ierakušos un ka tu mēģini dzīvot vienkārši un godīgi. Paliec tāds, draugs, dieva dēļ, paliec tāds vienmēr!

Nekad vēl Deivids nebija Ņūdžentu redzējis tik uztrauktu. Bet tas bija tikai acumirklis. Ņūdžents atguva pašsavaldību, viņa sejā atkal ielija parastais miers.

— Agri vai vēlu tev būs ar to darīšana. Tu sadursies ar korupciju, tāpat kā kalnracis saduras ar raktuvju gāzi. Gaiss ir pilns ar to, Deivid. Paskaties tikai parlamenta kuluāros! Uzmanies, ar ko tu dzer! Uzmani Bebingtonu, Čālmersu un Diksonu! Zinu, ka runāju kā labtempliešu traktātā, tomēr tas viss ir patiesība. Ja vien tu vari būt godīgs pret sevi, viss pārējais, kas ap tevi notiek, ir nesvarīgs. — Viņš izdauzīja pīpi. — Tās nu ir sprediķa beigas. Man vajadzēja izkratīt sirdi. Un, ja es kādreiz atnākšu šurp un uz tava kamīna dzegas atradīšu dižciltīgus ielūgumus, es tevi kārtīgi iepēršu. Ja gribi patīkami pakavēt laiku, nāc man līdzi uz Ovalu un noskaties kriketa spēlē, kad iestāsies jauks laiks. Es tur esmu kluba biedrs. Labprāt spēlēju kriketu.

Deivids pasmaidīja.

— Tas tavs korupcijas veids.

— Ļoti pareizi. Tas man maksā divas ginejas gadā. No tā es neatteikšos, pat tad ne, ja man piedāvātu partijas vadoņa vietu. — Ātri pulkstenī paskatījies, viņš piecēlās un izstaipījās. — Nu man jāiet. — Viņš gāja uz durvīm. — Starp citu, neesmu aizmirsis tavu pirmo runu. Tev būs lieliska izdevība pēc kādām pāris nedējām, kad Klārks iesniegs papildinājuma projektu likumam par drošību kalnrūpniecībā. Tur tev būs izdevība izkratīt sirdi. Arlabvakaru!

Kad Nūdžents aizgāja, Deivids apsēdās. Viņš jutās labāk, bija iekšēji nomierinājies. Ņūdžents viņu vienmēr ietekmēja šai virzienā.Tas bija gluži dabiski, ka viņš kļuva nemierīgs, — kūtrā parlamenta rutīna bija pilnīgs pretstats spraigajai vēlēšanu cīņai, viņa ticības apliecinājumu kvēlajai sajūsmai. Viņu kaitināja gausums, laika izšķiešana, tukšā pļāpāšana, smieklīgie pieprasījumi, laipnās atbildes, pieklājīgā melošana — tas viss nozīmēja kaisīt smiltis acīs. Viņš bija gaidījis ātru riteņu rūkoņu, bet dzirdēja tikai gausu mašīnas čīkstēšanu. Taču Ņūdžents panāca, ka viņam šīs dusmas likās gan dabiskas, tomēr muļķīgas. Viņam jāpaciešas. Ar dedzību un bažām viņš domāja par savu pirmo runu; bez šaubām, bija svarīgi, lai runa izdotos saistoša un laba, šai ziņā viņš nedrīkstēja kļūdīties. Izdevība bija lieliska: iesniegts papildinājums likumam par darba aizsardzību kalnrūpniecībā. Viņš jau tagad skaidri zināja, kā ķersies pie temata, zināja punktus, ko gribēja uzsvērt, zināja, kas jāpasvītro un no kā jāizvairās. Runa sāka skaisti un spēcīgi veidoties, attīstīties kā dzīva būtne. Domu spēks viņu pacēla un aiznesa no šīs istabas; viņu aprija raktuve, atkal viņš bija tumšajās ailās, kur cilvēki strādā pastāvīgās sakropļojuma un nāves briesmās. Tik viegli bija par šīm lietām nedomāt, ja tās nepazina. Bet viņš tās pazina. Šīs ainas viņš gribēja iekalt arī to cilvēku sirdī un galvā, kuri to nezināja. Tad viss kļūs citādi!

Kamēr viņš domīgs sēdēja pie kamīna, kāds pieklauvēja pie durvīm, un istabā ienāca Takera kundze.

— Kāda dāma vēlas ar jums runāt, — viņa pieteica.

Viņš satrūkās un atgriezās īstenībā.

— Dāma? — Deivids atkārtoja, un tūliņ viņam sirdī pamodās neprātīga cerība. Viņam vienmēr likās, ka Dženijai jābūt Londonā. Vai maz iespējams, vai maz iedomājams, ka Dženija atnākusi pie viņa?

— Viņa ir lejā. Vai lai vedu augšā?

— Jā, — viņš čukstēja.

Viņš stāvēja ar seju pret durvīm un sajuta savādu spiedienu sirdī. Tad viņa seja pārvērtās, sirds beidza ātri pukstēt, asā cerība izgaisa tikpat spēji, kā radusies. Tā nebija Dženija, tā bija Hilda Barasa.

— Jā, tā esmu tikai es, — viņa teica dzedri kā vienmēr, vērodama spējo pārmaiņu viņa sejā. — Šorīt rīta avīzē uzzināju, kur dzīvojat, un nolēmu jums uzmākties ar saviem laimes vēlējumiem. Ja esat tik aizņemts ar darbiem, sakiet man to, un es pazudīšu.

— Nekļūstiet smieklīga, Hilda! – viņš sacīja. Tas bija milzīgs pārsteigums — redzēt Hildu Barasu; taču pēc pirmās vilšanās viņam par to bija prieks. Viņa valkāja vienkāršu, pelēku kostīmu un vienkāršas, bet labas lapsādas. Viņas drūmā, stingrā seja modināja senas atmiņas. Pēkšņi Deivids atcerējās karstās diskusijas tālajās senajās dienās. Viņš pasmaidīja. Un dīvainākais bija tas, ka viņa arī smaidīja; toreiz viņa nekad vai gandrīz nekad nebija smaidījusi.

— Apsēdieties! — viņš teica. — Tas tiešām ir notikums.

Viņa apsēdās un novilka cimdus; viņas rokas bija baltas, spēcīgas un lokanas.

— Ko jūs darāt Londonā? — viņš jautāja.

— Jūs man patīkat, — viņa mierīgi atteica. — Ja apdomā, ka pats tikko mēnesi esat šeit. Tas jau ir tas ļaunākais pie jums, provinciešiem.

— Pati esat provinciete!

— Vai atkal sāksim ķildoties?

Tātad viņa arī atcerējās toreizējās diskusijas! Viņš atbildēja:

— Bez karsta piena un biskvītiem nevarēs.

Nu viņa tiešām, pasmējās. Smejoties viņa izskatījās itin glīta. Viņai bija skaisti zobi. Viņa vairs nebija tik noraidoša kā toreiz. Spītīgās, īgnās grumbas pierē bija izzudušas, viņa izskatījās laimīgāka, pašapzinīgāka. Viņa teica:

— Skaidri redzams, ka pa to laiku, kamēr es ar interesi sekoju jūsu panākumiem, jūs mani esat pilnīgi aizmirsis.

— Ai, nē! — viņš iebilda. — Zinu, ka jūs pirms kādiem četriem gadiem ieguvāt ārstes diplomu.

— Ārstes! — viņa ironiski atkārtoja. — Kas tad tas? Nē, man nav nekādu darīšanu ar vemšanas līdzekļiem un pulveriem. Paldies dievam, esmu ķirurģe! Ieguvu M.S. (Master of Surgery — ķirurģijas maģistrs) grādu ar uzslavu. Droši vien tas jūs neinteresēs, bet es esmu galvenā ārste Svētās Elizabetes sieviešu slimnīcā — tepat pretī otrā krastā, Čilzijā, Kliforda ielā.

— Tas taču lieliski, Hilda! — viņš iepriecināts teica.

— Vai ne? — Un viņas balsī neieskanējās ironija. Viņa runāja vienkārši un vaļsirdīgi.

— Un jums patīk šis darbs?

— Es mīlu savu arodu! — viņa dedzīgi izsaucās. — Bez sava darba es nevarētu dzīvot.

«Tad tas viņu tā pārvērtis,» viņš domāja. Šai mirklī Hilda pacēla acis un gandrīz neticamā gaišredzībā uzminēja viņa domas.

— Es biju gan riebīga, vai ne? — viņa mierīgi vaicāja. — Riebīga pret Greisu, krustmāti Keriju un visiem — mani pašu ieskaitot. Lūdzu, neliedzieties — pat ne diskusijas dēļ. Šis apmeklējums patiesībā ir mēģinājums labot kļūdas.

— Ceru, ka jūs to atkārtosiet.

— Nu, tas ir jauki no jūsu puses. — Viņa pateicībā nosarka. — Būšu pilnīgi vaļsirdīga. Londonā man briesmīgi maz draugu, briesmīgi maz; tas tiešām ir traģiski. Esmu pārāk stīva. Nederu sabiedrībai. Man nav viegli iegūt draugus. Bet jūs man vienmēr patikāt. Lūdzu, nesaprotiet to nepareizi! Aušīgas muļķības mani nepavisam neinteresē. Un tāpēc domāju; ja vien jūs gribētu, mēs varētu šad tad viens pret otru trīt savu asprātību.

— Asprātību? — viņš iesaucās. — Tādas taču jums nav.

— Pareizi! — viņa sajūsmā iesaucās. — Es jau zināju, ka jūs mani nepārpratīsiet.

Viņš stāvēja, rokas kabatās sabāzis un muguru pret kamīnu pagriezis; viņš novēroja viešņu.

— Tagad ēdīšu vakariņas — kakao un biskvītus. Vai piedalīsieties?

— Protams, — viņa piebalsoja. — Vai jūs arī kakao vārāt pannā?

— Dots pret dotu, — Deivids atzina. Viņš iegāja virtuvē.

Viņa dzirdēja Deividu virtuvē klepojam un, kad viņš atkal ienāca, jautāja:

— Kas tas par klepu?

— Smēķētāju katars un mazliet vācu gāzes.

— Jums vajadzētu ārstēties.

— Man šķiet, jūs teicāt, ka esat ķirurģe.

Viņi ēda biskvītus ar kakao. Runāja un strīdējās. Viņa stāstīja par savu darbu, par operāciju zāli, par sievietēm, kuras operējusi. Zināmā mērā viņš Hildu apskauda šīs iespējas dēl: viņa taustāmā veidā varēja atvieglot cilvēku ciešanas.

Bet nu pasmaidīja viņa.

— Es nepazīstu sentimentālas humanitātes. Viss ir tikai tehnika. Praktiskā matemātika. Pārdomāta un salta. — Viņa piebilda: — Bet tomēr — m a n i tas darīja cilvēcīgu.

— Tas vēl ir nenoskaidrots jautājums, — viņš teica, un viņi turpināja pārrunas. Tad pievērsās Deivida gaidāmajai runai. Hilda bija ļoti ieinteresējusies un satraukta. Viņš attēloja uzmetuma kontūras, tās viņai nepavisam nepatika. Viss bija jauki un gluži tāpat kā senajos laikos.

Pulkstenis bija desmit, kad viņa piecēlās.

— Jums jāatnāk pie manis ciemā, — viņa teica. — Es vāru daudz labāku kakao nekā jūs.

— Labprāt, — viņš atbildēja, — bet tas nav tiesa.

Atceļā uz Čilziju Hilda ar siltumu sirdi domāja, ka vakars bijis ļoti patīkams. Šis apmeklējums viņai maksāja grūtu cīņu ar sevi. Viņa baidījās — viņa zināja, ka šo soli viegli var pārprast. Bet Deivids to nebija iztulkojis nepareizi. Viņš bija pārāk gudrs, pārāk saprātīgs. Hilda priecājās. Hilda bija lieliska ķirurģe. Bet psiholoģijā viņa nebija visai stipra.

Vakarā pēc Deivida runas Hilda steidzās nopirkt pēcpusdienas laikrakstu. Runa bija atreferēta un labvēlīgi atreferēta. Rīta laikrakstu balsis bija vēl labvēlīgākas. «Daily Herold» runai veltīja pusotras slejas, pat «Times» visžēlīgi pieminēja jaunā Slīskēlas deputāta patieso un aizkustinošo daiļrunību.

Hilda bija sajūsmināta. Viņa domāja: «Es viņam piezvanīšu, man viņam jāpiezvana.» Iekām Hilda devās uz nodaļu, viņa piezvanīja Deividam un sirsnīgi vēlēja laimes. Tad apmierināta aizgāja no tālruņa. Varbūt viņa izturējās mazliet sirsnīgāk, nekā pieklājas. Bet runa bija brīnišķīga. Protams, Hildu nekas cits nesaistīja kā tikai runa!

XI

Arturs stāvēja Neptūna kantorī pie loga un vēroja strādniekus raktuves pagalmā. Viņš sāpīgi atcerējās lokautu, ko piedzīvoja 1921. gadā, kad sākās rūpniecībā nodarbināto strādnieku cīņa, kurā viņš bija iesaistīts un kuras kulminācija bija 1926. gada generālstreiks. Viņš pārlaida roku pār pieri, gribēja aizmirst visu šo nejēdzīgo konfliktu. Pietika ar to, ka cīņa bija galā, streiks salauzts, cilvēki atkal darbā. Nu viņi pildīja raktuves pagalmu, spiedās uz priekšu, spiedās un spiedās uz kontroles barakas pusi. Viņi nelūdza darbu. Viņi kliedza pēc darba. Tas bija rakstīts viņu mēmajās sejās. Darbu! Darbu! Par katru cenu! Redzot šīs klusās sejas, kļuva skaidrs, cik lieliska bija raktuvju īpašnieku uzvara. Šie vīri nebija sakauti —tie bija satriekti, acīs tiem spīdēja paniskas bailes no bada ziemas. Katrus noteikumus, katras prasības, tikai darbu, par katru cenu darbu! Viņi spiedās uz priekšu, drūzmējās un grūstījās, lai piekļūtu pie barakas, kur Hadspets ar veco Petitu stāvēja aiz barjeras un izpildīja kartītes.

Artura skatiens kavējās pie šīs ainas. Tiklīdz kāds strādnieks pienāca klāt, Hadspets viņu aplūkoja, it kā novērtēja, tad pamāja Petitam. Ja Hadspets pamāja ar galvu, viss bija kārtībā: vīrs dabūja darbu, vīrs paņēma savu darba kartīti un pagāja garām barjerai, kā debesīs ielaista dvēsele droši vien paiet garām pastarās tiesas sēdeklim. Uzņemto vīru klusajās sejās bija savāda izteiksme. Piepešs gaismas atspīdums, liela atvieglinājuma, gandrīz neticamas pateicības trīsas, ka viņi atkal uzņemti Paradīzes melnajā pazemē. Bet to, kurus uzņēma, nebija daudz. Visiem nebija darba. Sešu stundu maiņā strādājot, darba būtu pieticis visiem, bet likuma un kārtības iestādes ar ministru kabinetu priekšgalā un visas britu tautas atbalstu bija izcīnījuši slavenu uzvaru, un tāpēc tika ievesta astoņu stundu maiņa. Bet kas par to? Tas nebija nekas. Tas nevienam nerūpēja. Dodiet tikai darbu, dieva dēļ, dodiet darbu!

Arturs lūkoja atrauties no loga, bet nevarēja. Vīru sejas viņu turēja savā varā. Sevišķi viņu saistīja viena vīra seja. Tas bija Pags Masers. Arturs pārāk labi pazina Pagu Maseru; viņš zināja, ka Pags ir tikai viduvējs strādnieks, kas ražo maz, pirmdienās bieži neierodas darbā, bieži piedzeras. Arturs redzēja, ka arī Pags to apzinās. Mazvērtības apziņa bija rakstīta Paga sejā, tāpat kā vēlēšanās dabūt darbu, un abu šo jūtu konflikts radīja neziņu, neziņas mokas, ko bija briesmīgi vērot. Pags Masers atgādināja suni, kurš lien pēc kaula.

Arturs gaidīja kā hipnotizēts. Nu drīz būs Paga kārta. Četrus vīrus pirms Paga pieņēma,un katrs pieņemtais mazināja Paga cerību, ka viņu pieņems, — un tas bija lasāms Paga sejā. Tad Pags piegāja pie barjeras, mazliet aizelsies no drūzmēšanās un no cīņas starp cerību un bailēm.

Hadspets uzmeta Pagam skatienu, uzmeta īsu skatienu, tad paraudzījās sānis. Viņš nepamāja ar galvu, viņš pat nepapūlējās pagriezties pret Petitu. Viņš vienkārši paraudzījās sānis. Pags nebija vajadzīgs. Viņš bija iznīcināts. Arturs redzēja, kā Pagam kustas lūpas; Arturs neko nevarēja dzirdēt, toties redzēja, kā kustas Paga lūpas, kustas, it kā izmisumā lūdzoties. Veltīgi! Pags bija iznīcināts, viens no tiem četriem simtiem, ko nepieņēma. Izteiksme Paga sejā, izteiksme šajās četri simti sejās Arturu dzina izmisumā. Viņš spēji novērsās, atrāvās no loga; viņš labprāt būtu ļāvis šiem četriem simtiem strādāt savā raktuvē, bet viņš to nevarēja. Viņš to nevarēja, pie velna, viņš nevarēja! Viņš ātri paskatījās kalendārā — 1926. gada 15. oktobris. Arturs piegāja pie kalendāra un spēji norāva lapu. Viņa nervi meklēja atslodzi darbībā. Kaut šī diena jau būtu garām!

Izgājis pa vārtiem, Pags Masers soļoja prom no raktuves pagalma. Viņš soļoja pa Kaupena ielu, drīzāk vilkās nekā gāja. Rokas viņš bija sabāzis kabatās un acis nodūris; pleci bija viegli salīkuši, un viņš juta sieviešu skatienus; sievietes viņu novēroja, terasēs uz sliekšņiem stāvēdamas, viņu — vienu no četriem simtiem, kas nebija vajadzīgi, ko nepieņēma.

Viņš nogriezās pa Skatu uz leju, uz Krastmalas ielu, mājup.

— Kur Annija? — viņš jautāja, pārkāpdams pār slieksni un ieiedams mazajā istabā ar akmens klonu.

— Izgājusi, — atbildēja Paga tēvs no virtuves gultas.

Vecais Masers tagad visu laiku gulēja gultā reimatisma un ģikts savilktiem locekļiem un, tā kā viņš vienmēr bija bijis darbīgs vīrs, tagad, nespēdams pat piecelties, bija ķildīgs un ar visu nemierā. Viņam pastāvīgi sāpēja mugura, tāpēc pats domāja, ka slimo ar nierēm. Viņš apgalvoja, ka nieres esot slimas; viņš grabināja kopā un krāja katru grasi un visu izlietoja ārsta Puparta ieteiktajām nieru zālēm, preparātam, ko Vaitčaplā kāds veikls vīrs, vārdā Lorbergs, ražoja par vienu peniju un vienu fārtingu kārbiņā, bet pārdeva par trīsarpus šiliņiem kārbiņā un kas sastāvēja no ziepēm, slikta cukura un metilēna ziluma. No šiem zāļu graudiņiem vecā Masera urīns bija zils, un, tā kā lietošanas pamācībā ar gudru ziņu bija teikts, ka zilā krāsa esot izskaidrojama ar netīrumiem, ko zāles izskalojot no ķermeņa, vecais Masers par to no sirds priecājās. Viņš bija pārliecināts, ka kļūtu pilnīgi vesels, ja tikai varētu no nierēm izdabūt visus netīrumus. Vienīgā nelaime, ka vecais Masers nevarēja dabūt tik daudz graudiņu, cik gribēja. Kā pamācībā tālāk bija teikts, zāļu izgatavošana saistoties ar lieliem izdevumiem, jo to sastāvā esot reti sastopami Indijas augi un tos Karmas Šalijas laikā vācot Himalaju nogāzēs pēc noslēpumainas receptes, ko nelaiķis Puparts dabūjis no kāda indiešu gudrā.

Vecajam vīram tagad nebija zāļu, un tāpēc viņš ķildīgi un mazliet bažīgi uzlūkoja Pagu.

— Kāpēc tu neesi raktuvē?

— Tāpēc, ka es tur neesmu, — Pags īgni atbildēja.

— Pag, manu zēn, tev jāiet darbā!

— Tā, man jāiet? — Pags ņurdēja. — Es labāk savā jahtā braukšu uz Spāniju.

Vecajam Maseram sāka drebēt galva.

— To tu savam vecajam tēvam nedrīksti nodarīt, ka tu vairs neej strādāt.

Pags neko neteica, viņš turpat stāvēja — saniknots, nevarīgs, slims.

— Pag, man vairs nav zāļu, Pag, man vajag zāles!

— Velns lai parauj tavas zāles! — Pags sacīja. Viņš atkrita krēslā un palika tur sēžam ar netīro cepuri galvā, rokām kabatās un skatījās kamīna uguns atspīdumā.

Annija bija aizgājusi nodot šūšanas darbus, ko pienesa Proktora kundze, un tai pašā reizē pavadīt Semiju uz skolu. Drīz viņa pārnāca.

Jau tai mirklī, kad Annija ienāca pa durvīm, viņa redzēja Pagu īgni krēslā sēžam un visu saprata. Krūtīs iedūrās vecā, pazīstamā raižu sāpe. Bet viņa neko neteica. Viņa nolika cepuri, novilka mēteli un sāka novākt no galda un mazgāt traukus.

Pags pirmais ierunājās.

— Mani nepieņēma, Annij, — viņš teica.

— Nu, gan jau iztiksim, Pag, — Annija atbildēja, traukus mazgādama. Bet kauns par nepieņemšanu dziļi grauza Paga sirdi un sāpināja.

— Es tiem neesmu diezgan labs, — viņš teica sakostiem zobiem. — Zini, neesmu tiem diezgan labs. Es, kas varu strādāt par diviem, ja vien man ļauj strādāt.

— Zinu, Pag, — Annija mierināja. Savā mīlestībā pret Pagu viņa dziļi izjuta šo apvainojumu. — Neraizējies par to, zēn!

— Viņi gaida, lai lūdzu bezdarbnieku pabalstu! — Pags ņurdēja. — Es, kas gribu strādāt, lai lūdzu pabalstu!

Klusums. Vecais Masers sekoja sarunai, baiļu pilnām acīm skatīdamies no viena uz otru un žēlodams pats sevi. Nu viņš vairs nevarēja valdīties.

— Annij, tev vajadzēs aizrakstīt Deivijam Fenikam! Tev tagad būs jāpieņem viņa palīdzība.

— Gan jau iztiksim, tēv, — Annija atteica. Viņa nekad nebūtu no Deivida ņēmusi naudu, nekad. — Kā jau vienmēr — esam iztikuši.

Annijas nodoms bija meklēt vēl vairāk darba, un, pabeigusi mājas soli, viņa gāja paskatīties, kas būtu dabūjams. Viņa cerēja atrast darbu kādā ģimenē — iet mājās par apkopēju; bet mājas darbu, pat vienkāršu mazgātājas darbu bija grūti dabūt. Viņa pamēģināja pie ārsta Skota, pie Ārmstronga kundzes. Viņa pat nomāca pēdējās lepnuma paliekas un mēģināja pie Ramedža kundzes. Viss velti. Pie Proktora kundzes viņai solīja vēl šūšanas darbu, un jaunās Beteles ielas mācītāja Loua kundze negribīgi lika atnākt pirmdien, kad būšot kas mazgājams. Tas vismaz nodrošināja puskronu, kaut arī Loua kundze maksāja ar tādu seju, it kā dotu ubaga dāvanu. Lai kā Annija pūlējās, vairāk darba viņa nedabūja. Viņa mēģināja nākamajā dienā un aiznākamajā, bet rezultāts bija tāds pats. Darbaspēkam Slīskēlā bija maza vērtība, un cita nekā Annijai nebija ko pārdot.

Beidzot Pags gāja parūpēties par savu bezdarbnieka pabalstu. Viņš gan negribēja iet «rindā stāvēt», bet, kad dedzinošā netaisnības sajūta mazliet notrulinājās, tomēr gāja uz darba biržu pieprasīt pabalstu.

Slīskēlā darba birža strādnieku vidū bija pazīstama ar «biroja» nosaukumu. Biroja priekšā stāvēja gara rinda. Šai rindā negrūstījās un nedrūzmējās kā raktuves pagalmā un arī nesteidzās; visi gaidīja — bija pats pār sevi saprotams, ka jāgaida, lai dabūtu pabalstu. Pags klusēdams ieņēma vietu rindas galā blakus Lenam Vudzam un Slaterijam, un Ča Līmingam. Viņš ne ar vienu nerunāja, un neviens arī nerunāja ar viņu. Sāka līt. Ne stipri — tas viņiem būtu devis ieganstu lamāties —, bet viegli: sīks, nemīlīgs lietus. Pags uzlocīja svārku apkakli un stāvēja. Viņš nedomāja. Viņš gaidīja.

Piecas minūtes vēlāk pienāca Džeks Rīdijs. Džeks nestājās tūliņ rindā. Šai ziņā viņš atšķīrās no citiem. Viņš staigāja šurpu turpu gar rindu, it kā tā viņu kaitinātu. Tad viņš aizgāja rindas priekšējā galā, lēnām aizpogāja svārkus un uzrunāja strādniekus. Džeks bija brālis abiem Rīdijiem — Tomam un Petam, kuri dabūja galu katastrofā. Džeks, kādreiz skaists, labi noaudzis puisis, tagad bija sarucis aiz naida un nelaimes: kalsns, sarūgtināts vīrs iekritušām krūtīm un radikāliem uzskatiem. Vispirms bija nākusi katastrofa, tad Džeks cīnījās karā — tādā noskaņā, it kā cīnītos pret visiem; pie Paskendales viņam pāršāva gurnu. Kopš tā laika viņš kliboja, un tagad Hadspets atteicās viņu pieņemt Neptūnā.

Pags pacēla galvu un drūmi klausījās Džeka vārdos, lai gan jau iepriekš zināja, ko viņš teiks.

— Tā tas ir, zēni! Kad mēs bijām vajadzīgi karam, — Džeks teica, un viņa drūmajā, sarūgtinātajā balsī skanēja protests, protests pret dzīvi, pret likteni, pret sistēmu, kas viņu tiktāl novedusi, — tad mēs bijām šīs mēslu nācijas varoņi, un kas mēs tagad esam? Bezdarbnieki, dīkdieņi, lupatas. Tā mūs tagad sauc. Bet nu paklausieties, zēni! Es jums izskaidrošu. Kas ražoja nolādētos aeroplānus, kara kuģus, lielgabalus, nolādētās granātas? Strādnieki! Kas nolādētajā karā šāva nolādētās granātas no nolādētajiem lielgabaliem? Strādnieki! Un ko strādnieki par to dabūja? To, zēni, lūk, to! Iespēju stāvēt nolādētās rindās un izstiept roku pēc žēlastības dāvanām. Mums teica, ka mums jācīnoties par Angliju — par mīļo dzimteni! Un, mans dievs, mēs par to cīnījāmies un kā vēl! Un to nu mēs par to dabūjam. Tagad mēs stāvam piekrāpti. To mēs dabūjam! Mēslus! Tikai mēslus! Bet mēslus nevar ēst, zēni. Ar mēsliem mēs nevaram uzturēt sievas un bērnus. — Kļuvis bāls kā līķis, Džeks brīdi klusēja, pārvilka plaukstu pār lūpām. Viņš turpināja skaļā balsī, seja viņam viebās kā sāpēs: — Kamēr es un jūs, kamēr mēs visi cīnījāmies nolādētajā karā un strādājām, raktuves nopelnīja miljoniem mārciņu. Tās nopelnīja simt četrdesmit miljonu mārciņu. Tas raktuvju īpašniekiem palīdzēja pārciest streiku. Un tas viņiem labi izdevās. Bet nu klausieties...

Kāda roka smagi uzgūlās Džeka plecam. Džeks tūliņ apklusa, gandrīz nekustēdamies palika stāvam, tad gausi paskatījās apkārt.

— To es necietīšu, — Rodams teica. — Ejiet atpakaļ savā vietā un turiet muti!

Rodams tagad bija iecirkņa inspektors, resns, cienīgs un piecdesmit gadus vecs.

— Laidiet mani vaļā! — Džeks klusā, indīgā balsī teica, un acis zibēja bālajā sejā. — Es jums saku, es cīnījos nolādētajā karā. Neesmu radis, ka mani aiztiek tādi kā jūs.

Gaidītāju rindā tagad pamodās interese, daudz lielāka interese nekā tā, kāda tika izrādīta par Džeka runu.

Rodams stipri pietvīka.

— Turiet muti, Rīdij, citādi es jūs aizvedīšu!

— Man tādas pašas tiesības runāt kā jums, — Džeks īgni atteica.

— Atpakaļ rindā! — Rodams kliedza, grūzdams Džeku. — Atpakaļ galā, marš!

— Es nestāšos galā! — Džeks sauca. Pretodamies viņš atmeta galvu. — Mana vieta ir te, blakus Pagam Maseram.

— Stājieties tur, kur es jums saku, pašā galā, rindas beigās! — Un viņš deva Džekam pēdējo grūdienu.

Džeks pagriezās atpakaļ; viņu pārņēma niknums, skatiens kavējās pie Rodama tā, it kā viņš gribētu to nogalināt. Tad viņš gluži pēkšņi nodūra acis; likās, viņš savaldījās, pataupīja dusmas vēlākai izdevībai. Viņš mierīgi aizkliboja uz rindas galu. Gaidītāji izdvesa nopūtu, klusu vilšanās nopūtu. Sasprindzinātie augumi atslāba, uzmanība atkal pievērsās pašu postam. Rodams cienīgi nostaigāja šurpu turpu gar rindu, diezgan varens ar savu lielo ādas cepuri un skaisto ķēdi pār krūtīm. Vīri stāvēja un gaidīja. Lija sīks lietus.

Reizēm, kad viņi gaidīja izmaksu, lietus nelija; bet ziema bija skarba, un lielāko tiesu lija, bieži lija pavisam stipri. Reizi vai divas reizes sniga sniegs. Bet viņi vienmēr bija tur. Viņiem bija jābūt. Viņi gaidīja. Un Pags gaidīja kopā ar citiem. Semijam nepatika, ka Pags iet stāvēt rindā. Kad Semijs, no skolas mājās nākdams, gāja garām gaidītāju rindai, viņš vienmēr skatījās uz otru pusi. Viņš izlikās, it kā neredzētu Pagu, un Pags, kam Semija garāmgājiens nozīmēja pazemojumu, savukārt nemēģināja to pazīt. Pags ar Semiju par šo lietu nekad netika runājuši, bet Semijs tomēr to izjuta sirds dzijumos. Un bez tam viņš to sajuta vēl daudzās citās lietās. Tā, piemēram, Pags vairs nevarēja dot cigarešu kārbiņu attēlus, un Semijam pietrūka sestdienas penija, ko agrāk Pags arvien slepeni iespieda viņam saujā. Un visļaunākais: Pags viņu nekad vairs neveda uz Slīskēlas futbola sacīkstēm, lai gan bezdarbniekiem tagad ieeja maksāja tikai trīs pensus, — jā, tas tiešām bija pats ļaunākais.

Nu, savā ziņā tas varbūt tomēr nebija pats ļaunākais. Ēdiens mājās kļuva arvien vienkāršāks un vienkāršāks, un bieži tā paša nebija tik daudz, cik Semijs būtu vēlējies. Lielais streiks bija vasaras laikā, un vasarā cilvēks nav ne tuvu tik izsalcis. Bet ziema ir kas cits. Vienreiz, kad Pags šāva pār strīpu un no savas pabalsta naudas piedzērās, visu nedēļu mājās nebija ne gabaliņa rauša. Un Semija māte cepa tik lieliskus raušus. Toreiz visu nedēļu vairāk nekā nebija kā tikai biezputra un vira, vira un biezputra — vectēvs sacēla īstu traci. Ja māte nebūtu gājusi mazgāt un lāpīt, vispār nebūtu nekā, ko ēst. Semijs vēlējās, kaut būtu mazliet vecāks. Tad viņš strādātu, palīdzētu mātei. Par spīti ļaunajam stāvoklim, Semijs bija pārliecināts, ka dabūtu darbu. Neptūnā vienmēr bija vajadzīgi zēni darbam pie lūkas.

Nedēļu pēc nedēļas viņš redzēja Pagu rindā stāvam un nelikās viņu redzam, un rinda stiepās jo dienas jo garāka. Tas Semiju tik stipri mocīja, ka viņš tagad sāka skriešus skriet garām gaidītāju rindai. Tiklīdz Semijs tika biroja tuvumā, viņš vienmēr ieraudzīja kaut ko neparasti interesantu jaunās Beteles ielas viņā galā, tur tālu, pašā viņā galā, un sāka skriet — taisni uz priekšu skatīdamies, sāka skriet. Protams, kad viņš nonāca jaunās Beteles ielas galā, tur nekā interesanta nebija.

Taču janvāra pēdējās piektdienas pēcpusdienā, kad rinda bija garāka nekā citkārt un Semijs atkal skrēja uz ielas galu, beidzot kaut kas notika. Viņš skrēja pa jauno Beteles ielu un ap Lema ielas stūri un sadūrās ar savu vecmāmiņu Martu.

Šī sadursme Semijam beidzās kļūmīgi — viņš paslīdēja uz kurpes tērauda apkaluma, sagrīļojās un pakrita. Viņš gan nesasitās, bet ļoti sabijās. Viņš apjucis piecēlās, savāca cepuri un skolas grāmatas un piesarkušu seju dzīrās iet tālāk. Tad viņš pamanīja, ka Marta to uzlūko. Tā bija Marta Fenika, viņa vecāmāte, to viņš pārāk labi zināja. Bet viņa mazdēlu vēl nekad nebija uzlūkojusi, uz ielas viņa vienmēr gāja garām, gluži tāpat kā viņš gāja garām Pagam rindā; viņa Semiju neredzēja, it kā zēna pasaulē nemaz nebūtu.

Bet tagad vecāmāte stāvēja un noskatījās viņā — skatījās un skatījās savādām acīm. Tad viņa pat ierunājās. Savādā balsī viņa vaicāja:

— Vai sasities?

— Nē, kundze. — Viņš apjucis papurināja galvu.

Klusums.

— Kā tevi sauc? — Tas bija vismuļķīgākais jautājums, ko viņa varēja izteikt, un, to sakot, Martas balss likās pavisam muļķīgi aizlūzusi.

— Semijs Feniks, — viņš atbildēja.

Viņa atkārtoja:

— Semijs Feniks!

Viņas skatiens rītin aprija zēnu: viņa bālo seju un augsto pieri, un gaiši zilās acis, izstīdzējušo augumu mājās šūtajā uzvalkā, tievās kājas, ieautas smagās kurpēs. Lai gan Semijam par to nebija ne jausmas, Marta viņu novēroja jau daudzus, daudzus mēnešus; viņa zēnu vēroja ik dienas, kad tas gāja uz skolu; viņa to zagšus vēroja Lema gatves mājā aiz sānu loga aizkariem. Tagad viņš kļuva tik līdzīgs viņas mīļajam Semijam, viņam drīz būs desmit gadu; Martai tās bija mokas, ka viņš pastāvīgi nedzīvo viņas tuvumā. Vai tad nekas nespēja lauzt šo ledaino lepnumu?

Viņa piesardzīgi ievaicājās:

— Vai tu zini, kas es esmu?

— Jūs esat mana vecāmāte, — viņš tūliņ atbildēja.

Viņa tumši pietvīka — un aiz prieka. Semijs beidzot bija salauzis ledu, satricinājis šīs vecās sievietes sirds sastingušo čaulu.

— Nāc līdzi, Semij!

Viņš piegāja klāt, un viņa saņēma zēna roku savā plaukstā. Semijam tas likās briesmīgi savādi, un viņam gandrīz metās bail; un tomēr viņš gāja tai līdzi uz māju. Viņi reizē iegāja iekšā.

— Apsēdies, Semij! — Marta teica. Viņai bija liels prieks atkal izteikt Semija vārdu.

Semijs sēdēja un skatījās virtuvē apkārt. Tā bija laba virtuve, ļoti tīra un tāda, kādai jābūt, gluži tāda pati kā viņu virtuve mājās, bet iekārta bija labāka un bagātāka. Tad Semija acis iemirdzējās — viņš redzēja, ka Marta nogriež rausi, milzīgu gabalu rauša ar rozīnēm un mandelēm.

— Paldies! — viņš teica, paņemdams rausi, balansēdams grāmatas un cepuri uz ceļiem un tūliņ piebāzdams pilnu muti ar gardo cepumu.

Viņas saltās, tumšās acis neatrāvās no zēna jaunās sejiņas, tā bija viņas mīļā Semija seja.

— Vai rausis garšīgs? — viņa dedzīgi jautāja.

— Jā, kundze, — viņš atbildēja. — Tas ir lielisks rausis.

— Vai kādreiz esi ēdis gardāku par šo?

— Nu, — viņš apjucis vilcinājās, viņš baidījās veco māti apvainot, bet bija vien jāsaka patiesība. — Mana māmiņa cep tikpat gardus raušus, kad viņai ir no kā cept, bet viņai nav no kā cept, vismaz pēdējā laikā.

Pat šie vārdi nespēja gaisināt burvību, kas Martu bija apmājusi.

— Tavs tēvocis iet rindā stāvēt? — viņa jautāja. — Pags Masers?

Sīkā, jaunā sejiņa pietvīka.

— Jā, Pags tagad iet gan, bet tikai pagaidām.

— Tavs tēvs nekad nebūtu gājis rindā stāvēt, — viņa lepni apgalvoja.

— Zinu, — viņš atteica. '

— Viņš bija labākais cirtējs Neptūnā.

— Zinu, — viņš atkal noteica. — Māmiņa man stāstīja.

Klusums. Marta noskatījās, kā zēns beidz ēst; tad viņa tam nogrieza otru rauša gabalu. Viņš saņēma to ar biklu smaidu, ar viņas mīļā Semija smaidu.

— Kas tu gribi būt, kad izaugsi liels, Semij?

Viņš apdomājās, un viņa spraigā ziņkārē gaidīja zēna atbildi.

— Gribu būt tas pats, kas bija mans tēvs, — viņš sacīja.

— Tas tu arī būsi, — viņa čukstēja. — Jā, tas tu arī būsi, Semij!

— Jā!

Viņa stāvēja pilnīgi nekustīgi. Viņa jutās vāja, nomākta, uzvarēta. Viņas Semijs atgriezies pie viņas turpināt lepno tradīciju; viņai būs lemts vēlreiz piedzīvot to, ka Semijs Feniks būs labākais cirtējs Neptūnā. Viņa nevarēja parunāt.

Zēns apēda pēdējo rauša drupatu, paņēma no ceļiem grāmatas un cepuri un piecēlās.

— Neej vēl, Semij, — viņa iebilda.

— Māmiņa nezinās, kur esmu, — viņš atbildēja.

— Tad iebāz to kabatā, Semij! Paņem to līdzi vakariņām, Semij! — Viņa drudžaini nogrieza vēl gabalu rauša, ietina pergamenta papīrā, tad paņēma no trauku galda sarkanu ābolu un uzstāja, lai Semijs rausi un ābolu bāž kabatā. Pie durvīm viņa brītiņu klusēja, tad teica: — Rīt atkal atnāc pie manis, Semij.

— Labi, — viņš atteica un aizšāvās pa celiņu kā maza forele.

Viņa stāvēja un noskatījās zēnam pakaļ — noskatījās, lai gan viņš jau sen bija aizskrējis. Tad viņa pagriezās un iegāja atpakaļ virtuvē. Viņa kustējās lēni, gandrīz ar pūlēm. Virtuvē viņa redzēja iegriezto rausi. Viņa stāvēja klusa un nekustēdamās, un acu priekšā iznira atmiņu ainas. Un tad pēkšņi viņa sabruka. Viņa apsēdās pie virtuves galda, atbalstīja galvu rokās un sāka gauži raudāt.

XII

Deivida politiskā attīstība norisa tāpat kā cilvēka ķermeņa attīstība — tā bija lēna augšana, nemanāma, dienu no dienas, bet tomēr skaidri redzama, ja salīdzināja ar augumu pirms pieciem gadiem. Lai gan viņa mērķis bija tik skaidri saskatāms un liels, viņš tomēr tam tuvojās pa garu un grūtu ceļu. Politiski meteori zib tikai romānu rakstnieka fantāzijā. Deivids pārdzīvoja īstenību. Viņš strādāja, neticami grūti strādāja un gaidīja. Viņš daudz ko iemācījās un vispirms — paciesties. Viņa iestāju runai pēc dažiem mēnešiem sekoja otra runa par postu raktuvju apgabalos. Atbalsij, ko šī runa guva, bija tādas sekas, ka daži partiju vadoņi griezās pie viņa un pieprasīja datus par šo tematu. Pēc tam Apakšnamā tika teiktas vairākas apbrīnošanas cienīgas paraugrunas par postu iecirkņiem, runas, par ko Deividam neizteica nekādu atzinību, lai gan tās gandrīz pilnīgi bija viņa darbs. Taču vēlāk viņam izrādīja atzinību tai ziņā, ka viņu aicināja kādā departamenta komisijā, kurai vajadzēja pārbaudīt dažādu arodslimību jautājumu raktuvēs. Nākamos divpadsmit mēnešus viņš strādāja šajā komisijā un iepazinās ar nistagmu, ceļu locītavu ievainojumiem un silikozes gadījumiem raktuvēs, kur ieguva nemetālu rūdas.

