Londons Džeks

Apkaunotais Stāstu krājums

APKAUNOTAIS

Tās bija beigas. Subjenkovs bija nostaigājis garu ciešanu un šausmu ceļu, līdzīgi gājputnam traukdamies mā- up uz Eiropas galvaspilsētām, un te, tālāk nekā jebkad, trievu Amerikā, viņa ceļš aprāvās. Viņš sēdēja sniegā uz muguras sasietām rokām un gaidīja spīdzināšanu. Viņš ziņkāri skatījās uz milzīgo kazaku, kas gulēja viņa priekšā, izstiepies visā garumā sniegā, un vaidēja no sāpēm. Vīriešiem bija apnicis noņemties ar šo milzoni, un viņi to bija nodevuši sieviešu ziņā. Upura kliedzieni liecināja, ka viņas pārspējušas vīriešus velnišķīgā cietsirdībā.

Subjenkovs vēroja to un drebēja. Viņš nebaidījās no nāves. Pārāk bieži viņš bija riskējis ar savu dzīvību nogurdinošajā ceļā no Varšavas līdz Nulato, lai drebētu bailēs no nāves. Bet viņš bija pret spīdzināšanu. Tā viņu aizvainoja. Ne tāpēc, ka viņu gaidīja ciešanas, bet tāpēc, ka šajās mokās viņš izskatīsies nožēlojams. Viņš pazemosies, lūgs žēlastību un diedelēsies gluži tāpat kā Lielais Ivans un citi pirms viņa. Tas būtu pretīgi. Sagaidīt nāvi drosmīgi, neapkaunojot sevi, smaidot un jokojot — lūk, kā vajadzētu. Bet zaudēt savaldību, kad garu nomā- kušas fiziskās sāpes, spiegt un buldurēt kā pērtiķim, kļūt par īstu zvēru — lūk, kas bija briesmīgi.

Izglābties nebija ne mazāko izredžu. Jau pašā sākumā Iededzies kvēlā sapnī par Polijas neatkarību, viņš bija kļuvis par rotaļlietu likteņa rokās. Jau pašā sākumā — Varšavā, Sanktpēterburgā, Sibīrijas raktuvēs, Kamčatkā, zvērādu zagļu nedrošajās laivelēs — liktenis bija vedis viņu pretī šīm beigām. Skaidrs, ka jau pasaules radīšanas pirmajā dienā viņam bija paredzēts tāds gals, viņam, tik izsmalcinātam un jūtīgam cilvēkam, kura nervi uztvēra katru visniecīgāko kairinājumu, viņam — sapņotājam, dzejniekam un māksliniekam! Viņš vēl nebija piedzimis, kad jau bija nolemts, ka šis nervu kamols, kas viņu veidoja, dzīvos starp rupjiem, kaucošiem mežoņiem un mirs šajā tālajā nakts zemē, šajā drūmajā nostūrī pašā pasaules malā.

Subjenkovs nopūtās. Vai tiešām viņa priekšā gulēja Lielais Ivans — milzis, cilvēks bez nerviem, dzelzs vīrs, kazaks, kas bija kļuvis par jūras laupītāju, radījums, kas bija flegmātisks kā vērsis, ar tik primitīvu nervu sistēmu, ka tad, kad normālam cilvēkam sāpēja, viņam labi ja kutēja? Un tomēr šiem Nulato indiāņiem izdevās atrast Lielā Ivana nervus un iztaustīt tos līdz pašām drebošās dvēseles saknēm. Viņi panāca savu. Likās neticami, ka cilvēks var pārciest tādas mocības un tomēr palikt dzīvs. Lielais Ivans dārgi samaksāja par savu primitīvi būvēto nervu sistēmu. Viņš bija izturējis divtik ilgi kā visi pārējie.

Subjenkovs juta, ka vairs nespēj paciest kazaka mocīšanu. Kāpēc Ivans nemirst? Subjenkovam šķita, ka viņš zaudēs prātu, ja nemitēsies šie sirdi plosošie kliedzieni. Bet tad, kad tie mitēsies, būs viņa kārta. Smīnēdams tīk- smā priekšnojautā, Jaka-ga gaidīt gaidīja šo brīdi, Jakaga, kuru viņš pirms kādas nedēļas bija padzinis no forta un kuram viņš bij^ iesitis pa seju ar pletni, Jakaga parūpēsies par viņu. Jakaga, bez šaubām, būs pietaupījis viņam daudz izsmalcinātākus-spīdzināšanas paņēmienus, daudz izmeklētākas mocības. Acīmredzot jaunais paņēmiens bija sevišķi iedarbīgs, spriežot pēc tā, kā ieaurojās Ivans. Indiānietes, kas bija noliekušās pār viņu, smiedamās un plaukstas sizdamas, pakāpās atpakaļ. Subjenkovs ieraudzīja, kādu briesmīgu darbu viņi pastrādājuši, un sāka histēriski smieties. Indiāņi skatījās uz viņu izbrīnījušies, ka viņš spēj smieties. Taču Subjenkovs nevarēja savaldīties.

Nē, to nedrīkstēja darīt. Viņš saņēmās, un spazmatiskie krampji pamazām norima. Viņš piespieda sevi domāt par kaut ko citu un atcerējās aizvadīto dzīvi. Viņš atcerējās māti un tēvu, mazo, ābolaino poniju un franču privātsko- lotāju, kurš bija mācījis viņu dejot un paslepeni atnesis vecu apdriskātu Voltēra sējumu. Viņš domās atkal atgriezās Parīzē, drūmajā Londonā, jautrajā Vīnē un Romā. Viņš atkal redzēja pārgalvīgo jauniešu sabiedrību, kas, tāpat kā viņš, sapņoja par brīvu Poliju ar karali tronī Varšavā. Tāds bija garā ceļa sākums. Tā, viņš nu bija palicis pēdējais no visiem. Subjenkovs citu pēc cita atcerējās šajā ceļā bojā gājušos drosminiekus, sākot ar tiem diviem, kuriem tika izpildīts nāves sods Sanktpēterburgā. Vienu līdz nāvei sadauzīja cietuma uzraugs, otrs, konvoja kazaku sasists, saļima kaut kur uz asinīm slacītā trimdinieku ceļa, pa kuru viņi vilkās bezgalgarus mēnešus. Un mūždien cilvēki iepazina cietsirdību, mežonīgu, zvērisku cietsirdību. Viņiem nāvi nesa drudzis, raktuves, pātagas. Pēdējie divi aizgāja bojā pēc izbēgšanas sadursmē ar kazakiem, un viņš vienīgais bija aizkļuvis līdz Kamčatkai, nozadzis dokumentus un naudu kādam ceļiniekam, kuru atstāja guļam sniegā.

Subjenkovs redzēja tikai cietsirdību. Visus šos gadus, kamēr atmiņas vadāja viņu pa mākslinieku darbnīcām, teātriem un pieņemšanām, ap viņu bija cietsirdība. Viņš bija pircis savu brīvību par asins cenu. Nogalināja visi. Viņš nogalināja fcrceļinieku dokumentu dēļ. Viņš atklāja, uz ko ir spējīgs, izaicinādams uz divkauju vienā dienā divus krievu virsniekus. Viņam vajadzēja parādīt sevi, lai ieņemtu vietu zvērādu zagļu vidū. Viņam vajadzēja izcīnīt šo vietu. Aiz muguras bija palicis tūkstoš gadu garš ceļš cauri visai Sibīrijai un Krievijai. Pa šo ceļu bēgt nebija iespējams. Atlika vienīgi iet uz priekšu — pāri drūmajai, lediem klātajai Beringa jūrai un Aļasku. Šis ceļš veda 110 mežonības uz vēl drausmīgāku mežonību. Skorbuta mocīti, bez pārtikas un ūdens palikuši, nemierīgās jūras bezgalīgo vētru svaidīti, ļaudis uz zvērādu zagļu kuģe- ļiem kļuva par dzīvniekiem. Trīs reizes viņš brauca uz austrumiem no Kamčatkas. Un trīs reizes pēc neticamām grūtībām un ciešanām dzī«vi palikušie atgriezās Kamčatkā. Subjenkovam nebija kur bēgt, bet iet atpakaļ pa to ceļu, pa kuru bija atnācis, viņš nevarēja, jo tur gaidīja raktuves un pātaga.

Beidzot, ceturto un pēdējo reizi, viņš devās uz austrumiem. Viņš brauca kopā ar tiem, kuri pirmie bija atklājuši leģendārās Kotiku salas, bet neatgriezās kopā ar viņiem, lai saņemtu savu guvuma tiesu un piedalītos nepratīgajas orģijās Kamčatkā. Viņš nozvērēja nekad vairs_ tur neatgriezties. Viņš zināja: lai sasniegtu sirdij dārgās Eiropas galvaspilsētas, viņam ir jāiet uz priekšu. Tāpēc viņš pārgāja uz citiem kuģiem un palika šajā nepazīstamajā pusnakts zemē. Viņa ceļa biedri bija slāvu mednieki un krievu piedzīvojumu meklētāji, mongoļi, tatāri un Sibīrijas pirmiedzīvotāji; viņi ar asinīm lauza ceļu cauri šiem jaunas pasaules mežoņiem. Viņi apkāva veselus ciemus par to, ka vietējie atteicās maksāt nodevas ādās, bet viņus savukārt apkāva citu kuģu komandas. Subjenkovs kopā ar kādu somu vienīgie palika dzīvi no visas bandas. Viņi badodamies pārlaida ziemu uz kādas vientuļas Aleutu salas, bet pavasarī viņiem uzsmaidīja necerēta laime — viņus uzņēma kāds zvērādu zagļu kuģis.

Bet vienmēr viņiem apkārt bija šaušalīga mežonība. Pāriedams no viena kuģa uz otru un neparko nevēlēdamies atgriezties, viņš nokļuva uz kuģa, kas devās uz dienvidiem. Gar visu Aļaskas piekrasti viņi sastapa tikai mežoņu barus. Ikreiz, kad viņi izmeta enkuru pie stāvajiem salu krastiem vai drūmajām cietzemes klintīm, viņus sagaidīja kauja vai vētra. Vai nu, draudēdams iznīcināt, viņiem virsū brāzās auris, vai parādījās kara kanoe, pārpildīta ar kaucošiem iedzimtajiem, kas, izgreznojuši sejas ar kara krāsām, īrās šurp, lai iepazītu jūras laupītāju asiņainos ieročus. Tā gar krastu vien viņi virzījās uz dienvidiem, tikai uz dienvidiem, uz pasakaino zemi Kaliforniju. Stāstīja, ka tur apgrozoties spāņu piedzīvojumu meklētāji, kas izlauzuši sev ceļu uz turieni no Meksikas. Viņš lika cerības uz šiem spāņiem. Kaut tikai izdotos aizlavīties līdz viņiem, vēlāk jau būtu vieglāk: pēc viena vai diviem gadiem — agrāk vai vēlāk, tas nebūtu no svara — viņš nokļūs Meksikā, pēc tam — kuģis, un viņš ir Eiropā. Taču viņi nesatika spāņus. Viņi atkal atdūrās pret to pašu nepieejamo mežonības sienu. Sie pasaules nostūru iedzīvotāji, izkrāsojušies karam, dzina viņus prom no krasta. Beidzot, kad viena laiva bija sagrābta un visa apkalpe apkauta, kapteinis atmeta ar roku meklēšanai un griezās atpakaļ uz ziemeļiem.

Gadi ritēja. Subjenkovs strādāja Tebenkova vadībā, kad tika būvēta Mihaila redute. Divus gadus viņš pavadīja pie Kuskokvimas. Divas reizes vasarā, jūnijā, viņam izdevās pabūt Kocebu jūras līča grīvā, šajā laikā te ciltis pulcējās, lai nodarbotos ar maiņas tirdzniecību. Te varēja atrast plankumaino briežu ādas no Sibīrijas, kaulu no Diomidu salām, valzivju ādas no Ziemeļu Ledus okeāna krastiem, dīvainus akmens gaismekļus, kas ceļoja no cilts uz cilti, kaut gan neviens nezināja, no kurienes tie nākuši; reiz gadījās pat angļu mednieku nazis. Subjenkovs zināja, ka te ir tā skola, kur var mācīties ģeogrāfiju, jo te viņš sastapa eskimosus no Nortona līča, no Kinga salas un Svētā Laurencija salām, no Velsas Prinča zemesraga un Barrova zemesraga. Te šīs vietas sauca citādi un attālumus līdz tām mērīja ar ceļā pavadītajām dienām.

Iedzimtie brauca šurp tirgoties no milzīgas teritorijas, bet viņu akmens gaismekļi un šis tērauda nazis, pārejot no rokas rokā, nāca no vēl attālākiem apgabaliem. Subjenkovs iebiedēja, glaimoja, uzpirka. Katru no tālienes vai no nezināmas cilts atbraukušo veda pie viņa. Sie ļaudis stāstīja viņam par neskaitāmām un neticamām briesmām, par plēsīgiem zvēriem, naidīgām ciltīm, necaurejamiem mežiem un augstām kalnu grēdām, bet vienmēr šajos stāstos figurēja baltie cilvēki ar zilām acīm un gaišu ādu, kuri cīnījās kā velni un mūždien meklēja zvērādas. Viņi dzīvoja austrumos, tālu, tālu austrumos. Neviens viņus nebija redzējis. Tās bija tikai baumas, kas gāja no mutes mutē.

Tā bija barga skola. Nav iespējams pamatīgi apgūt ģeogrāfiju ar nesaprotamu dialektu starpniecību no ļaudīm, kuru tumšajos prātos fakti jaucas ar izdomu, no ļaudīm, kuri attālumus mēra ar «miegiem», kas mainās atkarībā no tā, cik grūts ir pārgājiens. Bet tad paklīda valodas, kas iedvesa Subjenkovam drosmi. Austrumos esot liela upe, pie kuras dzīvojot šie zilacainie cilvēki. So upi saucot Jukona. Dienvidos no Mihaila redutes jūrā iete- kot liela upe, ko krievi pazīstot ar nosaukumu Kvikpaka. Klīda valodas, ka tā esot viena un tā pati upe.

Subjenkovs atgriezās Mihaila redutē. Kādu gadu viņš skubināja rīkot ekspedīciju uz Kvikpaku. Toreiz izcēlās puskrievs Malahovs, kas vadīja vispārgalvīgāko un viscietsirdīgāko avantūristu nodaļu, kāda jebkad pārcēlusies uz šejieni no Kamčatkas. Subjenkovs kļuva par viņa palīgu. Viņi izspraucās caur Kvikpakas platās deltas labirintiem, pagāja garām pirmajiem zemajiem ziemeļu krasta uzkalniem un ar ādu apvilktās kanoe, kas līdz lūpai bija piekrautas ar precēm un munīciju, piecsimt jūdzes īras pret stipru, piecas jūdzes ātru straumi pa upi, kuras platums svārstījās no divām līdz desmit jūdzēm, bet dziļums bija nezin cik asu. Malahovs nolēma uzcelt pie Nulato fortu. Subjenkovs sākumā skubināja braukt tālāk, bet tad samierinājās ar Nulato. Tuvojās gara. ziema. Labāk bija pagaidīt. Līdzko pienāks vasara un ledus bus izkusis, viņš dosies uz augšu pa Kvikpaku un mēģinās nokļūt līdz'Hudzona līča sabiedrības faktorijām. Malahovu nekad nebija sasniegušas valodas, ka Kvikpaka ir tā pati Jukona, un Subjenkovs viņam to arī nestāstīja.

Sākās lorta būvdarbi. Viņi piespieda strādāt vietējos iedzīvotājus. Guļbaļķu sienas pūzdami un stenēdami cēla Nulato indiāņi. Pa viņu mugurām dejoja pātaga, un šo pātagu turēja jūras laupītāju dzelžainā roka. Daži indiāņi aizbēga, bet noķertus viņus atveda atpakaļ un izlika forta priekšā, kur viņi kopā ar saviem ciltsbrāļiem dabūja izjust, kā pievelk pātaga. Divi pēršanas laikā aizgāja pie dieva, citi palika kropļi uz visu mūžu, bet pārējie iegaumēja mācību un vairs nemēģināja bēgt. Forts vēl nebija pabeigts, kad uzsniga sniegs; vajadzēja sākt kažokādu sagādi. Ciltij uzlika smagu nodevu. Indiāņus joprojām sita un pātagoja, bet, lai nodevas tiktu nokārtotas, sievietes un bērnus paņēma par ķīlniekiem un pret viņiem izturējās ar tādu nežēlību, kādu pazīst vienīgi zvērādu zagļi.

Tā bija asiņaina sēja, bet tad pienāca pļaujas laiks. Forts tika nodedzināts. Ugunsgrēka gaismā puse zvērādu zagļu tika nogalināti. Pārējos spīdzināja. Bija palicis tikai Subjenkovs, pareizāk sakot, Subjenkovs un Lielais Ivans, ja šo sniegā smilkstošo un kunkstošo būtni varēja saukt par Lielo Ivanu. Subjenkovs pamanīja, ka Jakaga, ņirdzīgi smīnēdams, skatās uz viņu. Viņam nebija ko teikt indiānim. Jakagas sejā vēl aizvien bija redzama pletnes atstātā švīka. Galu galā Subjenkovs nevarēja nosodīt indiāni, taču viņam derdzās doma par to, ko Jakaga darīs ar viņu. Viņam jau ienāca prātā, vai nelūgt cilts virsaiti Makamuku, bet veselais saprāts pateica priekšā, ka lūgt būtu veltīgi. Tad viņš nolēma saraut valgus un iet bojā cīņā. Tā būtu ātra nāve. Taču viņš nejaudāja saraut valgus. Aļņādas siksnas bija stiprākas par viņu. Viņš lauzīja galvu, kamēr izdomāja vēl kaut ko. Viņš deva zīmi Makamukam, lai atved tulku, kas prot piekrastes iedzīvotāju dialektu.

—  O, Makamuk, — Subjenkovs teica, — es nedomāju mirt. Es esmu liels cilvēks, un būtu muļķīgi, ja es mirtu. Un nemaz arī nemiršu. Es neesmu tāds kā visi šie maitas.

Viņš paskatījās uz vaidošo radījumu, kas kādreiz bija bijis Lielais Ivans, un nicinoši paspēra viņu ar kāju.

—   Esmu pārāk gudrs, lai mirtu. Redzi, es zinu labas zāles. Es vienīgais zinu šīs zāles. Tā kā es negatavojos mirt, tad došu tev pretī šīs zāles.

—   Kas tās ir par zālēm? — jautāja Makamuks.

—  Tās ir īpašas zāles.

Subjenkovs brīdi it kā šaubījās, vai ir vērts uzticēt savu noslēpumu.

—       Es tev pateikšu. Ja ar šo zāļu šņaucienu apziež ādu, tā kļūst cieta kā klints, kā dzelzs un nav pārcērtama ne ar kādu ieroci. Visspēcīgākais cirtiens tai neko nevar padarīt. Kaula nazis pret to ir kā dubļu pika, un no tas atlēks pat tērauda naži, kurus mēs jums izdalījam. Ko tu man dosi par šo zāļu noslēpumu?

—       Es dāvāšu tev dzīvību, — ar tulka starpniecību atbildēja Makamuks.

Subjenkovs nievīgi iesmējās.

—   Un tu līdz nāvei būsi vergs manā mājā.

Polis iesmējās vēl nievīgāk.

—       Atraisi man rokas un kājas, un tad mēs runāsim, — viņš sacīja.

Virsaitis deva zīmi, un, kad Subjenkovam bija atbrīvotas -rokas, viņš uztina smēķi un aizdedzināja to.

_— Tie ir muļķīgi vārdi, — teica Makamuks. — Tādu zāļu nav. Nevar būt. Asmenis ir stiprāks par visām zālēm.

Virsaitis neticēja un tomēr šaubījās. Pārāk bieži viņš bija pieredzējis, kādas velnišķības pastrādā zvērādu zagļi. Viņš nevarēja būt pārliecināts ne par ko.

—       Es dāvāšu tev dzīvību, bet tu nebūsi vergs, — viņš paziņoja.

—  Ar to nepietiek.

Subjenkovs tēloja savu lomu aukstasinīgi, it kā kaulētos par lapsas ādu.

—       Tās ir ļoti labas zāles. Tās daudzreiz izglābušas man dzīvību. Es gribu nartas, suņus un sešus no taviem medniekiem, kas pavadītu mani lejup pa upi līdz pēdējai nakšņošanas vietai pirms Mihaila redutes.

—       Tev jādzīvo tepat un jāiemāca mums visas tavas velnišķības, — bija atbilde.

Subjenkovs paraustīja plecus un neko neteica. Viņš pūta dūmus aukstajā gaisā un ziņkāri aplūkoja to, kas bija palicis pāri no milzīgā kazaka.

—       Bet šī rēta? — Makamuks pēkšņi ievaicājās, rādīdams uz poļa kaklu, kur bija redzama zilganmelna rēta, ko Kamčatkā kādas ķildas laikā tur bija atstājis naža dūriens. — Tavas zāles nav labas. Asmenis ir bijis stiprāks par tavām zālēm.

—   Dūrējs bija spēcīgs vīrs. — Subjenkovs vērtējoši paskatījās uz Makamuku. — Spēcīgāks par tevi, par tavu spēcīgāko mednieku, spēcīgāks par viņu.

Subjenkovs ar mokasīna purngalu atkal iebuksnīja samaņu zaudējušajam kazakam. Skats bija šausminošs, un tomēr šajā sāpju izmocītajā ķermenī vēl negribēja un negribēja dzist dzīvība.

—   Turklāt zāles bija vājas. Tajā apvidū nebija man vajadzīgo ogu, kuru šeit ir, cik uziet. Šeit zāles būs stipras.

—   Es ļaušu tev braukt lejup pa upi, — teica Makamuks, — un tu dabūsi arī nartas, suņus un sešus medniekus, lai būtu drošāk.

—   Tu pārāk ilgi vilcinies, — skanēja salta atbilde. — Tu esi apvainojis manas zāles, uzreiz nepieņemdams manus noteikumus. Paklau, tagad es prasu vairāk. Es gribu simts bebrādu. — Makamuks pavīpsnāja. — Es gribu simts mārciņu kaltētu zivju. — Makamuks pamāja ar galvu, jo zivju bija papilnam un tās bija lētas. — Es gribu divas nartas — vienas man, otras manām ādām un zivīm. Turklāt man jādabū atpakaļ šautene. Ja tevi neapmierina mana cena, drīz vien tā sakāps vēl augstāk.

Jakaga kaut ko pačukstēja virsaitim.

—   Bet kā lai es zinu, ka tavas zāles ir īstas zāles? — Makamuks jautāja.

—  Tas ir ļoti viegli. Vispirms es ieiešu mežā …

Jakaga atkal sāka čukstēt ausī Makamukam, kurš šaubīdamies pašūpoja galvu.

—   Vari sūtīt man līdzi divdesmit medniekus, — Subjenkovs turpināja. — Redzi, man taču ir jāsavāc ogas un saknes, no kurām taisīt zāles. Pēc tam kad tu būsi sagatavojis nartas, sakrāvis tajās zivis, bebrādas un šauteni un norīkojis sešus medniekus, kuri mani pavadīs, es ieziedīšu ar zālēm kaklu un nolikšu galvu, lūk, uz šā celma. Un tad tavs spēcīgākais mednieks lai ņem cirvi un trīs reizes cērt man pa kaklu. Tu pats vari cirst trīs reizes.

Makamuks stāvēja ar atplestu muti, zvērādu zagļu pēdējā un visneparastākā brīnuma pārsteigts.

—   Bet ņem vērā, — polis steidza piebilst, — pirms katra cirtiena man no jauna jāieziež kakls ar zālēm. Cirvis ir smags un ass, un es negribu, lai notiktu kļūda.

—  Tu dabūsi visu, ko prasi! — ātri izkliedza Makamuks. — Ej un gatavo savas zāles!

Subjenkovs apslēpa savu prieku. Viņš bija uzsācis izmisīgu spēli un tagad kļūdīties nedrīkstēja. Viņš augstprātīgi sacīja:

—  Tu pārāk vilcinājies. Manas zāles ir apvainotas. Lai izpirktu šo apvainojumu, tev jāatdod man sava meita.

Viņš norādīja uz meiteni, slimīgu būtni ar vienu greizu aci un atvieztiem vilka zobiem. Makamuks bija sadusmots, bet polis aukstasinīgi uztina un aizkūpināja jaunu smēķi.

—   Pasteidzies, — viņš draudīgi teica. — Ja tu vilcināsies, es prasīšu vēl vairāk.

Klusumā, kas iestājās pēc šiem vārdiem, Subjenkova acu priekšā izgaisa drūmā ziemeļzemes ainava un viņš skatīja savu dzimteni un Franciju un, palūkojies uz meiteni ar vilka zobiem, atcerējās citu meiteni, dziedātāju un dejotāju, kuru bija pazinis, jaunības gados pirmo reizi nonācis Parīzē.

—   Kam tev meita? — jautāja Makamuks.

—   Lai brauktu man līdzi lejup pa upi. — Subjenkovs kritiski aplūkoja meiteni. — No viņas iznāks laba sieva, un gods apprecēt meiteni, kuras dzīslās rit tavas asinis, ir pietiekama samaksa par manām zālēm.

Viņš atkal atcerējās dziedātāju un dejotāju un sāka skaļi dungot dziesmu, ko viņa bija tam iemācījusi. Viņš pārdzīvoja savu agrāko dzīvi, taču raudzījās uz atmiņu ainām no malas,, bezpersoniski, it kā tie būtu attēli no grāmatas par kāda cita cilvēka dzīvi. Klusumu negaidot iztraucēja virsaiša balss, un Subjenkovs satrūkās.

—  Viss tiks izdarīts, — Makamuks teica. — Meitene dosies tev līdzi lejup pa upi. Bet ņem vērā, ka es pats trīs reizes cirtīšu tev pa kaklu.

—   Bet es katru reizi no jauna ieziedīšos ar zālēm, — Subjenkovs atbildēja, tēlodams slikti slēptu nemieru.

—   Tu ieziedīsies ar zālēm pirms katra cirtiena. Rau, šie mednieki pieskatīs, lai tu neaizbēgtu. Ej uz mežu un lasi savas zāles!

Par zāļu vērtību Makamuku pārliecināja poļa alkatība. Protams, tikai vislabākās zāles varēja piešķirt nāves priekšā stāvošam cilvēkam spēku nezaudēt drosmi un tielēties kā vecai sievai.

—       Turklāt, — čukstēja Jakaga, kad polis kopā ar apsardzi bija nozudis eglājā, — līdzko tu būsi iepazinies ar šīm zālēm, tu viegli varēsi viņu nonāvēt.

—   Kā tad es varēšu viņu nonāvēt? — jautāja Makamuks. — Zāles neļaus man nonāvēt.

—   Gan būs tāda vieta, kuru viņš nebūs ieziedis ar savām zālēm, — atbildēja Jakaga. — Cērtot pa to, mēs viņu nonāvēsim. Tās var būt ausis. Ļoti labi: mēs iedursim šķēpu vienā ausī, bet pa otru tas iznāks laukā. Tās var būt arī acis. Zāles droši vien būs par stiprām, lai viņš ar tām ieziestu acis.

Virsaitis pamāja ar galvu.

—   Tu esi gudrs, Jakaga. Ja vien viņam nepiemīt vēl kāda velnišķīga spēja, mēs viņu nonāvēsim.

Subjenkovs netērēja laiku, vācot sastāvdaļas savām zālēm. Viņš uzlasīja visu, kas gadījās pa rokai, — egļu skujas, vītolu mizu, tāss sloksni un milzum daudz dzērveņu, kuras viņš lika medniekiem izkašņāt no sniega. Vēl papildinājis savu krājumu ar dažām sasalušām saknēm, viņš devās atpakaļ uz nometni.

Makamuks un Jakaga neatkāpās no Subjenkova, vērodami, cik daudz un kādas sastāvdaļas viņš iemet podā ar verdošu ūdeni.

—   Iegaumējiet, ka dzērvenes jāliek iekšā vispirms, — viņš skaidroja. — Ak, jā, un vēl viena lieta — cilvēka pirksts. Ļauj, Jakaga, nogriezt tev pirkstu.

Taču Jakaga aizlika rokas aiz muguras un drūmi paraudzījās uz viņu.

—   Tikai mazo pirkstiņu, — Subjenkovs lūdza.

—   Jakaga, dod viņam savu pirkstu, — pavēlēja Makamuks.

—   Visapkārt ir daudz pirkstu, — atrūca Jakaga, norādīdams uz sniegā guļošajiem līdz nāvei nomocīto cilvēku līķiem.

—   Tam jābūt dzīva cilvēka pirkstam, — iebilda polis.

—   Tad tu dabūsi dzīva cilvēka pirkstu. — Jakaga noliecās pār kazaku un nogrieza viņam pirkstu. — Viņš vēl nav miris, — indiānis paskaidroja, nosviezdams savu asiņaino trofeju sniegā polim pie kājām. — Un vispār tas ir labs pirksts, tāpēc ka tas ir liels.

Subjenkovs iemeta pirkstu ugunī zem poda un sāka dziedāt. Tā bija franču mīlas dziesma, un, vārīdams viru, Subjenkovs dziedāja ārkārtīgi svinīgi.

—       Bez šiem vārdiem zāles nekur neder, — viņš paskaidroja. — Šie vārdi piešķir tām galveno spēku. Tā, gatavas ir.

—  Atkārto lēnām vārdus, lai es varētu tos iegaumēt, — pavēlēja Makamuks.

—  Tikai pēc pārbaudes. Tikai tad, kad cirvis būs trīs reizes atlēcis no mana kakla, es tev atklāšu šo vārdu noslēpumu.

—   Bet ja nu zāles būs sliktas? — satraukts ievaicājās Makamuks.

Subjenkovs sašutis pagriezās pret viņu.

—   Manas zāles vienmēr ir labas. Bet, ja tās būs sliktas, tad dariet ar mani to pašu, ko jūs darījāt ar citiem. Sagrieziet mani gabalos, tāpat kā sagriezāt viņu. — Subjenkovs pameta ar roku uz kazaka pusi. — Zāles jau atdzisušas. Tā, es ieziežu ar tām sev kaklu, izrunādams buršanas vārdus.

Cik nopietni varēdams, viņš lēni nodziedāja vienu rindiņu no Marseljēzas, tai pašā laikā ieziezdams sev kaklu ar riebīgo brūvējumu.

Viņa izrādi pārtrauca kliedziens. Milzīgais kazaks, kurā pēdējo reizi bija uzliesmojusi pārcilvēcīgā dzīvotspēja, bija paslējies uz ceļiem. Nulato indiāņi smējās, pārsteigti klaigāja un sita plaukstas, kad Lielais Ivans, drausmīgu krampju raustīts, sāka vāļāties pa sniegu.

Subjenkovam sametās nelabi no šā skata, bet viņš apspieda nelabumu un izlikās saniknots.

—  Tā nekas neiznāks, — viņš teica. — Nobeidziet viņu, un tad sāksim pārbaudi. Jakaga, gādā, lai šis troksnis mitētos!

Kad tas bija izdarīts, Subjenkovs pagriezās pret Makamuku.

—   Un neaizmirsti, ka tev jācērt no visa spēka! Tā nav bērna nodarbošanās. Ņem cirvi un zvel pa baļķi, lai es redzu, ka tu dari to kā vīrietis.

Makamuks paklausīja un divas reizes spēcīgi iezvēla pa baļķi, atšķeļot pamatīgu šķilu.

—   Labi. — Subjenkovs pārlaida skatienu aplī sastājušos iedzimto sejām, kuras it kā simbolizēja barbarisma sienu, kas bija pacēlusies ap viņu jau tad, kad cara policija pirmo reizi apcietināja viņu Varšavā. — Ņem cirvi, Makamuk, un stājies te! Es nogulšos. Kad es pacelšu roku, cērt un cērt no visa spēka! Un pielūko, lai neviens nestāvētu tev aiz muguras! Zāles ir labas, cirvis var atlēkt no mana kakla un izšļukt tev no rokām.

Viņš paskatījās uz diviem suņu iejūgiem ar nartām, kas bija piekrautas ar ādām un zivīm. Pie nartām stāvēja seši mednieki, kuriem vajadzēja būt par viņa sargiem.

—   Kur ir meitene? — jautāja polis. — Pirms sākam pārbaudi, atved viņu šurp!

Kad arī tas bija izdarīts, Subjenkovs nogūlās sniegā un nolika galvu uz baļķa kā noguris bērns, kas gatavojas iemigt. Viņš bija pavadījis zemes virsū tik daudzus grūtus gadus, ka patiesi jutās noguris.

—   Es smejos par tevi un tavu spēku, o, Makamuk, — viņš teica, — cērt, cērt no visa spēka!

Subjenkovs pacēla roku. Makamuks atvēzēja cirvi, milzīgu cirvi, ar kuru aptēš baļķus. Spožais tērauda asmens pazibēja saltajā gaisā, uz netverami īsu mirkli sastinga Makamukam virs galvas un tad krita uz Subjenkova kailā kakla. Tas pāršķēla muskuļus un skriemeļus un iecirtās dziļi baļķī. Pārsteigtie mežoņi ieraudzīja, ka galva aizveļas kādu jardu no asiņojošā rumpja.

Visi bija bezgala apjukuši un klusēja, kamēr pamazām sāka atskārst, ka nekādu zāļu nav bijis. Zvērādu zaglis bija apvedis viņus ap stūri. Viņš vienīgais no visiem gūstekņiem bija izbēdzis mocībām. Šīs likmes dēļ viņš bija spēlējis. Un tad nograndēja smiekli. Makamuks apkaunots nodūra galvu. Zvērādu zaglis bija viņu piemuļķojis. Makamuks bija pazemots visu savu ciltsbrāļu acīs. Viņi joprojām smējās kā negudri. Makamuks pagriezās un, galvu nokāris, vilkās prom. Viņš zināja, ka no šā brīža viņu vairs nesauks par Makamuku. Viņš būs Apkaunotais, viņam neizdosies nomazgāt kauna traipu līdz mūža galam, un, vienalga kad sapulcēsies ciltis — pavasarī, lai ķertu lašus, vai vasarā, lai tirgotos, — pie visiem ugunskuriem atkal un atkal tiks pārstāstīts, kā mierīgi no viena paša cirtiena no Apkaunotā rokas nomira zvērādu zaglis.

Viņš it kā aizlaikus dzirdēja kādu zaļknābi jautājam:

«Bet kas tas Apkaunotais tāds bija?»

«Ā, Apkaunotais?» viņam atbildēs. «Tolaik, kad viņš nebija nocirtis zvērādu zaglim galvu, viņu sauca Makamuks.»

UZTICĪBA

Ievilka galus, un «Seattle Nr. 4» lēni atgāja no krasta. Kuģa klāji bija stāvbāzām pilni ar kravu un bagāžu, uz tiem raibu raibā pūlī ņudzinājās indiāņi, suņi, suņu dzinēji, tirgotāji un zelta meklētāji, kas atgriezās mājup. Laba daļa Dausonas iedzīvotāju bija nostājušies rindā krastā, lai pavadītu aizbraucējus. Kad kāpnes bija ievilktas un tvaikonis iegriezts kuģu ceļā, no atvadu saucieniem sāka krist ciet ausis. Pēdējā brīdī visi atcerējās, ka nav pateikuši kaut ko svarīgu, un sāka kliegt, lai viņus varētu sadzirdēt otrpus ūdens joslas, kas kļuva platāka un platāka. Lūiss Bondels, ar vienu roku virpinā- dams savas rudās ūsas, bet ar otru gļēvi mādams krastā palikušajiem draugiem, pēkšņi atcerējās kaut ko un metās pie treliņiem.

—   Ē, Fred! — viņš ieaurojās. — E, Fred!

Par Fredu nosauktais ar pleciem izlauzās cauri pūlim un mēģināja saklausīt, ko grib pavēstīt Lūiss Bondels. Tas no kliegšanas jau kļuva sarkans, taču vārdi tik un tā nebija sadzirdami. Ūdens josla starp tvaikoni un krastu pa to laiku pletās arviert platāka.

—   Ei, kapteini Skot! — Bondels sauca, pagriezies pret stūres māju. — Apturiet kuģi!

Noskanēja zvans, lielais dzenrats kuģa pakaļgalā pagriezās uz pretējo pusi un apstājās. Visi, kas atradās uz tvaikoņa un krastā, izmantoja šo aizķeršanos, lai izkliegtu cits citam jaunus, pēdējos, nu jau galīgos vēlējumus. Veltīgi Lūiss Bondels lūkoja pārkliegt pūli. Zaudējis ātrumu, «Seattle Nr. 4» sāka peldēt pa straumi; kapteinis Skots bija spiests iet uz priekšu un apstādināt mašīnas otrreiz. Kapteiņa galva nozuda stūres mājā, un pēc brīža viņš atkal parādījās ar lielu megafonu.

Tagad kapteiņa Skota balss skanēja vareni, un «Ap- klustiet!», ko viņš uzkliedza pūlim uz klāja un krastā, droši vien varēja dzirdēt Aļņu kalna virsotnē un pat

Klondaikas ielās. Šis oficiālais aicinājums no stūres mājas apslāpēja troksni.

—   Nu, ko jūs gribat teikt? — kapteinis Skots jautāja.

—   Pasakiet Fredam Cērčilam … viņš ir tur krastā … pasakiet, lai aiziet pie Makdonalda. Viņam glabāšanā nodota mana mazā ceļa somiņa. Pasakiet, lai viņš paņem to un atved man.

Kapteiņa Skota megafons klusumā norēca:

—   Ei, Fred Cērčil, aizejiet pie Makdonalda… Viņam nodota glabāšanā maza ceļa somiņa… Pieder Lūisam Bondelam… Tas ir svarīgi! Kad braucat, paņemiet līdzi! Sapratāt?

Cērčils pamāja ar roku par zīmi, ka ir sapratis. Ja Makdonalds, kas dzīvoja pusjūdzi no šejienes, būtu atvēris logu, viņš arī būtu sapratis. No jauna sacēlās atvadu troksnis, noskanēja zvans, un «Seattle Nr. 4» sāka slīdēt uz priekšu, iegriezās straumē un devās lejup pa Jukonu. Bondels un Cērčils līdz pēdējam brīdim māja viens otram, izrādīdami abpusējas simpātijas.

Tas notika pašā vasaras vidū. Rudenī augšup pa Jukonu devās tvaikonis «W. H. Willis», un uz tā klāja bija divsimt ceļinieku, kas brauca uz mājām. Viņu vidū bija arī Cērčils. Viņa kajītē drēbju maisā atradās Lūisa Bondela ceļa soma. Tas bija neliels, izturīgs ādas čemodāniņš, kas lika Cērčilam pastāvīgi nervozēt, līdzko viņš pagāja tālāk nost no tā. Pasažieris blakuskajītē veda līdzi milzumu zelta smilšu, kas arī bija paslēptas drēbju maisā, un galu galā viņi abi norunāja stāvēt sardzē pēc kārtas. Kamēr viens nogāja lejā paēst, otrs nenolaida acis no abu kajīšu durvīm. Kad Cērčilam gribējās paspēlēt vistu, viņa kaimiņš palika sargpostenī, bet, kad tam gribējās izkratīt sirdi, Cērčils sēdēja uz nolaižamā krēsla starp abām durvīm un lasīja četrus mēnešus vecas avīzes.

Pazīmes liecināja, ka gaidāma agra ziema, un pasažieri no rīta līdz vakaram un vēl ilgi pēc pusnakts sprieda, vai viņi paspēs tikt prom, iekams upe nav aizsalusi, vai arī būs spiesti pamest tvaikoni un iet tālāk pa ledu. Gadījās kaitinošas aizkavēšanās. Divas reizes salūza mašīna, un to vajadzēja salabot, un abas reizes uznāca sniegputenis, kas brīdināja, ka neatturami tuvojas ziema. Deviņas reizes «W. H. Willis» mēģināja ar savu salāpīto mašīnu pārvarēt Piecu Pirkstu krāces, bet, kad tas izdevās, izrādījās, ka kuģelis ir aizkavējies par četrām die- nāra salīdzinājumā ar diezgan aptuveno sarakstu. Tad pacēlās jautājums, vai tvaikonis «Flora» gaidīs viņus augšpus Kastes aizas. Upes posms starp Kastes aizu un Baltā Zirga krācēm nebija kuģojams, un pasažieri šeit apgāja krāces, lai pārsēstos no viena tvaikoņa otrā. Telefona šajā apgabalā nebija, tādējādi nebija arī iespējams brīdināt «Floru», ka «Willis» pienāks četras dienas vēlāk, nekā bija domāts.

Kad «W. H. Wīllis» sasniedza Baltā Zirga krāces, kļuva zināms, ka «Flora» gaidījusi trīs dienas ilgāk par norunāto laiku un aizgājusi tikai pirms dažām stundām. Tāpat kļuva zināms, ka tā stāvēs pie Tegišas posteņa līdz svētdienai pulksten deviņiem 110 rīta. Patlaban bija sestdiena un pulkstenis rādīja četri. Visi pasažieri salasījās kopā. Uz klāja atradās liela kanādiešu kanoe, kas bija domāta policijas postenim pie ietekas Beneta ezerā. Pasažieri bija ar mieru uzņemties atbildību par kanoe un nogādāt to, kur vajag. Pēc tam sāka uzaicināt brīvprātīgos. Lai panāktu «Floru», nolēma izvēlēties divus. Tūlīt pieteicās pārdesmit gribētāju. Viņu vidū bija arī Cērčils: tāds nu reiz bija šā cilvēka raksturs, ka viņš pieteicās brīvprātīgajos, iepriekš nepadomājis par Bondela ceļa somu. To atminējies, Cērčils cerēja, ka viņu neiznaudzī- sies, taču cilvēks, kas bija kļuvis slavens kā koledžas fut- bolkomandas kapteinis, atlētu kluba prezidents un Jukonas suņu dzinējs un skolotājs un turklāt lepojās ar tādiem pleciem kā viņam, nevarēja cerēt, ka izvairīsies no goda tikt izraudzītam. Uzdevumu veikt uzticēja viņam un milzīgajam vācietim Nikam Antonsenam.

Kamēr pasažieru pūlis ar skubu stiepa uz saviem pleciem kanoe, Cērčils ieskrēja kajītē. Viņš izgāza visu, kas bija maisā, uz grīdas un paķēra ceļa somu, gribēdams iedot to kaimiņam, lai uzglabā. Tad Cērčils atskārtās, ka tā nav viņa ceļa soma un ka viņam nav tiesību izlaist to no rokām. Tāpēc viņš ar visu somu metās skriet pa krastu, pārlikdams to no vienas rokas otrā un prātodams, vai tikai īstenībā nesamais nesver vairāk par četrdesmit mārciņām.

Puspiecos pēc pusdienas abi vīri devās ceļā. Trīsdesmit jūdžu upes straume bija tik spēcīga, ka tikai retumis viņiem vajadzēja ķerties pie airiem. Viņi gāja gar malu ar virvi uz pleca, klupdami uz akmeņiem, lauzdamies cauri pamežam, šad tad paslīdēdami un ieveldamies upē, nereti brizdami līdz ceļiem un jostas vietai pa ūdeni, bet, kad priekšā pagadījās kāda nepārvarama krauja, viņi sēdās kanoe, tvēra airus un sparīgi īrās uz pretējo krastu, kamēr straume aiznesa sāņus, un tad atkal vajadzēja jūgties virvē. Tas bija nogurdinošs darbs. Antonsens pūlējās, kā jau milzim piedien, bez kurnēšanas un neatlaidīgi, bet ar varenu augumu un nelokāmu gribu apveltītais Cērčils viņu galīgi nokausēja. Viņi ne reizi neapstājās, lai atvilktu elpu. Viņi gāja un gāja uz priekšu un tikai uz priekšu. Pretī pūta dzeļošs vējš, sala rokas, un laiku pa laikam viņiem vajadzēja tās dauzīt vienu pret otru, lai sastingušajos pirkstos atkal sāktu ritēt asinis.

Kad iestājās nakts, viņiem vajadzēja paļauties uz laimīgu gadījumu. Viņi vairākkārt bija spiesti piestāt krastā, kur cilvēks nebija spēris kāju, un līst pa neredzamiem brikšņiem, saplēšot drēbes lupatu lēveros. Abi bija sa- skrāpējušies un asiņaini. Reizes desmit irdamies no viena krasta uz otru, viņi uzskrēja virsū siekstām un apgāzās. Kad tas notika pirmo reizi, Cērčils ienira un trīs pēdu dziļumā mēģināja sameklēt ceļa somu. Pagāja pusstunda, līdz izdevās to atrast, un pēc tam Cērčils piesēja somu pie kanoe. Kamēr kanoe turējās uz ūdens, ceļa soma bija drošībā. Antonsens ņirgājās par somu, bet uz rīta pusi sāka to lādēt, taču Cērčils nepagodināja viņu ar paskaidrojumiem.

Kavēkļu un neveiksmju bija bez sava gala. Kādā upes likumā, lair mutuļoja varenas krāces, viņi zaudēja divas stundas, atkal un atkal mēģinādami pārvarēt straumi, un laiva divas reizes apgāzās. Sajā vietā abos krastos no dzelmes laukā slējās stāvas klintis, un tām garām tikt viņi nevarēja, nedz velkot kanoe, nedz stumjoties ar kārti, bet stāties pretī straumei ar airiem te nekādi nebija iespējams. Viņi likās airos ar tādu spēku, ka šķita — sirds izlēks no krūtīm aiz piepūles, un tomēr upe viņus pieveica un nesa atpakaļ. Galu galā viņiem palīdzēja nejaušība. Vietā, kur upe bija visstraujākā, viņi cieta kārtējo neveiksmi, untumainie ūdeņi izrāva Cērčilam no rokām airi un trieca kanoe pret klinti. Cērčils uz labu laimi lēca un ielēca aizā. Ar vienu roku pieķēries pie klints, viņš ar .otru turēja grimstošo kanoe, kamēr Antonsens izķepurojās no ūdens. Pēc tam viņi izvilka laivu malā un atpūtās. No šīs ārkārtīgi bīstamās vietas dodamies ceļā ar svaigiem spēkiem, viņi pārvarēja krāces. Viņi piestāja krastā mazliet augstak, nekavējoties izkapa malā un, vilkdami kanoe virvē, lauzās cauri krūmiem.

Kad atausa diena, viņi vēl bija tālu no Tegišas posteņa. Svētdien deviņos no rīta viņi izdzirdēja «Floras» atvadu sirēnu. Bet, kad pulksten desmitos sasniedza posteni, viņi tālu dienvidos ieraudzīja tikai aizejošā tvaikoņa dūmus. Kapteinis Džonss no jātnieku policijas nekad nebija uzņēmis un mielojis tik nomocījušos skrandaiņus, un vēlāk viņš apgalvoja, ka savu mūžu neesot redzējis cilvēkus, kuri ēduši ar tik briesmīgu apetīti. Paēduši viņi nolikās turpat pie plīts un aizmiga, nenovilkuši slapjās skar- balas. Pēc divām stundām Cērčils piecēlās, aiznesa uz kanoe Bondela ceļa somu, kas bija noderējusi viņam par spilvenu, uzbukņīja augšā Antonsenu — un viņi turpināja dzīties pakaļ «Florai».

— Diezin kas var atgadīties — var salūzt mašīna vai vēl kas, — Cērčils atbildēja kapteinim Džonsam, kad tas mēģināja viņu atrunāt. — Man jānoķer tvaikonis un jāaizsūta atpakaļ pēc puišiem.

Tegišas ezeru bija sakūlis baltās putās rudenīgi stiprs pretvējš. Laivai virsū triecās augsti viļņi, tā ka viens no braucējiem bija spiests smelt laukā ūdeni, bet otrs rīkojās ar airiem. Tikt uz priekšu nebija iespējams. Seklākā vietā viņi pieīrās pie krasta, izkāpa no kanoe, viens ķērās pie virves, bet otrs stūma laivu… Viņi cīnījās ar vēju, līdz viduklim, bieži pat līdz kaklam brizdami pa ledaino ūdeni; nereti lielie, krēpjainie viļņi aizvēlās pāri galvai. Viņi nepazina nedz atpūtu, nedz īsu atelpu šajā bezcerīgajā, nogurdinošajā cīņā. Sajā naktī pie iztekas no Tegišas ezera sniega vētrā viņi panāca «Floru». Antonsens nokrita uz klāja un turpat arī sāka krākt. Cērčils izskatījās briesmīgs. Apģērbs tikko turējās uz pleciem. Seja pēc divdesmit četru stundu ilgās piepūles bija apsaldēta un pietūkuši, bet rokas tā sapampušas, ka pirkstus nevarēja savilkt dūrēs. Kājas sāpēja, stāvēt bija gatavās mocības.

«Floras» kapteinis negribēja doties atpakaļ uz Balto Zirgu. Cērčils bija neatlaidīgs un uzstājīgs, bet kapteinis tiepās. Visbeidzot viņš paziņoja, ka ar to nekas nebūšot līdzēts, ja «Flora arī brauktu atpakaļ, tāpēc ka «Atēnietim» — vienīgajam okeāna tvaikonim Daijā esot jāatiet otrdien no rīta un «Flora» nepagūšot aizbraukt līdz

Baltajam Zirgam, uzņemt tur iestrēgušos ceļiniekus un atgriezties pirms tvaikoņa atiešanas.

—   Kad «Atēnietis» atiet? — Cērčils jautāja.

—   Otrdien septiņos no rīta.

—   Labi, — Cērčils teica, ar kāju bungodams krācošajam Antonsenam pa ribām, lai uzmodinātu viņu. — Brauciet atpakaļ uz Balto Zirgu! Mēs dosimies uz priekšu un aizturēsim «Atēnieti».

No miega apstulbušais Antonsens nebija vēl lāgā attapies, kad tika iegrūsts kanoe, un neaptvēra, kas noticis, kamēr viņu neapšļāca milzīgs ledains vilnis un Cērčils tumsā neuzbrēca:

—  Vai tad tu vairs neproti airēt? Gribi, lai mēs noejam dibenā?

Rītausmā viņi bija pie Aļņu pārejas, vējš sāka pierimt, bet Antonsens vairs nejaudāja cilāt airus. Kādā klusā vietā Cērčils izvilka kanoe krastā — un viņi nolikās pagulēt. Viņš salieca un pabāza zem galvas roku, lai ik pēc piecām minūtēm tā notirptu un sāpes viņu pamodinātu; tad viņš paskatījās pulkstenī un pabāza zem galvas otru roku. Pēc divām stundām Cērčils uzbuksnīja Anton- senu — un viņi devās tālāk. Trīsdesmit jūdžu garais Be- neta ezers bija rāms kā dzirnavu dīķis, bet pusceļā uz- brāza dienvidu vējš un sakūla ūdeni putās. Stundām ilgi viņi cīnījās tāpat kā uz Tegišas ezera, vilkdami un stumdami kanoe līdz jostas vietai un kaklam ledainajos viļņos, kas reizumis aizšņāca viņiem pār galvu, kamēr labsirdīgais milzis bija galīgi nokausēts. Cērčils dzina viņu bez žēlastības, bet, kad Antonsens pagāja uz priekšu un gandrīz vai noslīka trīs pēdas dziļā ūdenī, Cērčils ievilka viņu kanoe. Viņš turpināja cīņu viens un sasniedza policijas posteni pie ietekas Beneta ezerā ap pusdienas laiku. Viņš mēģināja izdabūt Antonsenu laukā no kanoe, taču no tā nekas neiznāca. Viņš ieklausījās pārgurušā biedra smagajā elpā un apskauda viņu, iedomājoties, cik daudz viņam pašam vēl būs jāpārcieš. Antonsens varēja gulēt un atpūsties, bet viņam, lai nenokavētu, vajadzēja uzkāpt augstajā Cilkutā un noiet lejā līdz jūrai. īstās grūtības vēl bija priekšā, un Cērčils gandrīz vai nožēloja, ka viņa ķermenī ir tik daudz spēka, tāpēc ka šā spēka dēj viņa ķermenim bija sagaidāmas mocības.

Cērčils izvilka kanoe krastā, paķēra Bondela ceļa somu un klibodams sīkā riksī steidzās uz policijas posteni.

— Tur lejā ir kanoe no Dausonas, tā domāta jums, — viņš nobēra virsniekam, kas bija atvēris viņam durvis. — Un kanoe guļ pusdzīvs cilvēks. Nekā bīstama nav, vienkārši zaudējis spēkus. Parūpējieties par viņu! Man jāsteidzas. Uz redzēšanos! Gribu noķert «Atēnieti».

Beneta ezeru no Lindermana ezera šķir jūdzi plata zemes strēle, un pēdējos vārdus Cērčils izmeta pār plecu, jau skriedams tālāk. Skriešana sagādāja sāpes, bet viņš sakoda zobus un traucās uz priekšu, gandrīz aizmirsis sāpes, tik ļoti viņš ienīda ceļa somu. Tā bija nepatīkams traucēklis. Cērčils pārlika somu no vienas rokas otrā. Viņš bāza to padusē. Viņš pārmeta roku ar ceļa somu pār pretējo plecu, un nešļava ik uz soļa palēcās un iebelza viņam pa muguru. Bija grūti noturēt to apdauzītajos un satūkušajos pirkstos, un Cērčils vairākkārt izlaida somu no rokām. Reiz, kad viņš pārlika somu no vienas rokas otrā, tā izslīdēja un nokrita, bet Cērčils paklupa un arī smagi nozvēlās zemē.

Aizkļuvis līdz zemes strēles galam, Cērčils par dolāru nopirka vecas siksnas un uzsēja somu sev mugurā. Turpat viņš noīrēja barkasu, kas četros pēc pusdienas nogādāja viņu līdz sešas jūdzes attālajam Lindermana ezera augšējam galam. «Atēnietim» bija jāiziet no Daijas nākamajā dienā septiņos no rīta. Līdz Daijai bija divdesmit septiņas jūdzes, un viņa priekšā slējās Čilkuts. Cērčils apsēdās, lai sakārtotu apavus pirms garā kāpiena, un pamodās. Viņš aizmiga, līdzko bija apsēdies, kaut gan nogulēja ne ilgāk par trīsdesmit sekundēm. Viņš_ baidījās, ka nākamreiz var nogulēt ilgāk, tāpēc beidza kārtot apavus, jau stāvot kājās. Un pat tad viņš sajuta nepārvaramu vājumu. Uz īsu brīdi Cērčils zaudēja samaņu; sapratis to tad, kad slābais ķermenis jau ļima, viņš saņēmās, ar krampjainu kustību sasprindzināja muskuļus un noturējās kājās. Pēc straujās atgriešanās no nemaņas Cērčilu pārņēma nelabums un drebuļi. Viņš velēja ar dūri sev pa galvu, lai iedzītu nogurušajās smadzenēs mundrumu.

Džeka Bērnsa nastu nesēju karavāna tukšā nāca atpakaļ uz Krātera ezeru — un Cērčilam piedāvāja jāt ar mūli. Bērnss gribēja ceļa somu uzlikt mugurā citam dzīvniekam, bet Cērčils paturēja somu pie sevis un atbalstīja to uz seglu loka. Tomēr viņam mācās virsū snaudiens, un soma ietiepīgi slīdēja vai nu uz vienu, vai otru pusi, un Cērčils katru reizi satraukts pamodās. Kad bija sācis krēslot, mūlis uzgrūdās kādam zaram — un Cērčilam pārplēsa vaigu. Lai mērs būtu pilns, mūlis pazaudēja ceļu un paklupa, nosviezdams Jātnieku un somu uz akmeņiem. Tālāk Cērčils gāja, pareizāk sakot, vilkās pa taku, kas nebija pelnījusi šo vārdu, vezdams līdzi mūli. Šķebīgā smirdoņa, kas nāca no ceļmalām, liecināja, cik daudz zirgu cilvēks nobendējis, dzīdamies pēc zelta. Bet Cērčils neko nejuta. Viņam pārlieku gribējās gulēt. Tomēr ap to laiku, kad bija sasniegts Garais ezers, Cērčils bija aiz- gaiņājis miegainību; pie Dziļā ezera viņš nodeva ceļa somu Bērnsam. No šā brīža viņš zvaigžņu blāvajā gaismā neizlaida Bērnsu no acīm. Ar šo nesamo nekas nedrīkstēja notikt.

Pie Krātera ezera karavāna iegriezās nometnē, bet Cērčils, uzsviedis ceļa somu mugurā, sāka pa piegāzi kāpt augšup uz pāreju. Uz šīs kraujās nokalnes viņš pirmo reizi sajuta, cik noguris ir. Viņš līda četrrāpus kā krabis, tikko spēdams kustināt smagos locekļus. Katru reizi, kad vajadzēja pacelt kāju, viņam bija mokoši jāsasprindzina griba. Cērčilam sāka rādīties, ka viņam kājās ir smagi svina zābaki kā ūdenslīdējam, un viņš tik tikko apspieda vēlēšanos pieliekties un aptaustīt svinu. Kas attiecas uz Bondela somu, tad likās neizprotami, kā četrdesmit mārciņas var svērt tik daudz. Ceļa soma lieca viņu pie zemes kā kalns, un Cērčils nespēja aptvert, kā tas varēja būt, ka pirms gada viņš bija veicis šo pašu pāreju ar simt piecdesmit mārciņu smagu nesamo uz muguras. Ja toreiz viņš bija stiepis simt piecdesmit mārciņas, tad Bondela ceļa soma droši vien sver piecsimt mārciņas.

Sākot kāpienu aiz Krātera ezera, vajadzēja iet pāri nelielam ledājam. Taka te bija labi saredzama. Bet augstāk, aiz ledāja, kas bija arī mežu joslas robeža, nebija nekā cita kā vienīgi kailu klinšu un milzīgu akmeņu haoss. Tumsā taka nebija saskatāma, un Cērčils taustījās uz priekšu, nopūlēdamies trīsreiz vairāk nekā parasti. Sniega vētrai gaudojot, viņš sasniedza pāreju un laimīgā kārtā uzskrēja virsū mazai pamestai teltij, kurā tūlīt ielīda. Tur viņš atrada un rīšus aprija dažus vecus, sažuvušus kartupeļus un sešas jēlas olas.

Kad sniegs un vējš pierima, Cērčils sāka gandrīz ne- iespejamu kāpienu lejup. Takas te nebija, un viņš nedroši kluburoja uz priekšu, nereti pašā pēdējā brīdī attapda- mies, ka atrodas pie kādas stāvas nogāzes vai aizas, kuras dzijumu viņš nevarēja ne apjaust. Drīz zvaļgznēin atkal aizgāja priekšā mākoņi, un tumsā, kas pēc tam iestājās, viņš paslīdēja un kādas simt pēdas vēlās lejup, līdz apdauzījies un saskrambājies apstājās lielas bedres dibenā. Nāsīs spiedās trūdošu zirgu smaka. Bedre atradās netālu no takas, un dzinēji mēdza gāzt tajā savainotos un mirstošos dzīvniekus. Cērčilam kļuva nelabi no šīs smirdoņas, un viņš kā murgā rāpās laukā no bedres. Pusceļā viņš atcerējās Bondela somu. Tā bija ievēlusies bedrē līdz ar viņu; siksnas acīmredzot bija satrūkušas, un Cērčils bija pavisam aizmirsis somu. Vajadzēja līst atpakaļ dvakojošajā kapā un pusstundu tupus rāpus taustoties meklēt ceļa somu. Pirms Cērčils atrada to, viņš saskaitīja septiņpadsmit nosprāgušus zirgus (vēl viens bija dzīvs, to viņš nošāva ar revolveri). Atskatoties pagātnē, kur viņš daudzkārt bija parādījis drosmi un guvis panākumus, Cērčils nešaubīgi paziņoja sev, ka šī atgriešanās pēc ceļa somas bijusi visvaronīgākā rīcība viņa mūžā. Tik varonīga, ka pirms izrāpšanās no bedres viņš divas reizes gandrīz vai zaudēja samaņu.

Kad beidzot viņš bija sasniedzis pakāpienus un atstājis aiz muguras stāvo Cilkuta nogāzi, ceļš kļuva vieglāks. Nevar teikt, ka sevišķi viegls pat labākajos posmos, tomēr tā bija gluži ciešama taka, pa kuru viņš būtu varējis iet raitā solī, ja nebūtu pagalam noguris, ja viņam būtu laterna, ar ko apgaismot ceļu, un ja nebūtu Bondela somas. Cērčila pašreizējā nožēlojamā stāvoklī tā bija, kā saka, pēdējais piliens. Viņam labi ja pietika spēka panest pašam sevi, un šis papildu svars gāza viņu zemē gandrīz katru reizi, kad viņš paslīdēja vai paklupa. Bet, kad izdevās noturēties kājās, kaut kur no tumsas pastiepās zari, ieķērās uz muguras uzmestajā somā un rāva Cēr- čilu atpakaļ.

Pamazām Cērčilam radās pārliecība, ka vainīga būs tieši šī soma, ja viņš aizlaidīs prom «Atēnieti». īstenībā viņa apziņā palika tikai divi priekšmeti — Bondela ceļa soma un tvaikonis. Viņš domāja tikai par šiem diviem priekšmetiem, un nezin kāpēc tie kļuva nešķirami no kaut kādas skarbas misijas, kuras dēļ viņš gadu simtiem bija ceļojis un lējis sviedrus. Viņš gāja un cīnījās kā sapnī. Sā sapņa daļa bija arī viņa ierašanās Aitu nometnē. Viņš iestreipuļoja bārā, atbrīvoja plecus no siksnām un lika somu zemē. Taču tā izšļuka viņam no pirkstiem un nokrita uz grīdas ar smagu būkšķi, ko ievēroja divi vīrieši, kuri gatavojās iet prom. Cērčils izdzēra glāzi viskija, piekodināja, lai bāra saimnieks pamodina viņu pēc desmit minūtēm, un apsēdās-, uzlicis kājas uz somas un nolaidis galvu uz ceļiem.

Cērčila izvārdzinātais ķermenis bija tā sastindzis, ka tad, kad viņu pamodināja, bija vajadzīgas vēl desmit minūtes un vēl viena glāze viskija, lai viņš spētu iztaisnot locekļus un izstaipīt muskuļus.

— Ei, uz kurieni tad tu? — bāra saimnieks uzsauca un, iznācis Cērčilam līdzi, tumsā uzveda viņu uz Kanjon- sitijas ceļa. Acumirklīgs nojautas uzliesmojums iedrošināja Cērčilu, ka virziens ir pareizs, un viņš joprojām kā sapnī klunčoja pa taku cauri aizai. Viņš nezināja, kas viņu brīdinājis, bet, nosoļojis, šķiet, vairākus gadsimtus, Cērčils nomanīja briesmas un izvilka revolveri. Aizvien vēl kā sapnī viņš ieraudzīja, ka uz takas iznāk divi vīrieši, un izdzirda, ka viņam liek apstāties. Viņa revolveris izšāva četras reizes, un viņš ieraudzīja svešinieku revolveru zibšņus un izdzirda to šāvienus. Turklāt viņš saprata, ka ir ievainots gurnā. Viņš redzēja vienu no vīriešiem pakrītam, un, kad otrs pieskrēja klāt, Cērčils iesita viņam ar smago revolveri tieši pa seju. Pēc tam viņš pagriezās un metās skriet. Drīz viņš atguvās no sava sapņa un atklāja, ka klibodams diebj pa taku. Vispirms viņam ienāca prātā ceļa soma. Tā vēl bija uz muguras. Cērčils domāja, ka tas viss viņam rādījies sapņos, kamēr sāka meklēt revolveri un pārliecinājās, ka ierocis ir pazudis. Pēc tam viņš sajuta asas sāpes gurnā un aptaustīja sevi: roka kļuva silta no asinīm. Ievainojums nebija bīstams, un tomēr tas bija ievainojums. Tad Cērčils atmodās pilnīgi un smagi skrēja uz Kanjonsitiju.

Tur viņš atrada cilvēku ar zirgiem un furgonu; šis cilvēks par divdesmit dolāriem izkāpa no gultas un iejūdza zirgus. Cērčils ierausās furgonā un aizmiga uz sola, nenoņēmis ceļa somu no muguras. Furgons rībēdams kratījās pa nolijušajiem akmeņiem lejup pa Daijas ieleju, bet Cērčils uztrūkās tikai tad, kad riteņi atsitās pret visaugstākajiem akmeņiem. Ja viņu pasvieda zemāk par pēdu virs sola, tas viņu netraucēja. Ceļa pēdējā jūdze bija gluda, un Cērčils gulēja kā nosists.

Kad viņi agri no rīta sasniedza ceļa mērķi, vedējs nežēlīgi sapurināja pasažieri un iekliedza viņam ausī, ka «Atēnietis» ir aizgājis. Cērčils truli blenza uz tukšo ostu.

—   Rau, pie Skagvejas redzami dūmi, — teica vedējs.

Cērčilam bija aiztūkušas acis, un viņš tik tālu nevarēja saredzēt, taču viņš sacīja:

—   Tas ir «Atēnietis». Sadabūjiet man laivu.

Vedējs bija izpalīdzīgs vīrs un sameklēja vieglu laiviņu un cilvēku, kas par desmit dolāriem — samaksāt vajadzēja iepriekš — bija ar mieru sēsties airos. Cērčils samaksāja, un viņam palīdzēja iekāpt laivā. Pats viņš to vairs nespēja izdarīt. Līdz Skagvejai bija sešas jūdzes, un viņam radās svētlaimīga doma visu šo ceļa gabalu nogulēt. Taču svešais neprata airēt, un Cērčils pats vēl vairākus gadsimtus cilāja airus. Nekad agrāk sešas jūdzes nebija likušās tik garas un mokošas. Neliels, bet spirgts vējiņš pūta pretī un dzina laiviņu atpakaļ. Cērčilam kuņģī sakāpa nelabums, viņš jutās gaudens un stīvs. Viņš pavēlēja, lai līdzbraucējs paņem trauku un iešļāc viņam sejā sāļo ūdeni.

Kad viņi piebrauca pie «Atēnieša», enkurs jau bija pacelts, bet Cērčils zaudējis pēdējās spēka paliekas.

—   Apturiet! Apturiet! — viņš aizsmakušā balsī kliedza.

—  Svarīgs ziņojums! Apturiet!

Un viņš nokāra galvu uz krūtīm un aizmiga. Kad seši vīri nesa viņu augšā pa kāpnēm, viņš pamodās, pasniedzās pēc ceļa somas un pieķērās pie tās kā slīcējs pie salmiņa.

Uz klāja visi skatījās uz Cērčilu ar šausmām un ziņkāri. No drēbēm, kurās ģērbies viņš bija izgājis no Baltā Zirga, bija palikušas pāri nožēlojamas skrandas, un arī viņš pats neizskatījās labāk. Viņš bija atradies ceļā piecdesmit piecas stundas, sasprindzinot spēkus līdz pēdējai iespējai. Sajā laikā viņš bija gulējis sešas stundas un zaudējis divdesmit mārciņas no sava svara. Seja, rokas un viss ķermenis bija vienās skrambās un zilumos," acis gandrīz neko neredzēja. Cērčils mēģināja piecelties, taču nejaudāja nostāvēt kājās, nogāzās uz klāja, neizlaizdams no rokām ceļa somu, un nodeva savu ziņojumu.

—   Bet tagad lieciet mani gulēt, — viņš nobeidza.

—  Ēdīšu, kad pamodīšos.

Cērčilam parādīja godu, tādu pašu skrandainu un netīru kopā ar Bondela somu novietojot jaunlaulāto kajītē, kas bija vislielākā un visgreznākā telpa uz kuģa. Viņš nogulēja divas diennaktis, nomazgājās vannā, noskuvās, paēda un, smēķēdams cigāru, stāvēja pie treliņiem, kad ieradās divsimt ceļinieku no Baltā Zirga.

Kad «Atēnietis» sasniedza Sietlu, Cērčils jau bija pilnīgi atspirdzis un nokāpa krastā ar Bondela ceļa somu rokā. Viņš lepojās ar šo somu. Viņam tā iemiesoja priekšstatu par varoņdarbu, godīgumu un uzticību. «Esmu nogādājis bagāžu, kur vajag,» — tādiem vārdiem viņš šos augstos jēdzienus izteica sev. Tuvojās vakars, un Cērčils devās taisnā ceļā uz Bondela māju. Lūiss Bondels priecīgi sagaidīja viesi, ar abām rokām paspieda viņam roku un vilka iekšā.

—   O, paldies, vecais, labi gan, ka tu to atvedi, — Bondels teica, saņemdams ceļa somu.

Viņš pa roku galam nometa to uz kušetes, un Cērčils ar savu saprotošo skatienu ievēroja, kā soma ar visu svaru palecas uz atsperēm. Bondels apbēra viņu ar jautājumiem:

—   Kā tev iet? Kā klājas puišiem? Kas noticis ar Billu Smitersu? Vai Dels Bišops vēl turas kopā ar Pjersu? Vai viņš pārdeva manus suņus? Vai Sēra strautā kaut ko atrada? Tu izskaties uz goda. Ar kuru tvaikoni tu atbrauci?

Pagāja pusstunda, iekams Cērčils atbildēja uz visiem jautājumiem un saruna sāka apsīkt.

—  Vai tu labāk neapskatītu to? — Cērčils ierosināja, pamezdams ar galvu uz ceļa somas pusi.

—   Ar to viss ir kārtībā, — Bondels atbildēja. — Vai Mičela lauks dod tik daudz, cik viņš cerēja?

—   Es domāju, ka tev tomēr vajadzētu apskatīt somu,— Cērčils neatlaidās. — Kad es otram kaut ko nododu, es gribu būt pārliecināts, ka viss ir kārtībā. Var taču gadīties, ka, man guļot, kāds ir ielīdis somā vai tamlīdzīgi.

—   Tur nav nekā svarīga, vecais, — Bondels iesmiedamies atteica.

—   Nekā svarīga, — tikko dzirdami atkārtoja Cērčils. Tad viņš apņēmīgi ierunājās: — Lūis, kas tajā somā ir? Es gribu zināt.

Lūiss izbrīnījies paskatījās uz viņu, izgāja no istabas un atgriezās ar atslēgu saišķi. Viņš iebāza roku ceļa somā un izvilka no tās četrdesmit ceturtā kalibra koltu. Pēc tam nāca dažas kastes ar revolvera patronām un vairākas kastes ar vinčestra patronām.

Cērčils paņēma ceļa somu un ieskatījās tajā. Tad viņš to apgrieza otrādi un mazliet pakratīja.

—       Revolveris ir sarūsējis, — sacīja Bondels. — Droši vien bijis lietū.

—       Jā, — Cērčils atbildēja. — 2ēl gan, ka slapjums ticis klāt. Es laikam esmu bijis neuzmanīgs.

Viņš piecēlās un izgāja ārā. Pēc desmit minūtēm arī Lūiss Bondels iznāca ārā. Atbalstījis zodu uz rokām, Cērčils sēdēja uz pakāpieniem un stīvi vērās tumsā.

PLANKUMAINAIS

Es vairs neesmu sevišķi augstās domās par Stīvenu Makeju, lai gan kādreiz man viņa vārds bija svēts. Jā, savā laikā es mīlēju viņu vairāk nekā savu miesīgu brāli. Bet, ja Stīvens Makejs patrāpītos man tagadītēs, es nudien neatbildu par sevi. Tas ir ārpus manas saprašanas, ka cilvēks, ar kuru es dalīju ēdienu un segu, cilvēks, ar kuru kopā pieveicu Cilkuta pāreju, varēja izrīkoties tā kā viņš. Es vienmēr uzskatīju Stīvu par goda vīru, par labu biedru, kura dabā atriebīguma vai ļaunuma nav ne tik, cik melns aiz naga.

Tagad esmu uz visiem laikiem zaudējis ticību cilvēkiem. Kā nu ne! Es taču kopu Stīvu, kad viņš gulēja slims ar tīfu, mēs abi cietām badu pie Stjūartas iztekām, un viņš bija tas, kas izglāba man dzīvību uz Mazā Laša. Bet tagadīt, pēc tik daudziem kopā pavadītiem gadiem, es varu teikt par Stīvenu Makeju tikai vienu: savu mūžu neesmu redzējis otru tādu nelieti.

Mēs devāmies ceļā uz Klondaiku pašā zelta drudža karstumā, tūkstoš astoņsimt deviņdesmit septītā gada rudenī, taču devāmies ceļā pārāk vēlu, lai tiktu pāri Čilku- tam pirms salnām. Stiepdami mantas uz muguras, mēs bijām nogājuši daļu ceļa, kad sāka snigt, un mums vajadzēja pirkt suņus, lai turpinātu ceļu nartās. Tā mēs tikām pie Plankumainā. Suņi bija cenā, un mēs samaksājām par viņu simt desmit dolārus. Pēc izskata suns bija tā vērts. Es saku pēc izskata, jo skaistāku suni man vēl nekad nebija gadījies redzēt. Viņš svēra sešdesmit mārciņas un bija kā radīts iejūgam. Mēs nevarējām tikt gudri, kas tā par sugu. Tas nebija ne eskimosu suns, ne mel- muts, ne kanādiešu medību suns. Viņā bija kaut kas no visām šīm sugām, turklāt viņš izskatījās pēc baltā cilvēka suņa, jo uz vieniem sāniem starp rūsgandzelteniem un netīri baltiem blaiskumiem tam varēja saredzēt pamatkrāsu — tur bija ogļmelns plankums spaiņa dibena lielumā. Tāpēc mēs arī iesaucām viņu par Plankumaino.

No pirmā acu uzmetiena suns izskatījās gods godam. Kad viņš bija pie veselības, muskuļi zem ādas kustējās kā dzīvas grīstes. Pēc izskata likās, ka otrs tik stiprs zvērs nebūs sameklējams visā Aļaskā. Un arī tik gudrs ne. Ja jūs uzlūkotu šo suni, jūs teiktu, ka viņš var pavilkt vairāk nekā trīs tikpat smagi suņi. Var jau būt, bet es gan netiku to redzējis. Uz to viņam nenesās prāts. Izošņāt visu ko un zagt — jā, to gan Plankumainais prata meistarīgi. Viņam piemita nudien neizskaidrojams instinkts: viņš nojauta, kad gaidāms darbs, un tūlīt aizlavījās prom. Viņa prasme nozust un atkal parādīties bija pārdabiska. Bet, kad vajadzēja ķerties pie darba, viss suņa prāts izčibēja un suņa vietā palika stulbs radījums, trīcošs receklis, tā ka sirds plīsa vai pušu, raugoties uz viņu.