Pirms sesijas beigām viņu ievēlēja komitejā, kurai bija jāpārbauda raktuvju ierēdņu kvalifikācija līdzšinējās likumdošanas ietvaros. Nākamajā gadā Ņūdžents, kam vajadzēja teikt runu arodbiedrību kongresa masu demonstrācijā Albertholā, pēkšņi saslima ar influenci, un pēc viņa neatlaidīgā lūguma Deividu izraudzīja par viņa vietnieku. Tā viņš runāja pieci tūkstoši cilvēku lielai auditorijai, teica tāvakara lielo runu, runu ar liesmainu kvēli, cilvēciskām jūtām un asu stilu. Diezgan savādi: šā viena vakara spožums viņam pievērsa vairāk uzmanības nekā viss abu iepriekšējo gadu smagais darbs. Konferencēs sāka viņu ievērot. Viņš bija tas, kas arodbiedrību kongresam sagatavoja memorandu par kalnraktuvju nacionalizāciju un par ieteikto enerģijas un transporta komisiju. Viņa rakstu «Elektriskā enerģija un nacionālais progress» nolasīja amerikāņu leiboristu konferencē. Pēc tam viņš kļuva par pirmo kalnraču pārstāvi komisijā, kurai vajadzēja izmeklēt plūdu briesmu jautājumu raktuvēs. 1928. gada rudenī viņš jau bija leiboristu partijas parlamentārās komitejas loceklis, un beidzot nākamā gada sākumā viņš sasniedza virsotni. Viņu ievēlēja Federācijas izpildu komitejā.

Deivida cerības lidoja augstu. Viņš jutās ārkārtīgi labi, skaidru galvu, spējīgs veikt jebkādu darba daudzumu. Un vairāk nekā jebkad viņš juta, ka notikumi veidojas labvēlīgi. Toreizējā valdība bija nāves kandidāte, tā drūmi gatavojās savam galam. Zeme, kurai jau bija apnikušas mūžīgi atkārtotās nodilušās frāzes un vecā, sīkstā pārvalde, cerībā pacēla skatienu pret jauniem apvāršņiem. Beidzot, par spīti visai iedzimtai, iesīkstējušai apātijai, ļaudis sāka apšaubīt politisko un saimniecisko sistēmu, kas neko nedara, lai novērstu postu, trūkumu un bezdarbu. Radās jaunas un drosmīgas idejas. Cilvēki vairs izbailēs nesatrūkās no atziņas, ka kapitālisms kā sistēma bankrotējis. Dzima doma, ka pasauli nevar pārveidot, bremzējot nācijas ekonomisko attīstību. Strādniekus, kuri saņēma bezdarbnieku pabalstu, vairs nesauca par salašņām, kas vairās no darba. Svētulīgā taisnošanās ar «pasaules krīzi» kļuva par liekulīgu atbalsi, par varietē joku.

Ar sirdi un dvēseli Deivids juta, ka jānāk leiboristu partijas laikam. Tagad bija paredzētas vēlēšanas, par kuru galveno paroli jātop kalnraktuvju jautājumam. Partija tā bija apņēmusies. Un kas tā bija par lielisku platformu: lielais nacionālais uzbūves plāns, palīdzība kalnračiem un labklājība visai tautai!

Šai gaišajā aprīļa priekšpusdienā Deivida noskaņa bija sevišķi laba, viņš sēdēja savā istabā pie loga un izskatīja laikrakstus. Bija sestdiena. Viņš bija domājis rīta cēlienu pavadīt darbā, kad viņu pēkšņi un negaidot novirzīja no šā nodoma. Ieskanējās tālruņa zvans.

Viņš negāja tūlīt pie aparāta, jo parasti klausuli pacēla Takera kundze. Bet, kad zvans atkārtojās, viņš nolika laikrakstu un nokāpa lejā līdz pusstāvam, kur paņēma klausuli. Atskanēja Sallijas spalgā balss — viņš tūliņ to pazina.

— Hallo, hallo, — viņa teica, — laikam esi briesmīgi aizņemts? Jau piecas minūtes mēģinu tevi sazvanīt.

Viņš pasmaidīja klausulē un sauca:

— Sallij!

— Tad tu mani pazīsti gan?

— Tevi jau nevar nepazīt.

Abi smējās, un viņš jautāja:

— Kur tu esi?

— Esmu Stantona viesnīcā, zini, Britu muzeja tuvumā, un Alfs arī ir pie manis.

— Bet saki, dieva dēļ, ko tu dari Londonā?

— Nu, Deivij, — viņa atbildēja, — īstenībā taisos precēties un tāpēc domāju, ka varētu paņemt tēti līdzi mazā ekskursijā uz Londonu, kamēr vēl neesmu saistījusies. Kristālpalasā ir baložu izstāde, un tētis to ļoti gribēja apskatīt.

— Bet tā taču pavisam lieliska ziņa, Sallij, — viņš pārsteigts un iepriecināts teica. — Kas tad viņš ir? Vai es viņu pazīstu?

— Nezinu, Deivid. — Viņas balss skanēja laimīgi, mazliet mulsi. — Diks Džobijs no Tainkāslas.

— Diks Džobijs! — viņš iesaucās. — Bet, Sallij, tas taču ir lielisks cilvēks!

Klusums; viņš juta, ka Sallija priecājas par viņa vārdiem, tad viņa teica:

— Deivid, man gribētos tevi satikt. Arī Alfs to grib. Vai neēdīsi šodien ar mums pusdienas? Paklausies, mēs norunājām pēcpusdienā iet uz Kristālpalasu, bet atnāc pie mums uz viesnīcu, ēdīsim pusdienas mazliet agrāk. Nāc tūliņ, Deivid!

Viņš apdomājās — bija sestdiena, un viņa ziņojumam vēl laiks.

— Jauki! — viņš iesaucās. — Es piedalos! Būšu tūliņ pēc divpadsmitiem. Jā, Sallij, zinu Stantona viesnīcu. Jā, es būšu.

No tālruņa aizejot, viņš arvien vēl smaidīja — Sallijai piemita kaut kas nelabojami vieglprātīgs, kas Deividu vienmēr uzjautrināja.

Pusdivpadsmitos viņš ar metro aizbrauca līdz Muzeja stacijai un pa Tekerija ielu gāja uz Stantona viesnīcu, klusu, neuzkrītošu viesnīcu Vobēra laukumā.

Bija skaidra diena, gaisā pavasara jausma. Kokiem jau bija saplaukušas lapas, un jautra zvirbuļu čivināšana skanēja no kāda sola laukuma apstādījumos, kur vecs vīrs sēdēja un kaisīja maizes druskas. Arī garāmbraucēji taksometros izskatījās jautri, it kā priecātos par jauko dienu. Viņš iegāja viesnīcā dažas minūtes pirms divpadsmitiem, bet Alfs ar Salliju jau gaidīja vestibilā. Abi viņu mīļi sveicināja.

Bija pagājuši daži gadi, kopš viņš pēdējo reizi redzēja Alfu Sanliju, bet Alfs gandrīz nemaz nebija pārvērties. Varbūt ūsas bija vēl vairāk notraipītas ar tabaku un vairāk izspūrušas un seja bālāka, un kakla pašķiebums vēl skaidrāk redzams, bet viņš arvien vēl bija tas pats laipnais, parastais, iespītīgi pieticīgais mazais cilvēks. Šim gadījumam par godu viņš bija uzvilcis jauno, melno uzvalku, kas bija ļoti stīvs un ļoti jauns un viņam mazliet par lielu, un apsējis jaunu kaklsaiti ar gatavu mezglu, un arī kurpes laikam gan bija jaunas, jo tās pie katra soļa čīkstēja.

Toties Sallija bija pārvērtusies. Varbūt tas no mātes— bet viņa bija kļuvusi apaļa kā muciņa, ap roku locītavām bija ievilkušās mazas rieviņas, un seja bija nepārprotami tukla. Viņa pasmaidīja par Deiivida pārsteigumu, ko viņš centās neizrādīt.

— Jā, esmu mazliet pieņēmusies, vai ne? Bet tas nekas. Nāc nu, uzkodīsim!

Viņi apsēdās pie kāda galdiņa klusajā ēdamzālē, kur iespīdēja saule, un ēda aukstu gaļu ar salātiem. Aukstā gaļa ar salātiem bija laba, un arī rabarberu rausis uzkodām bija labs. Sallija krietni paēda. Viņa viena pati izdzēra pudeli limonādes. Viņas mazā, apaļā seja ieguva sārtumu, un augums pēc šīm lieliskajām pusdienām šķita kļuvis vēl apaļāks. Beigusi viņa apmierināta atvilka elpu un nekautrīgi palaida jostu vaļīgāk. Deivids viņai uzsmaidīja.

— Tad tu gribi precēties. Es vienmēr nojautu, ka reiz kaut kas tāds notiks.

— Diks ir lāga vīrs, — viņa apmierināta nopūtās. — Ne jau kaut kas sevišķs, tomēr viens no labākajiem. Varu teikt, Deivid, — esmu laimīga. Pats sapratīsi, ka šī mūžīgā klejošana var apnikt. Braukāju ar Peina Gūlda trupu, kamēr apnika. Man apnikuši vasaras kumēdiņi un ziemas pantomīmas, un bez tam es briesmīgi pieņemos svarā. Pēc diviem trim gadiem būšu piemērota tikai feju ķēniņienes lomai, un Diks man patīk daudz labāk nekā dēmonu karalis. Gribu palikt uz vietas un sākt omulīgu dzīvi.

Viņš ar savādu skatienu uzlūkoja Salliju; viņš atcerējās viņas agrās jaunības lielo dedzību, kaislīgās ilgas pēc skatuves slavas.

— Bet kur tad paliek tava lielā godkārība, Sallij?

Viņa omulīgi pasmaidīja.

— Manu zēn, tā jau arī mazliet aptaukojusies. Tu gan labprāt redzētu mani tādu kā romānos. Manu vārdu reklāmu ugunīs Pikadilijā. — Viņa beidza smieties un papurināja galvu, tad pacēla skaitienu un cieši uzlūkoja Deividu. — Deivid, tas izdodas tikai vienai no miljona. Un es tā neesmu. Varbūt man ir mazliet talanta, bet tas arī viss. Nedomā, ka pati neesmu to jau atklājusi. Salīdzini tikai mani ar kādu, kas tiešām kaut ko var, un es nemaz vairs neeksistēju.

— Ak, Sallij, es nezinu...

— Tu ne, — senās dedzības atspulgā viņa atbildēja, — bet es gan. Esmu izmēģinājusi un zinu, ko varu. Mēs visi sākam ar lieliem plāniem par to, kur gribam tikt, Deivij, bet tikai retie tur arī nokļūst. Mana laime, ka pusceļā esmu atradusi piestātni, kas man patīk.

Nu iestājās klusums. Sallija nekavējoties atguvās, tomēr, kaut arī uguns viņas acīs nebija apdzisusi, kļuva neparasti nopietna. Viņa sāka izklaidīgi rotaļāties ar karoti, vilka ar kātu apļus uz galdauta. Seja viņai bija aizēnota, it kā būtu kas ienācis prātā un vairs nedod miera. Tad likās, ka viņa būtu pēkšņi izšķīrusies. Viņa paskatījās Alfā, kas sēdēja, krēslā atlaidies, uzvilcis katliņu uz acīm, un miegaini darbojās ar zobu bakstāmo, ko nupat bija izgriezis no sērkociņa.

— Alf, — viņa domīgi teica, — man ar Deiviju jāparunājas. Izej dažas minūtes laukumā pastaigāties.

— Ko? — Alfs pārsteigts apsēdās taisni un izbrīnījies blenza Sallijā.

— Mēs ar Deividu tepat būsim, kad nāksi atpakaļ.

Alfs pamāja ar galvu. Sallijas vārds vienmēr bija likums. Viņš piecēlās un pastūma cepuri taisni. Sallija noskatījās viņam pakaļ un domīgi sacīja:

— Vecais Alfs ir lāga vīrs. Tiešām lielisks cilvēks. Paldies dievam, tagad varu viņu atbrīvot no svina baltuma. Nopirkšu viņam mājiņu Gosfortā. Diks man dod iespēju to darīt. Tur Alfs varēs dzīvot un audzēt baložus pēc sirds patikas.

Deivids sajuta savādu siltumu krūtīs. Viņu vienmēr aizkustināja augstsirdības vai labsirdības pierādījumi, ko viņš vēroja citos cilvēkos, un šīs īpašības viņš izjuta Sallijas mīlestībā pret tēvu — mazo cilvēku melnajā, slikti pašūtajā uzvalkā, ar čīkstošajām kurpēm un gatavā mezgla kaklasaiti.

— Tu esi lieliska meitene, Sallij, — viņš teica. — Savu mūžu tu neesi nevienam sāpes darījusi.

— To nu gan nezinu. — Viņa arvien vēl nepasmaidīja. — Man liekas, varbūt es tev tagad darīšu sāpes.

— Kā tā, kas tad noticis? — viņš pārsteigts ievaicājās.

— Nu jā. — Viņa apklusa, attaisīja somiņu un lēnām izvilka kādu vēstuli. — Man tev kaut kas jāsaka. Briesmīgi grūti, Deivid, bet man tas jāpasaka. Tu mani nicinātu, ja es to nedarītu. — Atkal klusuma bridis. — Man ir ziņas no Dženijas.

— No Dženijas? — viņš izdvesa.

— Jā, — viņa klusi atbildēja. — Viņa man atrakstīja vēstuli. — Vairāk ne vārda neteikusi, viņa sniedza vēstuli.

Deivids automātiski to paņēma. Tas bija biezs, mēļš vēstuļu papīrs ar robainām malām, stipri iesmaržots un aprakstīts Dženijas apaļajā, bērnišķīgajā rokrakstā. Adrese bija viesnīca «Excelsior» Čeltnemā un datums — pirms pāris nedēļām.

«Mana mīļā Sallij,» tā vēstule sākās, «jūtu, ka man jāķeras pie spalvas, lai pārmestu tiltu tam ilgajam klusumam, kas izskaidrojams visvairāk ar to, ka biju ā r z e m ē s. Nemaz nevaru iedomāties, ko Tu īsti domāji. Bet pagaidi, Sallij, lai Tev visu izstāstu. Bārnemā ieraudzīju laikrakstā sludinājumu, ka kādai vecākai dāmai vajadzīga biedrene. Un es pieteicos tikai joka pēc un sev par lielu pārsteigumu saņēmu pieklājīgu atbildi un naudu braucienam uz Londonu. Tā es aizbraucu turp, un, ak tu žēlīgā debess, viņa nekā negribēja dzirdēt par atteikšanos! Viņa pašreiz gatavojās aizceļot uz ārzemēm — uz Spāniju un Itāliju, un Venēciju, un Parīzi —, un viņai bija sirmi mati un visskaistākās mežģīnes, un violets tērps, un visskaistākās, vislaipnākās acis. Tu nemaz nevari iedomāties, cik ļoti es viņai patiku. Ak tu žēlīgā debess, viņa pastāvīgi atkārtoja: «Jūs esat mīļa, es nevaru jūs projām laist.» īsi sakot, man vienkārši cits nekas neatlika kā palikt, Sallij. Ai, es zināju, ka daru nepareizi, bet es nespēju turēties pretī, atteikties no ceļojuma. Mīļā, mēs bijām v i s u r — Spānijā un Itālijā, Venēcijā un Parīzē, un arī Ēģiptē. Un cik smalki! Visur glaunākās viesnīcas, sulaiņi klanās un sasit papēžus, opera svešajās pilsētās, zini, ložās ar grāfiem uniformās. Ak, Vansitara kundze mani nevar ne no acīm izlaist, viņa mani d i e v i n a. Viņa saka, es tai esot tikpat kā meita. Viņa ir par mani padomājusi arī savā testamentā. Man nekas cits nav jādara kā jālasa viņai priekšā un jābrauc ar viņu uz tējas vakariem, un tad man vēl viņai jākārto puķes. Varu tikai teikt, ka man ir laimējies, vai Tev arī tā neliekas, Sallij? Ai, Sallij, ne par visu pasaules zeltu es negribētu Tevi darīt skaudīgu, bet ja tikai Tu redzētu mūsu dzīves stilu, Tev acis izsprāgtu no pieres. Gribēju iekārtoties tā, lai mēs te varētu satikties, bet paliekam šeit tikai dažas dienas, atpūtīsimies, nogaršosim minerālūdeņus un tad atkal brauksim tālāk. Ak žēlīgā debess, dzīve man ir tik jautra, Sallij! Novēlu Tev tikpat daudz laimes, cik tās ir man. Skūpstu māmiņu un Klarisu, un Filisu, un tēti, un, protams, arī Tevi. Ja satiec Deividu, saki viņam, ka reizēm domāju par viņu. Tagad manā dzīvē nav neviena, Sallij. Pasaki viņam arī to! Vīrieši man liekas riebīgi. Tiesa, viņš bija labs pret mani. Nu man jābeidz rakstīt, jo laiks pārģērbties vakariņām. Man ir jauns, melns vakartērps ar vizuļiem, iedomājies tikai, Sallij, ak, tas ir kā sapnis! Paliec sveika, un dievs lai Tevi sargā, vienmēr un mūžam Tava

Dženija»

Klusums. Tad Deivids grūti nopūtās. Viņš skatījās un skatījās groteskajā pļāpāšanā, kas katrā rindā izdvesa kādu atmiņu par Dženiju; tās bija sāpīgas un nožēlojamas, bet tomēr nezin kādēļ maigas.

— Kāpēc tu man to agrāk neteici? — viņš beidzot drūmi ievaicājās.

— Ko tas līdzētu? — Sallija mierīgā balsī vaicāja. Viņa vilcinājās. — Zini, es aizbraucu uz Čeltnemu, uz viesnīcu «Excelsior». Dženija pāris dienu tur bijusi rikšošanas sacīkšu laikā, bet ne ar šo... kundzi.

— Tā jau domāju, — viņš drūmi noteica.

— Neuztraucies, Deivid! — Viņa pasniedzās pār galdu un pieskārās Deivida rokai. — Saņemies un nenokar galvu! Arī tas jau ir kaut kas — zināt, ka viņa dzīva un vesela.

— Jā, tas arī ir kaut kas.

— Vai es darīju pareizi, rādīdama tev vēstuli? — viņa bailīgi ievaicājās.

Viņš vēstuli salocīja un ielika aploksnē, tad iebāza to kabatā.

— Priecājos, ka tu to parādīji, Sallij. Skaidrs, ka man jāzina.

— Tā es arī domāju.

Atkal iestājās klusums, un pa to laiku ienāca Alfs. Viņš ātri paskatījās uz vienu, uz otru, bet neko nejautāja. Alfa klusēšana reizēm izrādījās par talantu, kas ir svētīgāks par daudzu mēļu valodām.

Pusstundu vēlāk visi iznāca no viesnīcas, un Deivids pavadīju Alfu un Salliju līdz autobusam, ar kuru viņi gribēja braukt. Viņš piespiedās būt vienaldzīgs, pat smaidīt. Sallija bija laimīga. Viņš negribēja viņas prieku sabojāt ar savām bēdām, tāpat arī nevēlējās, lai Sallijai rastos sajūta, ka viņa, parādot vēstuli — kas acīmredzot, bija viņas pienākums —, uzplēsusi dziļu un sāpīgu brūci. Viņš zināja, ka vēstule ir lēta un banāla, un nepatiesa.

Ar nemaldīgu skatienu viņš iztēlojās ainu: Dzenija kādu stundu viena pati lētā viesnīcā, kamēr viņas pavadonis bija rikšošanas sacīkstēs vai tuvējā restorānā; spēja vēlēšanās kliedēt garlaicību, izlietot apmeklējumu Čeltnemā — kāda lepna kūrvieta — lai palepotos ģimenei un apmierinātu savas dvēseles neremdināmo romantikas kāri. Viņš nopūtās. Sametās pliekana dūša, ieelpojot banālā vēstuļu papīra smaržu. «Saki Deividam, ka reizēm par viņu domāju!» Kādēļ tas Dženiju uztrauca? Bet vai viņa vispār kādreiz par to domāja, viņš skumji apsvēra. Jā, varbūt viņa domāja; tāpat kā viņš domāja, jo, par spīti visam, viņš to nespēja aizmirst. Viņš vēl juta pret Dženiju maigumu; viņā dzīvoja atmiņas, kā viegla ēna tās mita sirdī. Viņš zināja, ka vajadzētu viņu nicināt, pat ienīst. Bet viņš nespēja atgainīt šo ēnu, šo slepeno maigumu.

Vakarā viņš domīgi sēdēja pie loga, ziņojums neaiztikts stāvēja priekšā uz galda. Viņš nevarēja tam pieķerties. Viņu bija sagrābis savāds nemiers. Vēlu naktī viņš izgāja ārā un devās tālā pastaigā pa tukšajām ielām.

Šis nemiers ilga dienām; viņš nemaz nemēģināja strādāt. Viņš gāja staigāt. Atkal iegriezās Tēta galerijā, klusēdams stāvēja pie nelielās Degā gleznas «Vēstules lasīšana», kas viņu vienmēr apbūra. Viņš meklēja izklaidēšanos un skaidrību Tolstojā, kura nervozais impresionisms, likās, vibrēja harmonijā ar Deivida toreizējo noskaņu. Steigā viņš par jaunu izlasīja «Annu Kareņinu», «Trīs nāves», «Augšāmcelšanos», «Tumsas varu». Arī viņš cilvēku sabiedrībā redzēja krustojamies liktenīgas un nesaderīgas dziņas, zemā pašlabuma kāre to piekala pie zemes, taču reizēm kādā augstsirdības un ziedošanās žestā tā pacēlās augšup, pretī cēlumam.

Beidzot viņš varēja ķerties pie darba. Pagāja aprīlis, pienāca maijs; tad notikumi sāka risināties lielā steigā. Arvien skaidrāk un skaidrāk bija redzams, ka valdība lēni mirst. Deividam, kurš visu uzmanību veltīja lielās cīņas sagatavošanai, nemaz nebija vaļas pārdomām. Viņš izrāvās, vienīgi lai aizbrauktu uz Tainkāslu un piedalītos Sallijas kāzās. Bet citādi viņam neatlika ne mirkļa sev.

Desmitajā maijā parlamentu atlaida; kandidātu izraudzīšana notika tā paša mēneša divdesmitajā datumā, un trīsdesmitajā maijā notika vispārējās vēlēšanas. Nacionalizēšanas politika bija galvenais lozungs leiboristu partijas programmā. Leiboristu partija vērsās pie tautas ar lielo manifestu:

«Stāvoklis oglraktuvēs tik traģisks, ka nekavējoties jāsper soļi, lai atvieglotu postu raktuvju apgabalos, reorganizētu rūpniecību no augšas līdz apakšai, tiklab ražošanu, kā arī tirgu un saīsinātu darba laiku. Leiboristu partijas vairākums nacionalizēs kalnraktuves un kalnrūpniecību, jo tas ir vienīgais apmierinoša darba priekšnoteikums. Tas veicinās ogļu vērtīgo, tagad lielāko tiesu nelietderīgi izšķiesto blakus produktu saimniecisku izmantošanu.»

Manifestu bija parakstījuši

Dž. Ramzejs Makdonalds,

Dž. R. Klainzs,

Herberts Morisons,

Arturs Hendersons.

Uz šā manifesta un tur paredzētās politikas pamata leiboristu partija ieguva vairākumu valdībā. Deivids pavairoja savu balsu skaitu par gandrīz diviem tūkstošiem, Ņūdžents, Bebingtons, Dadžens, Čālmerss, Kleghoms dabūja vairāk balsu nekā jebkad agrāk. Ar sajūsmu, kurā jaucās nepacietīgas gaidas, Deivids pārbrauca Londonā. Viņš garā jau skatīja ogļrūpniecības likumprojektu, ko partija tik ilgi bija plānojusi, redzēja, kā to, par spīti visiem protestiem, izdabū cauri un ar triumfu pieņem. Šī doma viņu reibināja kā vīns. «Beidzot,» viņš domāja, «beidzot!» 1929. gada 2. jūlijā svinīgi atklāja sesiju.

XIII

Miglainā agra rudens vakarā Deivids ar Hariju Ņūdžentu iznāca no parlamenta un sarunādamies mirkli palika stāvam uz zemajiem pakāpieniem. Pirms desmit nedēļām karalis bija teicis troņa runu. Leiboristu partijas ministri tam skūpstīja roku. Džims Dadžens īsās biksēs, mirdzošu trīsstūreni galvā visai omulīgi pozēja preses fotogrāfu baram. Premjerministrs, kas devās steidzamā ceļojumā pa Savienotajām Valstīm, atsūtīja partijas konferencei telegrāfisku vēstījumu: «Mums jāpaceļ ogļu rūpniecība no zemā stāvokļa, kurā to iegrūduši ilgie pašplūsmas un aklas politikas gadi.»

Bet Deivida sejā, kas caur miglas vāliem tikai neskaidri bija saredzama, atspoguļojās izteiksme, kas atradās dīvainā pretstatā tik teicamajam iesākumam. Viņš bija sabāzis rokas kabatās, galvu ierāvis dziļi mēteļa apkaklē un izskatījās domīgs un apjucis.

— Vai mēs likuma pieņemšanu piedzīvosim vēl šogad? — viņš jautāja. — To man gribētos zināt.

Ņūdžents, savilcis ciešāk kaklasaiti, mierīgi atbildēja:

— Jā, līdz decembrim, ja esmu pareizi informēts.

Deivids skatījās blāvajā, bezveidīgajā miglā, kas laikam simbolizēja viņa pašreizējo noskaņu.

— Nu, mums jāpagaida, kamēr dabūsim redzēt tekstu. — Viņš nopūtās. — Bet es nevaru saprast šo vilcināšanos. Tā mani uztrauc. Man liekas, ka mēs visi tik ļoti cenšamies izrādīties cienīgi un strādāt saskaņā ar satversmi, ka nevienam vairs neatliek laika iniciatīvai.

— Runa nav tikai par laiku vien, — Ņūdžents lēni atbildēja. — Diezgan zīmīgi: valdība mums pastāvīgi atgādina, ka mēs esot amatā un nevis pie varas.

— To esmu dzirdējis tik bieži, Harij, ka man jau liekas, kādu dienu tas būs lasāms pat uz mana kapakmens.

— Tad tu gan vairs nebūsi amatā! — Ņūdženta lūpas viegli savilkās, bet tūliņ viņš atkal kļuva nopietns. — Tev tomēr taisnība: mums jānogaida likuma teksts, un pagaidām cerēsim to labāko.

— To jau vien daru, — Deivids nikni atbildēja. Iestājās klusums, kamēr bez trokšņa piebrauca gara, tumša automašīna. Abi vīrieši klusēdami noraudzījās. Un tad no vestibila iznāca Bebingtons. Viņš, kā parasti, pavirši paskatījās uz Ņūdžentu un Deividu.

— Riebīgs laiks, — viņš laipni teica. — Vai nevaru jūs paņemt līdzi uz rietumu pusi?

Deivids mēmi papurināja galvu, un Ņūdžents atbildēja:

— Nē, pateicos, mēs gaidām Rolstonu.

Bebingtons diezgan augstprātīgi un pielaidīgi pasmaidīja; tad viņš pamāja, nosteidzās pa kāpnēm lejā un moži iekāpa mašīnā. Šoferis viņam aplika kažokādas segu ap ceļiem un ielēca priekšējā sēdeklī. Klusu dūkdama, mašīna nozuda miglā.

— Ļoti savādi, — Deivids dīvainā toni piebilda, — ka Bebingtonam tāda mašīna. Ja nemaldos, tā bija minerva? Man tiešām gribētos zināt, kā viņš pie tās ticis!

Harijs Ņūdžents iesānis paskatījās Deividā. Zem pieres kaulu izciļņiem viņa acu izteiksme bija viegli zobgalīga.

— Varbūt par pakalpo jumiem, ko izdarījis valstij? —— viņš ieminējās.

— Nē, bet nopietni, Harij, — Deivids nepasmaidīdams teica. — Bebingtons taču vienmēr vaid, ka viņam neesot privātā īpašuma, un tagad tāda mašīna un šoferis.

— Vai tad atmaksājas būt nopietnam? — Ņūdženta mute raustījās neparastā cinismā. — Ja gribi zināt patiesību, mūsu draugs Bebingtons nupat ievēlēts Apvienoto ogļ raktuvju sabiedrības valdē. Bet neskaties taču tik izmisušām acīm! Līdzīgu piemēru ir bez sava gala; viss ir pilnīgā kārtībā, un ne tev, ne man, ne kādam citam tur nav tiesības ne vārda bilst.

— Apvienoto ogļraktuvju sabiedrībā! — Deivida balsī neviļus ieskanējās sarūgtinājums. Dusmām spēji uzliesmojot, viņš uzlūkoja Ņūdžentu. Ņūdženta bezdarbīgā samierināšanās vērta vēl mokošāku Deivida nemieru un apjukumu. Ņūdžents pēdējā laikā bija paguris, diezgan nespēcīgs, gausāks pat gaitā; viņš gandrīz ar rezignāciju uzņēma faktu, ka viņam nebija izdevies tikt kabinetā. Nebija šaubu, ka Ņūdženta veselība stipri iedragāta; likās, viņa agrākais dzīvības spēks izsīcis.

Nu iznāca Rolstons un tūliņ novirzīja sarunu uz Demokrātiskās kontroles līgas sēdi, ko tie gribēja apmeklēt, un visi trīs pa miglu devās uz Viktorijas ielu.

Bet Deivids sirds dziļumos nebija laimīgs. Sesija, ar tādiem panākumiem sākusies, turpinājās tālāk dīvaini nabadzīga notikumiem, dīvaini līdzīga visām iepriekšējām sesijām. Nākamajās nedēļās Deivida domas bieži atgriezās Slīskēlā pie strādniekiem, kam viņš bija solījis taisnību. Viņš bija devis solījumu. Visa partija bija devusi solījumu. Šim solījumam varēja pateikties par uzvaru vēlēšanās. Solījums jāpilda, pat ja vēlreiz būtu jāgriežas pie vēlētājiem. Stāvoklis Slīskēlā bija tik briesmīgs, pilsētu piemeklējis tāds posts, strādnieki tā iekvēlojušies slepenā dumpī pret sabiedrisko iekārtu, kas šo postu pieļāva, ka Deivids arvien skaidrāk sajuta, cik nepieciešama ātra rīcība. Viņam bija pastāvīgi sakari ar strādniekiem — ar Hedonu, Oglu un vietējiem ierēdņiem. Viņš zināja — šis stāvoklis nebija iedomas, bet pastāvēja īstenībā. Tas bija izmisuma stāvoklis.

Šīs krīzes priekšā Deivids visas cerības lika uz jauno ogļraktuvju likumu. Tajā viņš redzēja vienīgo problēmas atrisinājumu, vienīgo loģisko iespēju attaisnot savu partiju un glābt strādniekus. Šad tad viņš padzirda par likumu, ko pašlaik uzmeta ministrijas komiteja kopā ar Kalnraču savienības īpašu komiteju. Taču ne viņš, ne Ņūdžents nebija šai komitejā, un ziņas, kas līdz viņiem atklīda, bija pārlieku trūcīgas. Partijas iekšējā pārvalde kļuva arvien birokrātiskāka, un komitejas locekļi izturējās ārkārtīgi nepieejami. Patiesībā bija gluži neiespējami izzināt likuma pamatlīnijas vai tā tekstu. Un tomēr likums virzījās uz priekšu — vismaz tas bija skaidri zināms. Un, jo tuvāk nāca decembris, jo vairāk Deivids centās sevi pārliecināt, ka viņa bažas bijušas smieklīgas — nekas vairāk kā viņa nepacietības atbalss. Viņš gaidīja ar augošām cerībām.

Pēkšņi vienpadsmitajā decembrī pieteica likuma pirmo lasījumu. To atbalstīja tirdzniecības ministrs, virsprokurors un kalnrūpniecības ministrs. Zāle nebija sevišķi pilna, iespaids arī nemaz nebija tāds, ka runa būtu par kaut ko svarīgu. Viss norisa pavisam ikdienišķi, pat steidzīgi. Ievads likumam bija īss, ieturēts vispārējos vilcienos, izvairīgs. Tikai desmit rindas, ko ātri nolasīja, tikai desmit minūtes no sākuma līdz beigām, un viss jau garām. Deivids noklausījās ar augošām bažām; Viņš to nespēja īsti saprast. Pagaidām vēl nebija ne vārda par likuma nolūku. Un tomēr pat šai agrajā stadijā viņam kļuva skaidrs ierobežotais pielietojuma lauks. Viņš steidzīgi piecēlās, izgāja vestibilā, dedzīgi vērsās pie vairākiem komisijas locekļiem, neatlaidīgi pieprasīja likuma eksemplāru. Savā dedzībā dabūt eksemplāru viņš griezās pat pie Bebingtona. Jau vakarā viņam rokās bija viss uzmetuma teksts. Tikai tagad viņš saskatīja jauno noteikumu patieso nozīmi. Viņa reakcija bija neaprakstāma. Viņš bija ne tik vien izbijies, viņš bija gluži apstulbis.

Vienpadsmitajā Ņūdžentam nejauši gadījās izbraukt uz Edžliju, un tā Deivids šo vakaru pavadīja viens, studējot uzmetumu. Pat tagad viņš vēl nespēja ticēt savām acīm. Tas bija neticami, tas bija satriecošs sitiens.

Līdz vēlai naktij viņš sēdēja nomodā, domāja, mēģināja skaidri saskatīt, kas būtu darāms. Viņš cieši apņēmās, sapratis, ko viņš var darīt un kas viņam jādara.

Nākamajā dienā viņš laikus ieradās leiboristu partijas parlamentārās komitejas sēdē. Tā bija bēdīga sēde, ieradušies bija apmēram puse no parastā dalībnieku skaita. Ieraugot vāji apmeklēto sapulci, Deividam saplaka drosme. Pēdējā laikā ministri ieradās nekārtīgi; taču šodien tas bija sevišķi zīmīgi, jo vairāk tādēļ, ka trūka pat kalnrūpniecības ministra. Bija ieradušies tikai Dadžens, Bebingtons, Ņūdžents, Rolstons, Čālmerss un kādi divdesmit komisijas locekli.

Varēja manīt pēcpusdienas noskaņu — Čālmerss atpogājis divas apakšējās vestes pogas, kamēr Kleghorns, kas miegaini turēja acis pusviru, cik noprotams, dzīrās visā omulībā mazdrusciņ nosnausties.

Priekšsēdētāja pienākumus pildīja Džims Dadžens. Viņš apskatīja papīrus savā mapē, pūces acīm palūkojās visapkārt, tad steidzīgi nolasīja:

— Apakšnama šīsnedēļas darba kārtībā paredzēta diskusija par bezdarbu, debates par dzīvokļu jautājumu un kalnrūpniecības likuma otrs lasījums.

Deivids uzlēca kājās.

— Priekšsēdētāja kungs! — viņš iesaucās. — Vai drīkstu sakarā ar darba kārtību jautāt — vai likums atspoguļo leiboristu partijas viedokli?

— Paklau, paklau! — iesaucās daži kreisā spārna deputāti.

Dadžens nemaz nelikās apmulsis. Viņš laipni noskatīja Deividu no galvas līdz kājām.

— Vai jums kāds pamats pieņemt, ka tas neatspoguļo partijas viedokli?

Deivids ar lielām pūlēm centās saglabāt mieru, taču nespēja apspiest dzēlīgo izsmieklu balsī.

— Izskatās, ka likums tagadējā formā ir zināmā mērā nepilnīgs. Mūs šai namā ievēlēja tādēļ, ka uzņēmāmies realizēt nacionalizāciju. Parakstot manifestu, mēs svinīgi solījāmies atvieglot traģisko postu ogļraktuvju apgabalos un radikāli pārveidot kalnrūpniecību pēc nacionalizācijas principa. Un kā mēs nu to gribam darīt? Nezinu, vai visi klātesošie iepazinušies ar likuma tekstu. Bet man tas ir zināms. Un es jums apgalvoju: tas ir izsmiekls visiem solījumiem, ko esam devuši!

Iestājās klusums. Dadžens domīgi berzēja zodu, caur lielajām raga brillēm uzlūkodams Deividu.

— Jūs aizmirstat vienu lietu, mēs te esam amatā un nevis pie varas. Mums jārīkojas uzmanīgi. Valdība ir spiesta ielaisties kompromisos.

— Kompromiss! Tas taču nav kompromiss. Tā ir tīrā gļēvulība! Pat opozīcija nevarētu iesniegt likumu, kas raktuvju īpašniekiem izrādītu vēl lielāku pretimnākšanu. Šis likums nostājas pilnīgi ogļu magnātu pusē. Tas patur kvotu sistēmu, ne vārda nemin par ieteiktajām minimālajām algām — tas ir toriju likums, un drīz tas būs redzams katram šā nama loceklim.

— Acumirkli, lūdzu, — Dadžens laipni nomurmināja. — Esmu praktisks cilvēks, vismaz par mani mēdz domāt, ka tāds esmu. Es aizstāvu ieskatu, ka jārunā par lietu. Tātad — kāds īsti ir jūsu iebildums?

— Mans iebildums? — Deivids vairs nespēja savaldīties. — Jūs paši zināt, ka šis likums nedos mūsu grūtībām radikālu atrisinājumu. Tas pirmām kārtām nodrošinās ogļu tirgu; tas nodarbojas ar smieklīgo mēģinājumu apvienot divus pilnīgi pretējus, nesavienojamus viedokļus. Kvotu sistēma ir acīm redzami kaitīga kalnračiem, un tas nekad citādi nevar būt. Ja salīdzina to, ko esam apsolījuši, ar to, ko valdība tagad domā darīt, tad viss kļūst par kliedzošu noziegumu.

— Pat ja tas būtu pareizi, kāda cita iespēja gan mums ir? — Dadžens iebilda. — Apdomājiet taču mūsu stāvokli!

— Tieši to jau es apdomāju! — Deivids iesaucās lielā sašutumā. — Mūsu stāvokli un mūsu godu.

— Dieva dēļ, — aizsmakušā balsī iebilda Čālmerss, kavēdamies ar skatienu istabas griestos, — ko tad kolēģis īsti grib?

— Gribu redzēt likumu tā pārveidotu, ka tas pilda mūsu solījumu un apmierina katra partijas biedra sirdsapziņu. Tikai tad to var iesniegt Apakšnamam. Ja mēs to neizdabūsim cauri, tad mēs ar savu likumu atkal vērsīsimies pie vēlētājiem. Tad strādnieki zinās, ka esam par tiem cīnījušies. Citas iespējas mums nav.

Atkal saucieni «Paklau, paklau!» no pēdējiem soliem, vispārēja nosodoša murmināšana. Čālmerss lēnām paliecās uz priekšu.

— Šeit esmu nolikts, — Čālmerss teica, uzsizdams ar rādītājpirkstu pa galdu, lai piešķirtu vārdiem lielāku svaru, — un te es palikšu.

— Saprotiet taču, — Dadžens laipni rezumēja, — ka mums jāpierāda valstij mūsu spējas valdīt. Ar tām metodēm, kā mēs strādājam savā amatā, mums jāiekaro sabiedriskā doma.

— Nepaļaujieties maldiem! — Deivids sarūgtināts atbildēja. — Mūs tikai izsmej. Palasiet taču toriju laikrakstus! Tur teikts, ka zemākās šķiras kā pērtiķi atdarinot augstākās. Mūs sauc par dresētiem zvēriem. Pēc šo cilvēku domām, mēs nevaldām, bet spēlējam komēdiju. Un, ja mēs vēl ar šo likumu bēgsim no viņiem, viņi pret mums jutīs tikai nicināšanu.

— Pie kārtības, pie kārtības! — Dadžens pārmetoši dvesa. — Partijas biedru starpā mēs negribam dzirdēt rupjus izteicienus. — Viņš tādā kā draudzīgā sašutumā mirkšķināja Deividam ar acīm. — Vai mēs jums arvien vēl neesam noskaidrojuši, ka jārīkojas pamazām?

— Pamazām! — Deivids nikni atkārtoja. — Tādā tempā mēs vēl pēc divtūkstoš gadiem gatavosim nacionalizāciju.

Nu Ņūdžents pieteicās pie vārda.

— Fenikam taisnība, — viņš mierīgi sacīja. — No principiāla viedokļa nav nekādu šaubu, ka mums jācīnās. Mēs jau varam vēl divpadsmit mēnešus te noturēties, izlikdamies, it kā mēs būtu pie varas, spēlēdami tālāk komēdiju un vienkārši krāpdami paši sevi. Bet galu galā mums tomēr lauzīs kaklu. Kāpēc tad labāk neaiziet ar plīvojošiem karogiem? Un bez tam mums, kā Feniks saka, jādomā par strādniekiem. Tainas apgabalā viņu pacietības mērs ir pilns. To es jums saku, un es zinu, ko saku.

Čālmerss dzēlīgi teica:

— Ja jūs domājat, ka Tainkāslas neapmierināto saujiņas dēļ mēs atteiksimies no valdības, tad jūs gauži maldāties.

— Vai toreiz, kad sacentāties par viņu balsīm, jūs šos cilvēkus dēvējāt par neapmierināto saujiņu? — Deivids iesaucās. — Ar to visu jau pietiek, lai masas iedzītu revolūcijā.

Čālmerss aizkaitināts sita uz galda.