Reizēm man šķiet, ka tas nebija vis stulbums. Varbūt, gluži tāpat kā daži mani paziņas, Plankumainais bija pārāk gudrs, lai strādātu. Es nemaz nebrīnītos, ja viņš būtu mūs āzējis. Varbūt viņš bija visu apsvēris un nospriedis, ka labāk šad un tad dabūt pa ādu un nestrādāt nekā visu laiku strādāt un iztikt bez'brāziena. Viņš bija pietiekami gudrs, lai to saprastu. Kad es jums saku, reizēm es sēdēju, skatījos šim sunim acīs — un man šermuļi sāka skriet pa kauliem un mati slieties stāvus, cik daudz saprāta bija šajās acīs. Es nemāku to izstāstīt. Tas nav vārdiem aprakstāms. Es to redzēju, tas ir viss. Dažbrīd likās, ka tu lūkojies nevis suņa acīs, bet cilvēka dvēselē, un tas, ko es tur redzēju, uzdzina man bailes un lika galvā sarosīties visādām domām — par dvēseļu iemiesošanos un citādām būšanām. Kad es jums saku, šā dzīvnieka acīs es nomanīju kaut ko nozīmīgu; tās man kaut ko vēstīja, bet es biju par sīku, lai to saprastu. Lai nu bija kā būdams (pats zinu, ka nostādu sevi muļķa lomā), lai nu bija kā būdams, bet tas man sajauca galvu. Man nav ne mazākās sajēgas, ko es redzēju šā dzīvnieka acīs. Ne tā bija īpaša gaisma, ne krāsa; kaut kas parādījās un nozuda, bet acis kā bija, tā palika nekustīgas. Taisnību sakot, es pat nemanīju, ka tajās kaut kas būtu sakustējies, — man tikai radās tāda sajūta, ka ir sakustējies. Sīs acis kaut ko pauda — jā, jā, tā tas bija, un tas iedarbojās uz mani. Nē, es to nemāku izteikt, tas bija kas vairāk. Nezinu, kas, bet es samanīju tādu kā radniecību ar suni. Ak nē, ne jau jūtu radniecību! Drīzāk tā bija vienlīdzības izjūta, šā suņa acis nekad nelūdzās kā, teiksim, brieža acis. Tajās dega izaicinājums. Nē, ne jau nicīgs izaicinājums. Nekas vairāk kā mierīgs vienlīdzības apliecinājums. Esmu pārliecināts, ka dzīvnieks pats to neapzinājās. Taču fakts paliek fakts — kaut kas suņa skatienā mirdzēja. Nē, nevis mirdzēja, bet parādījās. Es zinu, ka kladzinu blēņas, bet, ja jums būtu gadījies ielūkoties viņam acīs tā, kā gadījās man, tad jūs saprastu. Stīvs bija pārņemts tāpat kā es. Nu, reiz es mēģināju Plankumaino nogalināt — no viņa tak nebija nekāda labuma —, bet izgāšanās vien iznāca. Es vedu suni iekšā krūmos, šis negribīgi vilkās līdzi. Laikam jau zināja, kāds liktenis Šo sagaida. Apstājos piemērotā vietā, uzliku kāju uz auklas un izvilku savu lielo koltu. Bet Plankumainais aptupās un skatījās uz mani. Es jums saku, viņš nelūdzās, viņš tikai skatījās. Es redzēju kaut ko neizprotamu parādāmies — jā, tieši parādāmies — šā dzīvnieka acīs. īstenībā tajās nekas neparādījās, šķita, ka tajās kaut kas ir saredzams, jo, kā jau iepriekš sacīju, man bija tāda sajūta. Un teikšu jums bez aplinkiem: es to nevarēju apjēgt. Tas bija tikpat kā nogalināt cilvēkur drosmīgu cilvēku, kas apzinās savu likteni un rāmi lūkojas tev acīs, it kā gribētu teikt: «Nu, kuram no mums raustās?» Bez tam man likās, ka es tūlīt, tūlīt uztveršu, kas tad īsti ir viņa skatienā, tāpēc vilcinājos nospiest mēlīti. Rau, tur jau tas ir, akurāt manā priekšā, spīguļo suņa acīs! Bet pēc tam jau bija par vēlu. Es nobaidījos. Es trīcēju pie visām miesām, vēderā man kņudēja, un man kjuva nelāga dūša. Tad es apsēdos un skatījos uz suni — un viņš skatījās uz mani tomet, kamēr man sāka rādīties, ka es sajukšu prātā. Vai gribat zināt, ko es izdarīju? Aizsviedu revolveri un, traku baiļu pārņemts, laidu atpakaļ uz nometni. Stīvs pavilka mani uz zoba. Bet tad es ievēroju, ka nedēļu vēlāk Stīvs aizveda Plankumaino uz mežu tai pašā nolūkā un atnāca atpakaļ viens, bet pēc brīsniņa atvilkās arī Plankumainais.

Lai nu būtu kā būdams, bet Plankumainais negribēja strādāt. Mēs sagrābājām pēdējo naudiņu, samaksājām par suni simt desmit dolāru, bet šis ne akls pie darba. Pat streņģes negribēja savilkt. Kad pirmo reizi iejūdzām Plankumaino, Stīvs mēģināja viņu pierunāt, bet suns tikai notrīsēja, un tas arī bija viss. Ne par naga tiesu nesavilks streņģes. Stāv kā stabs un tricelējas kā receklis.

Stīvs uzšāva ar pātagu. Šis iekaucās — un nekust. Stīvs uzšāva vēlreiz mazunieciņ stiprāk, un Plankumainais sāka gaudot — ilgi, gari, uz mata kā vilks. Tad Stīvs pagalam satrakojās un savantēja šo pamatīgi, bet es izskrēju no telts.

Pateicu Stīvam, ka viņš apietas ar dzīvnieku nežēlīgi, un mēs drusku sarējāmies — pirmo reizi mūžā. Viņš nometa pātagu sniegā un aizgāja nikns pēc velna. Es uzņēmu pātagu un ķēros pie darba. Nebiju vēl lāgā pacēlis sitamo, kad Plankumainais jau sāka trīcēt un drebēt un pieplaka pie zemes. Kad es pirmo reizi uzbliezu sliņķim, šis iekaucās kā aizkauts. Tad viņš nogūlās sniegā. Paskubināju pārējos suņus, un viņi vilka Plankumaino sev lidzi, kamēr es turpināju viņu mietēt. Viņš apvēlās uz muguras un šļūca pa sniegu, tirinādams visas četras kājas un kaukdams tā, itin kā tiktu laists caur gaļas mašīnu. Stīvs atgriezās un ņēmās ņirgāties par mani, un man vajadzēja atvainoties par pirmiņ teikto.

Plankumainais neparko nebija pielaužams strādāt, toties es savu mūžu nebiju redzējis rijīgāku cūku suņa ādā. Un kronis bija tas, ka Plankumainais prata zagt kā neviens. Apšmaukt viņu nebija iespējams. Ne vienreiz vien mēs brokastīs palikām bez speķa šķēles, tāpēc ka Plankumainais bija paguvis ieturēties pirmais. Viņa dēļ mēs bezmaz nosprāgām badā Stjūartas augštecē. Viņš bija pamanījies piekļūt klāt mūsu gaļas krājumiem, un, ko nebija aprijis pats, to bija piekopuši pārējie suņi. Taču viņš bija bez aizspriedumiem — viņš zaga visiem. Tas bija nemierīgs suns, mūždien okšķerēja visur vai naski tecēja uz kaut kurieni. Piecu jūdžu tālā apkaimē nebija nevienas pašas nometnes, kurai viņš nebūtu uzklupis. Ļaunākais bija tas, ka mums mūždien pienāca rēķini par Plankumainā mielastiem, jo tāds bija šīs zemes likums. Tas mums pamatīgi iegrieza, it īpaši pirmajā ziemā Cii- kutā, kad mēs galīgi izputējām, maksādami par šķiņķiem un speķi, ko nekad nebijām likuši pie mutes. Uz kaušanos Plankumainajam arī bija ķēriens. Viņš prata visu ko, tikai ne strādāt. Savu mūžu viņš nebija savilcis streņģes, bet bija uzmeties par vadoni visiem suņiem. Jums vajadzēja redzēt, kā Plankumainais piespieda tos turēties godbijīgā atstatumā! Viņš prata iedzīt tiem bailes, un mūždien kāds no suņiem staigāja ar svaigām Plankumainā ilkņu atstātām zīmēm. Bet viņš bija vairāk nekā kauslis. Viņš nebaidījās neviena četrkājaina, un es redzēju, ka viņš viens pats bez jebkāda iemesla uzklupa svešam iejūgam un sadeva visiem suņiem tā, ka spalvas vien pajuka. Es jums laikam stāstīju, kas viņš bija par negausi? Reiz es viņu pieķēru rijam pātagu. Jā, tieši tā. Bija sācis no paša galiņa un, kad es šo pieķēru, ticis jau līdz kātam un turpināja to apstrādat.

Bet pēc izskata Plankumainais bija labs. Pirmās nedēļas beigās mēs viņu par septiņdesmit pieciem dolāriem pārdevām jātnieku policijai. Viņiem bija pieredzējuši suņu dzinēji, un mēs domājām, ka ap to laiku, kad Plankumainais būs veicis sešsimt jūdzes līdz Dausonai, no viņa būs iznācis labs nartu suns. Es saku domājām, jo mēs vēl nebijām lāgā paguvuši iepazīties ar Plankumaino. Maķenīt vēlāk mums pietrūka nekaunības «domāt» kaut ko tādu, kas attiecās uz šo suni. Apmēram pēc nedēļas mūs no rīta uzmodināja trakākā suņu plēšanās, kādu mēs jebkad bijām piedzīvojuši. Plankumainais bija atgriezies un ieviesa kārtību iejūgā. Brokastis mēs ieturējām nomāktā garastāvoklī, ticiet man, bet pēc divām stundām atguvām labo omu, pārdodami Plankumaino valdības kurjeram, kas devās uz Dausonu ar depešām. Šoreiz suns sabija prom tikai trīs dienas un, kā parasti, nosvinēja savu atgriešanos ar izvillošanos.

Nosūtījuši savas mantas pāri kalniem, mēs visu ziemu un pavasari palīdzējām citiem gribētājiem tikt pāri un nopelnījām pamatīgu žūksni. Naudiņu mums ienesa arī Plankumainais. Mēs viņu pārdevām nevis vienu vai divas, bet divdesmit reizes. Viņš mūždien atgriezās pie mums, un neviens pircējs neprasīja atpakaļ savu naudu. Mums tā nauda ari nebija vajadzīga. Mēs būtu bijuši ar mieru samaksāt katram, kas mūs uz visiem laikiem atpestītu no Plankumainā. Mums vajadzēja tikt no viņa vaļā, bet par velti atdot suni arī nevarēja, jo tas liktos aizdomīgi. Tak Plankumainais bija tāds skaistulis, ka pārdot viņu nebija grūti.

— Vel nav iebraukts, — mēs teicām, un mums maksāja bez kaulēšanās. Dažreiz mēs pārdevām viņu par divdesmit pieciem dolāriem, bet reiz dabūjām par viņu simt piecdesmit dolārus. Tas pats pircējs personiski ' atdeva mums suni atpakaļ un pat atteicās no savas naudas. Un kā viņš mūs gānīja — tas bija baigi! Viņš teica, ka neesot dārgi samaksāts par to prieku iesviest acīs visu, ko viņš par mums domājot. Mēs arī paši sapratām, ka svešajam taisnība, un nerunājām pretī. Bet, uzklausījis šo cilvēku, vēl šobaltdien neesmu atguvis savu kādreizejo

pašcieņu.

Kad ezeri un upes bija atbrīvojušies no ledus, mēs sakrāvām savas mantas laivā Beneta ezerā un laidām uz Dausonu. Mums bija labs iejūgs, un mēs, protams, arī to paņēmām laivā. Plankumainais arī brauca līdzi, atkratīties no viņa nebija iespējams. Jau pirmajā dienā viņš reizes desmit saplēsās ar citiem suņiem un citu pec cita pārgrūda tos pār malu. Laivā bija par šauru, un Plankumainajam nepatika, ka viņu spaida no visām pusēm.

— Šim sunim vajadzīgs plašums, — otrā dienā sacīja Stīvs. — Izsēdināsim viņu krastā!

Tā arī izdarījām: piestājām malā pie Briežu pārejas, lai Plankumainais izlēktu no laivas. Vēl divi suņi, labi suņi sekoja viņam, un mēs zaudējām divas dienas, meklēdami tos. Tā mēs šos suņus arī vairs nedabūjām redzēt, toties varējām atviegloti uzelpot un baudīt mieru un tāpat kā tas cilvēks, kas bija atteicies ņemt atpakaļ savus simt piecdesmit dolārus, spriedām, ka esam lēti atpirku- šies. Pirmo reizi pa šiem mēnešiem mēs ar Stīvu smējāmies, svilpojām un dziedājām. Mēs jutāmies laimīgi kā taurenīši. Melnās dienas bija palikušas aiz muguras. Murgs bija atstājies no mums. Plankumainais bija prom.

Trīs nedēļas vēlāk ņiēs ar Stīvu kādu rītu Dausonā stāvējām upmalā. Krastā piestāja neliela laiviņa, kas bija atīrusies no Beneta ezera. Pamanīju, ka Stīvs satrūkstas, un izdzirdēju, ka viņš pasaka kaut ko ne sevišķi pieklājīgu un nepavisam ne pusbalsī. Paskatījos uz laivu un ieraudzīju, ka tās priekšgalā, ausis saslējis, sēž Plankumainais. Mēs ar Stīvu bez kavēšanās lasījāmies prom kā iekaustīti kranči, kā jēradvēseles, kā noziedznieki, kas bēg no taisnīga soda. Laikam tieši tas ienāca prātā policijas leitnantam, kad viņš ieraudzīja mūs laižamies lapās. Viņš nodomāja, ka ar laivu ieradušies likuma pārstāvji un ka tie grib saņemt mūs ciet. Negribēdams zaudēt laiku, lai izskaidrotos, viņš dzinās mums pakaļ un M. salonā piespieda mūs pie sienas. Notika diezgan jautra saruna, tāpēc ka mēs atteicāmies iet atpakaļ pie laivas un tikties ar Plankumaino. Galu galā leitnants pielika mums klāt citu policistu, bet pats aizgāja pie laivas. Beidzot tikuši vaļā no policijas, mēs čāpojām uz savu būdu. Nonākuši pie tās, skatāmies — Plankumainais jau sēž uz lieveņa un gaida mūs. Nu kā viņš varēja zināt, ka mēs tur dzīvojam? Tovasar Dausonā bija četrdesmit tūkstošu iedzīvotāju. Kā viņš starp visām citām būdām varēja uzmeklēt tieši mūsējo? Un kā viņš vispār varēja zināt, ka mēs atrodamies Dausonā? To es atļauju izspriest jums pašiem. Tikai neaizmirstiet, ko es teicu par šī suņa saprātu un mirdzumu viņa acīs, it kā suns būtu apveltīts ar nemirstību.

Tagad bija zudusi pēdējā cerība atsvabināties no Plankumainā. Dausonā bija pārāk daudz cilvēku, kas bija pirkuši viņu Čilkutā, un valodas par suni gāja no mutes mutē. Reizes sešas mēs iesēdinājām viņu tvaikonī, kas brauca lejup pa Jukonu, bet viņš gluži vienkārši jau pirmajā piestātnē nokāpa krastā un gar upi dripināļa atpakaļ. Mēs nevarējām ne pārdot viņu, ne nogalinat (mēs abi ar Stīvu bijām mēģinājuši), neviens nespēja viņu nogalināt. Šis suns bija gluži kā apburts. Es reiz redzēju viņu uz galvenās ielas suņu muzgulī. Viņam bija saklu- puši virsū kādi piecdesmit satracināti suņi, bet, kad tie pajuka kur kurais, Plankumainais stāvēja uz visām četrām bez nevienas skrambiņas, bet divi suņi no lielās varzas gulēja zemē beigti.

Es redzēju, kā Plankumainais izčiepa no majora Din- vidija pagraba tik smagu brieža gaļas gabalu, ka knapi jaudāja lēkšot ar to soli pa priekšu mistera Dinvidija sarkanādainajai virējai, kas dzinās viņam pakaļ ar cirvi. Kad suns skrēja augšā pakalnā un skvo jau bija atmetusi ar roku vajāšanai, pats majors Dinvidijs iznāca laukā un izšāva no sava vinčestra uz ainavu. Viņš divreiz pielādēja ieroci, divreiz izšāva — un nevienu reizi netrāpīja Plankumainajam. Tad atskrēja policists un arestēja majoru par šaujamā ieroča lietošanu pašā pilsētā. Majors Dinvidijs samaksāja sodu, bet mēs ar Stīvu samaksājām viņam par brieža gaļu ar visiem kauliņiem vienu dolāru mārciņā. Viņš pats bija pircis gaļu par tādu cenu. Gaļa togad bija dārga.

Es stāstu tikai to, ko redzēju pats savām acīm. Bet tagadītēs es pastāstīšu jums vēl kaut ko. Es redzēju Plankumaino ieveļamies āliņģī. Ledus bija trīsarpus pēdu biezs, un straume aizrāva Plankumaino sev līdzi kā salmiņu. Trīssimt jardu zemāk bija otrs liels āliņģis, no kura ņēma ūdeni slimnīcai. Plankumainais izrāpās no šī slimnīcas āliņģa, nolaizīja no sevis ūdeni, izkoda starp nagiem iesalušo ledu, uzļekoja krastā un sadeva pa mizu lielam ņūfaundlendietim, kas piederēja zelta raktuvju komisāram.

Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit astotā gada rudenī pirms ūdens aizsalšanas Stīvs un es ar kārtīm stūmā- mies augšup pa Jukonu, dodamies uz Stjūartas upi. Mums bija līdzi suņi, visi, izņemot Plankumaino. Mēs saprātojām, ka gana esam viņu barojuši. Viņš mums bija prasījis daudz vairāk laika, rūpestu, naudas un ēdamā, it īpaši ēdamā, nekā mēs bijām ieguvuši, pārdodot šo suni Čil- kutā. Tā nu mēs ar Stīvu piesējām Plankumaino būdā, bet paši sakrāvām laivā mantas. Tajā naktī mēs apmetāmies Indiāņu upes grīvā un abi nopriecājāmies, ka beidzot izdevies atkratīties no Plankumainā. Stīvam bija nags uz visādiem stiķiem, bet es tikai sēdēju, ietinies segās, un smējos. Pēkšņi nometnei uzbruka viesulis. Mums mati saslējās stāvus, redzot, kā Plankumainais uzklūp un sadod suņiem. Nu kā viņš bija ticis vaļā? Mēģiniet uzminēt! Man nav ne jausmas. Un kā viņš ticis pāri Klon- daikai? Tā ir vēl viena mīkla. Un galvenais — kā suns varēja zināt, ka esam devušies augšup pa Jukonu? Mēs taču braucām pa ūdeni, un viņš nevarēja uzost mūsu pēdas. Mēs ar Stīvu šā suņa dēļ nudien kļuvām māņticīgi. Bez tam viņš krita mums uz nerviem — un, starp mums runājot, mēs maķenīt baidījāmies no viņa.

Kad sasniedzām Hendersona strautu, upes aizsala, un mēs pārdevām Plankumaino par diviem miltu maisiem kādai grupai, kas devās augšup pa Balto upi pēc vara. Un, rau, šī grupa pazuda. Izčibēja bez pēdām, neviens vairs neredzēja ne ļaudis, ne suņus, ne nartas — itin neko. Visi viņi bija kā zemē iekrituši. Tas kļuva par vienu no visnoslēpumainākajiem atgadījumiem šajā novadā. M.ēs ar Stīvu devāmies tālāk, augšup pa Stjūartu, bet pēc sešām nedēļām nometnē iestibīja Plankumainais. Suns atgādināja staigājošu skeletu, viņš tikko jaudāja pavilkt kājas, bet atkļuvis līdz šejienei bija. Bet tagad es gribētu zināt: kas viņam pateica, ka esam aizbraukuši augšup pa Stjūartu? Mēs varējām būt devušies uz tūkstošiem citu vietu. Kā viņš to bija dabūjis zināt? Nu, ko jūs par to teiksiet?

Nē, velti mēs cerējām tikt vaļā no Plankumainā. Meijo viņš sakāvās ar kādu indiāņu suni. Tā saimnieks metās Plankumainajam virsū ar cirvi, netrāpīja un nozūmēja pats savu suni. Runājiet vēl par visādām maģiskām būšanām un burvestiem, kas novērš sāņus lodes! Es spriežu, ka daudz grūtāk ir novērst sāņus cirvi, ja tā kātu rokā tur pieaudzis indiānis. Bet es redzēju, savām acīm redzēju, ka Plankumainais to izdarīja. Tas indiānis tak negribēja nogalēt pats savu suni, varat man ticēt!

Es sāku stāstīt jums, kā Plankumainais pietapa mūsu gaļas krājumiem. Tad gan mēs bezmaz vai dabūjām galu. Medības bija beigušās, un citas ēdmaņas mums nebija, tikai gaļa. Aļņi bija aizgājuši simtiem jūdžu tālu un indiāņi tiem līdzi. Kaut vai mirī nost. Tuvojās pavasaris, un mums atlika vienīgi gaidīt, kad upe nāks vaļā. Mēs pamatīgi nomērējām, iekams nolēmām apēst suņus, un vispirmāk nolēmām apēst Plankumaino. Vai zināt, ko tas suns izdarīja? Viņš aizšmauca. Nu kā viņš varēja zināt, ka esam nodomājuši šo apēst? Caurām naktīm sēdējām, vaktēdarni viņu, bet viņš nenāca atpakaļ, un mēs nosukājām pārējos suņus. Mēs apēdām visu iejūgu.

Bet tagadītēs klausieties, kas notika beigās. Jūs jau zināt, kā tas ir, kad liela upe nāk vaļā un miljoniem tonnu ledus nesas lejup pa straumi spiezdamies, malda- mies un berzēdamies. Un akurāt tad, kad Stjūarta dārdēdama un rēkdama lauza ledu, mēs pašā ledus blīvas vidū samanījām Plankumaino. Viņš, jādomā, bija mēģinājis kaut kur augstāk tikt pāri upei, un šajā brīdī ledus bija sakustējies. Mēs ar Stīvu kliegdami un aurodami skraidījām šurpu turpu gar malu un sviedām gaisā cepures. Ik pa brīdim mēs apstājāmies un apkampāmies, mēs trakojām aiz priekiem, ka nu reiz Plankumainajam ir beigas. Viņam nebija izredžu izkļūt laukā no turienes, ne niecīgāko izredžu. Kad ledus bija izgājis, mēs sēdāmies laiviņā un īrāmies lejup līdz Jukonai un lejup pa Jukonu līdz Dausonai, tikai uz kādu nedēļu apstādamies ciematā pie ITendersona strauta, lai kaut cik uzbarotos. Bet, kad mēs piestājām krastā Dausonā, gaidot mūs, ausis saspi- cējis, asti vicinādams un atiezis zobus smaidā, itin kā sirsnīgi sveicinot mūs, tur jau gaidīja Plankumainais. Nu, ka viņš bija izkūlies no ledus? Kā viņš zināja, ka mēs ieradīsimies Dausonā, lai akurāt tikos un tikos gaidītu mūs piestātnē?

Jo vairāk es domāju par šo Plankumaino, jo nāku pie ciešākas pārliecības, ka ir pasaulē lietas, kas nav zinātnei aptveramas. Neviena zinātne nespēj izskaidrot Plankumaino. Tā ir kaut kāda neikdienišķa fiziska parādība vai mistika, vai kaut kas uz to pusi, es domāju, pie tam ar krietnu teozofijas devu. Klondaika ir laba zeme. Es būtu varējis vēl šodien dzīvot tur un kļūt par miljonāru, ja nebūtu bijis tā Plankumainā. Viņš krita man uz nerviem. Es pacietu šo suni veselus divus gadus, bet tad sapratu, ka vairs nejaudāju. Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada vasarā es izstājos no spēles. Stīvam neko neteicu. Es vienkārši aizmuku. Uzrakstīju Stīvam zīmīti un atstāju to kopā ar paciņu «Nāve žurkām», paskaidrodams, kas ar to jādara. Plankumainā dēļ no manis bija palikuši pāri kauli un āda un es biju kļuvis tik nervozs, ka trūkos kājās un skatījos apkārt, kad tuvumā neredzēju ne dzīvas dvēseles. Un taisni brīnums, cik ātri es atguvos, līdzko biju ticis vaļā no šī suņa. Es pieņē- mos svarā par divdesmit mārciņām, pirms ierados Sanfrancisko, bet, kad kāpu uz prāmja, lai nokļūtu Oklendā, es jau biju tā atkopies, ka pat mana sieva veltīgi mēģināja saskatīt manī kaut kādas pārmaiņas.

Reiz es saņēmu vēstuli no Stīva, un man likās, ka rakstītājs ir aizkaitināts. Viņš bija ņēmis pie sirds, ka esmu atstājis viņu ar Plankumaino. Starp citu, Stīvs rakstīja, ka izlietojis «Nāvi žurkām» saskaņā ar norādījumiem, bet no tā nekas nav iznācis.

Pagāja gads..Es atkal strādāju kantorī — un man visādā ziņā klājās labi, es pat biju kļuvis resns. Un tad ieradās Stīvs. Viņš neatnāca apsveicināties ar mani. Es izlasīju viņa vārdu tvaikoņa pasažieru sarakstā un nobrīnījos, kāpēc viņš nerādās. Tak ilgi brīnīties man nebija lemts. Kādu rītu, izgājis no mājas, ieraudzīju, ka Plankumainais pieķēdēts pie vārtu stabiņa un nelaiž iekšā pieninieku. Tai pašā rītā es dabūju zināt, ka Stīvs aizbraucis uz ziemeļiem, uz Sietlu. Es vairs nepieņēmos svarā. Sieva piespieda mani nopirkt sunim kakla siksnu ar numuru, un nebija pagājusi ne stunda, kad Plankumainais izrādīja savu pateicību, nokozdams viņas mīļoto persiešu kaķi. Man nav nekādu cerību tikt vaļā no Plankumainā. Sis suns būs kopā ar mani līdz manai pēdējai stundiņai, jo viņš nenosprāgs. Kopš viņš ir ieradies, esmu zaudējis ēstgribu, un sieva apgalvo, ka es esot pagalam izdēdējis. Pagājušonakt Plankumainais ielauzās mistera Harveja vistu kūtī (Harvejs ir mans tuvākais kaimiņš) un nokoda viņam deviņpadsmit sugas cālēnus. Man būs jāsamaksā par tiem. Citi mūsu kaimiņi saecējās ar manu sievu un atstāja dzīvokli. Strīda iemesls bija Plankumainais. Rau, kāpēc esmu vīlies Stīvenā Makejā! Man nenāca ne prātā, ka viņš var būt tāds nelietis.

UGUNSKURS

Bija ataususi auksta un pelēka, ļoti auksta un pelēka diena, kad cilvēks nogriezās no aizsalušās Jukonas, lai kāptu augstajā krastā, kur cauri biezam eglājam uz austrumiem veda tikko samanāma un retam gājējam pazīstama taciņa. Krasts bija stāvs, un, uzkļuvis augšā, cilvēks piestāja atvilkt elpu, bet, lai attaisnotu šo rīcību pats savās acīs, palūkojās pulkstenī. Tas rādīja deviņi. Nebija saules, nebija ne miņas no saules, kaut gan pie debesīm neredzēja neviena mākoņa. Diena bija skaidra, un tomēr viss likās pārvilkts ar netveramu šķidrautu, ar vieglu dūmaku, kas vērta dienu tumšāku. Taču tas cilvēku neuztrauca. Viņš bija pieradis, ka nav saules. Sen tā nebija redzēta, un viņš zināja, ka paies vēl vairākas dienas, iekams spožā saule, veldamās uz dienvidiem, paspīdēs virs apvāršņa un tūlīt pat nozudīs skatienam.

Cilvēks palūkojās atpakaļ uz to pusi, no kurienes bija nācis. Jūdzi platā Jukona gulēja sastingusi zem trīs pēdu biezas ledus kārtas. Ledu klāja tikpat bieza sniega sega. Tā bija neskarta, balta, viegli viļņota tur, kur apakšā slēpās ledus sablīvējumi. Už ziemeļiem un dienvidiem, cik talu vien sniedza skatiens, pletās vienlaidu baltums, vienīgi tumša, smalka līnija, kas iekļāva ar eglēm apaugušu salu, aizlocījās uz dienvidiem un tāpat aizlocījās uz ziemeļiem, kur nozuda aiz kādas citas ar eglēm apaugušas salas. Šī tumšā līnija bija uz Jukonas ledus iemītā taka, kas stiepās piecsimt jūdžu uz dienvidiem līdz Čilkuta pārejai, Daijai un Sāļajiem Ūdeņiem, septiņdesmit jūdžu uz ziemeļiem līdz Dausonai, vēl tūkstoš jūdžu uz ziemeļiem līdz Nulato un, visbeidzot, līdz pusotra tūkstoša jūdžu attālajai Sentmaiklai Beringa jūras krastā.

Bet tas viss — noslēpumainais, bezgalībā aizejošais takas pavediens, saules neapspīdētās debesis, sprēgājošais sals, nepazīstamā un savādā ainava — nebiedēja cilvēku. Ne tāpēc, ka viņš sen būtu pie tā pieradis. Viņš šajā zemē bija jaunatnācējs, chechaguo, un dzīvoja te pirmo ziemu. Šā cilvēka nelaime bija tā, ka viņam trūka iztēles. Viņš ātri saskatīja un uztvēra dzīves parādības, bet neuztvēra to jēgu. Piecdesmit grādu zem nulles nozīmēja vairāk nekā astoņdesmit grādu sala. No šā fakta viņš secināja, ka ceļā būs auksti un grūti un neko vairāk. Tas nevedināja apcerēt, cik viņš ir trausls kā būtne, kas piemērota dzīvei zināmā temperatūrā, un cik trausls vispār ir cilvēks, kas spēj dzīvot tikai noteiktās temperatūras robežās, un tālāk nodarboties ar minējumiem par varbūtējo nemirstību un cilvēka vietu visumā. Piecdesmit grādu zem nulles nozīmēja, ka gaidāms pamatīgs sals un pret to jānodrošinās ar dūraiņiem, uzauseņiem, siltiem mokasīniem un biezām zeķēm. Piecdesmit grādu zem nulles viņam nebija nekas vairāk kā piecdesmit grādu zem nulles. Viņš pat neiedomājās, ka tas varētu nozīmēt kaut ko vairāk.

Pagriezies, lai ietu tālāk, cilvēks domīgi nospļāvās. Atskanēja ass, spalgs sprakšķis, kas viņu pārsteidza. Viņš nospļāvās vēlreiz. Un atkal siekalas gaisā, vēl nenokritušas sniegā, nosprakšķēja. Cilvēks zināja, ka pie piecdesmit grādiem zem nulles siekalas sniegā nosprakšķ, bet šoreiz tās bija nosprakšķējušas gaisā. Tātad sals bija kļuvis stiprāks, bet, par cik, — to viņš nezināja. Taču nebija svarīgi, cik rāda termometrs. Viņa ceļa mērķis bija pazīstamais zemes gabals pie Hendersona strauta kreisā atzarojuma, kur biedri viņu jau gaidīja. Viņi bija atnākuši pār ūdensšķirtni no Indiāņu strauta, bet viņš bija gājis apkārt, lai paskatītos, vai ir iespējams pavasarī no salām pa Jukonu pludināt baļķus. Viņš sasniegs nometni ap sešiem. Tiesa, ap to laiku būs satumsis, taču biedri viņu jau gaidīs, ugunskurs sprēgās un karsta vakariņu zupa būs gatava. Bet brokastis bija te: viņš uzlika roku uz jakas, zem kuras bija izspiedies apaļums. Brokastis bija ietītas kabatas drānā un pabāztas zem krekla. Citādi plāceņi sasaltu. Viņš apmierināts pasmaidīja pie sevis, domādams par brokastīm: katrs taukos izmērcētais plācenis pārgriezts uz pusēm, un uz katra pa biezai žāvēta speķa šķēlei.

Cilvēks iegāja staltu egļu mežā. Taka bija tikko saredzama. Iepriekšējās pēdas klāja pabiezs sniegs, un viņš priecājās, ka nav paņēmis nartas un iet tukšā. īstenībā viņa vienīgais nesamais bija kabatas drānā ietītās brokastis. Tomēr viņš jutās pārsteigts, ka ir tik auksts. Ka liršām ir auksts, to viņš secināja, ar dūraini paberzējis nosalušo degunu un vaigus. Biezās ūsas un bārda sarīdīja vaigus un zodu, bet ne platos vaigu kaulus un degunu, kas izaicinoši slējās saltajā gaisā.

Cilvēkam nopakaļ tecēja liels, spēcīgs vietējās sugas suns ar pelēku spalvu, vilks kas vilks; ne pēc ārējā izskata, ne pēc izturēšanās tas neatšķīrās no sava brāļa savvaļas vilka. Bargais sals nomāca dzīvnieku. Suns zināja, ka tāds laiks nav piemērots ceļošanai. Tā instinkts bija nemaldīgāks par cilvēka saprātu. Bija taču ne tikai vairāk par piecdesmit grādiem zem nulles: bija vairāk par sešdesmit, vairāk par septiņdesmit grādiem. Termometrs rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Tā kā sasalšanas punkts ir trīsdesmit divi grādi virs nulles, las nozīmēja, ka sals ir simt septiņi grādi. Suns neko nezināja par termometriem. Iespējams, ka dzīvnieka smadzenēs nebija tā skaidrā priekšstata par bargo salu, kāds bija cilvēka smadzenēs. Toties dzīvniekam piemita instinkts. Suns izjuta nenoteiktas bailes un nomākts sekoja cilvēkam, uzmanīgi vērodams katru viņa kustību, it kā gaidītu, ka saimnieks atgriezīsies nometnē vai sameklēs kaut kur pajumti un sakurs uguni. Suns zināja, kas ir uguns, un ilgojās sasildīties pie ugunskura vai vismaz ierakties sniegā un saritināties kamolā, lai saglabātu savu siltumu.

Izelpotie garaiņi kā smalks sarmas pūderis klāja dzīvnieka spalvu: kristālos pārvērtusies dvaša sevišķi baltu padarīja purnu un skropstas. Cilvēka rudā bārda un ūsas arī bija sasalušas,'taču tās klāja nevis sarma, bet ledus garoza, kas kļuva biezāka pēc katras izelpas. Turklāt viņš zelēja tabaku, un ledus uzpurnis savilka viņa lūpas lik stingri, ka viņš nevarēja nospļauties un brūnā sula piesala pie zoda. Tādējādi ledus bārda, kas bija dzeltena un cieta kā dzintars, stiepās aizvien garāka. Ja cilvēks pakristu, bārda sašķīstu drumslās kā stikls. Taču viņš nelikās manām šo karekli. Tāda sodība šajā zemē pieinek- Irja visus tabakas zelētājus, bet viņš jau bija veicis divus pārgājienus stiprā salā. Tiesa, ne tik stiprā kā šodien, tomēr spirta termometrs pie Sešdesmitās Jūdzes bija rādījis piecdesmit un piecdesmit piecus grādus zem nulles.

Vairākas jūdzes viņš soļoja pa līdzenu apvidu cauri mežam, tad šķērsoja platu lauku, kas bija aizaudzis ar lumšiem krūmiem, un nokāpa pie nelielas aizsalušas upītes. Tas bija Hendersona strauts, un cilvēks zināja, ka līdz sazarojumam vēl atlikušas desmit jūdzes. Viņš paskatījās pulkstenī. Bija desmit. Viņš nogāja četras jūdzes stundā, tāpēc sprieda, ka pie sazarojuma būs pusvienos. Viņš nolēma atzīmēt šo notikumu, paēdot tur brokastis.

Kad cilvēks sāka soļot pa aizsalušā strauta gultni, suns, gļēvi nolaidis asti, tuntuļoja viņam nopakaļ. Vecās nartu sliedes bija skaidri saredzamas, bet svaigākās slieču pēdas klāja savas desmit collas bieza sniega kārta. Veselu mēnesi neviens nebija gājis nedz uz augšu, nedz uz leju pa straumi. Cilvēks droši soļoja uz priekšu. Viņš nebija radis ļauties pārdomām, un šobrīd viņam galīgi nebija par ko domāt, ja nu vienīgi par to, ka pie_ sazarojuma viņš paēdīs brokastis un sešos būs nometnē, biedru vidū. Nebija ar ko parunāties, un, ja arī būtu, viņš nespētu pavērt muti, jo to sedza ledus uzpurnis. Tāpēc viņš zelēja savu zelējamo un ļāva dzintara bārdai augt aizvien garakai.

Laiku pa laikam cilvēkam uzzibsnīja doma, ka ir ļoti auksts un ka tādu aukstumu viņš vēl nav pieredzējis. Ejot viņš ar dūraini berzēja vaigus un degunu. To viņš darīja automātiski gan ar vienu, gan ar otru roku. Bet, līdzko viņš mitējās berzēt, vaigi kļuva nejūtīgi un pēc brītiņa arī deguns kļuva nejūtīgs. Cilvēks zināja, ka apsaldēs vaigus, un nožēloja, ka nebija nodrošinājies ar tādu deguna apsēju, kādu, dodamies ceļā, līdzi ņēma Beds. TЈds apsējs pasargāja no sala arī vaigus. Bet galu galā tas neķija svarīgi. Kas par to, ka apsaldē vaigus? Mazliet pasāp, un tas ir viss: nomiris neviens no tā vēl nebija.

Kaut gan cilvēks itin neko nedomāja, viņš acīgi vēroja ceļu, pamanīja katru gultnes pārvērtību, visus līkumus, pagriezienus, baļķu sastrēgumus, vienmēr rūpīgi izvēlējās vietu, kur likt kāju. Kādā pagriezienā viņš kā iztrūcināts zirgs sacirtās sāņus un, ar līkumu atgriezies uz takas, pagāja dažus soļus atpakaļ. Viņš zināja, ka strauts ir aizsalis līdz dibenam — neviens strauts nespēj pretoties arktiskajai ziemai —, taču zināja arī to, ka ir avoti, kas ūrdzuļo no kalnu nogāzēm un tek zem sniega pa virsu strauta ledum. Viņš zināja, ka šie avoti neaizsalst pat visbargākajā salā un ka tie slēpj sevī briesmas. Tie bija lamatas. Zem sniega sakrājās ezeriņi, un tie varēja būt gān trīs collas, gan trīs pēdas dziļi. Reizēm tos klāja puscollu bieza ledus kārtiņa, bet ledu savukārt klāja sniegs. Reizēm ūdens slāņi mijās ar ledus slāņiem, un, ja tad gājējs ielūza, viņš pamazām grima aizvien dziļāk im dažkārt kļuva slapjš līdz jostas vietai.

Lūk, kāpēc cilvēks tādā izbīlī sacirtās sāņus. Viņš manīja, ka baltais slānis zem kājām ieliecas, un izdzirda nobrīkšķam sniega nomaskēto ledus kārtiņu. Saslapināt kājas tādā aukstumā bija ir nepatīkami, ir bīstami. La- bakajā gadījumā viņš aizkavētos, jo būtu spiests apstāties un sakurt uguni, lai varētu noaut kājas un izžāvēt zeķes un mokasīnus. Viņš pastāvēja, aplūkoja strauta gultni un krastus un nosprieda, ka avots tek no labās puses. Berzēdams degunu un vaigus, viņš brīdi pārlika, iad pagriezās pa kreisi un piesardzīgi gāja uz priekšu, pirms katra soļa pārbaudīdams, vai var droši likt kāju. Ticis garām bīstamajai vietai, viņš iebāza mutē jaunu tabakas zelēkli un soļoja tālāk ar četru jūdžu ātrumu stundā.

Turpmākajās divās stundās cilvēks uzdūrās vairākām (ādām lamatām. Parasti sniegs virs nomaskētajiem ezeriņiem izskatījās irdens un it kā pārcukurojies, un tas viņam lika uzmanīties. Un tomēr viņš reiz bija par matu no ielūšanas, bet kādu citu reizi, nojauzdams briesmas, lika sunim iet pa priekšu. Suns negribēja iet. Tas kāpās atpakaļ, kamēr cilvēks paspēra to uz priekšu. Tad dzīvnieks metās skriet pa balto, neskarto sniegu. Pēkšņi tas ar priekškājām iestiga un ar pūlēm izķepurojās drošā vietā. Suns bija sāslapinajis kājas, un tās gandrīz acumirklīgi pārklājās ar ledu. Suns ar skubu mēģināja nolaizīt kājas, tad nogūlās sniegā un sāka kost starp nagiem iesalušo ledu. To darīt lika instinkts. Ja ledu atstatu starp nagiem, kājas sāpētu. Suns to nezināja, tas tikai paklausīja noslēpumainam mudinājumam, kas nāca no pašiem dzīvnieka būtības dziļumiem. Toties cilvēks, kurš par to sprieda pēc savas pieredzes, zināja un, novilcis labās rokas dūraini, palīdzēja sunim izlauzt ledus gabaliņus. Viņa pirksti palika neapsegti ne vairāk kā minūti, un viņš bija pārsteigts, cik ātri tie sastingst. Sala ne pa jokam. Cilvēks steigšus uzvilka dūraini un nikni /.velēja ar roku pa krūtīm.

Ap divpadsmitiem kļuva pavisam gaišs. Tomēr saule savā ziemas ceļojumā bija aizgājusi pārāk tālu uz dienvidiem un neparādījās virs apvāršņa. Starp cilvēku, kas, nemezdams ēnu, zem skaidrajām dienas vidus debesīm soļoja pa Hendersona strauta gultni, un sauli atradās zemeslodes izliekums. Pusvienos, tieši paredzētajā laikā, viņš sasniedza strauta sazarojumu. Viņš nopriecājās, ka tik naigi iet. Ja viņš ies tikpat ātri, ap sešiem noteikti var panākt biedrus. Viņš atpogāja jaku un kreklu un izņēma savas brokastis. Tas prasīja ne vairāk kā piecpadsmit sekundes, un tomēr pat šajā īsajā mirklī pirksti kļuva stingi. Neuzvilcis dūraini, viņš vairākas reizes ar roku stipri iesita pa kāju. Tad viņš apsēdās uz apsniguša baļķa pabrokastot. Sāpes pirkstos pārgāja tik ātri, ka cilvēks izbijās. Viņš nepielika plāceni pie mutes. Viņš atkal vairākas reizes ar roku uzsita pa kāju, iemauca roku dūrainī un novilka dūraini no otras rokas, lai sāktu ēst. Viņš mēģināja nokost kumosu, taču ledus uzpurnis neļāva. Cilvēks bija aizmirsis sakurt uguni un atkausēt bārdu. Viņš nosmējās par savu muļķību un tūlīt sajuta, ka stingums pārņem kailās rokas pirkstus. Un vēl viņš sajuta, ka vairs nesāp kāju pirksti, kuri pirmīt apsēžoties bija iesmelgušies. Viņš netika skaidrībā, vai kāju pirksti ir silti vai sastinguši. Viņš pakustināja pirkstus mokasīnos un nosprieda, ka tie ir sastinguši.

Cilvēks steigšus uzvilka dūraini un piecēlās. Viņš bija drusku nobijies. Piecirzdams kājas, viņš pastaigāja šurpu turpu, kamēr pirksti atkal sāka smelgt. Nu gan ir auksts, viņš nodomāja. Tas vīrs no Sēra strauta nebija melsis niekus, stāstīdams, cik auksts te mēdzot būt. Un viņš vēl smējās par to! Tas bija pierādījums, ka cilvēkam nevajag būt pārāk pašpārliecinātam. Nebija ne mazāko šaubu, ka patiešām ir auksts. Viņš gumbāja šurpu turpu, piesizdams kājas un būkādams rokas, līdz beidzot nomierinājās, juzdams, ka locekļos atgriežas siltums. Pēc tam viņš sameklēja sērkociņus un gatavojās kurināt uguni. Pamežā, kur pavasara pali bija sanesuši sausus zarus, malkas bija papilnam. Viņš tikmēr rūpīgi sargāja vārgu uguntiņu, kamēr iedegās rūcošs sārts, pie kura sildīdamies viņš atkausēja ledu no sejas un paēda brokastis. Uz kādu laiku sals bija pieveikts. Suns, priecādamies par uguni, izstiepās tādā attālumā no ugunskura, lai sasildītos, bet neapsvilinātos.

Paēdis cilvēks piebāza pīpi un lēni, ar baudu to izsmēķēja. Tad viņš uzvilka dūraiņus, cieši sasēja ausaines saites un gāja prom pa strauta kreiso atteku. Suns nebija apmierināts un ilgojās palikt pie ugunskura. Šis cilvēks nezināja, kas ir sals. Varbūt neviena viņa senču paaudze nebija zinājusi, kas ir īsts sals, simt septiņus grādus stiprs sals. Bet suns to zināja, visi tā senči bija zinājuši, un suns bija mantojis šo zināšanu. Un tas zināja, ka nav labi staigāt apkārt tik briesmīgā aukstumā. Tadā laikā ir jāieritinās alā zem sniega, jāguļ un jāgaida, kad izplatījums, no kura nāk sals, pārvilksies ar mākoņiem. Taču suni un cilvēku nesaistīja draudzība. Suns bija cilvēka kalps un vergs, un vienīgā laipnība, ko tas pazina, bija pātagas cirtieni un griezīgas, draudīgas skaņas, kas vēstīja sitienus. Tāpēc suns nemēģināja uzticēt savas bažas cilvēkam. Tas nerūpējās par cilvēka labklājību, pats sevis dēļ ilgojās palikt pie ugunskura.^ Bet cilvēks uzsvilpa un uzrunāja to balsī, kas lika atcerēties pātagu, un suns pagriezies tecēja cilvēkam nopakaļ.

Cilvēks iebāza mutē tabakas zelēkli un sāka audzēt jaunu dzintara bārdu. Viņa ūsas, uzacis un skropstas drīz vien apsarmoja no mitrās dvašas. ITendersona strauta kreisajā atzarojumā acīmredzot bija mazāk avotu, un kādu pusstundu viņš nemanīja pat nekādas avotu pazīmes. Bet tad notika nelaime. Kādā šķietami drošā vietā, kur zem mīkstā, nenopēdotā sniega it kā vajadzēja būt cietam pamatam, ceļinieks ielūza. Te nebija sevišķi dziļš. Viņš saslapināja kājas līdz pusikriem, kamēr izmūdījās uz cietās sērsnas.

Cilvēks bija saniknots un skaļi izlamājās. Viņš bija cerējis ap sešiem būt nometnē biedru vidū, bet tagad aizkavēsies par stundu, jo būs jākur uguns un jāžāvē apavi. Tādā aukstumā tas bija jādara gribot negribot — lai nu ko, bet to viņš zināja; viņš pagriezās pret krastu un uzrāpās tajā. Krūmos starp mazām eglītēm pali bija atstājuši labu labo kurināmo — galvenokārt žagarus un sprunguļus, kā arī daudz sausu zaru un izžuvušas pērnā gada zāles. To visu viņš salika apakšā, citādi, vēl īsti neiedegusies, uguns apdzistu zem tās izkusušajā sniegā. Viņš izņēma no kabatas bērza tāss plēksnīti un pielika tai sērkociņu. Plēksnīte aizdegās ātrāk par papīru. Nolicis to uz resnajiem zariem, viņš meta ugunī sausās zāles kušķus un sīkus, sausus zariņus.

Cilvēks strādāja lēni un rūpīgi, skaidri apzinādamies draudošās briesmas. Ugunskuram iedegoties, viņš maz pamazām meklēja aizvien resnākus zarus. Viņš tupēja sniegā, rāva zarus laukā no krūmiem un lika ugunī. Viņš zināja, ka tagad nedrīkst izlaist uguni. Ja termometrs rāda septiņdesmit piecus grādus zem nulles un cilvēkam ir slapjas kājas, tad viņam jāsakur uguns bez aizķeršanās. Ja kājas ir sausas un uguni sakurt neizdodas, viņš var noskriet pusjūdzi, un asinis atkal sāks ritēt. Turpretī, ja kājas ir slapjas un pārvēršas par ledus gabaliem, skrienot nav iespējams atjaunot asinsriti, kad termometrs rāda septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Lai cik ātri viņš skries, kājas sals vēl vairāk.

To visu cilvēks zināja. Večuks no Sēra strauta bija viņam to pastāstījis rudenī, un tagad viņš saprata, cik vērtīgs bijis šis padoms. Viņš vairs nemaz nejuta kājas. Lai sakurtu uguni, viņam bija vajadzējis novilkt dūraiņus, un pirksti uzreiz bija pārakmeņojušies. Ejot ar četru jūdžu ātrumu stundā, sirds piegādāja asinis gan viņa ādai, gan visiem locekļiem. Bet, līdzko viņš apstājās, asins piegāde izbeidzās. Aukstums metās virsū zemeslodes neaizsargātajai vietai, un cilvēks, atrazdamies šajā neaizsargātajā vietā, dabūja izjust visu šā trieciena spēku. Asinis viņa dzīslās atkāpās tā priekšā. Asinis bija dzīvas, tāpat kā suns, un, tāpat kā suns, tās gribēja kaut kur nobēgt un paslēpties no briesmīgā aukstuma. Kamēr cilvēks gāja ar četru jūdžu ātrumu stundā, viņš gribot negribot sūk- nēja asinis uz rokām un kājām, bet tagad tās plūda atpakaļ un ierāvās ķermeņa slēptuvēs. Locekļi pirmie manīja asiņu trūkumu. Slapjās kājas sala aizvien nežēlīgāk, kailas rokas stinga aizvien ātrāk, kaut gan tās vēl varēja pakustināt. Deguns un vaigi jau kļuva nejūtīgi, un visu ķermeni, ko vairs neapsildīja asinis, sāka kratīt drebuļi. '

Tomēr cilvēks jutās glābts. Kāju pirksti, deguns un vaigi būs tikai apsaluši, jo ugunskurs sāka spēcīgi degt. Viņš svieda tajā zarus pirksta resnumā. Pēc kāda brīža varēs pielikt klāt zarus apakšdelma resnumā, un tad viņš novilks slapjos apavus un, kamēr tie žūs, sildīs kailās kājas pie uguns, vispirms, protams, noberzējis tās ar sniegu. Ugunskurs dega labi. Cilvēks jutās drošs. Viņš atcerējās pie Sēra strauta dzīvojošā večuka padomu un pasmaidīja. Večuks pavisam nopietni bija apgalvojis, ka Klondaikā cilvēks nedrīkst doties ceļā viens, ja sals ir vairāk nekā piecdesmit grādu zem nulles. Un kas izrādījās? Viņš bija ielūzis, viņš bija viens un tomēr ticis cauri sveikā. «Daži no šiem večiem reizēm ir bailīgi kā sievišķi,» viņš nodomāja. «Nevajag tikai zaudēt galvu, un viss būs kārtībā. īsts vīrietis var ceļot arī viens pats.» Tomēr viņš brīnījās, cik ātri sāk salt vaigi un deguns. Un viņš nekad nebija iedomājies, ka rokas kļūst nedzīvas gluži nemanot. Rokas bija nedzīvas, jo cilvēks ar pūlēm varēja noturēt tajās zarus, un viņam šķita, ka tās ir kaut kur tālu no viņa un nepieder pie viņa ķermeņa. Kad viņš satvēra zaru, viņam bija jāpaskatās un jāpārliecinās, vai tas ir viņam rokā vai nav. Sakari starp viņu un viņa pirkstu galiem bija pārtraukti.

Taču tas viss neko nenozīmēja. Svirkstēdams un sprakšķēdams dega ugunskurs, un katra dejojošā liesmu mēlīte solīja dzīvību. Viņš sāka raisīt vaļā mokasīnus. Tos klāja ledus kārta, biezās vācu zeķes kā dzelzs maksts žņaudza ikrus, bet mokasīnu saites atgādināja ugunī savērpušos un samudžinājušos tērauda stienīšus. Paraustījis tos ar nejūtīgajiem pirkstiem, cilvēks atskārta, ka viņa pūles ir bezjēdzīgas, un izvilka nazi.

Taču nelaime notika ātrāk, nekā viņš paguva pārgriezt saites. Tā bija viņa vaina, pareizāk sakot, kļūda. Viņam nevajadzēja kurt uguni zem egles. To vajadzēja darīt atklātā vietā. Bet tā bija vieglāk raut žagarus laukā no krūmiem un mest taisni ugunī. Egle, zem kuras cilvēks bija sakūris uguni, izskatījās pēc baltas kaudzes. Vējš nebija pūtis nedēļām ilgi, un zari līka no sniega smaguma. Katru reizi, kad viņš izrāva žagaru no krūmiem, viņš satricināja koku — ppšam gandrīz nemanāmi, bet pietiekami stipri, lai notiktu nelaime. Viens no augstākajiem zariem nokratīja savu sniega nastu. Tā nokrita uz zemākajiem zariem, atbrīvojot no nastas arī tos. Tā tas turpinājās, kamēr viss koks bija nopurinājis sniegu. Sī lavīna negaidot uzgāzās virsū cilvēkam un ugunskuram, un uguns nodzisa. Tur, kur bija sprikšķējušas liesmas, tagad bija redzama tikko nobirusi sajaukta sniega kārta.

Cilvēks jutās satriekts. It kā viņš būtu noklausījies savu nāves spriedumu. Brīdi viņš sēdēja un blenza uz to vietu, kur bija dedzis ugunskurs. Tad viņš kļuva pavisam mierīgs. Varbūt večukam pie Sēra strauta patiešām bijusi taisnība. Ja būtu ceļa biedrs, viņam tagad nedraudētu briesmas. Ceļa biedrs sakurtu uguni. Neko darīt, būs vēlreiz pašam jāķeras pie darba, un šoreiz kļūdīties nedrīkstēs. Pat ja izdosies sakurt uguni, viņam droši vien būs jāzaudē daži kāju pirksti. Kājas, jādomā, ir krietni apsaldētas, un paies krietns laiks, kamēr sakurs jaunu ugunskuru.

Tā domāja cilvēks, taču viņš nesēdēja, rokas klēpi salicis, un neļāvās šīm domām. Visu laiku, kamēr tās jaucās viņam pa galvu, viņš cītīgi strādāja. Viņš lika jaunu pamatu ugunskuram — šoreiz atklātā vietā, kur neviens nodevīgs koks nevarēja to apdzēst. Pēc tam viņš vāca kopā palu sanesto kūlu un žagariņus. Viņš nespēja saliekt pirkstus, lai izrautu atsevišķus zariņus, tāpēc grāba tos riekšavām. Tā viņš savāca daudz praulu un zaļās sūnas kumšķu, kas ugunskuram nederēja, taču citas izejas nebija. Viņš strādāja secīgi un pārdomāti, pat salasīja veselu klēpi resnu zaru, lai būtu kurināmais vēlāk, kad uguns būs iedegusies. Suns visu laiku sēdēja un vēroja cilvēku, un tā skatienā jautās skumjas, jo dzīvnieks gaidīja, ka cilvēks dos tam uguni, bet uguns kā nebija, tā nebija.

Sagatavojis kurināmo, cilvēks iebāza roku kabatā, lai izņemtu otru bērza tāss plēksni. Viņš zināja, ka tāss ir kabatā, un, kaut gan nevarēja to sajust, dzirdēja tāsi čaukstam gar pirkstiem. Lai kā viņš pūlējās, tāsi satvert neizdevās. Un visu laiku,viņu mocīja doma, ka ar katru brīdi kājas kļūst stingākas. Sī doma dzina cilvēku izmisumā, taču viņš saņēmās un pārvarēja bailes. Viņš ar zobiem uzstīvēja dūraiņus un sāka vēzēt rokas, no visa spēka sizdams tās pret gurniem. To darīdams, viņš sākumā sēdēja, tad piecēlās kājās; suns pa to laiku sēdēja sniegā, ar savu vilka asti apvijis priekškājas, lai būtu siltāk, un, smailās vilka ausis saslējis, vēroja cilvēku. Un cilvēks, vicinādams rokas un slātēdams ar plaukstām pa gurniem, juta, ka viņā uzbango naids pret dzīvnieku, kas bija siltumā un drošībā savā dabas dotajā ietērpā.

Pēc kāda laika viņš manīja pirmās attālās pazīmes, kas liecināja, ka pirksti atgūst jutīgumu. Vājie kniebieni kļuva aizvien stiprāki, līdz izvērtās par svelošām, neciešamām sāpēm, kuras viņu tomēr iepriecināja. Viņš norāva labās rokas dūraini un tūlīt izvilka no kabatas tāsi. Kailie pirksti sāka ātri stingt. Tad viņš izvilka sērkociņu saišķi. Taču nāvējošais sals jau bija paguvis izdzīt dzīvību no viņa pirkstiem. Kamēr viņš pūlējās atdalīt vienu sērkociņu, viss saišķis nokrita sniegā. Viņš gribēja to pacelt, bet veltīgi. Pamirušie pirksti nevarēja sērkociņus nedz

G8 sataustīt, nedz satvert. Viņš centās nesteigties. Viņš piespieda sevi aizmirst nosaldētās kājas, degunu un vaigus un visu uzmanību pievērsa sērkociņiem. Taustes vietā izmantodams redzi, viņš ar acīm sekoja rokai un, ieraudzījis, ka pirksti aptvēruši saišķi, savilka tos, pareizāk sakot, gribēja savilkt, tāpēc ka sakari bija pārtrūkuši un pirksti vairs neklausīja. Viņš uzmauca labajā rokā dūraini un nikni sāka sist pa celi. Pēc tam viņš ar abām cimdotajām rokām sagrāba sērkociņus kopā ar sniegu un iebēra sev klēpī. Taču ar to maz bija līdzēts.

Pēc ilgas noņemšanās cilvēkam izdevās iespiest sērkociņus starp plaukstām un pielikt pie mutes. Ledus brikšķēdams lūza, kad viņš ar necilvēcisku piepūli vēra vaļā žokļus. Pievilcis zodu pie krūtīm, viņš pacēla augšlūpu un ar zobiem mēģināja atdalīt no saišķa sērkociņu. Beidzot tas izdevās — un viņam klēpī iekrita viens sērkociņš. Bet arī ar to vēl nepietika. Viņš nevarēja to pacelt. Tad viņš kaut ko izdomāja. Viņš satvēra sērkociņu zobos un pavilka gar bikšu staru. Reizes divdesmit pavilcis, viņš aizdedzināja sērkociņu. Kad uzplaiksnīja liesmiņa, cilvēks, turēdams sērkociņu zobos, tuvināja to bērza tāsij. Taču degošā sēra dūini iekļuva cilvēkam nāsīs un plaušās, un viņš sāka krampjaini kāsēt. Sērkociņš nokrita sniegā un nodzisa.

«Vecajam pie Sēra avota bija taisnība,» cilvēks nodomāja, apspiedis izmisumu. «Kad temperatūra ir piecdesmit grādu zem nulles, ceļā jādodas divatā.» Viņš atkal sāka dauzīt rokas, taču tās'kā bija, tā palika nedzīvas. Pēkšņi viņš ar zobiem norāva abus dūraiņus un ar plaukstām satvēra visu sērkociņu saišķi. Apakšdelma muskuļos vēl mājoja dzīvības siltums, tāpēc cilvēks varēja ar plaukstām cieši saspiest sērkociņus. Pēc tam viņš pavilka visu saišķi gar bikšu staru. Visi septiņdesmit sērkociņi spoži uzliesmoja kā viens! Vēja, kas varētu tos nopūst, nebija. Viņš palieca galvu sāņus, lai izvairītos no smacējošajiem dūmiem, un pielika kvēlojošo saišķi pie tāss. Pēkšņi viņš sajuta, ka pirksti atdzīvojas. Viņa miesa dega. Viņš saoda tās smaku. Kaut kur dziļi zem ādas sūrstēja. Drīz sūrstoņa pārvērtās asās sāpēs. Tomēr cilvēks cietās, ar sakostajiem zobiem neveikli spiezdams degošos sērkociņus pie tāss, kas tik lēti negribēja iekvēloties, tāpēc ka viņa paša sāpošās rokas aizsedza liesmu.

Beidzot, nespēdams vairs izturēt, viņš paplēta rokas.

Liesmojošais saišķis nočukstēja sniegā, taču tāss jau dega. Viņš sāka likt ugunij virsū sauso zāli un tievākos zariņus. Izvēlēties kurināmo nevarēja, jo tas bija jāpaceļ ar plaukstām. Žagari bija aplipuši ar trupēniem un sūnu, un tos viņš koda nost ar zobiem. Viņš saudzēja uguni kā vien prazdams. Uguns nozīmēja dzīvību, un to nedrīkstēja izlaist. Asinīm atplūstot no ķermeņa virsmas, cilvēku sāka kratīt drebuļi, un viņa kustības kļuva vēl neveiklākas. Liels zaļās sūnas pinkulis uzkrita tieši virsū mazajai uguntiņai. Viņš gribēja noraut pinkuli nost, taču trīcēja pie visām miesām, tāpēc, iegrūdis roku pārāk dziļi, sapostīja vāro uguns dīglīti, un svilstošie zariņi un zāļu stiebri pajuka kur kurais. Viņš mēģināja tos atkal salikt, bet, lai kā nopūlējās, nevarēja apspiest drebuļus, un ugunskurs izjuka galīgi. Žagariņš pēc žagariņa izlaida dūmu strūkliņu un apdzisa. Uguns gādātājs nebija veicis savu uzdevumu. Vienaldzīgi palūkojies apkārt, cilvēks ieraudzīja suni, kas tupēja viņam pretī sniegā otrpus apdeguļiem un, kūkumu uzmetis, nemierīgi trinās, paceldams te vienu, te otru priekškāju, šūpodamies turp un atpakaļ un skumjām, gaidpilnām acīm skatīdamies uz viņu.

Skatoties uz suni, viņam radās neprātīga doma. Viņš atcerējās stāstu par cilvēku, kas, sniegputeņa pārsteigts, nogalinājis vērsēnu un ielīdis tajā, tādējādi palikdams dzīvs. Viņš nogalinās suni un sasildīs rokas kūpošajā ķermenī, kamēr tās atgūs spēkus. Tad viņš sakurinās jaunu ugunskuru. Viņš sāka runāt ar suni, saukdams to klāt, taču viņa balsī varēja saklausīt neparastu baiļu pieskaņu, un tas dzīvnieku nobiedēja, jo līdz šim cilvēks nekad nebija ar viņu tā runājis. Kaut kas nebija tā, kā vajadzētu, un dzīvnieks instinktīvi noģida briesmas: suns nezināja, kas tās ir par briesmām, tomēr kaut kur dziļi tā apziņā pamodās neskaidras bailes no cilvēka. Suns gan nolaida ausis un sāka trīties un šūpoties vēl nemie- rīgāk, bet cilvēkam klāt negāja. Viņš nometās četrrāpus un līda klāt sunim. Arī šī neparastā poza likās aizdomīga, un dzīvnieks tramīgi pavirzījās sāņus.

Cilvēks apsēdās sniegā un centās atgūt mieru. Tad viņš ar zobiem novilka dūraiņus un piecēlās. Viņš palūkojās uz leju, lai vispirms pārliecinātos, ka tiešām stāv, tāpēc ka nedzīvas kājas nejuta zemi. Tā kā cilvēks atkal stāvēja, suņa aizdomas izgaisa, un, kad saimnieks ierunājās valdonīgā balsī, kas lika atcerēties pātagas cirtienus, suns, kā paradis, klausīgi tuvojās viņam. Kad suns bija izstieptas rokas attālumā no viņa, cilvēks zaudēja savaldību. Viņš gribēja suni saķert un bija neviltoti pārsteigts, atklājis, ka viņa rokas nav spējīgas satvert, ka pirksti nelokās un ir nejūtīgi. Viņš bija piemirsis, ka tie ir apsaldēti un kļūst ar katru mirkli nedzīvāki. Tas viss norisinājās ātri, un suns nepaguva aizbēgt, kad cilvēks bija sagrābis to savās rokās. Viņš apsēdās sniegā, spiezdams suni sev klāt, bet tas rūkdams un smilkstēdams rāvās laukā.

Bet tas arī bija viss, ko cilvēks varēja izdarīt — turēt suni savos apkampienos un sēdēt zemē. Viņš saprata, ka nevarēs nomaitāt dzīvnieku. Tas nebija iespējams. Ar savām bezspēcīgajām rokām viņš nejaudās nedz izvilkt un noturēt nazi, nedz nožņaugt suni. Viņš palaida dzīvnieku vaļā, un tas kā traks, asti starp kājām iemiedzis un vēl aizvien rūkdams, metās prom. Paskrēja pēdas četrdesmit, apstājās un, ausis saslējis, ziņkāri atskatījās uz saimnieku. Cilvēks ar acīm meklēja savas plaukstas un ieraudzīja tās karājamies pie apakšdelmiem. Viņam šķita dīvaini, ka jāpaļaujas uz redzi, lai atrastu savas rokas. Viņš kā negudrs sāka tās vicināt, sizdams ar plaukstām sev pa gurniem. Pēc piecām minūtēm asinis bija sasildījušas viņa miesu tiktāl, ka drebuļi mitējās. Taču plaukstas joprojām bija bez dzīvības. Viņam bija tāda sajūta, it kā tās karātos pie rokām līdzīgi svaru bumbām, bet veltīgi viņš mēģināja izprast, no kurienes tā radusies.

Vispirms cilvēkam uzmācās trulas, nospiedošas bailes no nāves. Drīz šīs bailes kļuva mokošas: galvenais vairs nebija tas, vai viņš nosaldēs roku un kāju pirkstus, vai zaudēs rokas un kājas, — galvenais tagad bija dzīvības un nāves jautājums, un viņam bija maz cerību izglābties. Viņu pārņēma panika, un viņš drāzās prom pa aizputināto taku. Suns sekoja viņam. Cilvēks skrēja kā prātu zaudējis, nedomādams, pārbijies tā kā vēl nekad savā mūžā. Kuldamies un ķepurodamies pa sniegu, viņš pamazām sāka izšķirt apkārtni — strauta krastus, vecus baļķu sastrēgumus, kailas apses un debesis. No skriešanas viņam kļuva labāk. Viņš vairs nedrebēja. Varbūt, ja viņš tā skries arī tālāk, kājas atsils un varbūt pat izdosies aizskriet līdz nometnei, kur gaidīja puiši. Daži roku un kāju pirksti, bez šaubām, būs zaudēti, seja apsaldēta, bet biedri parūpēsies par viņu un glābs, kas vēl glābjams. Tajā pašā laikā prātā ienāca doma, ka viņš nekad nesasniegs nometni un neredzēs savus biedrus, ka līdz nometnei ir pārāk tālu, ka viņa kājas jau ir pārāk nosaldētas un ka drīz viņš būs beigts un stings. Sai domai viņš neļāva ņemt virsroku, viņš atsacījās tai ticēt. Lāgu lāgiem tā izlauzās uz āru un pieprasīja, lai to uzklausa, bet cilvēks atgrūda to un centās domāt par kaut ko citu.

Viņš brīnījās, ka vispār var paskriet ar tādām nosalušām kājām, jo vairs nejuta, ka tās pieskaras zemei un nes viņa ķermeņa smagumu. Ķermenis it kā slīdēja pa sniegu, neskarot to. Savā laikā viņš bija redzējis spārnoto Merkuriju un tagad iedomājās, ka Merkurijam bija tāda pati sajūta, slīdot pār zemi.

Viņa plānam aizskriet līdz nometnei bija viens trūkums: viņam nepietika spēka. Vairākas reizes viņš paklupa, beidzot sagrīļojās un nogāzās zemē. Mēģināja piecelties, bet nevarēja. Viņš nosprieda, ka jāpasēž un jāatpūšas, bet pēc tam jāiet tālāk soļiem. Pasēdējis, atvilcis elpu, viņš juta, ka ir sasildījies. Viņš vairs nedrebēja, un likās pat, ka krūtīs ieplūst patīkams siltums. Bet, kad viņš aptaustīja vaigus vai degunu, tie bija nejūtīgi. Pat skrienot tie nebija atsiluši. Arī rokas un kājas nebija atsilu- šas. Tad viņš ieģidās, ka apsaldēto vietu uz viņa ķermeņa laikam kļūst aizvien vairāk. Viņš centās atgainīt šo domu, aizmirst to, domāt par kaut ko citu; viņš saprata, ka tā iedveš šausmas, un baidījās nokļūt šausmu varā. Taču doma neatkāpās, tā urbās smadzenēs, kamēr viņš iztēlē ieraudzīja sevi galīgi sastingušu. Tas nu bija par daudz, un viņš atkal kā neprātīgs joņoja pa taku. Vienu reizi viņš gribēja palēnināt gaitu, bet doma par to, ka sasals ragā, piespieda viņu atkal skriet.

Bet suns visu laiku tecēja cilvēkam pa pēdām. Kad cilvēks nokrita otrreiz, suns apvija asti ap priekškājām un,apsēdies viņam iepretī, ziņkāri un nopietni lūkojās viņā. Redzot, ka suns savā kažokā ir siltumā un drošībā, cilvēks sadusmojās un lamāja to tik ilgi, kamēr tas, kā piedošanu izlūgdamies, nokāra ausis. Šoreiz drebuļi pārņēma viņu drīzāk. Šajā cīņā sals guva virsroku pār cilvēku. Tas zagās iekšā viņa ķermenī no visām pusēm. Šī doma uzrāva viņu kājās, taču, nepaguvis noskriet ne simt pēdu, viņš sazvārojās un garšļaukus nogāzās zemē. Tā bija pēdējā baiļu lēkme. Atguvis elpu un pašsavaldīšanos, viņš apsēdās sniegā un sāka gatavoties, lai sagaidītu nāvi ar cieņu. Viņš gan nedomāja par to tādos izteicienos. Viņš sacīja sev, ka rīkojies muļķīgi, skraidīdams kā cālis ar nogrieztu galvu, — viņam ienāca prātā tieši tāds salīdzinājums. Labi, ja jau viņam tik un tā lemts nosalt, tad jāturas, kā īstam vīram piedien. Līdz ar šo tikko iegūto mieru parādījās pirmās miegainības pazīmes. «Nav slikti,» viņš nodomāja, «iegrimt nāves miegā.» Tas bija kaut kas līdzīgs anestēzijai. Nosalt nemaz nav tik briesmīgi, kā cilvēkiem liekas. Var būt arī daudz ļaunāka nāve.

Viņš iztēlojās, kā rīt biedri atradīs viņu. Piepeši viņš ieraudzīja sevi kopā ar biedriem: viņš gāja pa taku un meklēja savu ķermeni. Kopā ar biedriem viņš kādā līkumā atrada sevi guļam sniegā. Cilvēka miesa vairs nepiederēja viņam, viņš bija atdalījies pats no sevis un, stāvēdams kopā ar biedriem, skatījās uz savu sniegā guļošo ķermeni. Viņš nodomāja, ka sals ir tiešām pamatīgs. Atgriezies Savienotajās Valstīs, viņš pastāstīs ļaudīm, kas ir īsts aukstums. Tad viņam iztēle parādīja večuku pie Sēra strauta. Viņš redzēja to pavisam skaidri: večuks omulīgi sēdēja pie ugunskura un pakšķināja pīpi.

«Tev bija taisnība, vecais kraķi, tev tiešām bija taisnība,» viņš nomurmināja, uzrunādams večuku.

Tad cilvēks iegrima tik saldā un nomierinošā miegā kā vēl nekad. Suns sēdēja viņam pretī un gaidīja. īsā diena garlaicīgi, gausi" krēsloja. Uz ugunskuru vairs nebija ko cerēt, turklāt sunim līdz šim nebija gadījies redzēt, ka cilvēks tā sēdētu sniegā un nekurinātu uguni. Krēslai biezējot, suni pārņēma tādas ilgas pēc uguns, ka tas, priekškājas cilādams, paklusām iegaudojās un tūlīt pat piekļāva ausis, gaidīdams, ka cilvēks to dusmīgi apsauks. Taču cilvēks klusēja. Pēc kāda laika suns iegaudojās skaļāk. Pēc tam, vēl mazliet nogaidījis, pielīda cilvēkam tuvāk un saoda nāves smaku. Dzīvnieks saboza spalvu un pakāpās atpakaļ. īsu brītiņu tas uzkavējās, kaukdams zem saltajās debesīs lēkājošajām un dejojošajām zvaigznēm, tad pagriezās un linkāja pa taku uz pazīstamo nometni, kur bija citi ēdiena un uguns gādātāji.

ZELTA AUSMA

Lons Makfeins bija mazliet saīdzis par to, ka pazaudējis tabakmaku, citādi viņš būtu man pastāstījis kaut ko par būdiņu pie Pārsteiguma ezera, iekams mēs bijām līdz turienei nokļuvuši. Augu dienu, nepārtraukti nomainīdami viens otru, mēs bijām gājuši pa priekšu nartām, lai iemītu sniegā taku suņiem. Sniega nomīdīšana ir smags darbs, un tas neatraisa cilvēkam mēli, tomēr pēcpusdienā, kad apstājāmies, lai uzvārītu kafiju, Lons Makfeins varēja atelsties un šo to pastāstīt man. Taču viņš to nedarīja. Pārsteiguma ezers? Man tā bija Pārsteiguma būdiņa. Līdz šim es par to neko nebiju dzirdējis. Jāatzīstas, biju mazliet noguris. Visu laiku gaidīju, kad Lons apstāsies un ierīkos nometni, bet biju par lepnu, lai ierosinātu atpūsties vai apjautātos, ko viņš nolēmis darīt, kaut gan viņš strādāja pie manis un es maksāju viņam pieklājīgu algu, lai viņš vadītu manus suņus un izpildītu manas pavēles. Es laikam biju mazliet saīdzis. Viņš neko neteica, un es nolēmu neko nevaicāt, pat ja vajadzētu iet visu nakti.