— Fenik, jūs uzvedaties sasodīti nepatīkami! Velns lai parauj revolūciju! Mums nav vajadzīgas nekādas krievu idejas!

— Ļoti neērti vidusšķirai! — Bebingtons ironiski piebilda.

— Ziniet, — Dadžens steidzīgi turpināja, — mēs visi esam tai ziņā vienprātīgi, ka cilvēka darbs pilnīgi par jaunu jāpārvērtē. Bet mēs nevaram ņemt un vienkārši atmest tagadējo sistēmu tā, kā aizmet vecu kurpi. Mums jābūt uzmanīgiem. Mums jāturas pie satversmes. Pie velna, esmu pārāk populārs, lai darītu kaut ko pret britu satversmi.

— Jūs labāk nedarāt neko! — Deivids dusmās aizsvilās. — Sēžat un saņemat ministra algu, kamēr tūkstošiem kalnraču stāv rindās pēc bezdarbnieku pabalsta un badojas!

Pēc šiem vārdiem atskanēja kliedzieni — «Pie kārtības!», «Pie kārtības!», «Atņemt vārdu!».

— Man nenāk ne prātā kāda cita labā izdarīt politisku pašnāvību! — Dadžens pietvīcis nomurmināja.

— Vai komiteja pievienojas šim viedoklim? — Deivids jautāja, spraigi apkārt skatīdamies. — Ko jūs domājat darīt? Turēt vai lauzt doto vārdu?

— Es domāju paturēt sev slavu, ka neesmu vājprātīgs, — ledaini atteica Bebingtons.

— Paklau, paklau! — sauca vairāki locekļi. Tad atskanēja Kleghorna balss:

— Priekšsēdētāja kungs, es ieteicu pāriet pie darba kārtības. — Šo saucienu atbalstīja arī citi.

— Es jūs lūdzu vēlreiz apsvērt likuma formu, — Deivids izmisis iebilda. — Nevaru ticēt, ka jūs atsakāties to revidēt. Manis dēļ atstājiet nacionalizācijas jautājumu pagaidām atklātu, bet lūdzu jūs vismaz apsvērt, vai nevarētu pievienot minimālo algu klauzulu.

Šoreiz Čālmerss aizkaitināts sakustējās krēslā.

— Priekšsēdētāja kungs, ir taču skaidrs, ka mums nav laika turpināt šādu diskusiju. Lai kolēģis patur savas teorijas pie sevis un paļaujas uz to, ka valdība dara visu, kas pašreizējos apstākļos iespējams.

Nu atskanēja vairāki saucieni:

— Priekšsēdētāja kungs, nākamo darba kārtības punktu!

— Es ar jums nerunāju uz teoriju pamata, — Deivids kliedza, — runāju ar jums uz cilvēcības pamata! Brīdinu komiteju: šis likums kalnračus novedīs izmisumā, tas viņus novedīs līdz dumpim.

— Attiecīgā momentā jums būs izdevība ieteikt papildinājumus, — Dadžens īsi atbildēja. Tad viņš jautāja: — Ko komiteja nolemj?

Viņa piekritēju sauciens:

— Pāriet pie darba kārtības!

Deivids izmisis mēģināja vēl teikt dažus vārdus. Tas neko nelīdzēja. Dadžens vienmuļā balsī atsāka šķetināt sēdes pavedienu, un komitejas darba kārtība ritēja tālāk.

XIV

Saltā decembra rītā Arturs ieradās Neptūnā un iegāja kantorī. Viņš bija agri atnācis. Viņš pakāra uz vadža cepuri un mēteli, mirkli pastāvēja un, acis nenovērsdams, skatījās kalendārā, tad ātri piegāja klāt un noplēsa lapu. Atkal viena diena, protams, tas jau bija kaut kas. Atkal nodzīvota viena diena. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda. Lai gan tikai nesen piecēlies no gultas, Arturs nebija labi izgulējies un jau tagad jutās noguris, noguris bezgalīgajā cīņā, noguris bez gala cīnīties pret ekonomiskajiem spēkiem, kas draudēja viņu iznīcināt. Seja viņam bija kalsna un asu grumbu izvagota; viņš atgādināja vīru, ko grauž lielas rūpes.

Viņš piespieda zvanu uz rakstāmalda, un tūliņ Petits ienesa rīta pastu; vēstules bija kārtīgi saliktas — lielākās apakšā, mazākās virsū. Petits vienmēr bija ļoti akurāts.

— Labrīt, Petit! — Arturs mehāniski teica. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņa vārdi skanētu māksloti, lai gan viņš centās runāt sirsnīgi un uzmudinoši.

— Labrīt, mister Baras! Pagājušo nakti bija stiprs sals.

— Jā, ir auksts, Petit.

— Bīstami auksts. Vai ielikt vēl ogles kamīnā?

— Nē, pateicos, Petit.

Petits vēl nebija izgājis no istabas, kad Arturs jau tvēra virsējo vēstuli, šo vēstuli, ko viņš gaidīja, sava baņķiera vēstuli no Tainkāslas.

Viņš atgrieza cieto aploksni un lasīja formālo paziņojumu, lasīja ātri, bez pārsteiguma, zināmā mērā pat bez apbēdinājuma. Pašreizējā bankas politika runājot pretī tālākiem īstermiņa aizdevumiem; viņi ļoti nožēlojot, ka neesot iespējams... Arturs ļāva vēstulei noslīdēt uz galda. «Nožēlot», protams, ir jauks vārds; visi juta visdziļākās nožēlas, kad aiz viscēlākajiem iemesliem noraidīja naudas lūgumus. Viņš nopūtās. Jā, viņš jau bija gaidījis šo atbildi, paredzējis to jau tad, kad vēl nebija šiem cilvēkiem aizrakstījis. Tagad bija sasniegtas kredīta robežas; raktuve un celtņi apkrauti ar parādiem, atlika vismaz tā priekšrocība, ka viņš beidzot zināja, kāds ir stāvoklis.

Arturs sēdēja pie galda — lai gan noguris, viņš tomēr tikai ar lielām pūlēm spēja palikt mierīgs; viņa nervi prasīja strauju atslogojumu. Drudžainā dedzībā viņš no jauna apsvēra stāvokli. Kādas pūles tas prasīja, tas bija redzams viņa pierē.

Viņš bija nostaigājis tālu ceļu kopš senajām katastrofas dienām. Un tagad vairs nebija ceļa, tikai kaut kas purvam līdzīgs, industriāls purvs, dūksnājs. Ogļu cena atkal kritusi par piecpadsmit šiliņiem tonnā, un arī tad Arturam nebija iespējams tās pārdot. Karteļi, lielās savienības, pārdeva savas ogles, bet viņš, sīkais privātais uzņēmējs, bija nevarīgs. Un tomēr darbu vajadzēja turpināt; sūkņiem jādarbojas, nodevas jāmaksā — seši pensi par katru tonnu, ko izcēla no pazemes. Un strādnieki? Nu viņš atkal nopūtās. Viņš bija cerējis ar saprašanās politiku un darba aizsardzības labā spertajiem soļiem iegūt viņu draudzību. Bet, par spīti visam, viņš piedzīvoja bēdīgu vilšanos. Likās, ka ļaudis īstenībā turētu uz viņu ļaunu prātu par viņa reorganizācijas mēģinājumiem, saskatītu aiz viņa radikālajām reformām citus nolūkus. Daudziem viņa brīnišķīgās dušas telpas vēl šodien bija sašutuma un nikna izsmiekla objekts. Viņš zināja, ka nebija labs vadītājs. Bieži savos lēmumos svārstījās, lūkoja pierunāt tur, kur jābūt stingram, iespītējās, kur stiprāks vīrs būtu smiedamies piekāpies. Ļaudis redzēja viņa vājumu un to izmantoja. Vecā Barasa brutalitāti viņi saprata, baidījās no tās, pat apbrīnoja to. Bet Artura altruisms un ideāli viņos radīja neuzticību un nicināšanu.

Šis nežēlīgais paradokss Arturu sāpīgi aizvainoja. Viņš pacēla galvu pēkšņā sarūgtinājumā. Viņš liedzās to atzīt, jā, viņš tam pretojās.

Viņš nebija sakauts, bet tikai nokļuvis grūtībās. Viņš gribēja soļot tālāk, gribēja izlauzties cauri; jānāk atkal paisumam — tas vairs nevarēja būt tālu. Viņš pieķērās jautājumam atjaunotā dedzībā. Pārdomu drudzī stāvoklis viņam kļuva skaidrāks, fakti — gaišāki, skaitļi kārtojās viņa acu priekšā. Raktuve bija apkrauta hipotēkām, kredīts — izmantots, produkcija — zemākā kopš divdesmit gadiem. Bet viņam bija stingra pārliecība, ka noiets drīz celsies. Šim apsīkumam reiz jābeidzas — un drīz. Viņš gribēja strādāt tālāk, tālāk; tad viss būs labi. Vismaz divpadsmit mēnešus viņš vēl var noturēties — to viņš noteikti zināja. Tā kā bankas noraidījumu viņš jau bija sagaidījis, viss bija līdz pēdējam sīkumam aplēsts. Nebija nekā, ko viņš nebūtu paredzējis. Nu bija laiks taupībai, tālākiem ierobežojumiem izdevumos, izturībai, sīkstai, iespītīgai izturībai. Viņš to varēja, viņš zināja, ka visas grūtības uzveiks.

Arturs spēji, nervozi ievilka elpu. Atlaišana bija pats ļaunākais, bet citas izejas nebija. Šodien atkal atlaidīs piecdesmit vīrus; viņš tos gribēja ņemt no Faivkvotera slāņa un tur pārtraukt darbus, kamēr stāvoklis uzlabosies. Sirds viņam lūza, ka jāatlaiž šie piecdesmit strādnieki, jāsūta pie tiem sešiem simtiem Neptūna strādnieku, kas jau gāja rindā stāvēt. Bet nebija citas izejas. Viņš tos pieņems atpakaļ pirmajā brīdī, kad tas būs iespējams.

Pēkšņi viņš paskatījās pulkstenī. Nekavējoties jāpaziņo Ārmstrongam. Viņš atrāva durvis un ātri pa gaiteni iegāja Ārmstronga istabā.

Pusstundu viņš palika pie Ārmstronga un apspriedās, kādi strādnieki atlaižami. Tagad citādi nevarēja, un Arturs katrā ziņā tā gribēja — viņi pārrunāja un apsvēra katru atsevišķi, iekām svītroja kādu vārdu. Viņam tas bija pats sāpīgākais — daži pie viņa strādāja jau sen, tie bija piedzīvojuši un izveicīgi kalnrači, kas Neptūnā ogles raka jau divdesmit gadus un ilgāk. Bet viņiem bija jāiet un jāpiebiedrojas sešiem simtiem citu, kuri stāvēja rindā, jāvairo posts un sarūgtinājums, kas valdīja Slīskēlā.

Beidzot tas bija padarīts. Viņš redzēja, kā Ārmstrongs ar balto, plīvojošo papīra loksni rokā šķērso pagalmu. Arturam krūtīs kaut kas smeldza, it kā viņš būtu šos vīrus nogalinājis. Viņš pacēla roku un spieda pie pieres, nemanīdams, ka roka dreb. Tad viņš pagriezās un atkal iegāja savā kabinetā.

Kabinetā viņu gaidīja Hadspets niknu, sarkanu seju. Hadspetam līdzi bija kāds zēns, spēcīgs pusaudzis, kas īgni stāvēja, vienu roku kabatā iebāzis un otrā cepuri turēdams. Arturs šo puisi pazina: tas bija Berts Vikss, kontroliera Džeka Viksa dēls. Viņš strādāja Globā. Vienu pašu skatienu abiem uzmetis, Arturs saprata, ka noticis kas nelabs; un viņam pārskrēja nervozi drebuļi.

— Kas ir? — viņš jautāja, cenzdamies saglabāt miera

— Paskatieties! — Hadspets teica.

Viņš parādīja Arturam cigarešu paciņu un sērkociņu kārbiņu. Visi trīs noskatījās cigaretēs un sērkociņos; pat Berts Vikss skatījās; šo nevainīgo priekšmetu iespaids acīmredzot bija briesmīgs.

Hadspets teica:

— Un turklāt vēl staļļos! Jaunajā Globa ailā viņš sēž stallī uz salmiem un smēķē! Piedodiet, mister Baras, bet tas liekas gandrīz neticami. Uzraugs Forbzs viņu nupat uzveda augšā!

Arturs arvien vēl stīvi noskatījās cigaretēs un sērkociņos. Likās, viņš nespēja no tiem novērst skatienu, īpaši no sērkociņiem. Šermuļi skrēja pa kauliem. Viss viņa augums bija drudžaini sasprindzināts, lai savaldītos. Jaunajā Globa ailā bija eksplozīvas gāzes; vairākkārtējās izmeklēšanās tika konstatētas gāzes eksplozīvā koncentrācijā. Viņš baidījās uzlūkot jauno Viksu, baidījās zaudēt savaldību.

— Kas jums sakāms?

— Neesmu neko darījis, — Berts Vikss atbildēja.

— Jūs smēķējāt.

— Tikai pāris dūmu stallī. Neesmu neko darījis.

Arturam pār muguru pārskrēja drebuļi.

— Jūs ņēmāt līdzi sērkociņus. Jūs smēķējāt.

Vikss neko vairs nesacīja.

— Pretēji noteikumiem, — Arturs saviebtu muti turpināja, — un pretēji visiem maniem brīdinājumiem par vaļēju uguni Globā!

Bērts Vikss locīja cepures nagu. Viņš zināja, ko strādnieki domā par Arturu, ko tie mēdz teikt, kā viņi nolād visus jaunievedumus, sākot ar dušām un beidzot ar smieklīgajiem darba aizsardzības priekšrakstiem. Viņam ne prātā nenāca padoties. Ne īsti iebaidīts, ne aizkaitināts, viņš iesaucās:

— Mans tēvs saka, Neptūnā degošu gāzu nekad neesot bijis! Viņš saka, priekšraksts par sērkociņiem esot tikai nieki!

Artura nervu sasprindzinājums atraisījās. Šī nezināšana, šī muļķība, šī bezkaunība! Viņš ziedojās, gandrīz izputināja sevi, gandrīz vai nobeidzās darbā un rūpēs, lai darītu Neptūnu drošu, lai labi apietos ar strādniekiem. Un tāda bija atbilde! Viņš zaudēja savaldību. Viņš paspēra soli uz priekšu un iesita Viksam pa seju.

— Jūs stulbeni! — viņš sauca aizelsies, it kā būtu skrējis. — Jūs nolādētais, stulbais nejēga! Vai gribat raktuvi uzspridzināt gaisā? Vai gribat mūs apveltīt ar otru katastrofu? Vai to jūs gribat? Vai to jūs gribat? — es jums jautāju. Man tagad jāatlaiž kārtīgi strādnieki, kamēr jūs tupat kaktā, nekā nedarāt un smēķējat, un gandrīz aizraidāt mūs visus uz elli. Pazūdiet no šejienes, dieva dēļ! Projām no manām acīm! Jūs esat atlaists. Ņemiet savus sērkociņus un nolādētās cigaretes! Ejiet projām, ātri, kamēr neesmu jūs padzinis ar kājas spērienu.

Viņš saķēra Viksu aiz pleciem, apgrieza to un izsvieda pa durvīm. Vikss pakrita koridorā visā garumā un pie tam atsitās ar kāju pret pakāpienu. Arturs aizcirta durvis.

Kancelejā iestājās klusums. Arturs atspiedās pret rakstāmgaldu, viņš elsa, it kā būtu skrējis; likās, viņš tikko varēja paelpot. Hadspets viņam zagšus uzmeta īsu skatienu. Arturs to pamanīja.

— Viņš to ir pelnījis! — viņš iesaucās. — Man taču viņu vajadzēja atlaist?

— Protams. Tādu nekrietneli nevar paturēt, — Hadspets teica. Viņš samulsis raudzījās grīdā.

— Es taču nedrīkstu tādās lietās mierīgi noskatīties?

— Nē, to es ļoti labi saprotu, — Hadspets sacīja, arvien vēl nekustīgi raudzīdamies grīdā. Viņš brīdi klusēja. — Protams, viņš tūliņ ies pie tēva un visu izstāstīs. Pie kontroliera Džeka Viksa.

Arturs ar pūlēm centās savaldīties.

— Es viņam stipri neiesitu.

— Viņš izliksies, ka esat to gandrīz nositis. Viksi ir tāda banda un prot celt tračus. — To pateicis, viņš gāja uz durvju pusi. — Vislabāk iešu tūliņ turp, — viņš sacīja.

Arturs palika stāvam, pret rakstāmgaldu atspiedies. Viņš bija izdarījis kļūdu, briesmīgu kļūdu. Daudzās rūpes un lielais sasprindzinājums viņu noveda līdz briesmīgajai kļūdai, ka viņš iesita Bertam Viksam.

Hadspets gāja vērst šo kļūdu par labu. Arturs cerēja, ka viss nokārtosies. Viņš saslējās, iegāja mazajā ģērbistabiņā blakus kabinetam. Šodien viņam bija paredzēta jaunās Paradīzes inspekcija, un tāpēc viņš uzvilka darba drēbes. Iekāpjot grozā, lai brauktu lejā, viņš arvien vēl cerēja, ka viss būs labi.

Bet viņš maldījās. Kājās uzrausies, Berts Vikss devās uz šahtas ieeju. Tur stāvēja viņa tēvs un atzīmēja atripojušās vagonetes. Bertam sāpēja kāja tai vietā, kur tā atsitās pret pakāpienu, un, jo vairāk viņš par kāju domāja, jo stiprāk tā sāpēja. Beidzot viņš jau baidījās uz šīs kājas atbalstīties. Džeks Vikss redzēja dēlu nākam un redzēja šis bailes uz kājas atbalstīties. Džeks pārtrauca darbu.

— Kas noticis, Bert? — viņš jautāja.

Spiedzīgā, gaudulīgā balsī Berts pastāstīja, un Džeks, visu noklausījies, teica:

— To viņš nedrīkst!

— Bet viņš to darīja, — Berts atbildēja. — Viņš mani notrieca zemē un spārdīja ar kājām. Nudien viņš man spēra, kad gulēju uz grīdas.

Džeks iegrūda atzīmju grāmatu svārku iekškabatā un ar rāvienu savilka ciešāk ādas jostu.

— To viņš nedrīkst. Ar mums lai tādas lietas nemēģina. — Viņš drūmi apdomājās. Viss tikai tādēļ, ka Berts aizmirsis pirms lejā braukšanas izņemt no kabatas pāris sērkociņu. Viss tikai tādēļ un sasodīto jauno priekšrakstu dēļ. To neviens nevar ciest, vismazāk jau viņš, raktuves kontrolieris. Pēkšņi viņš teica: — Nāc līdzi, Bert!

Viņš pameta vagonus stāvam un atbalstīja Bertu ceļā uz slimnīcu. Dežurēja ārsts Vebers, jaunais slimnīcas ķirurgs, kas nesen ieguvis diplomu un tikai neilgu laiku te strādāja, un Džeks strupā tonī kā vīrs, kas apzinās savu stāvokli, palūdza ārstu Veberu apskatīt Berta kāju. Džeks Vikss bija ne tik vien kontrolieris — kādreiz tai vietā strādāja Čārlijs Gaulens —, bet arī Ārstnieciskās palīdzības komitejas kasieris. Tāpēc ārstam Veberam šķita ļoti svarīgi Džekam Viksam izpatikt, un viņš centās būt iztapīgs un laipns un ilgi un nopietni pētīja Berta kāju.

— Vai kāja lauzta? — Džeks jautāja.

Ārsts Vebers nedomāja, ka kāja lauzta. Patiesībā viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka kāja nav lauzta, bet skaidri jau to nekad nevar zināt, un nepavisam nelikās gudri būt par to pārliecinātam. Ārstu žurnālos arvien tiek pārrunāti fraktūras gadījumi, turklāt bieži visai nepatīkami gadījumi, kad noteikta nepareiza diagnoze. Un ar Džeku Viksu jābūt piesardzīgam. Ārstam Veberam, atklāti sakot, bija mazliet bail no Džeka, un viņš teica:

— Būs jāizdara rentgena uzņēmums.

Džeks Vikss domāja, ka rentgena uzņēmums ir laba ideja.

— Kā būtu, ja viņu divdesmit četras stundas paturētu šeit? — ārsts laipni ieteica. — Divdesmit četras stundas gultā viņam nekaitēs, un, tā rīkojoties, mēs būsim droši un noteiksim pareizo diagnozi. Ko jūs par to sakāt?

Džekam un Bertam pašreizējos apstākļos tas likās vispareizākais. Bertu novietoja gultā vīriešu palātā, un Džeks gāja taisnā ceļā uz Strādnieku namu un piezvanīja Hedonam uz Federācijas biroju Tainkāslā.

— Hallo, hallo! Vai tur runā Toms Hedons? Te Džeks Vikss, Tom. Jūs taču zināt, Tom, Neptūna kontrolieris! — Ar Hedonu runājot, Džeka balss noskaņa bija pavisam citāda, nekā ar ārstu Veberu runājot.

— Kas ir? — Hedons strupi jautāja. — Dieva dēļ runājiet ātri, es nevaru te visu dienu sēdēt un klausīties jūs. Kādā lietā jūs zvanāt?

— Par manu zēnu Bertu, — Džeks glaimīgi teica. — Miesas bojājums. Lūdzu, klausieties, Tom!

Hedons klausījās veselas piecas minūtes. Viņš drūmi sēdēja ar klausuli pie auss, nikni kodīja īkšķa nagu un spļāva sīkos gabaliņus uz sūcekļa papīra, kas atradās uz galda.

— Labi! — viņš beidzot iesaucās. — L a b i, es jums saku, es aizbraukšu.

Kad Arturs pēc divām stundām uzbrauca no Paradīzes, izkāpa no ceļamā groza un soļoja pāri pagalmam, Hedons jau sēdēja kantorī un viņu gaidīja. Hedonu ieraugot, Arturs satrūkās; viņam pēkšņi metās salti. Hedons nepiecēlās, viņš palika svarīgi krēslā sēžam, it kā būtu tur pieaudzis. Viņš nebilda ne vārda.

Arī Arturs bridi klusēja. Viņš iegāja vannas istabā un nomazgāja seju un rokas. Tad viņš iznāca un slaucījās, bet nebija labi nomazgājies, jo rokas atstāja dvielī tumšu traipu. Viņš stāvēja ar muguru pret logu un slaucījās dvielī. Viņam bija vieglāk, kad viņš kaut ko darīja. Rokas slaukot, viņš nebija tik nervozs. Mēģinādams runāt vienaldzīgi, viņš jautāja:

— Kas tad nu atkal, Hedon?

Hedons paņēma no rakstāmgalda lineālu un sāka to grozīt pirkstos.

— Jūs taču pats zināt, — viņš atteica.

— Jūs nākat jaunā Viksa lietā? — Arturs vaicāja. — Es tur neko nevaru darīt. Atlaidu viņu par rupju nepaklausību.

— Tā?

— Viņu pieķēra Globā smēķējam. Jūs zināt, ka mēs tur konstatējām eksplozīvas gāzes. Izdevu milzu summas, lai šo raktuvi padarītu drosu, Hedon. Negribu piedzīvot vēl lielākas grūtības par tām, kādas mums jau bijušas.

Arvien vēl lineālu rokās turēdams, Hedons omulīgi sakrustoja kājas. Viņš nesteidzās, taču beidzot pateica:

— Berts Vikss guļ slimnīcā. — To viņš stāstīja lineālam.

Arturam iekšā kaut kas sagriezās, likās, ka viņā radies tukšs dobums. Viņam kļuva nelabi. Viņš beidza dvielī rokas slaucīt.

— Slimnīcā? — Pēc brīža: — Kas viņam noticis?

— To jums vajadzēja zināt.

— Nezinu.

— Šķiet, ka būs lauzta kāja.

— Tam es neticu! — Arturs iesaucās. — Es neko neesmu darījis. Misters Hadspets bija klāt. Viņš var jums apliecināt, ka nekas nav noticis.

— Viksam rīt izdarīs rentgena uzņēmumu; tad jau redzēsim, vai nekas nav noticis. Ārsts Vebers tā norīkojis. Es nupat nāku no slimnīcas.

Arturs tagad bija pavisam bāls. Viņam uznāca vājums. Viņam bija jāapsēžas uz palodzes. Viņš atcerējās, ka jaunais Vikss pie durvīm smagi krita.

— Dieva dēļ, Hedon, — viņš klusi teica, — ko jūs domājat darīt?

Hedons nolaida lineālu uz leju. Hedonam gluži sveša bija labsirdība, gluži sveša bija brāļa mīlestība. Viņa pienākums bija būt negantam un patvaļīgam, tas bija viņa darbs, un viņš gribēja darīt savu darbu.

— Klausieties, Baras, runāšu gluži vaļsirdīgi. Jūs šodien zaudējāt pašsavaldību un kļuvāt varmācīgs pret kādu strādnieku. Neliedzieties! Ir gluži vienalga, ko šis cilvēks darījis. Jūs esat kļuvis varmācīgs un esat viņu ievainojis. Varbūt jūs viņam pārlauzāt kāju. Tas ir nopietni. Te nav runa par pieņemšanu atpakaļ darbā. Tā ir krimināllieta. Nepārtrauciet mani! Tagad es runāju. Esmu pārstāvis tiem cilvēkiem, kas vēl strādā jūsu draņķīgajā raktuvē, un, ja es pacelšu pirkstu, sāksies streiks.

— Kāds no tā būtu labums? — Arturs jautāja. — Strādnieki grib darbu, viņi negrib streikot.

— Viņiem jābūt solidāriem. Kas skar vienu, skar visus. Man šis Neptūns nepatīk; šī raktuve man ir noriebusies, kopš jums te bija ūdens ieplūdums. Es te necietīšu nekādas nekārtības.

Hedona niknums Arturam pilnīgi laupīja drosmi.

— Vai jūs zināt, ka es strādāju šai raktuvē kā vergs? — viņš steigšus iebilda. — Kas jums padomā?

— Gan jau savā laikā to redzēsiet, — Hedons atbildēja. — Sešos Strādnieku namā nolikta sapulce. Noskaņojums diezgan saspīlēts. Es jūs tikai brīdinu. Nebūtu nekādas nozīmes, ja jūs tagad gatavotos kaut ko darīt. Jau tiek darīts. Jūs esat spīlēs. Draņķīgās spīlēs.

Arturs klusēja. Viņš bija paguris; viņam bija apnicis Hedons, apnikuši viņa draudi. Draudi piederēja pie Hedona aroda. Hedons mēģināja viņu iebaidīt, un tas viņam laikam bija izdevies. Taču sirds dzijumos Arturs neticēja, ka Hedons strādniekus pārliecinās streikot — Neptūna strādniekus, kas par to vien priecājās, ka drīkst atkal strādāt. Posts apgabalā bija briesmīgs, pilsēta pārpildīta bezdarbniekiem. Kam bija darbs, tas bija laimīgs.

Arturs negribēdams piecēlās.

— Dariet, kā jums šķiet pareizi! — viņš teica. — Zinu, ka jūs nevēlaties grūtību.

Hedons arī piecēlās. Hedons bija pieradis pie vīriem, kas sit ar dūri uz galda, uzkliedz viņam, uzaicina vākties pie joda. Viņš bija pieradis lamāties un lamāšanos dzirdēt, pieradis pie lāstiem, draudiem, dieva zaimošanas. Viņam maksāja par to, lai viņš cīnītos, un viņš cīnījās. Artura nevarība Hedona acīs iededzināja nenosakāmu līdzjūtību.

— Nu beigsim, — viņš sacīja. — Jums vēl būs ar mums darīšana. — Ātri ar galvu pamājis, viņš izgāja no kantora.

Arturs palika nekustēdamies stāvam. Viņš arvien vēl turēja pussalocīto dvieli, nu viņš dvieli salocīja pavisam. Viņš iegāja vannas istabā, pakāra dvieli uz tvaika apkures caurulēm. Tad redzēja, ka dvielis nav visai tīrs, paņēma to no caurulēm un iesvieda vannā, lai aiznes. Viņš uzvilka ielas uzvalku. Šodien viņam negribējās pūlēties ar mazgāšanos. Viņš arvien vēl bija paguris un bezspēcīgs un jutās nelāgi. Viss bija mazliet nereāli. Viņš it kā nejuta savu augumu zem drēbēm, it kā viņš tajās neiederētos. Savā jūtīgumā viņš spēja izjust dziļus un spējus saviļņojumus; taču, kad jūtas aizsniedza zināmu satraukuma pakāpi, Arturs kļuva truls. Tagad viņš bija truls. Pēkšņi viņš ieraudzīja savu seju mazajā spogulī pie baltās, emaljētās sienas. Nebija brīnums, ka viņš jutās paguris. Viņam bija trīsdesmit seši gadi — viņš izskatījās desmit gadus vecāks. Ap acīm krunkas, mati nespodri, pakausī jau gandrīz izkrituši. Kāpēc viņš tā izšķieda savu dzīvi, pirms laika darīja sevi vecu, dzinās pakaļ trakām idejām, pieķērās neprātīgām taisnības ilūzijām? Citi baudīja dzīvi, prata izmantot savu naudu, kamēr viņš sēdēja šeit šai drūmajā raktuvē un, pateicību nesagaidījis, šaudījās kā vāvere ritenī. Pirmo reizi viņš atskārta: «Ak mīļais dievs, kāds muļķis es esmu!»

Arturs iegāja atpakaļ kabinetā un paskatījās pulkstenī. Jau gandrīz seši. Viņš paņēma cepuri un mēteli, apstājās tukšajā pagalmā, tad devās tālāk pa Kaupena ielu. Protams, viņam vajadzēja aiziet uz slimnīcu apvaicāties par jauno Viksu, bet viņš nolēma to atlikt. Šī atlikšana bija zīmīga. Gatvē izejot, viņš izdzirda skaļu balsu kņadu Strādnieku namā. Balsis skanēja nereāli, tās viņam likās nenozīmīgas un tālas. Viņš zināja, ka ar strādniekiem nekādu grūtību nevar būt; muļķīgi tādos laikos domāt par grūtībām.

XV

Bet Arturs maldījās. Šad un tad fakti smejas par loģiku. Nav teikts, ka tas, kas notika četrpadsmitā decembra vakarā, katrā ziņā runā pretī Artura slēdzienam. Gluži vienkārši tā notika.

Sapulci Strādnieku namā noturēja sešos. Tā bija īsa, Hedons gādāja, lai tā būtu īsa. Hedona taktika bija pilnīgi skaidra: viņš nevēlējās grūtību, nekādu grūtību — bēdīgi izsmeltajiem arodbiedrības fondiem grūtības nebūtu pa spēkam. Viņa taktika bija Arturu iebaidīt, pamest divdesmit četras stundas neziņā un raizēs, tad nākamajā dienā atkal atnākt un nospiest viņu ceļos. Likt pieņemt Bertu Viksu atpakaļ darbā un atlīdzināt zaudējumus, un piedevām vēl ko apsolīt. Bet par visām lietām Hedona taktika bija nokļūt mājās, apmainīt slapjās zeķes pret sausām, jo viņam stipri svīda kājas, rīta kurpēs sēsties pie tējas galda un, pīpi smēķējot, pie kamīna atpūsties. Hedons vairs nebija tik jauns, viņa godkārība jau rimusi, Jaunības dedzība tikko kvēloja. Viņa taktika joprojām bija visai iespaidīga, tikai tagad to vairs nevadīja tik daudz galva, cik kājas.

Viņš pasteidzināja sapulces norisi, apsauca Džeku Viksu, atbalstīja Harija Ogla īsi izteiktos ieskatus; tad viņš steidzās projām, lai sešos četrdesmit piecās tiktu uz Tainkāslas vilcienu.

Uz Strādnieku nama kāpnēm viņš apstājās, mazliet satrūcies, redzot tur sanākušā pūļa apmērus. «Sasodīts,» viņš domāja, «kas tos te sadzinis?» Tur stāvēja kādi pieci simti vīru, staigāja šurpu turpu, gaidīja, sarunājās. Lielāko tiesu tie bija vīri, kas gāja stāvēt rindā.

Hedons juta, ka viņa pienākums ir šos ļaudis uzrunāt. Viņš sabāza rokas kabatās, pastiepa galvu uz priekšu un īsi paskaidroja:

— Klausieties, zēni, mēs noturējām sapulci, lai pārrunātu šīsdienas notikumu. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tā izturas pret mūsu arodbiedrības biedru. Netaisnu atlaišanu mēs necietīsim! Bet pagaidām mēs šo lietu atlikām. Rīt atkal ieradīšos šeit, lai turpinātu sarunas. Tas ir viss, zēni! — Ar savu ierasto, aprauto žestu Hedons nokāpa lejā pa kāpnēm un aizgāja uz stacijas pusi.

Kamēr viņš soļoja pa Frīholda ielu, ļaudis viņu pavadīja ar «urā!» saucieniem. Hedons bija šo vīru cerība — neskaidra un diezgan mānīga cerība, to viņi pārāk labi zināja, bet tomēr cerība. Viņš tiem nozīmēja tabaku, alu, labu dzīvokli, siltas drēbes un darbu. Tas savu tiesu bija par iemeslu, kāpēc viņi uzsauca «urā!», taču šie «urā!» saucieni nebija skaļi un tajos varēja saklausīt neapmierinātības un nemiera pieskaņu.

Kad piecas minūtes pēc Hedona no nama iznāca Džeks Vikss, skaidri varēja redzēt, ka viņš nepavisam nav apmierināts. Viņš lēni kāpa lejā pa kāpnēm, rādīja aizvainotu seju, un viņu tūliņ ielenca vīri, kas gribēja pai šo lietu zināt ko vairāk. Visi gribēja zināt, bet sevišķi Džeks Rīdijs un vīru pulks ap Džeku. Pulciņš ap Džeku piederēja un tomēr arī nepiederēja pie gaidītājiem. Varbūt tas bija mazliet citāds. Tie bija lielāko tiesu jauni vīrieši, un viņi daudz nerunāja, bet visiem bija cigaretes. Sejas viņiem bija dīvaini vienādas — katra pauda trulu nežēlību, šķita, ka it viss tiem kļuvis vienaldzīgs. Džeka seja bija tāda, it kā viņš agrāk būtu par šo un to interesējies, bet tagad vairs ne. Līnijas Džeka sejā it kā tiecās lejup, tās bija asas un cietas, seja vaigos un deniņos iekritusi un bāla, palicis vienīgi dzeltenais nikotīna plankums pie mutes kaktiņa. Bet visvairak acīs dūrās sejas īpatnējais spriegums, radās iespaids,, ka Džeka seja sairtu, ja viņš mēģinātu smaidīt.

— Kas noticis? — Džeks jautāja, lauzdamies uz priekšu. Džeks Vikss uzlūkoja Rīdiju un Vudu, un Slateriju, un Ča Līmingu, kas stāvēja turpat tuvumā.

— Iedomājieties tikai, — viņš šķendējās, — atnāca un visu izcūkoja. — Nikni viņš tiem izstāstīja, kas sapulcē noticis.

— Vai viņš neko neteica par piemaksu? — Harijs Kinčs sauca no pūļa malas.

— Cūkas viņi visi! — atbildēja Džeks.

Vīri saniknoti klusēja. Pabalsts mēneša sākumā bija samazināts un piemaksa pārtraukta.

Džeks stingu seju uzlūkoja Viksu, šai nekustīgajā sejā bija kaut kas briesmīgs. Viņš skarbā,, apvainojošā balsī jautāja:

— Un ko nu? Vai viņš izsludināja streiku?

— Viņam ne prātā nenāk to darīt! — Džeks elsa aiz sašutuma. — Viņam dūša papēžos. Viņš neko nedomā darīt.

— Viņš neko nedomā darīt? — Rīdijs atkartoja, gandrīz savā nodabā runādams. — Nu, tad mums kaut kas jādara.

— Mums vajadzētu rīkot jaunu demonstrāciju, — teica Vuds.

— Demonstrāciju! — Džeks Rīdijs rūgti iesaucās, un ar to demonstrācijas jautājums tika atmests. Šai nedēļā viena demonstrācija jau bija notikusi: bezdarbnieku demonstrācija, gājiens uz Snuku ar sarkano karogu un policistiem zirgos, un runām. Glīts sarīkojums. Policija omulīgi jāja blakus, viss noritēja lieliski, un nevienam ar to nekas ļauns nenotika. Ai, Džeka domas bija rūgtas, rūgtas! Tādas lietas neko nelīdzēja. Viņš gribēja redzēt darbus, viņam jāredz darbi, viss viņa prāts alka darbu.

Džeks bija lolojis neprātīgo cerību, ka Hedons jaunā Viksa atlaišanas dēļ izsludinās streiku. Streiks bija masu akcija un masu akcija — vienīgā iespēja. Daži vīri mazāk, daži simti vīru mazāk neko nenozīmēja, bet, ja trūka visu vīru, tad tas ko nozīmēja. Tas nozīmēja darbu pārtraukumu Neptūnā, tas nozīmēja, ka viņi kaut ko parāda, tas nozīmēja darbību, darbību! Bet, par spīti visam, streika nebūs.

Džeka piere bija saraukta kā sāpēs. Viņš atgādināja mēmu radījumu, kurš grib aptvert kaut ko neizprotamu. Viņš murmināja:

— No jūsu sapulces ne velna nebija, mums jānotur jauna sapulce, mums kaut kas jādara. Dieva dēļ, dodiet man cigareti!

Vuds viņam tūliņ to pasniedza. Šī cigarete, tāpat kā citas, bija no automāta, ar ko Vuds prata apieties. Slaterijs pasniedza sērkociņu, aizsargādams liesmu ar saliektu plaukstu. Džeks tikai pielieca bālo seju, dziļi ieelpoja dūmus. Tad viņš uzlūkoja vīrus, kas stāvēja ap viņu, un pacēla balsi.

— Klausieties, zēni! — viņš teica. — Masu sapulce astoņos, vai saprotat? Paziņojiet citiem! Astoņos. Masu sapulce.

To paziņoja tālāk, bet Džeks Vikss protestēja kā izbijies, kā glaimodams:

— Tev būs labi jāuzmanās, Džek.

— Nu, velns lai parauj, — Džeks tai pašā vienaldzīgajā balsī atteica. — Paliec mājās, ja gribi, vai ej uz slimnīcu pie Berta.

Džeka Viksa lempīgā seja pietvīka, bet viņš neatbildēja. Nebija gudri Džekam Rīdijam atbildēt.

— Nāciet! — Džeks uzsauca pārējiem. — Vai stāvēsiet te visu nakti kā pielipuši?

Viņš gāja pa priekšu, nogriezās pa Kaupena ielu uz «Sveicienu» un iegāja krogā. Džeks nepakustināja roku, lai atvērtu «Sveiciena» durvis. Ar plecu viņš pagrūda durvis un iegāja pa tām. Citi darīja tāpat.

Tur bija liela drūzma un aiz letes stāvēja Berts Emurs. Berts tagad jau daudzus, daudzus gadus stāvēja aiz letes. Likās, ka viņš te būtu ieaudzis ar savu vara krāsas seju, plānajiem, pielipušajiem matiem, pieres cirtu, kas bija mitra un spīdīga, it kā govs to būtu nolaizījusi.

— Hallo, Bert! — Džeks teica tādā laipnībā, kas iedvesa bailes. — Ko gribat dzert, zēni?

Citi izteica savu vēlēšanos, un Berts ielēja. Neviens nemaksāja, un Berta seja savilkās sāpīgā smaidā.

— Ielej, Bert! — Džeks pavēlēja, un Berts sarāvās. Viņa sejas krāsa vēl vairāk atgādināja varu. Un tomēr viņš atkal ielēja. Tādēļ ka Berts Emurs tik daudzus gadus jau stāvēja aiz letes, viņš zināja, kad jāielej un jāsmaida, un jātur mute. Tirdzniecība ar alkoholiskiem dzērieniem ir savāda tirdzniecība, un prātīgāk bija izdabāt Džekam Rīdijam un šiem ļaudīm. Daudz prātīgāk.

— Tā ir nejēdzīga lieta, Džek, — Berts teica, mēģinādams iesākt sarunu. — Tā lieta ar jauno Bertu Viksu.

Džeks nelikās dzirdam, bet Ča Līmings pieklājīgi pārliecās pār leti.

— Velns parauj! Ko tad tu tur zini?

Berts uzlūkoja Ča Līmingu, un viņam likās gudrāk neatbildēt. Ča uz mata līdzinājās savam tēvam Slogeram Līmingam, tikai ar to starpību, ka Ča bija piedalījies karā un tāpēc bija laikmetiskāks. Ča bija karā apbalvots ar medaļu. Pagājušajā nedēļā pēc demonstrācijas pie Snuka Ča piesēja savu medaļu noklīdušam sunim pie astes. Suns skrēja pa visu pilsētu, vazādams skaisto militāro medaļu pa dubļiem un mēsliem, un Ča suni sauca par «kara varoni». Par to draudēja cietums, un kādu dienu Ča noteikti tur nokļūs, pavisam noteikti, tā Berts domāja.

Berts pastiepa roku, lai paņemtu atpakaļ viskija pudeli, bet vēl to nepaspēja izdarīt, kad Džeks pievāca pudeli un aizgāja pie kāda galda telpas stūrī. Viņi visi tagad aizgāja pie galda. Daži tur jau sēdēja, bet tie tūliņ atbrīvoja vietu. Džeks ar saviem biedriem apsēdās, un tie sāka runāt. Berts viņus vēroja runājam, slaucīdams letes virsu.

Tur viņi sēdēja stūrī un runāja, un dzēra, un tukšoja pudeli. Jo ilgāk viņi tur sēdēja, jo vairāk vīru spiedās tiem klāt, klausījās un runāja, un dzēra. Troksnis kļuva briesmīgs, un beidzot likās, ka tie runā visi reizē; viņi dedzīgi debatēja — par Viksa lietu, par Hedonu, par Hedona bezdarbību, par piemaksas pārtraukšanu, par cerībām uz jauno kalnrūpniecības likumu. Visi debatēja. Visi, tikai Džeks Rīdijs ne. Džeks sēdēja pie galda un stīvi blenza ar savām nespodrajām acīm. Viņš nebija piedzēries, nekāds dzēriena daudzums Džeku nevarēja apskurbināt, un tas bija slikti. Viņš bija savilcis plānās lūpas un nemitīgi spieda zobus pret tām, it kā kostu pats savā sarūgtinājumā. Dzīve Džekā izraisīja tikai rūgtumu; viņa dvēselē bija tikai mokas, un viņa izmocītās acis raudzījās moku pasaulē. Katastrofa bija viņu veidojusi, katastrofa un karš, un miers — rindā stāvēšanas pazemojums un posts, taupīšana, trūkuma ciešana, ieķīlāšana, posta bardzība, dvēseles ciešanas, izmisums, kas ir ļaunāks par badu.

Visa šī runāšana viņu dzina izmisumā — viss bija tikai mutes varonība un tukšu salmu kulšana. Droši vien gluži tas pats būs arī sapulcē astoņos — vārdi un atkal vārdi, kas neko nenozīmē, neko nedara, nekur nenoved. Viņu pārņēma bezcerība.

Kamēr viņš tā sēdēja, atvērās durvis un iesteidzās Harijs Kinčs. Harijs bija brāļadēls Vilam Kinčam, kurš pirms daudziem gadiem iesteidzās «Sveicienā», kad Ramedžs bija liedzies dot «gaļas gabaliņu» mazajai Alisei. Taču starpība bija tā, ka Harijs no politikas saprata vairāk, nekā Vils jelkad savā mūžā bija sajēdzis. Un Harijam rokā bija «Argosa» vakara izdevums. Mirkli viņš stāvēja un noskatījās, tad iesaucās:

— Zēni, tas ir avīzē! Beidzot nodrukāts! — Balss viņam aizrāvās. — Viņi mūs pārdevuši... Viņi mūs piekrāpuši ...

Visu acis nu pievērsās Kinčam.

— Ko? — Slaterijs aizsmacis jautāja. — Kas noticis, Harij?

Harijs atglauda matus no pieres.

— Ir avīzē... Jaunais likums... Tā ir lielākā blēdība kopš gadiem. Zēni, viņi mums nav atmetuši neko! Pie velna, it neko!... — Viņam atkal aizrāvās balss.

Iestājās nāves klusums. Viņi visi zināja, kas tiem solīts. Ikviens, kurš te sēdēja, klusībā bija cerējis uz likumu. Džeks Rīdijs pirmais sakustējās.

— Kungs dievs! — viņš teica. — Rādi šurp avīzi!

Viņš paņēma avīzi. Cieši saspiedušies, visi noliecās pār to, grozīja galvu, skatījās laikrakstā, kur divās slejās bija iztirzāta nodevība — punktu pa punktam.

— Kungs dievs! — Džeks atkal noteica. — Tā ir.

Tad pielēca kājās Ča Līmings, krietni iesilis, negants.

— Nu reiz pietiek, zēni! — viņš kliedza. — To mēs necietīsim!

Visi runāja reizē. Trakoja. Avīze gāja no rokas rokā. Džeks Rīdijs nu stāvēja kājās salts un apvaldīts. Haosā viņš ieraudzīja izdevību. Viņa acis vairs nebija nedzīvas, tās kvēloja.

— Dod vēl glāzi viskija! — viņš pieprasīja. — Ātri! — Acumirklī viņš iztukšoja viskija glāzi. Paskatījās vīros, tad kliedza: — Es eju uz Strādnieku namu! Kas grib, var nākt līdzi!

Par atbildi atskanēja kliedziens. Visi gāja viņam līdzi. Viņi drūzmēdamies izgāja no dzertuves Kaupena ielas drūmajā tumsā un mazliet iepakaļ Džekam steidzās uz Strādnieku namu.

Nama priekšā sapulcējušies stāvēja ļaudis, lielāko tiesu jaunākie Neptūna strādnieki, kas bija atlaisti; visi tie, kas atlaisti jau sākumā; ikvienu no tiem dzina izmisumā jaunā ziņa, kas zibeņātrumā bija izplatījusies terasēs; viņu cerības bija izgaisušas.

Džeks uzsteidzās augšā pa kāpnēm un pagriezās atpakaļ pret vīriem. Virs durvīm pie sienas karājās elektriskā spuldze kā dzeltens bumbieris stīva zara galā, un gaisma krita Džeka apņēmīgajā sejā. Uz ielas bija gandrīz tumšs, laternas izplatīja tikai nelielus, plīvojošus gaismas plankumus.

Džeks brīdi pastāvēja, pagriezies pret vīriem tumsā. Viņa rūgtumu viskijs bija sabiezinājis par kaut ko indei līdzīgu. Viss viņa ķermenis pulsēja šai saindētajā rūgtumā. Viņš juta,, ka tuvojas mirklis, tas mirklis, kura dēj viņš cietis, mirklis, kura dēļ viņš dzimis.

— Biedri,. — viņš sauca, — mēs nupat saņēmām ziņu! Mēs esam piekrāpti. Mēs esam dabūjuši kājas spērienu, tāpat kā no Hedona, esam piemuļķoti kā vienmēr. Pretēji visiem solījumiem! — Viņš, mokās elsdams, atvilka elpu; acis viņam dzirkstīja pret pūli. — Mums nepalīdzēs! Neviens mums nepalīdzēs! Neviens! Vai dzirdat? Neviens! Mums pašiem sev jāpalīdz. Ja to nedarīsim, mēs nekad neizrāpsimies no sasodītās rensteles, kur kapitālisms mūs iegrūdis. Pasarg dievs, vai tad jūs neredzat, zēni: visa saimnieciskā iekārta ir sapuvusi kā mēsli. Viņiem ir nauda, automobiļi, skaistas mājas, paklāji uz grīdas, un tas viss no asinīm, ko tie mums nolaiž! Mēs mokāmies un svīstam viņu labā. Un ko mēs ar to iegūstam? Mums pat nav ko ēst, zēni, nav uguns, nav pieklājīgu drēbju, pat ne kurpju mūsu bērniem. Tiklīdz kaut kas atgadās, mūs izmet uz ielas, noliek pie maizes un margarīna, un pat tā nepietiek sievu un bēmu uzturam! Nesakiet man, ka tas notiek tādēļ, ka nav naudas. Zeme slīkst naudā; bankas plīst aiz naudas pārpilnības — tur ir miljoniem, miljoniem naudas! Nesakiet man, ka tas notiek tādēļ, ka nav ko ēst. Zivis sviež atpakaļ jūrā, kafiju un kviešus sadedzina, cūkas nokauj, lai tās sapūdētu, un mēs dzīvojam pusbadā. Ja tā ir pareiza sistēma, zēni, tad lai dievs mani uz vietas pārvērš par sālsstabu! — Atkal šņukstošs elpas vilciens, tad viņš arvien skaļākā balsī turpināja: — Mēs to nesapratām, kad nelaime Neptūnā noslepkavoja simt vīru, mēs to nesapratām, kad miljoniem vīru zaudēja dzīvības karā, bet, dieva vārdā, tagad mēs to saprotam! Zēni, mēs to nedrīkstam paciest! Mums kaut kas jādara. Mums jādara, es jums saku, mums jādara! Ja neko nedarīsim, mēs mūža dienu pūsim šai ellē! — Viņa balss tagad pacēlās līdz mežonīgiem, trakiem kliedzieniem. — Zēni, es kaut ko darīšu! Kas nāks līdzi? Gribu sākt tūliņ, šai mirklī! Es parādīšu tiem neliešiem Neptūnā, kur dabūja galu abi mani brāļi! Zēni, es tagad iešu sasist raktuvi druskās, tagad es iešu atriebt. Vai nāksiet līdzi vai nenāksiet?

Pūlis skaļi iekaucās. Rīdija vārdu sajūsmināts, tas drūzmējās apkārt, kamēr viņš kāpa lejā pa kāpnēm. Slēgtā pulkā viņu pavadīja lejup pa ielu. Daži izbijušies aizzagās projām uz terasēm. Bet vismaz simt vīru piebiedrojās. Viņi visi nu gāja uz Neptūnu, gluži tāpat kā pūlis pirms vairāk nekā divdesmit gadiem plūda uz Ramedža veikalu. Raktuvei bija lielāks pievilkšanas spēks nekā Ramedža veikalam. Raktuve bija visa posta perēklis, pret kuru viņi izgāza savas dusmas un sašutumu. Raktuve bija arēna, raktuve bija amfiteātris. Dzīvība un nāve, darbs un alga, viņu sviedri un asinis jaucās ar šīs arēnas, šā tumšā amfiteātra melnajiem putekļiem.

Ļaudis plūda raktuves pagalmā; Džeks Rīdijs tos veda. Pagalms stāvēja kluss; kantoris slēgts; šahta rēgojās tukša kā lielu, tukšu kapeņu ieeja. Pazemē neviena nebija, tagad vairs nestrādāja nakts maiņā; lejā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Pat augšā viss šķita tukšs, lai gan strādāja drošības komanda, ļaudis pie sūkņiem.

Abi sūkņu vīri sēdēja mašīnu mājā aiz ģērbtuves telpām; tie bija Džo Dēviss un Hjū Goltons. Pūlis slīdēja uz mašīnu māju, kur bija Dēviss un Goltons, un Goltons pirmais tos izdzirda. Viens mašīnu mājas logs stāvēja pusviru karstuma un siltās eļļas smakas dēļ, un Goltons, pavecs vīrs īsiem, sirmiem matiem, pabāza galvu pa logu.

Pūlis tagad ielenca mašīnu māju, simt vīru liels pūlis, visi pagriezuši sejas uz augšu pret Goltonu augstajā mašīnu mājas logā.

— Kas ir? — Goltons iesaucās.

Seju augšup pavērsis, Džeks Rīdijs teica:

— Nāciet ārā! Jūs mums te esat vajadzīgi!

— Ko jums vajag? — Goltons jautāja.

Džeks atkārtoja bargi:

— Nāciet ārā! Tad jums nekas nenotiks.

Goltons neatbildēja, ievilka galvu atpakaļ un aizcirta logu. Iestājās apmēram desmit sekunžu ilgs klusums, bija dzirdami tikai gausie sūkņu puksti, tad Ča Līmings izgrūda kaucošu kliedzienu un svieda ar ķieģeli. Stikli nošķinda; stikla šķindoņa pārskanēja sūkņu pukstus un dunoņu. Ar to arī sākās. Džeks Rīdijs uzskrēja augšā pa mašīnu mājas kāpnēm, viņam sekoja Līmings un kāds ducis citu. Viņi atlauza mašīnu mājas durvis. Mašīnu māja bija ļoti karsta un gaiša, un to pildīja eļļaina tveice un drebošs troksnis.

— Pie velna! — teica Džo Dēviss. Tas bija četrdesmit gadu vecs vīrs zilā virsvalkā ar uzrotītām piedurknēm, ap kaklu aptītu lupatu. Viņš bija ar spodrināmo akmeni un parafīnu tīrījis misiņu.

Džeks Rīdijs, no cepures naga apakšas uzlūkodams Džo Dēvisu, steidzīgi sacīja:

— Mēs negribam jums darīt neko ļaunu, nevienam no jums, gribam tikai, lai izejat ārā, saprotiet, ārā!

— Tu esi traks, — Džo Dēviss noteica.

Džeks paspēra soli uz priekšu. Viņš uzmeta otram vīram asu skatienu, tad iesaucās:

— Vācies, vai dzirdi? Ļaudis grib tevi redzēt ārā.

— Kas tie par ļaudīm? — Džo Dēviss jautāja.

Džeks metās Džo Dēvisam virsū un saķēra viņu ap vidu. Viņi saķēra viens otru ap vidu un cīkstējās, lauzās un cīnījās kādu minūti, kamēr visi citi noskatījās. Lauzdamies viņi apgāza parafīna kārbu. Tā bija liela parafīna kārba, un parafīns izlija spodrināmo lupatu kastē. Vienīgi Slaterijs redzēja parafīnu uz lupatām izlīstam, jo visi citi vēroja cīņu; it kā ar refleksīvu kustību Slaterijs izņēma cigaretes galu no mutes un uzmeta uz spodrināmām lupatām. Slaterijs vienīgais redzēja to tur nokrītam, jo šai mirklī Dēvisam paslīdēja kāja un viņš norāva Džeku sev līdzi zemē. Pūlis traucās uz priekšu. Viņi sagrāba Dēvisu, tad uzklupa Goltonam un izsvieda abus no mašīnu mājas.

Pēc tam viss norisa ātri. Neviens atsevišķi nebija vainīgs. To darīja visi. Viņi svieda darba rīkus, metāla gabalus, vienkāršas malkas pagales, pat kārbu ar spodrināmajiem akmeņiem lēni zibošo virzuļu rāmī. Īsto nelaimi nodarīja veseris. Tas ķēra ventili, aizripoja projām, uzkrita uz galvenā cilindra; tas pārsita galveno cilindru un tad dārdot iekrita virzuļos. Briesmīga čirkstoņa un šņācošs sutas mākonis. Glumais mehānisms raustījās, drebēja un briesmīgi mocījās. Visa mašīna nodrebēja līdz pamatiem un apklusa.

Tad, kā kaut ko pavisam negaidītu atklājis, Slaterijs iekliedzās:

— Deg! Kungs dievs, skatieties, tur deg!

Viņi redzēja kasti, no kuras šaudījās liesmu mēles, un viņi redzēja sabojāto sūkņu mehānismu. Tad viņi spiedās uz durvīm. Panikā viņi ar skubu manījās laukā. Džeks Rīdijs palika. Džeks Rīdijs vienmēr zināja, ko darīt. Viņš piegāja pie eļļas tvertnes un atgrieza vaļā krānu. Brīdi viņš noskatījās, kā tumšā straumē izplūst eļļa. Džeka skatiens bija bāls un salts, un rūgti triumfējošs. Viņš bija kaut ko izdarījis, viņš bija kaut ko darījis! Viņš ātri izgāja ārā un aizsita durvis.

Pagalmā ļaudis stāvēja, cieši kopā saspiedušies. Sākumā liesmas nevarēja redzēt, tikai biezus dūmu mutuļus; drīz izšāvās arī liesmas — lielas liesmu mēles.

Ļaudis mazliet atrāvās no liesmām, kas apgaismoja augšup vērstās sejas tumšajā amfiteātrī. Nakts vēsumā vīriem uzplūda karstuma viļņi. Vēlāk, kad liesmas aizsniedza jumtu, sāka birt kārniņi. Dīvaini, kā šie kārniņi nāca lejā. Tie bira no jumta kā zirņi no bungām; viens, divi, trīs — grabēdama lejā nāca kārniņu krusa; katrs aprakstīja skaistu liesmainu loku gaisā un tad ar troksni nokrita uz pagalma asfalta.

Pūlis atkāpās vēl tālāk — atpakaļ līdz kantora ēkas sienām, atpakaļ pa vārtiem, atpakaļ pa Kaupena ielu. Viņi atlaida brīvībā Goltonu un Džo Dēvisu. Tagad bija labi, viss bija labi! Goltons steidzās kantori, steidzās pie tālruņa. Viņi atļāva. Tagad bija labi, viss bija labi! Rībot nobira jauna kārniņu zalve, un spuldžu telpā atblāzmoja gaišums. Goltons zvanīja kā traks. Viņš piezvanīja Arturam, Ārmstrongam, ugunsdzēsējiem. Viņš deva trauksmes ziņu arodbiedrības birojam Tainkāslā. Viņš lūdza centrāli ziņot apkārtnē visiem, kas vien šai gadījumā var būt noderīgi; tad viņš izskrēja no kantora vēl glābt, kas glābjams. Viņam pa durvīm pagalmā iznākot, gar galvu aizlidoja sarkans nokaitēts kārniņš, daudz netrūka, ka tas viņam būtu sadragājis galvu. Kārniņš sašķīda uz kantora grīdas; gabali priecīgi lēca uz visām pusēm. Viens ielēca taisni papīrgrozā. Tas aizdedzināja kantori.

Viss notika zibenīgi ātri. Pagalmā ienāca vairāki cilvēki: uzraugs Forbss, Harijs Ogls, ierēdņi un vecākie kalnrači. Tad ieradās policija: seržants Rodams ar kādu duci kārtībnieku. Goltons ar policistiem, uzraugu Forbsu un ierēdņiem skrēja uz ugunsdzēsības telpu, kur Džo Dēviss jau bija notinis šļūtenes. Šļūtenes izvilka ārā un pievienoja hidrantiem. Dēviss atgrieza krānu. Šļūtenes lēkāja, raustījās, šļāca ūdeni pa neskaitāmām spraugām. Kāds bija šļūtenes iegriezis. Tās bija nederīgas.

Arturs ar Ārmstrongu ieradās reizē. Kad Goltons piezvanīja, Arturs sēdēja savā istabā un lasīja; Ārmstrongs nupat bija gribējis iet gulēt. Viņi steidzās pie grupas, kas stāvēja ugunsdzēsības telpu tuvumā. Kamēr lēkājošās liesmas meta pār tiem ēnas un gaismu, viņi mirkli stāvēja un steigā apspriedās; tad Arturs skrēja uz kantori. Viņš gribēja zvanīt pa tālruni, bet ieraudzīja kantora ēku liesmās.

Beidzot ieradās Slīskēlas ugunsdzēsēju mašīna, un Kamhauss lika izvilkt šļūtenes vadu. Tieva ūdens strūkla čūkstēdama krita liesmās. Pievienoja otru šļūteni, un pacēlās otra strūkla. Bet strūklas bija tievas un vājas. Un ugunsdzēsēju rīcībā bija tikai šīs divas šļūtenes.

Tagad notikumi ritēja straujāk; apjukums kļuva lielāks, ļaudis, galvas pieliekuši, drāzās pār pagalmu, krita sijas, kvēlojoši ķieģeļi. Liesmas aprija visu: koku, metālu, pat akmeni — visu iznīcināja liesmas. Šad tad atskanēja skaļi brīkšķi, troksnis dimdot atbalsojās pilsētā kā lielgabalu šāvieni no jūras puses. Kaupena iela bija pilna ļaudīm, visi skatījās, skatījās!

Puse ēku jau bija nolīdzināta ar zemi, kad ieradās Hedons. Uguns atspīdumā, kas varēja sacensties ar dienas gaismu, Hedons skriešus atskrēja no stacijas, spiedās cauri pūlim. Kamēr viņš vēl pūlējās iekļūt pagalmā, pa ielu rībot brauca divas «Apvienoto ogļraktuvju» ugunsdzēsības mašīnas. Viņš uzlēca otras mašīnas aizmugurē. Tā viņš ietika Neptūna pagalmā.

Mašīnēkas vairs nebija, tāpat ugunsdzēsības telpas, spuldžu telpas un sūkņu stacijas. Vējš, arvien spēcīgāka gaisa plūsma, uzpūta liesmas zem kantora iegruvušajās sijās. Karstums svilināja.

Hedons nometa svārkus, piebiedrojās «Apvienoto ogļraktuvju» ugunsdzēsējiem. Šļūtene pēc šļūteņes raidīja varenas, šņācošas strūklas ēku liesmās; zem dūmiem vārījās garaiņi, pacēlās tvaika mākonis, kas smagi sablīva gaisā un tad neveikli aizslīdēja tālāk. Uzslēja kāpnes. Vīri skrēja, kāpa, cirta un svīda. Un nakts pagāja.

Kad ausa gaisma, uguns vairs nebija, tikai tumša kvēle. To parādīja pelēkā, saltā rītausma, tā parādīja krāsmatas visā skumībā.

Pie kādām kāpnēm atspiedies, Arturs noskatījās izpostītajās raktuves ēkās. Viņam no krūtīm izlauzās nopūta. Viņš zināja, ka pazemē izskatās vēl ļaunāk.

Pēkšņi viņš izdzirda kādu saucam. Tas bija Hedons.

— Hei, Ārmstrong, — viņš kliedza, — jums vajadzēs nekavējoties uzstādīt jaunus sūkņus!

Ārmstrongs paskatījās Hedonā un soļoja tālāk. Viņš soļoja pāri oglēm un drupām uz to pusi, kur Arturs stāvēja blakus tukšajam celtņa grozam. Ārmstrongs aizlūzušā balsī sacīja:

— Mums vajadzētu apskatīties pēc jaunas sūkņu iekārtas. Vajadzētu tūliņ piezvanīt uz Tainkāslu, ja tikai tam vispār vēl kāda nozīme.

Arturs gausi pacēla galvu, piere viņam bija nokvēpusi melna, acis dūmos iekaisušas, sejā tukšums.

— Dieva dēļ! — viņš čukstēja. — Dieva dēļ, lieciet mani mierā!

XVI

Par spīti jaunajam un paļāvīgajam memorandam, viņa atzīmēs, kuras sākās ar vārdiem «Tālākas piezīmes Neptūna lietā» un dažiem komplicētiem skaitļiem, kas bija pareizināti uz «Roberta Elzmira» malas, Ričards lāgā nevarēja saprast. Katru dienu viņš ap pusdienu stundu aizmocījās līdz mauriņa viņam galam garām kailajam zelta lietus krūmam un atspiedās pret tīrajiem, baltajiem žoga vārtiem. Šo vietu, no kuras neko vairāk nevarēja redzēt kā tikai Neptūna ēku augšējo daļu, viņš sauca par «novērošanas punktu nr. 1». Savādi, ļoti savādi: nekādas dzīvības zīmes, ne dūmu, ne tvaika. Vai riteņi griezās, vai celtņa iekārtas rati griezās? To nevarēja saskatīt pat tad, ja iekritušās acis apēnoja abām drebošajām rokām teleskopa veidā, kā tas pieklājas «novērošanas punktam nr. 1». Savādi, jā, ļoti savādi.

Šai agrā janvāra dienā viņš no «novērošanas punkta nr. 1» atgriezās tikpat samulsušu, cik triumfējošu seju, neskaidri nojauzdams, ka bija grūtības — grūtības, ko viņš pareģojis. Viņš patiesībā triumfēja ne tik vien tādēļ, ka bija pareģojis grūtības. Nu viņiem drīz vajadzēs viņu aicināt, tūlīt, nekavējoties aicināt — lai viņš novērš grūtības. Tas viņiem būs jādara!

Taču, par spīti savam triumfam, viņš bija un palika drebelīgs un slims, vecs vīrs, kurš tikai ar lielām pūlēm var paiet; pat krustmātei Kerijai bija jāatzīst, ka nabaga Ričarda stāvoklis pēdējā laikā nemaz nav uzlabojies, un tagad, pār mauriņu atpakaļ ejot, viņš sagrīļojās, gandrīz pakrita. Viņa gaita bija tāda pati kā viņa valoda — īsi, skrejoši soļi, tad atkal apstāšanās, tā bija kā steigšanās, kas kļūst arvien ātrāka un ātrāka, līdz beidzot soļi pagurst, tad sākas streipuļošana; tad soļiem vajag pagaidīt un atkal sākt, it kā tie stostīdamies meklētu «pareizo balsienu». Lai kādas pūles tas prasīja, Ričards neparko negribēja atsacīties no prieka vienam pašam pastaigāties; strupi, pat ar zināmām aizdomām viņš atraidīja krustmātes Kerijas roku. Tas bija gluži dabiski: ar viņu apgājās necienīgi, viņam bija jāsarga savas intereses. Jāsargās pašam!

Šķērsojis mauriņu, Ričards vairījās sastapt skumjo un maigo krustmātes Kerijas skatienu; viņa stāvēja pie kolonnām un gaidīja. Tā viņš stostījās un streipuļoja uz zāles stikla durvīm. Viņš iegāja pa stikla durvīm, pie kam ļoti rūpīgi cēla kāju pār šauro sliekšņa paaugstinājumu. Viņš iegāja smēķējamā istabā un atlaidās savā krēslā rakstīt. Lai apsēstos, viņš nostājās taisni ar muguru pret krēslu un tad ļāva ķermenim krist atpakaļ.

Viņš ar drebelīgu roku uzskripstināja: «Memorandum. No novērošanas punkta nr. 1. 12,15×3,14. Šodien nav dūmu; nelaba zīme. Galvenais ienaidnieks nav rādījies, esmu pārliecināts, ka ir grūtības. Katru dienu sagaidu, ka mani aicinās aizsargāt Neptūnu. Jautājums: arvien vēl esmu neskaidrībā par savas meitas Hildas un šā tipa Tīzdeila klātieni. Kādēļ? Atbilde varbūt vedīs uz pēdām. Bet te pārāk daudz nāk un iet pret manu gribu, sevišķi kopš Annas pazušanas. Par visām lietām man jāsarga savas intereses un jābūt pilnīgi sagatavotam.»

Kāds troksnis viņu iztraucēja, un viņš īgni pacēla acis. Tā bija krustmāte Kerija. Karolaina vienmēr nāca iekšā, kāpēc tā nelika viņu mierā? Viņš neuzticībā aizvēra piezīmju grāmatu, saknupa krēslā dusmīgs un aizdomīgs.

— Tu neesi atpūties, Ričard.

— Es negribu atpūsties.

— Labi, Ričard.

Krustmāte Kerija neuzmācās; viņa uzlūkoja Ričardu ar savu skumjo un maigo skatienu, ar apsarkušām, aizpampušām acīm. Krustmātes Kerijas sirds atvērās Ričardam, nabaga mīļajam Ričardam; cik briesmīgi, ka viņš neko nezina, un tomēr vēl ļaunāk būtu, ja viņš ko zinātu. Krustmātei Kerijai sirds sažņaudzās, domājot par to.

— Karolain, gribu tev kaut ko jautāt. — Trulās, aizdomīgās acis pēkšņi skatījās glaimīgi un it kā jokojot. — Saki man, Karolain, — ko dara Neptūnā?

— Protams, neko, Ričard, — viņa stostījās.

— Man jāsarga savas intereses, — Ričards viltīgi teica. — Cilvēkam jādomā par sevi, īpaši vīram, kuru tā vajā kā mani. Vai tu saproti, Karolain?

Sāpīgs klusums. Krustmāte atkal ierunājās:

— Ričard, vai tev neliekas, ka tagad tev vajadzētu mazliet atpūsties?

Ārsts Lūiss vienmēr ieteica, lai Ričards vairāk guļ, bet Ričards negribēja gulēt. Krustmāte Kerija bija pārliecināta, ka tas viņa nabaga galvai nāktu par labu, ja viņš vairāk atpūstos.

Ričards jautāja:

— Kādēļ Hilda ir šeit?

Krustmāte Kerija pasmaidīja ūdeņaini gaišu smaidu.

— Nu, viņa atbraukusi ciemā pie tevis, Ričard, un pie Artura. Arī Greisai vajadzēja atbraukt... Bet viņa atkal gaida bērnu... Tu taču atceries, mīļo Ričard, es tev jau stāstīju.

— Kāpēc šie ļaudis pastāvīgi nāk mūsu mājā?

— Kāpēc? — Krustmātes Kerijas ūdeņainais smaids bija drosmīgs; patiesību no viņas ne ar vilkšanu neizvilks. Ja Ričardam arī kādreiz lemts to zināt, tad tomēr nekad no viņas. — Kādi ļaudis, Ričard? Tagad nāc un atpūties. Es tevi lūdzu.

Viņš palūkojās zibošām acīm; viņa sapīkums aizsniedza galējo robežu, tad pēkšņi izdzisa; un, kad sapīkums pārgāja, viņš parasti jutās pavisam apjucis. Viņš nolaida dziļi iegrimusās, blāvās acis un ieraudzīja, ka stipri dreb roka, kas tur dienasgrāmatu. Viņam bieži raustījās rokas un arī kājas. Tā bija elektrība. Gluži pēkšņi viņam uznāca raudas.

— Labi. — Gurdeni un bērnišķīgā nevarībā viņš paskaidroja: — Tur vainīgas strāvas, tā ir... elektrība.

Krustmāte Kerija palīdzēja viņam piecelties no krēsla, palīdzēja uzkāpt augšā pa kāpnēm, palīdzēja atģērbties un atlaisties gultā. Tas bija vecs, paguris vīrs un seja viņam pietvīkusi gluži sarkana. Viņš tūliņ iegrima miegā un nogulēja divas stundas, skaļi krākdams.

Pamodies viņš jutās lieliski, pilnīgi atspirdzis un pilns spēka un možuma. Viņš kāri ēda maizi un pienu, izēda lielu, skaistu bļodu, pilnu ar maizi un pienu. Tas garšoja saldi un atgādināja biezputru, un nededzināja mutē, un rokas viņam vairs nedrebēja no elektrības. Viņš paskatījās apkārt, lai redzētu, vai krustmāte Kerija izgājusi no istabas, tad ar mēli izlaizīja atliekas, kas vēl bija bļodā. Tā garšoja labāk.

Pēc tam viņš gulēja un skatījās griestos, juta siltumu vēderā, dzirdēja mēslu mušas dīkšanu pie loga rūts, ļāva galvā dūkt siltām domām un apcerēja savas milzīgās iespējas. Visādi projekti un kombinācijas pazibēja viņa možajā prātā. Un fons tam visam bija pat kāzu ceremonija, neskaidra un intīma, ar mūziku, skaņi dūcošu ērģeļu mūziku un slaidu, neiedomājami skaistu jaunavu, kura viņu dievina.

Tā viņš gulēja, līdz viņu iztraucēja piebraucošu automobiļu troksnis. Viņš atbalstījās uz elkoņa, ieklausījās un tūlīt saprata, ka nāk cilvēki. Zibeņātrumā viņa sejā parādījās jūsmīgas viltības izteiksme. Te nu viņam bija izdevība — lieliska izdevība, kamēr elektrība izslēgta.

Viņš piecēlās. Tas nebija viegli. Kustības bija komplicētas un dažādas, bet, ievērojot viņa milzīgo gribu, nebija nekā neiespējama. Viņš ar pūlēm pavēlās uz sāniem, uz elkoņiem un izvēlās no gultas. Ar skaļu brīkšķi novēlās uz ceļiem. Brīdi pagaidīja, klausījās, vai kāds nebūs troksni dzirdējis. Tiešām! Troksni neviens nebija dzirdējis. Viņš uz ceļiem pierāpoja pie loga un paskatījās pa logu ārā. Viena mašīna, divas mašīnas — tas jau bija uztraucoši, viņš priecājās, viņam nāca smiekli.

Pieķēries palodai, viņš lēnām piecēlās — tas bija pats grūtākais, bet beidzot viņš arī to veica —, tad viņš uzvilka rīta svārkus. Pagāja veselas piecas minūtes, kamēr uzvilka rīta svārkus; piedurknes padevās tikai ar lielām grūtībām, un sākumā viņš svārkus uzvilka ačgārni, bet galu galā rīta svārki bija uzvilkti virs veļas un sasieti ar saiti. Kurpes viņš neāva, tās tikai saceltu troksni. Triumfējot viņš stāvēja vējā, rīta svārkos un zeķēs, tad piesardzīgi izgāja no istabas un gatavojās kāpt lejā pa kāpnēm.

Bija tikai viena iespēja, kā tikt lejā. Margas nekam nederēja, margas tikai kavēja un bija par traucēkli. Nē! Vienīgā iespēja, kā tikt pa kāpnēm lejā, bija — nostāties pareizi uz augšējā pakāpiena, skatīties taisni uz priekšu kā nirējam un tad pēkšņi ļaut kājām vaļu. Kājas tad nokāpa lejā, lielā ātrumā noskrēja lejā pa kāpnēm, bet svarīgi bija neskatīties uz kājām un arī par tām nedomāt.

Tādējādi Ričards nokļuva lejā priekšistabā, viņš stāvēja priekšistabā, gauži apmierināts ar sevi, un klausījās. Viņi bija ēdamistabā; viņš skaidri dzirdēja balsis un zagšus tuvojās durvīm. Jā, tur viņi bija, viņš dzirdēja tos runājam un klausījās. Labi, ļoti labi! Ričards notupās uz grīdas, pielika aci pie atslēgas cauruma. «Novērošanas punkts nr. 2,» Ričards domāja, «o, ļoti labi, ļoti labi.» Ričards redzēja un dzirdēja visu.

Viņi sēdēja ap ēdamgaldu ar advokātu misteru Banermanu tuvākajā un Arturu tālākajā galā. Tur bija krustmāte Kerija un Hilda, un Ādams Tods, un šis tips Tīzdeils. Misteram Banermanam bija daudz papīru, un Arturam arī bija papīri, un Ādamam Todam bija viena atsevišķa papīra lapa, bet Hildai un krustmātei Kerijai, un Tīzdeilam nemaz nebija papīru. Runātājs bija misters Banermans.

— Tas ir piedāvājums, — misters Banermans sacīja. — Tā es to uzskatu. Tas ir piedāvājums.

Arturs atbildēja:

— Tas nav piedāvājums. Tas pelna tikai nicināšanu, tas ir apvainojums.

Ričards, nomanījis satraukumu Artura balsī, priecājās. Arturs izskatījās salīcis un cerības zaudējis; runādams viņš atbalstīja pieri rokā. Ričards klusībā smējās.

Misters Banermans pārbaudīja papīru, kas nemaz nebija jāpārbauda. Viņš izskatījās kalsns un izžuvis, un tāds, it kā viņam apkaklīte būtu par šauru. Balansēdams monokli, kas karājās platā, melnā lentā, viņš laipni teica:

— Es atkārtoju: tas ir piedāvājums. Vienīgais piedāvājums, ko esam saņēmuši, un tas ir konkrēts.

Klusums. Tad Ādams Tods ieminējās:

— Vai nav iespējams izdarīt raktuves atūdeņošanu? Uzcelt jaunas ēkas? Vai tas galīgi neiespējami?

— Kas dos naudu? — Arturs iesaucās.

— To visu jau esam sīki pārrunājuši, — misters Banermans teica, izlikdamies, ka neskatās uz Arturu, un tomēr viņš visu laiku skatījās uz Arturu.

— Žēl, — Tods skumji nomurmināja. — Ļoti žēl. — Pēkšņi viņš pacēla galvu. — Un gleznas — tava tēva gleznas? Vai tu ar tām nevari sagādāt naudu?

— Tās ir nevērtīgas, — Arturs atbildēja. — Liku jaunajam Vinsentam tās novērtēt. Viņš tikai smējās. Gudolus un Kopus nemaz nevar pārdot. Tagad neviens par tiem vairs neinteresējas.

Atkal klusums. Tad Hilda enerģiski ierunājās:

— Arturs vairs nedrīkst mocīties ar šīm rūpēm. Tas ir viss, kas man sakāms. Tagadējā stāvoklī viņš nav spējīgs to pārciest.

Artura pleci nokārās, un viņš, ar plaukstu vēl vairāk aizsedzis seju, smagnēji teica:

— Hilda, tu esi lāga dvesele. Bet es zinu, ko jūs visi domājat. Ka esmu radījis briesmīgu jucekli. Darīju to, kas man likās vajadzīgs un šķita vislabākais. Citādi nevarēju rīkoties. Gluži vienkārši tā iznāca. Bet jūs visi domājat, ka tas nekad nebūtu noticis, ja te būtu bijis tēvs.

Ričarda seja aiz durvīm pietvīka gandarījumā. Tiesa, viņš visu sarunu īsti nesaprata, bet redzēja, ka bija grūtības un ka viņš vajadzīgs, lai šīs grūtības novērstu. Viņiem nekas cits neatlika kā aicināt viņu!

Arturs atkal ierunājās. Viņš truli sacīja:

— Visu mūžu es prasīju taisnību. Un tagad esmu to dabūjis! Mēs izmantojām strādniekus, pieplūdinājām raktuvi un iznīcinājām strādniekus. Un tagad, kad mēģinu visu darīt strādnieku labā, viņi saceļas pret mani un pieplūdina raktuvi ar ūdeni, un iznīcina mani!

— Ak, Artur, mīļo Artur, nerunā jel tā! — vaimanāja krustmāte Kerija. Viņa drebēdama sniedzās pēc Artura rokas.

— Piedod, — Arturs teica, — bet citādi es šo gadījumu nevaru saprast.

— Varbūt mēģināsim nenovirzīties no temata, — misters Banermans dzedri sacīja.

— Nu tad tālāk, — Arturs ar pūlēm nomurmināja, — tālāk! Nokārtosim šo nelaimīgo lietu un darīsim tai reiz galu.

— Lūdzu! — sacīja misters Banermans.

Hilda iejaucās.

— Kas tas par piedāvājumu, mister Banerman? Kāds tas izskatās?

Misters Banermans ielika monokli acī un uzlūkoja Hildu.

— Taisnību sakot, stāvoklis ir šāds: no vienas puses, mums ir pusizpostīta raktuve, pieplūdušas ailas un nodegušas ēkas. No otras puses, ir ienācis šis apsvēršanas cienīgais piedāvājums pārņemt Neptūnu, nopirkt visu pašreiz dīkā stāvošo raktuvi, kā tā stāv, un, ja drīkstu tā teikt, ar visu ūdeni, kas tanī.

— Šie cilvēki loti labi zina, ka tie ūdeni var izsūknēt, — Arturs rūgti teica. — Esmu izdevis tūkstošus pazemes iekārtai. Tā ir skaistākā raktuve visā apgabalā, un viņi to zina. Man nepiedāvā pat raktuves vērtības desmito tiesu. Pilnīgs ārprāts būtu to pieņemt.

— Laiki ir bēdīgi, Artur, — misters Banermans sacīja. — Un konkrētie apstākļi vēl bēdīgāki.

Hilda vaicāja:

— Un ja mēs šo piedāvājumu pieņemtu?

Misters Banermans vilcinājās. Viņš izņēma monokli no acs, apskatīja to.

— Nu labi, — viņš teica, — tad mēs būtu atbrīvojušies no savām saistībām. — Viņš brītiņu klusēja. — Arturs, iedrošinos aizrādīt, ir bijis neuzmanīgs savos izdevumos. Mums jādomā par saistībām, ko mēs esam uzņēmušies.

Hilda drūmi uzlūkoja misteru Banermanu. Sevišķi Hildu kaitināja šis «mēs», jo misters Banermans neko nebija uzņēmies un misteram Banermanam nebija nekādu saistību.

Hilda diezgan skarbi sacīja:

— Vai nevarat panākt cenas paaugstinājumu?

— Tie ir visai spējīgi veikalnieki, — misters Banermans atbildēja. — Patiesību sakot, ārkārtīgi spējīgi veikalnieki. Šis piedāvājums ir viņu vispēdējais vārds.

— Kaila laupīšana, — Arturs ievaidējās.

— Kas tad ir šie ļaudis? — jautāja Hilda.

Misters Banermans atkal eleganti iesprauda monokli acī.

— Mozons un Gaulens, — viņš teica. — Jā! Sarunas kārto misters Džozifs Gaulens.

Iestājās klusums. Arturs lēnām pacēla galvu un paska tījās pāri galdam uz Hildu. Viņa balsī ieskanējās mežonīgs izsmiekls.

— Tu taču to tipu pazīsti, vai ne? — viņš jautāja. — Jaunais birojs Grēndžera ielā! Viss melnā krāsā un marmorā. Iekārta vien viņam būs maksājusi četrdesmit tūkstošus. Tas ir tas pats Džo Gaulens, kas strādāja Neptūnā par truļu dzinēju.

— Tagad viņš tur nestrādā, — misters Banermans asi iebilda. Viņš paskatījās uz vēstuļu papīru, kas bija nolikts viņam priekšā, un paskaidroja: — Firma «Mozons un Gaulens» tagad kontrolē «Ziemeļu tērauda rūpniecības akciju sabiedrību», «Apvienoto misiņa lietuvju akciju sabiedrību», «Tainsaidas tirdzniecības sabiedrību», «Ziemeļu apdrošināšanas akciju sabiedrību» un «Rasfordas lidmašīnu fabrikas sabiedrību».

Atkal klusums. Likās, Ādams Tods jutās bezgala nelaimīgs, viņš košļāja krustnagliņu tā, it kā tai būtu nelaba garša.

— Vai tad nav nekādas izejas? — viņš jautāja, nemierīgi krēslā grozīdamies. — Es zinu, kas Neptūnā slēpjas. Tā ir pirmās šķiras raktuve. Un Neptūns vienmēr piederējis Barasiem! Vai nav nekādas izejas?

— Vai varat kaut ko ieteikt? — misters Banermans pieklājīgi jautāja. — Ja tā, tad esiet tik laipni un dariet to mums zināmu!

— Kāpēc tu nevarētu aiziet pie šā Gaulena, — Tods pēkšņi teica Arturam, — un pamēģināt ar viņu vienoties? Ievadi ar viņu sarunas! Saki, ka negribi par skaidru naudu pārdot. Ka gribi ar viņu apvienoties. Gribi balsi sabiedrības valdē, akcijas, tikai tādēļ, lai varētu ar viņu kopā strādāt, Artur. Ja tu saistīsies ar Gaulenu, tu būsi drošs vīrs.

Arturs pamazām piesarka.