Mēs uzdūrāmies būdiņai negaidot. Nedēļu pavadījuši ceļā, mēs nebijām sastapuši nevienu dzīvu dvēseli, un es spriedu, ka arī nākamajā nedēļā mums ir maz izredžu kādu sastapt. Un pēkšņi man pašā deguna galā kā no zemes izauga būdiņa, kuras logā dega nespodra uguns un no skursteņa mutuļiem vēlās dūmi.

—  Kāpēc jūs man neteicāt… — es iesāku, bet Lons mani pārtrauca, nomurminādams:

—  Pārsteiguma ezers… Tas atrodas pusjūdzi no šejienes aiz nelielas upītes. Tas nav nekas vairāk kā dīķis.

—   Jā, bet šī būda … Kas tajā dzīvo?

—   Kāda sieviete, — skanēja atbilde.

Tajā pašā brīdī Lons pieklauvēja pie durvīm un sievietes balss aicināja viņu iekšā.

—  Vai Deivu pēdējā laikā neesat saticis? — viņa jautāja.

—   Nē, — Lons nevērīgi atteica. — Es biju citā pusē, aiz Sērklas. Deivs aizgāja uz augšu, uz Dausonu, vai ne?

Sieviete pamāja ar galvu, un Lons sāka izjūgt suņus, bet es atsēju vaļā nartas un ienesu būdā mantas. Būda bija viena vienīga liela istaba, un sieviete tajā acīmredzot dzīvoja viena. Viņa norādīja uz plīti, kur jau vārījās ūdens, un Lons ķērās pie vakariņu gatavošanas, bet es pa to laiku atsēju zivju nastu un pabaroju suņus. Gaidīju, ka Lons iepazīstinās mani ar saimnieci, un jutos aizkaitināts, ka viņš to nedara, — viņi acīmredzot bija veci draugi.

—  Jūs esat Lons Makfeins, vai ne? — es izdzirdu sievieti jautājam. — Es jūs atceros. Pēdējo reizi es jūs laikam redzēju uz kuģa. Es atceros …

Šķita, ka sieviete pēkšņi zaudējusi valodu, it kā gara ;icīm būtu ieraudzījusi kādu šaušalīgu skatu. Man par brīnumu, viņas vārdi un izturēšanās uztrauca Lonu. Viņa sejā atspoguļojās izmisums, bet balss skanēja sirsnīgi un maigi.

—   Pēdējo reizi mēs tikāmies Dausonā, kad tika svinēta karalienes jubileja, dzimšanas diena vai kas tamlīdzīgs. Atceraties? Upē kanoe sacensības, bet uz galvenās ielas — skriešanās sacensības ar šķēršļiem.

Šausmas no sievietes acīm izgaisa, un viņa it kā saplaka.

—   Kā tad, ka atceros, — viņa teica. — Un jūs uzvarējāt vienā braucienā ar kanoe.

—   Kā Deivam iet pēdējā laikā? Droši vien atkal uzgājis labu dzīslu? — Lons bez jebkāda sakara jautāja.

Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu, bet tad, pamanījusi, ka esmu atsējis guļammaisu, norādīja uz istabas kaktu, kur varu to izklāt. Ievēroju, ka viņas pašas lāva ir ierīkota otrā kaktā.

—   Kad izdzirdēju rejam suņus, nodomāju, ka atbraucis Deivs, — viņa sacīja.

Viņa vairs neteica neko, tikai skatījās, kā Lons gatavo vakariņas, un it kā ieklausījās, vai uz ceļa neievaukšķē- sies suņi. Es izstiepos uz segām, smēķēju un gaidīju. Te bija kaut kāds noslēpums: to es noskārtu, bet vairāk neko nevarēju saprast. Kāda velna pēc Lons nebija devis man nekādu mājienu, pirms mēs te ieradāmies? Sievietei nemanot, es aplūkoju viņu, un, jo ilgāk skatījos, jo grūtāk bija novērst acis. Tā bija apbrīnojami, es pat teiktu, pārdabiski skaista seja, kurā jautās neparasts iekšējs starojums vai izteiksme, vai kaut kas tāds, «kas nav nedz jūrā, nedz uz zemes sastopams». Izbailes un šausmas bija galīgi izzudušas, un tagad šī seja bija rāma un skaista, ja ar vardu «rāms» var raksturot to netveramo un pārdabisko, kas nav nosaucams ne par mirdzumu, ne par spožumu, ne par kaut kādu izteiksmi.

Pēkšņi viņa it kā atskārta, ka arī es atrodos šajā telpā.

—  Vai jūs esat redzējis Deivu pēdējā laikā? — viņa man jautāja.

Man jau bija uz mēles jautājums: «Kas tas Deivs tāds ir?» — kad Lons, ierāvis degunā no čurkstošā speķa kāpjošos dūmus, nokāsējās. Var jau gadīties, ka vainīgi bija dūmi, taču es šo kremšķi uztvēru kā mājienu, un jautājums palika neizteikts.

—   Nē, neesmu redzējis, — es atbildēju. — Es šajā pusē esmu pirmo reizi…

—  Vai tiešām jūs neesat dzirdējis par Deivu? — sieviete mani pārtrauca. — Par Lielo Deivu Volšu?

—   Redzat, — es kā atvainodamies teicu, — es šajā pusē esmu pirmo reizi. Lielākoties esmu dzīvojis Lejas Laukos, tuvāk Nomai._

—   Pastāstiet viņam par Deivu, — viņa uzrunāja Lonu.

Likās, ka šis ierosinājums Lonu sanikno, taču viņš sāka

stāstīt ar tādu pašu sirsnīgu un maigu intonāciju, kādu biju ievērojis jau iepriekš. Tā šķita man pārlieku sirsnīga un maiga, un tas mani kaitināja.

—   O, Deivs ir lielisks cilvēks, — teica Lons. — Viņš ir vīrietis no galvas līdz kājām, un bez zābakiem viņš ir sešas pēdas un četras collas garš. Viņa vārds ir tikpat drošs kā viņa parādzīme. Melo tas, kas apgalvo, ka Deivs ir melis, un šim cilvēkam būs darīšana ar mani, ja vien no viņa kaut kas būs palicis pāri pēc tam, kad ar viņu būs izrēķinājies pats Deivs. Tas tik ir vīrs! Jā, tādus šodien var pameklēt. Viņš nokniedēja pelēko lāci ar trīsdesmit astotā kalibra rotaļu šauteni. Lācis viņu gan drusku saskrāpēja, bet Deivs zināja, ko dara. Viņš ielīda alā, lai dabūtu rokā to lāci. Nebaidās ne no kā. Ar naudu neskopojas, bet, ja pie dvēseles nebūs ne graša, atdos jums pēdējo kreklu, pēdējo sērkociņu. Vai tad viņš trijās nedēļās nenolaida Pārsteiguma ezeru un nepaņēma no tā deviņdesmit tūkstošus, ko?

Sieviete pietvīka un fepni pamāja ar galvu. Viņa ar dziļu interesi uzklausīja katru Lona vārdu.

—  Un man jāsaka, — Lons turpināja, — ka esmu gaužām apbēdināts, nesastopot te šodien Deivu.

Viņš uzlika vakariņas uz egļu dēļu galda viena gala, un mēs sākām ēst. Izdzirdusi suņu rejas, sieviete piegāja pie durvīm, pavēra tās un klausījās.

—   Kur ir Deivs Volšs? — es klusi pajautāju.

—  Miris, — Lons atbildēja. — Varbūt ellē. Es nezinu. Turiet muti!

—  Bet jūs nupat teicāt, ka cerējāt šodien viņu te sastapt, — es neatlaidos.

—  Turiet taču reiz muti! — tikpat klusi atcirta Lons.

Sieviete bija aizvērusi durvis un nāca atpakaļ, bet es

sēdēju un prātoju par to, ka cilvēks, kas nupat lika man turēt muti, saņem no manis divsimt piecdesmit dolāru lielu mēnešalgu un uzturu.

Kamēr Lons mazgāja traukus, es smēķēju un vēroju sievieti. Viņa likās vēl skaistāka, lai gan šis skaistums bija neparasts, pārdabisks. Kad piecas minūtes, acu ne- nolaizdams, biju skatījies uz viņu, es saņēmos, lai atgrieztos reālajā pasaulē un paraudzītos uz Lonu Makfeinu. Tas man deva iespēju neapstrīdami apzināties, ka arī šī sieviete ir reāla būtne. Sākumā es viņu biju uzskatījis par Deiva Volša sievu, bet, ja jau Deivs Volšs, kā teica Lons, ir miris, tad viņa varēja but vienīgi ša cilvēka atraitne.

Mēs agri aizgājām gulēt, jo rīt bija gaidāma grūta diena. Līdzko Lons palfda man blakus zem segām, es iedrošinājos uzdot viņam jautājumu:

—  Vai šī sieviete ir vājprātīga?

—   Tāda kā mēnessērdzīga, — viņš atbildēja.

Un, pirms es paguvu noformulēt nākamo jautājumu, Lons Makfeins — varu to apzvērēt — jau gulēja. Viņš vienmēr tā aizmiga: kā palien zem segas, tā acis ciet un gatavs ir, tikai viegli dvašas garaiņi ceļas gaisā. Lons nekad nekrāca.

Otrā rītā mēs ātri ieturējām brokastis, pabarojām suņus, piekrāvām nartas un laidāmies ceļā. Mēs pateicām sievietei ardievas, un viņa, stāvēdama durvīs, nolūkojās, kā mēs aizbraucam. Es paņēmu sev līdzi šā pārdabiskā daiļuma sapņu tēlu; tas it kā iespiedās man acīs, un man vajadzēja tikai nolaist plakstiņus, lai es to atkal ieraudzītu. Pārsteiguma ezers atradās tālu no parastajiem ceļiem, tāpēc taka šeit nebija iestaigāta un mēs ar Lonu pārmaiņus mīdījām ar lielajām, pītajām slēpēm pūkaino sniegu, lai suņi varētu tikt uz priekšu. «Bet jūs taču teicāt, ka cerējāt sastapt Deivu Volšu būdā,» man uz mēles daudzreiz bija jautājums. Tomēr paturēju to pie sevis. Nolēmu pagaidīt, līdz apstāsimies, lai ieturētu pusdienas. Bet, kad pusdienlaiks bija klāt, mēs turpinājām ceļu, jo, kā paskaidroja Lons, pie Tīlī upes satekas ar kādu citu upīti esot aļņu mednieku nometne un līdz turienei mēs varot nokļūt pirms tumsas iestāšanās. Taču no tā nekas neiznāca, jo mūsu vedējsuns Braits lauza lāpstiņu un, veselu stundu noņēmušies ar nabadziņu, bijām spiesti to nošaut. Pēc tam, braucot pāri baļķu sastrēgumam, uz aizsalušās Tīlī apgāzās nartas — un mums vajadzēja apstāties un salabot slieci. Es pagatavoju vakariņas un pabaroju suņus, bet Lons tikmēr nodarbojās ar labošanu; pēc tam mēs kopā devāmies sagādāt naktij ledu un malku. To paveikuši, mēs uzmaucām mokasīnus uz spieķiem, lai žūst pie ugunskura, apsēdamies uz segām un aizsmēķējām.

—   Jūs viņu nepazināt? — Lons negaidot iejautājās.

Es papurināju galvu.

—  Vai ievērojat viņas matu un acu krāsu, viņas augumu? No tā jau arī cēlies viņas vārds. Viņa bija kā zeltaina saullēkta pirmā siltā blāzma. Viņu iesauca par Zelta Ausmu. Vai tiešām jūs nekad neesat dzirdējis par viņu?

Kā pa miglu atcerējos dzirdējis viņas vārdu, taču tas man neko neizteica.

—  Zelta Ausma … — es atkārtoju. — Izklausās pēc dejotājas vārda.

Lons papurināja galvu.

—  Nē, viņa bija kārtīga sieviete, vismaz šajā ziņā, kaut gan izdarīja šausmīgu grēku.

—  Bet kāpēc jūs visu laiku runājat par šo sievieti pagātnē, it kā viņa būtu mirusi?

—  Tāpēc, ka viņas dvēseli klāj tumsa, kas ir tāda pati kā nāves tumsa. Tā Zelta Ausma, kuru pazinu es, kuru pazina Dausona, bet vēl agrāk — Četrdesmitā Jūdze, ir mirusi. Tā nerunīgā, vājprātīgā būtne, kuru mēs redzējām vakar, nav Zelta Ausma.

—   Bet Deivs? — es jautāju.

—   Viņš uzcēla šo būdu, — Lons atbildēja. — Viņš uzcēla to viņai… un sev. Viņš ir miris. Viņa to gaida. Viņa pa pusei tic, ka Deivs nav miris. Bet kurš tad var izprast traka cilvēka untumus? Varbūt viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka Deivs nav miris. Lai nu kā, bet viņa to gaida būdā, kuru viņš pats uzcirtis. Kas cels augšā miroņus? Un kas traucēs dzīvo, kurš īstenībā ir miris? Vismaz es tas nebūšu, un tāpēc es izlikos, ka biju cerējis sastapt Deivu Volšu vakar vakarā. Lieku galvu ķīlā, ka es būtu pārsteigts vairāk nekā viņa, ja tiešām būtu sastapis Deivu.

—  Nekā nesaprotu, — es teicu. — Izstāstiet man visu no paša sākuma, kā baltajam cilvēkam pieklājas!

Un Lons sāka stāstīt:

—   Reiz dzīvoja vecs francūzis Viktors Sovē, viņš bija dzimis Francijas dienvidos. Zelta drudža dienās viņš atbrauca uz Kaliforniju. Viņš bija viens no pionieriem. Zeltu viņš neatrada, toties sāka ražot zeltu pudelēs, īsāk sakot, kļuva par vīnkopi un vīndari. Viņš sekoja zelta meklētājiem. Tā viņš jau pašā sākumā tika pāri Čilkutam un lejup pa Jukonu devās uz Aļasku ilgi pirms Karmaka atklājuma. To zemes gabalu, kur atrodas vecais ciemats Desmitā Jūdze, atklāja Sovē. Viņš atveda pirmo pastu uz Arktiksitiju. Viņš iežogoja ar mietiņiem akmeņogļu raktuves Porkjupainā pirms gadiem divpadsmit. Viņš atklāja Loftusa atradni Nipenuka zemē. Jāatzīst, ka Viktors Sovē bija krietns katolis,, kas dzīvē mīlēja divas lietas — vīnu un sievietes! Viņš mīlēja visādus vīnus, turpretī sievieti — vienu vienīgo, un tā bija Marī Sovē māte.

Sajā brīdī es skaļi nopūtos, nevilšus iedomādamies, ka maksāju šim cilvēkam divsimt piecdesmit dolāru mēnesī.

—   Kas tad nu? — Lons apjautājās.

—   Kas? — es neapmierināts atvaicāju. — Es domāju, ka jūs man pastāstīsiet par Zelta Ausmu. Man nav vajadzīga jūsu vecā franču plītnieka biogrāfija.

Lons rāmi aizdedzināja pīpi, dziļi ievilka dūmus un tad nolika pīpi sāņus.

—   Bet jūs taču lūdzāt, lai stāstu no paša sākuma, — viņš teica.

—  Jā, — es apstiprināju, — no paša sākuma,

—   Bet stāsts par Zelta Ausmu tieši sākas ar veco franču plītnieku, tāpēc ka viņš bija Marī Sovē tēvs, bet

Marī Šovē bija Zelta Ausma. Ko vēl jūs gribat? Viktoram Šovē nekad nav lāgā vedies. Viņš šā un tā kūlās pa dzīvi un audzināja Marī, kas atgādināja vienīgo sievieti, kuru viņš bija mīlējis. Viņš ļoti rūpējās par meiteni. Viņš nosauca to mīlināmā vārdā — par Zelta Ausmu. Zelta Ausmas strauts tā nosaukts par godu viņai, Zelta Ausmas ciemats arī. Vecais bija nepārspējams jaunu ciematu vietu meklētājs, tikai viņš pats tajos nekad neapmetās.

Bet tagad sakiet godīgi, — Lons turpināja, kā parasti negaidot mainīdams toni, — jūs viņu redzējāt, ko jūs domājat par viņu … par viņas ārieni, es gribēju teikt. Kāda viņa ir no jūsu skaistuma izjūtas viedokļa?

—   Viņa ir ārkārtīgi skaista, — es sacīju. — Savu mūžu neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Lai gan vakar vakarā uzskatīju viņu par prātā jukušu, es nespēju novērst no viņas skatienu. Tā nebija ziņkāre. Tā bija apbrīna, absolūta apbrīna, tik neparasts ir viņas skaistums.

—   Kamēr šīs sievietes apziņa nebija aptumšojusies, viņa bija vēl skaistāka, — klusi teica Lons. — Viņa no visas tiesas bija Zelta Ausma. Viņa visiem vīriešiem iekvēlināja sirdis un sagrozīja galvu. Viņa tikko atceras, ka es reiz uzvarējis kanoe sacensībās Dausonā — es, kurš savā laikā viņu mīlēju un kuram arī viņa atzinās mīlestībā. Viņas skaistums' savaldzināja visus vīriešus. Parīds ābolu droši vien būtu piešķīris viņai, un nekāds Trojas karš nebūtu izcēlies, bet viņa piedevām būtu atraidījusi Parīdu. Bet tagad šī sieviete dzīvo tumsā. Viņa, kas mūždien svaidījās, tagad ir uzticīga — uzticīga ēnai, cilvēkam, kura nāvi viņa neapjēdz.

Lūk, kā tas viss notika. Atceraties, ko es vakar vakarā stāstīju par Deivu Volšu, par Lielo Deivu Volšu? Viņš bija tāds, kādu es viņu aprakstīju, un vēl daudz, daudz labāks. Viņš ieradās šajā zemē astoņdesmito gadu beigās, jums viņš ir pionieris. Toreiz viņam bija divdesmit gadu. Viņš bija dūšīgs kā jauns vērsēns. Divdesmit piecu gadu vecumā viņš spēja pacelt no zemes trīspadsmit piec- desmitmārciņu miltu maisus. Sākumā katru reizi gada beigās bads viņu padzina no šejienes. Tolaik šī bija neapdzīvota zeme. Ne upju tvaikoņu, ne pārtikas, nekā, vienīgi laši un trušu pēdas. Bet pēc tam, kad bads trīs reizes bija aiztrencis Deivu prom, viņš pateica, ka nu viņam pietiekot, un palika uz nākamo gadu. Viņš iztika no gaļas vien, ja palaimējās medībās. Tajā ziemā Deivs apēda vienpadsmit suņus un tomēr palika. Viņš palika arī nākamo ziemu un vēl vienu ziemu. Tā viņš arī palika te uz visiem laikiem. Viņš bija vesels kā vērsis. Strādāja tā, ka visstiprākie vīrieši šajā zemē neturēja viņam līdzi. Viņš varēja panest smagāku nastu nekā jebkurš Cilkutas indiānis, viņš prata rīkoties ar airiem labāk nekā jebkurš stiķu cilts indiānis, viņš varēja cauru dienu soļot ar slapjām kājām, kad termometrs rādīja piecdesmit grādu zem nulles, un tas, es jums teikšu, liecināja kaut ko par viņa izturību. Jūs apsaldēsiet kājas divdesmit piecu grādu salā, ja saslapināsiet tās un nepārausiet.

Deivam Volšam spēka bija kā vērsim. Un ar visu to viņš bija maigs un labsirdīgs cilvēks. Kurš katrs varēja viņu piešmaukt, pēdējais zaļknābis nometnē varēja izvilkt viņam pēdējo dolāru. «Tas mani neapbēdina,» Deivs pasmiedamies atteica, kad viņam pārmeta mīkstsirdību. «Tādēļ es naktīs augšā nemostos.» Tikai neiedomājieties, ka viņš bija cilvēks bez mugurkaula. Atcerieties, kā viņš gāja pēc lāča ar rotaļu šauteni! Kad nonāca līdz kautiņam, Deivs nebija atturams. Kad viņš bija iejaucies kautiņā, viņš nebija novaldāms. Pret vājiem viņš bija maigs un labs, turpretī stiprajam vajadzēja griezt viņam ceļu. Deivs bija vīrietis, kuru mīlēja vīrieši, un tā ir visaugstākā uzslava.

Deivs nepiedalījās lielajā skrējienā uz,,Dausonu, kad Karmaks uzdūrās Bonanzas dzīslai. Deivs pats tolaik strādāja pie Mamona strauta. Viņš atrada zeltu pie Ma- mona strauta. Tajā ziemā, viņš izskaloja zeltu par astoņdesmit četriem tūkstošiem un nodalīja ar mietiņiem zemes gabalu, kas solīja nākamajā ziemā ienest pārsimt tūkstošu. Kad pienāca vasara un zeme atkusa, Deivs devās augšup pa Jukonu uz Dausonu, lai apskatītu Karmaka zemes gabalu. Tur viņš arī ieraudzīja Zelta Ausmu. Es atceros to nakti. Es to nekad neaizmirsīšu. Tas notika pilnīgi negaidot, un briesmīgi ir iedomāties, ka tāds spē- konis top nevarīgs kā bērns, tiklīdz uz viņu mīlīgi paskatās tāds trausls, blonds sieviešu kārtas radījums kā Zelta Ausma. Tas notika viņas tētiņa — vecā Viktora Sovē būdā. Kāds draugs bija paņēmis Deivu līdzi aprunāties par ciematu vietām pie Mamona strauta. Taču viņš runāja maz un nesaprotami. Es jums saku, Zelta Ausmas izskats vien sajauca Deivam prātus. Pēc Deiva aiziešanas vecais Viktors Sovē apgalvoja, ka ciemiņš bijis piedzēries. Un viņš tiešām bija piedzēries. Bet stiprais dzēriens, kas viņu bija apskurbinājis, bija Zelta Ausma.

Tas izšķīra visu, šis pirmais skatiens, ko Deivs uzmeta viņai. Pēc nedējas viņš nebrauca lejup pa Jukonu, kā bija nodomājis. Viņa palika mēnesi, divus mēnešus, visu vasaru. Bet mēs, kas bijām cietuši no viņas burvības, minējām, kas tur galu galā iznāks. Mēs nešaubījāmies, ka Zelta Ausma beidzot ir atradusi savu kungu. Un kāpēc gan ne? Par Deivu Volšu stāstīja brīnuma lietas. Viņš bija Mamona strauta karalis, viņš bija atklājis Mamona strautā zelta smiltis, viņš bija vecā kaluma zelt- racis, viens no pionieriem šajā zemē. Vīrieši noraudzījās Deivam pakaj, kad viņš gāja garām, un bijīgi čukstēja: «Tur aiziet Deivs Volšs.» Un kāpēc gan ne? Viņš bija sešas pēdas garš, ar gaišiem, sprogainiem matiem līdz pleciem, un viņš bija varens tēvainis, gaišmatains tēvainis, kuram tikko palicis trīsdesmit viens gads.

Zelta Ausma mīlēja Deivu un dejoja ar viņu visās vasaras ballēs, bet, kad gāja uz rudens pusi, kļuva zināms par viņu saderināšanos. Pienāca rudens, Deivam vajadzēja atgriezties pie Mamona strauta, lai turpinātu ziemas darbus, bet Zelta Ausma negribēja steigties ar precēšanos. Deivs uzticēja darbus pie Mamona strauta Das- kijam Bērnsam, bet pats palika Dausonā. Taču tam bija maz jēgas. Viņa vēl gribēja kādu laiku padzīvot savā vaļā un nolēma atlikt precēšanos līdz nākamajam gadam. Un tā Deivs Volšs viens kopā ar saviem suņiem pa pirmo ledu devās lejup pa Jukonu, pārliecināts, ka kāzas notiks, kad viņš nākamajā gadā atgriezīsies ar pirmo tvaikoni.

Deivs bija pastāvīgs kā Polārzvaigzne, bet viņa šau- delīga kā magnētiskā adata dzelzs rūdas kravas tuvumā. Cik viņa bija untumaina un vējīga, tik Deivs nelokāms un uzticīgs, un, lūk, Deivs, kas ticēja visiem, sāka šaubīties par viņu. Varbūt tā bija greizsirdība, varbūt viņš kaut ko nojauta, bet Deivu biedēja šīs sievietes nepastāvība. Deivs baiļojās, ka viņa nesaglabās tam uzticību līdz nākamajam gadam, baiļojās uzticēties viņai un bija gluži kā bez prāta. Šo to es vēlāk dabūju zināt no paša Viktora Šovē, un, salicis visas ziņas kopā, es nospriedu, ka pirms tam, kad Deivs ar suņiem devās uz ziemeļiem, kaut kas ir atgadījies. Stāvēdams blakām Zelta Ausmai, Deivs pavēstīja vecajam francūzim, ka viņi ir solījušies viens otram. Vecais Viktors stāstīja, ka tas bijis satriecošs

skats, acis Deivam liesmojušas. Viņš sacījis, ka tikai nāve spēšot viņus šķirt, un vecajam Viktoram sevišķi iespiedies atmiņā, ka Deivs ar savu lielo ķepu sagrābis viņa meitu aiz pleca un bezmaz vai saspiedis, teikdams: «Pat pēc nāves tu būsi mana, un es uzcelšos no kapa, lai nāktu pēc tevis.» Vecais Viktors skaidri atcerējās vārdus: «Pat pēc nāves tu būsi mana, un es uzcelšos no kapa, lai nāktu pēc tevis.» Vēlāk viņš man pastāstīja, ka Zelta Ausma bijusi ne pa jokam iztrūkusies un ka viņš pēc tam pavedis Deivu sāņus un pateicis, ka tādā veidā lai nedomājot iekarot Zelta Ausmu un, ja gribot viņu noturēt, lai izdabājot viņai un esot laipnīgāks.

Nemaz nešaubos, ka Zelta Ausma bija iztrūkusies. Viņa apgājās ar vīriešiem cietsirdīgi, un tomēr vīrieši izturējās pret viņu kā pret maigu, pieglaudīgu būtni, kam nekādā ziņā nedrīkst darīt pāri. Viņa nezināja, kas ir skarbums, kamēr Deivs Volšs, šis sešas pēdas garais tēvainis, nebija sagrābis viņu ar savu ķepu un apzvērējis, ka viņa piederēs tam līdz pašai nāvei un pat ilgāk. Bet toziem Dausonā uzturējās kāds muzikants, viens no tiem makaronu rijējiem ar saldeno itāliešu tenoru, un Zelta Ausma ieķērās viņā. Varbūt viņa tikai iedomājās, ka ir iemīlējusies, to es nezinu. Reizēm man šķiet, ka viņa patiešām mīlēja Deivu Volšu. Varbūt tāpēc, ka Deivs bija pārbiedējis viņu, paziņodams, ka viņa pieder viņam līdz pašai nāvei un ka viņš uzcelsies no kapa, lai atnāktu pēc viņas, tomēr galu galā Zelta Ausma parādīja savu labvēlību itāliešu muzikantam. Tie visi ir minējumi, bet ir pietiekami daudz faktu. Viņš' bija nevis itālietis, bet krievu grāfs, tas bija droši, un nekāds profesionāls pianists vai kas tamlīdzīgs viņš arī nebija. Viņš spēlēja vijoli un klavieres un dziedāja, dziedāja labi, taču tikai par prieku pats sev un tiem, kuriem dziedāja. Turklāt viņam bija nauda, bet te nu man jāpiebilst, ka nauda Zelta Ausmai mūždien bija vienaldzīga. Vējīga viņa bija, taču maziska gan ne.

Bet klausieties tālāk. Viņa bija saderināta ar Deivu, un Deivam vajadzēja atbraukt ar pirmo kuģi, lai apprecētos ar viņu. Tas bija deviņdesmit astotā gada vasarā, un pirmo kuģi gaidīja jūnija vidū. Bet Zelta Ausma baidījās saraut saites ar Deivu un pēc tam skatīties viņam acis. Un tad viņa kaut ko uz ātru roku izdomāja. Krievu muzikants, grāfs, bija viņai paklausīgs vergs. To izdomāja viņa, es zinu. Vēlāk man visu izstāstīja vecais Viktors. Grāfs, izpildot viņas rīkojumu, paņēma biļetes uz pirmo tvaikoni, kas gāja uz leju pa upi. Tā bija «Zelta raķete». Tajā pašā kuģī iekāpa arī Zelta Ausma. Un es arī. Es devos uz Sērklsitiju un biju galīgi izsists no sliedēm, ieraugot uz tvaikoņa Zelta Ausmu. Pasažieru sarakstā es viņas vārdu neredzēju. Viņa visu laiku laimīga un jautra bija kopā ar grāfu, un es ievēroju, ka pasažieru sarakstā grāfs atzīmēts kopā ar sievu. Tur bija minēts kajītes numurs un tā tālāk. Tad man pirmo reizi kļuva zināms, ka viņš ir precējies, tikai sievas es gan nemanīju … ja par tādu neuzskatīja Zelta Ausmu. Es nodomāju, ka viņi varbūt apprecējušies pirms došanās ceļojumā. Redzat, Dausonā par viņiem klīda visādas baumas un ļaudis pat derēja, ka grāfs izgriezīs Deivam pogas.

Aprunājos ar kuģa ekonomu. Viņš zināja tikpat daudz, cik es, un vispār nebija neko dzirdējis par Zelta Ausmu, turklāt bija noskrējies līdz nāvei. Jūs zināt, kas ir Jukonas tvaikonis, bet nevarat ne iedomāties, kāda bija «Zelta raķete», kad tā tūkstoš astoņsimt deviņdesmit astotā gada jūnijā izgāja no Dausonas. Tā bija gatavais strops. Tā kā tas bija pirmais brauciens, tad kuģis veda visus, kas bija saslimuši ar skorbutu, un citus sirdzējus. Bez tam kuģis veda Klondaikas zelta smiltis un tīrradņus pāris miljonu vērtībā, nerunājot nemaz par pasažieriem, ar kuriem bija pieblīvētas kajītes, par klāja pasažieru varzu un neskaitāmiem indiāņiem ar viņu sievām un suņiem. Tilpnes bija līdz malām pilnas ar precēm un bagāžu. Bagāžas kalni slējās arī uz apakšējā klāja, un katrā piestātnē šie kalni kļuva lielāki. Es redzēju, kā pie Tīlī sēkļa uz tvaikoņa uznes kasti, un nopratu, kam tā paredzēta, lai gan es vismazāk varēju iedomāties, kāds pārsteigums tajā slēpjas. Kasti uzcēla pašā bagāžas kaudzes augšā uz apakšējā klāja un pat nenostiprināja, kā pienākas. Kapteiņa palīgs gribēja to piesiet vēlāk, taču aizmirsa. Man toreiz likās tāds kā pazīstams lielais eskimosu suns, kas uzrausās uz kaudzes un nogūlās blakām kastei. Tad mēs satikām «Glendeilu», kas gāja augšup uz Dausonu. Kad tas ar pūtienu sveicināja mūs, man ienāca prātā Deivs, kas ar šo tvaikoni steidzas uz Dausonu pie savas Zelta Ausmas. Es pagriezos un ieraudzīju Zelta Ausmu stāvam pie treliņiem. Acis viņai mirdzēja, taču viņa izskatījās drusku nobijusies, redzot to otru tvaikoni, un viņa piekļāvās grāfam, kā aizstāvību meklēdama. Viņai nevajadzēja tik cieši spiesties klāt grāfam, bet man nevajadzēja būt tik pārliecinātam, ka Deivs Volšs, ieradies Dausonā, jutīsies vīlies. Deivs Volšs nemaz nebija uz «Glendeila». Toreiz es nezināju daudz ko, bet drīz dabūju zināt, piemēram, to, ka viņi abi vēl nav precējušies. Tomēr pēc pusstundas sākās gatavošanās kāzām. Galvenajā kajītē gulēja slimnieki, un visa «Zelta raķete» bija pilna līdz pēdējai iespējai, tāpēc piemērotāko vietu šai ceremonijai atrada apakšējā klāja priekšgalā, spraugā starp treliņiem un kāpnēm pie paša bagāžas kalna, kuru vainagoja lielā kaste un tai blakām guļošais suns. Ar kuģi brauca arī kāds misionārs, kas devās uz Iglsitiju, bet, tā kā īglsitija bija nākamā piestātne, tad viņiem vajadzēja pasteigties. Tātad, lūk, ko viņi bija izdomājuši — salaulāties uz kuģa.

Taču es aizsteidzos priekšā notikumiem. Deivs Volšs nebija uz «Glendeila» tā iemesla dēļ, ka viņš atradās uz «Zelta raķetes». Tas notika tā. Aizkavējies Dausonā Zelta Ausmas dēļ, viņš pa ledu devās lejup uz Mamona strautu. Tur viņš redzēja, ka Daskijs Bērnss tiek galā ar savu darbu tik labi, ka viņam, Deivam, nav ko nīkt atradnē. Tad viņš piekrāva nartas ar pārtiku, iejūdza suņus, paņēma līdzi kādu indiāni un devās uz Pārsteiguma ezeru. Viņu mūždien bija saistījušas šīs vietas. Jūs varbūt nezināt, ka strautā nebija ne tik, cik melns aiz naga, bet toreiz domāja, ka tam ir spoža nākotne, un Deivs nolēma uzcirst tur būdu s.ev un Zelta Ausmai. Tā ir tā pati būda, kurā mēs pārnākšņojām. Pabeidzis darbu, viņš kopā ar indiāni laida uz Tīlī sateku aļņu medībās.

Un, lūk, kas notika. Uznāca pamatīgs sals. Dzīvsudrabs termometrā noslīdēja līdz četrdesmit, tad līdz piecdesmit un, visbeidzot, līdz sešdesmit grādiem zem nulles. Man palicis prātā šis sals — es toreiz biju Četrdesmitajā Jūdzē, — pat dienu atceros. Vienpadsmitos no rīta spirta termometrs sabiedrības «N. A. T. un T.» veikalā rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Tajā rītā Deivs Volšs ar savu nolādēto indiāni medīja alni netālu no Tīlī satekas. To es vēlāk uzzināju no indiāņa — mēs kopā ceļojam pa ledu līdz Daijai. Tajā rītā indiāņa kungs ielūza ledū un kļuva slapjš līdz jostas vietai. Viņš, protams, momentā sāka stingt. īstenībā tūlīt vajadzēja kurināt uguni. Taču Deivs Volšs bija cietpauris. Līdz nometnei, kur jau dega ugunskurs, bija atlikusi tikai pusjūdze. Kāda vajadzība kurināt jaunu? Deivs uzvēla indiāņa kungu sev uz muguras un skrēja ar viņu pusjūdzi, bet termometrs rādīja septiņdesmit piecus grādus zem nulles. Jūs zināt, ko tas nozīmē. Pašnāvību. Citādi to nevar nosaukt. Tas indiāņu smerdelis svēra vairāk nekā divsimt mārciņas, un Deivs skrēja ar viņu pusjūdzi. Skaidrs, ka viņš apaukstēja sev plaušas. Droši vien tās pavisam sagālēja. Tas bija muļķīgs joks. Lai nu kā, vairākas nedēļas nosir- guļojis, Deivs Volšs aizgāja pie tēviem.

Indiānis bija neziņā, ko lai iesāk ar līķi. Parastu cilvēku viņš būtu apracis, un cauri. Bet viņš zināja, ka Deivs Volšs ir svarīga persona, naudīgs vīrs, kas balto cilvēku vidū iemantojis lielu cieņu. Viņš jau bija redzējis, kā ratos cauri visai zemei ved citus nomirušus baltos cilvēkus, it kā viņi būtu diez ko vērti. Tā nu viņš nolēma vest Deiva līķi uz Četrdesmito Jūdzi, kur bija Deiva galvenā apmešanās vieta. Jūs zināt, kā te sasalst velēna. Tā nu indiānis apklāja Deivu ar pēdu biezu Zemes kārtu, īsāk izsakoties, nolika viņu uz ledus. Deivs varēja palikt tur tūkstoš gadu un nepārvērsties ne par mata tiesu. Saprotiet, gluži kā ledus skapī. Pēc tam indiānis atnesa no būdas pie Pārsteiguma ezera zāģi un sazāģēja dēlus. Gaidīdams atkusni, viņš gāja medībās un sagatavoja desmittūkstoš mārciņu aļņa gaļas. Arī to viņš nolika uz ledus. Sākās atkusnis. Tīlī izgāja ledus. Indiānis sasēja plostu, sakrāva uz tā gaļu, lielo kasti ar Deiva līķi un Deiva suņu aizjūgu un laida uz leju pa Tīlī.

Plosts iesprūda baļķu sastrēgumā un palika tur divas dienas. Laiks bija traki karsts, un indiāņa kungs tikko nepazaudēja savu aļņa gaļu, tā ka, nonācis līdz Tīlī sēklim, viņš aprēķināja, ka ar tvaikoni nonāks Četrdesmitajā Jūdzē ātrāk nekā ar savu plostu. Viņš pārnesa visu mantību uz tvaikoņa, un, lūk, kā iznāca: uz «Zelta raķetes» apakšējā klāja Zelta Ausma gatavojas salaulāties, bet Deivs Volšs savā lielajā kastē sniedz viņai paēnu. Vēl vienu lietu es aizmirsu jums pastāstīt. Nav nekāds brīnums, ka eskimosu suns, kas uzkāpa uz kuģa pie Tīlī sēkļa, šķita man pazīstams. Tas bija Pīlāts, Deiva Volša vedējsuns un mīlulis, turklāt vēl varens kauslis. Viņš gulēja blakām kastei.