— Tā ir lieliska ideja, Tod. Bet diemžēl nederīga. Ziniet, es to jau mēģināju. — Viņš uzlūkoja visus klātesošos un pēkšņā ciniska sarūgtinājuma uzplūdā iesaucās:

— Pirms divām dienām biju pie Gaulena viņa nolādētajā jaunajā birojā. Žēlīgais dievs, to jums vajadzēja redzēt — masīvas bronzas durvis, Kararas marmors, tīkkoka lifts ar gobelēniem! Gribēju viņam pārdoties. Jūs jau viņu pazīstat. Savu karjeru viņš sāka ar to, ka noblēdīja Milingtonam lietuvi; kursiem krītot, viņš piekrāpa savus akcionārus; savu mūžu viņš nevienu dienu nav strādājis godīgu darbu. Viss, ko viņš sasniedzis, ir panākts ar blēdībām — izmantojot strādniekus, ar viltotiem līgumiem, ar lielo munīcijas afēru. Bet to visu es noriju, mēģināju pārdot savu dvēseli. —— Viņš drebēdams apklusa. — Jūs būtu smējušies. Viņš rotaļājās ar mani kā kaķis ar peli. Iesāka ar to, ka apliecināja, cik pagodināts jūtoties, bet ka mūsu uzskati esot mazliet atšķirīgi. Tad viņš runāja par jauno lidmašīnu fabriku Rasfordā, kur viņš ražojot armijas lidmašīnas sērijās pa simtam un pārdodot visām Eiropas valstīm. Viņš gari un plaši izrunājās par Rasfordas fabrikas izredzēm, jo lidmašīnām, tā viņš teica, esot plašāks noiets nekā jebkurai citai eksporta precei. Viņš mani ievilināja soli pa solim, te ar kādu mājienu, te ar kādu solījumu, kamēr gandrīz jau biju ar mieru noliegt visu, kam līdz šim ticēju. Un, kad viņš mani bija izģērbis kailu, viņš mani izsmēja un piedāvāja inspektora vietu Neptūnā.

Atkal klusums, ilgs klusums. Dans Tīzdeils mierīgi apsēdās taisni un pirmo reizi ierunājās:

— Tas taču riebīgi un tīrais kauns! — Viņa iedegušajā un vēja aprautajā sejā bija lasāms sašutums. — Atmet taču tam visam ar roku un nāc pie mums! Mēs netaisām naudu. Bet mums tās nevajag. Un mēs esam ļoti laimīgi bez naudas. Ir kaut kas labāks — Greisa man to iemācīja. Veselība, darbs svaigā gaisā, redzēt, kā bērni aug veseli! Nāc pie mums, Artur, un sāc jaunu dzīvi!

— Es labi izskatītos starp vistām, — Arturs mokās un izmisumā teica.

Banermans atkal nepacietīgi sagrozījās.

— Tātad vai drīkstu jautāt, kādi ir jūsu norādījumi?

— Vai es jums neteicu, ka mēs pārdosim? — Šajos vārdos izskanēja briesmīga vilšanās. Arturs pēkšņi piecēlās, it kā gribētu šo lietu beigt. — Pārdodiet arī Lovu! Gaulens vēlas to iegūt. Lai viņš dabū visas šīs nolādētās grabažas. Viņš var dabūt arī mani par inspektoru, man vienalga.

Aiz durvīm, uz ceļiem notupies, salīcis, Ričards Barass skatījās ieplestām acīm. Ričarda seja tagad bija gluži sarkana un briesmīgi apjukusi. Viņš īsti nesaprata, ko tur iekšā runā, bet viņa nabaga sajukušās smadzenes noprata, ka Neptūnā ir grūtības, ko tikai viņš vienīgais var novērst. Un tomēr viņi visi to bija aizmirsuši — viņu un viņa spējas veikt neiespējamo. Tas bija lieliski. Viņš apsēdās uz priekšistabas grīdas plāksnēm. Istabā viņi tagad vairs nerunāja. Viņš bija tupot mazliet noguris un gribēja iekārtoties ērtāk, lai varētu apdomāt.

Kamēr viņš tur sēdēja, pēkšņi atvērās ēdamistabas durvis un viņi visi nāca ārā. Tas notika tik negaidīti, ka apsvieda Ričardu uz muguras. Rīta svārki noplandīja, atsegdami vājos gurnus, apakšveļu, krūtis. Te bija redzama visa šā cilvēka nožēlojamā karikatūra, sarukusi un it kā izmežģīta, viltīga un tomēr muļķīga. Bet Ričards par to neraizējās. Viņš sēdēja turpat, kur sēdējis, uz vestibila saltajām grīdas plāksnēm, viltīgi skatījās un paklusām smējās.

Visi uztraucās. Hilda pieskrēja klāt, iesaukdamās:

— Mans nabaga tēvs!

Tīzdeils ar Hildu viņam palīdzēja piecelties un uzveda viņu augšistabā. Banermans savilka vienu uzaci, paraustīja plecus un stīvi atvadījās no Artura. Arturs palika priekšistabā stāvam, raudzīdamies Ādama Toda iedzeltenajās acīs un atcerēdamies, ka tas viņu pirms tik daudziem gadiem bija lūdzis nemēģināt peldēt pret straumi. Pēkšņi viņš teica:

— Tod, brauksim uz Tainkāslu. Liekas, man tagad derētu piedzerties.

XVII

Nākamajās dienās Ričardam klājās visai ļauni. Pēc gadījuma, ko viņš savās piezīmēs nosauca par «Atklājumu novērošanas punktā nr. 2», Hilda pavisam nopietni ieteica Ričardu turēt gultā. Viņš tagad bija tik nespēcīgs un nedrošs uz kājām, ka Hilda, uz Londonu aizbraucot, piekodināja, lai viņš vismaz neatstājot guļamistabu. Tas Ričardu uztrauca, jo viņš zināja, ka no guļamistabas nevar veikt nekādas operācijas. Tāpēc viņš simulēja augstākā mērā priekšzīmīgu uzvedību, bija paklausīgs un prātīgs un darīja visu, ko krustmāte Kerija lika.

Visas viņa domas tagad pievērsās dižajai Neptūna atjaunošanas idejai. Piektdienas priekšpusdienā šī ideja viņu tik ļoti satrauca, ka viņš vairs nevarēja savaldīties. Kamēr viņš sēdēja istabā, smadzenēs nemitīgi klauvēja veseris un galvas āda bija savilkusies tik spraigi kā bungu plēve. Vienu mirkli viņš gandrīz domāja, ka atkal sākusi darboties elektrība, bet tad atlaidās un aizvēra acis, un beidzot viņi strāvu izslēdza.

Atkal atguvies, viņš istabā ieraudzīja Arturu. Arturs stāvēja viņam iepretī.

— Vai jūties labāk, tēv? — viņš jautāja. Kamēr viņš tā noraudzījās tēvā, viņa sastingušo seju klāja skumju mākonis. Arturs nevarēja noskatīties šai nabaga sarukušajā, aušīgajā vecajā vīrā, nevarēja paciest arī viltīgās, asinīm pieplūdušās acs klejojošo skatienu, nesajuzdams dziļas bēdas. Viņš teica:

— Domāju, jāuzkāpj un jāparunā pāris vārdu ar tevi, tēv. Vai vari saprast, ko tev saku?

Vai viņš varot saprast! Tādas iedomas asinīm lika trakot Ričarda galvā. Viņš tūliņ ierāvās sevī.

— Tagad ne.

— Es labprāt gribētu tev atvieglināt dzīvi, — Arturs sacīja. — Tu esi nemierīgs un tik viegli uztraucies. Tu nemaz nezini, tēv, ka neesi vesels.

— Esmu vesels, — Ričards dusmīgi atteica. — Savu mūžu neesmu bijis tik vesels kā tagad.

— Man ienāca prātā tāda doma, tēv, — Arturs turpināja, gribēdams, cik vien iespējams, saudzīgi tēvam paziņot par paredzamo sabrukumu, — nemaz nebūtu tik ļauni, ja mēs aizietu no Lovas un apmestos kādā mazākā mājā. Zini...

— Tagad ne, — Ričards pārtrauca. — Varbūt rīt. Negribu neko dzirdēt. Citreiz. Vienkārši negribu neko dzirdēt Tagad ne. — Viņš gulēja, atzveltnes krēslā atlaidies, aizvēris acis, un negribēja neko dzirdēt, līdz Arturs beidzot atmeta ar roku un izgāja no istabas.

Ričards tagad vēl nedomāja runāt ar Arturu. Nē, tiešām ne! Vēlāk viņš gribēja tam diktēt savus noteikumus, vēlāk, kad būs veikta Neptūna atjaunošana.

Tagad viņš nodrebēdams pavēra plakstus — tālumā vērstais, tukšais un tomēr drudžainais skatiens urbās cauri kailajiem griestiem. Kas tur īsti bija? Ak, ja, viņs atcerējās. Tukšuma izteiksme pagaisa no sejas; trulā acs kļuva ūdeņaina, tanī atspīdēja gaisma. Kāpēc viņš par to agrāk nepadomāja, kāpēc, kāpēc tas viņam neienāca prātā! Raktuve, protams, viņa Neptūns! Tā bija lieliska, šī briesmīgā un tomēr grandiozā ideja! Viņiem visiem par spīti, Ričardam pašam jāiet uz Neptūnu.

Nepacietībā un satraukumā drebēdams, viņš piecēlās un devās lejā pa kāpnēm. Tiktāl viss izdevās labi. Tuvumā neviena nebija; visi aizņemti, noraizējušies, izmisuši. Viņš izvilkās priekšistabā, kur steigšus paņēma savu cieto cepuri un uzspieda to galvā. Mati viņam sen nebija griezti un nokarājās zem cepures sajukušās pinkās. Bet Ričards par to neraizējās. Lielā slepenībā viņš izzagās pa namdurvīm, grīļodamies stāvēja uz pakāpieniem. Priekšā bija braucamais ceļš, tālāk — vārti, vaļā un neapsargāti. Tā visa bija aizliegta teritorija, bīstama teritorija, tālu no mauriņa un zelta lietus krūma. Gan Hilda, gan ārsts Lūiss to bija pārvērtuši par tabu. Tas viss bija briesmīgs pasākums. Bet arī par to Ričards neraizējās. Viņš grīļīgā ieskrējienā pārvarēja pakāpienus un braucamo ceļu, beidzot bija ārā un brīvs. Viņš gan sagrīļojās un tikko nepakrita, bet kas par to, ka viņš streipuļo, nu taču drīz vien tas viss būs aiz muguras: streipuļošana, vesera dauzīšanās, elektrība — visa šī briesmīgā, pret viņu vērstā sazvērestība!

Viņš aizgāja līdz Slūžu lejai. Viņš bija par gudru, lai ietu pa parasto ceļu uz Neptūnu, jo šo ceļu noteikti apsargāja; tur viņu aizturētu. Nē, nē! Viņš zināja ko labāku. Viņš izvēlējās tālu aplinku ceļu, taku, kas aiz Slūžu lejas krūmiem šķērsām pār lauku un pār Snuku no otras puses veda uz Neptūnu. Pats klusībā gavilēja par šo smalko viltību. Brīnišķīgi! Brīnišķīgi!

Taču bija stipri lijis, un ceļš, pa kuru viņš gāja, bija dubļains un izmircis. Stiprais lietus atstājis grambās lielas peļķes, un Ričards nevarēja pacelt kājas. Drīz viņš bija notašķījies ar ūdeni un dubļiem. Sīkiem soļiem, streipuļodams viņš brida pa ūdeni un dubļiem, kamēr pret Slūžu leju tika līdz žogam.

Pie žoga viņš apstājās. Žogs bija neparedzēts šķērslis. Ričards redzēja, ka žogs jāpārkāpj. Bet Ričards varēja kāju pacelt tikai, lielākais, sešas collas, un sētas kārtis bija, mazākais, astoņpadsmit collu augstu. Ričards nevarēja žogu pārkāpt. Vecajās, aizmiglotajās acis saskrēja dusmu asaras.

Asaras un niknums, ak, briesmīgs niknums! Viņš nepadevās, nē, nē! Žogs jau bija tikai sazvērestības viens posms. Arī žogs jāpārvar, šis sazvērnieks žogs. Niknumā drebēdams, Ričards pacēla rokas un ļāva ķermenim krist uz žoga. Vēders atsitās pret augšējo kārti; vienu sekundi Ričards šūpojās līdzsvarā, kā peldot uz žoga virsējās kārts, tad viņš pavēlās tālāk un pāri bija. Brīnišķīgi, brīnišķīgi! Viņš bija pāri! Viņš smagi krita ar galvu uz sejas dubļu peļķē un palika elsdams un apstulbots, un drebēdams guļam, kamēr cauri dubļiem un netīrumiem viņu apstrādāja veseris un elektrība.

Viņš gulēja ilgi, jo likās, ka lielais veseris viņa galvā kaut ko būtu pārsitis, un dubļi no ārienes vēsi ietina pārsisto vietu, līdz beidzot Ričards uzrausās augšā, o jā, viņš uzrausās ar elkoņiem un ceļiem. Briesmīga kājās piecelšanās. Zeme viegli līgojās; viņš bija pazaudējis cepuri; seja, drēbes un rokas vienos dubļos. Bet viņam bija vienalga — viss viņam bija vienalga; viņš atkal bija kājās, atkal gāja. Viņš gāja uz Neptūnu.

Iet tagad nebija viegli. Veseris Ričardu bija ķēris tik smagi, ka labā kāja kļuvusi nejutīga un nedzīva, viņam to nācās vilkt līdzi kā balastu. Savādi, jo parasti veseris un elektrība apstrādāja kreiso kāju, bet tagad bija ķerta labā kāja un arī labā roka. Visu labo pusi bija ķērusi trieka.

Viņš gāja tālāk pa celiņu caur krūmiem uz Snuku, streipuļodams, kāju līdzi vilkdams, kailu galvu un dubļiem notašķījies, sarkano, asinīm pieplūdušo aci drudžaini vērsdams uz Neptūna celtņa ierīci, ko varēja redzēt virs pēdējās māju rindas Snuka malā. Lai gan Ričards gribēja iet ātri, viņš gāja lēni, lēni; viņš bija pilnīgi saistīts, važās sakalts, pats zināja, ka gāja lēnām, un tas viņu briesmīgi kaitināja. Viņš lūkoja piespiesties un iet ātrāk, bet velti. Viņš iedomājās, ka Neptūnā kaut kas notiek, kāda sazvērestība vai katastrofa, un viņš tur netiks laikā. Tas viņu dzina izmisumā.

Tad uznāca lietus, smaga, kapājoša gāze. Lietus lija pār viņu, gāzās uz viņa vecās, kailās galvas. Lietus pielipināja garos, sirmos matus pie vecās, kailās galvas, skaloja dubļus acīs, kapāja, izmērcēja, darīja viņu aklu.

Ričards apstājās, un viss viņa niknums bija aizskalots. Viņš klusi, mierīgi stāvēja šņācošajā lietus šaltī. Viņam bija bail, un pēkšņi viņš sāka raudāt. Asaras jaucās ar lietu un izmērcēja viņu arvien vairāk un vairāk. Akli viņš trauca uz priekšu. Viņš meklēja pajumti.

Māju rindas galā Snuka malā bija maza alus bodele, pazīstama ar nosaukumu «Kalnraču atpūta», nabadzīga, nožēlojama dzertuve, ko turēja kāda atraitne, vārdā Suzanna Mičela. Neviens tur negāja, tikai nabadzīgākie strādnieki no Snuka apkaimes. Bet Ričards gāja turp, viņš gāja uz alus bodi, kas bija pazīstama ar nosaukumu «Kalnraču atpūta».

Viņš iegāja it kā vēja pūsmas un lietus gāzes nests un apstājās uz akmens grīdas, līdz ādai slapjš un grīļodamies kā piedzēries vecs klaidonis. Bufetes istabā sēdēja tikai divi vīri — divi strādnieki virsvalkos. Viņi spēlēja domino, un tukšās alus krūzes stāvēja tiem blakus uz vienīgā, nekrāsotā galda. Viņi paskatījās Ričardā un pasmējās. Viņi Ričardu nepazina. Viņi to noturēja par vecu klaidoni, kas noteikti piesūcies. Viens pamirkšķināja otram ar aci, tad uzrunāja Ričardu:

— Hei, vecais puika, redzu, tu esi bijis kāzās!

Ričards viņu uzlūkoja, un kaut kas Ričarda izskatā, kad viņš tā stāvēja un grīļojās, abiem vīriem likās visai smieklīgs. Viņi smējās kratīdamies. Tad otrs vīrietis teica:

— Nebēdājies, mīļo cilvēk, mēs visi savā laikā bijām jautri zēni! — Un viņš saņēma Ričardu aiz pleciem, aizstūrēja līdz krēslam pie loga. Ričards atkrita krēslā. Viņš nezināja, kur atradās, un nezināja, kas bija abi vīri. Viņš taustījās ar notirpušām rokām, meklēdams kabatas lakatiņu. To izvelkot, izkrita naudas gabals un aizripoja pār akmens plāksnēm. Tā bija puskrona.

Otrs vīrs pacēla naudas gabalu no grīdas, uzspļāva tam un pasmīnēja.

— Cilvēk, — viņš sacīja, — tu nāc īstā laikā. Vai neiemetīsim glāzīti stiprā, vecais puika? Katrs pa glāzei?

Ričards nesaprata, tāpēc otrs vīrs skaļi uzsita uz galda.

— Trīs stipros! — viņš sauca.

No dibenistabas iznāca sieviete, vāja, tumšmataina sieviete bālu seju. Viņa ielēja trīs glāzes viskija, taču, trešo glāzi pielejot, viņa šaubīdamās noskatījās Ričardā.

— Lai viņš labāk nedzer, — viņa teica.

Pirmais virs sacīja:

— Piliens vairāk viņam nekaitēs.

Otrs vīrs piegāja Ričardam klāt.

— Še, veco zēn, — viņš teica, — iedzer!

Ričards paņēma glāzi, ko viņam deva, un izdzēra to. Tas bija viskijs, un viskijs viņam aizrāva elpu, iesildīja un tika veserim galvā atkal dauzīties. Viskijs viņam atgādināja arī Neptūnu. Ričards domāja, ka lietus nu būšot pārgājis. Turklāt abi vīri tik savādi viņā noskatījās, ka viņam beidzot sametās no tiem bail. Viņš atcerējās, ka bija Ričards Barass, Neptūna īpašnieks, vīrs ar mantu un sabiedrisku stāvokli. Viņš gribēja tikt projām, projām no šejienes, uz Neptūnu. Viņš ar pūlēm piecēlās, streipuļoja uz durvīm. Vīru smiekli viņu pavadīja.

Kad Ričards iznāca no «Kalnraču atpūtas», lietus bija pārstājis un mākoņi pašķīrušies. Gaiša saule spīdēja par Snuka kūpošo postažu, zibēja Ričardam acīs, darīja sāpes; taču žilbinošā gaišuma vidū Ričards saskatīja Neptūna celtņu torni, kas varens un dievišķīgs slējās pret debesim. Neptūns! Viņa Neptūns! Ričarda Barasa Neptūns! Viņš devās ceļā šķērsām pāri Snukam.

Ceļojums šķērsām pāri Snukam bija savāds ceļojums— briesmīgs ceļojums. Ričards Barass šo ceļojumu neapzinājās. Viņa kājas streipuļoja pār izmirkušajām bedrēm un slidenajiem izciļņiem šai izrakņātajā zemes gabalā. Kājas viņam liedzās klausīt, bez žēlastības gāza viņu zemē. Viņš ripoja un kāpaļāja. Viņš ķepurojās kā dīvaina amfībija. Bet viņš neko neatskārta. Viņš nejuta kad krita, nejuta, kad uzcēlās un atkal krita. Viņa ķermenis bija nedzīvs, prāts nedzīvs, bet gars kvēloja lielam, dzīvam mērķim. Neptūns, Neptūna raktuve, šo gaisā tiecošos Neptūna šahtas torņu dievišķīgais varenums pievilka Ričarda garu, turēja to savā varā. Viss cits bija tikai neskaidri lietuvēna murgi.

Un tomēr viņš netika līdz Neptūnam. Pusceļā pār Snuku viņš pakrita un vairs nepiecēlās. Viņa seja zem dubļu kārtas bija pelnu pelēka, lūpas — stīvas un zilas, elpa ātra un neskanīgi gārdza. Tagad vairs nebija elektrības. Elektrība bija pazudusi, atstājusi ķermeni bez spēka; bet veseris atkal nelāgi dauzījās, veseris dauzīja vēl nežēlīgāk. Tas dauzīja un dauzīja Ričarda galvu un atkal mēģināja to sadragāt. Viņš gurdi lūkoja piecelties, tad galvu vēlreiz ķēra vesera sitiens. Ričards pakrita uz priekšu un vairs nekustējās. Rietošās saules pēdējie stari slīdēja pār raktuves celtņu iekārtu, apgaismoja uzvandīto zemi un tad atrada tur Ričardu beigtu. Nedzīvajos, uz priekšu izstieptajos pirkstos viņš, cieši saspiedis, turēja sauju dubļu.

XVIII

Bija oglraktuvju likuma trešā lasījuma diena, jo nu likums ar opozīcijas papildinājumiem bija sasniedzis šo stadiju. Pašreiz apsprieda papildinājumu, ko iesniedza Kestonas deputāts misters Sinklers Būns. Misters Sinklers Būns apbrīnojamā juridiskā precizitātē prasīja septītā paragrāfa trešajā rindkopā pirms vārda «gādāts» iespraust vārdu «pienācīgi». Par šo finesi debatēja vairāk nekā trīs stundas, kas valdībai un tās piekritējiem opozīcijā deva lielisku izdevību uzslavēt likumu.

Deivids sēdēja, rokas sakrustojis, neizteiksmīgu seju un klausījās. Valdības vasaļi cits pēc cita piecēlās, lai uzskaitītu grūtības, ar kādām valdībai jārēķinoties, un uzsvērtu ārkārtīgās pūles, ko tā veltījot un veltīšot, lai šīs grūtības pārvarētu.

Lielā sašutumā Deivids klausījās Dadžena, Bebingtona, Hjūma un Kleghorna runas — ik vārds kompromisa, novilcināšanas aizbildinājums. Viņa ausis, pieredzes vingrinātas, satraukuma asinātas, uztvēra kādu noskaņu katrā teikumā — slēptu piedošanas lūgumu, ļaunprātīgu nolūku nostādīt nelabu lietu cik iespējams labā gaismā. Tā Deivids sēdēja, vēss un tomēr kvēls, un gaidīja, kad varēs sev pievērst spīkera skatienu. Viņam jārunā. Šo nodevību redzot, nebija iespējams sēdēt un neko nedarīt. Vai tas bija mērķis, kam viņš strādājis un par ko cīnījies, kam ziedojis savu dzīvi? Kamēr Deivids tā gaidīja, viņš domāja par visām pēdējo gadu mokām, par savu pieticīgo iesākumu Federācijas birojā, savu cīņu vietējās politikas zaņķī, savu ilgo un neatlaidīgo darbu pēdējos gados — kā viņš bija pūlējies, kā cīnījies, kā darbā ielicis visu savu dvēseli. Un kādēļ, ja piepildījums bija šis gļēvais solis, šī visu pienākumu un saistību noliegšana, šis izsmiekls taisnībai?

Nu viņš niknā apņēmībā pacēla galvu un plati ieplestām acīm uzlūkoja runātāju. Tas bija Stons, vecais Justass Stons, kas sācis kā radikālais, tad pārsviedies pie liberāliem un vēlāk, kara laikā, reizi par visām reizēm izplaucis īstās toriju krāsās. Stons, politiskas kazuistikas meistars, viltīgs kā lapsa, nu cēla likumu debesīs, jo ar nākamo pavēli par apbalvojumiem cerēja iegūt pēra titulu. Visu mūžu Stons bija alcis pēra goda, un tagad viņš to saoda, it kā tas būtu sulīgs vīnogu ķekars, ko nolaiž zemāk sprīdi pa sprīdim, kamēr tas gandrīz jau bija viņa ieplestiem žokļiem pa kampienam. Cenzdamies vairot savu popularitāti, viņš meta ziedu pušķīšus pa labi un pa kreisi, uzņēma krāšņus un deklamatoriskus toņus. Viņa tēze bija kalnraču cēlie ieskati, par ko viņš izteicās visai daiļrunīgi, lai atspēkotu katru iebildumu, ka likums varētu modināt tālāku pretestību strādniekos. — Kas gan šai namā, — tā viņš skanīgi sauca, — iedrošināsies apgalvot, ka britu kalnrača sirds slēpj kaut visbālāko nodevīgu uzskatu ēnu? Šai sakarībā nekad vēl nav teikti labāki vārdi par tiem dzejiskajiem teikumiem, ko sacīja augsti godājamais Kenārvonas deputāts. Es lūdzu Augstā nama atļauju citēt šo ievērojamo izteicienu. — Ar izstieptām lūpām viņš deklamēja: — Esmu redzējis kalnraci kā strādnieku, un nav labāka par viņu. Esmu redzējis viņu kā politiķi, un nav neviena saprātīgāka. Esmu redzējis viņu kā dziedoni, un nav dvēselīgāka par viņu. Esmu redzējis viņu kā futbolistu, un viņš atgādina orkānu. Bet visur un vienmēr viņš ir lojāls un nopietns, un drosmīgs...

— Ak dievs, — Deivids ievaidējās, — cik ilgi tam vēl jāturpinās? — Viņš domāja par dedzināšanu Neptūnā, sabotāžas aktu, kas pats par sevi bija neattaisnojams trakums, taču pauda tikai kalnraču sacelšanos pret savu likteni. Kamēr viltīgais Stons runāja un runāja, Deivida dvēseles dziļumos liesmoja kaislīgs naids. Viņš pameta ātru skatienu uz Ņūdžentu, kas sēdēja blakus, aizklājis seju ar roku. Ņūdžents to visu izjuta tikpat sāpīgi kā viņš, bet Ņūdžents bija rezignētāks, juta kaut ko līdzīgu fatālismam, kas vieglāk ļāva padoties neatvairāmajam. Deivids nevarēja tā locīties. Nekad, nekad! Viņam jārunā, tas viņam jādara. Izmisuma dedzībā viņš cīnījās pēc miera, pēc savaldības, pēc drosmes. Kad Stons beidzot pa līčloču takām bija nokļuvis sava sprediķa galā, starojot uzlūkoja sapulci un apsēdās, Deivids uzlēca kājās.

Viņš gaidīja sasprindzinājumā, nekustēdamies. Viņš pievērsa sev spīkera skatienu. Tad dziļi ievilka elpu. Gaiss lēnām un sāpīgi ieplūda viņa krūtīs, likās, tas iespiedās viņa ķermenī kā cieša apņemšanās. Šai mirklī viņš apņēmās lielā, izmisīgā mēģinājumā vērst šim likumam pretī visa savas dzīves mērķa spēku. Otrs elpas vilciens. Atgriezās pašsavaldība — pašsavaldība un drosme. Viņš iesāka lēni, gandrīz bezpersoniski, tik nopietni un godīgi, ka pēc iepriekšējā runātāja lielmutības viņam acumirklī pievērsās visas palātas uzmanība.

— Cauru pēcpusdienu klausos šajās debatēs. Es priecātos no visas sirds, ja varētu dalīties tai apbrīnā, ko šim likumam velta mani cienījamie kolēģi. — īss klusuma brīdis. — Taču, klausoties viņu gludi veidotajos teikumos, nevarēju atturēties, nedomājis par strādniekiem, ko cienījamais iepriekšējais runātājs tik dzejiski cildināja. Augstais nams zina, ka esmu dažos gadījumos centies pievērst uzmanību postam mūsu zemes kalnraktuvju iecirkņos. Vairāk nekā vienreiz esmu aicinājis cienījamos parlamenta locekļus pavadīt mani uz manu vēlēšanu iecirkni un savām acīm skatīt briesmīgo, bezcerīgo izmisumu, kas tur valda: skatīt vīrus bez darba, sāpju sagrauztās sievas, mazos bērnus, kam sejās redzams bada zīmogs. Ja cienījamais iepriekšējais runātājs būtu pieņēmis manu ielūgumu, viņš laikam gan ar zināmu izbrīnu būtu iesaucies: «Jā, kā tad šie ļaudis īsti dzīvo?» Atbilde ir: viņi nedzīvo. Viņi veģetē. Viņi veģetē apkaunojošos un demoralizējošos apstākļos; viņi nes slogu, kas jo grūtāk panesams tādēļ, ka vissmagāk nospiež vājos un jaunos. Protams, kāds tūliņ piecelsies un teiks, ka tā ir pārspīlēta sentimentalitāte. Es tomēr gribētu jums aizrādīt uz skolu ārstu ziņojumiem šajos iecirkņos, mana paša iecirknī. Šajos ziņojumos jūs atrastu pilnīgu un plašu apstiprinājumu šiem faktiem. Bērni, kam nav apģērba, bērni bez apaviem, bērni stipri zem normālā ķermeņa svara, bērni, kas atzīti par atpalikušiem savā attīstībā, tādēļ ka saņēmuši nepietiekamu barību. Nepietiekama barība! Varbūt šeit atradīsies kolēģi, kam būs pietiekami daudz izpratnes, lai atskārstu nozīmi, uz ko šie vārdi tik smalkjūtīgi norāda. Nesen, sesiju atklājot, mums atkal bija izdevība apbrīnot visu to greznību, spožumu un bagātību, kas, kā mēdz apgalvot, apliecinot mūsu nācijas diženumu. Vai kāds manu godājamo kolēģu vidū kaut mirkli salīdzinājis šo bagātību, greznību un spožumu ar nabadzību, trūkumu, izmisumu un postu, kas atrodams nācijas diženuma ietvaros? Varbūt es Augstajam namam nodaru lielu netaisnību. — Tagad viņa balsī ieskanējās rūgts sašutums. — Divos gadījumos esmu dzirdējis, ka kāds deputāts ieteic Augstajam namam laist apkārt cepuri, lai ziedotu raktuvju iecirkņa trūkumcietējiem. Vai var būt vēl kas zemiskāks? Lai kā šie ļaudis paguruši, mūsu žēlastību viņi negrib. Viņi grib taisnību! Šis likums tiem nedod taisnību. Tas ir lišķīgs, tas liekuļo. Vai tad Augstais nams nesaprot, ka ogļrūpniecība savā būtībā ir citāda nekā visas pārējās rūpniecības? Tā stāv atsevišķi. Te nav runa tikai par ogļu ieguves norisi vien. Ogļrūpniecība ir visas pārējās rūpniecības pamats, tā piegādā izejmateriālu vairāk nekā pusei mūsu zemes ziedošo fabriku. Un vīrus, kas ar dzīvības briesmām izceļ dienas gaismā šo neatvietojamo, nepieciešamo produktu, tur postā un trūkumā, tie strādā par algu, ar ko nepietiktu dažu mūsu kolēģu cigāru lēses samaksai. Vai kāds šā nama loceklis patiesi tic, ka tik nepilnīgs un liekulīgs likums galīgi glābs šo rūpniecību? Ja tā ir, es viņu uzaicinu pieteikties. Mūsu tagadējā kalnrūpniecības sistēma radusies uz labu laimi — nevis kā saimniecisku, bet vēsturisku un personisku faktoru rezultāts. Kā jau teikts, tā celta nevis pēc ģeoloģiskiem, bet gan ģenealoģiskiem apsvērumiem. Vai mani godājamie draugi zina, ka mēs esam vienīgā ievērojamā ogļrūpniecības zeme pasaulē, kur nav valsts vai sabiedrības kontroles pār pašu minerālu? Divas karaliskās komisijas ir vēl īpaši ieteikušas zemes bagātību nacionalizāciju, lai valsts varētu pārveidot ogļu atradņu izmantošanu pēc moderniem saimnieciskiem principiem. Iekām tagadējā valdība tika amatā, tā deva vārdu nacionalizēt raktuves. Un kā tā šo solījumu tagad pilda? Tā ļauj turpināties haosam, akli meklē izeju no vecās konkurences sistēmas, lieto samazinātas produkcijas žņaugus; kad vajadzētu censties pēc tirgus paplašināšanas, tā samazina ražošanu; tā maksā pabalstus slēgtām raktuvēm, lai tās paliktu slēgtas; un strādniekus, kas rada valsts bagātības, tā simtiem un tūkstošiem izmet uz ielas. Es brīdinu Augsto namu, daru uzmanīgu, ka tā var gan vēl kādu laiku turpināt, bet ka beigas neizbēgami būs strādnieku un visas nācijas kā vienības bojā eja. — Viņš jau runāja skaļāk. — Vairāk asins jūs no kalnraču dzīslām nevarat izspiest, lai rūpniecību par jaunu atdzīvinātu. Šīs dzīslas ir izžuvušas. Ubagu algas un bada posts kalnraktuvju apgabalos pastāv jau kopš kara, kopš tā laika, kad cienījamais iepriekšējais runātājs mūsu tautai nemitīgi stāstīja, ka mums tikai jānogalinot labi daudz vāciešu, lai līdz pat mūža galam dzīvotu mierā un labklājībā. Uzmanieties! Sargieties kalnračus notiesāt uz tālākiem posta gadiem! — Viņš atkal pārtrauca runu; viņa balss nu skanēja pārliecinādama, gandrīz lūgdamās. — Likumprojekts jau pēc savas būtības pieļauj, ka lielie karteļi konkurences cīņā iznīcina atsevišķas kalnraktuves. Vai tas vien jau nav loģisks pierādījums tam, ka šai rūpniecībai vajadzētu kļūt par valsts īpašumu! Augstais nams nevar būt akls pret faktu, ka pastāv liels nacionalizācijas plāns, kura mērķis ir aizkavēt katru izsaimniekošanu, strādāt cik vien iespējams racionāli, samazināt izmaksu, pazemināt cenas un vairot patēriņu. Kāpēc mūsu valsts strādnieku valdība neredz šo faktu, bet meklē glābiņu iluzorā kapitālistiskā putrojumā? Kāpēc valdība drosmīgi nesaka: mēs radīsim reizi par visām reizēm kārtību šai juceklī, ko atstājuši priekšteči. Mēs uz visiem laikiem darīsim galu sistēmai, kas mūs novedusi šai haosā. Nācijas vārdā mēs pārņemsim kalnrūpniecību un vadīsim to visas zemes labā. — Atkal klusums, tad Deivida vārdi izskanēja kā kvēls aicinājums. — Apelēju pie šā nama goda un sirdsapziņas! Lai tas pārbauda faktus, ko izklāstīju. Un pirms nobalsošanas griežos it īpaši pie saviem kolēģiem valdībā. Lūdzu tos nenodot strādniekus un kustību, kas tos nolikusi viņu vietās. Lūdzu tos vēlreiz apsvērt savu stāvokli, atmest samierināšanas politiku, pildīt doto solījumu un iesniegt godīgu nacionalizācijas likumu. Ja mēs šai namā piedzīvotu neveiksmi, mēs varētu vērsties pie visas tautas. Cilvēcības vārdā es lūdzu, aicinu jūs ar šo slaveno neveiksmi bruņotiem sākt jaunu cīņu!

Kad Deivids apsēdās, zālē valdīja klusums — tas bija vienlīdz neziņas un sasprindzinājuma klusums. Nams pret savu gribu bija runas varā. Tad Bebingtons vēsi un vienaldzīgi izmeta vārdus:

— Godājamais Slīskēlas pilsētas deputāts laikam gan domā, ka valdībai kalnraktuves nacionalizēt tikpat viegli kā izņemt suņa numuru.

Visi saskatījās, mulsi, nedroši. Tad nāca deputāta Bazila Īstmena vēsturiskais joks. Parlamenta loceklim Bazilam Īstmenam, jaunam torijam no Šīrām, kurš savu reto apmeklējumu laikā Apakšnamā arvien bija pusmiega stāvoklī, piemita retas parlamentāras spējas, kas viņa partijai ļoti noderēja. Viņš prata nevainojami atdarināt dzīvnieku balsis. Un tagad, vārdu «suns» dzirdot, no savas ierastās letarģijas pamodies, viņš apsēdās taisni un pēkšņi ierējās kā sabaidīts suns. Deputāti satrūkās, aizturēja elpu, klusām spurdza. Smiekliņi auga, izvērtās skaļos smieklos. Augstais nams aizraudamies ļāvās gardiem smiekliem. Daži deputāti piecēlās, iesniedza pieprasījumu, nobalsoja. Tās bija kādas krīzes laimīgas beigas. Kamēr deputāti spiedās nobalsošanas zālē, Deivids gluži nemanīts izgāja uz ielas.

XIX

Viņš iegriezās Sentdžeimsa parkā. Viņš gāja steidzīgi, it kā dotos uz kādu noteiktu mērķi, mazliet pastiepis galvu uz priekšu, un viņa acis raudzījās tālumā. Viņš nemanīja, ka bija parkā; viņš apzinājās tikai savu neveiksmi.

Viņš nesajuta ne pazemojuma, ne izmisuma šīs neveiksmes dēļ, bet tikai lielas bēdas, kas nolaidās pār viņu kā slogs un nomāca. Bebingtona pēdējais izsmiekls viņam nedarīja sāpes. Īstmena joks un deputātu smiekli nesacēla dusmas. Viņa domas kavējās lielā tālumā, it kā izsūtītas kaut kur, kur tās atkal sapulcējās un sapratās bēdās, un šīs bēdas nebija viņa dēļ.

Pie Admiralitātes arkas viņš iznāca no parka. Pats to nemanīdams, viņš bija gājis apkārt pa molu; tagad viņa drūmajā stingumā ielauzās ielu kustības troksnis. Viņš mirkli apstājās, noskatījās dzīves steigā un trauksmē, vīriešos un sievietēs, kas steidzās, steidzās; taksometros un autobusos, un automobiļos, kas viņa acu priekšā plūda garām, riņķoja pa šo vienvirziena arēnu arvien ātrāk, arvien straujāk, taurējot, it kā ikviens no tiem izmisis mēģinātu būt pirmais. Tie brauca cits aiz cita, spraucās cits citam garām, līdz pēdējai collai izmantoja katru izdevību, kas tiem radās, un visi brauca vienu un to pašu ceļu. Aplī.

Viņš skatījās, un sāpes viņa skumīgajās acīs kļuva skaudrākas. Trakā skriešanās viņam kļuva par cilvēka dzīves simbolu, par cilvēka dzīves vienvirziena ceļa simbolu. Tālāk un tālāk, tālāk un tālāk, vienmēr tai pašā virzienā un katrs par sevi.

Viņš vēroja steidzīgo vīriešu un sieviešu sejas, un viņam likās, ka katra seja paustu savādu sasprindzinājumu, it kā ikvienu nodarbinātu vienīgi un tikai tā slepenā un īpašā dzīve, kas slēpās aiz šīs sejas, un vairāk nekas. Šis vīrs interesējas par naudu, šis otrs par ēdienu un nākamais par sievietēm. Pirmais šo pēcpusdienu biržā kādu citu atvieglinājis par piecdesmit mārciņām un priecājas. Otrs garā redzēja omārus un sparģeļus un nomocīja smadzenes ar jautājumu, kas vislabāk garšotu, kamēr trešais apsvēra izredzes pavest partnera sievu, kas iepriekšējā vakarā pie viesību galda viņam zīmīgi uzsmaidījusi.

Deividam sirdī iedūrās baiga doma, ka ikviens šajā milzīgajā, steidzīgajā straumē dzīvo pats savām interesēm, savam apmierinājumam, savai labklājībai, pats sev. Katrs apzinājās tikai pats sevi; citu cilvēku dzīve bija tikai viņa eksistences fons — tie nebija nekas; svarīgs bija viņš, viņš, viņš pats. Visu citu cilvēku dzīvei tikai tiktāl bija nozīme, ciktāl tā skāra viena cilvēka laimi, un šis viens cilvēks bija mierā citu cilvēku laimi un dzīvību ziedot, nodot, pievilt, izdzēst un iznīcināt savas labklājības, savu interešu, sevis paša labā.

Šī doma Deividu satrieca. Deivids novērsās no tās, novērsās no satiksmes trakā apkārtskrējiena. Viņš spēji sāka iet tālāk. Viņš devās augšup pa Heimārkitu. Heimārkitā, Pantonielas stūri, uz ielas dziedāja daži vīrieši — četru vīriešu grupa; viņš redzēja, ka tie bija kalnrači. Sastājušies bariņā, visi jaunie vīrieši bija pieliekušies cits pret citu tā, ka pieres gandrīz dūrās kopā. Viņi dziedāja kādu dziesmu velsiešu izloksnē. Tie bija jauni Velsas kalnrači, un tie bija bez darba un dziedāja ielās, kamēr garām ritēja visa Londonas bagātība un greznība.

Dziesma beidzās, un viens no vīriešiem izstieptajā rokā turēja kārbu. Jā, tas bija kalnracis, Deivids redzēja. Šis vīrietis bija kārtīgi noskuvies, uzvalks gan nabadzīgs un novalkāts, bet tīrs, it kā valkātājs lolotu vēlēšanos turēties virspusē, nenoslīdēt dziļumā, kas to raušus rāva lejup. Deivids tīri noskūtajā sejā redzēja sīkās zilās raktuvju rētas. Deivids ielika kārbā vienu šiliņu. Vīrs bez pazemības pateicās, un Deivids vēl lielākās skumjās nodomāja: «Varbūt šis šiliņš palīdzēja vairāk nekā viss mans darbs, visa mana centība, visa mana runāšana pēdējos piecos gados?»

Viņš lēnām gāja uz apakšzemes dzelzce]a Pikadilijas staciju.

Viņš pārgāja pāri uz piestātni, nopirka biļeti un iekāpa nākamajā vilcienā. Viņam pretī sēdēja strādnieks un lasīja vakara laikrakstu. Ziņojumu par Deivida runu, ko vakara izdevumi jau atreferēja. Vīrs gausi lasīja salocīto avīzi, kamēr vilciens dārdēja pa tumšajiem, dimdošajiem pazemes tuneļiem. Deividam ļoti gribējās dzirdēt šā vīra domas par viņa runu. Bet viņš nejautāja.

Batersijas piestātnē Deivids izkāpa no vilciena un gāja uz Blanta ielu. Atslēdzot 33. mājas durvis, viņš bija noguris un tāds kā atvieglots kāpa augšā pa noplukušām grīdsegām izklātajām kāpnēm. Bet viņš vēl nebija ticis līdz pusei, kad viņu aizturēja Takera kundze. Viņš pagriezās, kad viņa to uzrunāja savas dzīvojamās istabas vaļējās durvīs.

— Ārste Barasa zvanīja, — viņa teica. — Zvanīja vairākas reizes, bet nelika neko paziņot.

— Pateicos, Takera kundze.

— Viņa lūdza, lai jūs katrā ziņā piezvanot, tiklīdz pārnākot mājās.

— Labi.

Viņš domāja, ka Hilda zvanījusi, lai izteiktu viņam līdzjūtību. Lai gan Deivids juta pateicību, viņš tomēr nebija tādā omā, lai klausītos līdzjūtības apliecinājumos. Bet Takera kundze neatlaidās:

— Apsolīju ārstei Barasai, ka piezvanīsiet, tiklīdz pārnāksiet.

— Labi, — viņš atkal noteica un pagriezās pret tālruni kāpņu laukumiņā. Kad Deivids izsauca Hildas numuru, viņš dzirdēja, ka saimniece apmierināta aizver durvis.

Pagāja brīdis, kamēr viņš dabūja savienojumu, bet, tiklīdz bija savienots, Hildia tūliņ atbildēja. Vienu sekundi varēja dzirdēt signālu un tad Hildas balsi. Viņa bija sēdējusi pie telefona un gaidījusi.

— Hallo, vai jūs, Hilda? — Pret paša gribu viņa balss skanēja truli un gurdeni.

— Deivid, — viņa sacīja, — es jau visu pēcpusdienu veltīgi pūlos jūs sazvanīt.

— Jā?

— Gribu ar jums runāt, tagad, tūliņ.

Viņš vilcinājās.

— Piedodiet, Hilda, esmu tik noguris. Vai jūs neļaunotos, ja es...

— Jums jānāk, — viņa pārtrauca. — Tas ir svarīgi. Tūliņ!

Klusums.

— Kas tad noticis? — viņš jautāja.

— Pa tālruni nevaru pateikt. Nav iespējams. — Atkal klusums. — Tas zīmējas uz jūsu sievu.

— Ko?

— Jā.

Viņš stāvēja un turēja klausuli kā elektrizēts, aizmirsis nogurumu, vienaldzību, visu.

— Dženija! — viņš teica, kā pats ar sevi runādams.

— Jā, — viņa atkārtoja.

Atkal klusuma mirklis, tad Deivids steidzīgi, aprautā balsī turpināja:

— Vai jūs Dženiju satikāt? Kur viņa ir? Sakiet man, Hilda! Vai zināt, kur viņa ir?

— Jā, zinu.

Atbilde viņu atkal satrauca.

— Tad sakiet man! Kāpēc nevarat man to pateikt?

— Jums jāatnāk šurp, — viņa nomāktā balsī atteica, — vai arī, ja vēlaties, es aiziešu pie jums. Pa tālruni mēs par to nevaram runāt.

— Labi, labi, — viņš piekrita. — Es tūliņ braucu.

Viņš pakāra klausuli un skriešus noskrēja lejā pa kāpnēm, pa kurām tik gausi bija uzkāpis. Bula ielā viņš pamāja taksometram un ātri aizbrauca uz Hildas dzīvokli. Pēc septiņām minūtēm viņš jau zvanīja pie viņas durvīm.

Kalpone bija izgājusi, un Hilda pati viņu ielaida. Viņu uzlūkodams, Deivids juta, kā sirds pukst aiz nepacietības un steigas, un pētoši raudzījās Hildas sejā.

— Nu? — Deivids ātri vaicāja. Viņš gandrīz cerēja, ka Dženija varētu būt Hildas dzīvoklī, varbūt tāpēc Hilda viņu bija lūgusi braukt šurp.

Bet Hilda pakratīja galvu. Kad viņa Deividu veda istabā, no kuras varēja redzēt upi, viņas seja bija bāla un skumja. Deividu neuzlūkodama, viņa apsēdās.

— Kas ir, Hilda? — viņš jautāja. — Nav taču noticis nekas ļauns?

Viņa sēdēja mierīga un stalta savās askētiski melnajās drānās. Melnie mati bija pieglausti bālajai pierei, skaistās, baltās rokas dusēja uz tumšā ģērba. Likās, ka viņa baidītos runāt. Un viņai tiešām bija bail. Viņa teica:

— Dženija šodien atnāca pie manis klīnikā.

— Vai viņa slima? — Viņa sejā parādījās raizes.

— Jā, viņa ir slima.

— Slimnīcā?

— Jā, slimnīcā.

Klusums. Spējais prieks pārvērtās spējās sāpēs. Kaklā iespiedās kamols.

— Kas viņai kait? — viņš jautāja. — Vai viņa ļoti slima?

— Jā, Deivid, diemžēl viņa ir stipri slima. — Un arvien vēl viņa nepacēla acis. — Šorīt viņa atnāca pie manis ambulancē. Viņa pati nezina, ka ir tik slima, bet viņa atnāca un jautāja man, tādēļ ka viņa mani pazīst...

— Vai viņas slimība nopietna? — Deivids bailīgi vaicāja.

— Nu jā... Iekšēja... Zināmā mērā...

Viņš stīvi uzlūkoja Hildu, taču viņš redzēja nevis Hildu, bet Dženiju — nabaga mazo Dženiju, un viņa sejā bija rūpju un dziļa maiguma izteiksme.

Nevilšus sakustēdamies, viņš iesaucās:

— Es tagad iešu uz slimnīcu! Nekavēsimies vairs ne mirkli. Vai nāksiet līdzi, vai man jāiet vienam?

— Pagaidiet! — Hilda sacīja.

Pusceļā uz durvīm viņš apstājās. Tagad pat lūpas Hildai bija bālas. Viņa izskatījās ārkārtīgi nelaimīga. Viņa teica:

— Es nevarēju panākt, lai viņu uzņem Svētās Elizabetes slimnīcā. Darīju visu, kas cilvēka spēkos, bet nebija iespējams. Ziniet, tam ir savs iemesls... Šī slimība... Ak, man vajadzēja viņu ievietot... Sūtīt viņu projām... Man viņa bija jānogādā kādā citā slimnīcā... Pagaidām.

— Kādā slimnīcā? — viņš jautāja.

Beidzot viņa pacēla acis. Viņam tas jāzina, reiz taču viņam tas jāuzzina, tāpēc viņa teica:

— Kanonielas venerisko slimību slimnīcā.

Sākumā viņš nesaprata, it kā izbrīnā noraudzījās Hildas izmisušajā sejā, taču šī izbrīna ilga tikai nedaudzas sekundes. No viņa krūtīm izlauzās nesaprotams, neskaidrs sāpju sauciens.

— Es citādi nevarēju, — Hilda sacīja. Viņa novērsa skatienu, jo bija sāpīgi redzēt Deivida ciešanas. Viņa raudzījās pa logu uz upi, kas lejā varena plūda garām. Straume plūda klusu, un klusums valdīja istabā. Klusums istabā bija ilgs, tas ilga, kamēr Deivids ierunājās:

— Vai es drīkstēšu viņu apciemot?

— Jā, to es varu izgādāt. Tūliņ piezvanīšu. — Viņa vilcinājās, arvien vēl skatienu novērsusi. — Vai arī man iet līdzi?

— Nē, Hilda, — viņš nomurmināja. — Iešu viens.

Viņš palika stāvam, kamēr Hilda runāja ar dežūrārstu, un, tiklīdz viņa pasacīja, ka viss nokārtots, viņš steidzīgi pateicās un aizgāja. Viņš jutās nespēcīgs. Vienu mirkli viņam likās, ka zaudēs samaņu, un viņš pieķērās treliņu žogam, kas ietvēra namu bloku. Deividam likās briesmīgi, ka viņam tik maz spēka; viņš baidījās, ka Hilda to varētu redzēt, ja pa logu noskatītos viņam pakaļ, bet viņš citādi nevarēja. Apakšstāva dzīvoklī gramofons spēlēja «Tev pieder mana sirds...». Visi tagad dziedāja un spēlēja šo dziesmu — tas bija Londonas jaunākais grāvējs. Deivids atcerējās, ka jau kopš pusdienas neko nav ēdis. Viņš domāja: «Man derētu mazliet uzkost. Citādi slimnīcā varu vēl sarīkot scēnu.»

Viņš palaida aukstos dzelzs treliņus vaļā un pāri uzbērumam gāja uz kādu kafijas būdu. Šī kafijas būda patiesībā bija ormaņu pajumte, bet vīrs, kas tur rīkojās, laikam redzēja, ka Deivids jūtas nevesels, jo pasniedza viņam karstu kafiju un sviestmaizi.

— Cik? — Deivids jautāja.

— Pieci pensi, — vīrs atbildēja.

Kafiju dzerot un maizi ēdot, Deividam nemitīgi ausīs dūca gramofons.

Kanonielas slimnīca nebija visai tālu no kafijas būdas, un taksometrs viņu ātri aizveda turp. Viņš salīcis sēdēja mašīnā, kas bija tīra un jauna, ar dzeltenu papīra puķu pušķi vāzē. Mašīnā virmoja viegla smarža — parfīma un cigaretes dūmu smarža. Likās, ka dzeltenās papīra puķes smaržotu pēc parfīma un cigaretes dūmiem.

Kanonielas slimnīcas vārtsargs bija vecs, briļļains vīrs. Tas bija vecs un gauss, un, lai gan Hilda bija zvanījusi, pagāja tomēr brīdis, kamēr viņu ielaida. Deivids gaidīja vecā vīra istabiņā, kamēr tas pa vietējo tālruni sazvanīja nodaļu. Grīdas mozaīkai bija sarkani zils raksts; grīdas malas uzliektas pret sienu, lai nekrātos putekļi.

Lifts smilkstēdams lēnām brauca uz augšu un apstājās pie kādas nodaļas. Dženija, Deivida sieva, gulēja šai nodaļā. Deividam smacējoši ātri pukstēja sirds. Viņš gāja māsai līdzi.

Istaba bija gara un vēsa, un balta, un abās pusēs stāvēja šauras, baltas gultas. Viss bija skaisti balts, un katrā skaisti baltajā gultā gulēja kāda sieviete. «Tev pieder mana sirds...» Deivida ausīs arvien vēl dūca gramofons, arvien skaļāk un skaļāk...

Dženija! Beidzot tur bija Dženija, viņa sieva Dženija, pēdējā skaisti baltajā gultā aiz skaisti balta aizkara. Viņa sievas Dženijas pazīstamā, mīļā seja parādījās šīs zāles skaistajā un dīvaini iespaidīgajā baltumā. Sirds viņam krūtīs sarāvās, klauvēja vēl smacējošāk. Viss viņa augums drebēja.

— Dženij, — viņš čukstēja.

Nodaļas māsa uzmeta viņam skatienu un atstāja vienu. Māsas lūpas bija savilktas, gurni viņai ejot šūpojās.

— Dženij, — viņš atkal čukstēja.

— Es zināju, ka tu nāksi, — viņa sacīja. Viņa gurdi savilka lūpas senajā jautājoši glaimīgajā smaidā.

Sirds viņam krūtīs sažņaudzās, viņš neko nevarēja pateikt; viņš atslīga krēslā blakus gultai. Vislielākās sāpes viņam darīja Dženijas acis. Tās bija nopērta suņa acis. Vaigus klāja sīku, sarkanu dzīsliņu tīkls, lūpas bija bālas. Viņa vēl arvien bija skaista un neizskatījās vecāka, bet šis skaistums šķita mazliet apbružāts. Traģiskā kārtā viņai bija šis apbružātais izskats.

— Jā, — viņa teica. — Zināju, ka tu nāksi. Komiski, ka es gāju pie ārstes Barasas; bet, kad saslimu, es negribēju svešu ārstu. Un es biju dzirdējusi par Hildu Barasu, un, tā kā mēs Slīskēlā bijām pazīstamas un vispār... Un tā iznāca. Un, ak, es zināju, ka tu atnāksi.

Viņš redzēja — viņa priecājās, ka viņš atnācis. Dženijā nebija ne miņas no tā briesmīgā saviļņojuma, kas liesmoja Deividā. Vieglu sirdi un mazliet samulsusi viņa priecājās, Deividu redzot. Viņš ar mokām meklēja vārdus.

— Vai tu te jūties labi? — viņš jautāja.

Viņa mazliet pietvīka, nokaunējusies par to, ko senās dienās būtu saukusi par savu «stāvokli». Viņa mulsi teica:

— Jā, ļoti labi. Zinu, ka esmu kopējā zālē, bet māsa ir tik burvīga, īsta dāma. — Balss viņai skanēja mazliet aizsmakusi. Redzoklis vienā acī bija melns un lielāks nekā otrā.

— Priecājos, ka jūties labi.

— Jā, — viņa teica. — Protams, es nekad neesmu bijusi augstās domās par slimnīcām. Atceros vēl, kā bija, kad tētis pārlauza kāju. — Viņa atkal uzsmaidīja, un šis smaids viņam dūrās sirdī kā nazis — atkal nopērta suņa luncināšanās! Viņš klusi teica:

— Kaut jel tu man būtu atrakstījusi, Dženij.

— Es lasīju par tevi, — viņa sacīja. — Daudz lasīju par tevi avīzēs. Vai zini, Deivid, — pēkšņi viņas balss kļuva dzīvāka. — Vai zini, vienreiz tu uz ielas — tas bija ostmalā — man pagāji garām? Pavisam, pavisam tuvu.

— Jā? Kāpēc tad tu mani neuzrunāji?

— Nu, pirmajā brīdī gribēju to darīt, bet tad tomēr ne. — Viņa atkal viegli nosarka. — Zini, es tur biju ar kādu paziņu.

— Saprotu, — viņš teica.

Iestājās klusums.

— Tu biji Londonā? — viņš beidzot jautāja.

— Jā, — viņa pazemīgi atbildēja. — Nezinu, kādēļ, bet Londonā man ļoti patīk. Restorāni un veikali un tā tālāk. Man klājās gluži labi, patiesībā ļoti labi. Nedomā, ka man visu laiku klājās slikti. Dažreiz dzīvoju tiešām lieliski. — Viņa uz brīdi apklusa, izstiepa roku pēc krūzītes, kas stāvēja pie gultas. Deivids ātri satvēra krūzīti un padeva viņai.

— Komiski, — viņa sacīja. — Gluži kā maza tējkanniņa.

— Vai tev slāpst?

— Ak nē, tās tikai manas iekšas. Nepaies ilgs laiks, kad atkal būšu kārtībā. Ārste Barasa mani operēs, tiklīdz būšu diezgan stipra. — To viņa teica gandrīz ar lepnumu.

— Jā, Dženij, — viņš nomurmināja

Viņa atdeva krūzīti un uzlūkoja viņu. Kaut kas Deivida acīs lika viņai nodurt skatienu. Valdīja klusums.

— Piedod man, Deivid, — viņa beidzot teica. — Piedod, ja nebiju laba pret tevi.

Viņam sakāpa asaras acis. Kādu brīdi viņš nevarēja parunāt. Tad viņš čukstēja:

— Kļūsti atkal vesela, Dženij, tas ir viss, ko no tevis vēlos.

Viņa gurdi jautāja:

— Vai tu zini, kas tā par slimnīcu?

— Jā, — viņš teica.

Iestājās klusums.

— Pirms operācijas mani te paārstēs, — viņa sacīja.

— Jā, Dženij.

Atkal klusums; tad viņa pēkšņi sāka raudāt. Viņa klusi raudāja spilvenā. No viņas acīm, nopērta suņa acīm, lēni ritēja asaras.

— Ai, Deivid, — viņa nopūtās, — man kauns tev acīs skatīties.

Pienāca māsa.

— Nu, nu! — viņa teica. — Man šķiet, šai dienai pietiks. — Un viņa palika stāvam vienaldzīga, biedējoša.

Deivids teica:

— Rīt atkal atnākšu, Dženij. Rīt.

Viņa pasmaidīja caur asarām.

— Jā, Deivid, atnāc rīt, atnāc.

Viņš piecēlās. Viņš pieliecās un noskūpstīja Dženiju.

Māsa, pavadījusi viņu ārā pa durvīm, salti sacīja:

— Man jums jāaizrāda, ka šai zālē gan nav ieteicams nevienu skūpstīt.

Viņš neatbildēja. Viņš izgāja no slimnīcas. Kanonielā leijerkaste spēlēja: «Tev pieder mana sirds...»

XX

Jaukā oktobra dienā ap desmitiem no rīta krustmāte Kerija paskatījās pa savas istabas logu uz Lindena laukumu un priecīgi nolēma iziet mazliet pastaigāties. Divreiz dienā — priekšpusdienā un pēcpusdienā — krustmāte Kerija, ja laiks bija labs, gāja drusku pastaigāties. Starp mazajiem priekiem, ko sniedza dzīve Londonā, pirmajā vietā bija šīs mazās pastaigas, kurās krustmāte Kerija tik mierīga un laipna mēdza doties.

Jā, krustmāte Kerija bija Londonā. Tiešām savādi, ka viņa atradās šai valsts centrā, kas iztālēm vienmēr bija mulsinājis un biedējis viņu. Un tomēr, vai tas tik savādi? Ričards bija miris. Neptūns pārdots — to ieguva un tagad atkal izmantoja «Mozons, Gaulens un biedri». Arī Lovas diemžēl vairs nebija, jo misters Gaulens šo māju pārvērta par savu mitekli, dzirdēja runājam, ka viņš izdodot milzu summas, lai pārkārtotu māju un dārzus. Ak dievs, ak dievs! Krustmāte Kerija sarāvās, iedomājoties, ka neprasmīgas rokas varbūt pieskaras viņas sparģeļu dobēm. Kā viņa šīs pārmaiņas varētu pārciest, ja būtu palikusi Slīskēlā? Neviens viņu arī neaicināja tur palikt. Arturs bija kļuvis īgns un sabozies un tagad strādāja raktuvē par inspektoru, un krustmāti neaicināja pie sevis mazajā, īrētajā mājā Hedlijas ielā. Protams, viņa nekad nevarēja aizmirst to briesmīgo nakti, kad viņš galīgi piedzēries pārbrauca no Tainkāslas un skarbi pateica, ka viņai nu «pašai jādomājot par sevi». Nabaga zēns! Viņš laikam gan nezināja, cik dziļi viņa vārdi krustmāti ievaino. Protams, viņai ne prātā nenāca vilkt dzīvību un paciest pazemojošu līdzjūtību apkārtnē, kur agrāk baudīta tāda cieņa. Viņai bija tikai sešdesmit četri gadi. Viņai bija simt divdesmit mārciņu liels ienākums gadā. Tas nozīmēja neatkarību. Un Londona, inteliģences un kultūras pilsēta, gaidīja. Pati brīnīdamās par savu drosmi, krustmāte Kerija šo lietu tomēr apsvēra rūpīgi, kā vienmēr. Londonā viņa bija tuvu Hildai, kas pēdējā laikā izturējās laipni, un ne visai tālu no Greisas, kura vienmēr bijusi laba pret viņu. Mīļā Greisa, tā krustmāte Kerija domāja, viņa arvien vēl vienkārši, pieticīgi un nabadzīgi dzīvoja bez rūpēm ar vīru un bērniem, vienaldzīga pret naudu un visām materiālajām lietām, toties laimīga, vesela un laimīga. Jā, krustmāte Kerija gribēja katru gadu vienu vai divus mēnešus pavadīt pie Greisas Bārnemā. Un tad vēl Lora, Lora Milingtone, kas jau tik ilgus gadus ar slimo vīru dzīvo Burnmetā. Krustmāte Kerija noteikti domāja Loru apciemot. Vispār labajai krustmātei Kerijai dzīve Anglijas dienvidos šķita rožaina. Sava mūža pēdējos trīsdesmit gadus viņa lielāko tiesu bija pavadījusi slimnieku — Harjetas un Ričarda istabās. Varbūt krustmātei Kerijai sirds dziļumos bija apnikušas slimnieku istabas un netīras gultas veļas mainīšana?

Protams, iecirknis, kas viņu valdzināja, bija Beizvotera. Neviens labāk par krustmāti Keriju nezināja, ka Beizvotera bija «mazliet slīdējusi uz leju», bet galu galā viņa ar lepnu atziņu nodomāja, ka arī pati ir mazliet slīdējusi uz leju. Agrākās godības paliekas Beizvoterā modināja jutīgu atbalsi krustmātes Kerijas sirdī, tā ka viņa nolieca galvu rezignācijā, kas tomēr nebija izmisība. Un Lindena laukums bija tik piemērots, koku zaļā lapotne pavasarī tik maiga un jauka pret veco namu izbalējušo dzelteno apmetumu! Un ielas galā bija baznīca, kas radīja noskaņu un nomierināja. Pēdējā laikā krustmāte Kerija bija kļuvusi vēl dievbijīgāka, un rīta dievkalpojumos un vakara svētbrīžos Sentfilipā, ko viņa tagad kārtīgi apmeklēja, no viņas acīm bieži ritēja lieglaimīga aizkustinājuma asaras. Sentfilipa tornī reizēm zvanīja spalgs, dzidrs zvans, un piena vīra sauciens ielās skanēja patīkami, un no daudziem pagrabstāva logiem pacēlās ceptas jēra gaļas smarža. Gitinza kundzes nams nr. 104-c, kur krustmāte Kerija pēc rūpīgas aptaujas noīrēja istabu, bija ārkārtīgi cienījams, un vannas istaba tur vienmēr tīra, kaut arī vannas emalja bija saplaisājusi un drupa nost. Divi peniji, ko iemeta vannas krāsns automātā, apgādāja lielisku siltu ūdeni, un veļas mazgāšana, kā jau pienākas, vannas istabā bija stingri noliegta. Visas misis Gitinzas īrnieces bija vecākas dāmas, atskaitot vienu jaunu indiešu džentlmeni, tieslietu studentu, bet pat tas, kaut arī krāsainais, vannas istabā uzvedās tīrīgi.

Šos daudzos labumus apzinoties, krustmāte Kerija atkāpās no loga un apskatīja savu istabu. Te viņa dzīvoja omulīgi un mājīgi savu mantu, savu dārgumu vidū — kāda laime, ka viņa mūža dienu nebija neko aizmetusi! Istaba tiešām bija pilna ar viņas dārgajiem un mīļajiem īpašumiem. Uz galda stāvēja Šveices zemnieku māja, ko Harjeta viņai pirms četrdesmit gadiem pārveda no Lucernas. Kokgriezuma darbs bija tiešām burvīgs, un iekšā stāvēja mazas gotiņas, — un ja tikai iedomājās, ka viņa to gandrīz bija gribējusi ziedot labdarības izsolei! Turpat pie melnā zvana roktura blakus marmora kamīna dzegai karājās trīs Artura sūtītas skatu kartītes no Buloņas, ko viņa pati pirms ilgiem gadiem bija ielikusi rāmīšos. Šīs pastkartes viņa vienmēr bija mīlējusi: krāsas tik priecīgas, un, protams, ārzemju markas, kas tām arvien vēl bija otrā pusē, kādu dienu būs vērtīgas. Un tur pie pretējās sienas kokā iededzinātais dzimšanas dienas dzejolis, ko pati pirms četrpadsmit gadiem sacerēja mīļajai Harjetai. Dzejolis, kas sākās ar vārdiem «Ai, prieka diena, kad tu gaismu ieraudzīji», bija ļoti skaists, un kur tad nu vēl iededzinājumi! Nu protams, krustmāte Kerija tolaik bija aizrāvusies ar iededzinājumiem.

Visas tās bija tepat, visas viņas mantas: viņas fotogrāfijas, viņas albums uz galda, viņas porcelāna servīze, iedzeltenais globuss no klases istabas, lielā kauri gliemežnīca, kas vienmēr stāvēja tam blakus, solitāru spēle, no kuras Arturs septiņu gadu vecumā pazaudēja vienu stikla lodīti, — ak, tās šausmas, toreiz iedomājoties, vai tik Arturs to nav norijis! Spalvu slauķis ar tur klāt piederīgo sūkļa mapi, 1907. gada galma almanahs — viss; bija uzglabāta pat no salmiem pītā mušu pletne, ko viņa vēl pēdējā laikā nopirka Ričardam.

Šī viena istaba pauda krustmātes Kerijas dzīves stāstu, un šai istabā krustmāte Kerija nevarēja žēloties par savu likteni. Nē, te viņa atcerējās savus priekus, atcerējās tos ar pateicības jūtām. Bet tagad viņa gribēja doties savā mazajā pastaigā.

Viņa piegāja pie četrstūrainā spogulīša un uzlika cepuri. Cepuri viņa bija pirkusi pirms septiņiem gadiem, un tagad tā izskatījās mazliet izbalējusi un arī spalva jau drusku izspūrusi, tomēr vēl gluži laba cepure — melns piederas gandrīz visur. Tad viņa uzvilka cimdus un paņēma padusē cieši satīto lietussargu, it kā tā būtu šautene. Viņa pameta istabā pēdējo skatienu: uz puskukuli maizes un mazo piena kanniņu, kas kārtīgi nolikti stāvēja plauktā, uz vakar atlikušo tomātu turpat blakus, uz kakao kārbas vāku, uz rūpīgi noslēgto gāzes pavardiņu, uz logu, kas bija pavērts tieši tik, cik vajadzēja, lai ienāktu gaiss; nekur nemētājās sērkociņi, viss tīrs un kārtībā. Apmierināta, augstu paceltu galvu krustmāte Kerija izgāja ārā.

Lēnām viņa soļoja pāri Lindena laukumam uz Vestbenas ielu, ieskatījās logos, apbrīnoja dažādas preces veikalos. Tad Vestbenas ielas galā viņa pastāvīgās apmeklētājas izskatā it kā ar apzinātu mērķi iegāja pie Merita. Merits bija burvīgs veikals, noteikti labākais starp lielo preču namiem, un te varēja aplūkot un apbrīnot visu, itin visu.

Pusstundu krutmāte Kerija staigāja pa Merita zālēm, galvu zem antīkās, melnās cepures piešķiebusi. Viņa pat vienu vai divas reizes apstājās, lai pavaicātu kādas preces cenu. Pārdevējas izturējās ārkārtīgi pieklājīgi, tas krustmāti Keriju iepriecināja īpaši tādēļ, ka viņas iepirkumi nekad nevarēja būt plaši. Viņas finansiālais stāvoklis ar simt divdesmit mārciņām gadā bija pilnīgi nodrošināts, taču nenoliedzams palika fakts, ka viņa nedrīkstēja būt vieglprātīga. Bet šodien viņa bija vieglprātīga. Jau kopš dažām nedēļām viņa tīksminājās ap vienu papīrnazi, ko nemaz nevarēja atšķirt no īsta ziloņkaula un kam viens gals — cik neticami! — bija izveidots kā papagaiļa galva ar knābi. «Ak kungs, kā gan tādas lietas var iztaisīt?» krustmāte Kerija izbrīnījusies sev jautāja. Ak, tas bija tiešām sevišķi skaists papīrnazis un maksāja deviņus pensus. Bet šodien krustmātei Kerijai sajūsmā ieplētās acis. Papīrnazim bija piesprausta zīmīte un zīmītē rakstīts: «Cena pazemināta — sešarpus penija.» Žēlīgā debess, kāda izdevība, cik izdevīgs pirkums! Krustmāte Kerija ieguva papīrnazi un noskatījās, kā to ietin zaļā papīrā un apsien ar zaļu aukliņu. Un viņa uz vietas nolēma papīrnazi dāvināt Hildai.

Priecādamās par pirkumu — jo viņa turēja par goda lietu šad tad pie Merita kaut ko nopirkt —, krustmāte Kerija gāja uz liftu. Lifta apkalpotāja, tērpta kā žokejs, piespieda pogu un uzdrāzās ar krustmāti Keriju pašā augšējā stāvā. — Lasāmā, rakstāmā un atpūtas istaba! — izsauca lifta meitene. Skaista telpa ar ciedru koka paneļiem, spoguļiem, ērtiem atzveltnes krēsliem, daudziem laikrakstiem un žurnāliem un dāmām, kas atpūtās. Un turklāt tas neko nemaksāja, ne penija — tas bija neticami.

Krustmātei Kerijai no lifta iznākot, lietussargs, ko viņa vēl arvien nesa kā šauteni, atdūrās meitenei sēžamvietā.

— Ai, piedodiet! — krustmāte Kerija iesaucās, un cepures spalva drebēja vainas apziņā. — Ticiet man, tas notika aiz pārskatīšanās.

— Lūdzu, cienītā kundze, — lifta meitene atbildēja.

Cik pieklājīgi!

Krustmāte Kerija stundu pavadīja, lasot laikrakstus. Vesels pulks dāmu, kas līdzinājās krustmātei Kerijai, šķita lasām laikrakstus. Varbūt spoguļi radīja optisku ilūziju, tik daudz pavecu dāmu, mazliet apbružātas un izbalējušas, melnās drēbēs ģērbušās, dedzīgi centās cik iespējams labi izmantot bezmaksas laikrakstu lektīru. Un tiešām, avīzes šodien bija pilnas jaunām ziņām. Zeme atradās satraukuma virpulī. Misters Makdonalds atkal bijis pie karaļa, pārspriedumu priekšplānā atkal nacionālais kabinets, un daudz runāja par nākamajām vēlēšanām. Krustmāte Kerija ar visu sirdi bija par nacionālu valdību — tas bija tik d r o š i. «Tribīnē» bija lielisks raksts «Neļaujiet sociālistiem nozagt jūsu naudu!» un cits raksts «Meteorā» — «Prātā jukušais boļševisms». Krustmāte Kerija izlasīja abus. Priecīga viņa izšķirstīja visas avīzes, neaiztika tikai briesmīgo leiboristu partijas ķengu lapu, kas sniedza milzīgu vairumu nejēdzīgi pārspīlētu ziņojumu par postu Dienvidvelsas ielejās. Lovā viņai vienmēr atlika tik maz laika lasīšanai. Tagad viņa prata savu brīvo laiku novērtēt.

Tas pats lifts viņu noveda lejā, un viņai uzsmaidīja tā pati lifta meitene. Jauka meitene, tiešām jauka meitene, un krustmāte Kerija no sirds cerēja, ka šo meiteni drīz paaugstinās.

Viņa izgāja no preču nama un virzījās uz Hildas dzīvokļa pusi, jo gribēja nodot savu dāvanu. Kā parasti viņa gāja caur Kensingtonas dārziem. Ceļš uz dārziem bija patīkams, bet slēpa sevī lielu kārdinājumu — konditoreju «Ābeļziedi». Krustmāte Kerija tikai retu reizi turējās pretī pašcepto kūku un biskvītu smaržai, un, par spīti neparastajai izšķērdībai, ko jau bija atļāvusies pie Merita, viņa gāja iekšā. Jaunā dāma viņu pazina, pasmaidīja, piegāja pie stiepļu groziņa un paņēma kafijas krēma kūku par diviem pensiem. Viņa ielika kūku papīra turzā.

— Varbūt būs lietus, — jaunā dāma ieminējās, pasniegdama krustmātei Kerijai turziņu.

— Ak, cerēsim, ka nebūs, mīļais bērns, — krustmāte Kerija teica, pasniegdama meitenei divus pensus. Tagad viņai bija papīrnazis un divpeniju kūka, kas, glezni skrubināta, launagu pārvērta svētkos. Īsta iepirkumu diena!

Kensingtonas dārzi bija skaisti, it īpaši bērni pie Apaļā dīķa — tieši dievišķīgi! Šodien tur bija viens tāds ķipars, krustmāte Kerija savā nodabā nodomāja, īsts ķipars mazā, mazā mētelītī — drēbnieka darbs pēc mēra—, un tas ķepurojās un ķepurojās, aizķepurojās projām no savas aukles un tikko neiekrita dīķī. Ak, tu mīļais maziņais!

Kaijas arī! Tās šāvās lejā un ķērca pēc maizes un speķa ādiņām — ai, krustmāte Kerija jūsmoja par kaijām! Kaijām meta tik daudz maizes, ka Apaļā dīķa malas bija kā nosētas peldošiem maizes gabaliem, daudziem simtiem peldošu maizes gabalu. «Šie jaukie, mīļie putniņi!» krustmāte Kerija domāja, tomēr bija savādi, ka visa šī maize te aizgāja bojā, kur tik daudz bērnu cieta trūkumu; zināms, ja varēja ticēt tai riebīgajai avīzei pie Merita. Bet tas nevarēja būt, tas būs rupjš pārspīlējums; bez tam arvien vēl taču bija sabiedriskā labdarība.

Nomierinājusies viņa gāja pa Izstādes ielu. Sautkensingtona bija burvīga un arī Čilzija — Kārlails un mīkleņu koks, vai varbūt tas bija krūms? Krustmāte Kerija tuvojās Hildas dzīvoklim. Viņai patika Hildu apciemot. Patiesībā viņa loloja klusu cerību, ka Hilda kādu dienu aicinās viņu pie sevis par saimniecības vadītāju. Viņa jau iedomājās, kā līdz augšai aizpogātā, melnā ģērbā un cienīgā nopietnībā viņa ved Hildas pieņemamā istabā pacientus un ievērojamas personas — jo grūtāk slimas un jo ievērojamākas, jo labāk. Lai gan krustmāte Kerija slimnieku istabām bija teikusi ardievas, slimības to arvien vēl dīvaini valdzināja.

Kalpone teica, ka Hilda esot mājās. Krustmāte Kerija viņu apveltīja ar to īpašo, mazliet glaimīgo smaidu, ko jau trīsdesmit gadus bija rādījusi Lovas kalpotājiem, un sekoja viņai dzīvojamā istabā.

Bet te krustmāti Keriju gaidīja liels pārsteigums. Hilda nebija viena, un krustmāte Kerija izbijās, ieraudzījusi, ka Hildas viesis ir Deivids Feniks. Viņa apstājās kā pienaglota pie Hildas istabas durvīm, un viņas kalsnā seja kļuva sarkana.

— Piedod, Hilda, — viņa murmināja. — Es nezināju... Domāju, ka esi viena.

Hilda piecēlās. Viņa bija klusēdama sēdējusi un neizskatījās sevišķi iepriecināta, krustmāti Keriju ieraugot. Tomēr teica:

— Nāc iekšā, krustmāt Kerij! Tu taču pazīsti Deividu Feniku.

Vēl vairāk uztraukta krustmāte Kerija sniedza Deividam roku. Viņa zināja, ka Hildai ar Deividu ir draudzīgas attiecības. Bet ieraudzīt viņu vaigu vaigā, šo jauko jaunekli, kas kādreiz bija Artura audzinātājs un tagad parlamentā teica tik briesmīgi dumpīgas runas, — tas sniedzās gandrīz pāri viņas spēkiem. Viņa ieslīga atzveltnes krēslā pie loga.

Deivids paskatījās pulksteni

— Man nu diemžēl jāiet, — viņš sacīja, — pēcpusdienā jābūt slimnīcā.

— Ak, es negribu jūs izdzīt! — krustmāte Kerija tūlīt iesaucās. Deivids viņai likās bāls un paguris. Arī viņa acis bija skumjas, briesmīgi skumjas; šajās acīs bija sāpīgas gaidas.

— Šodien jauka diena, — viņa ar skubu turpināja. — Baidījos, ka līs, bet nelīst.

— Nedomāju, ka šodien līs, — Hilda atbildēja pēc nepatīkama klusuma brīža.

Krustmāte Kerija teica:

— Jācer, ka nelīs.

Atkal klusums.

— Nācu caur Kensingtonas dārziem, — krustmāte Kerija uzņēmīgi turpināja. — Tieši tagad tie ir tik brīnišķīgi skaisti.

— Tiešām? — Hilda jautāja. — Jā, man šķiet, tev taisnība.

— Pie Apaļā dīķa bija burvīgs mazs puisēns, kā pelīte, — krustmāte Kerija smaidīdama stāstīja. — Mazā, mazā sarkanā mētelītī. Tev vajadzēja viņu redzēt! Viņš bija tik m ī ļ š.

Par spīti viņas labajam nolūkam, krustmātei Kerijai bija neskaidra sajūta, ka Hilda patiesībā neklausās. Tādās kā izbailēs viņa uzlūkoja Deividu, kas, klusēdams un domās iegrimis, stāvēja pie loga.

Krustmāte Kerija manīja kaut ko nepatīkamu — viņas deguns vienmēr saoda kaut ko nelāgu, tāpat kā lapsa saož lapsu medību dienu. Viņā modās ziņkārība. Bet Deivids atkal paskatījās pulkstenī un teica Hildai:

— Nu man tiešām jāiet. Uz redzēšanos trijos.

Viņš sniedza krustmātei Kerijai roku un aizgāja. Krustmāte Kerija uzmanīgi klausījās katrā sīkumā, dzirdēja, ka viņš priekšistabā vēl runā ar Hildu, bet sev par lielu nepatiku nevarēja saprast, ko viņš saka. Šoreiz ziņkārība uzvarēja biklumu. Kad Hilda ienāca atpakaļ, krustmāte Kerija iesaucās:

— Kas tad noticis, Hildiņ, mīļais bērns? Viņš bija tik uztraukts. Un kāpēc viņš runāja par slimnīcu?

Vienu mirkli Hilda izlikās, ka nebūtu jautājumu dzirdējusi, tad viņa atbildēja negribot, it kā vēlētos reizi par visām reizēm noraidīt krustmātes Kerijas ziņkārību.

— Runa bija par viņa sievu. Viņa ir slimnīcā. Šodien pēcpusdienā viņu operēs.

— Ak tu žēlīgā debess, ak tu žēlīgā debess! — krustmāte Kerija murmināja, un acis viņai ieplētās apmierinātā sensācijas kārē. — Bet...

— Te nav nekādu bet, — Hilda strupi pārtrauca. — Es viņu operēšu un labprāt par to nerunātu.

Krustmātes Kerijas acis ieplētās vēl platākas. Brīdi valdīja klusums, tad viņa pazemīgi nomurmināja:

— Vai tu viņu dziedināsi, Hildiņ, mīļais bērns?

— Ko tad tu citu sagaidi? — Hilda dzedri atbildēja.

Krustmātes Kerijas seja izstiepās. Ak tu žēlīgā debess, ak tu žēlīgā debess! Hilda arvien vēl prata būt tik dzedra. Krustmāte Kerija labprāt būtu Hildai pajautājusi, kas Deivida sievai kait, bet Hildas izturēšanās bija pārāk noraidoša. Nomākta un pazemīga krustmāte Kerija dziļi nopūtās; atkal viņa veselu minūti klusēja. Tad pēkšņi kaut ko atcerējās, un viņas seja atplauka.

— Ak, starp citu, Hilda, es tev atnesu burvīgi jauku, mazu dāvanu. Vismaz... vismaz man tā liekas burvīga. — Viņa starojoši uzsmaidīja drūmajai Hildai un pasniedza papīrnazi.

XXI

To pašu pēcpusdienu Deivids pusdivos devās ceļā uz Svētās Elizabetes slimnīcu, kur Dženija pēc apmierinošas asins analīzes bija pārvietota. Viņš zināja, ka būs par daudz agri, bet nespēja mierīgi sēdēt mājās un domāt par to, ka Dženiju operē. Dženijai, viņa sievai, šodien izdarīs operāciju.

Šajos mēnešos, kamēr Dženiju ārstēja, lai sagatavotu operācijai, viņš bieži sev jautāja, ko viņš pret Dženiju jūt. Ne mīlestību. Nē, mīlestība tā nevarēja būt; tā jau sen mirusi. Bet tomēr — lielas un neatvairāmas jūtas. Kaut ko vairāk nekā līdzjūtību.

Viņas saraustītais stāstījums tagad bija gluži skaidrs; viņa Deividam šo to pastāstīja, reizēm sameloja un vienmēr izpušķoja, un tomēr nožēlojamā kārtā viņai neizdevās no faktiem iztaisīt dzeju. Londonā atbraukusi, viņa drīz dabūjusi vietu kādā no lielajiem preču namiem. Bet darbs bijis grūts, daudz grūtāks nekā pie Slaterija, un alga mazāka, daudz mazāka, nekā viņa savā optimismā iedomājusies. Drīz Dženijai radies draugs. Tad otrs draugs. Dženijas draugi sākumā visi bijusi īsti džentlmeņi un beigās izrādījušies par gataviem neliešiem. Stāsts par biedrenes vietu bija izdomājums — Dženija nekad nebija bijusi ārpus Anglijas. Deividam šķita savādi, ka Dženija īsti neizprot savu stāvokli. Viņai arvien vēl piemita tas pats bērnišķīgais vieglums, ar kādu viņa atrada aizbildinājumus un attaisnojumus, tā pati bērnišķīgā spēja sapņaini žēlot sevi. Viņa bija ievainota un samīta, bet viņa nebija vainīga. — Vīrieši, Deivid! — viņa šņukstēja. — Tu man neticētu. Negribu vairs redzēt neviena vīrieša, nē, savu mūžu vairs ne.