Zelta Ausma ieraudzīja mani, pieaicināja klāt, sasveicinājās un iepazīstināja mani ar grāfu. Viņa bija skaista. Es biju ieķēries viņā tāpat kā senāk. Viņa smaidīja man un teica, ka man esot jāparakstās kā vienam no lieciniekiem. Atteikt viņai nebija iespējams. Viņa mūždien bija kā bērns, nežēlīgs bērns, kā jau visi bērni. Turklāt viņa pastāstīja, ka viņai piederot vienīgās divas šampanieša pudeles Dausonā, pareizāk sakot, tās, kas vakar vakarā esot bijušas Dausonā. Un es nepaguvu ne attapties, kad jau bija pieskaitīts pie tiem, kuriem jāiedzer uz viņas un grāfa veselību. Visi drūzmējās apkārt, tvaikoņa kapteinis, ļoti īpatnējs cilvēks, centās izspraukties priekšā, kā es spriedu, vīna dēļ. Tās bija dīvainas kāzas. Uz augšējā klāja pulcējās slimnieki, dažs ar vienu, dažs ar abām kājām kapā, stāvēja un blenza uz leju. Apkārt spiedās indiāņi — vīrieši, sievietes un bērneļi — un kur nu vēl divdesmit pieci, zobus atņirguši, vilku suņi. Misionārs lika abiem laulājamiem nostāties blakām un sāka ceremoniju. Tieši tajā brīdī uz bagāžas kaudzes saplēsās suņi — līdzās lielajai kastei guļošais Pilāts un mežonīgs balts suns, kas piederēja kādam no indiāņiem. Kautiņš nesākās uzreiz. Suņi tikai pa gabalu rūca cits uz citu, nu, jūs jau zināt, kā tas notiek, it kā izaicinādami cits citu. Troksnis gan traucēja, taču misionāra balsi sadzirdēt varēja.

Suņus aizdzīt nebija viegli, tiem varēja piekļūt tikai no kaudzes otras puses. Bet tur neviena nebija: visi, saprotiet, skatījās ceremoniju. Un pat tad viss būtu bijis kārtībā, ja vien kapteinis nebūtu laidis suņiem ar nūju. Ar to tad arī sākās jezga. Kā jau teicu, ja kapteinis nebūtu laidis nūju, nekas nebūtu noticis.

Misionārs bija -ticis lidz tai vietai, kur viņš saka — «Slimībā un veselībā» un tad «kamēr nāve mūs šķirs». Tieši tad kapteinis laida nūju. Es pats visu redzēju. Nūja trāpīja Pilātam, un tajā brīdī baltais suns klupa tam virsū. Nūja to it kā paskubināja. Abi suņi pagrūda kasti, un tā ar vienu galu sāka slīdēt lejup. Kaste bija liela, garena, un tā lēnītēm slīdēja tikām, kamēr, atdūrusies pret klāju, palika stāvam vertikāli. Otrā pusē sadrūzmē- jušies skatītāji patapa atlēkt nost. Zelta Ausma un grāfs stāvēja ceļa pretējā pusē ar seju pret kasti, bet garīdznieks ar muguru pret to. Kaste bija nokritusi no desmit pēdu augstuma un palikusi stāvam uz gala.

Iegaumējiet, neviens no mums nezināja, ka Deivs Volšs ir miris. Mēs domājām, ka viņš atrodas uz «Glendeila», kas dodas uz Dausonu. Misionārs bija pavirzījies sāņus, tādejādi Zelta Ausma atradās tieši pretī nokritušajai kastei. Iznāca gluži kā teātrī. Neko labāku nemaz nevarētu izdomāt. Kaste atsitās pret klāju ar galu, turklāt ar īsto galu, vāks atsprāga vaļā, un, gaišajiem matiem plīvojot un saule spīdot, no kastes izgāzās segā ietītais Deivs Volšs. Viņš it kā izlēca Zelta Ausmas priekšā. Viņa nezināja, ka viņš ir miris, bet par to šaubu vairs nevarēja būt: divas dienas nogulējis pie baļķu sastrēguma, Deivs bija augšāmcēlies un atnācis pēc viņas. Iespējams, ka tā viņa arī nodomāja. Vismaz viņa sastinga, ieraugot Deivu. Viņa nejaudāja pakustēties, tikai apjukusi lūkojās, kā Deivs nāk pēc viņas. Un viņš dabūja Zelta Ausmu. Gandrīz vai izskatījās tā, it kā apskautu to, bet, vai nu tā bija vai nebija, uz klāja viņi nokrita abi reizē. Mums vajadzēja vispirms atvilkt nost Deiva Volša ķermeni, lai atbrīvotu Zelta Ausmu. Viņa bija paģībusi, bet laikam jau būtu bijis labāk, ja viņa nemaz nebūtu atguvusi samaņu, jo, nākusi pie samaņas, viņa sāka kliegt kā vājprātīga. Viņa kliedza vairākas stundas, kamēr galīgi zaudēja spēkus. Jā, viņa atveseļojās. Jūs redzējāt Zelta Ausmu vakar un zināt, ciktāl viņa ir atlabusi. Viņa neplosās, tas gan tiesa, bet viņa dzīvo tumsā. Viņa tic, ka Deivs Volšs ir dzīvs, un gaida savu mīļoto būdā, kuru viņš tai uzcēlis. No viņas nepastāvības vairs nav ne vēsts. Jau deviņus gadus viņa ir uzticīga Deivam Volšam, un rādās, ka viņa paliks tam uzticīga līdz mūža galam.

Lons Makfeins pacēla segas malu un grasījās līst gultā.

—   Mēs katru gadu atvedam viņai pārtiku, — viņš piebilda, — un vispār pieskatām viņu. Kaut gan vakar viņa pirmo reizi pazina mani.

—   Kas tie mēs tādi ir? — es jautāju.

—   Hm… — Lons atbildēja. — Tas grāfs, vecais Viktors Sovē un es. Zināt, manuprāt, grāfs ir vienīgais, kas cietis visā šajā notikumā. Deivs Volšs tā arī palika neziņā, ka Zelta Ausma krāpusi viņu. Arī viņa necieš. Neprāts ir žēlsirdīgs pret viņu.

Kādu minūti es gulēju zem segas un neteicu ne vārda.

—   Vai grāfs joprojām dzīvo te? — es jautāju.

Par atbildi atskanēja vienmērīga, dziļa elpošana, un es sapratu, ka Lons Makfeins jau guļ.

MARKUSA O'BRAIENA PAZUŠANA

—  Tiesa nospriež, ka jums jāatstāj nometne… parastajā ceļā, ser, parastajā ceļā.

Tiesnesis Markuss O'Braiens bija aizdomājies, un Cār- lijs Mukluks iebukņīja viņam sānos. Markuss O'Braiens nokremšļojās un turpināja:

—   Apsvērusi nozieguma smagumu, ser, un vainu mīkstinošos apstākļus, tiesa nonāca pie secinājuma un nosprieda, ka jūs dabūsiet līdzi pārtiku trim dienām. Ar to, es domāju, pietiks.

Arizonas Džeks drūmīgi paskatījās uz Jukonu. Tā bija uzmilzusi šokolādes krāsas straume, apmēram jūdzi plata un dievs to zina cik dziļa. Krasts, uz kura stāvēja Arizonas Džeks, parasti pacēlās savas divpadsmit pēdas virs ūdens līmeņa, bet tagad upe murdēja pie pašas malas, ik pa brīdim aprīdama nelielus augsnes virskārtas gabalus. Šie zemes gabali nokļuva neskaitāmu brūnu virpuļu plati atplestajās rīklēs un nozuda. Ja ūdens pacelsies vēl par dažām collām, Sarkanā Govs tiks applūdināta.

—  Nē, nepietiks, — Arizonas Džeks skarbi iebilda. — Ar pārtiku trim dienām ir phr maz.

—   Neaizmirstiet Mančestru, — svarīgi atbildēja Markuss O'Braiens. — Viņš nemaz nedabūja pārtiku.

—   Un viņa atliekas uzgāja pie Apakšējās upes pa pusei eskimosu apgrauztas, — Arizonas Džeks atcirta. — Turklāt viņš nogalināja bez jebkāda iemesla. Džo Dīvs nedarīja neko Jaunu, ir neiečivinājās, bet tikai tāpēc vien, ka Mančestram nebija kārtībā vēders, viņš nolaida Džo no kātiem. Tu neesi taisnīgs pret mani, O'Braien, to es tev pasaku skaidri un gaiši. Dod man pārtiku nedēļai, un es mēģināšu laimēt. Bet trim dienām — tā es atstiepšu kājas.

—   Par ko tu nogalināji Fergisonu? — stingri noprasīja O'Braiens. — Man jau apnikušas šīs slepkavības bez jebkāda iemesla. Tām jādara gals. Sarkanajā Govī nemaz nav tik daudz iedzīvotāju. Tā ir laba nometne, un agrāk te nekad nenotika slepkavības. Bet tagadīt tā ir nudien kā epidēmija. Man žēl tevis, Džek, bet šim gadījumam ar tevi ir jākjūst par piemēru. Fergisons neaizkaitināja tevi tik ļoti, lai būtu iemesls viņu nogalināt.

—   Neaizkaitināja! — Arizonas Džeks nošņācās. — Es tev teikšu, O'Braien, ka tu neko nesajēdz. Tev nav ne mazākās mākslinieciskās izjūtas. Par ko es nogalināju Fergisonu? Kāpēc viņš dziedāja «Es vēlētos mazs putniņš būt»? To es gribētu zināt. Atbildi man! Kāpēc viņš dziedāja «Mazs putniņš, mazs putniņš»? Pietika ar vienu putniņu. Vienu putniņu es vēl varēju paciest. Bet nē — viņam bija jādzied par diviem maziem putniņiem. Es devu viņam iespēju padomāt. Es ārkārtīgi pieklājīgi piegāju viņam klāt un laipni palūdzu izlaist vienu putniņu. Es pazemīgi lūdzos viņu. Liecinieki taču to apstiprināja.

—   Un Fergisonam nebūt nebija lakstīgalas rīkle, — izmeta kāds no pūļa.

Bija manāms, ka O'Braiens nevar izšķirties.

—   Vai tad cilvēkam nav tiesību uz māksliniecisku uztveri? — uzstājīgi jautāja Arizonas Džeks. — Es brīdināju Fergisonu. Viņa mazie putniņi aizvainoja visu manu būtību. Smalki mūzikas lietpratēji ir spējīgi nonāvēt daudz niecīgāka iemesla dēļ. Esmu gatavs samaksāt par savu māksliniecisko uztveri. Es varu iedzert zāles un nolaizīt karoti, bet iedot pārtiku trim dienām nozīmē aizraidīt mani pie veļiem un neko vairāk. Tad bāziet vien mani kapā!

O'Braiens svārstījās. Viņš jautājoši paskatījās uz Cār- liju Mukluku.

—   Es teiktu, tiesnesi, ka pārtika trim dienām — tas ir mazliet par bargu, — Čārlijs Mukluks izteica savas domas, — bet te noteicējs esat jūs. Kad mēs ievēlējām jūs par tiesnesi, mēs norunājām pakļauties jūsu lēmumiem, un mēs, dievs mans liecinieks, to darījām un darīsim arī turpmāk.

—   Varbūt es patiešām esmu bijis pārāk bargs, Džek,— kā atvainodamies ierunājās O'Braiens, — bet man ir apnikušas šīs slepkavības, un es piekrītu, ka pārtiku izsniedz nedēļai. — Viņš svinīgi nokremšļojās un aši paraudzījās apkārt. — Bet tagadīt mēs varam pielikt punktu šai lietai. Laiva ir sagatavota. Leklēr, aizej pēc pārtikas! Pārējo mēs izlemsim vēlāk.

Arizonas Džeks pateicīgi paskatījās uz viņu un, murminādams kaut ko par «nolādētajiem mazajiem putniņiem», iekāpa laivā, kas berzējās gar krastu. Tā bija paliela laiva, taisīta no neēvelētiem priežu dēļiem, kas ar rokām bija sazāģēti no priedēm pie Lindermana ezera pārsimt jūdžu no šejienes Cilkuta piekājē. Laivā bija airu pāris un Arizonas Džeka segas. Leklērs atnesa pārtiku, sabāza to miltu maisā un ielika laivā, nočukstēdams:

—  Es ieliku tev krietnu porciju, Džek. Tevi uz to izaicināja.

—   Laidiet vaļā! — Arizonas Džeks uzsauca.

Kāds atsēja galu un iesvieda to laivā. Straume satvēra laivu un nesa prom. Slepkava neķērās klāt airiem, viņš sēdēja pakaļgalā uz virvēm un tina «kazas kāju». Pēc tam viņš uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja. Krastā stāvošie varēja redzēt vieglus dūmu mākulīšus. Viņi palika krastā tik ilgi, kamēr laiva, pusjūdzi lejāk iegriezusies upes līkumā, pazuda no redzes loka. Tiesa bija izspriesta.

Sarkanās Govs iedzīvotāji paši noteica likumus un izpildīja spriedumus bez vilcināšanās, kas raksturīga mīkstulīgajai civilizētajai sabiedrībai. Pie Jukonas pastāvēja tikai tie likumi, kurus viņi paši noteica sev. Viņi bija spiesti to darīt. Sarkanā Govs uzplauka pie Jukonas tūkstoš astoņsimt astoņdesmit septītajā gadā, kad vēl nebija atklāta Klondaika un uz turieni nedrāzās milzīgi ļaužu pūļi. Sarkanās Govs iedzīvotāji pat nezināja, vai viņu nometne atrodas Aļaskā vai Ziemeļrietumu teritorijā vai viņi dzīvo zem zvaigžņoti svītrainā vai britu karoga. Neviens topogrāfs'nebija atkūlies līdz šejienei, lai pateiktu, uz kāda platuma un garuma grāda viņi dzīvo. Sarkanā Govs atradās kaut kur pie Jukonas, un ar to viņiem pietika. Kas attiecas uz karogiem, tad viņi bija ārpus jebkuras jurisdikcijas. Kas attiecas uz likumiem, tad viņi dzīvoja Nevienam Nepiederošā zemē.

Viņi noteica paši savus likumus, un tie bija pavisam vienkārši. Jukona izpildīja viņu spriedumus. Kādas divtūkstoš jūdzes lejāk par Sarkano Govi, izvērsusies simtiem jūdžu platā deltā, Jukona ietecēja Beringa jūrā. Katra jūdze no šiem diviem tūkstošiem jūdžu bija neskarta zeme. Tiesa, tur, kur Jukonā ietecēja Porkjupaina, aiz Polārā loka, atradās Hudzona līča sabiedrības faktorija. Bet līdz tai bija simtiem un simtiem jūdžu. Klīda arī valodas, ka simtiem un simtiem jūdžu lejāk esot misija. Taču tās bija tikai valodas, ļaudis no Sarkanās Govs nekad nebija tur bijuši. Viņi bija nokļuvuši šai pamestaja zemē pari Cilkutam un Jukonas augštecei.

Sik os noziegumus Sarkanas Govs iedzīvotāji neņema vērā. Piedzeršanos, ālēšanos un lamāšanos rupjiem vārdiem _te uzskatīja par katra cilvēka dabiskām un neatņemamām tiesībām. Sarkanās Govs iedzīvotāji bija individuālisti un turēja godā tikai divas lietas — īpašumu un dzīvību. Te nebija sieviešu, kas varētu sarežģīt viņu vienkāršo morāli. Sarkanajā Govī bija tikai trīs baļķu būdas, vairums iedzīvotāju, četrdesmit vīru, mitinājās teltīs vai zaru būdās. Te nebija arī cietuma, kurā varētu ieslodzīt ļaundarus, bet iedzīvotāji bija pārāk aizņemti ar zelta rakšanu vai meklēšanu, lai izniekotu kaut vienu dienu cietuma celšanai. Turklāt svarīgākais — pārtikas jautājums padarīja tādu procedūru neiespējamu. Tāpēc, kad cilvēks pārkāpa īpašuma vai dzīvības tiesības, viņu iemeta laivā un palaida lejup pa Jukonu. Līdzi iedotās pārtikas daudzums bija atkarīgs no pastrādātā nozieguma smaguma. Tādējādi mazs zaglītis varēja dabūt pārtiku divām nedēļām, bet liels zaglis — ne vairāk kā pusi no šāda daudzuma. Slepkava vispār neko nedabūja. Cilvēkam, kas bija vainīgs slepkavībā bez iepriekšēja nodoma, izsniedza pārtiku laikam no trim dienām līdz nedēļai. Markuss O'Braiens bija ievēlēts par tiesnesi, un viņš noteica, cik liela pārtikas deva katram pienākas. Likuma pārkāpējs zināja, kas viņu sagaida. Jukona nesa viņu prom, un viņam vai nu izdevās, vai neizdevās nokļūt līdz Beringa jūrai. Pārtikas deva dažām dienām sagādāja viņam iespēju cīnīties. Ja pārtiku nedeva nemaz, tas īstenībā nozīmēja nāves sodu, kaut gan palika neliela cerība izglābties — viss bija atkarīgs no gadalaika.

Tikuši vaļā no Arizonas Džeka un noraudzījusies, ka viņš pazūd no redzes loka, ļaudis gāja prom no krasta, atpakaļ pie darba savos iecirkņos, palika tikai Sprogainais Džims, kurš lepojās ar vienīgo faraona kāršu komplektu ziemeļos un spekulēja ar zelta smiltis saturošiem zemes gabaliem. Tajā dienā atgadījās divi svarīgi notikumi. Ap dienas vidu Markusam O'Braienam uzsmaidīja laime. No vienas pannas viņš izskaloja zelta smiltis par vienu, no otras — par pusotra, bet no trešās — par diviem dolāriem. Viņš bija uzdūries dzīslai. Sprogainais Džims ielūkojās bedrē, pats izskaloja dažas pannas un piedāvāja O'Braienam desmittūkstoš dolāru par visām tiesībām — piecus tūkstošus zelta smiltīs, bet atlikušo piecu tūkstošu vietā — pusi no faraona ienestās peļņas. O'Braiens atteicās. Viņš dedzīgi paziņoja, ka atrodas te, lai izspiestu naudu no zemes, nevis no saviem biedriem. Un vispār viņam nepatika faraons. Turklāt viņš lēsa, ka šis zemes gabals ir vērtīgāks par desmit tūkstošiem.

Otrs notikums atgadījās pēcpusdienā, kad ar savu laivu krastā piestāja Siskjū Pērlijs. Viņš tikko bija ieradies no civilizētās pasaules, un viņa rīcībā bija četrus mēnešus veca avīze. Bez tam viņam bija pusducis mučeļu viskija, kuras visas bija paredzētas Sprogainajam Džimam. Sarkanās Govs iedzīvotāji pameta darbu. Viņi baudīja viskiju, svērdami zelta smiltis uz Sprogainā Džima svariem, — viena porcija maksāja dolāru, — un pārrunāja jaunumus. Un viss būtu bijis labi, ja Sprogainais Džims nebūtu izperinājis zemisku plānu, lai, pirmkārt, piedzirdītu Markusu O'Braienu un, otrkārt, atpirktu no viņa zemes gabalu.

Plāna pirmā puse izdevās lieliski. Viņi sāka agrā pievakarē, un ap deviņiem O'Braiens jau bija tādā stadijā, kad dziedāt vien gribas. Viņš ar vienu roku apķērās Sprogainajam Džimam ap kaklu un pat rāva vaļā nelaiķa Pergisona dziesmu par mazajiem putniņiem. Viņš uzskatīja, ka var to darīt pavisam droši, jo nometnē vienīgo ar māksliniecisko izjūtu apveltīto cilvēku Jukona nesa lejup ar piecu jūdžu ātrumu stundā.

Turpretī plāna otrā puse neizdevās. Lai cik daudz viskija tika saliets viņa rīklē, O'Braiens neparko nespēja aptvert, ka viņa svēts un draudzīgs pienākums ir pārdot savu zemes gabalu. Taisnību sakot, viņš svārstījās un dažbrīd gandrīz bija gatavs piekrist. Taču aizmiglotās apziņas dziļumos viņš smējās. Viņš saprata Sprogainā Džima spēli un bija apmierināts ar savām kārtīm. Viskijs bija garšīgs. Tas tika liets no īpašas mučeles un bija savas desmit reizes labāks par to dzērienu, ko laida no pārējām piecām.

Siskjū Pērlijs bārā pārdeva viskiju pārējiem Sarkanās Govs iedzīvotājiem, bet O'Braiens un Sprogainais Džims dzēra un kārtoja savas darīšanas virtuvē. Bet O'Braienam bija plaša sirds. Viņš izgāja bārā un atgriezās kopā ar Cārliju Mukluku un Persiju Leklēru.

— Mani kompanjoni, mani kompanjoni, — viņš paziņoja, pamezdams ar aci saviem draugiem un nevainīgi uzsmaidīdams Sprogainajam Džimam. — Es allaž uzklausu viņu domas, allaž uzticos viņiem. Viņi ir labi cilvēki. Ielej viņiem ugunsdziru, Džim, un aprunāsimies!

Kompanjoni prasījās uzcienājami, bet Sprogainais Džims, ātri aplēsis zemes gabala vērtību un atcerējies, ka no pēdējās pannas viņš izskaloja septiņus dolārus, nosprieda, ka ir vērts lieku reizi izmaksāt viskiju pat tad, kad blakusistabā ņem dolāru par porciju.

—   Es negribu to apspriest, — O'Braiens žagodamies klāstīja saviem draugiem lietas būtību. — Kas? Es? Lai es pārdotu par desmittūkstoš dolāriem?! Nekā nebija! Es pats rakšu zeltu, bet pēc tam braukšu uz to paradīzes ^emi, uz Dienvidkaliforniju … Tā ir vieta, kur es gribu pavadīt atlikušās mūža dienas… un tad es sākšu, kā jau teicu, tad es sākšu … Bet ko es teicu, ko es sākšu?

—   Iekārtosi strausu fermu, — minēja Cārlijs Mukluks.

—   Pareizi, to es gribu darīt. — O'Braiens pēkšņi atskurba un godbijīgās izbailēs paskatījās uz Cārliju Muk- luku. — Kā tu to zini? Es nekad par to neesmu runājis. Es tikai domāju pastāstīt. Tu proti nolasīt domas, Cārlij. Iemetīsim vēl!

Sprogainais Džims pielēja glāzes un apmierināts varēja noskatīties, kā rīkles pazūd viskijs par četriem dolāriem, turklāt par vienu dolāru viņš bija nosodījis pats sevi — O'Braiens uzstāja, ka viņam jādzer līdz ar viesiem.

—   Labāk ņem naudu tagad, — ieteica Leklērs. — Tev būs vajadzīgi divi gadi, lai iztukšotu to caurumu, bet pa to laiku tu varēsi perēt mazos strausēnus un raut laukā spalvas lielajiem.

O'Braiens apsvēra šo priekšlikumu un piekrītoši pamāja ar galvu. Sprogainais Džims pateicīgi uzmeta mirkli Leklēram un no jauna pielēja glāzes.

—   Pagaidiet! — nomurmināja Cārlijs Mukluks, kam mēle sāka galīgi mežģīties. — Kā tavs garīgais tēvs … es… kā tavs brālis… ak tu, velns! — Viņš apklusa, lai saņemtos un sāktu no gala. — Kā tavs draugs … tavs kompanjons es teiktu, es drīzāk dotu padomu, es atļautos piezīmēt… es gribu piezīmēt, ka tur var būt vairāk strausu… Ak tu, velns! — Viņš iztukšoja vēl vienu glāzi un turpināja, rūpīgāk izmeklēdamies vārdus: — Es gribu teikt, ka … Ko tad es īsti gribu teikt? — Viņš vairākas reizes iesita sev pa pakausi, lai izpurinātu no turienes domu. — Rokā ir! — viņš iegavilējās. — Bet ja nu tai caurumā ir vairāk par desmittūkstoš dolāriem?

O'Braiens, kas acīmredzot jau bija gatavs noslēgt darījumu, mainīja kursu.

—   Pareizi! — viņš iesaucās. — Lieliska ideja! Man pašam tas nav iešāvies prātā. — Viņš sirsnīgi satvēra Cārlija Mukluka roku. — Labais draugs! Labais biedri! — Viņš kareivīgi pagriezās pret Sprogaino Džimu. — Varbūt tajā caurumā ir simttūkstoš dolāru. Tu tak negribēsi aplaupīt savu vecu draugu, ko, Džim? Skaidrs, ka negribēsi. Es tevi pazīstu … labāk nekā tu pats sevi, labāk nekā tu pats sevi. Ierausim vēl vienu! Mēs visi esam labi draugi, es saku, mēs visi.

Tā tas turpinājās, viskijs gāja mazumā, bet Sprogainā Džima cerības te pieauga, te izgaisa. Leklērs atkal centās iegalvot, ka nepieciešams tūlīt noslēgt darījumu, un gandrīz jau būtu pielauzis uz pārdošanu ne visai noskaņoto O'Braienu, ja nebūtu atdūries pret vēl spožākajiem Cārlija Mukluka argumentiem. Pēc tam Cārlijs Mukluks pārliecinoši iestājās par pārdošanu, bet Persijs Leklērs ietiepīgi vilka uz otru pusi. Pēc kāda laika O'Braiens pats uzstāja, ka zemes gabals ir jāpārdod, turpretī abi draugi ar asarām un lāstiem centās viņu atrunāt. Jo vairāk viskija viņi salēja savās rīklēs, jo nevaldāmāka kļuva viņu fantāzija. Katram skaidram «par» vai «pret» viņi atrada neskaitāmus, piedzērušo iebildumus, un viņiem izdevās pārliecināt citam citu tik viegli, ka viņi nepārtraukti mainīja savu nostāju.

Pienāca brīdis, kad tiklab Cārlijs Mukluks, kā Leklērs pieprasīja, lai O'Braiens pārdod zemes gabalu, un kā jokojot iznīcināja visus sava drauga iebildumus, līdzko viņš tos izteica. O'Braienu pārņēma izmisums. Viņš bija izsmēlis savu argumentu krājumu un sēdēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Viņš lūdzoši skatījās uz draugiem, kuri viņu bija pametuši. Viņš zem galda iespēra Cārlijam Muklukam pa kāju, bet šis nodevējs tūlīt izvirzīja vēl vienu — visprātīgāko argumentu par labu pārdošanai. Sprogainais Džims atnesa spalvaskātu, tinti un papīru un uzrakstīja pirkšanas aktu. O'Braiens sēdēja ar spalvaskātu rokā.

—   Ielej vēl vienu, — viņš palūdza. — Vēl vienu, iekams es parakstu un atsakos no simttūkstoš dolāriem.

Sprogainais Džims spārnots pielēja glāzes. O'Braiens izdzēra savu porciju un pievirzījās tuvāk, lai ar drebu- līgu roku parakstītu papīru. Paguvis tikai uzmest traipu, viņš piepeši uztrūkās kājās, it kā viņu būtu pasviedusi gaisā kāda apziņā uzplaiksnījusi doma. O'Braiens stāvēja, zvārodamies uz priekšu un atpakaļ, un viņa mulsajās acīs atspoguļojās galvā notiekošais domāšanas process. Beidzot viņš nonāca pie secinājuma. Viņa seju apstaroja labvēlība. Viņš pagriezās pret faraona īpašnieku, saņēma viņu aiz rokas un svinīgi teica:

— Džini, tu esi mans draugs. Te mana roka. Paspied to! Vecais, es to nedarīšu. Es nepārdošu. Es nevaru aplaupīt draugu. Neviens draņķis neteiks, ka Markuss O'Braiens aplaupījis draugu, kad tas bijis pilnā. Tu esi pilnā, Džim, un es negribu tevi aplaupīt. Nupat es iedomājos … agrāk tas man neienāca prātā … Nezinu, kas ar mani notiek, bet agrāk tas man neienāca prātā. Iedomājies, tikai iedomājies, Džim, draudziņ, ja nu visā taja sasodītajā zemes pleķi nav desmit tūkstošu! Tu būsi izputināts. Nē, ser, es to nedarīšu. Markuss O'Braiens izspiež naudu no zemes, nevis no saviem draugiem.

Tādas cēlsirdības saviļņoti, Persijs Leklērs un Cārlijs Mukluks apslāpēja visus faraona īpašnieka iebildumus ar aplausiem. Viņi katrs - no savas puses uzkrita virsū O'Braienam, mīlīgi apkampdami viņa kaklu, gribēdami pateikt tik daudz, ka nesadzirdēja Sprogainā Džima ierosinājumu papildināt dokumentu ar ierunu, ka gadījumā, ja zemes gabalā būs mazāk par desmit tūkstošiem, viņš saņems starpību starp ienākumiem un pārdošanas cenu. Jo vairāk viņi runāja, jo sentimentālāks un cēlāks kļuva strīds. Jebkuri savtīgi apsvērumi tika atbīdīti sāņus. Tagad viņi veidoja filantropu trio, kas centās pasargāt Sprogaino Džimu no viņa paša un viņa filantropijas. Viņi neatlaidīgi apgalvoja, ka viņš ir filantrops. Viņi atteicās pat uz brīdi pieņemt, ka pasaulē var atrast kaut vienu nekrietnu domu. Viņi kāpa, līda un rāpās ētikas augstumos vai arī grima sentimentālisma metafiziskajā jūrā.

Sprogainais Džims svīda, skaitās un lēja viskiju. Viņu apbēra ar pierādījumiem, no kuriem nevienam nebija nekā kopīga ar viņa iekāroto bagāto zemes gabalu. Jo vairāk viņi runāja, jo tālāk no tā aizgāja, un divos naktī Sprogainais Džims atzina sevi par uzvarētu. Citu pēc cita viņš pavadīja savus slābanos viesus cauri virtuvei un izgrūda ārā. Pēdējais parādījās O'Braiens, un visi trīs, saķērušies, lai nenokristu, svarīgiem soļiem iznāca uz lieveņa.

—  Tev ir galva uz pleciem, Džim, — teica O'Braiens.

—  Man, jāsaka, patīk tavs stils … smalks un cēls, tava devīgā viesmīl… viesmīl… viesmīlība. Tas tev dara godu. Tavā raksturā nav ne miņas no zemiskuma un mantrausības. Es jau sacīju …

Bet tieši šajā mirklī faraona īpašnieks aizcirta durvis. Stāvēdami uz lieveņa, visi trīs iesmējās. Viņi smējās ilgi. Tad Cārlijs Mukluks turēja runu:

—       Jocīgi… pamatīgi izsmējāmies … bet neba to es gribēju teikt. Es gribu teikt… ko tad īsti? A, rokā ir! Jocīgi, kā domas slīd prom. Doma bēg… doma bēg, un tai ir jādzenas pakaļ … tas ir grūti. Vai tu esi kādreiz medījis trušus, mans draugs Persij? Man bija suns… lielisks trušu suns. Kā viņu sauca? Vairs neatceros vārdu… vārdi man nekad nav turējušies prātā… Aizmirsu vārdu … aizbēga vārds … Vārds aizbēga, un tam ir jādzenas pakaļ… nē, domai… Aizbēga doma, bet es to dabūju rokā .Es gribēju teikt, ka … Ak tu, velns!

Pēc tam ilgu laiku valdīja klusums. O'Braiens izslīdēja no draugu skavām, apsēdās uz lieveņa un turpat arī mierīgi aizmiga. Cārlijs Mukluks dzinās pakaļ bēgošajai domai pa visiem aizmigloto smadzeņu kaktiem un rievām. Leklērs kā apburts gaidīja, kad viņš atkal sāks runāt. Pēkšņi draugs iegrūda viņam mugurā dunku.

—   Rokā ir! — Cārlijs Mukluks spalgā balsī ieaurojās. No negaidītā grūdiena,dabūtais trieciens pārtrauca Lek-

lera domāšanas" procesu.

—  Cik daudz no pannas? — viņš noprasīja.

—   Liec mierā pannu! — pikti atrūca Cārlijs Mukluks.

—  Domu … es noķēru to … noķēru blēdi… panācu. Leklēra seja pauda sajūsmu un apbrīnu, un viņš atkal

skatījās otram mutē.

—   Ak tu, velns! — nolamājās Cārlijs Mukluks.

Sajā mirklī atvērās virtuves durvis un Sprogainais Džims uzkliedza:

—  Vācieties mājās!

—       Jocīgi, — teica Cārlijs Mukluks. — Tā pati doma… akurāt tā pati, kas man. Ejam mājās!

Viņi katrs no savas puses satvēra O'Braienu un devās prom. Cārlijs Mukluks skaļi metās vajāt jaunu domu.

Leklērs jūsmīgi vēroja pakaļdzīšanos. Vienīgi O'Braienam bija viss vienalga. Viņš neko nedzirdēja, neko neredzēja un neko nezināja. Viņš bija tikai streipuļojošs automāts, ko mīļi un saudzīgi balstīja viņa kompanjoni.

Viņi gāja pa taciņu gar Jukonu. Uz mājām pa šo ceļu nevarēja aiziet, bet doma laikam bija aizbēgusi pa šo ceļu. Cārlijs Mukluks irgājās par domu, taču nevarēja to noķert, lai pamācītu Leklēru. Viņi nonāca līdz tai vietai, kur stāvēja Siskjū Pērlija laiva. Virve, ar ko tā bija piesieta, stiepās pāri taciņai uz priedes celmu. Viņi paklupa uz virves un novēlās zemē. O'Braiens bija pašā apakšā. Viņa smadzenes apgaismoja vārs apziņas uzliesmojums. Viņš sajuta uz sevis ķermeņu smagumu un kādu brīdi kā traks vicināja dūres, lai izlauztos no šā mur- skuļa. Tad viņš atkal aizmiga. Bija dzirdama paklusa krākšana, un Cārlijs Mukluks iespurcās.

— Jauna doma, — viņš ierosināja, — pirmšķirīga jauna doma. Nupat kā noķēru to… galīgi bez kādām pūlēm. Nāca man taisni virsū, un es tai papaijāju galviņu. Tagad tā ir mana. O'Braiens ir pilnā … piedzēries kā lops. Kauns … kauns un negods . .. Viņu vajag pārmācīt. Re, kur Pērlija laiva. Ieliksim O'Braienu Pērlija laivā! Atraisīsim to … lai peld lejup pa Jukonu! O'Braiens pamodīsies no rīta. Straume ir-pārāk stipra… ar airiem straumi neuzveikt… vajadzēs čāpāt atpakaļ kājām. Pārnāks dusmīgs pēc nelabā. Mūs abus uzskatīs par goda vīriem. Tā viņam būs mācība, tā būs mācība.

Siskjū Pērlija laivā nebija nekā cita kā vienīgi airu pāris. Tā berzējas ar bortu gar krastu līdzās O'Braienam. Draugi ievēla viņu laivā. Cārlijs Mukluks atraisīja virvi, un Leklērs iestūma laivu straumē. Pēc tam viņi nostrādājušies un piekusuši turpat krastā apgūlās un aizmiga.

Otrā rītā viss ciemats zināja, kāds joks izspēlēts ar O'Braienu. Tika slēgtas lielas derības, kas būs ar abiem grēkāžiem, kad pārradīsies O'Braiens. Pēcpusdienā tika izlikts novērošanas postenis, lai aizlaikus uzzinātu, kad viņš parādīsies. Visi gribēja redzēt O'Braienu pārnākam. Taču viņa kā nebija, tā nebija, kaut gan ļaudis gaidīdami nosēdēja līdz pusnaktij. Viņš neatgriezās arī nedz nākamajā, nedz aiznākamajā dienā. Sarkanā Govs vairs ne- nekad neredzēja Markusu O'Braienu, un, lai gan radās daudzi minējumi, viņa pazušanas noslēpuma atslēga nekad netika atrasta.

Markuss O'Braiens vienīgais zināja noslēpumu, bet viņš neatgriezās, lai to atklātu. Atmoda nākamajā rītā viņam bija īstas mocības. Kuņģi bija apdzeldējis pārmērīgais izdzertā viskija daudzums, iekšā viss bija sažuvis un dega kā ugunī. Galva plīsa pušu, bet ļaunākais bija tas, ka sāpēja seja. Sešas stundas moskītu miljoni bija ēduši viņu, un no nepateicīgo kukaiņu indes viņa seja bija šausmīgi piepampusi. Tikai ar neticamu gribasspēka piepūli viņam izdevās pavērt šauras spraudziņas, lai parau- dzitos uz pasauli. Viņš nejauši pakustināja rokas un juta, ka tās sāp. O'Braiens pašķielēja uz rokām un nepazina tās, tik ļoti tās bija samilzušas no moskītu dzēlieniem. Viņš bija zaudējis sevi vai, pareizāk sakot, savu izskatu. Viņš neatrada sevī nekā pazīstama, nekā tāda, kas ar asociācijām palīdzētu viņam atkal apzināties savu eksistenci. Viņš bija pilnīgi atšķirts no pagātnes, jo nekas viņam neatgādināja šo pagātni. Turklāt viņš jutās tik slims un nožēlojams, ka viņam nepietika ne spēka, ne vēlēšanās skaidrot, kas viņš tāds bijis.

Tā turpinājās tik ilgi, kamēr viņš pamanīja savu līko mazo pirkstiņu, — tāds tas bija kļuvis pēc nepareizi saauguša lūzuma, un tad viņš apjauta, ka ir Markuss O'Braiens. Tajā pašā brīdī atmiņā atausa pagātne. Zem īkšķa naga atklājis asinsizplūdumu, ko bija dabūjis pagājušajā nedēļā, viņš bija pilnīgi pārliecināts, kas viņš ir, un zināja, ka šīs svešās rokas pieder Markusam O'Braienam vai otrādi — ka Markuss O'Braiens pieder šīm rokām. Sākumā viņš iedomājās, ka ir slims, ka viņam ir drudzis. Atvērt acis bija mokoši grūti, un viņš turēja tās ciet. Garām peldošs zariņš iesita pa laivu. Viņš nodomāja, ka kāds klauvē pie būdas durvīm, un teica: «Iekšā.» Brīdi pagaidījis, viņš īgni izgrūda: «Tad palieciet turpat, kaut velns jūs rāvis.» Tomēr viņam gribējās, lai nezināmais klauvētājs ienāktu un pateiktu, ka viņš ir slims.

Kamēr O'Braiens tā gulēja, viņa smadzenēs atdzīvojās pagājušās nakts notikumi. Viņš iedomājās, ka nepavisam nav slims, ka ir tikai piedzēries un ka laiks celties augšā un iet uz darbu. Darbs bija saistīts ar priekšstatu par šurfu, un viņš atcerējās, ka bija atteicies pārdot savu zemes gabalu par desmittūkstoš dolāriem. Viņš spēji pietrūkās sēdus un ar mokām pavēra acis. Viņš ieraudzīja sevi laivā brūnās, uzmilzušās Jukonas vidū. Ar skuju kokiem apaugušie krasti un salas nebija pazīstami. Kādu laiku viņš sēdēja kā apmāts. Viņš neko nespēja saprast. Viņš atcerējās pagājušās nakts orģiju, taču starp to un pašreizējo stāvokli nebija nekāda sakara.

O'Braiens aizvēra acis un iespieda sāpošo galvu rokās. Kas tad bija noticis? Pamazām galvā iezagās briesmīga doma. Viņš pretojās tai, centās aizdzīt to prom, tomēr doma neatkāpās: viņš ir kādu nogalinājis. Tikai tā varēja izskaidrot faktu, ka viņš atrodas laivā, kas peld lejup pa Jukonu. Sarkanās Govs likums, ko viņš tik ilgi bija vērsis pret citiem, tagad bija pavērsts pret viņu pašu. Viņš ir kādu nogalinājis un tādēļ palaists pa straumi. Bet ko? Lai kā O'Braiens sasprindzināja atmiņu, viņš kā pa miglu atcerējās vienīgi to, ka viņam virsū bija uzgā- zušies ķermeņi un viņš dairījies izlauzties no šā rnur- skuļa. Kas viņi tādi bija? Varbūt viņš nogalinājis ne vienu vien, bet vairākus. Viņš sniedzās pie jostas. Naža makstī nebija. Nevarēja būt šaubu, ka viņš kādu ir nodūris. Taču vajadzēja būt kādam slepkavības iemeslam. Viņš atvēra acis un pārbīlī sāka apskatīt laivu. Pārtikas tajā nebija, nevienas unces pārtikas. Ievaidējies viņš atslīga laivā. Viņš bija nogalinājis bez jebkāda iemesla. Viņš bija sodīts ar visu likuma bardzību.

Kādu pusstundu O'Braiens sēdēja nekustēdamies, iespiedis sāpošo galvu rokās un mēģinādams domāt. Tad viņš atvēsināja kuņģi ar malku ūdens, ko pasmēla pār malu, un jutās labāk. Viņš piecēlās un, stāvēdams laivā platās Jukonas vidū, kur viņu, vientuli, dzirdēja tikai pirmatnējā daba, nolādēja reibinošo dzērienu. Pēc tam viņš piesējās garām slīdošai lielai priedei, kas bija iegrimusi ūdenī dziļāk par laivu un tāpēc tika nesta ātrāk. Viņš nomazgāja muti un rokas, apsēdās pakaļgalā un ļāvās pārdomām. Bija jūnija beigas. Līdz Beringa jūrai bija divi tūkstoši jūdžu. Laiva nogāja caurmērā piecas jūdzes stundā. Šajā gadalaikā šajos piatuma grādos nesatumsa ne nakti, ne dienu, un viņš varēja braukt visas divdesmit četras stundas. Tādējādi viņš dienā nobrauks simt divdesmit jūdzes. Ja divdesmit jūdzes atskaitīja nost visādiem negadījumiem, palika simt jūdžu dienā. Divdesmit dienās viņš sasniegs Beringa jūru. Un tas nebūs saistīts ne ar kādu enerģijas patēriņu, upe strādās viņa vietā. Viņš varēja gulēt laivas dibenā un taupīt spēkus.

Divas dienas O'Braiens neņēma mutē ne kripatu. Tad, izbraucis Piejukonas līdzenumos, viņš apstājās pie kādas zemas saliņas un salasīja meža zosu un pīļu olas. Sērkociņu nebija, un viņš apēda olas jēlas. Tās bija barojošas un uzturēja viņā spēku. Pārbraucis pāri Polārajam lokam, viņš uzdūrās Hudzona līča sabiedrības fak- torijai. Nodaļa vēl nebija ieradusies no Makenzi, un nometnē nebija ne miltuma. O'Braienam piedāvāja meža pīļu olas, bet viņš atbildēja, ka viņam pašam laivā ir vesels bušelis olu. Viņam piedāvāja iedzert viskiju, bet viņš atteicās no tā,-savilcis seju neviltota riebuma grimasē. Sērkociņus gan viņš paņēma un tagad varēja vārīt olas. Upes lejtecē O'Braienu aizkavēja pretvējš, un divdesmit četras dienas viņš bija spiests iztikt no olām vien. Par nelaimi, guļot viņš bija pabraucis garām Svētā Pāvela un Svētā Krusta misijām. Tāpēc viņš vēlāk dedzīgi varēja apgalvot un arī apgalvoja, ka visas runas par misijām pie Jukonas esot tukšas b'lēņas. Tur neesot nevienas misijas, un viņš jau nu to zināja vislabāk.

Nokļuvis Beringa jūrā, O'Braiens olu diētu nomainīja ar roņa gaļas diētu un nespēja tikt skaidrībā, kurš no šiem ēdieniem viņam garšo sliktāk. Gada beigās viņu uzņēma Savienoto Valstu muitas kuteris, un nākamajā ziemā viņš Sanfrancisko guva panākumus, lasīdams lekcijas par atturību. Sajā darba laukā O'Braiens ir atradis savu aicinājumu. «Vairieties no pudeles!» — tāds ir viņa lozungs un kaujas sauciens. Viņš liek noprast, ka viņa paša dzīvē pudele ir bijusi par iemeslu lielai katastrofai. Viņš pat piemin, ka pazaudējis savu īpašumu šā sātana kārdinājuma dēļ, bet klausītāji jauš, ka aiz šā gadījuma slēpjas kāda briesmīga un neatminama ļaundarība, kurā vainojama pudele. O'Braiens ir guvis panākumus šajā darba laukā- un ir iemantojis sirmus matus un cieņu karagājienā pret stipriem dzērieniem. Bet pie Jukonas Markusa O'Braiena pazušana ir un paliek leģenda. Tas ir sera Džona Franklina pazušanai līdzvērtīgs noslēpums.

PORPORTUKA JOKS

El-Sū uzauga misijā. Meitenes māte nomira, kad viņa bija pavisam maziņa, un māsa Alberta kādā vasaras dienā pievāca El-Sū kā no ugunsgrēka izrautu apdeguli, aiznesa uz Svētā Krusta misiju un audzināja par dieva kalponi. El-Sū bija tlrasiņu indiāniete, tomēr pārspēja visas meitenes, kuru dzīslās ritēja puse vai ceturtā daļa balto asiņu. Misijas māsām vēl nekad nebija iznākusi darīšana ar meiteni, kurai piemita tādas pielāgošanās spējas un kura vienlaikus būtu tik enerģiska.

El-Sū bija sprigana, izveicīga un gudra meitene, bet pats galvenais — viņa bija kā uguns, kā pulsējoša dzīvības liesma, viņas spilgtā personība apvienoja sevī gribu, maigumu un drosmi. Viņas tēvs bija virsaitis, un viņa asinis tecēja meitas dzīslās. El-Sū klausīja tikai tad, kad pati gribēja. Viņa pret .visiem izturējās taisnīgi un varbūt tieši tāpēc bija pārāka par citām matemātikā.

Taču viņa bija pārāka arī citos priekšmetos. Viņa iemācījās lasīt un rakstīt angliski tā, kā līdz šim nebija izdevies iemācīties nevienai meitenei misijā. Viņa dziedāja labāk par citām, un dziesmā viņa pauda savu taisnības izjūtu. Viņa bija māksliniece, un viņas dvēseles uguns tiecās radīt. Ja viņa no mazām dienām būtu dzīvojusi labvēlīgākā vidē, viņa būtu pievērsusies literatūrai un mūzikai.

Bet viņa bija El-Sū, Klakī-Nā — virsaiša — meita, un viņa dzīvoja Svētā Krusta misijā, kur nebija mākslinieku, tikai sirdsšķīstas māsas, kas interesējās vienīgi par dvēseles tīrību, taisnīgumu un labklājību nemirstības valstībā — debesīs.

Ritēja laiks. El-Sū bija astoņi gadi, kad viņa nokļuva misijā; viņai bija sešpadsmit gadi, un māsas sarakstījās ar sava ordeņa priekšniekiem, gādājot, lai meiteni sūtītu uz Savienotajām Valstīm pabeigt izglītību, kad_ misijā ieradās kāds no viņas cilts ļaudīm un izteica velēšanos parunāt ar El-Sū. Meiteni mazliet biedēja šā cilvēka izskats. Viņš bija netīrs. Šis riebīgais radījums ar nekad nesukātām matu lēkšķēm atgādināja Kalibanu. Viņš neatzinīgi paskatījās uz meiteni un noraidīja piedāvājumu

apsēsties.

—   Tavs brālis ir miris, — viņš īsi pavēstīja.

El-Sū šī ziņa sevišķi nesatrieca. Brāli viņa tikpat kā neatcerējās.

—   Tavs tēvs ir vecs un vientuļš, — vēstnesis turpināja. — Viņa māja ir liela un tukša, un viņš grib dzirdēt tavu balsi un skatīties uz tevi.

Klakī-Nā viņa atcerējās: viņš bija ciema galva, misionāru un tirgotāju draugs, varens vīrs ar milža muskuļiem, laipnām acīm un valdonīgu raksturu, un viņa stājai piemita primitīvs diženums.

—   Pasaki viņam, ka es aiziešu, — El-Sū atbildēja.

Māsām par lielu apbēdinājumu, no ugunsgrēka izrautais apdegulis ielēca atpakaļ ugunī. Mēģinājumi atrunāt El-Sū neko nedeva. Bija daudz pārrunu, pierādījumu un asaru. Māsa Alberta pat atklāja, ka nodomāts sūtīt viņu uz Savienotajām Valstīm. Acis plati iepletusi, El-Sū lūkojās saulainajā tālē, kas viņai pavērās, un purināja galvu. Viņa redzēja kaut ko citu. Tas bija varenais Jukonas izliekums pie Tananas piestātnes, kur vienā pusē atradās Svētā Georga misija, otrā pusē — faktorija, bet vidū — indiāņu ciems un pazīstama liela baļķu māja, kurā, kalpu aprūpēts, dzīvoja kāds sirmgalvis.

Visi Jukonas piekrastes iedzīvotāji divtūkstoš jūdžu plašā apkaimē pazina šo lielo baļķu māju, sirmgalvi un kalpus, kas aprūpēja viņu; arī māsas labi pazina šo māju, tās bezgalīgo uzdzīvi, dzīres un jautrību. Tāpēc arī Svētajā Krustā lija asaras, kad El-Sū brauca prom.

Pēc El-Sū atbraukšanas mājā tika sarīkota pamatīga tīrīšana. Klakī-Nā, kas pats bija radis saimniekot, protestēja pret savas valdonīgās meitas ieviesto kārtību, bet galu galā, ļaudamies barbariskajiem sapņiem par diženumu, aizņēmās tūkstoš dolāru no vecā Porportuka — visbagātākā indiāņa pie Jukonas. Bez tam Klakī-Nā par prāvu summu iepirka faktorija preces. El-Sū lika atdzimi lielajai mājai. Viņa piešķīra tai jaunu spožumu, bet Klakī- Nā tikmēr saglabāja te senās viesmīlības un uzdzīves tradīcijas.

Jukonas indiāņiem tas viss bija neparasts, bet Klakī-Nā bija neparasts indiānis. Viņš ne vien izrādīja neikdienišķu viesmīlību, bet arī, būdams virsaitis un naudīgs cilvēks, varēja to atļauties. Tais laikos, kad te noritēja maiņas tirdzniecība, viņš valdīja pār saviem ļaudīm un izdevīgi tirgojās ar baltajiem. Vēlāk kopā ar Porportuku viņš atrada zelta lauku pie Koijokukas. Klakī-Nā pēc ieradumiem un dabas bija aristokrāts. Porportuks bija buržujs, un viņš atpirka no Klakī-Nā zelta lauku. Porportuks apmierinājās ar to, ka neatlaidīgi strādāja un krāja naudu. Klakī-Nā atgriezās savā lielajā mājā un turpināja izdot naudu. Porportuks bija pazīstams kā visbagātākais indiānis Aļaskā. Klakī-Nā bija pazīstams kā visgodīgākais. Porportuks bija augļotājs. Klakī-Nā bija anahronisms — viduslaiku drumsla, cīņu un dzīru draugs, kuru darīja laimīgu vīns un dziesmas.

El-Sū aprada ar lielo māju un tās paražām tikpat viegli, kā bija apradusi ar Svētā Krusta misiju un tās paražām. Viņa nemēģināja pāraudzināt savu tēvu un pievērst viņu dievam. Tiesa,viņa norāja tēvu, kad tas dzēra pār mēru, taču darīja to tāpēc, lai tēvs nekaitētu savai veselībai un dzīvotu laimīgs šajā saulē.

Lielās mājas durvis nekad nebija aizbultētas. Mājā nekad nebija miera, ļaudis te nāca, te gāja. Plašās dzīvojamās istabas sijas tricināja dzīru troksnis un dziesmas. Pie galda sēdēja ļaudis no visām pasaules malām un tālu cilšu virsaiši — angļi un koloniju iedzīvotāji, kārnie jenkiju tirgotāji un apaļīgie lielo sabiedrību ierēdņi, Rietumu kovboji, visdažādāko tautību jūrnieki, mednieki un suņu dzinēji.

El-Sū elpoja šo kosmopolītisko atmosfēru. Angliski viņa runāja tikpat labi kā savā dzimtajā valodā, un viņa dziedāja angļu dziesmas un balādes. Viņa zināja pagātnē aizejošos indiāņu rituālus un atmirstošās tradīcijas. Ja bija nepieciešams, viņa prata apģērbties kā virsaiša meita. Parasti gan viņa ģērbās kā baltās sievietes. Ne velti viņa misijā bija mācījusies šūt, un viņai piemita iedzimta mākslinieciskā gaume. Viņa valkāja kleitas kā baltā sieviete un šuva sev tādas kleitas, kas viņai piestāvēja.

Savā ziņā El-Sū bija tikpat neparasta kā viņas tēvs, un viņas stāvoklis bija tikpat neparasts kā vecā Klakī-Nā stāvoklis. Viņa bija vienīgā indiāniete, pret kuru kā pret līdzīgu izturējās nedaudzās Tananā dzīvojošās baltās sievietes. Viņa bija vienīgā indiāniete, kurai baltie vīrieši godīgi piedāvāja roku un sirdi. Un, visbeidzot, viņa bija vienīgā indiāniete, kuru nebija apvainojis neviens baltais.

Tas bija tāpēc, ka El-Sū bija skaista — ne tāda kā skaistās baltās sievietes un ne tāda kā skaistās indiānietes. Viņas skaistums slēpās iekšējā ugunī, kas nav atkarīga no sejas vaibstiem. Kas attiecas uz sejas vaibstiem, tad El-S u bija klasisks indiānietes tips. Viņai bija melni mati un bronzas krāsas āda, melnas acis, starojošas, drosmīgas, lepnas un asas kā zobena zaigums, mazs ērgļa deguns ar plānām, trīsošām nāsīm, paaugsti, bet ne pārāk plati vaigu kauli un plānas, bet ne pārāk plānas lūpas. Galvenais viņā tomēr bija iekšējā uguns — neizskaidrojamā dvēseles liesma, kas maigi staroja vai dega meitenes acīs, rotāja ar sārtumu viņas vaigus, lika ieplesties nāsīm, savilka smaidā lūpas vai arī, kad viņa bija nopietna, tomēr slēpās mutes kaktiņos, lai kuru katru brīdi līksmi uzdzirkstītu.

El-Sū bija asprātīga, viņas joki reti kad sāpīgi dzēla, taču viņa ātri pamanīja apkārtējo cilvēku mazās vājībi- ņas. Meitenes smiekli kā šaudīga liesma aizdedzināja cilvēkus, un visi atbildēja viņai ar tādiem pašiem smiekliem. Un tomēr viņa nekad nenokļuva uzmanības centrā. Viņa to nepieļāva. Lielo māju un visu, ar ko tā bija ievērības cienīga, bija radījis viņas tēvs, un līdz mūža pēdējām dienām te valdīja viņš — saimnieks, izpriecu rīkotājs un likumdevējs. Tiesa, tēvam kļūstot aizvien nespēcīgākam, El-Sū pārņēma pienākuņius no viņa gurstošajām rokām. Ārēji viņš gan Joprojām valdīja, nereti snauzdams pat pie galda, — šis kādreizējais uzdzīvotājs, kas tikai šķietami vēl bija dzīru saimnieks.

Bet pa lielo māju klīda draudīgs stāvs — Porportuks, kas kratīja galvu, nosodīja dzīrošanu un maksāja par visu. Nevar teikt, ka viņš izdotu pārāk daudz naudas, jo viņam noslēpumainā kārtā izdevās ievērot pašam savas intereses un pamazām gadu no gada pievākt Klakī-Nā īpašumu. Reiz Porportuks iedrošinājās pārmest El-Sū par lielajā mājā valdošo izšķērdīgo dzīves veidu — tas notika tad, kad viņš jau bija aprijis gandrīz visu Klakī-Nā bagātību, — taču vairs nekad viņš neuzdrīkstējās pārmest El-Sū. Meitene, tāpat kā viņas tēvs, bija aristokrāte, tāpat kā viņš, nicināja naudu un godu vērtēja augstāk par visu.

Porportuks joprojām nelabprāt aizdeva naudu, un šī nauda tūliņ aizgāja garu ceļu kā zelta putas. Vienu gan El-Sū bija stingri apņēmusies: tēvam jānomirst tāpat, kā viņš dzīvojis. Viņš nedrīkst manīt sava diženuma norietu, līksmība nedrīkst noklust, lielā viesmīlība nedrīkst izsīkt. Kad piemeklēja bads, izsalkušie indiāņi, tāpat kā vecos laikos, nāca uz lielo māju un aizgāja no turienes paēduši. Kad mocīja bads un nebija arī naudas, to aizņēmās no vecā Porportuka, un indiāņi tik un tā aizgāja apmierināti. El-Sū līdz ar citu laikmetu un zemju aristokrātiem varētu atkārtot, ka pēc viņas kaut vai ūdens plūdi. Sajā gadījumā viņai plūdi bija vecais Porportuks. Aizdodot naudu, viņš ikreiz aizvien vairāk uzlūkoja meiteni kā savu īpašumu un juta sevī mostamies mūžsenās vēlmes.

Bet El-Sū neskatījās uz veco. Viņa neskatījās arī uz baltajiem vīriešiem, kuri gribēja precēt viņu misijā, kā baltajiem pieņemts, — ar gredzeniem, mācītāju un bī- beli, tāpēc ka Tananā dzīvoja jauneklis, vārdā Akūns, viņas tautietis, viņas ciltsbrālis un viņas ciema iedzīvotājs. Jauneklis viņai šķita stiprs un skaists, viņš bija liels mednieks, bet, tā kā tālu un bieži ceļoja, tad bija gaužām nabadzīgs. Viņš bija apmeklējis vietas, kur cilvēks līdz šim kāju nebija spēris, bija ceļojis uz Sitku un Savienotajām Valstīm, šķērsojis kontinentu līdz Hu- dzona līcim un atpakaļ, ar roņu mednieku kuģi aizbraucis līdz Sibīrijai un Japānai.

Pārradies no Klondaikas zelta laukiem, Akūns, kā parasts, iegriezās lielajā mājā, lai pastāstītu vecajam Klakī-Nā par visu, ko pasaulē pieredzējis, un te viņš pirmo reizi satika El-Sū, kura pirms trim gadiem bija atbraukusi no misijas. Pēc tam Akūns vairs nekur neceļoja. Viņš noraidīja piedāvājumu strādāt par loci uz lielajiem tvaikoņiem, kaut gan viņam solīja divdesmit dolāru dienā. Viņš mazliet medīja, mazliet zvejoja, bet ne sevišķi tālu no Tananas, un viņš bieži un ilgi kavējās lielajā mājā. El-Sū salīdzināja viņu ar citiem vīriešiem un atzina, ka viņš ir labāks par tiem. Akūns dziedāja viņai dziesmas un iedegās kvēlā kaislībā, un drīz viss ciems zināja, ka viņš iemīlējies El-Sū. Bet Porportuks tikai smīkņāja un aizdeva naudu lielās mājas uzturēšanai.

Un tad pienāca Klakī-Nā pēdējās pirmsnāves dzīres. Viņš sēdēja pie galda, un viņa rīklē bija iestrēgusi nāve, kuru nevarēja aizskalot ar vīnu. Ļaudis smējās, plēsa jokus un dziedāja, Akūns izstāstīja tādu notikumu, ka sijas cēlās gaisā no smiekliem. Pie galda nebija ne asaru, ne nopūtu. Visiem likās gluži dabiski, ka Klakī-Nā jānomirst tāpat, kā viņš dzīvojis, un neviens to nezināja labāk par El-Sū ar viņas mākslinieces dvēseli. Uz dzīrēm bija sanākusi tā pati vecā kompānija un, kā vienmēr, trīs apsaldējušies matroži, nupat kā atgriezušies no tāla ceļojuma uz Arktiku, vienīgie, kas bija palikuši dzīvi no septiņdesmit četru vīru lielās komandas. Klakī- Nā aiz muguras stāvēja četri veči — pēdējie no kalpiem, kas bija strādājuši pie viņa jaunības dienās. Viņu asarojošās acis nepalaida garām nevienu saimnieka kustību, ļoganās rokas pildīja viņa glāzi un sita viņam pa muguru starp lāpstiņām, kad nāve sarosījās un Klakī-Nā sāka klepot un elsot.

Tā bija neprātīga nakts, stundas ritēja, visur valdīja smiekli un jautrība, bet Klakī-Nā rīklē aizvien nemierī- gāk rosījās nāve. Tad viņš aizsūtīja pēc Porportuka. Un Porportuks ienāca iekšā no sprēgoņas, lai pārmetoši nolūkotos uz galdu, kas bija pilns ar gāju un vīnu, par ko viņš bija samaksājis. Bet, kad Porportuks, pārlaidis skatienu garajai piesarkušo seju rindai, galda attālākajā galā ieraudzīja El-Sū, viņa acis iegailējās un pārmetums uz mirkli nozuda no sejas.

Viņam atbrīvoja vietu blakus Klakī-Nā un nolika priekšā glāzi. Klakī-Nā pats ar savām rokām ielēja viņam glāzē ugunīgo dziru.

—   Dzer! — viņš uzsadca. — Vai nav labs?

Porportukam acīs sariesās valgums, viņš piekrītoši palocīja galvu un nošmaukstināja lūpas.

—   Vai tu savā mājā kaut ko tādu esi baudījis? — jautāja Klakī-Nā.

—  Nenoliegšu, ka šis dzēriens ir labs manai vecajai rīklei… — Porportuks atbildēja, taču neizteica domu līdz galam.

—   Bet tas pārāk dārgi maksā, — Klakī-Nā iesmiedamies pabeidza viņa vietā.

Porportuks satrūkās no smiekliem, kas aizvēlās pār galdu. Viņa acīs iedegās Jauna uguntiņa.

—   Mēs kopā augām un esam vienos gados, — viņš teica. — Tev rīklē tup nāve, bet es vēl esmu dzīvs un spēka pilns.

Telpā kļuva dzirdama draudoša murdoņa. Klakī-Nā sāka klepot un smakt, un vecie kalpi ņēmās vālēt viņam pa muguru. Viņš atguva elpu un pacēla roku, lai nomierinātu sadusmotos viesus.

—   Tev bija žēl kurināt uguni pašam savā mājā, tāpēc ka malka maksā pārāk dārgi! — viņš izkliedza. — Tev bija žēl dzīvot. Dzīve maksā pārāk dārgi, bel tev negribējās maksāt šo cenu. Tava dzīve ir līdzīga būdai, kurā ir izdzisusi uguns un uz grīdas nav paklāju. — Viņš deva kalpiem zīmi pieliet glāzi un pacēla to. — Toties es esmu dzīvojis. Un dzīve ir sildījusi mani tā, kā tevi nekad nav sildījusi. Tas tiesa, tu dzīvosi ilgi. Bet visgarākās naktis ir aukstas naktis, un tad cilvēks dreb un nevar aizmigt. Manas naktis ir bijušas īsas, bet es esmu gulējis siltumā.

Klakī-Nā izdzēra glāzi. Kalpa drebošā roka nepaguva satvert glāzi, kad tā sašķīda uz grīdas. Smagi elpodams, Klakī-Nā atslīga atpakaļ, skatījās, kā visi tukšo glāzes, un viņa lūpas, atbildot skaļajiem piekrišanas saucieniem, savilkās vieglā smaidā. Viņš deva zīmi, un divi kalpi atkal mēģināja nosēdināt namatēvu taisni. Taču viņi bija vājulīgi, turpretī Klakī-Nā varena auguma, un kalpiem četratā ar grūtībām izdevās uzdabūt viņu augšā.

—   Bet neba tas ir no svara, kā kurais dzīvo, — Klakī- Nā turpināja. — Mums ar tevi, Porportuk, šovakar ir kaut kas cits kārtojams. Parādi ir nelaime, bet es esmu iekūlies šajā nelaimē. Cik tad es tev esmu parādā?

Porportuks pavandījās savā somā un izvilka papīru. Iedzēris mazu malciņu no glāzes, viņš sāka:

—   Te tu esi parakstījies, ka tūkstoš astoņsimt astoņdesmit devītā gada augustā aizņēmies trīssimt dolāru. Procenti nav nomaksāti. Nākamajā gadā tu esi aizņēmies piecsimt dolāru. Sī nauda tika pieskaitīta klāt tiem tūkstoš dolāriem, kurus tu aizņēmies pēc diviem mēnešiem. Tad vēl ir paraksts …

—   Liec mierā parakstus! — nepacietīgi uzsauca Klakī- Nā. — Man no tiem galva griežas un viss tur iekšā jūk. Cik kopā? Cik es tev esmu parādā?

Proportuks ieskatījās papīrā.

—   Piecpadsmittūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņus dolārus un septiņdesmit piecus centus, — viņš rūpīgi nolasīja.

—        Lai būtu apaļi sešpadsmit tūkstoši, — augstsirdīgi sacīja Klakī-Nā. — Neapaļi skaitļi allažiņ jauc galvu. Bet tagad — tālab es arī ataicināju tevi — uzraksti man jaunu parādzīmi par sešpadsmit tūkstošiem, es to parakstīšu. Man vienalga, cik procentu tu prasīsi. Prasi, cik lielus gribi, un atzīmē, ka atdošu tev šo parādu viņā saulē, kur mēs satiksimies pie visu indiāņu Lielā Tēva ugunskura. Tur es tev atdošu šo parādu. To es tev apsolu. Dodu Klakī-Nā vārdu.

Porportuks izskatījās kā no plaukta nokritis, un istabu satricināja klātesošo dārdošie smiekli. Klakī-Nā pacēla roku.

—       Nē! — viņš kliedza. — Tas nav joks. Es saku godīgi. Tieši tālab es aizsūtīju pēc tevis, Porportuk. Izraksti parādzīmi!

—       Man nav nekādu darīšanu ar viņu sauli, — lēni sacīja Porportuks.

—       Vai tad tu netici, ka satiksi mani Lielā Tēva priekšā? — jautāja Klakī-Nā un piebilda: — Es katrā ziņā būšu tur.

—       Man nav nekādu darīšanu ar viņu sauli, — Porportuks nīgri atkārtoja.

Mirstošais skatījās uz viņu neviltotā izbrīna.

—       Es nekā nezinu par to pasauli, — Porportuks paskaidroja. — Es kārtoju darīšanas šajā pasaulē.

Klakī-Nā seja apskaidrojās.

—       Tas tālab, ka tavas naktis ir aukstas, — viņš iesmiedamies teica, tad* kādu brīdi klusējis, turpināja: — Tu gribi, lai tev samaksā šajā saule. Man paliek šī māja. Ņem to un sadedzini parādzīmes pie šīs sveces!

—       Tā ir veca māja un nav to vērta, — atbildēja Porportuks.

—   Man ir zelta lauks pie Līkā Laša.

—   Tas nekad nav atmaksājies.

—       Mana daļa ir ieguldīta tvaikonī «Koijokuks». Man pieder puse no tā.

—   Tvaikonis guļ Jukonas dibenā.

Klakī-Nā satrūkās.

—       Pareizi, to es biju piemirsis. Tas notika pērnpava- sar, kad gāja ledus.

Klakī-Nā kādu brīdi ļāvās pārdomām; neviens nepie- skārās glāzēm, visi gaidīja, kad viņš sāks runāt.

—       Tad jau iznāk, ka esmu tev parādā tādu summu, ko es nevaru samaksāt… šajā saulē?

Porportuks pamāja ar galvu un palūkojās apkārt.

— Iznāk, ka tu, Porportuk, esi slikts veikalnieks, — zobgalīgi teica Klakī-Nā.

Bet Porportuks nekaunīgi atbildēja:

—   Tā vis nav. Vēl ir viens nodrošinājums.

—        Ko? — iesaucās Klakī-Nā. — Vai tad man vēl kaut kas pieder? Nosauc to, un tas ir tavs, un parads būs dzēsts.

—   Rau, kur tas ir! — Porportuks norādīja uz El-Sū.

Klakī-Nā nesaprata. Viņš skatījās uz to pusi, kur radīja Porportuks, izberzēja acis un skatījās atkal.

—       Tava meita El-Sū … Es viņu paņemšu, un parads būs nolīdzināts. Es sadedzināšu parādzīmes pie šīs sveces.

Klakī-Nā platās krūtis sāka cilāties.

—       Ha-jia! Tas nu gan ir joks! Ha-ha-ha! — viņš skaļi smējās. — Un to saki tu ar savu auksto gultu un meitām, kuras El-Sū var būt par māti!

Viņš sāka klepot un smakt, un vecie 'kalpi uzsita viņam pa muguru.

—       Ha-ha! — Klakī-Nā no jauna laida vaļā smējienu, un viņam atkal aptrūka elpas.

Porportuks pacietīgi gaidīja, malkodams no savas glāzes un pētīdams abpus galda sēdošo sejas. Beidzot viņš sacīja:

—   Tas nav joks. Es runāju no tiesas.

Klakī-Nā atskurba, palūkojās uz Porportuku, sniedzās pēc glāzes, bet nevarēja to aizsniegt. Viens no kalpiem iedeva viņam glāzi, un Klakī-Nā to ar visu šķidrumu iesvieda Porportukam sejā.

—       Trieciet viņu laukā! — Klakī-Nā nodārdināja, uzrunādams viesus, kuri gaidīja mājienu kā saitē turētu medību suņu čumurs. — Un gāziet viņu sniegā!

Kad satrakojušos ļaužu ņūklis bija aizvēlies viņam garām un nozudis aiz durvīm, Klakī-Nā deva zīmi kalpiem, visi četri drebošie večuki palīdzēja viņam uzslieties kājās un sagaidīt atpakaļ nākošos trakuļus stāvot, ar glāzi rokā, uzsaucot tostu īsajām naktīm, kad cilvēks guļ siltumā.

Lai dabūtu skaidrību, kā īsti ir ar Klakī-Nā īpašumu, nebija vajadzīgs ilgs laiks. El-Sū uzaicināja palīgā angli

Tomiju, faktorijas pārdevēju. Viņas tēvs bija atstājis vienīgi parādus, pagarinātas parādzīmes, ķīlu zīmes un ieķīlātu īpašumu, kas nebija vairs ne plika graša vērts. Visas parādzīmes un ķīlu zīmes atradās pie Porportuka. Pētīdams augļotāja noteiktos procentus, Tomijs ikreiz sauca viņu par laupītāju.

—   Vai tas ir parāds, Tomij? — jautāja El-Sū.

—   Tā ir laupīšana, — atbildēja Tomijs.

—   Un tomēr tas ir parāds, — viņa palika pie sava.

Pagāja ziema, atnāca pavasaris, bet parāds Porportu-

kam nebija samaksāts. Viņš bieži iegriezās pie El-Sū un gari skaidroja viņai, kā savā laikā bija skaidrojis meitenes tēvam, kādā veidā parāds var tikt nolīdzināts. Viņš pat ņēma līdzi vecu šamani, kurš centās viņai iestāstīt, ka Klakī-Nā būs lemts mūžīgs lāsts, ja parāds netiks dzēsts. Kādu dienu pēc viena no šādiem apmeklējumiem El-Sū paziņoja Porportukam savu galīgo lēmumu.

—   Ņem vērā, lūk, ko, — viņa sacīja. — Pirmkārt, es nebūšu tava sieva. Iegaumē to! Otrkārt, tu dabūsi savus sešpadsmit tūkstošus dolāru visus līdz pēdējam centam …

—   Piecpadsmittūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņus dolārus un septiņdesmit piecus centus, — Porportuks izlaboja.

—   Mans tēvs teica, ka sešpadsmittūkstoš, — El-Sū atbildēja. — Tu tos dabūsi.

—   Kādā veidā?

—   Es nezinu, kādā, bet gan jau izgudrošu. Bet tagad ej un nebāzies man virsū! Ja tu … — viņa brīdi vilcinājās, gribēdama izdomāt piemērotu sodu, — … ja tu neatstāsies no manis, es likšu tevi atkal nogāzt zemē, līdzko uzkritīs pirmais sniegs.

Sī saruna notika agrā pavasarī, un drīz vien El-Sū pārsteidza visu zemi. Pa Jukonu no Cilkuta līdz deltai, no nometnes līdz nometnei, līdz pašai attālākajai nometnei aizklīda valodas, ka jūnijā, līdzko sāks nākt laši, El-Sū, Klakī-Nā meita, pārdos sevi ūtrupē, lai nolīdzinātu parādu Porportukam. Mēģinājumi atrunāt viņu bija veltīgi. Garīdznieks no Svētā Georga misijas centās meiteni apvārdot, bet viņa atbildēja:

—   Viņā saulē parādus samaksā tikai dievam tam kungam. Cilvēkiem parādi jānokārto tepat zemes virsū, un te tie arī tiks nokārtoti.

Akūns mēģināja viņu pārliecināt, bet viņa atbildēja:

—   Es mīlu tevi, Akūn, bet gods stādāms augstāk par mīlestību. Un vai es drīkstu apkaunot savu tēvu?

Ar pirmo tvaikoni no Svētā Krusta misijas ieradās māsa Alberta, bet arī viņa neko nepanāca.

—   Mans tēvs klaiņo pa bieziem un bezgalīgiem mežiem, — El-Sū atteica, — un viņš vaimanādams klaiņos tur kopā ar citām pazudušām dvēselēm tik ilgi, kamēr nebūs samaksāts parāds. Tad, tikai tad viņam būs atļauts ieiet Lielā Tēva namā.

—   Un tu tam tici? — māsa Alberta jautāja.

—   Nezinu, — El-Sū atbildēja. — Tam ticēja mans tēvs.

Māsa Alberta skeptiski paraustīja plecus.

—   Un ja nu tas, kam mēs ticam, izrādās taisnība? — El-Sū turpināja. — Kāpēc gan ne? Jums šī viņpasaule ir debesis, kur spēlē arfas … tāpēc ka jūs ticat debesīm un arfām. Manam tēvam viņpasaule ir liela māja, kur viņš mūžīgi sēdēs pie dzīru galda kopā ar dievu.

—   Bet tu? — vaicāja māsa Alberta. — Kādu tu iedomājies viņpasauli?

El-Sū brīdi neatbildēja.

—  Man gribētos mazliet kā no viena, tā no otra, — viņa sacīja. — Man gribētos tur satikt jūs un savu tēvu.

Pienāca ūtrupes diena. Tanana bija ļaužu pilna. Saskaņā ar paražu ciltis bija sapulcējušās un gaidīja nākam lašus, bet pa to starpu kavēja laiku dziedot un drais- kuļojot, tirgojoties un tenkojot. Kā vienmēr, te apgrozījās dēkaiņi, tirgotāji un zelta meklētāji, un bez tam vēl daudz balto, kuri bija atnākuši aiz ziņkāres vai aiz aprēķina.