Arvien vēl tā pati Dženija. Kad viņš atnesa puķes, viņa bija gaužām apmierināta; ne tādēļ, ka puķes viņai daudz ko nozīmētu, bet tādēļ, ka tas māsai pierādīja, cik augstu viņa pacēlās pāri citām slimniecēm. Deividam bija aizdomas, ka viņa māsai izdomājusi kādu mazu stāstu — katrā ziņā smalku un romantisku stāstu. Bija tāpat kā toreiz, kad viņu pārveda šurp uz Svētās Elizabetes slimnīcu. Viņš izgādāja, lai viņai ierāda mazu atsevišķu istabiņu, un viņa māsai bija stāstījusi, — tas pierādot, «cik ļoti vīrs viņu cienot». Pat slimnīcā viņa palika romantiska. Tas likās neticami, bet bija patiesība: nosodījusi vīriešu nelietību, viņa palūdza Deividam pasniegt lūpu zīmuli no somiņas, ko slepeni bija iedabūjusi skapītī blakus gultai. Skapītī viņa glabāja mazu spoguli, lai pirms Deivida apmeklējumiem «sakoptu skaistumu». Spoguļi bija noliegti, bet Dženijai bija spogulis; viņa gribot, tā pati teica, Deividam būt s k a i s t a.

Deivids nopūtās, tuvodamies slimnīcai. Viņš cerēja, ka galu galā viss beigsies labi, to viņš cerēja ar visu sirdi.

Viņš paskatījās pulkstenī virs slimnīcas vārtiem. Arvien vēl par agru, daudz par agru, bet bija tāda sajūta, ka viņam jābūt slimnīcā. Viņš negribēja gaidīt ārā, viņš nevarēja klejot pa ielām, viņam bija jāiet iekšā. Deivids pagāja garām vārtsarga telpai un kāpa augšā. Viņš uzkāpa otrā stāvā, kur gulēja Dženija, un stāvēja vēsajā, plašajā gaitenī.

Šai gaitenī bija daudz durvju — Hildas istabas, māsu istabas, uzgaidāmās telpas durvis. Bet Deivida skatienu saistīja stikla divviru durvis: operāciju zāles durvis. Viņš, acis nenovērsis, raudzījās operāciju zāles durvīs, pienstikla durvīs, un juta sāpes, iedomājoties, kas tagad aiz šīm durvīm notiek.

Dežūrmāsa, māsa Klega, iznāca no slimnieku zāles. Viņa nebija operāciju māsa. Ar vieglu pārmetumu acīs viņa uzlūkoja Deividu. Tad teica:

— Jūs esat atnācis par daudz agri. Nupat tikai sāka.

— Zinu, — viņš atbildēja. — Bet man bija jānāk.

Viņa aizgāja savu ceļu, neuzaicinājusi Deividu iet uzgaidāmajā istabā. Viņa to vienkārši pameta stāvam turpat, un tur viņš stāvēja ar muguru pret sienu. Viņš turējās pēc iespējas nomaļus, lai viņu nepalūgtu iet projām. Viņš skatījās uz pienaini baltajām zāles durvīm.

Un, kamēr viņš tā raudzījās, durvis kļuva caurredzamas, un viņš varēja redzēt, kas tur notika. Kara slimnīcā viņš bija bieži asistējis operācijās; viņš skaidri redzēja visu, it kā pats būtu operācijas zālē.

Tieši zāles vidū stāvēja metāla galds, ne tik daudz galds, cik spoža mašīna ar spožām svirām un riteņiem, lai to varētu šķobīt savādos un dīvainos stāvokļos. Nē! Šis galds nelīdzinājās arī mašīnai — tas bija kā zieds, kā liels, spožs metāla zieds, kas uz spoža kāta izaudzis no zāles grīdas. Un tomēr tā nebija ne mašīna, ne zieds, bet galds, uz kura kaut kas gulēja. Hilda stāvēja spožā galda vienā pusē un Hildas asistente otrā, un visapkārt, cieši kopā saspiedušās, it kā gribētu redzēt, kas tur atrodas, bija pulks māsu. Visas viņas bija baltās drānās un valkāja baltas cepures un baltas maskas, bet visām bija melnas, spīdīgas rokas. Viņu rokas gumijas cimdos bija pilošas un glumas.

Zālē bija ārkārtīgs karstums, to pildīja karsta, vāroša ūdens šņākoņa. Galda galvgalī sēdēja narkozes devējs apaļā, baltā krēslā blakus metāla cilindriem un sarkanām caurulēm, un milzīgi lielai, sarkanai somai. Arī narkozes devējs bija sieviete. Viņa bija pavisam mierīga, viņa garlaikojās.

Galdam blakus stāvēja lielas, krāsainas pudeles ar antiseptisku šķīdinājumu un paplātes ar instrumentiem, ko karstus izņēma no kūpošajiem sterilizatoriem. Instrumentus pasniedza Hildai, Hilda nepaskatījās uz instrumentiem, viņa tikai pastiepa melno, gumijas cimdā tērpto roku, tanī ielika kādu instrumentu, un Hilda to lietoja.

Hilda mazliet noliecās pār galdu. Gandrīz neiespējami bija redzēt, kas uz galda guļ, jo māsas cieši spiedās tam apkārt, it kā gribēdamas norobežot un aizsegt to, kas gulēja uz galda. Tā bija Dženija, Dženijas ķermenis. Un tomēr tā nebija ne Dženija, ne Dženijas ķermenis. Viss bija apklāts un ietīts baltā it kā noslēpums — visur baltas drānas, sedzošas baltas drānas.

Tikai viens Dženijas miesas taisnstūris palika neapsegts, un šis taisnstūris skaidri iezīmējās starp baltajām drānām, jo bija spilgti dzeltenā krāsā. To panāca pikrīnskābe. Viss norisinājās šai taisnstūrī, šai taisnstūrī Hilda lietoja savus instrumentus, savas melnās gumijas rokas.

Vispirms nāca ādas griezums — jā, ādas griezums nāca papriekšu. Vēl siltais, mirdzošais skalpelis lēni pārvilka vienmērīgu svītru pār gaiši dzelteno ādu, un āda ieguva lūpas un pavērās platā, sarkanā smaidā. Mazi, sarkani strautiņi iztecēja no smaidošajām, sarkanajām lūpām, un Hildas melnās rokas kustējās, kustējās. Visapkārt brūcei izveidojās spožu spīlīšu gredzens.

Vēl grieziens, dziļāk un dziļāk brūces sarkanajā mutē, kas tagad vairs nesmaidīja, bet smējās — tik platas bija lūpas.

Tad Hildas roka tvēra brūcē. Hildas melnā, spīdīgā roka kļuva maza un smaila kā čūskas galva un dziļi iespiedās brūcē. Bija tā, it kā smejošā sarkanā mute norītu čūskas galvu.

Pēc tam lietoja citus instrumentus un spīles sagula lokā cieši visapkārt. Instrumentu mudžeklis šķita neatraisāms, bet nebija neatraisāms. Viss bija vajadzīgs un matemātiski noteikts. Nevarēja saskatīt Hildas seju aiz baltās marles maskas, bet Hildas tumšās acis bija redzamas virs tās, un šīs acis bija tērauds. Hildas rokas kļuva par viņas acu projekciju. Arī tās bija nepielūdzamas un tēraudainas.

Tēraudainam vajadzēja būt. Operāciju zālē pat vesela miesa zaudē savu burvību, bet sirgstoša miesa šķiet neķītra. Cilvēkus vajag vest operāciju zālē, lai tie redz krāsotā smaida pēdējās šausmas. Veltīgi, gluži veltīgi. Aizmirst ir pārāk viegli. Jau tagad brūce zaudēja savas šausmas un savus instrumentus un atkal tapa silti smaidoša brūce, krāsots smaids. Krāsotās, smaidošās brūces lūpas aizvērās, kamēr ātri izdarīja šuvumus. Hilda skaisti, precīzi izdarīja šuvumus, un brūces lūpas aizvērās un kļuva plānas. Nu jau viss bija gandrīz garām, apzīmogots un pabeigts, un aizmirsts. Šņākoņa un burbuļošana mazliet pieklusa; telpa vairs nelikās tik karsta. Māsas vairs tā nedrūzmējās ap galdu. Viena no tām maskā ieklepojās un pārtrauca ilgo klusumu. Cita sāka skaitīt asiņainos marles vīšķus.

Vēsajā, plašajā gaitenī nekustēdamies stāvēja Deivids, pievērsis acis necaurredzamajām durvīm. Beidzot durvis atvērās un izstūma slimnieku ratiņus. Divas māsas stūma ratus, kas bez trokšņa slīdēja uz gumijas riteņiem. Likās, māsas neredzēja Deividu, kurš pieplaka pie sienas, bet viņš redzēja Dženiju uz ratiņiem. Dženijas seja bija pagriezta sānis uz viņa pusi, piesarkusi un uztūkusi; īpaši uztūkuši un apsarkuši bija plaksti, it kā Dženija gulētu dziļā un skaistā reibonī. Dženijai gārdzot, vaigi piepūtās un sakļāvās. Mati bija izlīduši no baltās galvassegas, izspūruši, it kā kāds būtu mēģinājis tos plēst. Dženija tagad nepavisam neizskatījās romantiska.

Viņš nolūkojās, kā aiz ratiem aizveras durvis, kad Dženiju ieveda istabā nodaļas galā. Tad viņš pagriezās un ieraudzīja Hildu iznākam no operāciju zāles. Hilda, pienākusi klāt, izskatījās salta, sveša un nicīga. Viņa tūlīt teica:

— Nu, tas ir garām, viņa atveseļosies.

Viņš bija pateicīgs par viņas saltumu, citādi viņš nebūtu izcietis. Viņš jautāja:

— Kad drīkstēšu viņu redzēt?

— Šovakar. Tā nav ilgstoša narkoze. — Viņa brīdi klusēja. — Ap astoņiem viņu varēs apmeklēt.

Viņš juta Hildas saltumu un atkal nomierinājās. Laipnība būtu bijusi nepatīkama, neizteicami derdzīga. Hildā vēl bija kaut kas no operāciju zāles bardzības un saltā spožuma, un viņas vārdi grieza asi kā naži. Viņa neapstājās gaitenī. Gandrīz nepacietīgi viņa atgrūda savas istabas durvis un gāja iekšā. Durvis viņa atstāja vaļā, un, lai gan Hilda šķita viņu aizmirsusi, viņš tomēr iegāja un klusā balsī sacīja:

— Hilda, man gribētos pasacīt, cik ļoti esmu jums pateicīgs.

«Pateicīgs!» Viņa pagājās pa istabu, paņēma ziņojumus, atkal tos nolika. Zem šā saltuma un dzedruma slēpās dziļš satraukums. Viņas vienīgā cenšanās bija labi izdarīt operāciju. Viņa bija dedzīgi apņēmusies strādāt veiksmīgi, parādīt Deividam savu veiklību, savas žilbinošās spējas, un tagad, kad tas bija veikts, tas viņai gandrīz riebās. Visā savā izmeklētajā mākslā viņa redzēja tikai kaut ko brutālu un rupju, kas gan sakārtoja ķermeņa attiecības, taču gara un dvēseles attiecības pameta neskartas. Ko tas līdzēja? Viņa salāpīja dzīvnieka miesu, un tas laikam gan bija viss. Šī nevērtīgā sieviete atkal atgriezīsies pie Deivida, tikai miesā vesela, bet dvēselē arvien vēl slima. Tas Hildu kremta sevišķi sāpīgi, īpaši to jūtu dēļ, ko viņa pati loloja pret Deividu. Tā nebija mīlestība — ai, nē, tas bija kaut kas daudz trauslāks. Deivids bija vienīgais vīrietis, kurš Hildu vispār kādreiz valdzinājis. Vienreiz viņa gandrīz sevi piespieda viņā iemīlēties. Neiespējami! Viņa nespēja mīlēt nevienu vīrieti. Šīs nespējas atziņa, atziņa, ka Deivids viņai gan patīk, bet viņa to nevar mīlēt, vēl skaudrāk lika izjust, ka viņa tam atkal atdevusi šo sievieti, šo Dženiju. Viņa spēji pagriezās. — Astoņos vakarā būšu šeit, — viņa teica. — Likšu, lai jums pasaka, kad varēsiet viņu apciemot.

— Labi.

Viņa piegāja pie izlietnes un sparīgi atgrieza krānu. Tad pielēja glāzi un dzēra, lai slēptu satraukumu.

— Man tagad jāiet uz nodaļu vizītē.

— Labi, — viņš atkal noteica.

Viņš gāja projām. Viņš nokāpa lejā un izgāja no slimnīcas. Džona ielas galā viņš ielēca autobusā, kas brauca uz Batersijas tiltu, un autobusā viņa domas vētraini traucās. Lai ko Dženija nodarījusi viņam vai pati sev, viņš priecājās, ka nu viņa būs vesela. Viņš ne brīdi nespēja pilnīgi atrauties no Dženijas, jo viņa bija kā viegla ēna, kas vienmēr seko viņam. Visus savus prombūtnes gadus viņa arvien vēl it kā bija dzīvojusi tāpat, viņš Dženiju nevarēja aizmirst, un tagad, kad viņš to bija atradis, kad viss starp abiem bija miris, arvien vēl palika savāda sajūta, ka zināms pienākums viņus saista. Viņš skaidri zināja, ka Dženija ir lēta, prasta un vulgāra; viņš zināja, ka viņa bijusi uz ielas; īstenībā viņam būtu vajadzējis pret viņu just nepatiku un riebumu. Bet nē, tas nebija iespējams. Savādi. Viņam tēlojās viss, kas Dženijā bija labs; viņš atcerējās pašaizliedzīgos mirkļus, viņas pēkšņo spontāno labsirdību, viņas augstsirdību naudas lietās, un sevišķi viņš atcerējās medus mēnesi Kalerkotsā, kad Dženija uzstāja, lai viņš ņemot naudu un nopērkot uzvalku.

Viņš izkāpa no autobusa, iegriezās Blanta ielā un iegāja mājā. Māja bija ļoti klusa. Viņš apsēdās pie loga un noskatījās parka koku galotnēs, kuras pacēlās pretī virs jumtiem, debesīs, kas bija redzamas virs koku galotnēm. Istabas klusums ieplūda viņā; pulksteņa tikšķieni iekļāvās gausā ritmā, tie līdzinājās soļojošu kāju ritmam, lēnām uz priekšu ejošu vīru soļiem.

Pats to neapzinādamies, viņš saslējās; viņa skatiens liesmoja pretī tālajai debesij. Viņš tagad nejutās uzvarēts. Sīkstā griba cīnīties un atkal cīnīties par jaunu modās viņa dvēselē. Neveiksme tikai tad bija nicināma, ja tā līdzi atnesa padošanos. Viņš ne no kā negribēja atteikties. Ne no kā. Viņam vēl bija ticība, ticēja arī strādnieki, kas stāvēja aiz viņa. Nākotne piederēja viņam. Cerība atgriezās spēja un liela.

Pēkšņi viņš piecēlās, piegāja pie galda un uzrakstīja trīs vēstules. Viņš rakstīja Ņūdžentam, Hedonam un Vilsonam, savam vēlēšanu vadītājam Slīskēlā. Vēstule Vilsonam bija svarīga. Deivids Vilsonam solīja pēc divām dienām ierasties Slīskēlā un teikt runu vietējo vadītāju sēdē. Vēstule bija optimistiska. Deivids pats to juta, vēstuli vēlreiz pārlasot, un priecājās.

Kamēr pēdējās dienās Dženijas paredzamā operācija no viņa prāta padzina visas citas domas, politiskais stāvoklis bija strauji attīstījies. Augustā, kā jau viņš paredzēja, finansiālās un politiskās dzīves spēki izspieda svārstīgo valdību no amata. Iepriekšējā nedēļā, sestajā oktobrī, pašreizējā koalīcija labprātīgi izira. Sešpadsmitais bija kandidātu izraudzīšanas diena jaunajām vēlēšanām. Deivids cieši saknieba lūpas. Viņš gribēja šajās vēlēšanās cīnīties kā vēl nekad. Ieteikto nacionālo politiku viņš uzskatīja par apzinātu uzbrukumu strādnieku dzīves standartam, uzbrukumu, ko pasāka, lai pakalpotu lielo banku interesēm. Bezdarbnieku pabalsta krasu samazinājumu skaistināja ar frāzi par «upuru vienlīdzību». Strādnieku upuri bija droši, citu sabiedrības slāņu upuri — mazāk droši. Tomēr četrus tūkstošus miljonu britu kapitāla ieguldīja ārzemēs. Leiboristu partijai tuvojās lielākā krīze tās vēsturē. Un neko vairs nelīdzēja tas, ka atsevišķi tās vadoņi simpatizējuši koalīcijai.

Deivids paskatījās pulkstenī — pusseptiņi. Viņš nebija domājis, ka ir jau tik vēls. Viņš uzvārīja tasi kakao un lēnām dzēra, lasīdams vakara avīzi, ko Takera kundze nupat ienesa. Avīze bija pilna ar asu propagandu. «Sargiet rūpniecību no nacionalizācijas!», «Prātā jukušais boļševisms», «Leiboristu partijas valdības lietuvēns» — tādas frāzes zibsnīja viņa acu priekšā. Kāds zīmējums rādīja vareno Džonu Bulu sabradājam riebīgu čūsku. Čūskai bija uzraksts «Sociālisms». Redzamā vietā bija citēti daži izmeklēti Bebingtona izteicieni. Bebingtons tagad bija uzmanības centrā. Iepriekšējā dienā viņš teicis: «Šķiru cīņas doktrīna apdraud industriālo mieru. Mēs sargājam strādnieku no viņa paša.» Deivids īgni pasmīnēja un ļāva avīzei noslīdēt uz galda. Par šo punktu viņš gribēja šo to teikt, kad atkal būs Slīskēlā. Varbūt tomēr mazliet citādi.

Nu pulkstenis bija pāri septiņiem. Viņš piecēlās, nomazgāja seju un rokas, paņēma cepuri un gāja projām. Viņš vēl arvien juta tādu savādu vieglumu, varbūt tāpēc, ka vakars bija tik jauks. Kad viņš gāja pa Batersijas tiltu, debess bija sārta un zeltaina un upē atmirdzēja tās krāsainais gaišums. Slimnīcā Deivids iegāja noskaņā, kas bija pavisam citāda nekā viņa izmisums pēcpusdienā. Viss šķita vieglāk, ja bija drosme.

Kāpņu galā viņš sadūrās ar Hildu. Viņa pašreiz nāca no vakara vizītes un pirms aiziešanas vēl dažus vārdus gaitenī parunāja ar māsu Klegu. Viņš apstājās.

— Vai tagad varu ieiet? — viņš jautāja.

— Jā, varat, — Hilda teica. Viņa bija mierīgāka nekā pēcpusdienā, varbūt saprātīgas pārdomas viņu bija nomierinājušas tāpat kā Deividu. Viņa izturējās vēsi un oficiāli, bet par visām lietām mierīgi. — Man šķiet, jūs redzēsiet, ka viņa jūtas pavisam labi, — viņa piebilda. — Narkoze nav kaitējusi; paciente to pacietusi apbrīnojami labi.

Viņš nezināja, ko teikt. Viņš juta, ka abas sievietes noskatās viņā. Īpaši māsa Klega noraudzījās ar nepārvaramu sievišķīgu ziņkāri.

— Es viņai pateicu, ka jūs nāksiet, — Hilda mierīgi turpināja. — Šķiet, viņa ļoti priecājās.

Māsa Klega uzlūkoja Hildu ar savu vēso smaidu, tad klusi noteica:

— Viņa man pat jautāja, vai mati esot kārtībā.

Deivids mazliet pietvīka. Tonī, ar kādu māsa Klega nopēla Dženijas patiktkāri, bija kaut kas salti necilvēcīgs. Viņam uz lūpām jau bija skarba atbilde, bet viņš to nepateica. Mirklī, kad viņš pacēla skatienu pret māsu Klegu, kāda jauna māsa izsteidzās no nodaļas. Tā bija jauna palīgmāsa, citādi viņa nebūtu tā skrējusi. Seja viņai bija krīta baltumā, izbaiļu pilna. Māsu Klegu ieraudzījusi, viņa atviegloti, īsi nopūtās.

— Nāciet, māsiņ! — viņa sauca. — Nāciet!

Māsa Klega neko nejautāja, viņa zināja, ko tas nozīmē, ja palīgmāsa tā izskatās. Tas nozīmē nelaimes gadījumu. Ne vārda neteikusi, viņa pagriezās un iegāja atpakaļ nodaļā. Hilda brītiņu pastāvēja, tad arī pagriezās un gāja līdzi.

Deivids palika koridorā viens pats. Kaut kas bija noticis tik pēkšņi, ka viņš samulsa. Deivids nezināja, vai drīkst iet nodaļā, ja tur kaut kas noticis. Bet viņš vēl nebija izšķīries, ko darīt, kad Hilda iznāca atpakaļ. Hilda iznāca gandrīz neticamā steigā.

— Ejiet uzgaidāmajā istabā! — Hilda teica.

Viņš pārsteigumā uzlūkoja Hildu. Divas māsas iznāca no nodaļas un steidzīgi gāja uz operāciju zāli; abas soļoja blakus un radīja dīvaini nereālu iespaidu; šķita, ka tās soļotu kādas procesijas priekšgalā. Tad iededza uguni operāciju zālē, un zāles pienstikla durvis atspīdēja gaišas un baltas kā apgaismots kinoekrāns.

— Ejiet uzgaidāmajā istabā! — Hilda atkārtoja. Steiga tagad bija arī viņas balsī, viņas acīs, viņas dzedrajā, valdonīgajā sejā. Neko darīt — Deivids paklausīja. Viņš iegāja uzgaidāmajā istabā. Durvis aizvērās aiz viņa, un viņš dzirdēja Hildas ātros soļus.

Nelaimes gadījumam bija kāds sakars ar Dženiju. Deivids to atskārta pēkšņā skaidrībā, un viņam pārskrēja saltas tirpas. Viņš stāvēja kailajā uzgaidāmajā istabā un klausījās soļos, kas steidzās šurpu turpu pa gaiteni. Viņš dzirdēja lifta iesmilkstēšanos, dzirdēja vēl citus soļus. Sekoja klusums, tad viņš izdzirda kādu troksni, kas viņu ļoti izbiedēja, — tas bija skrejošu soļu troksnis. Kāds skrēja no operāciju zāles uz Hildas istabu un atkal atpakaļ. Deividam sažņaudzās sirds. Ja disciplīna atļāva tādu steigu, notikumam vajadzēja būt nopietnam, ārkārtīgi nopietnam. Šī doma viņam lika stāvēt nekustīgi kā sastingušam.

Pagāja ilgs laiks, ļoti ilgs laiks. Viņš nezināja, cik ilgs. Pusstunda, varbūt stunda, viņš nezināja. Nekustēdamies viņš stāvēja un klausījās; muskuļi neļāva viņam paskatīties pulkstenī.

Pēkšņi atvērās durvis, un ienāca Hilda. Viņam negribējās ticēt, ka tā bija Hilda, tik savāda viņa izskatījās, tik pagurusi un iekšēji izsīkusi viņa šķita brīdī, kad gurdā balsī sacīja:

— Labāk būs, ja tūliņ ieiesiet pie viņas.

Viņš steidzīgi piegāja tuvāk.

— Kas ir?

Viņa paskatījās uz Deividu.

— Asiņošana.

Viņš atkārtoja šo vārdu.

Viņas mute savilkās, kad viņa teica pavisam skaidri un rūgti:

— Tai mirklī, kad māsa izgājusi no istabas, slimā piecēlusies gultā sēdus. Sniegusies pēc spoguļa, lai redzētu, vai viņa skaista. — Rūgtums un bezcerība Hildas balsi bija briesmīga. — Lai redzētu, vai viņa skaista, vai viņai mati kārtībā, lai uzkrāsotu lūpas. Vai varat to iedomāties? Sniegties pēc spoguļa pēc visām pūlēm, ko biju viņai veltījusi! — Galīgi pagurusi, Hilda apklusa; aizmirsusi pēcpusdienas skarbumu, viņa domāja vairs tikai par to, ka viņas darbs izpostīts. Tas viņu satrieca. Ar spēju kustību viņa plaši atgrūda durvis vaļā. — Labāk būs, ja tūliņ ieiesiet pie viņas, ja gribat viņu redzēt.

Viņš izgāja no uzgaidāmās telpas un cauri nodaļai devās uz Dženijas istabu. Dženija gulēja uz muguras izstiepusies; gultas gals bija ar blokiem pacelts uz augšu. Māsa Klega iedūra iešļircinājuma adatu Dženijas rokā. Istaba bija nekārtībā, visur mazgājamās bļodas un ledus gabali, un dvieļi. Uz grīdas — sasista kabatas spogulīša lauskas.

Dženijas seja bija mālu krāsā. Viņa elsa īsiem, sekliem elpas vilcieniem. Acis raudzījās griestos. Šīs acis bija baiļu pilnas; likās, ka tās ar skatienu gribētu pieķerties griestiem, it kā baidītos no tiem atlaisties.

Deivids bēdās un izmisumā nokrita pie gultas ceļos.

— Dženij, — viņš teica, — ai, Dženij, Dženij!

Skatiens atraisījās no griestiem, nedroši pagriezās pret viņu. Bālās lūpas vainas apziņā čukstēja:

— Gribēju tev būt skaista.

Viņam pār seju plūda asaras; viņš saņēma Dženijas roku, kurā nebija ne asins lāsītes, un turēja to.

— Dženij,— viņš teica, — ai, Dženij, Dženij, mīļā!

Viņa čukstēja, kā iemācītu uzdevumu atkārtodama:

— Gribēju tev būt skaista.

Asaras Deividu slāpēja; viņš nespēja parunāt, viņš spieda balto roku pie vaiga.

— Man slāpst, — Dženija gurdeni izdvesa, — vai varu dabūt ko dzert?

Viņš paņēma krūzīti — komiski, gluži kā maza tējkanniņa — un turēja to pie šīm baltajām lūpām. Viņa gurdeni pacēla roku un paņēma krūzīti. Tad viņas augumam pārskrēja vieglas trīsas, krūzītes saturs izlija uz Dženijas naktskrekla.

Galu galā viss Dženijai beidzās labi. Rokas mazais pirkstiņš, arvien vēl krūzīti turot, bija eleganti atliekts. Dženija būtu par to priecājusies, ja būtu zinājusi. Dženija bija eleganti nomirusi.

XXII

Pusdeviņos rītā pēc Dženijas apbedīšanas Deivids izkāpa uz Slīskēlas piestātnes perona, kur viņu sagaidīja Pīters Vilsons. Visa iepriekšējā diena, piecpadsmitais oktobris, šķita nereāla ar savām sērām — pēdējie bēdīgie pienākumi, Dženijas mirstīgo atlieku pavadīšana uz kapiem, ziedu vainaga nolikšana uz kapa. Viņš brauca no Londonas ar nakts vilcienu un nebija daudz gulējis. Tomēr viņš nejuta nogurumu; skarbais vējš, kas pūta no jūras puses, drāzās pār peronu un nocietināja Deivida gribas spēku. Somu nolikdams un Vilsonam roku kratīdams, Deivids savādā skaidrībā izjuta fizisku pretestības spēju.

— Te nu jūs esat, — Vilsons teica. — Un ne pārāk agri. — Vilsona gausais, labsirdīgais smaids bija mazliet izklaidīgs. Viņa mazā, smailā bārdiņa nemierīgi kustējās, tas parasti norādīja, ka viņš ir noraizējies. — Ļoti žēl, ka vakar nevarējāt ierasties sēdē. Komiteja bija pavisam nelāgā omā. Jums jau nav jausmas, kādas mums tagad grūtības.

— Droši vien būs sīva cīņa, — Deivids atbildēja.

— Varbūt vēl kas vairāk, — Vilsons paskaidroja — Vai esat dzirdējis, kas kandidē pret jums? — Viņš apklusa un jautājoši ieskatījās Deividam acīs, tad spēji teica: — Gaulens.

Šo vārdu dzirdot, sirds Deividam gandrīz stājās.

— Džo Gaulens! — viņš neskanīgi atkārtoja. Sasprindzināts klusums. Vilsons drūmi smaidīja.

— To tikai vakar vakarā paziņoja. Viņš tagad apmeties Lovā un dzīvo plaši. Kopš viņš Neptūnā atjaunojis darbus, viņš ir mūsu pilsētas lauva. Ramedžs un Konolijs, un Lous iet viņa pavadā. Gandrīz visi konservatīvās komitejas locekļi ēd viņam no rokas. Arī Tainkāslā viņu stipri atbalsta. Jā, viņš ir izraudzīts, viss jau nokārtots un padarīts.

Deividu pārņēma spējš apjukums un reizē gandrīz bailes. Viņš nevarēja tam ticēt, nē, šī lieta šķita pārāk neticama, pārāk traka un neiespējama. Viņš truli ievaicājās:

— Vai jūs runājat nopietni?

— Nekad savā mūžā neesmu nopietnāk runājis.

Atkal klusums. Tātad šī iznīcinošā un nežēlīgā ziņa bija patiesa. Sakniebtām lūpām Deivids paņēma somu, un abi ar Vilsonu sāka iet. Viņi izgāja no stacijas, gāja pa Kaupena ielu, nepārmīdami ne vārda. Deivida domās atkal un atkal nežēlīgi jaucās Džo, Džo Gaulena vārds. Par Džo piemērotību nebija ko šaubīties — viņam bija nauda, panākumi, iespaids. Viņš līdzinājās, piemēram, Lenardam, kurš par vecu mēbeļu tirdzniecībā nopelnīto naudu pēdējās vēlēšanās ar plašu žestu bija nopircis Klaptonu; Lenards, kas savu mūžu nebija teicis nevienas runas! Lenards, kas savus retos apciemojumus parlamentā aizpildīja ar to, ka bufetē pacienāja kolēģus un smēķējamā istabā risināja krustvārdu mīklas! Nācijas likumdevējs! Un tomēr, Deivids rūgti nodomāja, lāga Lenards laikam gan nebija īstais piemērs. Džo droši vien Apakšnamu izlietotu pavisam citādiem nolūkiem nekā krustvārdu mīklu risināšanai. Nemaz nebija paredzams, kādiem dažādiem interesantiem nolūkiem Džo varētu izmantot savu stāvokli, ja viņu ievēlētu.

Pēkšņi Deivids atgainīja rūgtās domas. Tās tikpat neko nelīdzēja. Vienīgā atbilde bija: Džo nedrīkst tur iekļūt! «Ak, dievs,» Deivids domāja, soļodams asajā jūras vējā, «ak, dievs, es neko citu negribu kā tikai šais vēlēšanās uzvarēt Džo Gaulenu!»

Skaidrāk nekā citkārt savu pienākumu apzinādamies, viņš kopā ar Vilsonu paēda pusdienas, un viņi sīki jo sīki pārrunāja stāvokli. Vilsons neslēpa faktus. Deivida novēlotā atgriešanās radījusi nelabvēlīgu noskaņojumu. Bez tam leiboristu partijas izpildu komiteja — to Deivids pats zināja — ne visai priecājās par to, ka viņš atkal izraudzīts par kandidātu. Kopš zināmās runas par ogļraktuvju likumu viņu uzskatīja par dumpinieku, pret viņu izturējās naidīgi un ar aizdomām. Bet partija, kurai pret Kalnraču savienību bija pienākumi biedru naudu dēļ, tomēr neiedrošinājās neievērot federācijas vēlēšanu priekšlikumu. Taču tas nekavēja sūtīt aģentu no Transporta strādnieku savienības, lai mēģinātu kalnračus ietekmēt cita kandidāta labā.

— Tas tips te atnāca kā draņķīgs spiegs, — Vilsons pukojās, — bet nevarēja no mums neko izokšķerēt. Federācija grib jūs. Šo lietu izdabūja cauri arī iecirkņa izpildu komitejā. Un ar to beigas.

Pēc tam Vilsons uzstāja, lai Deivids ejot mājās un pirms komitejas sēdes mazliet izguļoties. Deividam negribējās gulēt, bet uz māju viņš aizgāja vienatnē apsvērt stāvokli.

Māte viņu gaidīja; viņš iepriekšējā vakarā bija telegrafējis, un mātes skatiens tūliņ apstājās pie melnās kaklasaites. Šo melno kaklasaiti redzot, viņas skatiens neko nepauda, un viņa neko nejautāja.

— Tu nāc tiešām vēlu, — viņa teica. — Ēdiens gaida jau veselu stundu.

Viņš apsēdās pie galda.

— Jau paēdu pie Vilsona, māt.

Tas viņai nepatika. Viņa neatlaidās.

— Vai nedzersi vismaz tasi tējas?

— Labi.

Deivids noskatījās, kā māte uzlej svaigu tēju; redzēja, kā viņa vispirms ielej brūnajā tējkannā karstu ūdeni, tad rūpīgi iemērī tēju no bronzas trauka, kas kādreiz piederējis viņas mātei; viņš vēroja Martas drošās un spēcīgās kustības un it kā izbrīnā domāja, cik maz viņa pārvērtusies. Tagad viņai vairs daudz netrūka no septiņdesmitiem, taču vēl joprojām viņa bija spēcīga un drūma, un nepiekāpīga; viņa bija neuzvarama.

Pēkšņi viņš sacīja:

— Dženija pirms trim dienām nomira.

Viņas vaibsti palika neizdibināmi, gandrīz biedējoši.

— Tā jau domāju. — Viņa nolika dēlam priekšā tēju.

Iestājās klusums. Vai tas bija viss, kas Martai sakāms? Viņam šķita neciešami cietsirdīgi, ka viņa var noklausīties Dženijas nāves ziņu, neizteikdama neviena nožēlu vārda. Taču, kamēr viņš zūdījās par viņas atriebības kāri, māte gandrīz skarbi piebilda:

— Man ļoti žēl, ka tas tevi skumdina, Deivid. — Šie vārdi šķita kā ar varu izspiesti. Tad viņa slepus dēlu uzlūkoja ar jūtoņu, kas gandrīz līdzinājās samulsumam. — Un kas tagad ar tevi notiks?

— Jaunas vēlēšanas... Jauns sākums.

— Vai tev vēl nav apnicis?

— Nē, māt.

Tēju padzēris, viņš iegāja savā istabā pāris stundu atlaisties gultā. Viņš aizvēra acis, bet ilgi nevarēja aizmigt. Atkal un atkal atgriezās šī doma, arvien atkārtodamās, neatlaidīga un uztraucoša kā lūgšana: «Ak, dievs, ļauj man uzvarēt Džo Gaulenu, ļauj man viņu uzvarēt!» Viss, pret ko viņš savā mūžā bija cīnījies, apvienojās šai vīrā, kas tagad stājās viņam pretī. Viņam jāuzvar. Jāuzvar. Viņš to visiem spēkiem vēlējās, tad viņu pārņēma miegainība; beidzot viņš aizmiga.

Nākamā diena, sešpadsmitais, bija oficiālā kandidātu izraudzīšanas diena, un vienpadsmitos no rīta, jau pašā kampaņas sākumā, Deivids satika kandidātu Džo Gaulenu. Viņi sastapās, kad Deivids Vilsona pavadībā devās augšā pa kāpnēm iesniegt savus papīrus, un tai pašā mirklī Džo ar Ramedžu, Konoliju, reverendu Louu un daudziem citiem piekritējiem iznāca pa durvīm un kāpa lejā. Deividu ieraugot, Džo teatrāli apstājās un ar vīrišķīgu atklātību ieskatījās viņam sejā. Viņš stāvēja divus pakāpienus augstāk nekā Deivids — skaists, stalts stāvs, vaļēja divrindu žakete, liels zilu rudzupuķu pušķis pogcaurumā. Raupji kaltā diženumā paceldamies, viņš izstiepa gaļīgo roku. Viņš smaidīja — sirsnīgu smaidu, kā vīrs uzsmaida vīram.

— Laba satikšanās, Fenik! — viņš sauca. — Labāk agri nekā vēlu, vai ne? Ceru, ka tā būs tīra cīņa. No manas puses noteikti. Tīra cīņa un bez viltus. Un krietnākais lai uzvar!

Starp Džo rokaspuišiem sākās piekrišanas dūkoņa, kamēr Deivids ārēji sajuta vēsumu un iekšēji — nelabumu.

— Zināms, — Džo turpināja, — šai cīņā nebūs glazē cimdu, vispār nebūs nekādu cimdu, tikai kailas dūres. Jo es cīnos par satversmi, Fenik, par britu satversmi! To, lūdzu, ievērojiet! Es jūs brīdinu. Un tomēr mēs varam cīnities godīgiem līdzekļiem. Britu sporta gars, saprotiet, ko es domāju: britu sporta gars!

Atkal atzinības saucieni no ātri pieaugošā Džo piekritēju pulka; šā mirkļa sajūsmā daži spiedās uz priekšu un kratīja viņam roku. Deivids saltā riebumā novērsās. Ne vārda neteicis, viņš iegāja namā. Bet Džo, gluži vienaldzīgs pret sava pretinieka nepieklājību, arvien vēl kratīja rokas. Džo nebija lepns, viņš spieda roku katram, tiešām katram, ja vien tas bija pieklājīgs cilvēks un brits un tam bija sporta gars. Kamēr Džo tā stāvēja uz pilsētas nama kāpnēm, viņš juta iekšēju aicinājumu izteikt savas jūtas pūlim, kas tagad salasījās viņa priekšā. Viņš sacīja:

— Esmu ar mieru katram pieklājīgam vīram spiest roku un lepojos ar to. — Izteiksmīga pauze. — Protams, ar noteikumu, ka viņš man grib spiest roku. Bet lai nenāk un to nemēģina kāds boļševiks, nē, dieva vārds, nē! — Džo cīņas priekā izgāza krūtis. Viņš jutās spēcīgs, varens, viņš izbaudīja šo sajūtu. — Zēni, jums jāzina, ka esmu pret boļševikiem un sarkanajiem un pret visiem citiem nodevējiem. Esmu par britu satversmi, par britu karogu un par britu mārciņu. Ne par velti mēs karā visi darījām savu pienākumu — dzimtenē un svešumā. Esmu par likumu un kārtību, un sportu, un saticību. Tāpēc es izeju šai vēlēšanu cīņā, un par to jums jābalso. Nevienam nav tiesības pasauli atstāt tik sliktu, kādu viņš to atradis. Mums jādara viss iespējamais, lai darītu pasauli labāku. Mums jācīnās par ētiku un par izglītību, un par desmit baušļiem. Jā, nudien, par desmit baušļiem! Mēs nepieļausim nekādu nekristīgu, boļševistisku anarhismu, kas ir pret desmit baušļiem! Un nekādu anarhismu pret britu karogu, britu satversmi un britu mārciņu. Tāpēc, draugi, es jūs lūdzu balsot par mani. Un, ja gribat palikt darbā, neaizmirstiet to!

Ramedža vadībā atkal un atkal sauca «urā!». Tas skurbināja Džo; viņš jutās kā dzimis runātājs, ko pacilā paša apziņa un citu cilvēku atzinība. Starodams viņš kratīja roku katram, kas pienāca tuvāk; tad viņš nomaršēja lejā pa kāpnēm.

Kad viņš tika līdz ietvei, viņam pa kājām gadījās mazs puika, un tas pakrita. Labsirdības uzplūdā Dzo pieliecās, pacēla zēnu un nostādīja to uz kailajām kājām.

— Nu, nu! — viņš tēvišķīgi smējās. — Nu, nu!

Likās, Džo smiekli zēnu biedēja. Tas bija skrandains zēns apmēram sešu gadu vecumā, bālu, izvārgušu sejiņu un neapgrieztiem matiem, kas krita pār bailēs ieplestajām acīm. Viņš tūliņ sāka raudāt. Zēna māte, kas ar vienu roku pie krūtīm piespiestu turēja zīdaini, pienāca klāt un ar otru roku vilka zēnu projām.

— Skaists puisītis, mīļā sieviņ, — Džo starodams teica. — Tiešām brašs puisis. Kā tad viņu sauc?

Jaunā sieviete nervozi nosarka, redzot, ka viņai pievērsusies šā lielā vīra uzmanība. Viņa ciešāk savilka noplukušo lakatu, ar ko bija sev piesējusi zīdaini, un bikli stomījās:

— Viņa vārds ir Džo Taunlijs, mister Gaulen. Viņa tēvabrālis, tas ir, viņa tēvocis Toms Taunlijs, strādāja jums blakus Paradīzē, kad pats tur strādājāt, kamēr vēl nebijāt... tas... kas jūs tagad esat...

— Jauki, jauki, — Džo starodams atbildēja. — Kas to būtu domājis? Un vai jūsu vīrs strādā Neptūnā, Taunlija kundze?

Taunlija kundze nosarka vēl vairāk, apjukusi, sakaunējusies, izbijusies pati no savas drosmes.

— Nē, mister Gaulen, cienītais kungs, viņš iet rindā stāvēt. Bet, cienītais kungs, ja tikai viņš atkal dabūtu darbu...

Gaulens pēkšņā nopietnībā pamāja ar galvu.

— Atstājiet to manā ziņā, mīļā sieviņ! Tāpēc jau esmu sācis šo vēlēšanu cīņu, — viņš svinīgi pasludināja. — Jā, nudien, es šeit visas lietas grozīšu uz labo pusi. — Viņš paglaudīja galvu mazajam Džo Taunlijam, atkal lieliskā pieticībā uzsmaidīja pūlim. — Jauks puisēns! Un turklāt vēl Džo! Skaisti, skaisti. Kas zina, varbūt viņš kādreiz būs otrs Džo Gaulens.

Arvien vēl starodams, viņš piegāja pie savas mašīnas. Iespaids bija nepārspējams. Uz visām pusēm izplatījās ziņa, ka Džo Gaulens atkal pieņemšot darbā Saras Taunlijas vīru, došot tam sevišķi labu vietu pazemē, vislabāko darba vietu visā raktuvē. Daudzi te bija tādā pašā stāvoklī kā Sara Taunlija. Tas viss ievērojamā mērā nāca Gaulenam par labu.

Attīstījās Džo runātāja spējas. Viņam bija labas plaušas, neierobežota pašapziņa un vara rīkle. Viņš piekliedza ļaudīm ausis. Viņš bija vīrišķīgs. Viņš izgudroja lozungus. Parādījās milzīgi plakāti, tie noklāja visas pilsētas sētas.

Nost slinkošanu, likstas, slimības,

nabadzību un grēku!

Lai dzīvo likums, kārtība, sports

un britu satversme!

BALSOJIET PAR DŽO GAULENU!!!

Viņš bija morāles balsts, bet, protams, pilnīgi cilvēcīgs, cilvēks starp cilvēkiem, lāga vīrs. Savā pirmajā sapulcē jaunajā Beteles ielas skolā viņš atgādināja klausītājiem turēt karogu augstu un pēc tam viltīgi un starodams uzsauca ļaudīm:

— Un nākamajās rikšošanas sacīkstēs Gosforas parkā lieciet savu pēdējo kreklu uz «Radio»! — «Radio» bija Gaulena zirgs. Šis mājiens viņam sagādāja daudz piekritēju.

Citreiz šis vīrs, kam bija manta un stāvoklis, atmeta visu savu cienību, kļūdams par īstu dievbijīgas pazemības iemiesojumu.

— Zēni, es esmu viens no jums! — viņš sauca. — Es neesmu piedzimis laimes krekliņā. Tiku stingri un godīgi audzināts, paša spēkiem esmu izlauzies uz augšu. Mana politika — ikvienam no jums radīt iespēju sasniegt to pašu.

Bet galvenais trumpis, ko viņš nekad atklāti nesvieda galdā, bet vienmēr veikli lika nojaust, bija viņa vara sagādāt darbu. Lai gan viņš bija cilvēcīgs, viens no viņiem pašiem, vīrs, ko dzīve bargi skolojusi, viņš tomēr bija maizes devējs. Ar visu pļāpāšanu un balamutību viņš ļaudīm iztēlojās par labdari, kas pārņēmis pamesto Neptūnu un tagad cenšas visiem un katram sagādāt darbu. Zināms, tas varēja notikt tikai pēc vēlēšanām.

Viņa metodes kļuva arvien spilgtākas un iespaidīgākas. Ramedžs, kas viņam zēna gados reiz bija iespēris pa dibenu, kad Džo viņam nozaga cūkas pūsli, tagad bija pats iztapīgākais vasalis. Sekojot Ramedža paskubinājumam, reverends Lous no jaunās Beteles ielas baznīcas kanceles teica kvēlu sprediķi, augstu cildināja likuma un kārtības, un mistera Džo Gaulena priekšrocības, uz vismelnāko mūžīgo tumsu nolādēja katru, kas iedrošinātos balsot par Feniku. Konolijs gāzes fabrikā atklāti pateica, ka ikviens kalpotājs, kas nebalsošot par Gaulenu, esot sarkanais bastards un tikšot uz vietas atlaists. Tainkāslas prese vienbalsīgi bija Gaulena pusē. Džims Mozons noslēpumaini turējās aizmugurē un aiz cēlas cilvēcības iedarbināja dažādas sviras. No Rasfordas fabrikas divas lidmašīnas ik dienas pārlidoja Slīskēlu un izdarīja dažādus vēlēšanu aģitācijas manevrus. Kādu jauku pēcpusdienu varēja pat apbrīnot rakstus debesīs. Nauda runāja savu valodu dažādos veidos. Slīskēlā parādījās sveši vīri, kas jaucās starp strādniekiem, veidoja grupas ielu stūros, «Sveicienā» izmaksāja ļaudīm. Un solījumi — Džo apsolīja visu.

Deivids, redzēdams spēkus, ko laida darbā pret viņu, izmisis, bet drosmīgi aizsargājās. Bet cik nevarīgi bija viņa ieroči pret Džo bruņojumu! Lai viņš griezās kur griezdamies, visur viņš juta, ka to spītīgi kavē, liek šķēršļus ceļā, spiež viņu pie zemes. Viņš nesaudzīgi divkāršoja pūles, lika lietā visas savas fiziskās rezerves, visu savas politiskās karjeras prasmi un pieredzi. Jo vairāk viņš cīnījās, jo vairāk Džo jauca plānus. Starpsaucieni un piezīmes, kas jau pašā sākumā traucēja Deivida sapulces, tagad kļuva nežēlīgi. Ar parastajiem traucējumiem viņš tika galā, bieži prata tos pat izlietot savā labā. Bet šie vairs nebija parasti. Tos radīja kāda Tainkāslas huligānu banda, kas parādījās katrā sapulcē un ko vadīja Pīts Banons, bijušais vidējā svara cīkstonis un bufetes turētājs Malmo kuģu būvētavā. Tie bija ļaudis, kam patika celt tračus un kas bija raduši to darīt. Vienmēr izcēlās kautiņi. Tā tagad jau bija parasta lieta, ka Deivida brīvdabas sapulces pārtrauca mežonīgu traču dēļ. Viņa vēlēšanu vadītājs Vilsons nikni protestēja policijā, pieprasīja pienācīgu aizsardzību. Šos iebildumus uzklausīja pavisam vienaldzīgi.

— Nav mūsu daļa, — Rodams nekaunīgi paskaidroja. — Šis Banons nav mūsu cilvēks. Jūs taču paši varat sev pameklēt kārtības sargus.

«Tīrā» vēlēšanu cīņa turpinājās, tikai ar smalkākām metodēm. Nākamās otrdienas rītā Deivids, uz savu vēlēšanu biroju ejot, ieraudzīja uzrakstu, kas Lema gatves galā ar baltu krāsu bija uztriepts uz sienas: «Pavaicājiet Fenikam par viņa sievu!» Viņš nobālēja. Viņš paspēra soli uz priekšu, it kā grasītos šo kaunu nodzēst. Veltīgi, gluži veltīgi. Uzraksts rēgojās visā pilsētā — uz katras labi redzamas sienas un katra nama stūra, pat dzelzceļa žogi izkliedza šos nežēlīgos un neatspēkojamos vārdus. Sāpju un šausmu miglā Deivids izsoļoja Lema ielu un iegāja savā birojā. Vilsons ar Oglu viņu gaidīja. Abi bija redzējuši uzrakstus. Ogla seja sašutumā raustījās.

— Tas nu par traku, Deivid! — viņš ievaidējās. — Tas ir nekrietni. Mums jāiet pie viņa... Jāceļ iebildumi.

— Viņš to vienkārši noliegs, — Deivids tēraudaini cietā balsī atbildēja. — Viņš to vien gaida, lai mēs ietu pie viņa smilkstēt.

— Tad es viņam atmaksāšu, dieva vārds! — Harijs Ogls teica. — Man būs šis tas par viņu sakāms, kad šodien runāšu Snukā.

— Nē, Harij, — Deivids pēkšņā apņēmībā papurināja gaivu. — Es negribu atmaksas.

Jau labu laiku viņš, šo organizēto vajāšanu vērojot, nejuta ne dusmu, ne naida, bet gan ārkārtīgu savas iekšējās dzīves padziļinājumu. Šo iekšējo dzīvi viņš uzskatīja par īsto cilvēka esības attaisnojumu, neatkarīgu no reliģijas formām, pilnīgi atraisītu no materiālās plāksnes. Mērķu skaidrība bija vienīgā mēraukla, īstenā dvēseles izpausme. Nekas cits nebija svarīgs. Un, tā vērtējot viņa centienus, neatlika vietas ne viltum, ne naidam.

Bet Harijs Ogls domāja citādi. Harijā kvēloja sašutums; viņa naivā dvēsele prasīja tīru cīņu vai vismaz gribēja atbildēt ar dots pret dotu. Kad Harijs tovakar astoņos noturēja Snukā sapulci zem klajas debess, viņš aizmirsās un aizrāvies sāka kritizēt Džo taktiku. Deividam bija darīšanas jaunajā strādnieku iecirknī Hedlijas ielas galā, un viņš vēlu pārnāca mājās. Bija tumša, vējaina nakts. Vairākkārt viņš pacēla skatienu, dzirdot kādu troksni ielā, jo viņš gaidīja, ka Harijs atnāks pastāstīt, kā noritējusi sapulce Snukā. Kad desmitos viņš piecēlās aizslēgt namdurvis, Harijs iestreipuļoja iekšā bālu un asiņainu seju; viņš bija pa pusei nesamaņā, brūce virs acs asiņoja.

Uz dīvāna atlaidies, ar aukstu kompresi uz vaļējās brūces, kamēr Deivids steidzīgi aizsūtīja Džeku Kinču pēc Skota, Harijs drebēdams elsa:

— Viņi mums uzbruka, kad nācām atpakaļ no Snuka, Deivid, — Banons ar saviem apašiem. Tiku runājis par to, ka Gaulens izmanto savus strādniekus, ka viņš ražo kara lidmašīnas un munīciju. Gan jau es būtu pret viņiem noturējies, bet vienam no tiem bija svina caurule. — Harijs gurdeni pasmaidīja un zaudēja samaņu.

Harijs dabūja lielu šuvi pierē, tad viņu aiznesa uz gultu. Protams, Džo iedegās taisnās dusmās. Vai tādas lietas varēja notikt britu zemē? Pilsētas zāles tribīnē stāvēdams, viņš nosodīja sarkanos ienaidniekus, kas esot spējīgi noziegties pat pret saviem vadoņiem. Viņš sūtīja Harijam Oglam līdzjūtības apliecinājumus. Džo gādību plaši izbazunēja; viņa augstsirdīgās fanfaras vārdu pa vārdam iespieda laikrakstos. Visumā šis atgadījums viņam nāca par labu.

Taču Harija personiskā atbalsta zaudējums Deividam bija smags sitiens. Harijs, cienījama persona, baudīja lielu cieņu Slīskēlas mērenajos elementos, un tagad vecākie ļaudis apjukuši un mazliet iebaidīti sāka apdomāties, vai vispār iet uz Deivida sapulcēm. Turklāt tieši tai laikā visā zemē virsotni sasniedza histēriskas nepatikas vilnis pret leiboristu partiju. Cilvēkiem iedzina šausmas ar mežonīgiem finansiāla sabrukuma pareģojumiem. Iztēloja ķēmīgas ainas, kā strādnieku algo ar nevērtīgu papīru žūksni un kā tas izmisis mēģina par tiem nopirkt pārtiku. Nepavisam neuztverot draudošo sabrukumu kā pastāvošās saimniecības sistēmas gala iznākumu, visu uzkrāva leiboristu partijas pleciem. «Neļaujiet, ka viņi jums nolaupa jūsu naudu!» — tāds bija kaujas sauciens. Viss grozījās ap naudu. Mums jāpatur mūsu nauda, par katru cenu jāpatur, jāglabā šī svētā lieta. Nauda! Nauda!

Gandrīz pārcilvēciskā izturībā Deivids metās pēdējā cīniņā. Divdesmit sestajā viņš veica apkārtbraucienu pa pilsētu vecā kravas mašīnā, kas viņu kādreiz bija vedusi pretī panākumiem. Visu dienu viņš bija ārā, pa starpām uzkozdams pāris kumosu. Viņš runāja tik ilgi, kamēr balss kļuva gandrīz nedzirdama. Vienpadsmitos viņš pēc pēdējās sapulces, kas petrolejas lāpu gaismā notika Strādnieku nama priekšā, pārnāca Lema gatvē un paguris iekrita gultā. Viņš tūliņ iegrima miegā. Nākamajā dienā bija vēlēšanas.

Agrie ziņojumi norādīja uz grūtībām vēlēšanās. Deivids augu dienu palika mājās. Viņš bija darījis visu, atdevis visu. Nu viņš vairs neko nevarēja dot. Viņš tīšuprāt piespieda sevi nezīlēt rezultātu, nedomāt par spriedumu, ko par viņu izteiks viņa paša ļaudis. Un tomēr viņa dvēsele cīnījās starp cerībām un bailēm. Slīskēla bija vienmēr drošs leiboristu mandāts, kalnraču cietoksnis. Viņi zināja, ka viņš strādā un cīnās viņu labā. Ja viņam neveicās, viņš tur nebija vainīgs. Droši vien viņam dos iespēju atkal strādāt un cīnīties viņu labā. Viņš nevērtēja Gaulenu par zemu, tāpat arī stratēģiskās priekšrocības, kas tam bija kā Neptūna īpašniekam. Viņš apzinājās, ka Gaulena nesaudzīgās metodes, bez šaubām, saskaldījušas strādnieku solidaritāti, modinājušas aizdomas un šaubas par viņa — Deivida slavu. Kad Deivids iedomājās par derdzīgo norādījumu uz Dženiju, šo norādījumu, kas darīja vairāk ļauna nekā visi Džo sagrozījumi, sirds viņam sažņaudzās. Mirkli viņš gara acīm redzēja Dženiju, kas gulēja kapā. Un tad viņu pārņēma smeldzoša līdzjūtība un ilgas — senās, pazīstamās jūtas, tikai vēl spējākas un stiprākas. Ar sirdi un dvēseli viņš gribēja uzvarēt, pierādīt labo cilvēkā, nevis ļauno. Viņu apsūdzēja revolūcijas sludināšanā. Vienīgā revolūcija, ko viņš sludināja, bija revolūcija cilvēka sirdī: bēgšana no nekrietnības, nežēlības, savtības, tieksme uz mīlestību un cēlsirdību, uz ko cilvēka sirds spējīga. Bez tā katrs cits apvērsums bija bez jēgas.

Ap sešiem viņš devās apciemot Hariju Oglu. Lēnām pa Kaupena ielu iedams, viņš ieraudzīja kādu stāvu soļojam lejup pa Frīholda ielu. Tas bija Arturs Barass. Kad viņi tuvojās viens otram, Deivids skatījās taisni uz priekšu, jo domāja, ka Arturs negribēs viņu pazīt. Bet Arturs apstājās.

— Nupat nodevu par jums savu balsi, — viņš pēkšņi teica. Viņš runāja nomāktā, gandrīz skarbā balsī; vaigi viņam bija iekrituši un runājot brīžiem viegli raustījās. Viņa elpā bija alkohola smaka.

— Esmu jums pateicīgs, Artur, — Deivids atbildēja.

Klusums.

— Pēcpusdienā strādāju raktuvē. Mājās nākot, pēkšņi atcerējos.

Deivida skatiens bija noraizējies, līdzjūtīgs. Viņš samulsis teica:

— Nemaz necerēju uz jūsu atbalstu.

— Kādēļ ne? — Arturs jautāja. — Tagad neesmu ne šis, ne tas, ne sarkans, ne zils, ne citāds. — Tad pēkšņā sarūgtinājumā: — Un vai tas vispār svarīgi?

Atkal klusums, kamēr vārdi, ko Arturs nupat sacīja, vēl it kā drebēja viņā. Nevarīgi un skumji viņš pacēla skatienu, pavērās Deividam acīs.

— Komiski, vai ne, — viņš teica, — ka tam tā vajadzēja beigties? — Neizteiksmīgi ar galvu pamājis, viņš pagriezās un aizgāja.

Deivids devās pie Ogla; viņu aizkustināja un dziļi nomāca šī tikšanās, kur tik maz tika runāts un kas izteica tik daudz. Tā līdzinājās brīdinājumam: cik briesmīga var būt neveiksme. Artura ideāli bija satriekti, viņš dzīvē stāvēja nomaļus un, drebēdams ar katru savas esības audu, sauca: «Esmu diezgan cietis! Vairāk negribu ciest!» Cīņa beigusies, liesma izdzisusi. Ogla mājā ieejot, Deivids nopūtās.

Vakaru viņš pavadīja pie Harija, kurš jutās daudz žirgtāks un bija labā omā. Lai gan lielāko tiesu abi domāja par gaidāmo iznākumu, viņi tomēr maz runāja par vēlēšanām. Taču Harijs savā parastajā domīgajā mierā paredzēja uzvaru — cits viss esot neiedomājams. Pēc vakariņām viņi apmēram līdz vienpadsmitiem spēlēja kribedžu, kāršu spēli, ko Harijs ļoti cienīja. Bet Deivida skatiens pastāvīgi meklēja pulksteni. Tagad, kad tik drīz tas jāuzzina, viņi nokļuva neciešamā sasprindzinājumā. Trīs reizes viņš teica, nu jau esot laiks iet. Balsu skaitīšana pilsētas zālē jau tuvošoties beigām. Bet Ogls neatlaidīgi un varbūt tādēļ, ka manīja Deivida raizes, atbildēja, lai Deivids vēl mazliet pagaidot. Pirms diviem naktī rezultāti nebūšot zināmi. Līdz tam tepat esot silta kamīna uguns un atzveltnes krēsls. Tā Deivids padevās, viņš apvaldīja savu izklaidību, savas gaidas un nemieru. Bet beidzot, īsu bridi pēc vieniem, viņš piecēlās. Pirms viņš izgāja no istabas, Harijs viņam spieda roku.

— Tā kā nevaru līdzi iet, novēlu tev laimes jau tagad. Žēl, ka neredzēšu Gaulena seju, kad viņš uzzinās, ka esi viņu uzvarējis.

Nakts bija klusa, un spīdēja gaišs mēness. Pilsētas namam tuvojoties, Deivids brīnījās par drūzmu ielā. Bija diezgan grūti izspraukties līdz kāpnēm. Taču beidzot viņam tas izdevās; vestibilā viņš tuvojās Vilsonam. Sēžu zālē notika skaitīšana. Vilsons kā jautādams pagriezās un atbrīvoja Deividam vietu sev blakus. Viņš izskatījās noguris.

— Vēl pusstundu, tad zināsim.

Zāle bija ļaužu pilna. Tad ārā klusu ietaurējās mašīna. Brīdi vēlāk ienāca Gaulens; viņam līdzi nāca viņa svīta: vēlēšanu vadītājs Snags, Ramedžs, Konolijs, Bostoks, citi Tainkāslas veikalu draugi un šim pēdējam gadījumam par godu arī pats Džims Mozons. Džo — mētelī ar karakula apkakli. Mētelis bija vaļā, un zem tā varēja redzēt fraku. Džo seja bija apaļa un mazliet pietvīkusi. Viņš ar draugiem bija vēlu ēdis vakariņas un pēc vakariņām vēl atļāvušies pudeli veca konjaka un cigārus. Viņš lepni gāja cauri zālei, cauri pūlim, kas pašķīrās viņa priekšā, tad apstājās pie apspriežu istabas, Deividam muguru pagriezis; viņu tūliņ ielenca svīta. Tagad no viņa grupas atskanēja skaļi smiekli un sarunas.

Apmēram desmit minūtes vēlāk pilsētas rakstvedis un vēlēšanu sekretārs, vecais Raters, iznāca ar papīra lapu. Tūliņ visi apklusa. Raters izskatījās bezgala cienīgs un smaidīja. Ratera smaidu redzot, Deividam sirds skaļi iepukstējās un gandrīz apstājās. Arvien vēl smaidīdams, Raters pāri zelta aceņu malai noskatījās pārpildītajā zālē, tad izsauca abu kandidātu vārdus.

Džo grupa Rateram aiz muguras tūliņ izgāja pa divviru durvīm. Nu piecēlās Vilsons.

— Nāciet! — viņš teica Deividam, viņa balsī bija saklausāmas bažas.

Deivids līdz ar citiem spiedās caur drūzmu. Nebija kārtības — nevienam ne prātā nenāca laist viņu garām; valdīja mežonīgi satraukts sasprindzinājums.

— Lūdzu, kungi, lūdzu, — Raters pastāvīgi atkārtoja. — Atbrīvojiet taču ceļu kandidātiem!

Augšā pa labi pazīstamām dzelzs kāpnēm, cauri šaurajai komisiju istabai un beidzot ārā uz balkona. Vēsais nakts gaiss pēc karstuma un gaismas bija patīkams. Ielu pilsētas nama priekšā pildīja milzīgs ļaužu pūlis. Bālais pusmēness spīdēja pār Neptūna šahtas torņiem un kaisīja sudraba vizuļus pār jūru. Sasprindzinājuma čaloņa cēlās augšup no laužu drūzmas.

Balkons bija pilns. Deividu iespieda pašā tālākajā stūrī. Viņam blakus, burzmā no Gaulena atrauts, stāvēja Ramedžs. Tuklais miesnieks blenza Deividā; lielās rokas viņam raustījās, dziļi iegrimušās acis uzbudinājumā un ļaunumā zibsnīja zem kuplajām, sirmajām uzacīm. Sejā viņam bija nepacietīgas ilgas redzēt Deivida neveiksmi.

Raters ar papīru rokās tagad stāvēja balkona vidū apklusušā pūļa priekšā. Nāves klusums — elektrizēts, mokošs. Deivids savu mūžu nebija piedzīvojis tik mokoša mirkļa, bijis tik satraukts. Sirds mežonīgi klauvēja krūtīs. Tad atskanēja Ratera spalgā, skaļā balss:

— Misters Džozifs Gaulens — 8852,

misters Deivids Feniks — 7490.

Atskanēja skaļš kliedziens, un Ramedžs kliedza par visiem skaļāk. — Urā, urā! — Ramedžs bauroja kā vērsis, viņš ekstāzē māja ar rokām. Kliedziens pēc kliedziena pāršķēla gaisu. Džo piekritēji viņu ielenca uz balkona, apbēra laimes vēlējumiem. Deivids, pieķēries pie aukstajām dzelzs margām, visiem spēkiem lūkoja savaldīties. Uzvarēts, uzvarēts, uzvarēts! Viņš pacēla skatienu, redzēja, kā Ramedžs pieliecas uz viņa pusi, kā derdzīgās gavilēs raustās Ramedža lūpas.

— Jūs esat zaudējis, velns lai jūs parauj! — Ramedžs kliedza. — Jūs esat zaudējis! Jūs esat visu zaudējis!

— Ne visu, — Deivids klusi atbildēja.

Vēl un vēl «urā» saucieni, kliedzieni, neatlaidīgi saucieni pēc Džo, kurš tagad stāvēja pašā balkona vidū pie margām, visā pilnībā izbaudīdams lielā, satrauktā pūļa dievināšanu. Tur viņš pacēlās virs tiem: masīvs, valdonīgs stāvs, mēnesnīcā baigi liels, draudīgs. Lejā zem viņa bālās ļaužu sejas. Tie bija viņa — viņa ar ādu un kauliem, tie piederēja viņam, viņa nolūkiem, viņa vajadzībām. Zeme bija viņa. Un debess. Klusa dūkoņa tālumā — viņa lidmašīnas nakts lidojumā no Rasfordas. Viņš bija karalis, viņš bija dievišķīgs, viņam piederēja neuzveicama vara. Viņš vēl bija tikai sākumā, viņš gribēja soļot tālāk, tālāk; šie muļķi pie viņa kājām palīdzēs. Viņš pacelsies augstienēs, lai kailām rokām satriektu pasauli, ar savu zibeni pāršķeltu debesis. Miers un karš paklausīs viņam uz mājienu. Viņam pieder nauda. Nauda, nauda, nauda!... Un naudas vergi! Nu viņš liekulīgi cēlā žestā pacēla rokas pret debesīm un iesāka:

— Mani dārgie draugi...

XXIII

Pulkstenis pieci saltā septembra rītā. Vēl nebija gaišs, un vējš, kas pūta no jūras tumsas, brāzās pār debess jumu un nospodrināja zvaigznes, tā ka tās spoži mirgoja. Terasēs dusēja klusums.

Un tad parādījās gaismas atspīdums Hannas Brēses logā, drebēdams tas ielauzās klusumā un tumsā. Atspīdums nenodzisa. Desmit minūtes vēlāk atvērās durvis, un vecā Hanna Brēse iznāca no mājas, aizturēdama elpu, kad to sagrāba ledains vējš. Viņa bija apsējusies lakatu, valkāja naglotas kurpes un veselu pusduci apakšsvārku, kas bija izoderēti ar papīru, lai būtu siltāki. Vīriešu cepure galvā apslēpa plānu, iesirmu matu pinkas; ap vecajiem žokļiem un ausīm apsiets sarkans flaneļa lakats. Rokā viņa turēja garu nūju. Kopš vecais Toms Kolders bija miris ar plaušu karsoni, Hanna tagad terasēs pildīja modinātāja pienākumus un pati priecājās par mazo blakus peļņu, ko šis darbiņš atmeta grūtajos laikos. Mazliet gāzelēdamās — tur bija vainīga bruka — viņa lēnām soļoja pa Inkermanas ielu, nožēlojams vecu lupatu sainis, kas tikko vēl atgādināja cilvēku, klaudzināja ar nūju pie logiem, modināja vīrus, kam jāiet strādāt rīta maiņā.

Taču pie 23. mājas viņa varēja klaudzināšanu aiztaupīt. 23. mājā nevienu nevajadzēja modināt ne senāk, ne tagad, nekad, nekad, Hanna Brēse nodomāja spēji uzliesmojošā atzinībā. Hanna pagāja garām gaišajam logam, grīļodamās aizgāja savu ceļu, cilāja nūju, klauvēja un sauca, un nozuda Sevastopoles ielas bezveidīgajā tumsā.

Divdesmit trešajā mājā Marta raiti darbojās gaišajā virtuvē. Uguns jau kurējās, gulta ielodzē uzklāta, katls kūpēja, pannā čurkstēja desas. Izveicīgi viņa pārmeta rūtainu autu pār galdu, klāja to vienai personai. Viņa ar saviem septiņdesmit gadiem bija vēl moža. Sejā viņai bija nepārvarams gandarījums. Kopš tā mirkļa, kad viņa atgriezās Inkermanas ielā — savā vecajā mājā, viņai acīs iedegās šis dziļais gandarījums, pamazām izdzisa drūmās grumbas pierē, piešķirot sejai savādu līksmību.

Viņa apskatīja padarīto, viss bija kārtībā; pameta skatienu pulkstenī, tai pašā slavenajā godalgas pulkstenī,— tas rādīja pusseši. Viegliem soļiem filca rītakurpēs viņa raiti pakāpās trīs pakāpienus pa vaļējām kāpnēm un sauca uz augšas istabu:

— Deivid! Pusseši, Deivid!

Tad viņa, galvu piešķiebusi, klausījās, pagaidīja, kamēr izdzirda, ka viņš augšā sāk rosīties, — Deivida stingros solus, ūdens šļakstus, no mazgājamās krūzes līstot, kāsu, kas atkārtojās vairākas reizes.

Pēc desmit minūtēm Deivids nokāpa lejā, mirkli pastāvēja pie uguns un paturēja aukstās rokas virs tās, tad sēdās pie galda. Viņš bija ģērbies kalnraču drēbēs.

Marta tūliņ nolika viņam priekšā azaidu: desas, pašas cepto maizi un kannu ar karstu tēju. Noskatoties, kā viņš ēd, Martai sejā bija patiess maigums.

— Es pieliku tējai kanēli, — viņa teica. — Tas tev visdrīzāk aizdzīs kāsu.

— Paldies, māt!

— Atceros, tēvam tas vienmēr līdzēja. Viņš teica, mana kanēļa tēja ļoti palīdzot.

— Jā, māt.

Deivids nepaskatījās tūliņ, taču pēc brītiņa pēkšņi pacēla galvu un nejauši viņu pieķēra. Kad māte nesargājās, viņas skatiens bija ļoti mīļš. Ātri, gandrīz apjucis Deivids novērsa acis. Pirmo reizi, kopš vien varēja atcerēties, viņš mātes sejā redzēja neslēptu mīlestību. Lai slēptu savas jūtas, viņš, pār galdu noliecies, ēda tālāk, dzēra kūpošo tēju. Protams, viņš zināja šīs jaunās jūtu izpausmes iemeslu: viņš beidzot atkal strādāja raktuvē. Visus gadus, kamēr dēls studēja, darbojās par skolotāju, strādāja federācijā, un pat parlamenta darbības laikā viņa savu sirdi turēja tam slēgtu. Bet nu, kad viņam vajadzēja atgriezties raktuvē, viņa Deividā patiesi saskatīja dēlu, kas seko tēvu pēdās, saskatīja kaut ko īstu, beidzot turēja viņu par vīru.

Tā nebija lieliba, kas Deividu atkal piespieda strādāt raktuvē, bet vienkārša un rūgta nepieciešamība. Viņam vajadzēja meklēt darbu, un brīnums, cik šis uzdevums bija grūts. Federācijas birojā viņam vairs nebija vietas: transporta arodbiedrības pretestība viņam to liedza; tā kā viņš nebija ieguvis diplomu, par skolotāja arodu nebija ko domāt; atkal bija jākāpj raktuvē — viņš stāvēja gaidītāju rindā inspektora birojā Artura priekšā un lūdza atļauju atkal strādāt pazemē. Šis posts nepiemeklēja viņu vien, viņš nepavisam nebija vienīgais. Leiboristu partijas neveiksme vēlēšanās daudzus neievēlētos deputātus noveda izmisuma stāvoklī. Rolstons strādāja par rakstvedi pie kuģu māklera Liverpūlē, Bonds — par fotogrāfa palīgu Lidsā, un Dēviss, vecais lāga Dēviss, bija klavieru spēlētājs kādā Rondas kinoteātri. Kāda starpība, ja salīdzina ar atkritēju stāvokli! Viņš drūmi pasmīnēja, iedomājoties par Dadženu, Čālmersu, Bebingtonu un citiem. Tie gozējās savā popularitātē gan paisuma, gan bēguma laikā un mierīgu sirdi aizstāvēja politiku, kas leiboristu partijas pārliecībai bija kā nazis sirdī. It īpaši Bebingtonu, kuru aprakstīja un attēloja katrā avīzē un kurš pagājušajā nedēļā bija teicis pa visām raidstacijām pārraidītu radiorunu — cēlu runu, pilnu ar banālām, nodrāztām un liekulīgām frāzēm —, it īpaši Bebingtonu apsveica kā nācijas atpestītāju.

Pēkšņi Deivids atstūma krēslu un pasniedzās pēc kaklauta, kurš karājās uz pavarda līksts. Ugunij muguru pagriezis, viņš aptina lakatu ap kaklu, tad aizsēja smagos zābakus, uzsperdams uz akmens klona, lai kāja labāk iegultos. Marta jau bija sagatavojusi un tīrā pergamenta papīrā ietinusi viņam pusdienas maizi, pielējusi pudeli ar tēju un to rūpīgi aizbāzusi. Marta stāvēja un berzēja svārkos lielu sarkanu ābolu, berzēja tik ilgi, kamēr tas spīdēja. Ābolu pie Deivida maizes pielikdama, viņa pasmaidīja.

— Tev jau āboli vienmēr garšoja, Deivij. Vakar, kooperatīvā iegriezusies, to atcerējos.

— Jā, māt. — Viņš atbildēja tās smaidam, un šī acīm redzamā gādība viņu aizkustināja un reizē uzjautrināja. — Tikai toreiz es tos sevišķi daudz nedabūju.

Viņa pārmetot papurināja galvu un teica:

— Vai tu neaizmirsīsi šovakar atvest līdzi Semiju? Priekšpusdienā cepšu rozīņu rausi.

— Bet, māt, — viņš iebilda, — ko lai Annija saka, ja tu katru ēdienu reizi viņai atrauj Semiju?

Viņa novērsa skatienu no dēla acīm; sejā viņai nebija dusmu, tikai savāds mulsums.

— Nu labi. — viņa beidzot nomurmināja, — ja jau tā, lai tad viņa arī nāk līdzi. Bet citādi nevar, ja mans Semijs pirmo maiņu strādā pazemē, man viņš jāpacienā ar rozīņu rausi. — Viņa apklusa, slēpdama maigumu aiz pieres grumbām. — Vai dzirdēji, ko es teicu? Saki, lai viņa arī nāk!

— Labi, māt, — viņš atbildēja, iedams uz durvīm.

Bet viņai vajadzēja pavadīt Deividu un pašai ar savām rokām atvērt durvis. Tā viņa tagad vienmēr darīja — tas bija viņas augstākais cieņas pierādījums. Drūmajā tumsā skatīdamās, viņa Deivida atvadu mājienam atbildēja, lēni galvu pieliekdama, tad, vienu roku gurnā atspiedusi, stāvēja un noskatījās, kā viņš aiziet pa Inkermanas ielu. Kad viņš bija nozudis, tikai tad Marta aiztaisīja durvis un atgriezās virtuves siltumā. Un, lai gan vēl bija tik agrs, viņa it kā noslēpumainā priekā sāka sagatavot cepšanai miltus un rozīnes, un lizi; dedzīgi, ar lielu rūpību viņa gatavojās cept Semijam rausi. Viņa gribēja slēpt šo izteiksmi, bet nespēja — šo laimes izteiksmi, kas triumfējot kavējās viņas lepnajā, melnīgsnējā sejā.

Deivids gāja pa terasēm, un viņa soli dimdēja un atbalsojās starp citiem soļiem agrajā, salā sastingušajā krēslā. Reizē ar viņu biedriski soļoja neskaidri saskatāmi stāvi: krēslas vīru stāvi. Pa kādam sveiciena vārdam: «Sveiks, Ned!», «Sveiks, Tom!», «Hallo, Deivij!» Bet lielāko tiesu klusums. Smagi soļi, nodurtas galvas, salā apsarmojusi elpa; šur tur nespodra pīpes iegailēšanās; masīvas, ēnainas grupas soļošana uz priekšu, krēslas vīru soļo jums.

Jau kopš atgriešanās Neptūnā Deivids sevišķi izjuta šo mirkli. Varbūt viņam neizdevās vest masas cīņā, bet viņš vismaz soļoja kopā ar šiem ļaudīm. Viņš nebija nodevis ne viņus, ne pats sevi. Viņu liktenis palika saistīts ar viņa likteni, viņu nākotne — ar viņa nākotni. Šī doma iedvesa drosmi. Varbūt viņš kādu dienu atkal izkāps no raktuves, varbūt viņš kādu dienu vedīs šo soļojošo pulku pretī jaunai brīvībai. Neviļus viņš pacēla galvu.

Pie Krastmalas ielas viņš pārgāja pāri ielai, pieklauvēja pie kādas mājas durvīm. Atbildes negaidījis, viņš nospieda rokturi, pielieca galvu un gāja iekšā. Arī šai virtuvē spīdēja pavarda uguns. Un Semijs kaujas gatavībā nepacietīgi gaidīja, nostājies istabas vidū, kamēr Annija, māte, klusēdama noskatījās viņā no tumšā kakta blakus pavardam.

— Tu esi laikā saposies, Semij, manu zēn! — Deivids priecīgi iesaucās. — Es jau baidījos, ka vajadzēs tevi izvilkt no gultas.

Semijs uztraukumā pasmaidīja, un viņa zilās acis gandrīz pazuda. Saviem četrpadsmit gadiem viņš nebija visai liela auguma, bet to atsvēra temperaments; viņš drebēja lielās dēkas kārē — savu pirmo maiņu strādāt pazemē.

— Vakar vakarā viņš ilgi nevarēja aizmigt. Visu laiku par to vien domāja, — Annija, tuvāk pienākdama, stāstīja. — Nu jau viņš kādu stundu man nejauj ne elpu atvilkt.

— Nu jā, viņš jau ar izskatās pēc īsta kalnrača, — Deivids smaidīdams atteica. — Tā mana laime, ka viņš būs mans truļu dzinējs, Annij.

— Tu taču būsi par viņu nomodā, Deivij? — Annija klusā balsī nomurmināja.

— Ko nu, māt! — Semijs pietvīkdams teica.

— Es būšu par viņu nomodā, Annij, — Deivids mierinot sacīja. — Nemaz neraizējies. — Viņš paskatījās uz Anniju, kā viņa tur stāvēja uguns atspīdumā sasārtušu seju. Blūzes augšējā poga bija vaļā un atsedza gludo, taisno kaklu. Viņas stāvs stalts, pat tā nevērīgi stāvot, bija reizē spēcīgs un maigs. Bailes par Semiju, ko viņa nemaz neslēpa, viņu darīja savādi jaunu un nepiedzīvojušu. Pēkšņi Deividam sirds iesila īstā draudzībā. Cik viņa drosmīga, cik krietna un nesavtīga! Viņā mita patiess cēlums.

— Starp citu, Annij, — viņš sacīja, pūlēdamies piešķirt vārdiem nevērīgu noskaņu, — jūs ar Semiju šovakar esat ielūgti. Būs īsts svētku mielasts!

Klusums.

— Vai tiešām mani aicina? — viņa pārjautāja.

Viņš noteikti un moži pamāja ar galvu.

— Mātes pašas vārdi.

Grūtsirdības ēna pagaisa no viņas sejas, viņa nodūra acis. Deivids redzēja, ka vecās sievas vēlā atzinība viņai sagādā dziļu gandarījumu.

— Es labprāt iešu, Deivij, — viņa teica.

Semijs, jau pie durvīm, tikko varēja sagaidīt. Viņš enerģiski nospieda rokturi. Ātri no Annijas atvadījies, Deivids viņam sekoja. Abi blakus viņi gāja pa ielu lejup uz raktuvi. Sākumā Deivids klusēja, viņš domāja savas domas. Šī izteiksme Annijas acīs, kad viņa noskatījās Semijā, viņu dīvaini iedvesmoja. «Drosmi un cerību,» viņš domāja, «drosmi un cerību!»

Viņi gāja garām Ramedža veikalam. Kad viņi pēc maiņas beigām nāks atpakaļ no raktuves, slēģi būs atvērti, durvis vaļā un Ramedžs katrā ziņa atkal stāvēs durvīs, lai tīksminātos par Deivida pazemojumu. Šajās četrās nedēļās Ramedžs viņu gaidīja diendienā, ļaunās gavilēs izspiezdams pēdējo triumfa pilienu no savas uzvaras.

Un nu Deivids ar Semiju tuvojās raktuves pagalmam. Viņi meta nelielu līkumu, griezdami ceļu smagajām mašīnām, uz kurām ar lieliem, baltiem burtiem bija rakstīts firmas nosaukums «Mozons un Gaulens». Un viņi gāja tālāk, gausi plūstošās vīru straumes dala. Virs viņiem tumsā augstu gaisā slējās Neptūna jaunais celtņu tornis, augstāks nekā agrāk; tas pārvaldīja pilsētu, ostu, jūru. Deivids iesānis paskatījās Semijā, kura seja nu bija zaudējusi kādu nieku no pārgalvīgā prieka un lielā notikuma tuvumā izskatījās mazliet iebaidīta. Deivids pavirzījās tuvāk un sāka ar zēnu runāt, pievērsdams viņa uzmanību citām lietām.

— Sestdien iesim makšķerēt, Semij, mēs abi. Septembris Vonzbekā aizvien mēdz būt labs mēnesis. Midlrigā dabūsim ēsmu un tad iesim makšķerēt. Vai nāksi, Semij?

— Jā, tēvoci Deivij. — Viņa dedzīgais, tomēr šaubu māktais skatiens kavējās pie šahtas torņiem.

— Un, kad pārnāksim, Semij, pie velna, es tevi aizvedīšu pie vecās Raudāja kundzes un pacienāšu ar pīrāgu un limonādi.

— Jā, tēvoci Deivij. — Skatienu vēl arvien saistīja šahtas torņi. Tad steidzīgi: — Laikam gan ļoti tumšs, kad brauc lejā, vai ne?

Deivids iedrošinādams pasmaidīja.

— Ko niekus, mazais vīrs, un, ja arī ir tumšāks, tu drīz ar to apradīsi.

Abi reizē pārgāja pāri pagalmam, reizē ar citiem devās augšā pa kāpnēm uz ceļamo grozu. Deivids sargāja Semiju, droši izvadīja viņu cauri drūzmai lielajā tērauda krātiņā. Semijs tagad cieši spiedās Deividam klāt, un, grozā iekāpjot, viņa roka meklēja Deivida roku.

— Vai tas ātri krīt? — Semijs čukstēja, un balss viņam aizķērās.

— Nav tik traki, — Deivids arī atbildēja pavisam klusu. — Tikai pirmoreiz aizturi elpu, Semij, manu zēn! Tad nemaz nav tik ļauni.

Klusums. Nožvadzēja stienis. Atkal klusums. Tāla zvana skaņa. Tur viņi stāvēja, grozā kopā saspiesti, cits citam piespiedušies klusumā un dūmakainajā krēslā. Pār viņiem pacēlās raktuves šahtas torņi, tie pārvaldīja pilsētu, ostu, jūru. Zem viņiem kā kaps gulēja zemes apslēpta tumsa. Grozs krita. Ātri un pēkšņi tas krita apslēptā tumsā. Un kritiena troksnis pacēlās augšup no tumsas kā skaļa nopūta, tā cēlās augšup līdz vistālākajām zvaigznēm.

Content

Kronins Arčibalds Zvaigznes raugās lejup