Pavasaris togad bija vēls un arī laši parādījās vēlu. Šī aizkavēšanās tikai sakāpināja interesi. Bet pašā ūtrupes dienā stāvoklis kļuva vēl vairāk saspīlēts Akūna dēļ. Viņš visu klātbūtnē svinīgi paziņoja, ka tas, kas nopirks El-Sū, uz vietas mirs, vienalga, kas viņš būtu. Viņš pasvārstīja rokā vinčestru, rādīdams, no kurienes nāks nāve. El-Sū sadusmojās, bet Akūns atteicās runāt ar viņu un devās uz faktoriju, lai apgādātos ar patronām.

Pirmo lasi izvilka desmitos vakarā, bet pusnaktī sakās ūtrupe. Tā notika Jukonas augstajā krastā. Aiz apvāršņa pakāpusies saule vēlās uz ziemeļiem, un debesis bija draudīgi sarkanas. Milzīgs pūlis drūzmējās ap gaidu im diviem krēsliem, kas bija nolikti pašā upes malā. Priekšā stāvēja neskaitāmi baltie un vairāku cilšu virsaiši. Visredzamākajā vietā pirmajā rindā stāvēja Akūns ar šauteni rokā. Tomijs pēc El-Sū lūguma bija uzņēmies ūtrupnieka pienākumus, bet viņa pati turēja atklāšanas runu un aprakstīja pārdošanai izliktās preces. Viņa bija tautas tērpā, virsaiša meitas apģērbā, barbariski skaista un uzkāpa uz krēsla, lai visi viņu labi redzētu.

— Kurš grib nopirkt sev sievu? —viņa jautāja. — Paskatieties uz mani! Man ir divdesmit gadu, un es esmu jaunava. Es būšu laba sieva tam vīrietim, kurš mani nopirks. Ja viņš būs baltais, es ģērbšos kā visas baltās sievietes, ja viņš būs indiānis, es ģērbšos… — viņa saminstinājās, — kā indiāniete. Es protu pati šūt sev kleitas, mazgāt un lāpīt veļu. Astoņus gadus man to visu mācīja Svētā Krusta misijā. Es protu lasīt un rakstīt angliski un spēlēju ērģeles. Turklāt es zinu aritmētiku un mazliet algebru … pavisam nedaudz. Mani nopirks tas, kas solīs visaugstāko cenu, un viņam es izsniegšu zīmi, ka esmu pārdevusi sevi. Jā, es piemirsu pateikt, ka labi dziedu un savā mūžā ne reizi neesmu slimojusi. Es sveru simt trīsdesmit divas mārciņas, mans tēvs ir miris, un man nav neviena radinieka. Kurš grib mani pirkt?

Viņa pārlaida liesmojošu un bezbailīgu skatienu pūlim un nokāpa no krēsla. Tomijs palūdza viņu kāpt atpakaļ, pats uztrausās uz otra krēsla un sāka ūtrupi.

El-Sū apkārt stāvēja viņas tēva četri vecie kalpi. Gadu nnsta bija saliekusi viņus ragā un padarījusi stīvus, viņiem prātā bija tikai ēšana; šie aizgājušās paaudzes pārstāvji vienaldzīgi noraudzījās jauniešu aušībās. Pūļa priekšā vietas ieņēma vairāki Eldorado un Bonanzas karaļi no Jukonas Augšteces, bet blakus viņiem — divi no skorbuta uzblīduši neveiksmīgi zelta meklētāji uz kruķiem. No pūļa biežņas, acis iepletusi, galvu ziņkārīgi pabāza kāda indiāniete no Augšējās Tananas; no piekrastes atmaldījies sitkietis stāvēja plecu pie pleca ar stikieti no Lebarža ezera, bet turpat netālu no viņiem savmaļus — kādi seši kanādiešu ceļotāji. Tālumā bija dzirdamas neskaitāmu putnu klusinātās klaigas ligzdošanas vietās. Bezdelīgas šaudījās zemu pāri galvām, gandrīz skardamas Jukonas rāmos ūdeņus, svilpoja sarkankrūtītis.

Neredzamās saules slīpie stari lauzās cauri dūmiem, kas cēlās no meža ugunsgrēkiem kādas tūkstoš jūdzes no šejienes, un krāsoja debesis tumšsarkanas, bet zeme atstarotajā gaismā kļuva iesārta. Zemes sārtums atspoguļojās arī visu klātesošo sejās, tāpēc viss likās pārdabisks un fantastisks.

Izsole sākās pagausi. Sitkietis, kas šajā apgabalā bija pirmo reizi un ieradies tikai pirms pusstundas, pašapzinīgi solīja simt dolāru un jutās pārsteigts, kad Akūns ar šauteni draudoši pagriezās pret viņu. Neviens vairs nenoteica jaunu cenu. Tad kāds indiāņu locis no Toci- kakatas piesolīja simt piecdesmit dolāru, kāds no Jukonas Augšteces padzīts kāršu spēlmanis paaugstināja cenu līdz divsimt dolāriem. El-Sū tas skumdināja, viņas lepnums bija aizskarts, un tomēr viņa to neizrādīja, tikai vēl izaicinošāk uzlūkoja pūli.

Skatītāji saviļņojās, kad uz priekšu lauzās Porportuks.

—  Piecsimt dolāru! — viņš skaļi paziņoja un lepni palūkojās apkārt, lai redzētu, kādu iespaidu atstājusi nosauktā summa.

Viņš bija nolēmis izmantot savu lielo bagātību kā rungu, lai apdullinātu sāncenšus jau pašā sākumā. Bet viens no ceļotājiem, lūkodamies uz El-Sū kvēlojošām acīm, pielika klāt vēl-simt dolāru.

—   Septiņsimt! — tūlīt atsaucās Porportuks.

—   Astoņsimt! — tikpat ātri atbildēja kanādietis.

Porportuks no jauna lika lietā savu rungu.

—   Tūkstoš divsimt! — viņš izkliedza.

Rūgti vīlies, ceļotājs padevās. Vairāk neviens nesolīja. Tomijs pūlējās cik spēdams, taču jaunus piedāvājumus kā nevarēja, tā nevarēja izdabūt.

El-Sū uzrunāja Porportuku:

—  Tev, Porportuk, derētu labi apdomāt, ko tu dari. Vai esi aizmirsis, ko es tev teicu, — ka es nekad nebūšu tava sieva?

—  Tā ir publiska ūtrupe, — iebilda Porportuks. — Es nopirkšu tevi, un visi papīri lai būs, kā pienākas. Es solīju tūkstoš divsimt dolāru. Pagaidām tu esi lēta.

—  Sasodīti lēta! — iesaucās Tomijs. — Kas par to, ka es esmu ūtrupnieks? Tādēļ vien man nav liegts pašam piedalīties izsolē. Es dodu tūkstoš trīssimt dolāru.

—   Tūkstoš četrsimt, — deva pretī Porportuks.

—   Es nopirkšu tevi, un tu būsi mana … mana māsa,—

Tomijs pačukstēja El-Sū un tad skaļi sacīja: — Tūkstoš piecsimt!

Kad likme sasniedza divus tūkstošus, izsolē iesaistījās viens no Eldorado karaļiem, un Tomijs izstājās no spēles.

Porportuks trešo reizi lika lietā savas bagātības rungu un paaugstināja likmi uzreiz par piecsimt dolāriem. Tagad bija aizskarts Eldorado karaļa lepnums. Neviens nedrīkstēja sist viņu pušu. Un viņš paaugstināja likmi vēl par piecsimt dolāriem.

Tagad par El-Sū deva trīs tūkstošus. Porportuks paaugstināja likmi līdz trīstūkstoš piecsimt dolāriem un palika ar vaļēju muti, kad Eldorado karalis piesvieda klāt veselus tūkstoš dolārus. Porportuks palielināja likmi par pieciem simtiem, un viņam aiz pārsteiguma aizcirtās elpa, kad Eldorado karalis palielināja to vēl par tūkstoti.

Porportuks sāka skaisties. Bija aizskarts viņa pašlepnums, bija mests izaicinājums viņa varenībai, kas izpaudās bagātībā. Porportuks nedrīkstēja pieļaut, ka viņu pazemo visu priekšā. Svarīgakais tagad nebija El-Sū. Viņš bija gatavs palaist vējā visus savus dzīves auksto nakšu ietaupījumus. El-Sū cena bija pacēlusies līdz sešiem tūkstošiem. Viņš deva septiņus. Pēc tam likme sāka pieaugt pa tūkstoš dolāriem tik strauji, ka ūtrupes dalībnieki labi ja paguva nosaukt summu. Kad bija sasniegti četrpadsmit tūkstoši, abi solītāji apklusa, lai atvilktu elpu.

Tad atgadījās kaut kas negaidīts. Tika laista darbā vēl smagāka runga. Pārtraukumā kāršu spēlmanis, saodis, ka te varēs iedzīvoties, no saviem draugiem noorganizēja sindikātu un* piesolīja sešpadsmit tūkstošus dolāru.

—   Septiņpadsmit tūkstoši, — vārgi izdvesa Porportuks.

—  Astoņpadsmit, — teica karalis.

Porportuks saņēma spēkus.

—   Divdesmit tūkstošu.

Sindikāts izstājās no spēles. Eldorado karalis paaugstināja likmi vēl par tūkstoti, Porportuks arī, un, kamēr viņi sacentās, Akūns draudoši un tai pašā laikā ziņkāri pagriezās te pret vienu, te pret otru, it kā gribētu izdibināt, kāds tad īsti ir tas cilvēks, kas viņam jānogalina. Kad karalis grasījās kārtējo reizi paaugstināt likmi un Akūns sāka spraukties viņam tuvāk, karalis vispirms noņēma revolveri, kas karājās viņam pie sāniem, un tad teica:

—   Divdesmit trīs tūkstoši.

—        Divdesmit četri tūkstoši, — neatpalika Porportuks. Viņš Jauni pasmīkāja, jo pārliecība, ar kādu viņš paaugstināja likmi, beidzot bija satricinājusi karali. Tas piegāja tuvāk El-Sū un ilgi un uzmanīgi aplūkoja meiteni.

—  Vēl pieci simti, — beidzot viņš sacīja.

—       Divdesmit pieci tūkstoši, — vēlreiz pacēla cenu Porportuks.

Karalis ilgi skatījās uz El-Sū un nošūpoja galvu. Tad viņš paskatījās vēlreiz un negribīgi izspieda caur zobiem:

—  Vēl pieci simti,

—   Divdesmit seši tūkstoši, — izgrūda Porportuks.

Karalis atkal nošūpoja galvu un novērsās, lai nebūtu

jāredz Tomija lūdzošās acis. Pa to starpu Akūns bija pievirzījies pavisam tuvu Porportukam. El-Sū vērīgās acis to pamanīja, un, kamēr Toinijs mēģināja piedabūt Eldorado karali, lai tas vēlreiz paaugstina likmi, viņa pieliecās un iečukstēja kaut ko ausī kalpam. Gaisā nebija paguvuši izskanēt Tomija vārdi: «Tiek pārdota … Tiek pārdota … Tiek pārdota …» — kad kalps piegāja pie Akūna un iečukstēja arī viņam kaut ko ausī. Akūns izlikās, ka nav neko dzirdējis, lai gan El-Sū nepacietīgi skatījās uz viņu.

—       Pārdota! — noskanēja Tomija balss. — Pārdota Porportukam par divdesmit sešiem tūkstošiem dolāru.

Porportuks, neomulīgi juzdamies, paraudzījās uz Akūnu. Visu acis bija pievērstas Akūnam, bet viņš nekustināja ne pirksta.

—   Lai atnes svarus, — sacīja El-Sū.

—   Es norēķināšos savā mājā, — teica Porportuks.

—       Lai atnes svarus, — El-Sū atkārtoja. — Jānorēķinās te, lai visi redz.

No faktorijas atnesa zelta svarus, bet Porportuks pa to laiku aizgāja uz māju un atgriezās kopā ar kādu vīru, kas stiepa uz muguras aļņādas maisus ar zelta smiltīm. Bez tam Porportukam ar šauteni rokā sekoja vēl viens vīrs, kas nenolaida acu no Akūna.

—       Te būs parādzīmes un ķīlu zīmes par piecpadsmit- tūkstoš deviņsimt sešdesmit septiņiem dolāriem un septiņdesmit pieciem centiem, — teica Porportuks.

El-Sū paņēma papīrus un sacīja Tomijam:

—   Lai būtu apaļi sešpadsmit tūkstoši.

—       Atliek samaksāt desmittūkstoš dolāru zeltā, — teica Tomijs.

Porportuks pamāja ar galvu un atsēja vajā maisus. El-Sū, stāvēdama ūdens malā, saplēsa papīrus driskās un palaida pa vējam Jukonā.

Sāka svērt zelta smiltis, bet tad notika aizķeršanās.

—  Rēķināsim, protams, septiņpadsmit dolāru uncē, — Porportuks teica Tomijam, kad tas sāka regulēt svarus.

—   Nē, sešpadsmit, — asi teica El-Sū.

—   Pie mums visur ir pieņemts rēķināt zelta smiltis par septiņpadsmit dolāriem uncē, — iebilda Porportuks, — un šis ir lietišķs darījums.

El-Sū iesmējās.

—   Tas ir jauns paradums, — viņa sacīja. — .Tas tika ieviests šopavasar. Pērn un agrāk rēķināja sešpadsmit dolāru uncē. Kad mans tēvs aizņēmās naudu, tad rēķināja sešpadsmit dolāru. Kad viņš pirka veikalā preces par naudu, ko bija aizņēmies no tevis, tad par vienu unci viņš dabūja miltus par sešpadsmit, nevis par septiņpadsmit dolāriem. Tāpēc tu rēķināsi par mani nevis septiņpadsmit, bet sešpadsmit dolāru.

Porportuks kaut ko norūca un lika svērt smiltis.

—   Sasver tās trīs daļās, Tomij, — teica El-Sū. — Tūkstoš dolāru te, trīstūkstoš te, bet seštūkstoš dolāru, lūk, te.

Darbs virzījās uz priekšu gausi, un, kamēr tika svērtas zelta smiltis, visu skatieni bija pievērsti Akūnam.

—   Viņš gaida, kad būs atdota nauda, — kāds ieminējās, un šie vārdi aplidoja pūli; ļaudis gaidīja, ko Akūns darīs, kad viss būs nokārtots. Arī Porportukam līdzi atnākušais cilvēks ar šauteni gaidīja un skatījās uz Akūnu.

Beidzot svēršana bija galā un zelta smiltis gulēja uz galda trīs tumši dzeltenās kaudzītēs.

—   Te ir trīstūkstoš dolāru, mana tēva parāds sabiedrībai, — teica El-Sū. — Ņem tos, Tomij, un nodod sabiedrībai! Te stāv četri sirmgalvji, Tomij. Tu viņus pazīsti. Bet te ir tūkstoš dolāru. Ņem tos un gādā, lai sirmgalvji vienmēr būtu paēduši un viņiem netrūktu tabakas!

Tomijs sabēra zeltu atsevišķos maisiņos. Uz galda palika seši tūkstoši dolāru. El-Sū ar liekšķerīti pagrāba smiltis un, negaidot pagriezusies, kā zelta lietu izbēra Jukonā. Kad viņa otrreiz iedūra liekšķerīti zelta smiltīs, Porportuks satvēra viņu aiz rokas.

—  Tas ir mans, — viņa mierīgi teica. Porportuks palaida roku vaļā un, zobus griezdams, caur pieri

noskatījās, kā viņa izber upē visas zelta smiltis līdz pēdējam graudiņam.

Pūlis raudzījās tikai uz Akūnu, bet Porportuka kalps, turēdams pirkstu uz gaiļa, pagrieza šauteni pret Akūnu, kas stāvēja kādu jardu no viņa. Taču puisis bija pavisam mierīgs.

—   Raksti augšā pirkuma papīru, — drūmi teica Porportuks.

Un Tomijs uzrakstīja pirkuma aktu, saskaņā ar kuru visas sievietes El-Sū tiesības tika piešķirtas cilvēkam, vārdā Porportuks. El-Sū parakstīja dokumentu, Porportuks salocīja to un iebāza somā. Pēkšņi viņa acis iekvēlojās — un viņš negaidot uzrunāja El-Sū.

—   Tas nebija tava tēva parāds, — Porportuks teica. — To, ko es samaksāju, es samaksāju par tevi. Tu pārdevi sevi šodien, nevis pagājušajā gadā vai vēl agrāk. Par katru unci smilšu, ar kurām es samaksāju par tevi, šodien faktorija dod miltus par septiņpadsmit, nevis par sešpadsmit dolāriem. Esmu zaudējis no katras unces. Esmu zaudējis sešsimt divdesmit piecus dolārus.

El-Sū brīdi padomāja un saprata, ka ir kļūdījusies. Viņa sāka smaidīt un visbeidzot iesmējās.

—   Tev taisnība, — vi-ņa sacīja smiedamās. — Es esmu nošāvusi buku. Bet nu jau ir par vēlu. Tu esi samaksājis, un zelts ir pagalam. Tev lēna domāšana, tāpēc tu paspēlēji. Tev prāts pēdējā laikā vairs lāgā neklausa, Porpor- tuk. Tu kļūsti vecs.

Porportuks neko neatbildēja. Viņš bailīgi paskatījās uz Akūnu un nomierinājās. Tad Porportuks saknieba lūpas un viņa sejā iezīmējās cietsirdība.

—   Nāc, — viņš teica, — ejam uz manu māju!

—  Vai esi aizmirsis, ko es tev teicu pavasarī? — jautāja El-Sū, ir nedomādama iet vecajam līdzi.

—   Man galva plīstu pušu, ja es būtu paturējis prātā visu, ko saka sievietes, — viņš atbildēja.

—   Es tev apsolīju, ka tu dabūsi savu naudu, — El-Sū uzmanīgi turpināja. — Un es tev teicu arī, ka nekad nebūšu tava sieva.

—   Bet tas bija pirms tam, kad tu parakstīji pirkuma aktu. — Porportuks ar pirkstiem pačaukstināja somā iebāzto papīru. — Es tevi- esmu nopircis visu acu priekšā. Tu piederi man. Tu nevari noliegt, ka esi mana.

—   Es esmu tava, — mierīgi apstiprināja El-Sū.

—   Tu piederi man.

—   Es piederu tev.

Porportuks pacēla balsi, un tajā ieskanējās gavilējošs tonis.

—  Tu piederi man kā suns saimniekam.

—       Es piederu tev kā suns saimniekam, — El-Sū rāmi turpināja, — bet tu, Porportuk, esi aizmirsis, ko es tev teicu. Ja mani būtu nopircis kāds cits vīrietis, es kļūtu viņa sieva. Es būtu šim vīrietim laba sieva. Tā es biju nolēmusi. Bet tava sieva es nebūšu nekad. Tāpēc es esmu tikai tavs suns.

Porportuks zināja, ka viņš rotaļājas ar uguni, un apņēmās būt stingrs.

—       Ja tā, tad es runāšu ar tevi nevis kā ar El-Sū, bet kā ar suni, — viņš sacīja, — un pavēlēšu tev nākt man līdzi.

Porportuks gribēja saņemt El-Sū aiz rokas, bet viņa atstūma veco.

—       Nesteidzies, Porportuk! Tu nopirki suni. Suns aizbēg. Suns tev ir pagalam. Un ja nu es aizbēgu?

—   Kā saimnieks sit suni, tā es sitīšu tevi …

—   Kad tu mani noķersi?

—   Kad es tevi noķeršu.

—  Tad noķer mani!

Porportuks sniedzās pēc meitenes, bet viņa izvairījās. Viņa smējās, skriedama ap galdu.

—       Ķer viņu! — Porportuks uzkliedza netālu no El-Sū stāvošajam indiānim ar š'auteni.

Bet, līdzko indiānis taisījās saķert meiteni, Eldorado karalis notrieca vajātāju zemē, iebelzdams viņam ar dūri pa ausi. Šautene nožļargstēja pret zemi. Likās — nu ir Akūna reize. Acis viņam iezibējās, taču viņš nekustējās no vietas.

Porportuks bija vecs cilvēks, taču aukstās naktis nebija laupījušas viņam sparu. Viņš neskrēja ap galdu. Viņš negaidot pārlēca taisni pāri galdam. El-Sū bija pārsteigtā. Izbailēs spalgi iekliegdamās, viņa atlēca atpakaļ, un Porportuks būtu viņu notvēris, ja nebūtu iejaucies Tomijs. Viņš izstiepa kāju. Porportuks paklupa un nošļaucās zemē. El-Sū metās bēgt.

—       Ķer nu mani! — viņa iesmējusies izmeta pār plecu un skrēja prom. *

El-Sū skrēja viegli un veikli, bet saniknotais Porportuks ātri un mežonīgi. Viņš skrēja knašāk par El-Sū. Jaunībā viņš bija noskrējis visus jaunekļus. Toties El-Sū labāk prata izlocīties, jo bija lunkanāka un izveicīgāka. Tā kā viņai mugurā bija indiāņu tērps, tad kājas nepinās kleitas stērbelēs un viņas vijīgais augums izliecās kā liesma un izslīdēja no Porportuka pirkstu spīlēm.

Smiedamies un klaigādami ļaudis pajuka uz visām pusēm, lai noskatītos vajāšanu. El-Sū un Porportuks skrēja pa indiāņu nometni un, līkumu līkumus mezdami, te parādījās, te nozuda starp teltīm. El-Sū vēcināja rokas, it kā lai noturētu līdzsvaru, un dažbrīd straujākos pagriezienos viņas augums šķita paceļamies gaisā. Bet Porportuks kā nomērējis medību suns visu laiku joza kādu soli iepakaļ vai iesāņus no viņas.

Šķērsojuši noru aiz nometnes, viņi iedrāzās mežā. Ta- nana gaidīja viņus atgriežamies, bet velti.

Akūns pa to laiku ēda, gulēja un ilgi slaistījās gar tvaikoņu piestātni, kurls pret nometnes iemītnieku augošo sašutumu par to, ka viņš neko nav darījis. Pēc divdesmit četrām stundām atgriezās Porportuks. Viņš bija pārguris un nikns pēc velna. Viņš nerunāja ne ar vienu citu kā tikai ar Akūnu un meklēja iemeslu, lai saķildotos ar viņu. Bet Akūns paraustīja plecus un gāja prom. Porportuks nezaudēja laiku. Viņš nolīga sešus jaunekļus, izvēlējās labākos pēdu dzinējus un pavadoņus un ieveda viņus mežā.

Nākamajā dienā tvaikonis «Seattle», kas devās augšup pa upi, piestāja krastā, lai sagādātu kurināmo. Kad gali bija atdoti un tvaikonis atgājis no krasta, Akūns atradās stūres mājā. Pēc dažām stundām, kad bija viņa kārta stāvēt sardzē pie stūres, viņš ieraudzīja mazu bērza tāss kanoe atiramies no krasta. Kanoe sēdēja viens pats cilvēks. Akūns uzmanīgi ieskatījās, pagrieza stūri un pavēlēja samazināt ātrumu.

Stūres mājā ienāca kapteinis.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Sēkļu te taču nav.

Akūns kaut ko atrūca. Viņš ieraudzīja, ka no krasta atiras liela kanoe, kurā ir vairāki cilvēki. Līdzko «Seattle» bija novirzījies no kuģu ceļa, Akūns sagrieza stūri vēl vairāk. Kapteinis apskaitās.

— Tā ir tikai indiāniete, — viņš protestēja.

Šoreiz Akūns pat neatrūca. Visa viņa uzmanība bija pievērsta indiānietei un lielajai kanoe, kas dzinās viņai pakaļ. Tur zibēja seši airu pāri, turpretī sieviete īrās uz priekšu lēni.

—  Tu uzskriesi uz sēkļa, — kapteinis ieaurojās, tverdams stūres ratu.

Bet Akūns, ar visu spēku turēdams stūres ratu, ielūkojās kapteinim acīs. Kapteinis lēnām atlaida vaļā spieķus.

—   Gatavais ērms, — viņš pie sevis nopurpināja.

Akūns turēja tvaikoni pie paša sēkļa un gaidīja, kamēr

ieraudzīja, ka indiāniete ieķērusies- priekšējos treliņos. Tad viņš deva pavēli «pilnu uz priekšu!» un pagrieza stūres ratu atpakaļ. Lielā kanoe bija pavisam tuvu, taču attālums starp to un tvaikoni sāka palielināties.

Indiāniete iesmējās un noliecās pār treliņiem.

—   Noķer nu mani, Porportuk! — viņa uzsauca.

Akūns nokāpa no tvaikoņa Fortjukonā. Viņš noīrēja

mazu laiviņu un devās augšup pa Porkjupainas upi. Kopā ar viņu bija El-Sū. Tas bija grūts brauciens. Ceļš veda pāri kalnu grēdai, bet Akūns agrāk jau bija mērojis šo ceļu. Nokļuvuši līdz Porkjupainas iztekai, viņi atstāja laivu un kājām devās pāri Klinšu kalniem.

Alainam gaužām patika iet nopakaļ El-Sū un vērot viņas gaitu. Tajā bija mūzika, ko viņš mīlēja. Taču visvairāk viņam patika skatīties uz meitenes apaļajiem lieliem mīksti izmiecētas ādas zeķēs, tievajām potītēm un mokasīnos ieautajām kājiņām, kas nepazina noguruma visas šīs daudzās dienas.

—   Tu esi viegla kā gaiss, — Akūns teica, skatīdamies uz viņu. — Tev iešanā nesagādā nekādas grūtības. Tu it kā lido, tik viegli paceļas un nolaižas tavas kājas. Tu esi līdzīga briedim, El-Sū, tu esi līdzīga briedim, un tavas acis atgādina brieža acis, kad tu lūkojies uz mani vai arī esi sadzirdējusi kādu troksni, kas tevi biedē. Arī patlaban, kad tu lūkojies uz mani, tavas acis atgādina brieža acis.

Un El-Sū starojoša un aizkustināta pieliecās un noskūpstīja Akūnu.

—   Kad nokļūsim līdz Makenzi, mēs tur nekavēsimies,— teica Akūns. — Mēs iesim uz dienvidiem, kamēr ziema nav mūs panākusi. Iesim uz saulainām zemēm, kur nav sniega. Bet mēs atgriezīsimies. Esmu redzējis daudz ko no pasaules, bet nav otras tādas zemes kā Aļaska, nekur nav tādas saules kā mūsējā, un pēc garas vasaras ir tik labi redzēt sniegu.

—   Un tu iemācīsies lasīt, — sacīja El-Sū.

Bet Akūns atbildēja:

—   Es noteikti iemācīšos lasīt.

Tomēr, kad bija sasniegta Makenzi, viņiem iznāca aizkavēties. Viņi uzdūrās grupai Makenzi indiāņu, un medībās Akūns nejauši tika ievainots. Šāvējs bija kāds jauneklis. Izgājusi cauri Akūna labajai rokai, lode sadragāja viņam divas ribas. Akūns pieprata primitīvo ķirurģiju, bet El-Sū Svētā Krusta misijā bija apguvusi dažus pirmās palīdzības sniegšanas paņēmienus. Galu galā kaulus salika kopā — un Akūns gulēja pie ugunskura, gaidot, kad tie saaugs. Viņš gulēja pie uguns tā, lai ar tabakas dūmiem atgaiņātu moskītus.

Un tad ieradās Porportuks ar saviem sešiem puišiem. Akūns vaidēja, apzinoties savu bezspēcību, un lūdza palīdzību Makenzi indiāņiem. Bet Porportuks izteica savu prasību, un indiāņi nu bija neziņā. Porportuks gribēja vest El-Sū līdzi, bet to viņi neļāva darīt. Strīdu vajadzēja izšķirt, un, tā kā runa bija par vīrieti un sievieti, tad tika sasaukta veco ļaužu padome: jaunie, pārsteidzīgi būdami, varēja pieņemt pārsteidzīgu lēmumu.

Veči sasēdās ap stipri dūmojošu ugunskuru. Viņu sejas bija sakritušās un grumbu izvagotas, viņi smagi elpoja, tverdami gaisu ar muti. Dūmi nenāca viņiem par labu. Laiku pa laikam viņi izģindušām rokām sita moskītus, kas nebaidījās līst iekšā dūmos. Pēc tādiem vingrinājumiem viņi aizņemdamies dobji kāšļāja. Daži spļāva asinis, bet vienam no večiem, kas, galvu nokāris, sēdēja mazliet savrup, no mutes lēni un nepārtraukti tecēja asinis: viņus visus mocīja rīkles dilonis. Šie ļaudis jau mira, viņu stundas bija skaitītas. Tā bija miroņu padome.

—   Un es samaksāju par viņu bargu naudu, — Porportuks beidza savu žēlabu runu. — Tādu naudu jūs savu mūžu neesat redzējuši. Pārdodiet visu, kas jums ir, — pārdodiet savus šķēpus, bultas un šautenes, pārdodiet savas ādas, pārdodiet savus vigvamus, laivas un suņus, pārdodiet visu, un diezin vai jūs savāksiet tūkstoš dolāru. Bet es par šo sievieti El-Sū samaksāju divdesmit sešas reizes vairāk, nekā ir vērti jūsu šķēpi, bultas un šautenes, jūsu ādas, jūsu vigvami, laivas un suņi. Tā ir ļoti augsta cena.

Veči svarīgi māja ar galvu, kaut gan viņu sažuvušās acu spraudziņas iepletās no izbrīna, ka sieviete var maksāt tādu naudu. Tas, kuram no mutes tecēja asinis, noslaucīja lūpas.

—       Vai tas taisnība? — viņš noprasīja pēc kārtas visiem jaunekļiem, kas bija ieradušies kopā ar Porportuku. Un viņi visi apstiprināja, ka tas ir taisnība.

—       Vai tas taisnība? — vecis jautāja El-Sū, un viņa atbildēja:

—  Tas ir taisnība.

—       Bet Porportuks nepateica, ka viņš ir vecs vīrs, — ierunājās Akūns, — un ka vina meitas ir vecākas par El-Sū.

—   Tas taisnība, Porportuks ir vecs vīrs, — teica El-Sū.

—       Lai nu Porportuks pats mēra savu gadu spēkus, — teica indiānis, kuram no mutes nāca asinis. — Mēs visi kļūstam veci. Bet iegaumē, vecums ne vienmēr ir tik vārgs, kā liekas jaunībai.

Un apkārt sēdošie veči čāpstināja bezzobainās smaganas, piekrītoši klanīja galvas un kāsēja.

—       Es viņam pateicu, ka nekad nebūšu viņa sieva, — -acīja El-Sū.

—       Un tomēr paņēmi no viņa divdesmit sešas reizes vairāk, nekā pieder mums? — iejautājās kāds vienacains vecis.

El-Sū klusēja.

—       Vai tas taisnība? — Un viņa vienīgā acs ieurbās meitenē kā nokaitēts svārpsts.

—   Taisnība, — viņa atbildēja.

Bet pēc brīža viņa kaismīgi iesaucās:

—       Es tik un tā atkal aizbēgšu! Es vienmēr bēgšu projām no viņa!

—       Tas lai paliek Porportuka ziņā, — ieteicās kāds cits vecis. — Mūsu pienākums ir izspriest šo lietu.

—   Bet cik tu samaksāji par viņu? — jautāja Akūnam.

—       Es nemaksāju par viņu neko, — jauneklis atbildēja. — Viņa nav par naudu nopērkama. Es nenovērtēju viņu nedz zelta smiltīs, nedz suņos, nedz vigvamos, nedz arī zvērādās.

Veči paklusām apspriedās.

—       Šie veči ir kā ledus, — Akūns teica angliski. — Es nepakļaušos viņu lēmumam, Porportuk. Ja tu ņemsi El-Sū, es tevi katrā ziņā nogalināšu.

Veči mitējās sarunāties un aizdomīgi paskatījās uz Akūnu.

—   Mēs nesaprotam valodu, kādā tu runā, — teica viens no viņiem.

—   Viņš teica, ka nogalināšot mani, — pasteidzās atbildēt Porportuks, — tā ka labāk būtu atņemt viņam šauteni un nosēdināt blakus kādu no mūsu jaunekļiem, lai viņš nevarētu mani apskādēt. Viņš ir jauns, bet kas tad jaunam lauzti kauli!

Nevarīgajam Akūnam atņēma šauteni un nazi un katrā pusē nosēdināja pa jaunam Makenzi indiānim. Vienacis piecēlās un izslējās taisni.

—   Mūs pārsteidz cena, kas samaksāta par sievišķi, — viņš iesāka, — bet, cik šī cena saprātīga, tā nav mūsu darīšana. Mēs esam te, lai pieņemtu lēmumu, un mēs pieņemsim lēmumu. Mums nav nekādu šaubu. Visiem zināms, ka Porportuks samaksājis lielu naudu par sievieti El-Sū. Tāpēc El-Sū pieder Porportukam un nevienam citam.

Viņš smagi apsēdās un sāka klepot. Veči pamāja ar galvu un arī sāka klepot.

—   Es nogalināšu tevi! — angliski kliedza Akūns.

Porportuks pasmaidīja un piecēlās.

—   Jūs esat pieņēmuši taisnīgu lēmumu, — viņš uzrunāja padomes večus, — un mani ļaudis dos jums daudz tabakas. Bet tagad lai sievieti ved šurp pie manis!

Akūns nošņirkstināja zobus. Jaunekļi sagrāba El-Sū aiz rokām. Viņa nepretojās un, sejai drūmi kvēlojot, tika pievesta klāt Porportukam.

—   Sēdi te, pie manām kājām, kamēr es runāšu, — viņš pavēlēja. Tad viņš brīdi klusēja. — Tiesa, — viņš teica, — es esmu vecs cilvēks. Tomēr es vēl spēju saprast jaunības ceļus. Uguns manī vēl nav izdzisusi. Un tomēr es vairs neesmu nekāds jaunais un ir nedomāju visus atlikušos mūža gadus ar savām vecajām kājām dzīties pakaļ El-Sū. Viņa skrien ātri un labi. Viņa ir kā briedis. Es to zinu, jo pats redzēju un skrēju viņai pakaļ. Nav labi, ja sieva skrien tik ātri. Es samaksāju par viņu bargu naudu, bet viņa aizbēga no manis. Akūns neko nav maksājis par viņu, bet viņa skrien pie tā.

Kad es ierados pie jums, Makenzi ļaudis, man bija viena doma. Kad es klausījos, kā jūs spriežat, un skatījos uz El-Sū ātrajām kājām, man bija daudzas domas. Tagad man atkal ir viena doma, bet pavisam citāda nekā tā, ar kuru te ierados. Ļaujiet man pateikt, ko es domāju!

Ja suns aizbēdzis no saimnieka vienu reizi, tas bēgs no viņa allaž. Lai cik reižu to atvedīs atpakaļ, tas katru reizi bēgs prom. Ja mums gadās tādi suņi, mēs tos pārdodam. El-Sū ir kā suns, kas bēg prom. Es viņu pārdošu. Kurš no padomes pirks viņu?

Veči kāsēja un klusēja.

—  Akūns pirktu, — Porportuks turpināja, — bet viņam nav naudas. Tāpēc es atdošu El-Sū viņam par velti. Tūlīt pat atdošu.

Pieliecies viņš saņēma El-Sū aiz rokas un veda pāri laukumiņam uz turieni, kur uz muguras gulēja Akūns.

—   Viņai ir slikts ieradums, Akūn, — Porportuks sacīja, nosēdinādams meiteni Akūnam pie kājām. — Tāpat kā viņa savā laikā aizbēga no manis, tā kādreiz viņa var aizbēgt no tevis. Taču nebaidies, Akūn, ka viņa bēgs! Es parūpēšos, lai tas nenotiktu. Viņa nekad nebēgs prom no tevis, to apsola Porportuks. Viņa ir liela jokmīle. Es to zinu, jo viņa bieži ir zobojusies par mani. Un tomēr es nolēmu arī pats vienu reizi pajokot. Tāpēc es saglabāšu viņu tev, Akūn.

Pieliecies Porportuks sakrustoja El-Sū kājas tā, lai tās atrastos viena uz otras, un, pirms kāds bija atminējis viņa nodomu, izšāva caur abām meitenes potītēm. Kad Akūns mēģināja nokratīt viņam virsū uzklupušos indiāņus un uzrausties kājās, bija dzirdams no jauna lūstošo kaulu brīkšķis.

—   Tas ir taisnīgi, — teica veči cits citam.

El-Sū neizdvesa ne skaņas. Viņa sēdēja un skatījās uz sadragātajām kājām, ar kurām viņa nekad nevarēs staigāt.

—  Manas kājas ir stipras, El-Sū, — teica Akūns, — bet tās nekad nenesīs mani prom no tevis.

El-Sū palūkojās uz jaunekli, un pirmo reizi pa visu laiku, kopš viņš pazina meiteni, Akūns ieraudzīja viņas acīs asaras.

—  Tavas acis atgādina brieža acis, El-Sū, — viņš sacīja.

—   Tas taču ir taisnīgi? — jautāja Porportuks, gatavodamies doties prom un ļauni smīnēdams caur dūmiem.

—  Tas ir taisnīgi, — veči apstiprināja un palika klusu sēžam.

Content

Londons Džeks Apkaunotais Stāstu krājums

APKAUNOTAIS

UZTICĪBA

PLANKUMAINAIS

UGUNSKURS

ZELTA AUSMA

MARKUSA O'BRAIENA PAZUŠANA

PORPORTUKA JOKS